Ņeznanskis Fridrihs

Zvēra acis

Fridrihs Ņeznanskis Zvēra acis

..

Prologs

Lidosta bija ļaužu pilna, tāpēc neviens nepievērsa uzmanību divām gara auguma sievietēm vienai jau gados, otrai jaunai -, kas ziņkārīgi, tomēr arī piesardzīgi nopētīja viena otras seju. Pirmā ierunājās vecākā.

-     Nu sveika, mīļā! Viņa atturīgi pasmaidīja. Tu laikam esi Fatima?

Otra sieviete, daudz jaunāka, piekrītoši pamāja. -Jā.

-     Labi. Bet mani sauc Ļuda.

Fatima vēroja sarunu biedres seju. Ļuda (ja tas bija īstais vārds) bija gara un stalta. Vingrajā, kalsnajā augumā varēja just tādu pašu spēku kā panteras muskuļos. Biezi, modernā frizūrā veidoti mati, plāns deguns ar kumpiņu, draisks skatiens saki, ko gribi, bet Ļuda izcēlās ar savu izskatu.

-    Tu esi jaunāka, nekā biju iedomājusies, sacīja Ļuda. Un skaistāka. Tas ir labi.

-      Kāpēc?

-     Skaistas sievietes nemodina tik lielas aizdomas.

Paskatījusies uz Ļudu vēlreiz, Fatima saprata, ka viņa

līdzinās krievu dzejniecei Annai Ahmatovai. Brālis uz galda bija turējis biezu, nobružātu grāmatu, un Fatima aiz gara laika dažreiz bija aplūkojusi grāmatā ievietotās fotogrāfijas un centusies iegaumēt redzamo cilvēku uzvārdus.

-     Labi, Ļuda ierunājās no jauna. Man ir automašīna, tūlīt vedīšu tevi uz mājām. Bagāžas tev droši vien nav? Ļuda pajokoja, taču, sastopoties ar Fatimas salto skatienu, vairs nesmaidīja. Tu neesi no runīgajām. Nu nekas. Jo mazāk kulsta mēli, jo labāk.

Ļudai bija ķirškrāsas devītais žigulis, tāds kā vecajā dziesmā, kuru Fatima bija dzirdējusi bērnībā un iegaumējusi uz visu mūžu. Šīs dziesmas pavadībā ar viņu bija dejojis brālis. Viņš bija turējis māsu izstieptās rokās un smiedamies šūpojis trauslo bērna augumu. Redzēdama prieku, kādu sagādā brālim, Fatima, lai viņam izpatiktu, smējās vēl skaļāk.

Fatima pārvilka roku pār seju, kā gribēdama padzīt apmātību.

-      Kas notika? satraukusies jautāja Ļuda. Vai tev nelabi?

-     Nē, viss kārtībā, atbildēja Fatima. Varam braukt.

Ļuda iedarbināja motoru. Pēc piecām minūtēm viņas

jau traucās pa šajā stundā tukšo šoseju.

Māja ārpus pilsētas, uz kuru Ļuda aizveda Fatimu, bija ļoti veca, kārtīga un no koka. Grīda izslaucīta un izmazgāta. Ar debeszilu vaskadrānu klātais galds bija tik tīrs, ka spīdēja. Uz galda atradās zila elektriskā tējkanna un dažas baltas keramikas krūzes.

9 Vai ēst gribi? Ļuda noprasīja.

Fatima papurināja galvu.

-     Nē. Kad brauksim uz pilsētu?

-      Paskat, cik nadzīga! Ļuda pasmīnēja. Gan jau brauksim, mīlīt, tikai vēlāk. Un ne šodien. Šodien pēc ceļa tev jāatpūšas.

Ļudas atbilde Fatimu tomēr neāpmierināja. Viņa negribēja aizkavēties šajā tīrajā, koptajā mājā nevienu lieku brīdi.

-     Kad brauksim uz pilsētu? viņa pajautāja vēlreiz.

Ļuda vērīgi nopētīja jauno sievieti un sarauca pieri.

-      Rīt. Vispirms visu parādīšu un paskaidrošu, kas un kā darāms.

-    Es zinu, kas jādara, sacīja Fatima.

Ļuda pasmīnēja vēlreiz.

-     Ja jau esi tik gudra, varbūt brauksi taisnā ceļā uz turieni un visu izdarīsi šodien? Patlaban tur neviena nav, tāpēc ne par ko nav jābaidās.

Fatima palika atbildi parādā. Viņa apzinājās, ka pieļāvusi kļūdu. Nometnē bija mācīts, ka steiga ir karavīra pirmais ienaidnieks. Kas steidzas, tas vienmēr pieļauj kļūdas. Steidzīgie izskatās satraukti un pūlī arvien izceļas. Milicijai nepatīk satraukti skatieni un haotiskas kustības.

-      Tātad norunāts. Ļuda pamāja. Tādā gadījumā iekārtojies. Atvaino, bet gultas,šeit nav. Gulēsi uz krāsns. Tur!

Fatima pacēla galvu un paskatījās uz milzīgo, ar baltām flīzēm apdarināto krievu krāsni.

-        Tur ir matracis, spilvens, sega un tīras veļas komplekts. Uzklāsi pati. Kāpnītes sānos, uzkāpt ir pavisam viegli. Vai tu saproti, ko saku? Fatima pamāja vēlreiz. Tātad viss kārtībā.

Ļuda no līdzpaņemtā maisiņa izņēma produktus: baltmaizes klaipu, folijā ietītu grilētu vistu, piena paku, divas plastmasas pudeles ar minerālūdeni un pudeli ar kaut kādu dzeltenu dzērienu. Fatima klusēdama viņu vēroja. Izkrāvusi visus produktus, Ļuda salocīja maisiņu un ielika vējjakas kabatā. Pēc tam paņēma pudeli ar dzelteno dzērienu, noskrūvēja korķi, pievilka tuvāk balto krūzi un pielēja ar dzelteno dzērienu līdz malām. Pametusi uz Fatimu priecīgu skatienu, pasmaidīja un pasniedza krūzi.

-     Ņem padzeries!

Fatima papurināja galvu.

-     Paldies, negribu.

-      Iedzer! Ļuda uzstājīgi atkārtoja. Tā ir apelsīnu sula. Ļoti garšīga.

Fatima neiebilda, paņēma krūzi un mazliet iedzēra.

-     Dzer tukšu, pieteica Ļuda.

Fatima iedzēra lielu malku un pamira gaidās. Drīz viegli sagriezās galva. Pametusi uz Ļudu skatienu, viņa pajautāja:

-    Tur ir narkotika?

Ļuda atmeta galvu atpakaļ un iesmējās.

-      Nē, dārgumiņ, tev ir pārlieku bagāta fantāzija! Kas tev dos narkotikas pirms tik svarīga uzdevuma? Kāds labums, ja pašā atbildīgākajā brīdī tev notrīcēs pirksti vai sagriezīsies galva?

-    Tā jau tāpat griežas, Fatima paziņoja.

-      Nekas briesmīgs, savā priecīgajā tonī viņu pārtrauca Ļuda. Tūlīt pārstās.

Fatima viegli papurināja galvu. Reibums palēnām mazinājās.

* Kas ir tajā sulā?

-     Uzmundrinošs pulveris. Omas uzlabošanai.

-     Man ir labs noskaņojums, sacīja Fatima.

Ļuda pamāja.

-     Jā, es redzu. Bet būs vēl labāks. Tiklīdz manīsi, ka jūties slikti un mācas virsū skumjas, iedzer mazliet sulas…

Šī sādžas daļa ir pamesta, tūlīt aiz sakņu dārza sākas mežs. Naktīs te ir baisi. īpaši vienai.

-      Nekas, es nenobīšos, sacīja Fatima. Tikai gribas ātrāk paveikt darbu. Kamēr viņi staigā pa pasauli, nevaru ilgi šeit sēdēt.

Ļuda savilka stingru, izpratnes pilnu seju.

-     Jā, mīlulīt, tev taisnība. Arī es vēlos, lai neiznāk kavēšanās, bet šodien nekas neizdosies. Baidos, ka rīt arī ne. Pilsēta milicijas pilna. Izziņota operācija "Pārtveršana". Vai zini, ko tas nozīmē?

-Jā. Fatima pamāja. Apstādina automašīnas un pārmeklē visus "melnos".

Ļuda pasmaidīja.

-      Redzu, ka tur, savā pusē, esi redzējusi ziņas. Mēs, protams, daudz neizskatāmies pēc "melnajām", taču piesardzība nenāks par ļaunu. Citādi viss pasākums var izjukt.

-     Bet kāpēc "Pārtveršana" izziņota? jautāja Fatima.

-      Nezinu. Ļuda paraustīja plecus. Droši vien vēlēšanu dēļ. Grib parādīt, ka cīnās ar terorismu, tāpēc.

Fatimai sveši cilvēki bija stāstījuši, ka no Maskavas milicijas regulārajiem reidiem un operācijām nav liela labuma. Tie, kas organizēja Fatimas ierašanos Maskavā, jau laikus bija sagādājuši viņai pasi ar īstu Maskavas pierakstu. Fatima nebaidījās no miličiem, tomēr dzīvē gadās nepatīkami pārsteigumi. Negribējās, lai pasākums, kam veltīta visa dzīve (un nāve), izjuktu muļķīgas nejaušības dēļ.

-     Labi, man laiks braukt projām. Tualete ir sētā pati atradīsi. Ēdamo rīt atvedīšu. Ļuda piecēlās no krēsla un domīgi savilka pieri. Kas vēl… Ak jā! Viņa izņēma no somiņas mobilo tālruni un iedeva Fatimai. Ņem! Ja kaut kas atgadīsies, piezvanīšu. Neatstāj te, kad iesi paveikt darbinu.

Tiklīdz Ļuda bija aizgājusi, Fatima paņēma no galda vistu, paskatījās uz visām pusēm un, nekur neredzot atkritumu spaini vai tvertni, iemeta vecajā skapī un cieši aizvēra durvis. Treknais putns ar savu aromātu izraisīja nelabu dūšu. Viņa nesaprata, kāpēc tā. Varbūt aiz noguruma, varbūt vainīga bija mēnešreize, bet varbūt Ļudas dotā apelsīnu sula.

Tikusi vaļā no vistas, Fatima attaisīja minerālūdens pudeli un ilgi dzēra no kakliņa, izbaudīdama vēso valgmi, kas padzina nelabo dūšu.

Pēc tam viņa izvilka no somas pleijeri, uzlika austiņas un nospieda atskaņošanas pogu. Skolotāja klusinātajā un mierīgajā balsī lasītās Korāna sūras ienesa dvēselē mieru un pārliecību.

Viņa bija sagatavojusies, ka… palīdzēs Allāhs.

Sargs pievērsa uzmanību Fatimai, kad viņa bija vēl divdesmit metrus no biroja stikla durvīm. Ieraugot skaistu, pēc modes ģērbušos meiteni klaudzinām asfaltu ar augstpapēžu kurpēm, viņš pacēla uz augšu saulesbrilles.

-     Serž! viņš uzsauca pāriniekam.

-     Kas ir? tas atsaucās, atrāvies no sporta žurnāla jaunākā numura.

-     Paskaties!

-     Ko?

Oļegs pamāja ar zodu uz meitenes pusi. Pavadījis viņu ar skatienu, Seržs klusu nosvilpās.

-     Pa pirmo! Tādas kājiņas man uz pleciem!

-     Nu gan sasapņojies! Oļegs novlpsnāja. Bet meitene tikmēr pienāca pie tonētā stikla un satvēra durvju rokturi. Iešu un pajautāšu, kas viņai vajadzīgs, celdamies no krēsla, noteica Oļegs.

-     Vai palīgā nav jāiet? Seržs nosmīnēja.

-     Gan pats tikšu galā.

Oļegs sakārtoja steku un devās pie durvīm.

Meitene patiešām bija ļoti simpātiska. Tievs viduklis, garas un slaidas kājas, stalta un lepna stāja kā balerīnai. Turklāt blondīne (tiesa, krāsota, bet tas, kā mēdza izteikties tēvs, "laika apstākļus neietekmē, vējrādis griezīsies tik un tā").

-     Meitenīt, pie kā jūs? Oļegs pieklājīgi apjautājās.

Svešiniece tā savādi nolūkoja viņu no galvas līdz kājām, taču neko neatbildēja.

-     Pie kā jūs? Oļegs atkārtoja, automātiski satverdams steku.

Meitene tikko manāmi pašūpoja galvu, it kā sarga balss būtu izjaukusi domu, piekārtoja smalko somiņu un pasmaidīja.

-      Sorry, viņa pateica, taču tūlīt vainīgi pasmaidīja un pārgāja uz krievu valodu: Atvainojiet, lūdzu! Krievu vārdus daiļā svešiniece izrunāja ar vieglu anglisku akcentu, un tas runai piešķīra īpašu valdzinājumu. Esmu no avīzes "Moscoiv News". Gribētu satikt Karaseva kungu, lai intervētu.

Oļegs nolieca galvu uz sāniem un pārlaida meitenei ieinteresētu skatienu.

-     Vai jums noteikts laiks? viņš pajautāja.

Meitene sāka smaidīt vēl vainīgāk, un Oļegam tas patika.

-     Diemžēl nav… Svešiniece nopūtās. Man ir steidzams uzdevums, taču sazvanīt Karaseva kungu neizdevās. Varbūt to var izdarīt no šejienes?

Žurnāliste noņēma saulesbrilles un veltīja Oļegam laipnu smaidu, atklādama baltos zobus. Oļegs atbildēja ar smaidu.

-     Labi, viņš noteica. Mēģināšu noskaidrot.

Oļegs pagrieza meitenei muguru, piegāja pie letes, nocēla iekšējā telefona klausuli, pāris reižu uzsita pa pogām, atspiedās ar elkoni uz letes, paskatījās uz meiteni un jautri piemiedza viņai ar aci.

-     Hallo, vai Anatolijs Nikolajevičs?… Pie jums apmeklētāja. Teica, ka…

Pēdējais, ko Oļegs paguva ieraudzīt, bija žurnālistes pēkšņi nobālusī seja, sakostie zobi un niknais, naidā degošais skatiens. Noskanēja divi vārdi, kurus viņš savā mūžā dzirdēja pēdējos.

-     Allāh akbar! meitene iesaucās.

Biroja sienas satricināja sprādziens.

Pirmā daļa PAVĒLE LIKVIDĒT

,

Pirmā nodaļa

-     Sveicināts, Konstantīn Dmitrijevič! Priecājos jūs redzēt pie labas veselības. Sveicināts, Aleksandr Borisovič!

Prezidents sniedza roku Merkulovam, kas to pieklājīgi paspieda.

-     Kas noticis? prezidents brīnījās. Agrāk jūsu rokasspiediens bija spēcīgāks. Viņš padeva roku Tureckim.

-    Agrāk tik daudz nespridzināja, Merkulovs nopietni atbildēja.

Prezidents sarauca pieri un pamāja ar galvu. Viņš apsēdās uz cieta krēsla un norādīja viesiem uz ādas klubkrēsliem. Merkulovs apsēdās, taču bija skaidri redzams, ka viņš nejūtas omulīgi. To pamanījis, prezidents pasmaidīja.

-     Krēsls nav ērts? viņš noprasīja.

-     Ērts. Taču mēs sēžam atzveltņos, bet jūs uz cieta krēsla. Tas liecina, ka… Merkulovs apklusa, neatradis īsto vārdu.

-     Ka netiek ievērota subordinācija? prezidents pabeidza viņa vietā.

Merkulovs pamāja.

-Jā.

-     Konstantīn Dmitrijevič, tas ir tikai krēsls, ne tronis. Tātad… Prezidents nolika roku uz galda un pāris reižu uzsita ar stiprajiem, smalkajiem pirkstiem pa tā virsmu.

Es ataicināju jūs uz nopietnu sarunu. Jūs atradāt koncerna "Hērakls" biroja uzspridzināšanas vaininiekus. Un tikāt galā ar šo lietu samērā operatīvi. Taču divi sprādzieni, kas nogranda pēc tam, neļauj mums justies kā triumfatoriem.

-     Izpildītāju vārdi jau noskaidroti, sacīja Merkulovs.

-     Jā, jā, atceros. Vēl šodien pārlasīju Aleksandra Borisoviča ziņojumu. Sprādzienu koncerna "Hērakls" birojā sarīkojusi Bamutas ciema iedzīvotāja Fatima Satujeva. Izgājusi skolu speciālajā teroristu apmācības nometnē tāda Sultānā Barijeva vadībā. Tāpat kā citas nāvinieces. Vai tā?

-    Tā gan.

-Visi trīs sprādzieni ļoti izskatās pēc terora aktiem, kaut īstenībā tādi nav, prezidents turpināja. Patiesībā tās ir ļoti labi izplānotas pasūtījuma slepkavības. Vai tā?

-     Tā gan, Merkulovs no jauna piekrita.

-     Jūs atradāt pirmā sprādziena starpniekus un pasūtītājus. Kāda situācija ar diviem pārējiem?

Asās rievas Merkulova sejā iezīmējās vēl izteiktāk. Uz platās pieres izspiedās sviedru lāses. Viņš savilka biezās, iesirmās uzacis kopā un sacīja:

-      Pagaidām nekāda. Pagājis pārāk mazs laiks. Kā jau teicu, izpildītāju vārdi noskaidroti. Viņas visas izgājušas apmācību nāvinieku nometnē tāpat kā Fatima Satujeva. Sultāns Barijevs uzņem kontaktus ar biznesmeņiem un par labu maksu likvidē to pasūtītos konkurentus, maskēdams pasūtījuma slepkavības ar terora aktiem. Gadījumā ar Fatimu Satujevu un koncerna "Hērakls" uzspridzināšanu izdevās noskaidrot starpniekfirmu, kas Barijevu savedusi kopā ar pasūtītājiem. Tā ir…

-      Atceros, prezidents nepacietīgi pārtrauca Merkulovu. Firma "Zarja", vai ne?

-     Tā pati, atbildēja Tureckis. -

-      Firmas "Zarja" vairs nav. Firmas vadība apcietināta. Tomēr spridzināšana nerimstas. Ko esat nolēmuši darīt?

Merkulovs paraustīja plecus.

-      Izmeklēšana rit savu gaitu. Viss vedina uz domu, ka pēc firmas "Zarja" likvidācijas Barijevs pats atrod pasūtītājus. Viņam ir plaši sakari.

-     Cik sprādzieniem vēl jānotiek, lai jūs beidzot pieliktu tiem punktu? prezidents neapmierināts jautāja.

Merkulovs gribēja kaut ko teikt, pat paskatījās uz Turecki, kā pieaicinādams par liecinieku, taču prezidents asi noprasīja:

-     Kas vada izmeklēšanas grupu?

-     Līdz pēdējam laikam es, atbildēja Tureckis. Taču

ir tādi apstākļi… Man teica, ka esat lietas kursā…

-     Esmu. Ko jūs piedāvājat savā vietā?

-     īpaši svarīgu lietu izmeklētāju Poremski.

-     Vai viņš ir labs izmeklētājs?

-      Tieši viņš izcēla gaismā firmu "Zarja". Noveda līdz galam akadēmiķa Žbanovska noslepkavošanas lietu, vēl…

-       Diezgan, diezgan, prezidents viņu apstādināja. Slavēt kolēģus esat iemācījušies. Vispār tā: šā Poremska vadībā organizējiet speciālu grupu. Jūsu personiskā uzraudzībā, Aleksandr Borisovič. Vienošanās ar jūsu ārzemju kolēģiem tik un tā neatbrīvo jūs no atbildības, vai saprotat?

-     Saprotu, Tureckis nopietni pamāja.

-     Tātad grupas mērķis ir atrast un iznīcināt nāvinieku nometni Krievijas teritorijā. Ar jebkuriem paņēmieniem. Dzirdiet, ar jebkuriem! Apsteidzot jūsu jautājumu, saku: es došu rīkojumu visiem Krievijas specdienestiem jums palīdzēt. Viss turpmākais atkarīgs no jums. Un, lūdzu, līdz

nākamajai mūsu tikšanās reizei gūstiet reālus panākumus. Apnicis klausīties, ka "izmeklēšana rit savu gaitu". Nedrīkst pieļaut, ka teroristi darbojas mūsu acu priekšā. Tas dara kaunu ir jums, ir man. Vai uzdevums skaidrs?

-     Tieši tā.

-    Tādā gadījumā neuzdrīkstos jūs ilgāk aizkavēt. Prezidents piecēlās, pagriezās un devās uz durvīm. Pie

tām viņš uz mirkli atskatījās un pamāja Merkulovam ar Turecki. Prezidenta sejā bija manāma neapmierinātība, gaitā nervozitāte.

Otrā nodaļa

-      Virsnieku kungi, esmu jūs -saaicinājis, lai pavēstītu kādu sevišķi nepatīkamu ziņu. Merkulovs apklusa, atspiedās ar plaukstu pret galda virsmu, pārlaida padotajiem skarbu skatienu un pajautāja: Vai zināt, kādu?

-    Ja spriež pēc tā, ka bijāt pie prezidenta, viltus teroristu lieta kļuvusi aktuāla, Volodja Poremskis izteica minējumu. Prezidentam vajadzīgi rezultāti, turklāt drīz. Vai man ir taisnība?

-    Velnišķīgas paredzēšanas spējas, indīgi izmeta Merkulovs. Tas labi. Ja tevi atlaidīs, brīvajos brīžos būs ar ko nodarboties. Varēsi iet par gaišreģi.

-     Arī izmeklētāja ādā nejūtos slikti, Poremskis mierīgi atteica. Nav ne mazākās vajadzības kratīt mani no šīs ādas ārā.

-     Tā domā tu. Prezidentam gan tā neliekas. Merkulovs atrāva plaukstu no galda, paskatījās uz pielipušajiem putekļiem un saviebās: Sasodīts, vai tiešām neviens te neuzkopj telpas?

Poremskis tikko manāmi pasmīnēja. Baidīdamies ar saviem izteikumiem nokaitināt šefu, Kameļkovs ar Ņikitinu sēdēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Merkulovs izvilka no kabatas nēzdogu, noslaucīja plaukstu un noteica:

-      Labi, zēni, gana metaforu. Vispār situācija ir tāda. Prezidents deva pavēli noorganizēt speciālu izmeklēšanas grupu. Grupas mērķis atrast vietu, kur Krievijas teritorijā atrodas nāvinieku bāze, un to iznīcināt. Grupu vadīsi tu, Volodja. Bet šie superprofesionāļi… Merkulovs pamāja uz klusējošo Kameļkovu un Ņikitinu. Viņi būs tavi palīgi.

-     Nez vai mums tas būs pa spēkam, Konstantīn Dmitrijevič, joprojām mierīgā balsī iebilda Poremskis. Tādos darbos jāiesaista specdienesti.

-    Ja tāda vajadzība radīsies, iesaistīsi. Merkulovs uzmeta acis pulkstenim. Pēc pusstundas atbrauks Tureckis. Formāli viņš būs grupas vadītājs. Apspriediet uzdevumu ar viņu. Lietas materiālus, Volodja, tu pārzini labāk nekā es. Ja ir rezultāti, tūlīt ziņojiet. Ja rodas problēmas, griezieties pie manis, palīdzēšu. Vai viss ir skaidrs?

-    Jā, Konstantīn Dmitrijevič.

-      Un jums? Merkulovs pagriezās pret jaunajiem izmeklētājiem.

-     Skaidrs, atbildēja Aļona Ņikitina.

-    Skaidrs kā divreiz divi! šefam kvēli apliecināja Miša Kameļkovs.

-    Ja jau skaidrs, tad pie darba!

Treša nodala

>

-       Sveiks, Volodja! Sumināts, Kamelkov! Kāpēc tik drūms? Kostja jūs jau iepriecināja?

-     Tieši tā, Aleksandr Borisovič. Kameļkovs piecēlās kājās un paspieda Turecka doto roku.

Tureckis pagriezās pret Aļonu. Viņa nogurušajā sejā parādījās smaids.

-     Tu joprojām ziedi un plauksti, Ņikitina?

-      Paldies, ka pamanījāt! Aļona pamāja, sniegdama Tureckim šauru plaukstu.

-     Es vienmēr pamanu tādas lietas. Smaids Turecka sejā kļuva vēl platāks. Taču nevaru skatīties uz tavu pusi.

-     Kāpēc? Aļona brīnījās.

-     Acis žilbst. Tu staro kā saulīte. Droši vien tu dzirdi to no mūsu rifkabīļiem katru dienu.

-     Gaidi vien… Aļona nopūtās.

-     Vai nu tā ir? Tureckis uzmeta Poremskim ar Kameļkovu zobgalīgu skatienu. Vai tad bruņiniekiem nav jāizsaka dāmai, komplimenti?

-    Tas teikts par bruņiniekiem, Aļona ironiski novilka.

-     Un dāmām, tikpat ironiski atsaucās Kameļkovs.

-      Neizšķirts, ķīviņu izšķīra Volodja Poremskis. Viņš atvilka krēslu un norādīja uz to Tureckim. Sēdieties, Aleksandr Borisovič! Jau sen jūs gaidām. Tēju? Vai labāk kafiju?

-Ja nekā stiprāka par kafiju nav, dod šurp to pašu.

Aļona stājās pie kafijas vārīšanas, bet Tureckis… vērodams šo darbošanos, melanholiski noteica:

-     Mūsu jaunatne kļūst arvien vārgāka. Kā mēdz teikt nekādi spēkavīri. Atceros, mēs ar Merkulovu…

-      Ko jūs ar Merkulovu? ieinteresēta noprasīja Aļona, liekot uz galda krūzītes ar kafiju.

-     Nē, neko. Paldies par kafiju. Un nu, mani bērni, sāksim nopietnu sarunu. Tātad tā, dienaskārtībā ir viens ļoti svarīgs jautājums: kā tikt galā ar Sultānu Barijevu un noslaucīt no zemes virsas viņa velnišķīgo nometni. Sāksim no sākuma. Godājamais Miša Kameļkov, saki man kas ir teroristi un kā ar tiem cīnīties?

-      Teroristi nav nekas cits kā slepkavas ar atmiekšķētām smadzenēm, noteica Kameļkovs. Tās viņiem tādas ne jau sliktas audzināšanas vai genotipa dēļ, bet tāpēc ka fanātiski seko kādai idejai. Ja runā par pašnāvniecēm šahidām, ideja ir gauži vienkārša: lai nošautu divus zaķus ar vienu šāvienu, proti, atriebtos neticīgajiem un nokļūtu debesīs, jāsavieno kontakti uz jostas.

Tureckis paņēma no galda kafijas krūzi un iedzēra krietnu malku. Domīgi paskaloja kafiju mutē, aizmiedza acis un atzinīgi palocīja galvu.

-      Lieliska! viņš noteica. Man nepatīk cilvēki, kas taupa uz labas kafijas rēķina. Taču atgriežamies pie sava aunu bara. Teroristi, mani draugi, nerīkojas katrs par sevi. Viņu ir vesels tīkls. Sistēma! Un ja tā, uzdošu jums vienu stratēģisku jautājumu. Vai iespējams tikt galā ar tādām organizācijām kā "Al-Kaeda"?

Kameļkovs neizteiksmīgi paraustīja plecus. Aļona iedzēra kafijas malku un sarauca pieri. Poremskis iegrima domās. Pēdējā mēneša laikā vārds "terorisms" un viss ar to saistītais jaunajiem izmeklētājiem bija tā apnicis, ka viņu prātos un sirdīs radīja vienīgi aizkaitinājumu un dusmas.

Tureckis nosmīnēja.

-      Redzu, cik tālu jūs šī lieta novedusi. Nekas, paies viens mēnesis, otrs, un pieradīsiet. Ja tikmēr mūs neatlaidīs kā profesijai nepiemērotus. Tātad es uzdevu jautājumu. Vai principā iespējams tikt galā ar "Al-Kaedu"?

-     Principā nav iespējams, Poremskis paraustīja plecus. Teroristi ir visur, turklāt neredzami. Viņi nestāsies kaujas laukā ierindā un nesēdēs ierakumos, gaidot uzbrukumu. Arī paši neies uzbrukumā. Teroristi darbojas atsevišķos punktos, viņu darbība nav prognozējama. Teroristu galvenais ierocis ir negaidīts uzbrukums. Gluži kā neredzamajam cilvēkam. Noņem cepuri un viņš stāv mūsu priekšā kā uz delnas; uzliek galvā ķer vēju laukā.

Poremskis domīgi paberzēja zodu un rezumēja:

-     Man liekas, ka nekas cits mums nevar palīdzēt kā saskaņots visu pasaules valstu visu dienestu un visu resoru darbs. Tā kā šobrīd organizēt tik saskaņotu darbu mums nav iespējams, ar teroristiem galā mēs netiksim.

-    Patiešām! Kameļkovs pamāja. Gluži kā tajā anekdotē par Čapajevu…

-      Pagaidi, Mihail. Tureckis viņu apklusināja un uzrunāja Poremski: Tev, Volodja, taisnība vienā jautājumā. Lai uzvarētu teroristus, nepieciešama gluži jauna, visaptveroša stratēģija. Starptautiska stratēģija! Citādi kas iz^āk… Terora aktu vilnis sākās sešdesmit astotajā gadā, taču līdz vienpadsmitajam septembrim cīņa ar tādām grupām notika vienīgi atsevišķu valstu līmenī.

-       Cik daudz laika pagājis, Poremskis atgādināja. Terorisms kā bija, tā nekur nav zudis.

Tureckim neapmierinātībā noraustījās lūpu kaktiņi.

-      Atkal tu raugies uz visu tikai no vienas puses. No kurienes jums, jaunajiem, tik daudz pesimisma?

-     Tas nav pesimisms, tas ir veselais saprāts.

Tureckis nosmīkņāja, turklāt tā, ka gandrīz izlēja kafiju.

-      Nepiesauc nelaimi! viņš stingri noteica. Tev būtu vairāk veselā saprāta, ja tu nedzertu kafiju. Tajā ir kofeīns, un kofeīns kaitīgs veselībai.

-      Mērenās devās nav kaitīgs, aizrādīja Aļona. Ja dzer par daudz, var samaitāt sejas krāsu.

-     Un sirdi, piebilda Kameļkovs.

-     Aknas arī, piemetināja Aļona. Kofeīns ir alkaloīds. Visas nelaimes no tā.

Tureckis apveltīja visus ar nožēlas pilnu skatienu un pavēstīja:

-     Tas ari bija jāpierāda. Paņēmis krūzi, viņš ar vienu malku izdzēra pusi. Pēc tam nolika krūzi uz galda, norādīja uz to ar pirkstu un pateica: Starp citu, tā ir līdz pusei pilna.

-     Un tajā pašā laikā pustukša, iebilda Kameļkovs.

Tureckis paskatījās uz viņu ar smaidu.

-     Paaudžu mūžīgais strīds. Taču pie darba. Starptautiska pretterora koalīcija pastāv, un nav ne gads, kad tā būs nedēļu veca. "Al-Kaeda" sāka savu darbību vairāk nekā pirms desmit gadiem, tāpēc objektīvi tai ir handikaps. Vai apjēdzat, par ko ir runa?

-    Jēdzam, Aļona pamāja.

-      Apjēdzam, Tureckis viņu izlaboja. Pirms vairākiem gadiem cīņai ar terorismu tika izveidota starptautiska grupa "Piektais līmenis". No Krievijas puses grupu vada jūsu padevīgais kalps. No amerikāņu Pīters Redvejs.

Mums ir arī citi ārzemju draugi Mario Gardžullo, Džeks Frenkijs, Keta Vilsone… Vispār viņu ir daudz. Var gadīties, ka ar dažiem jums vēl būs iespēja iepazīties.

-     Aizrobeža mums palīdzēs? smīnēdams pajautāja Kameļkovs.

Tureckis pamāja.

-      Protams. Ja vien labi uzvedīsieties. Patlaban teroristu grupējumi sāk dalīties, lai grūtāk būtu atklāt. Visā pasaulē tie maina savu štābu mītnes un organizācijas. Taču islāma terorisms nav uzvarams ar militārām operācijām. Tu, Volodja, pareizi pieminēji, ka teroristi uzbrukumam izvēlas atsevišķus punktus. Arī mūsu profilaktiskajai atbildei uz uzbrukumiem jātrāpa atsevišķos punktos.

-      Piemēram?

-     Piemēram? Tureckis pāri brillēm paskatījās uz Poremski. Aģentu iesūtīšana teroristiskajās organizācijās ko saki par tādu piemēru? Taču tik smalks darbs specdienestiem prasa gadus. Turklāt, ja koalīcija grib gūt panākumus, noteikti vajadzīgs musulmaņu valstu vairākuma atbalsts.

Poremskis sarauca pieri.

-     Tātad šāds variants atkrīt?

-      Nē, Volodja, neatkrīt. Patlaban šis ir pats reālākais variants. Vispirmām kārtām aprunāsimies ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku Vjačeslavu Ivanoviču Grjaznovu. Jūs, protams, esat pazīstami?

* Esam, atbildēja Kameļkovs un nez kāpēc nosarka.

-     Mēs kopā izmeklējām firmas "Zarja" lietu, paskaidroja Aļona. Viņš mums krietni palīdzēja.

-      Ceru, ka palīdzēs arī šoreiz. Viņam ir plašs aģentūras tīkls. Kopā izdomāsim, kas darāms. Piezvanīšu viņam tūlīt, iepazīstināšu ar lietas būtību un sarunāšu tikšanos. -

Tureckis ieskatījās pulkstenī un domīgi sarauca pieri. Es droši vien vairs nepagūšu. Antiteroristiskās koalīcijas darbu sakarā lidoju uz Vāciju. Lidmašīna pēc trim stundām, un man vēl jāpagūst šo to izdarīt.

-      Bet kā paliek ar mums? Aļona savilka uz augšu glītās uzacis. Vai tiešām mūs pametīsiet?

Tureckis pasmaidīja.

-      Ko tu runā, sirsniņ? Kā lai pamet likteņa varā tik skaistu meiteni? Es uzturēšu sakarus. Zvaniet jebkurā diennakts laikā.

Ceturtā nodaļa

Tikšanās ar Grjaznovu bija paredzēta restorāniņā "Pīrāgi". Vjačeslavs Ivanovičs vēlējās apvienot patīkamo ar lietderīgo un pie reizes paēst. Miša Kameļkovs piedāvāja šo vietu, atsaukdamies par to tā: "Ēdiens tur garšīgs, nav dārgs, bez visādiem buržuju stiķiem, pie sienām grāmatu plaukti. Gaidot mūs, varēsiet palasīt." Informācija par grāmatām Grjaznovu atstāja vienaldzīgu, taču, pajautājis, cik maksā alus, viņš tūlīt piekrita.

Poremskim, Kameļkovam un Ņikitinai ierodoties "Pīrāgos", Vjačeslavs Ivanovičs bija tur jau priekšā. Viņš sēdēja pie malējā galdiņa, vienā rokā turēdams krūzi ar alu, bet otrā žurnālu ar melnu, spīdīgu vāku.

Ieraudzījis visus trīs, viņš beidza lasīt un priecīgi pasmaidīja.

Ak, kolēģi! Sveicināti!

Jaunie izmeklētāji pieklājīgi sasveicinājās ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku un sasēdās pie galda.

-     Kur pazaudējāt Turecki? Grjaznovs painteresējās.

-     Viņš aizlidoja, atbildēja Poremskis.

-      Taču apsolīja atgriezties, priecīgi piebilda Kameļkovs. Pēc pirmā aicinājuma. Kā nekā mūsu šefs.

Poremskis ieinteresēts paskatījās uz žurnālu Grjaznova rokā un skaļi izlasīja nosaukumu uz vāka:

-     "Pretkultūra. Graušanas filozofija". Paskaties tikai, ar ko jūs nodarbojaties brīvajā laikā!

Grjaznovs apmulsis nolika žurnālu sānis.

-     Saproti, paņēmu aiz ziņkārības. Žurnālā tādas lietas, ka mati slejas stāvus.

-     Ar matiem, šķiet, jums viss ir kārtībā, aizrādīja Kameļkovs.

Grjaznovs pievērsa viņam savu zaļo, viltīgo acu skatienu.

-      Tas nav tas pats, kas ložņāšana ar kabatas bateriju pa vīna pagrabiem, viņš izsmējīgi attrauca.

-     Ko jūs ar to domājat? pajautāja Poremskis.

-      Neko. Tāpat vien pateicu. Labi, pasūtīsim kaut ko garšīgu un pie lietas.

Izmeklētāji paaicināja viesmīli un izdarīja pasūtījumu. Kad viesmīlis aizgāja, viņi iepazīstināja Grjaznovu ar lietu. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks māja ar galvu, viņš jau visu zināja, Tureckis tomēr bija paguvis pastāstīt.

-      Lieta ir sarežģīta, taču… padarāma. Viņš ar plaukstu pieglauda rūsganos matus un domīgi sarauca pieri. Vajadzēs painteresēties pie aģentiem musulmaņiem. Man padomā ir pāris tādu abreku, kādus pat drausmīgākajā sapnī neredzēsiet. Plikpauraini, ar bārdu, tumsnēji, tādām ķepām kā Taisonam. Ne pielikt, ne atņemt, īsti vahābīti. Saņam jau teicu.

-     Bet vai tie jūsu abreki, šaubu pilnā balsī ierunājās Poremskis, vai viņi neuzspers gaisā prokuratūru?

-     Nebaidies! Viņi tikai no ārpuses ir ļauni un briesmīgi. Iekšpusē labsirdīgi, balti un pūkaini.

-     Arī kaktuss pēc izskata ir pūkains, aizrādīja Miša Kameļkovs. Viņi ir čečeni?

Grjaznovs noraidoši papurināja galvu.

-     Nē, tatāri. Viens ir pat mulla. Katru dienu sarunājas ar īsteni ticīgajiem musulmaņiem, vadīdams pa pareizo ceļu. Viņa draudzē ir daudz tādu, kas šaubās un nožēlo. Šaubu māktie mums bijuši nebijuši, taču starp nožēlniekiem vērts pameklēt.

-     Vai, jūsuprāt, viņu vidū ir bijušie teroristi? pajautāja Poremskis.

-     Teroristi ne teroristi, taču pāris agrāko vahābītu noteikti atradīsies. Musulmaņiem vahābīti ir tādi kā ķeceri. Ķeceris neviens pats no sevis nekļūst. Vajadzīga kāda vadošā roka. Vai jūtat starpību?

-     Kā nu ne, atteica Kameļkovs.

Atnāca viesmīlis, nolika uz galda pasūtītos ēdienus un aizgāja.

-     Nu, kas tad šeit ir? Grjaznovs kritiski nopētīja šķīvi, uz kura bija kaut kas sarkans ar zaļumiem pa virsu. Vai šis ir jūsu slavētais karpačo? Viņš nozibināja ar acīm uz Kameļkova pusi.

-     Tas pats, Kameļkovs atzinās. No skata varbūt nekas sevišķs, toties garšas ziņā… Miša aizvēra acis un noklakšķināja mēli. Mēli var norīt. Varat ticēt, Vjačeslav Ivanovič, man par ēdieniem ir saprašana!

-     Vai nu tā ir? Grjaznovs šaubīdamies samiedza acis.

-      Neko citu kā ēst Kameļkovs neprot, sacīja Aļona. Visos citos jautājumos viņš ir galīgs profāns.

-     Viens otrs pat tik daudz neprot, atcirta Miša un apveltīja Ņikitinu ar augstprātīgu skatienu, skaidri likdams saprast, ka strīdēšanos uzskata par sevis necienīgu. Pēc tam viņš no jauna uzrunāja Grjaznovu, kas ar dakšiņu bakstīja karpačo. Vjačeslav Ivanovič, vai tie tatāri patlaban ir Maskavā?

-     Kur citur viņi lai būtu? Nav jau kaujinieki un pa kalniem neklenderē. Viņiem ir ģimenes, bērni, viss kā pienākas. Grjaznovs uzdūra uz dakšiņas sarkanas gaļas gabalu un, iebāzis mutē, uzmanīgi pakošļāja. Jēla, vai? viņš nobrīnījās.

Kameļkovs pamāja.

-     Nu protams!

-      Ko tu neteiksi! Ir nu gan drausmīga vieta! Estētiku nicina ārā, gaļu necep! Vai vismaz plāceņi ir no miltiem? Vai no tā, ar ko govis izrotā ceļu?

-     Nezinu, taču garšas ziņā kaut kas vienreizējs, Kameļkovs godīgi atzinās.

Kādu laiku visi cītīgi strādāja ar žokļiem, uzdzerdami alu, savukārt Aļona uzdzēra aukstu minerālūdeni. Kameļkovs vicoja ēdienu vēderā tādā ātrumā, ka droši varētu kandidēt uz vietu Ginesa rekordu grāmatā. Poremskis ēda tik lēni, it kā būtu notiesāts uz nāvi, un šis būtu pēdējais jēlas gaļas antrekots mūžā. Tomēr viņš ēda ar baudu. Savukārt Aļona, labi audzināta un pedantiska meitene, vairāk domāja par to, lai ēdiena uzņemšanas process no malas izskatītos maksimāli estētiski un pilnībā atbilstu visaugstākajiem etiķetes kanoniem.

Beidzot jaunie bija remdējuši bada sajūtu un gatavi runāt par darbu. Poremskis noslaucīja muti ar salveti un pajautāja:

-      Vjačeslav Ivanovič, kad varēsim tikties ar to jūsu mullu?

-     Satiksimies šodien, atbildēja Grjaznovs. Ja veiksies, varam braukt pie viņa kaut tūlīt.

Kameļkovs nožagojās, kautrīgi pielika mutei priekšā roku un mulsi piebilda:

-     Tas nebūtu slikti.

Piektā nodaļa

Mulla Faruks Gilfans Abdulkarims uzņēma visu kompāniju savā mājā. Nosēdināja pie galda, kas bija pārklāts ar puķainu galdautu, un sāka cienāt ar zaļo tēju un saldumiem.

Viņš bija tumsnējs gara auguma vīrs ar melnu bārdu, sniegbaltiem zobiem un izputējuša aristokrāta manierēm. Mullas cēlo izskatu maitāja tikai trīs dziļas rētas uz kreisā vaiga un lauztais deguns. Pamanījis Kameļkova un Ņikitinas ieintriģētos skatienus, viņš ar pirkstiem pieskārās pie izkropļotā vaiga un paskaidroja:

Ievainojumi no kara. Vjačeslavs Ivanovičs droši vien jums pastāstījis, ka pirms piecpadsmit gadiem karoju Afganistānā.

-        Nē, nav stāstījis. Kameļkovs nogrozīja galvu. Kurā pusē?

Grjaznovs pārmetoši paskatījās uz Kameļkovu, tas saprata, ka izteicis muļķību, un kaunīgi nolaida acis.

-      Padomju armijā, mans draugs, nemaz neapvainojies, atbildēja mulla. Piedalījos kaujas operācijās un tagad to ļoti nožēloju.

-     Vai šo rētu dēļ? Kameļkovs uzdeva nekautrīgu jautājumu.

Mulla pasmaidīja un papurināja galvu.

-      Nē. Vairāk to rētu dēļ, kuras karš atstāja dvēselē. Draugi, cienājieties, lūdzu! Neskatieties uz mani un Vjačeslavu Ivanoviču. Jauniem cilvēkiem daudz jāēd.

Kameļkovs pārlaida sajūsmas pilnu skatienu pār saldumiem piekrauto galdu, uz brītiņu iegrima domās un pasniedzās pēc trauka ar baursakiem.

-     Ai, kas tā par bumbiņu torti? painteresējās Aļona.

-    Čakčaks. Mūsu tautas kārums.

-     Ari salds?

-     Un kā vēl! Mulla pamāja.

Aļona noplēsa ar medu salīmēto lodīšu gabaliņu un piesardzīgi iebāza mutē.

-     Mēli var norīt! viņa secināja. Un kas tie par plācenīšiem?

-     Žeime. Nogaršojiet, Aļona, jums patiks.

» Aļona ķērās pie plācenīšiem, bet Kameļkovs, kas tobrīd bija iztukšojis baursaku trauku līdz pusei, pamanīja uz galda nākamo upuri.

-     Bet tas man ir zināms! Pahlava, vai ne?

-      Pilnīgi pareizi, mulla atbildēja. Pareizi jāizrunā pahlave. Cienājieties, Miša. Vjačeslav Ivanovič, ko jūs gaidāt?

-     Esmu jau paēdis. Vispār mēs nupat no restorāna. Kārtīgi pieēdāmies.

-     Paskaties tikai! Mulla pasmaidīja.

-     Faruk, vispār mēs esam atnākuši darīšanās.

Mulla pamāja.

-     Es sapratu. Jūs telefoniski skaidri likāt to saprast. Jūs tātad interesē vahābisma problēma Krievijā.

-      Ne tik daudz problēma, cik cilvēki, kuru dēļ problēma radusies.

-      Un šajā sakarā jūs ieradāties pie manis? Faruks brīnījās.

-      Pie kā tad, Faruk? Jūs taču esat musulmanis, ari vahābīti ir musulmaņi. Var teikt, viena loka cilvēki.

Mulla skumji nopūtās un savilka pieri grumbās.

-     Kā lai paskaidro… Dažos vārdos nekas neiznāks. Vai jūs, piemēram, kaut ko zināt par kustības dibinātāju Muhammedu ibn Abdelvahābu?

-     Pavisam maz, atbildēja Grjaznovs.

Mulla pagriezās uz jauno izmeklētāju pusi.

-     Un jūs?

Kameļkova mute bija aizņemta ar ēdienu, tāpēc viņš tikai noliedzoši papurināja galvu. Poremskis sacīja:

-     Kaut ko zinu, esmu lasījis presi. Zinu, ka islāmu viņš mācījies Medīnā. Bet tā ir visu musulmaņu svētvieta. Zinu, ka viņa tēvs un vecākais brālis tajā laikā bijuši pazīstami reliģiskie darbinieki.

-     Pilnīgi pareizi, mulla piekrita. Gan viņi, gan citi ibn Abdelvahābas skolotāji runājuši ar viņu par ticības pamatiem, kurus puisis kopš jaunības dienām apšaubījis. Ar savu kritiku viņš gribējis gāzt pašas ievērojamākās islāma autoritātes. Kaut arī garīgos jautājumos šādu attieksmi pret skolotājiem uzskata par vislielāko nepaklausību, kādu var izrādīt skolnieks. Jo atiešana no tradīcijām, nekonsekvence ticības lietās var nodarīt nelabojamu ļaunumu ne tikai skolniekam pašam, bet noved maldu ceļos lielu to cilvēku skaitu, kuriem viņš it kā norāda vieglāku ceļu uz patiesības apgūšanu. Vai saprotat, par ko es runāju?

-     Tās ir tikai abstrakcijas. Grjaznovs atmeta ar roku. Bet konkrēti? Kas viņa mācībā nesaskanēja ar patieso mācību?

-     Ļoti daudz kas, piemēram, viens no vahābītu sektas dibinātāja kļūdainajiem ieskatiem ir tāds, ka cieņas izrādīšana musulmaņu svētumiem tiek saukta par "širkom" par pagānismu. Daudzās beduīnu ciltīs kopš Džahilijas laika pastāvējuši pagānu kulti, jo ciltīs nebija pietiekamas izpratnes reliģijas jautājumos. Abdelvahāba to izmantoja un sāka sludināt viņu vidū. Abdelvahābas veiklo un viltīgo runu piemānītie beduīni sekoja viņa aicinājumiem un sāka piedalīties savstarpējos karos atsevišķu politisko spēku pusē.

Grjaznovs saprotoši pamāja.

-      Iznāk, ka viņš jau sākumā rēķinājies ar karotāja instinkta pamošanos?

-     Tā tas diemžēl ir. Viņš balstījās uz beduīnu seno karotāju tradīciju atdzimšanu un "karavīra goda kodeksu", kas ar to saistīts. Ņemot šo kodeksu par pamatu, viņš paziņoja, ka var iznīcināt jebkurus politiskos pretiniekus un atņemt viņu īpašumu. Godājamais Vladimir Dmitrijevič, jums jāzina, ka šāda islāma humānās būtības izkropļošana dziļi satrieca izglītotos musulmaņus, un viņi mēģināja pretoties vahābisma izplatībai Arābijā. Abdelvahābas sprediķiem nebija nekā kopēja ar "islāma ideālu attīrīšanu", tie tikai šos ideālus kropļoja.

Grjaznovs pavilka uz augšu rūsgano uzaci un nosmīkņāja.

-      Pārāk vienkārši tas viss iznāk. Atnāca nezin kāds fanātiķis, izkropļoja islāma principus ar iespaidu, ka "attīra ideālus", un cilvēki viņam sekoja bariem.

-     Jums taisnība, godājamais Vjačeslav Ivanovič, viss bija daudz sarežģītāk. Abdelvahābas sētā sēkla iekrita auglīgā zemē. Vahābisma saknes sniedzas ļoti dziļi. Jau pravieša Muhameda, miers viņam, dzīves laikā uzradās pravieši viltvārži. Gan vīrieši, gan sievietes. Viens no pazīstamākajiem viltus praviešiem bija Museilims Alkazabs no bani Hunaifas cilts. Viņa garīgais mantojums kļuva par vahābisma ideoloģijas materiālo balstu.

-     Materiālo balstu? Kādā ziņā? Naudas ziņā, vai?

-      Tieši tā. Mulla mierīgi un cēli pamāja. Par viņa sekotājiem kļuva no Museilima dzimtas nākušais princis Muhammads ibn Saūds, bet pēc tam viņa dēls Abduls Azizs ibn Saūds. Viņi alka panākt, lai cilvēki noticētu dzimtas "pravietiskajai misijai".

-      Kāpēc?

-     Varas un politiskās ietekmes dēļ. Viņi ar prieku pieņēma "islāma attīrīšanas" ideju, atzina atteikšanos no islāma svētumiem un paša pravieša Muhammeda, miers viņam, godināšanas. Atņemot cilvēkiem cerības uz mieru un drošību, graujot ticību islāma principiem un kanoniem, vahābisms savā būtībā kļuva par izteikti pretislāmisku novirzienu. Abdelvahābas laikabiedri to saprata, piemēram, Abdelvahābas skolotājs rakstīja viņam vēstulē: "Ak, ibn Abdelvahāba, Allāha dēļ, aicinu Tevi paturēt savu pārliecību pie sevis un neapvainot musulmaņus. Ja Tavā klātbūtnē kāds ieminas, ka svēto un praviešu pieminēšana neatkarīgi no Allāha gribas ved pie vēlmju īstenošanās, izlabo šo apmaldījušos un izskaidro patiesību. Ja viņš neatlaidīgi paliek pie tā, ka Allāham ir līdzgaitnieki, sauc tikai viņu par maldu ceļos aizgājušu. Nesauc tā visus musulmaņus, jo pats esi novirzījies no taisnā ceļa, un pareizāk par apmaldījušos būtu saukt tādu, kas novirzījies no vairuma izraudzītā ceļa, jo tas neiet pa ticīgo ceļu."

Skumji pasmaidījis, mulla vēl noteica:

-    Tā, lūk, tas ir.

-     Kā gan viņiem izdevās izplatīt savu mācību tik strauji un plaši? Kameļkovs brīnījās (viņš nupat bija apēdis pēdējo pahlavas gabalu un nu varēja brīvi runāt).

-     Ar vardarbību, paskaidroja mulla. Jau pašā sākumā viņi visa pamatā lika vardarbību. Vahābīti pirms divsimt gadiem bloķēja Meku un noslēdza pieejas pilsētai. Blokāde Mekas iemītniekiem kļuva par smagu pārbaudījumu. Pilsētā plosījās bads. Redzēdams pilsētnieku ciešanas, šarifs Golibs pieņēma lēmumu par miera līguma noslēgšanu ar vahābītiem. Tajā pašā gadā viņiem izdevās ieņemt Medīnu. Pirmais, ko viņi izdarīja, viņi izlaupīja svēto istabu, kurā atradās pravieša Muhameda kaps, miers viņam. Viņu varas ilgums svētajā pilsētā bija septiņi gadi.

-       Mjā… Poremskis domīgi paraustīja auss ļipiņu. Mekas un Medīnas iedzīvotāji bija neapskaužamā stāvoklī.

r Tieši tā. Mulla pamāja. Savas ekspansijas laikā vahābīti izlaupīja visus Kaabas rotājumus un apklāja to ar melnu maisa drānu. Viņi sagrāva kupolus virs kapavietām. Viņi aizliedza atkārtot pravieša, miers viņam, slavinājumus. Ibn Abdelvahāba personiski deva pavēli sodīt ar nāvi muedzinu, kas bija lasījis slavinājumu Allāham, miers viņam. Viņi ieviesa jaunas, musulmaņu pasaulē nedzirdētas tradīcijas: galvas noskūšanu ne tikai vīriešiem, bet ari sievietēm. Stāsta, ka, atbildot uz to, kāda sieviete pieprasījusi, lai vahābīti nodzen bārdu. Ibn Abdelvahāba nespēja uz to atbildēt un lika sievietes mierā.

Mulla apklusa, paņēma no galda neatdziestošo tējkannu un pielēja viesiem vēl zaļo tēju.

-     Paldies par apgaismošanu, sacīja Grjaznovs. Tas bija ļoti noderīgs ekskurss vēsturē, taču…

-     Taču ne jau tāpēc jūs ieradāties, mulla pabeidza viņa vietā. Jums droši vien vajadzīgs ar vahābītu kustību saistīts cilvēks, un jūs domājat, ka es tādu cilvēku atradīšu.

-     Uz to pusi ir, Grjaznovs piekrita.

Mulla novilka ar plaukstu pa glīti apcirpto bārdu.

-     Tas ir grūts uzdevums, Vjačeslav Ivanovič. Dažkārt esmu jums palīdzējis izprast situāciju Maskavas musulmaņu aprindās, bet šoreiz… Saprotiet, esmu tālu no tā visa. Ekstrēmisti nenāk uz mošeju pēc padoma. Viņiem ir savi skolotāji.

-     Tas ir pats par sevi saprotams. Taču starp mošejas apmeklētājiem ir arī grēku nožēlnieki, cilvēki, kam par savu iepriekšējo dzīvi ir ko stāstīt.

-     Nezinu, nezinu…

-     Padomājiet, Faruk… Mēģiniet atcerēties.

-     Vispār viens cilvēks ir man padomā. Ļoti labs cilvēks.

-     Kā sauc? Kas viņš ir? strauji noprasīja Grjaznovs.

Mulla pacēla acis uz augšu un pasmaidīja.

-    Nav vērts saausīties, Vjačeslav Ivanovič. Neesam medībās. Un cilvēkam, par kuru gribu pastāstīt, nav ne mazākā sakara ar teroristiem. Viņu sauc Suleimans Farhatovičs

Tabejevs. Apmēram piecdesmit gadus vecs, strādā par taksometra šoferi.

-      Par taksometra šoferi? ieinteresējās Miša Kameļkovs. Vai tik viņš neizvadā sprāgstvielas uz attiecīgajām vietām?

Mulla veltīja viņam pārmetošu skatienu.

-      Miša, jūs neklausāties pietiekami uzmanīgi. Es jau teicu, ka Suleimanam Tabejevam nav nekāda sakara ar teroristiem. Taču viņam ir dēls Suleimans Tabejevs, juniors.

Mulla iegrima domās.

-      Nezinu, vai man ir morālas tiesības to visu jums stāstīt…

-       Ir, maigi, bet ar pārliecību noteica Grjaznovs. Faruk, mēs taču nespēlējam bērnu spēles, bet gribam glābt nevainīgu cilvēku dzīvības. Un tas ir Dievam tīkams darbs neatkarīgi no tā, kādu dievu katrs no mums pielūdz.

-     Tā patiešām ir, mulla piekrita.

-     Tādā gadījumā izstāstiet par šo Suleimanu Tabejevu, junioru. Kas viņš par cilvēku un kāpēc jūs viņu atcerējāties?

-      Suleimans ir bijušais futbolists. Dzimis Kazaņā. Vienu gadu pat nospēlējis Vācijā Diseldorfas klubā "Fortūna". Taču tad Suleimans guva nopietnu traumu un uz laiku nācās aiziet no lielā futbola. Viņš atgriezās Krievijā. Dzīvojot Vācijā, Suleimans bija aizrāvies ar Osamas Ben Ladena mācību. Ziniet, kā dzīvē gadās… Jauns cilvēks ar dzīvu, zinātkāru prātu un traumas dēļ sagandētiem nerviem. Mulla pieglaudīja ar plaukstu bārdu un turpināja: Hamburgā Suleimans satuvinājies ar teroristiem. Un pat… mulla viegli pavīpsnāja, un pat ticies ar pašu Ben Ladenu.

-     Tātad šis Suleimans SuleimanOvičs ir terorists? Kameļkovs salēcās.

-     Varētu tāds būt, sacīja mulla. Būtu varējis kļūt par teroristu. Ja vien tēvs nebūtu laikus apstādinājis.

-     Tātad… Grjaznovs pieklusināja balsi. Tātad tagad viņš ir krietns pilsonis?

Mulla pamāja.

-     Krietns. Protams, negāja viegli. Puisis stūrgalvīgs, ne vienu vakaru vien mēs ar Suleimanu pavadījām sarunās ar viņu, iekams izdevās pārliecināt, ka islāms ir miermīlīga reliģija. Ka islāmam nav nekā kopīga ar ložņāšanu pa kalniem un šaušanu ar automātu. Mulla neapzināti pieskārās ar pirkstiem pie vaiga un nopūtās. Diemžēl pats savā laikā esmu to visu izgājis. Starp citu, Vjačeslav Ivanovič, jūs to labi zināt.

-      Skaidrs. Grjaznovs nolauza čakčaka gabaliņu un domīgi pakošļāja. Bet kur Suleimans Tabejevs ir patlaban? Maskavā?

-      Atkarībā no tā, par kuru ir runa. Vecais ir Maskavā. Jaunais Naberežnije Čelnos.

-     Ko viņš dara?

-     Trenē vietējo futbola komandu. Vai zināt tādu rūpnīcu "KamAZ"?

-     Kas gan to nezina?

-     Viņš trenē rūpnīcas komandu. Gribat aprunāties?

-     Ļoti, atbildēja Grjaznovs. Vai varat iedot vecākā Tabejeva tālruņa numuru? Vispirms derētu aprunāties ar viņu un tikai pēc tam braukt uz Naberežnije Čelniem.

-     Es tūlīt piezvanīšu, noteica mulla. Ja viņš vēlēsies runāt ar jums, iedošu klausuli. Ja ne neņemiet ļaunā. Vai esat tā ar mieru?

Grjaznovs palocīja galvu.

-     Piezvaniet, gan zināšu, ko pateikt.

Mulla paņēma no galda radiotelefonu, nospieda numura taustiņus un pielika klausuli pie auss.

-      Hallo, vai Suleimans?… Sveiks, draugs, sveiks… Pie manis ciemojas cilvēks no kriminālmeklēšanas. Viņam vajadzīgs cilvēks, kas varētu pastāstīt par islāma ekstrēmistiem, kuri Maskavā rīko sprādzienus. Atcerējos, ka tavs dēls kādreiz… Jā, es zinu, Suleiman, bet mūsu pienākums ir palīdzēt. Iet bojā mierīgie cilvēki, un, ja nepalīdzēsim, tie būs uz mūsu abu sirdsapziņas… Jā… Jā, protams… Suleiman, tie būs viņa, nevis mani jautājumi. Ja nevēlēsies atbildēt, lai tiesā tevi Allāhs… Labi.

Mulla attālināja klausuli no auss un pasniedza Grjaznovam.

-      Vjačeslav Ivanovič, lūdzu, esiet delikāts. Suleimanam Farhatovičam tas ir sāpīgs temats.

Grjaznovs pamāja un paņēma klausuli.

Otrā daļa SULEIMANS TABEJEVS, JUNIORS

.

Pirmā nodaļa

Atšķirībā no tēva, mūžīgā neveiksminieka, kas sūdzējās par dzīvi, Suleimans vienmēr bija juties stiprs cilvēks. Pat būdams bērns. Viņš bija augumā garš, veikls un neparasti drosmīgs. Šī īpašība ne reizi vien bija palīdzējusi būt uzvarētājam sadursmēs ar vecāko klašu skolniekiem. Tiesa, Suleimans ne jau tūlīt bija sācis apzināties savu spēku.

Viņš nodarbojās ar boksu no desmit gadu vecuma, taču likt lietā iegūtās iemaņas praksē uzdrošinājās tikai pēc diviem gadiem. Tas notika tā. Māte katru dienu deva Suleimanam uz skolu līdzi pusdienu naudu. Taču, būdams azartisks zēns, viņš nesteidzās tērēt naudu kartupeļu biezputrai un cīsiņiem kā vairākums klases biedru, bet kopā ar vecākajiem zēniem spēlēja pentakus. Parasti viņš zaudēja, vecākajiem zēniem bija labākas iemaņas, arī pieredze lielāka. Ja Suleimanam gadījās laimēt kādas divdesmit trīsdesmit kapeikas, viņš labprāt tās iztērēja gāzētajam ūdenim un saldējumam.

Tā turpinājās ilgi, taču reiz Suleimanam stipri veicās. No kāda sava pastāvīgā spēles kompanjona, Marata Ishakova, viņš laimēja divus rubļus! Tā bija neiedomājami liela nauda. Suleimans parēķināja, ka par to var nopirkt vienpadsmit saldējumus un paliks vēl pāri gardam jo gardam radziņam!

Sagaidījis stundu beigas, Suleimans steigšus devās uz konditorejas veikalu. Taču turpat aiz skolas stūra (uz konditoreju vajadzēja iet pāri tukšajam skolas pagalmam un tajā laikā ne mazāk tukšajam skolas sporta laukumam) viņu gaidīja nepatīkams pārsteigums.

-     Sveiks, Suleiman! Suleimanam atskanēja pie pašas auss.

Suleimans pacēla galvu un tieši priekšā ieraudzīja Marata Ishakova prāvo augumu. Marats laiski pameta sienu un piegāja Suleimanam pavisam klāt.

-     Ej tērēt laimestu? viņš painteresējās.

Juzdams kaut ko nelāgu, Suleimans iebāza roku kabatā un sažņaudza naudu cieši plaukstā.

-     Eju, viņš atbildēja. Vai tad nedrīkst?

-     Kāpēc nedrīkst? Saprotams, drīkst. Tāpēc jau nauda ir, lai to tērētu.

-     Tādā gadījumā uz redzi!

Suleimans gāja tālāk, taču uz pleca uzgūla vecākās klases skolnieka smagā roka.

-     Ne tik mudīgi, zaļknābi!

Suleimans negribīgi apstājās, palūkojās uz Maratu un sadrūma.

-     Ko vēl vajag?

Marata plānās lūpas savilkās pretīgā čūskas smlniņā.

-      Kā tev šķiet, viņš lēnām ierunājās, ko teiks tavs tēvs ar māti, uzzinājuši, ka tu ar mums spēlē uz ņaudu? Turklāt par pusdienām doto naudu?

» Viņi neko neuzzinās, Suleimans cieti noteica.

-     Kāpēc tu esi par to tik drošs?

-     Tāpēc, ka viņi nesēž pie loga un nenovēro mani ar tālskati.

-      Ko tu neteiksi! Marata smaids kļuva vēl saldāks. Cienīga atbilde, Suleiman. Taču ne gudra, nemaz ne gudra. Ko tad, ja viņiem kāds to pierādīs, ko? Vai tāda doma tev nekad nav ienākusi prātā?

-     Ir ienākusi. Suleimans pamāja, juzdams, kā sasvīst roka, žņaudzot godīgi laimētos rubļus. Lai tas notiktu, vajadzīgs, lai kāds no maniem draugiem kļūtu par sūdzmani. Vai arī… Suleimans vērīgi palūkojās uz Maratu un samiedza acis. Varbūt kāds tomēr tāds ir?

Marata acu zīlītes sašaurinājās kā plēsīgam zvēram. Uz platajiem vaigu kauliem parādījās sārti plankumi.

-     Kuru par tādu tu uzskati, Suleiman?

-     Nevienu. Pateicu tikai tāpat.

Suleimans sagrozīja plecu, nopurinādams Marata roku, un gribēja iet tālāk, taču vecākā skolnieka pirksti sažņaudza kaklu.

-      Nē, pagaidi! Vai tu, smurguli, gribi teikt, ka varu nosūdzēt tevi vecākiem?

Suleimans mēģināja atbrīvot kaklu, taču nespēja, Marata tvēriens bija stingrs un sāpīgs. Nu Suleimanam bija pilnīgi skaidrs, ka no atriebības par laimestu neizspruks. Un viņu pārņēma šausmas. Maratu visi uzskatīja par labu cīnītāju. Turklāt viņš bija pusotra gada vecāks par Suleimanu un pusgalvu garāks. Tad Suleimans saņēma visu savu gribasspēku un pateica:

-     Marat, negribu ar tevi kauties. Bet, ja tu vēlies atņemt man naudu, brīdinu tūlīt, ka nekas neiznāks. Tas ir mans laimests.

Marats atmeta atpakaļ apaļo galvu un indīgi iesmējās.

-     Vai tu redzējies? Viņš negrib! Laimests vēl ir jānopelna, saprati, smurguli? Un es to atņemšu tikai viena iemesla pēc. Vai gribi zināt, kāds tas ir?

-     Kāds?

Smīns no Marata sejas pazuda. Pelēkās acis kļuva saltas un asas kā pudeļu stikli. Viņš plēsīgi nošņācās:

-     Es esmu stiprāks.

Suleimans ieraudzīja, ka Marata roka savelkas dūrē. Viss turpmākais notika gandrīz automātiski. Suleimans negaidīja sitienu un, paklausīdams iedzimtam instinktam, sita pirmais. Sitiens trāpīja Maratam pa saules pinumu. Pirksti, kas turēja Suleimana kaklu, atlaidās.

-     Tu… tu… nogārdza Marats, ar plati atvērtu muti tverdams gaisu kā zivs.

Suleimana turpmāko rīcību noteica divus gadus ilgie treniņi. Neļaudams pretiniekam attapties, viņš pabeidza iesākto ar diviem sitieniem pa žokli. Marats atkrita pret sienu, taču drīz attapās un izmeta uz priekšu garu jo garu labo roku. Ja Marata sitiens būtu trāpījis mērķi, Suleimanam patiešām būtu gājis plāni. Taču Suleimans ne jau tāpēc divus gadus bija nodarbojies ar boksu, lai ļautu sevi uzvarēt. Viņš veikli panira zem pretinieka dūres un divas reizes tam smagi iesita pa korpusu. Pēc tam, nemazinādams tempu, īstenoja kombināciju ar labo āķi un pabeidza ar īsu, bet spēcīgu sānu sitienu ar labo roku.

Ar to pietika. Marats nokrita zemē, iespieda asiņaino seju plaukstās un iekviecās kā netīrs cūklops.

-     Ja līdīsi pie manis vēlreiz nositīšu! Suleimans piedraudēja pāridarītājam, pagriezās un devās ar lepni paceltu galvu uz konditoreju.

Pēc šis ievērojamās dienas Suleimans pilnīgi noticēja' savam spēkam un turpmāk bija gatavs doties cīņā ar jebkuru pretinieku, lai cik tas būtu liels un lai cik briesmīgs izskatītos no malas.

Otrā nodaļa

Sestajā klasē uz beigām Suleimanam apnika likt galvu pretī visādu nejēgu dūrēm, un viņš nolēma boksēšanos beigt. Viņš jau bija skaidri sapratis, ka sava goda aizstāvēšana vai pāridarītāja sodīšana kautiņā uz ielas ir pavisam kas cits nekā muļķīgā dūru vicināšana ringā, lai iegūtu neko neizsakošu papīra gabaliņu, uz kura rakstīts "diploms".

Suleimanu aizrāva cita spēle futbols! Tajā nebija jāvairās no pārējo dūrēm, lai pēc tam mestos virsū pretiniekam pats ar bezjēdzīgu sitienu sēriju. Nē, futbols bija pavisam kas cits. Tas nelīdzinājās prastam kautiņam, futbols nozīmēja īstu ciņu ar savu stratēģiju un taktiku, ar ko tādu, ko rāda filmās par karu.

Futbolā bija savs ģenerālis treneris, savi ieroču biedri, uz kuru atbalstu vienmēr varēja paļauties un kuri savukārt gaidīja atbalstu no tevis. Suleimanam patika komandas izspēlētās kombinācijas, patika apvest pretiniekus, īpaši, kad to bija daudz, izdarīt precīzas piespēles un, protams, sist bumbu vārtos.

Nevienā no boksa divcīņām Suleimans nebija jutis tādu prieku, tādu reibinošu sajūsmu kā pēc precīza sitiena pa vārtiem. "Vareni!" Suleimanu slavēja partneri, priecīgi uzsizdami uz pleca. "Skaistulis!" sauca no tribīnēm. "Lieliski. Labi iesiti," uzteica treneris. Un Suleimans jutās kā īsts skaistulis un varonis.

Varbūt tāpēc panākumi un sasniegumi futbolā šķita daudz nozīmīgāki nekā boksā.

Atšķirībā no futbola Suleimana Tabejeva personiskā dzīve neveidojās īpaši labi. Beidzis astoto klasi, viņš kopā ar draugiem aizbrauca uz vasaras sporta nometni. No rīta rīta rosme, skriešana, pēc tam duša un vieglas brokastis. Vēlāk sekoja daudzie treniņi. Toties vakars pilnībā piederēja draugiem. Bieži vien pēc gulētiešanas laika viņi izlīda ārā pa šauro logu. Pārvietojās ar īsiem pārskrējieniem no krūma uz krūmu, lai, nedod Dievs, netrāpītos acīs trenerim, līdz aizlavījās pie žoga un, kad tas bija pārvarēts, nokļuva brīvībā.

Līdz tuvākajam vasarnīcu ciematam bija ne vairāk kā trīs kilometri tādiem trenētiem puišiem kā Suleimans un divi viņa draugi nieka attālums.

Ko tikai viņi nedarīja vasarnīcu ciematā zaga ābolus, bumbierus, visu, ko varēja iebāzt mutē vai azotē. Atpakaļ nāca pēc kādām divām stundām noguruši, bet apmierināti. Nakts brīvsolis bija laba atslodze pēc smagās dienas ar tās dzelžaino režīmu, treniņiem un līdzīgām lietām.

Reiz vakarā sākās negaiss. Lija lietus, debesis plosīja zibeņi, dārdēja pērkons. Suleimana draugi šādā laikā baidījās meklēt piedzīvojumus, taču viņu negaiss neatturēja.

Nonācis pie vasarnīcu ciemata, puisis bija izmircis līdz pēdējai vīlei. Ārā, kā jau varēja paredzēt, nevienas dzīvas dvēseles. Suleimans pārlēca pāri tuvākajam žogam un sāka raut plūmes, bāzdams kabatās un plastmasas maisiņā.

Pašā karstākajā plūmju raušanas brīdī mājas durvis klusu nočīkstēja. Suleimans veikli pieliecās un noslēpās ar augļiem bagātā koka ēnā. Durvis atvērās, slieksni izgaismoja dzeltenas elektriskās gaismas kūlis. Suleimans pamira ar krūtīm piespiestu plūmju maisiņu.

Uz lieveņa iznāca meitene. Seja nebija saskatāma, varēja redzēt tikai staltā un vingrā auguma aprises. Pārbaudīdama, vai lietus vēl līst, meitene izstiepa uz priekšu roku. Lietus viegli lāsoja. Meitene aizvēra durvis, brītiņu pastāvēja, lai acis pierod pie tumsas, ātri nokāpa no lieveņa un pa asfaltēto celiņu devās uz nelielo koka pirti dārza pašā galā.

Viņa pagāja Suleimanam garām tik tuvu, ka viņš varēja saost smaržas. Puiša sirds strauji iepukstējās.

Tikmēr meitene piegāja pie pirts, ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza ar klusu klikšķi. Durvis atvērās. Meitene ātri iegāja pirtspriekšā, ieslēdza gaismu un aizvēra durvis.

Suleimans sēdēja savā slēpni ne dzīvs, ne miris. Nē, viņš nebaidījās, ka viņu varētu ieraudzīt un noķert. Par tādiem niekiem Suleimans nekad neuztraucās. Sirds strauji pukstēja, taču iemesls tam bija pavisam cits. Meitene bija tik jauka, ar savām slaidajām kājām gāja pa asfaltēto celiņu tik līgani, smaržoja tik brīnišķīgi, ka Suleimans zemāk par vēderu sajuta saldu tvīksmi.

Drīz pirtī varēja saklausīt toverī lietā ūdens šļakstoņu, tvaika šņākšanu un klusu sievietes dziedāšanu. Kaut ari atkal sāka līt, Suleimans negribēja iet projām. Nelikdamies zinis par lietu, viņš ar vaļēju muti ieklausījās no pirts nākošajās skaņās, līdz no zara tieši aiz apkakles sāka tecēt ūdens.

Suleimans atjēdzās, noslaucīja sasvīdušās plaukstas pie biksēm, pārlaida skatienu apkārtnei un pielavījās pie pirts lodziņa. Tur piecēlās uz pirkstgaliem un uzmanīgi ieskatījās, kas notiek aiz norasojušā stikla.

Meitenes iedegušais, vijīgais augums no ūdens spīdēja. Viņai bija nelielas, bet stingras krūtis ar sārtiem galiņiem, tievs viduklis un gaiši, viļņaini mati, kuru slapjās, satumsušās šķipsnas krita pār vājajiem pleciem. Sirds Suleimanam sāka pukstēt tik strauji, it kā gribētu izlēkt no krūtīm.

-     Nimfa… viņš tikko dzirdami nočukstēja.

Satriekts un redzamā skata aizrauts, Suleimans neizdzirdēja durvju iečīkstēšanos aiz muguras.

-     Ei! atskanēja skaļš uzsauciens. Ei, kas tur ir?!

Suleimans nodrebēja un pagriezās. Uz mājas sliekšņa

stāvēja smagnējs gara auguma vīrs peldmētelī. Ārā bija tumšs un lija lietus, taču pat tik piemērotos laika apstākļos Suleimana T kreklu varēja saskatīt pa gabalu.

"Sasodīts!" Suleimans satraukts nodomāja. "It kā tev, idiotam, neviens nebūtu teicis, ka šādos sirojumos jādodas tikai melnā apģērbā!"

-     Ei! vīrietis uzsauca vēlreiz. Vai tur kāds ir?! Un piepeši viņš iekaucās kā milicijas sirēna: Ak tu, mazais maita! Tūlīt tu dabūsi matīt, ko nozīmē ložņāt pa svešiem dārziem!

Nez no kurienes vīra rokās uzradās ierocis. Viņš pielika to pie pleca un notēmēja.

Suleimans atrāvās no zemes kā vēja pacelta lapa un, neskatīdamies zem kājām, kā bulta traucās cauri dārzam. Ai*/, muguras atskanēja skaļš paukšķis Suleimans sajuta asas sāpes, it kā viņam kaklā būtu iedzīts kurpnieka īlens, un sāka traukties vēl ātrāk. Koku zari skrāpēja seju, taču viņš nepievērsa tiem uzmanību. Ar vienu lēcienu viņš bija pāri augstajai sētai un pāri pļavai taisnā ceļā skrēja uz mežu, aiz kura atradās vasaras nometne.

Nonācis nometnē, Suleimans ātri novilka slapjo, netīro apģērbu un pameta zem gultas. Pēc tam kails palīda zem segas un aizmiedza acis. Kuru katru mirkli gaidīdams izrēķināšanos, viņš nogulēja ceturtdaļu stundas. Taču atmaksa kavējās.

"Varbūt viņi nemaz nesūdzēsies?" nodomāja Suleimans. "Varbūt pat nezina, kas es esmu. Ārā bija tumšs, tas maitas gabals šāva pa balto sporta krekliņu."

Tikai tagad Suleimans atcerējās, ka ir ievainots, un atcerējies sajuta mokošu smagumu kaklā. Viņš pacēla roku un piesardzīgi aizskāra sāpīgo vietu. Kaklu caurdūra svilinoša sāpe. Suleimans sačamdīja uz naktsgaldiņa šķiltavas un pagrieza ritentiņu, uzšķildams oranžu liesmiņu. Gaismā varēja redzēt, ka pirksti no pieskaršanās kaklam notraipījušies ar asinīm.

Brīdi padomājis, Suleimans piecēlās, uzmanīgi piezagās pie drauga gultas un viņu pamodināja.

Man kaklā ir gaisa šautenes lode, viņš čukstus pateica draugam. Tā jāizvelk un brūce jādezinficē, citādi pret rītu sāks pūžņot.

Draugs vērīgi nopētīja Suleimana saskrāpēto seju, savilka pieri grumbās un pamāja.

Operācija notika šķiltavas gaismā. Šķiltavu rokā turēja Suleimans. Draugs kādas piecas minūtes rakājās pa kaklu ar kabatas nazi, iekams pamanījās izvilkt svina lodīti. Suleimans pārcieta operāciju stoiski, neizdvesis nevienu skaņu.

Pienāca pirmais septembris. Tabejevs, tāpat kā miljoniem citu pusaudžu, devās uz skolu. Pirmā stunda pēc svinīgās daļas, kas notika skolas aktu zālē pūtēju orķestra pavadībā, bija fizika. Klases audzinātāja matemātikas skolotāja ieveda klasē jaunu sievieti ar smalkām zeltītām brillītēm un stādīja priekšā.

-     Iepazīstieties, tā ir mūsu jaunā fizikas skolotāja Tatjana Fjodorovna Mihailova.

Suleimans pacēla acis uz jauno skolotāju un sastinga. Kaut arī gaišie, vijīgie mati bija rūpīgi sasukāti un aizmugurē saņemti zirgastē, kaut ari viņa bija ar brillēm un lietišķā kostīmā (pelēka žakete un svārki), viņu nevarēja nepazīt. Jā, tā bija pirtī redzētā meitene, kuras dēļ Suleimans bezmaz bija sajucis prātā un ticis ievainots.

-     Nimfa… Suleimans nočukstēja no saviļņojuma lūstošā balsī.

-     Kas? pajautāja blakussēdētājs.

Suleimans saņēmās un vēsi atteica:

-      Nekas.

Trešā nodala

No šā brīža jaunā Tabejeva dzīve pārvērtās par elli. Vakaros viņš negāja ārā no mājas, gulēja gultā, blenza griestos un domāja par Tatjanu Fjodorovnu (domās Suleimans viņu mīlīgi sauca par Taņečku). Atmiņās viņš kavējās pie ličtainā vakara, pirts, Taņas kailuma un tvīka mokās, apzinādamies savu ilgu nepiepildāmību.

Fizikas stundās viņš kā apburts neatņemdamies skatījās uz nimfu. Reiz Tatjana Fjodorovna izsauca viņu pie tāfeles. Tabejevs nebija iemācījies, nespēja izsecināt uz tāfeles vajadzīgo formulu un pelnīti saņēma divnieku. Taču viņu apbēdināja pavisam kas cits. Tatjana Fjodorovna skumji palūkojās uz viņu pāri brillēm un klusu noteica:

-     Tu sagādā man vilšanos, Tabejev.

No šā brīža Tabejevs sāka nopietni mācīties fiziku. Drīz fizikā viņš kļuva par labāko klasē un pat brauca uz apgabala fizikas olimpiādi, kurā, starp citu, nekādu vietu neieguva. To varēja saprast, jo Suleimana dārgākās domas bija tālu no formulām un fizikas likumiem.

Un vienu reizi viņš nolēma rīkoties. Tajā dienā fizika bija pēdējā stunda. Nogaidījis, kad visi skolēni iziet no klases, Suleimans klusu (tāpat kā tajā vakarā) ielavījās laboratorijā un aizslēdza durvis.

Tatjana Fjodorovna sēdēja pie galda un pārskatīja lapiņas ar kontroldarbiem. Dzirdot noklikšķam atslēgu, viņa pagriezās.

-     Tabejevs? Tatjana Fjodorovna nobrīnījās. Ko tu šeit dari?

-    Es… Es nodomāju, ka varbūt jums vajadzīga palīdzība.

-     Palīdzība? vēl vairāk izbrīnījusies, atkārtoja Tatjana Fjodorovna. Kāda palīdzība, Tabejev? Un kāpēc tu aizslēdzi durvis?

Suleimans piegāja pie galda un apstājās.

-     Es nodomāju… varbūt jūs… varbūt mēs ar jums…

Tabejevs smagi elpoja, viņa tumsnējā seja bija viegli

piesārtusi, melnās acis zvīļoja kā ogles. Tatjanas Fjodorovnas zilajās acīs parādījās nedrošība un bailes.

-     Tabejev, tu mani baidi, viņa godīgi atzinās, neapzināti pasēzdamās tālāk uz krēsla maliņas.

Suleimans klusēja, zobus sakodis, un skaidri juta, ka sirds sitas neprātīgā ritmā. Kā juzdama briesmas, kas nāca no dīvainā skolnieka, Tatjana Fjodorovna nobālēja. Viņa klusēdama piecēlās kājās un klusēdama piegāja pie loga.

-     Ko tu esi sadomājis? viņa noprasīja. Gribi zināt, kā esi uzrakstījis kontroldarbu?

Viņa pacēla roku un atmeta no pieres tai pārkritušo gaišo matu šķipsnu. Šī vienkāršā un sievišķīgā kustība lika Suleimanam zaudēt galvu pavisam. Gaidīt ilgāk nebija iespējams.

Viņš metās pie Tatjanas Fjodorovnas, stingri apskāva viņu, apbēra seju ar skūpstiem un čukstēja: "Taņa, Taņečka, Taņa." Cīniņš nebija ilgs, bet nikns. Tatjanai Fjodorovnai galu galā izdevās Tabejevu atgrūst. Viņa atvēzējās un strauji iesita puisim pļauku sejā.

Suleimans pamira uz vietas, pievērsis mīļotās sejai skatienu, kurā bailes jaucās ar izbrīnu. Cīnoties Tatjanas Fjodorovnas sejā bija parādījušies sārti plankumi. Mati bija izjukuši, neprātīgās dusmās sarāvušās acu zīlītes šķīla zibeņus.

-     Ārā no šejienes! viņa skaidri un klusu pateica.

Suleimans izdarīja neveiklu kustību uz Tatjanas Fjodorovnas pusi, taču viņa atlēca atpakaļ, paķēra no galda dzelzs lineālu un izstiepa sev priekšā kā nazi vai zobenu.

-     Ārā! viņa īsi un nikni atkārtoja.

-     Bet es… jūs mīlu, aizžņaugtā balsī sacīja Suleimans. Mīlu kopš vakara, kad pirmo reizi jūs ieraudzīju… Vai atceraties? Jūs bijāt pirtī, un jūsu vīrs šāva uz mani. Tas biju es… Es biju pie tā lodziņa. Suleimans, satvēris ar roku krekla apkakli, no visa spēka to parāva. Re! Man pat palika rēta! Paskatieties, ja neticat!

Tatjana Fjodorovna samiedza acis.

-     Rēta? Kādas muļķības tu runā?

-     Tās nav muļķības. Es skatījos uz jums, un jūsu vīrs iešāva man kaklā.

Lineāls Tatjanas Fjodorovnas rokā notrīcēja.

-     Tu vēroji mani? Kāpēc?

Suleimans paraustīja plecus.

-     Nezinu. Jūs bijāt… tik skaista. Neko tik skaistu savā mūžā nebiju redzējis!

Tatjana Fjodorovna vērīgi ieskatījās Tabejeva sejā. Tad norādīja ar lineālu uz krēslu un pateica:

-     Nāc šurp un apsēdies!

Suleimans klusēdams paklausīja.

-     Vai tu patiešām domā, ka mīli mani?

-    Jā. Vairāk par visu pasaulē!

-      Hmm. Tatjana Fjodorovna savilka kopā skaistās, tumšās uzacis. Labi, padomāsim sakarīgi kā pieauguši cilvēki. Es esmu skolotāja, tu mans skolnieks. Vai es pareizi saku?

-Jā.

-      Un, ja tā, starp mums nekādu attiecību nevar būt. Vai to tu apjēdz?

Suleimans pamāja.

-     Ļoti labi, Tatjana Fjodorovna viņu uzslavēja. Un ko tu tagad domā darīt?

Suleimans paraustīja plecus.

-      Nezinu.

-     Bet es zinu. Tu aizmirsīsi visu, kas šeit noticis. Aizmirsīsi to vakaru vasarnīcā. Un atcerēsies vienīgi to, ko es saku, saprati?

Suleimans skābi pasmīnēja.

-     Man ir tāds iespaids, ka jūs mani hipnotizējat.

-     Neainā niekus! Vienkārši gribu, lai tu saprastu… lai apzinātos bezdibeni, kas mūs šķir. Esmu daudz vecāka par tevi. Turklāt esmu precēta sieviete un dzīvoju laimīgā laulībā.

-     Tā jums tikai šķiet, Suleimans ar pārliecību noteica. Visām sievietēm šķiet, ka laulībā ir laimīgas. Un domā, ka var dzīvot bez mīlestības.

Tatjana Fjodorovna ar izbrīnu paskatījās uz Suleimanu un pavīpsnāja.

-     Kas tev teica, ka es dzīvoju bez mīlestības? Es… mīlu savu vīru.

-     Patiešām? Tad kāpēc jums balss skan tik nepārliecinoši?

-     Beidz runāt aplamības! Tatjana Fjodorovna noskaitās. Es esmu tava skolotāja un mīlu vīru. Starp mums nekad nekas nebūs! Un nevar būt! Nekas vairāk tev nav jāsaprot, Tabejev. Un vairāk par to negribu runāt, saprati?

-     Sapratu. Suleimans paklausīgi pamāja.

Kādu brīdi viņš sēdēja ar nokārtu galvu kā bēdu mākts cilvēks. Pēc tam pacēla acis uz Tatjanu Fjodorovnu un klusu pajautāja:

-     Ko lai es tagad daru?

-     Pārdzīvo, viņa atbildēja. Un… ciet. Dzīvē tā notiek ar visiem jauniem cilvēkiem. Ar laiku tas pāries, vari ticēt.

Suleimans no jauna nokāra galvu. Piepeši uz grīdas pie krēsla kājas viņš ieraudzīja pārtrūkušu sudraba ķēdīti ar kulonu pakava veidā, pieliecās un to pacēla.

-     Ņemiet. Droši vien nokrita, kad mēs… kad jūs…

Skolotājas garās skropstas notrīsēja. Viņa pasniedzās ar

roku pie Suleimana plaukstas un salieca pirkstus dūrē. Pasmaidījusi viņa noteica:

-     Paturi. Atdosi meitenei, kuru iemīlēsi.

Suleimans pamāja un noslēpa ķēdīti kabatā. Un tagad ej! Mans prakses laiks drīz beigsies. Droši vien nekad šajā skolā vairs nestrādāšu. Tā droši vien būs labāk.

Ceturtā nodala

Piedāvājums spēlēt Vācijas pilsētas Diseldorfas futbola komandā "Fortūna" nāca negaidīts. Menedžeris, kas nāca klajā ar šo izdevīgo priekšlikumu, bija neatlaidīgs, bet ne uzstājīgs. Viņš saprata, ka Kazaņas puisim, kas nav braucis tālāk par Maskavu (arī Maskavu Suleimans bija redzējis tikai labdarības ekskursijā vienpadsmitajā klasē), lēmuma pieņemšana par pārcelšanos uz citu valsti ir sarežģīta.

-     Suleiman, negribu izdarīt uz tevi spiedienu, sacīja menedžeris. Tu spēlē ļoti labi, neviens to neapstrīd. Uz laukuma tu esi īsts vīrs, taču dzīvē, atvaino mani, īsts bērns. Ceru, ka neaizvainoju tevi ar šiem vārdiem?

-      Nē, Aleksandra kungs. Necik. Sen esmu pieradis, ka visi mani uzskata par puiku. Es izskatos jaunāks par saviem gadiem, nekas te nav darāms.

Menedžeris pašūpoja galvu un pasmaidīja.

-    Jautājums nav par to, kā tu izskaties, Suleiman. Runa ir par to, ka tu domā bērnišķīgās kategorijās. Māte, tēvs un māja tev ir dārgāki par visu pārējo pasauli.

-     Vai tad jums tā nav? Suleimans brīnījās. Manuprāt, vecāku un dzimtenes mīlestība ir vispārējs likums, kas attiecas uz visiem cilvēkiem, arī vāciešiem.

Menedžera smaids kļuva domīgs.

-     Tev, protams, taisnība. Droši vien neizteicos gluži pareizi, kaut arī… Redzi, Suleiman, gribu teikt, ka nevar īsti mīlēt dzimteni, ja nav redzēta pasaule. Ja mazliet padzīvosi ārzemēs, nobaudīsi civilizētās pasaules labumus, taču pēc tam tevi atkal ar milzīgu spēku vilks uz mājām, tu patiešām iemīlēsi visu, par ko mēs runājam. Tad tavas jūtas būs nevis bērna, bet pieauguša vīrieša jūtas.

-    Jūs tātad uzskatāt, ka man kādu laiku jāpadzīvo tur?

-     Tieši tā, menedžeris pamāja. Tāpēc uzaicinu tevi uz Diseldorfu. Tavs treneris neiebilst. Padzīvosi kādu mēnesi, apskatīsi pilsētu, iepazīsi cilvēkus. Uzskati to par nelielu ekskursiju.

-      Nu, ja ekskursijā, tad esmu ar mieru. Suleimans domīgi pakasīja ar pirkstu uz zoda parādījušos bārdas rugājus. Bet tikai vienu mēnesi.

…Jaunā dzīve Suleimanam uzreiz iepatikās. Viņš pat nebija domājis, ka Vācijā būs tik labi. Pirmām kārtām Aleksandrs aizveda viņu uz omulīgu alus krodziņu, kur jaunākais Tabejevs pirmo reizi mūžā kārtīgi piedzērās. Reibums izsauca dvēselē.īstu sajūsmu. Suleimans apmierināts vicināja alus krūzi un dungoja līdzi lustīgajām dziesmām, kuras dziedāja briļļaini vācieši baltos kreklos ar kaklasaiti ap kaklu. Vācieši sita Suleimanam uz pleca un sacīja: "Gut! Gfit!"

Suleimanam iepatikās arī valoda, kurā dziedāja. Tai piemita kaut kāds neprātīgs, neskaidrs spēks. Dziesmas reibināja ne mazāk par alu, gribējās dziedāt līdzi.

-    Lieliski zēni! Svētlaimīgi smaidīdams, Suleimans pavēstīja menedžerim. Kas viņi ir, vai futbolisti?

-      Menedžeri, Aleksandra kungs paskaidroja jaunākajam Tabejevam. Viņi bieži šeit sanāk kopā, lai pēc darbadienas atbrīvotos no stresa pie alus kausa.

-      Manuprāt, tā ir laba tradīcija, Suleimans piekrita.

-     Žēl, ka mums to neatļauj.

Menedžeris neko neatbildēja, tikai pasmaidīja un uzsita Suleimanam uz pleca.

Nākamajā vakarā Aleksandrs aizveda Suleimanu uz naktsklubu. Tur jaunajam Tabejevam patika vēl vairāk. Zālē valdīja prieks, visi izturējās atraisīti. Ritmiska, aizraujoša mūzika, dejas, alus un viskijs sagrieza galvu. Ielēcis dejojošu meiteņu aplim vidū, Suleimans norāva kreklu un sāka vicināt virs galvas.

-     O!

-     Gut!

-Jā!

Meitenes, skatīdamās uz sarežģītajiem soļiem, kurus viņš izdejoja ar garajām, trenētajām kājām, smējās. Lai izpatiktu meitenēm vēl vairāk, Suleimans sāka taisīt vaļā jostu, izraisīdams veselu smieklu vētru, taču dejotājiem pa vidu iespraucās Aleksandrs, saņēma viņu aiz pleca un izrāva no apļa vidus.

-     Kas tad nu?! Suleimans sašuta. Ko tev vajag?!

-     Nomierinies, stingri un mierīgi noteica Aleksandrs.

-     Tu labi papriecājies, draugs, taču jāprotas ari godu. Šodien pietiks, braucam uz mājām.

Ar stingrību un nepārsūdzamo balss intonāciju Aleksandra kungs atgādināja treneri. Savu lomu nospēlēja ilggadīgais pieradums klausīt trenerim, un Suleimans neiebilda. Viņš skumīgi pameta pēdējo skatienu uz dejojošajām blondīnēm, kas māja ar roku, un nopūtās.

-     Kā teiksiet, Aleksandra kungs. Ja jau uz mājām, tad uz mājām.

Trešo un ceturto vakaru viņi pavadīja tikpat jautri kā pirmo un otro. Piektajā Aleksandrs aizveda Suleimanu uz bāru ar sarkani izgaismotu skatlogu, kur zarainās neona svītras bāra nosaukumā veidoja kailas sievietes figūru.

-      Kas šeit ir? Suleimans gribēja zināt. Aleksandra kungs uzsita viņam uz pleca un sacīja:

-      Iesim, iesim.

Redzot nelielu paaugstinājumu ar metāla kārti pa vidu, Suleimans nodomāja, ka tā ir skatuve un tūlīt uz tās iznāks rokgrupa kā "Šuralē", vienīgajā bārā, kurā pirms ierašanās Vācijā viņam bija gadījies būt. Vienīgi nebija saprotams, kāpēc te ir kārts.

Drīz ieskanējās mūzika, un uz paaugstinājuma uzkāpa skaista blondīne kurpēs ar caurspīdīgu platformu un dīvaini caurspīdīgā seksapīlā uzsvārcī. Tiklīdz viņa pieskārās ar roku pie kārts, Suleimans saprata, kas notiks. Tas bija striptīzs.

Meitene sāka vīties ap kārti, erotiski izliecot augumu un ceļot uz augšu slaidās kājas kā balerīna vai vingrotāja. Elastīgo augumu pārmaiņus izgaismoja te sarkans, te dzeltens starmetis. Kustēdamās mūzikas taktī, meitene novilka sudrabaino uzsvārcīti un palika tikai apakšveļā, par kuru skaistāku Suleimans savā mūžā nebija redzējis. Jaunais Tabejevs aizmirsa alu un sāļos sausiņus uz galda un paliecās ar visu augumu uz priekšu. Acis drudžaini iemirdzējās, mute kustējās mūzikas taktī, lūpas sastinga svētlaimīgā smaidā. To pamanījis, Aleksandra kungs aizbildnieciski pasmaidīja.

-       Kā ir, brāl, sāk aizraut? viņš priecīgi pajautāja. Pagaidi, tas vēl nav viss!

Pēc pāris minūtēm, palikusi vienīgi jūras viļņu krāsas biksītēs, blondīne piespieda plaukstas pie kailajām krūtīm, nokāpa no paaugstinājuma un mūzikas takti sāka apstaigāt zāli. Apstājusies pie galdiņa, pie kura sēdēja Tabejevs ar Aleksandru, viņa uzsmaidīja Aleksandram un sāka taisīt tādus numurus, ka nabaga futbolistam nosvida plaukstas.

Taču Aleksandra kungs neapjuka. Viņš izņēma no kabatas naudasmaku un iebāza puskailās sievietes zilgani spīdošajās biksītēs banknoti, kaut ko vāciski buldurēdams. Par atbildi skaistule noņēma rokas no krūtīm, ar žilbinošu smaidu uz lūpām izlieca muguru un novilka ar krūšu galiņiem Suleimanam gar pašu seju. Pēc tam, skanīgi smiedamās, iztaisnojās un devās pie nākamā galdiņa.

Suleimans pavadīja blondīni ar skatienu un sajuta, ka vaigiem pārskrien karstuma vilnis.

-     Ko teiksi? viltīgi smaidīdams, noprasīja Aleksandra kungs. Tev šeit patīk? Ja ne, varam doties kur citur!

-       Nē! Suleimans apņēmīgi sapurināja noreibušo galvu. Te ir īstā vieta!

-     Re, ko nozīmē jaunība! Tādā gadījumā dzer alu, kamēr nav sasilis. Tev der mazliet atvēsināties!

Vēl pusstundu viņi nosēdēja striptīza bārā, bet, izgājis uz ielas, Suleimans ievilka dziļi plaušās svaigo rudens gaisu un izdvesa:

-     Sasodīts, cik te labi!

-      Priecājos, ka tev patika, ar tādu kā smaidu, tādu kā vīpsnu uz lūpām noteica Aleksandra kungs. Tikai tu vēl neesi nomēģinājis pašu galveno.

-     Ko?

-     To, kas vajadzīgs katram vīrietim. Vienam laiku pa laikam, citam pastāvīgi. Atkarībā no temperamenta!

Aleksandra kungs atmeta atpakaļ puspliko galvu un skaļi iesmējās.

Piektā nodaļa

Pārcēlies uz Diseldorfu, Suleimans nedomāja par pieticīgu dzīvošanu. Aleksandra kungs parādīja pāris vietiņu, kur tīkami pavadīt brīvo laiku. Viena otra burvīga Frau ar garām kājām bija gatava uz visu, lai dāvanā saņemtu "Chivas Regale" pudeli un dažas čaukstošas naudaszīmes. īpaši Suleimanam iepatikās kāda visā visumā nevainīga izprieca. Pēc seksošanās divu blondu nimfu kompānijā viņam patika ielīst karstā vannā un uzsmēķēt zālīti. Marihuānu viņam palīdzēja sagādāt futbola kluba biedrs holandietis Patriks.

Sapīpējušās meitenes sāka blēņoties, turklāt tik draiskulīgi, ka, skatoties uz viņu izdarībām, Suleimans nespēja novaldīt smieklus. Nopīpējis zālīti, Suleimans viņām pievienojās.

Alkoholiskajiem dzērieniem Suleimans tikpat kā nepieskaras, draugu kompānijā tikai paretam atļāvās alu, tāpēc uzskatīja, ka viena otra papirosa izsmēķēšana nav nekas briesmīgs. Jo vairāk tāpēc, ka no marihuānas nebija paģiru kā no alkohola. Vakaru pavadījis meiteņu sabiedrībā, no rīta viņš gāja uz treniņu ar pavisam skaidru galvu.

Suleimanam iepatikās ari naktsklubi. Tajos varēja ar kādu iereibušu atraisītu dāmiņu nodibināt pazīšanos, kas neuzliek pienākumus. Sievietes uz māju viņš labāk neveda, jo baidījās no negaidītas trenera vizītes (arī kluba biedri varēja kaut ko sastāstīt). Parasti viņš aizveda meiču uz tuvāko viesnīcu, uz vakaru vai nakti atkarībā no situācijas, noīrēja lētu istabu, lika atnest augļus un šampanieti un sāka "draiskoties". (Šo idiotisko vārdu kā arī duci citu kaitīgu ieradumu viņš bija patapinājis no Aleksandra kunga.)

Reiz kāda meitene, ar kuru viņš "draiskojās" viesnīcā, iedeva nomēģināt "burvju pulveri". Pulveris bija balts un izskatījās kā parasts cukurs. Margarēta (tā sauca meiteni) baltā pulvera drusciņu uzbēra uz spogulīša, ar žileti pārdalīja divās glītās strīpiņās un pa stikla caurulīti, kuru vienmēr nēsāja līdzi, ievilka nāsīs.

Suleimans zināja, ka tā ir narkotika, taču Margarēta izskatījās tik laimīga, Suleimanam garastāvoklis bija tik labs, ka arī viņš nenoturējās un pamēģināja. Sajūta bija vienkārši fantastiska! Savu mūžu viņš nebija juties tik laimīgs un brīvs! Suleimans mēģināja no Margarētas uzzināt, kur var dabūt pulveri, un meiča iedeva dīlera tālruņa numuru. "Atsaucies uz mani, un tu dabūsi tik daudz laimes, cik nauda atļaus!"

Naudas Suleimanam pietika, tātad arī laimes.

Reiz Suleimans stāvēja autobusa pieturā (nomā paņemtais, ne vairs jaunais mersis bija sabojājies, bet jaunu automašīnu viņš nebija vēl iegādājies).

Vai tu, Suleiman? atskanēja pie pašas auss.

Tabejevs, juniors, atskatījās. Viņam pretī stāvēja smagnējs liela auguma puisis ar rūsganiem matiem un uzblīdušu seju. Suleimana sejā parādījās neviltots izbrīns.

-       Marats? viņš noprasīja, neticēdams savām acīm. Marats Ishakovs?

Rudmatis pamāja.

-     Tas pats. Nu tad sveiks, vai ne?

Jaunie cilvēki spēcīgi paspieda viens otram roku. Kaut arī agrākajā dzīvē Kazaņā viņi nekad nebija draugi, nejaušā tikšanās svešā zemē bija priecīgs notikums abiem.

-      Kāds vējš tevi šeit atpūtis, Marat? smaidīdams painteresējās Suleimans.

-       Zini, emigrēju! Apnika blenzt uz novadnieku ģīmjiem, sagribējās pēc plašuma, kultūras, civilizācijas!

-     Kā tad tā emigrēji? Kad?

-      Nu jau gandrīz divi gadi. Man māte ir vāciete. Tu nezināji?

-      Nē! Suleimans nogrozīja galvu. Tajā Kazaņas dzīvē, viņi nebija tik tuvi, lai runātu par savām ģimenēm un radiniekiem, taču šeit tas nez kāpēc bija izkūpējis no prāta.

-      Klau, ierunājās Marats, tepat blakus ir kafejnīca. Ieiesim un aprunāsimies kā cilvēki. Kā tev ar laiku?

-    Pusstunda ir.

, Tādā gadījumā aiziet!

Bārā viņi paņēma pa alus kausam un apsēdās pie galdiņa.

-     Uz tikšanos! sacīja Marats.

-     Uz tikšanos! viņam piebiedrojās Suleimans.

Novadnieki sasita kopā kausus un iemalkoja alu.

-      Tātad māte tev ir vāciete, sacīja Suleimans, aplūkodams gadu gaitā pārvērtušos kādreizējā nedrauga seju.

-     Kā viņai klājas?

Marats nopūtās un atbildēja:

-     Diemžēl nomira.

-     Piedod!

-      Nekas. Marats novicināja tuklo roku. Tas notika pirms pusotra gada. Mēs ar māsu izraudājām visas asaras, nav vairs ko raudāt. Pamazām pierodam, ka dzīvojam vieni.

Suleimans pamāja, likdams saprast, ka saprot Marata bēdas, un pajautāja:

-     Un ko tu šeit dari?

-      Nu tā, Marats izvairīgi atbildēja. Gan šo, gan to. Kādu laiciņu strādāju auto remontdarbnīcā. Patlaban strādāju birojā, krauju papīriņus no vienas kaudzes otrā. Marats pasmaidīja un draudzīgi uzsita Suleimanam uz pleca.

-      Bet ko mēs visu laiku runājam tikai par mani? Labāk izstāsti, kā tu šeit esi nokļuvis? Vai uz ilgu laiku?

-      Uz ilgu, Suleimans pamāja. Tagad spēlēju jūsu kluba "Fortūna" komandā.

-      Kā tad, tu taču esi futbolists! Kā es uzreiz neiedomājos! Tu tātad esi šeit pēc līguma. Kā Vācijā patīk?

-     Man patīk, Suleimans vienkārši atbildēja. Alus ir labs, ielas tīras, meitenes simpātiskas.

-      Tev taisnība. Kas vēl vīrietim vajadzīgs, lai labi dzīvotu! Marats iesmējās. Sasodīts, veco zēn, vēl arvien nespēju noticēt, ka sarunājos ar tevi te, Diseldorfas kafejnīcā! Vai pirms septiņiem gadiem kāds varēja iedomāties, ka dzīve tā iegrozīsies?

-    Kur nu, Suleimans piekrita, ar baudu sūkdams vēso

alu.

-      Dīvaini gan. Marats pasmaidīja. Mēs taču nekad neesam bijuši draugi, vai ne?

-     Kas tiesa, tas tiesa, Suleimans piekrita vēlreiz.

-     Bet tagad satikāmies un it kā būtu brāļi. Vai tev tā neliekas?

-      Nu… Suleimans paraustīja plecus. Brāļi ne brāļi, taču patiešām esmu priecīgs par šo tikšanos. Ienaidnieki nekad neesam bijuši. Pāris reižu neesam varējuši saprasties, bet tādi ir bērni pastāvīgi strīdas un kaujas.

-      Tev taisnība. Marats pacēla roku un iemeta pulkstenī noraizējušos skatienu. Pēc pusstundas man jābūt uz tikšanos vienā bārā. Tur pulcējas mūsējie. Vai negribi piebiedroties?

-     Ko nozīmē "mūsējie"?

-       Mūsējie ir mūsējie. Musulmaņi. Puiši no agrākās Savienības un ne tikai. Starp citu, ir arī daži mūsu novadnieki.

-      Tiešām? Suleimans domīgi sarauca pieri un sāka kodīt apakšlūpu. Pēc pusstundas vajadzēja būt treniņā. Nepietika ar to, ka viņš pārkāpis režīmu, dzerdams kausu alus, tagad vēl nokavēšana… Taču gribējās Satikt novadniekus. Briesmīgi gribējās. Pirms tikšanās ar Maratu Suleimans pat nebija apzinājies, cik ļoti ilgojas pēc mājām.

-     Kā ir, darba dēļ nevari tikt? pajautāja Marats, šūpodams alus krūzi un izklaidīgi skatīdamies tai cauri uz lustru.

-     Ir darīšanas, Suleimans atzina. Taču, lai tiktos ar novadniekiem, varu tās atlikt.

-     Esi par to drošs?

-    Jā. Tikai vispirms izstāsti, kas viņi ir. Ja nu tā izrādās kāda anonīmo alkoholiķu vai seksuālās vardarbības upuru biedrība? Tādā gadījumā atkritu.

-     Anonīmie alkoholiķi? Marats iesmējās. Par laimi, veco zēn, tur pulcējas parasti cilvēki, kas tic, ka Allāhs ir visvarens un Muhameds viņa pravietis. Vai pats tu to atzīsti?

-     Par visiem simt procentiem!

-     Tādā gadījumā tev tur ir īstā vieta.

Tikšanās bija nelielā krievu restorāniņā ar nosaukumu "Drava". Trīs jauni vīrieši draudzīgi pamāja zālē ienākušajiem Maratam ar Suleimanu. Bijušie nedraugi piegāja pie galdiņa, un Marats tumšmatainajiem vīriem visiem pēc kārtas paspieda roku. Pēc tam viņu skatieni pievērsās Suleimanam.

-     Suleiman, iepazīsties ar maniem draugiem, noteica Marats un norādīja uz pašu vājāko. Tas ir Rifats Gilmanovs.

-      Rifats, vājais stādījās priekšā un padeva Suleimanam kaulainu roku. Jaunākais Tabejevs to vēsi paspieda (Suleimanam nepatika jauni paziņas, un viņš sāka pret tiem izturēties siltāk tikai pēc tuvākas iepazīšanās).

-     Un tas ir viņa brālis Irgali, Marats turpināja iepazīstināt.

Suleimans ar Irgali arī apmainījās rokasspiedieniem.

-     Bet tas ir mūsu viesis Mustafa no tālās Arābijas.

Maziņš un drūms, ar trīs dienas neskūtu bārdu, Mustafa pameta uz Suleimanu aizdomīgu skatienu un negribīgi pamāja.

-     Re nu! Marats apmierināts pasmaidīja. Kad esam iepazinušies, varam pasūtīt kaut ko dzeramu. Uz tikšanos!

-     Es nedzeršu, ar izteiktu akcentu pavēstīja Arābijas viesis Mustafa.

-     Te var dabūt medus dzērienu, labsirdīgi viņam sacīja Marats. Tas nav nedz vīns, nedz degvīns. Krievu medus miestiņš.

-     Tik un tā, Mustafa ietiepīgi palika pie sava.

-     Kā zini. Mēs sevi mazliet palutināsim.

Marats pasūtīja visiem pa medus dzēriena glāzei.

Sākumā neviens daudz nerunāja, jauna cilvēka klātbūtnē puiši nejutās brīvi. Taču pamazām visi atraisījās. Runāja par visu pēc kārtas, galvenokārt par islāma vērtībām, kuru tik ļoti trūkst mūsdienu rietumu pasaulei, par paņēmieniem, ar kādiem izplatīt pravieša Muhameda mācību visā pasaulē.

Suleimans klausījās ar interesi. Viņa tēvs Suleimans Tabejevs, seniors, pat padomju laikā bija uzskatījis sevi par īsteni ticīgu musulmani un centies audzināt dēlu islāma tradīciju garā. Nevarēja teikt, ka tas bija izdevies īpaši labi, taču viens otrs tēva iemests grauds Suleimana dvēselē bija uzdīdzis. Marats, protams, to zināja, jo pazina Tabejevu, senioru, kuru daudzi vecāki agrāk bija uzskatījuši par iesīkstējušu atpakaļrāpuli un fundamentālistu.

Pēc otrās medus miestiņa glāzes Suleimanam šie melnīgsnējie puiši iepatikās. Viņiem piemita tāda stingrība, bezbailība un nepiekāpība kā labiem bokseriem. Kaut kāds salts, aprēķināts niknums. Viņi tik kvēli propagandēja savus uzskatus, ka neviļus tie pielipa Suleimanam. Drīz sāka likties, ka pasaule, kurā jādzīvo, ir tālu no pilnības. Tajā notiek drūmas lietas un viņa bērnus (Suleimans bija pārliecināts, ka pēc pieciem vai septiņiem gadiem pašam noteikti būs bērni) gaida briesmīga un bezcerīga nākotne.

Dzer vien, dzer! Marats uzsita viņam uz pleca. Dzer un iegaumē. Kas vēl tev taisnību pateiks?

Un Suleimans klausījās.

Pēc stundas Marats atvainojās un pateica Suleimanam, ka viņiem četratā jāpārrunā šādi tādi "konfidenciāli jautājumi". Suleimans visu saprata. Izdzēris miestiņu, viņš piecēlās, paspieda puišiem roku (nu jau daudz siltāk un spēcīgāk nekā sākumā), atvadījās un pameta bāru. Viņš šķirās no jaunajiem draugiem ar lielu nožēlu.

Pēc trim dienām Suleimans tikās ar Maratu, Rifatu, Irgali un Mustafu atkal. Šoreiz viņš tika uzņemts kā sens draugs. Drīz tikšanās kļuva regulāras.

Sestā nodaļa

Ar futbolu Suleimanam viss bija vislabākajā kārtībā. Viņš guva vārtus, treniņus neizlaida pats par sevi saprotams, ka gan treneris, gan menedžeri priecājās par tik veiksmīgu naudas ieguldījumu. Suleimans neaizmirsa ari savus "ieroču brāļus" (tā viņi sevi sauca). Saiešanas notika reizi nedēļā dzīvokli pie Marata. Jaunais Tabejevs drīz atrada kopīgu valodu ar Marata māsu Dilbaru. Diļa bija kautrīga, smaidīga meitene. No Kazaņas dzīves Suleimans viņu tikpat kā neatcerējās. Taču viņa ļoti labi atcerējās Suleimanu.

-    Tu divas reizes biji iegriezies pie mums mājās, jau pirmajā tikšanās reizē paziņoja Dila. Toreiz tu man ļoti iepatikies. Tu bija skarbs un nerunīgs. īsts Allāha karavīrs!

-     Kopš tā laika daudz kas mainījies, Suleimans pasmaidīja. Tagad esmu dzīvespriecīgs un pļāpīgs. Bet karoju tikai ar datorspēļu gobliniem.

-      Tev tikai tā šķiet, Suleiman, Diļa maigi iebilda. Tu nepazīsti pats sevi. Gan redzēsi no tevis vēl iznāks karotājs. Starp citu, Marats domā tāpat. Viņš teica, ka tev esot mugurkauls.

-      Mugurkauls?

-     Nūjā! Tev ir daudz spēka, tikai tu nezini, kur to pielikt.

Suleimans iesmējās.

-     Kāpēc nezinu? Es spēlēju futbolu un diezgan labi!

-     Ne jau par to ir runa.

-     Par ko tad?

-     Vīrietis nedrīkst velti izšķiest spēkus, ko dāvājis Allāhs. Tie jātērē, cīnoties ar kafīriem.

-     Ar ko?

-     Ar kafīriem! Neticīgajiem!

-     Nūjā. Arvien aizmirstu šo vārdu.

Diļa neapmierināta sarauca pieri.

-     Tas ir pirmais vārds, kas tev jāatceras. Pat ja piecelies nakti un tūlīt nevari atcerēties savu vārdu, šo vārdu tu atcerēsies. Tā būs, Suleiman. Jo tev ir spēks un griba.

Diļa katru reizi risināja ar Suleimanu šādas sarunas, un viņam tās patika. Diļa sauca viņu par vīrieti, īstu karavīru, stipru cilvēku tādi epiteti vairoja pašapziņu. Skatoties uz Dilu, viņas milzīgajām, melnajām acīm, balto kaklu un slaidajām kājām, Suleimanam ne reizi vien ienāca prātā doma, ka derētu meiteni iegāzt gultā, taču tūlīt viņš tās padzina. Diļa bija drauga māsa, tātad ne kura katra skuķe vai dāmīte, bet personība! Un Suleimans cienīja viņā šo personību tāpat kā cienīja visu savu jauno draugu, ieroču brāļu, personību.

Reiz, ieradies uz saietu, Suleimans pamanīja, ka Marats ir tādā dīvainā, pacilātā omā. Tuklā seja staroja, uz lūpām vīdēja smaids.

-      Ātrāk ģērbies nost, Marats steidzināja Suleimanu. Šodien pie mums ir viesis!

-      Kāds viesis?

Marats noslēpumaini pasmaidīja un pateica:

-    Visilgāk gaidītais un pats godājamākais. Tūlīt tu iepazīsies ar mūsu skolotāju.

Marats paņēma Suleimanu pie rokas un ieveda viesistabā.

Tur uz mīkstā dīvāna sēdēja padzīvojis vīrietis tumšā uzvalkā un tik baltā kreklā kā ercenģeļa spārns, ar kaklasaiti smaragda krāsā. Svešiniekam galvā bija mīksta, eleganta platmale. Viņam bija tumsnēja seja, lielas un vērīgas acis, zodu rotāja maza, melna bārda ar sirmiem pavedieniem.

Kopā ar svešinieku istabā bija vēl kādi septiņi vai astoņi cilvēki. Suleimans visus pazina dažu labi, ar citu tikai sasveicinājās. Viņi bija "ieroču brāļi". Vājā Rifata rokās viņš pamanīja nelielu videokameru.

Vērsdamies pie svešinieka, Marats sāka ātri kaut ko bērt arābu valodā. Suleimans izdzirdēja savu vārdu un pieklājīgi nolieca galvu. Svešinieks uzmanīgi nopētīja Suleimanu un pamāja. Pēc tam pateica pāris vārdu arābu valodā. Viņa balss skanēja klusu un pieklājīgi.

Skolotājs priecājoties ar tevi iepazīties, Marats iztulkoja. Nāc tālāk, apsēdies.

Suleimans iegāja dziļāk viesistabā, bet visi krēsli bija aizņemti, tāpēc apsēdās tieši uz grīdas blakus Irgali Gilmanovam. Viņš jau bija sapratis, kas ir noslēpumainais viesis, pareizāk, bija viņu pazinis, kaut arī tas bija ģērbies parastajā eiropieša apģērbā. Pēdējā laikā viņa fotogrāfijas rādija televīzijā gandrīz katrā ziņu programmā.

Skolotājs ieturēja pauzi un turpināja pārtraukto runu. Viņš joprojām runāja klusu, taču ļoti izteiksmīgi. Marats tulkoja teikto klātesošajiem (kaut arī viens otrs zināja arābu valodu). Viņš sacīja, ka pienācis laiks sodīt kaflrus, attīrīt islāmu un atdot tam agrāko slavu un diženumu. Runāja, ka mūsdienu cilvēkiem jādzīvo pēc šariata likumiem, kas ir paši pareizākie likumi pasaulē, jo nāk no paša Allāha. Dažviet Marata tulkojums nebija īpaši precīzs, puiši, kas zināja arābu valodu, neapmierināti viebās, taču aiz pieklājības un cieņas pret viesi neko neteica. Vispārīgo jēgu Marats atveidoja pareizi, un tas bija galvenais.

Visbeidzot skolotājs savu runu beidza. Ieturējuši godpilnu pauzi, puiši vispirms kautrīgi, bet tad arvien dedzīgāk sāka uzdot jautājumus. Skolotājs atbildēja stingri un pārliecināti kā mulla mošejā.

Šajā brīdī Suleimanam kabatā novibrēja mobilais tālrunis. Suleimans atcerējās, ka pēc divdesmit minūtēm jāsākas treniņam. Šis bija pēdējais treniņš pirms spēles, tāpēc nebija tiesību to nokavēt, par neierašanos nemaz nerunājot.

Suleimans atvainojās klātesošajiem, palocījās pret skolotāju un, cenzdamies iet maksimāli klusu, devās uz priekštelpu. Tur viņu gaidīja Diļa.

-     Tu ej projām? viņa skarbi noprasīja.

-    Jā. Šo treniņu nevaru izlaist.

-     Labi, ej! Tikai nekad neaizmirsti šo tikšanos. Ir liela laime redzēt šo cilvēku. Pateicies par to Allāham.

Suleimans solīja pateikties, uzvilka kurpes, uzmeta uz pleciem jaku, atvadoties pamāja Diļai ar roku un izgāja no dzīvokļa.

Septītā nodaļa

Labāk būtu bijis, ja viņš nokavētu treniņu. Vai vispār nebūtu uz to gājis. Patrika zābaks trāpīja stilbam tieši pa vidu. Tabejevs nedzirdēja, kā nokrakst salauztais kauls, viņš vienkārši sajuta sāpes asas, ne ar ko nesalīdzināmas. Puišu balsis un trenera kliedzieni saplūda vienā nepārtrauktā dūkoņā. Suleimans nokrita zālē, acis aizklāja dzeltena migla, galva sagriezās, taču samaņu viņš nezaudēja.

-     Sasodīts! viņš novaidējās. Kaut velns tevi parautu, maita!

-      Sorry! blakus žēli lūdzās Patriks. l'm sorry!

-      Scheise! kliedza pieskrējušais treneris. Schwein!

Suleimanam bija vienalga, ko viņi klaigā. Skaidrs bija

tikai tas, ka rītdien nebūs jāspēlē. Sirdī iedūrās trula skabarga. Pāri netīrajiem vaigiem sāka plūst aizvainojuma asaras.

-       Labi, čerkstošā balsī klusu noteica Suleimans. Neviens nav vainīgs… Es pats… pats paskrēju priekšā. Patiešām. Trener, nevajag tā kliegt.

Tad sekoja garš, neciešami ilgs ceļš uz slimnīcu, cilvēki baltos virsvalkos, kas skraida ap kušeti ar guļošo Suleimanu, sāpes remdējošs iešļircinājums, rentgens, ģipsis. Un visbeidzot sliktā krievu valodā teiktie trenera vārdi:

-     Spēles nav, Suleiman. Nav. Tu un spēle nē.

-     Pats zinu, ka ne, Suleimans drūmi atsaucās.

Treneris mēģināja piešķirt savai saniknotajai sejai maigu izteiksmi, uzmundrinoši uzsita uz pleca un, neteicis vairs ne vārda, izgāja no palātas.

Pēc tam Suleimans gulēja savā dzīvoklī un skatījās griestos. Blakus rosījās kluba nolīgtā slimnieku kopēja sakumpusi sirma kundze ar smieklīgu uzvārdu Kaidenreiha. Viņa purināja deguna priekšā pīli un kaut ko buldurēja vāciski.

Vakarā neviens no kluba draugiem neatnāca. Vienīgi Patriks piezvanīja un asarainā balsi lūdza piedošanu.

-      It's all right, noteica Suleimans. ī'm fine. Un viņš nolika klausuli.

Suleimans gulēja gultā un skatījās griestos, kamēr iestājās tumsa. Kad satumsa, pie durvīm atskanēja zvans. Pie gultas ar adīkli rokās snaudošā Kaiclenreihas kundze satrūkās un samirkšķināja miegainās acis. Zvans atkārtojās. Kaidenreihas kundze pielēca kājās, nometa adīkli un, norāvusi uz leju priekšautu, skrēja uz priekšistabu atvērt durvis.

-     Draņķīga padarīšana, noteica Marats, ar drūmu skatienu nopētījis Suleimanu.

-    Tā nu ir, prieka maz.

-  Taču futbols dzīvē nav galvenais un ne labākais.

-      Vai tiešām? Suleimans nosmīnēja. Kā nu kuram. Tev varbūt nav galvenais, bet man…

-      Labi jau labi. Marats vairīdamies pacēla uz augšu plaukstu. Nevēlos ielaisties ar tevi stridā, Suleiman. Vari ticēt, es labi saproti, kā tu patlaban jūties.

-     Ei nu ei? Vai tad tu esi futbolists?

-     Esmu tavs draugs, pārmetoši noteica Marats. Turklāt novadnieks. Un darīšu visu, lai tev palīdzētu. Vai tu vēlies, vai ne.

Suleimanu pārņēma kauns. Ne par šo, ne par to viņš bija uzbrucis cilvēkam. Cilvēkam, kas ieradies ar labākajiem nodomiem. Atbalstīt, mierināt…

-     Atvaino, Suleimans klusu noteica. Piedod, patiešām. Es no tiesas jūtos ļoti draņķīgi.

Marats pamāja.

-     Saproti, brāl, aicinu tevi visu uzņemt mierīgāk. Nekas vairs nav labojams. Mēģini vienkārši par to nedomāt. Starp citu, skolotājs uzzināja par tavu traumu un lika nodot šo te…

Marats izņēma no kabatas uz pusēm salocītu papīra lapu un pasniedza Suleimanam.

-     Viņš vēl ir te? locīdams vaļā lapu, pajautāja Suleimans.

Marats drūmi pašūpoja galvu.

-      Nē. Tu taču zini, ka viņam bīstami atrasties vienā vietā ilgāk par divām stundām.

-     Bet viņš ir Vācijā?

-     Droši nezinu, taču nez vai. Mēs pavadījām viņu uz lidostu, un viņš aizlidoja. Uz kurieni, nezinu.

Suleimans pielika lapiņu pie acīm. Tā bija izraibināta ar violetiem arābu raksta izlocljumiem.

-     Te taču rakstīts arābiski, vīlies novilka Suleimans.

-     Zinu. Marats pamāja. Te rakstīts, lai tu nezaudē dūšu un ātrāk veseļojies. Allāham vajadzīgi tādi cilvēki kā tu. Tu esi izredzētais.

-     Tā arī rakstīts? šaubu pilnā balsī noprasīja Suleimans.

-Jā.

-      Ko tu neteiksi… Tieši kā "Matricē". "Tu esi izredzētais, Neo, tevi gaida dižs ceļš!"

-     Tā ari ir! Marats iesmējās. Mūs visus gaida dižais ceļš, ja vien nepadosimies un neizlaidīsim no rokām zobenu.

Suleimans rūgti pasmaidīja, nopūtās un sacīja:

-      Nezinu, kā ar zobenu, Marat, taču bumba, liekas, man jau ir zaudēta.

Marats izņēma no Suleimana rokām vēstuli, izvilka no kabatas šķiltavas, uzšķīla liesmiņu un pielika pie papīra. Tas aizdegās uzreiz. Marats turēja vēstuli tik ilgi, kamēr uguns sasniedza pirkstus, pēc tam nometa uz grīdas un samīdīja.

-     Ko nu? viņš noprasīja Suleimanam.

Tas paraustīja plecus.

-      Līgums tiks anulēts. Braukšu uz Krieviju. Tas arī ir viss.

Trešā daļa iepazĪŠanĀs

M,

Pirmā nodaļa

Durvis atvēra vājš gara auguma vecis ar grumbu izvagotu seju un iekritušām sarkanīgām acīm, kas raudzījās pasaulē ar tādām kā slēptām bailēm.

"Redzams, ka dzīvē vecais daudz ko piedzīvojis," nosprieda Grjaznovs un sveicinot pamāja.

-     Sveicināts, Suleiman Farhatovič. Es esmu Grjaznovs.

Vecais samiedza acis.

-Jā, jā… Es runāju ar jums pa telefonu, vai ne?

-      Pilnīgi pareizi.

-      Nāciet iekšā!

Tabejevs, seniors, pagāja malā, ielaizdams viesi dzīvoklī.

-    Ja vēlaties, kurpes varat nenovilkt, viņš sacīja.

Grjaznovs paskatījās uz austo paklāju, kas sedza grīdu,

un atbildēja:

-     Nē, kurpes laikam tomēr novilkšu.

Grjaznovs zeķēs iegāja istabā. Tajā uz dīvāna televizora priekšā sēdēja sieviete. Sasveicinājusies ar Grjaznovu, viņa piecēlās un iegāja blakus istabā.

-     Mana sieva, paskaidroja vecākais Tabejevs.

-     Suleimana māte? Grjaznovs pajautāja.

Tabejevs papurināja galvu.

-     Nē. Mana otrā sieva. Suleimana māte nomira pirms pieciem gadiem. Viņš savilka skumīgu seju un kaut ko nočukstēja nezināmā valodā.

"Lai viņai debesu valstība vai kaut kas tamlīdzīgs," noprata Grjaznovs.

Viņi apsēdās pie neliela, apaļa galdiņa. Saimnieks pacēla tējkannu un jautājoši paskatījās uz viesi. Tas noraidot papurināja galvu. Saimnieks nopūties ar acīm redzamu nožēlu nolika tējkannu atpakaļ.

-     Labs dzīvoklis, labvēlīgi noteica Grjaznovs, pārlaidis istabai skatienu. Dzirdēju, ka nesen esat to nopircis?

-     Nesen. Nācās pārdot dzīvokli Kazaņā. Ari dēls šo to piesvieda.

-     Kāpēc no turienes aizbraucāt?

Vecais savilka kopā pinkainās uzacis, un viņa skumjā, grumbainā seja kļuva līdzīga veca burvja sejai, kas cīņā ar ļaunumu zaudējis.

-     Kad Suleimans pārbrauca no Vācijas, ar viņu bija pavisam ļauni, klusu noteica vecais. Ļoti pārdzīvoja atlaišanu no komandas. Operētajā kājā radās komplikācijas. Pēc otrās operācijas viņam aizliedza nodarboties ar futbolu. Večuks domīgi sakustināja iekritušās lūpas. Agrāk grādīgos dzērienus mutē neņēma, bet tagad… Visu laiku ar tiem bandītiem dzīvoja pa krogiem…

-     Ar kādiem bandītiem? Grjaznovs saausijās.

-     Ar saviem draugiem. Draugiem no skolas laika. Sākumā kā normāli cilvēki viņi strādāja fabrikā, bet tad iekāroja saldu dzīvi, uzvilka sporta tērpus un kļuva par biznesmeņiem. Vecais smagi nopūtās. Zinu, kāds ir tas viņu bizness. Tirgotājiem tirgū lika maksāt meslus, tas arī ir viss bizness.

-     Bet Suleimans? Vai ari viņš piedalījās tādā "biznesā"?

-      Kur nu! Tabejevs, seniors, atmeta ar roku. Viņam vēl bija nauda no Vācijas. Paldies Allāham, paguva nopelnīt. Taču pudeles brāļus no Vācijas nebija atvedis līdzi, tāpēc dzēra kopā ar tiem tur.

Tabejevs nopūtās vēl smagāk nekā iepriekš un iegrima dziļās domās. Grjaznovs brīdi skatījās uz večuku, pēc tam delikāti noklepojās dūrē.

-     Suleiman Farhatovič, jūs teicāt, ka jūsu dēls sapinies ar reketieriem. Kas notika pēc tam?

-      Pēc tam piedzērās un kopā ar viņiem gāja "padarboties". Bet milicija bija sarīkojusi tvarstīšanu. Tie nelieši aizlaidās, bet manu Suleimanu milicija saņēma ciet. Tā vienmēr notiek, vai ne? Vainīgie aizbēg, bet nevainīgos iebāž aiz restēm. Kā zvērus. Tabejevs izdvesa sēcošu nopūtu. Lai nu paliek. Es aizgāju pie viņa. "Kā tad tā," prasu, "Suleiman?" Bet viņš man: "Neko darīt, tēvs. Ja jau esmu šeit, tad Allāhs tā gribējis." Es noskaitos. Saku: "Tu runā muļķības, Suleiman. Kā Allāhs var gribēt, lai tu sēdi būri? Cilvēkiem jāstaigā zem debesim un jāelpo svaigs gaiss." Bet viņš man: "Tātad bija vajadzīgs, lai nokļūtu aiz restēm par bandītismu un izspiešanu. Kas zina, varbūt vēlāk ietupinātu par slepkavību. Iznāk, ka Allāhs mani šeit noslēpis no manis paša." "Ek," es saku, "kāds tu esi muļķis, kaut arī paša dēls. Vai cilvēks no sevis var aizbēgt?" Bet viņš nopūšas un atbild: "Nezinu. Taču vērts pamēģināt."

Vecais ar pirkstu paberzēja iekaisušās acis un atkal kļuva domīgs.

-    Skaidrs. Tātad jūsu dēlam iegrieza bandītismu un laupīšanu, Grjaznovs vēlreiz atgādināja sevi. Kas notika pēc tam? Kāpēc viņš nav cietumā?

-     Tāpēc, ka visa nauda vēl nebija nodzerta, īsi atbildēja Tabejevs, seniors. Pārējo iedomājieties pats.

-      Skaidrs, Grjaznovs atkal noteica. Un kāpēc jūs aizbraucāt no Kazaņas?

-      Tāds bija nosacījums, atbildēja vecais. Suleimanu izlaiž no cietuma, un mēs pametam dzimto pilsētu. Suleimanu izlaida, un mēs aizbraucām. Tas arī viss.

-     Suleiman Farhatovič, patiesību sakot, mani vairāk interesē jūsu dēla dzīve Vācijā. Zinu, ka viņš sapinies ar nelabiem cilvēkiem, ar teroristiem. Tā bija?

-        Bija, atbildēja Tabejevs, seniors, un saviebās. Tie bija kraupaini suņi, nevis cilvēki. Jauc cilvēkiem prātu, kūda ņemt rokās ieročus. Kādēļ ieroči? Kam ieroči? Vai mēs karojam? Vecais nogrozīja galvu un pats sev atbildēja: Nē, kara nav. Jādzīvo mierā, jāteic slava Allāham un jāaudzina bērni. Ja kāds tavā namā ienāk ar ieroci, tad jā, tad vīrietim jākaro. Bet, ja nav ienākuši, kam vajadzīgs karš?

-      Pilnībā jums piekrītu. Grjaznovs pamāja. Taču, dzīvodams Vācijā, Suleimans tā nedomāja, vai ne? Pa kuru laiku viņš paguva mainīt uzskatus?

-     Viņš tos nemainīja, Tabejevs, seniors, vienkārši atbildēja. Es pārmainīju. Ilgi runāju ar viņu, ne vienu dienu vien. Stāstīju par mūsu senčiem, kas audzēja maizīti un ganīja lopus. Par to, ka mans tēvs, viņa vectēvs, krita lielajā karā, lai mēs varētu elpot tīru gaisu. Par bērniem, kas audzināmi, taču visupirms dzemdināmi. Tajā Vācijā viņš nejutās lāgā. Ilgu mākts, vairīdamies no vientulības, aizgāja pie sliktiem cilvēkiem. Večuks rūgti novīpsnāja. Jauns vēl bija, dumjš. Domāja, ka jādzīvo tā.

-      Vai jums izdevās, vai neizdevās mainīt viņa pārliecību?

-     Kā neizdevās? Izdevās! Tagad par saviem bijušajiem draugiem, tiem suņiem, viņš pat dzirdēt negrib. Šie sūtīja no Vācijas vēstules. Un vēstulēs rakstīja, ka ilgojoties pēc viņa. Rakstīja, ka Suleimans tagad esot kopā ar viņiem un viņu lieta esot taisnīga.

Grjaznova skatienā uzdzirkstīja ieinteresētība.

-     Un ko Suleimans?

Vecais pasmaidīja, atsedzot garus, dzeltenus zobus, un nogrozīja galvu.

-      Neatbildēja šiem ne reizi. "Negribu, tēvs," viņš teica, "atgriezties pie tiem šakāļiem. Lai duļķo ūdeni bez manis, es gribu vienkārši dzīvot un elpot tīru gaisu, kā tu mācīji!" Patlaban tā ari dzīvo, pabeidza Tabejevs, seniors, un šoreiz ne tikai pasmaidīja, bet piekrītot pamāja ar galvu.

-     Suleiman Farhatovič, vai par dēla draugiem nevarat izstāstīt sīkāk? Par tiem, kas palikuši Vācijā, nevis Kazaņas draugiem.

-     Ko tur stāstīt… Zinu tikai, ka viņi satikušies. Stāstījuši Suleimanam par vahābismu, aicināja pie sevis pārtaisīt mūsu ticību.

-     Ko vēl viņi darīja?

Tabejevs papurināja galvu.

-    To gan nezinu. Suleimans teica, ka sliktas lietas gudrojuši. Gribējuši sarīkot nekārtības veikalā.

-     Kādā veikalā?

-     Lielā. Vairāk neko nezinu.

-     Tātad lielā… domīgi atkārtoja Grjaznovs, pakasīja zodu un izteica minējumu, droši vien kādā vācu lielveikalā. Suleiman Farhatovič, ko nozīmē nekārtības?

-      Nezinu, godājamais. Droši vien gribēja uzspridzināt bumbu vai ko tamlīdzīgu. Jautāju Suleimanam, taču viņš palika atbildi parādā. Bet tagad par tādām lietām vispār negribēs runāt. Saka, riebjas to atcerēties. Es lieku reizi neatgādinu.

Večuks vērīgi paskatījās uz Grjaznovu un samiedza

acis.

-       Kam jums tas? Mans ■ Suleimans tādās lietās nav iejaukts. Arī mulla teica, ka pret manu dēlu jums nekas nav. Kāpēc tad interesējaties?

-     Man pie viņa ir darīšanas, atbildēja Grjaznovs.

-     Darīšanas? Kādas darīšanas?

-      Valstiski svarīgas darīšanas. Gribu, lai jūsu dēls palīdz notvert teroristus. Viņš ar tiem nav ķildojies, tātad joprojām ir savējais. Viņam uzticas, un tas nāk mums par labu.

-     Ahā! Vecais ieslīga domās. Tātad ar manu Suleimanu gribat noķert lielo zivi. Kā uz dzīvo ēsmu. Jābūt manīgam, taču par dzīvo ēsmu neviens makšķernieks nedomā. Domā vienīgi par sevi.

-     Neraizējieties, Suleiman Farhatovič, mēs domāsim par jūsu dēlu. Es to personiski apsolu. Turklāt… -. Grjaznovs paraustīja plecus. Viņa palīdzība varbūt vairs nebūs vajadzīga. Vispirms cilvēks jāredz un jāpadomā, vai viņš ir piemērots tādam darbam vai ne.

Vecais klusēja un urbās Grjaznovā ar savām melnajām acīm, kurās skaidri varēja saskatīt neapmierinātību un piesardzību.

-       Nezinu gan, nezinu gan… viņš beidzot noteica. Es neaudzināju dēlu tāpēc, lai jūsu "lietas" labā sūtītu nāvē. Kaut arī lieta ir valstiski trīskārt svarīga.

-    Neviens par nāvi nerunā, Grjaznovs saudzīgi iebilda vecajam vīram. Jūs pats tikko teicāt, ka cilvēkam jādzīvo mierā, jāelpo svaigs gaiss un jāaudzina bērni. Un ja namā ienākuši ienaidnieki, jācīnās. Tad ziniet, ienaidnieki jau ir ienākuši. Tie spridzina mājas, nogalina jūsu brāļus un māsas. Uz viņu sirdsapziņas ir tūkstošiem nevainīgu cilvēku dzīvības. Ja šos izdzimumus neapstādinās, upuru būs vēl vairāk. Vienīgais, ko mēs gribam, ir nepieļaut jaunu asins izliešanu. Tāpēc tie nelieši jānotver un jāiesprosto krātiņā kā meža zvēri. Ja nenāksiet palīgā, sirdsapziņa jums nebūs tīra.

-     Es cilvēkus nenogalinu, iebilda Tabejevs, seniors.

-     Taču viņus nogalina ar klusu jūsu piekrišanu, sacīja Grjaznovs. Vai tas nav viens un tas pats?

Vecākais Tabejevs domīgi pamāja.

-Jā, jā… Es visu saprotu, Vjačeslav…

-      Ivanovič.

-     Vjačeslav Ivanovič. Vecais vīrs pamāja. Saprotiet arī mani. Jūs taču esat no Maskavas milicijas?

-Jā.

-      Redziet nu. Es skatos televīziju un redzu, kā mūsu Maskavas ^milicija strādā. Vilkači, kukuļņēmēji un vienkārši nelieši. Pamanījis, kā pārvēršas Grjaznova seja, dzirdot vārdu "nelieši", Tabejevs apklusināja viņu ar žestu. Nesteidzieties ar sašutuma izrādīšanu, tūlīt izstāstīšu kādu gadījumu. Reiz… laikam pirms pusotra gada… vēlu vakarā iznācu no metro. Turpat pie metro stāvēja pusaudži, var teikt, gadus četrpadsmit piecpadsmit veci puišeļi. Tiklīdz ieraudzīja mani, sāka brēkāt: "Vai, melnais!" Es pagriezos un gāju uz autobusa pieturu, bet kur nu! Viņi panāca mani kājas jaunas, veselas. Notrieca no galvas cepuri, saķēra aiz mēteļa atloka, nogāza sniegā un sāka spārdīt ar kājām. Turpat stāvēja divi miliči… Domājat, viņi nāca man palīgā? Nekā nebija, cienījamais. Pagriezās uz otru pusi un izlikās, ka nekas nenotiek. Puišeļi pacēla mani no sniega un uzmeta uz puķu tirgotāju letes. Tikai tad pārdevējas sāka kliegt. Nevis tāpēc, ka žēlotu mani, bet žēlodamas ziedus, kuriem uzkritu virsū. Puikas sāka smieties un aizlaidās. Vai zināt, kas bija pēc tam?

-     Kas?

-     Nepaguvu noslaucīt no sejas asinis, kad pienāca miliči. Pienāca klāt un pieprasīja pasi. Kā par nelaimi, pase nebija līdzi biju aizmirsis mājās. Viens no viņiem noteica: "Kas ir, melnais, dabūji pa purnu? Nav jāklenderē pa Maskavu. Brauc uz savu Čučmekistānu, kamēr tev galvu nav norāvuši pavisam."

-      Un pēc tam jūs aizveda uz nodaļu tikai tāpēc, ka nebija līdzi pase?

-     Kāpēc uz nodaļu? Nebūt ne. Viens izvilka manu naudasmaku, izņēma visu, cik tajā bija, un pateica: "Tā ir soda nauda. Trāpīsies vēlreiz, nieres atsitīsim, saprati?" Tā tas bija, Vjačeslav Ivanovič. Bet jūs sakāt milicija. Iemetīsiet manu Suleimanu šaitanam rīklē, dabūsiet, kas vajadzīgs, bet par manu zēnu neliksieties zinis. Kam viņš vairs vajadzīgs? Viens "melnais" vairāk vai mazāk.

-     Jūs runājat aplam, kaut arī esat vecs cilvēks. Nelieši ir visur, tādi ir arī miliču starpā. Kruķi nav citplanētieši vai debesu eņģeļi, viņi ir tikai cilvēki. Pēc diviem neģēļiem nevajag spriest par visu Maskavas miliciju. Jūs taču nesāksiet spriest par visiem cilvēkiem pēc Hitlera vai Čikatilo? Vārdu sakot, tā. Ar Suleimanu sazināšos jebkurā gadījumā. Pārāk daudz dzīvību likts uz kārts. Spriežot pēc visa, viņš ļoti jūs ciena, un jūsu vārds var būt izšķirošais. Žēl, ja pateiksiet viņam nē. Es tik un tā centīšos panākt savu. Tas ir ne tikai mans darbs, bet arī pienākums. Pilsoņa un cilvēka pienākums.

Grjaznovs piecēlās no dīvāna.

-     Par sarunu paldies! Suleimana adresi mēs zinām. Rīt izlidoju uz Naberežnije Čelniem.

Vecais vīrs pavadīja Grjaznovu uz priekšnamu. Kad viņš bija uzvilcis kurpes un jau satvēris durvju rokturi, lai ietu ārā, Tabejevs negaidīti pateica:

-     Pagaidiet, Vjačeslav Ivanovič. Ja… Ja Suleimans jautās, es teikšu viņam jā.

-    Tādā gadījumā paldies! noteica Grjaznovs un stingri paspieda vecajam vīram roku.

Otrā nodaļa

Vladimirs Poremskis noraudzījās uz cilvēku sev pretī ar izbrīnu un aizdomām. Viņš bija ģērbies spilgti oranžā T kreklā un sniegbaltos šortos, kaklā kuļājās koka ķēdīte, līdzīga tai, kādu savā laikā nēsāja Džims Morisons.

-     Jūs esat Viktors Soloņins? Poremskis neticīgi noprasīja.

Vīrs baltajos šortos pamāja un pasmaidīja.

-     Vai es pēc tāda neizskatos? Tureckis mani aprakstīja citādi?

-     Nē. Taču IeM vecākais virsnieks un šortos… Poremskis paraustīja plecus. Jūs vairāk izskatāties pēc kūrortnieka.

Soloņins iesmējās.

-     Ko lai dara karsti. Apsēdīsimies.

Viņi apsēdās uz soliņa. IeM sevišķi svarīgu lietu vecākais operatīvais darbinieks Soloņins pārmeta kāju pāri kājai un pakustināja balto kroskurpi.

-      Esmu lietas kursā, viņš pavēstīja. Arī uzdevumu esmu saņēmis. Jau rit dodos uz Čečeniju vākt ziņas par jūsu Fatimu Satujevu.

-      Satujeva nav galvenais, sacīja Poremskis. Galvenais uzzināt iespējami daudz par nāvinieču mācību nometni. Mēs nevaram riskēt, ziņām jābūt precīzām.

Soloņins pamāja.

-     Protams. Vai ar to puisi jau esat ticies? Kā nu viņu…

-     Suleimans Tabejevs, sacīja Poremskis.

-     Pareizi.

-      Nē. Grjaznovs izlidoja uz Naberežnije Čelniem. Viņiem jātiekas šovakar. Patiešām nezinu, vai viņam izdosies pierunāt puisi sadarboties.

-     Jācer, ka izdosies. Vjačeslavam Ivanovičam ir liela pieredze, viņš prot sarunāties ar tādiem subjektiem. Turklāt, ja spriež pēc dosjē, viņš nav no nelabojamiem. Dzīvē tikai nošāvis greizi. Kam negadās. Soloņins palūkojās uz Poremski un sāmiedza acis. Izskatās, ka šāds gadījums nācis jums priekšā pirmo reizi?

-      Patiesību sakot, tā patiešām ir, Poremskis atzinās. Agrāk par teroristiem lasīju vienīgi avīzēs. Un operatīvajos biļetenos.

-      Nekas, Soloņins pasmaidīja. Viss notiek pirmo reizi. Un ticiet, Vladimir Dmitrijevič, būs ari otrā un trešā… Tā ir slimība, ar kuru tik vienkārši galā nevar tikt.

-     Tāda prognoze nav diez cik iepriecinoša.

Poremskis attaisīja portfeli un izvilka mapi.

-     Atnesu Satujevas un vēl divu izdarītas lietas materiālus. Viņš pasniedza mapi Soloņinam. Spridzināšana izdarīta lielāko uzņēmumu valdēs un birojos. Pirmajā gadījumā par sprādziena pasūtītāja un lauka komandiera Sultānā Barijeva starpnieku uzstājās firma "Zarja". Šajā mapē ir visi materiāli. Apcietināto liecības, viņu telefona sarunu atšifrējumi un tā tālāk.

Soloņins atvēra mapi, pāršķīra dažas lapas un pārskrēja ar acīm drukātajam tekstam.

-     Grjaznovs man visu izstāstīja, taču šie materiāli katrā ziņā ir nenovērtējami, pavisam nopietni teica Soloņins.

-     Es aizvedīšu jums mapi rīt pirms izlidošanas.

-     Labi. Poremskis pamāja ar galvu.

Soloņins ielika mapi uz pleca uzkārtajā sporta somā, pagriezās pret Poremski un padeva roku.

-    Man laiks iet. Bija patīkami iepazīties, Vladimir Dmitrijevič. Ja zvanāt Tureckim, nododiet sveicienu.

-      Katrā ziņā, Poremskis apliecināja. Un precizēja:

-    Jūs esat draugi?

-     Vairāk nekā draugi. Aleksandrs Borisovičs savā ziņā ir mans skolotājs. Bet nu gan jāiet. Vēlu veiksmi!

Soloņins piecēlās no sola, piemiedza Poremskim ar aci, pagriezās un aizgāja uz metro pusi.

Trešā nodaļa

Vjačeslavs Ivanovičs Grjaznovs sēdēja lidmašīnā, kas rūca un blarkstēja kā nezin kāds jūras briesmonis, pa iluminatoru raudzījās uz sniegbaltajiem mākoņiem un domāja.

Uz ceļiem gulēja melna ādas mape ar materiāliem, kurus viņš grasījās parādīt jaunajam Suleimanam. Vai Suleimans gribēs skatīties šīs lapas? Vai gribēs palīdzēt? Un kādas vispār Grjaznovam tiesības viņu pierunāt?

Vjačeslavs Ivanovičs jau sen vairs nedomāja par "esības ētiskajām problēmām". Ne tāpēc, ka viņam tās bijušas nebijušas. Viņš gluži vienkārši uzskatīja, ka ētikas jautājumi nav viņa kompetencē. "Ja vēlies zināt, kas labs un kas slikts, ej pie mācītāja. Mums vienkārši jāstrādā," viņš mēdza šad tad izteikties, uzrunādams jaunos darbiniekus. Taču ar laiku viņam sāka likties, ka tāda replika ir naiva un tai piemīt pārliecīgs patoss. Mēs dzīvojam tik dīvainā un sarežģītā pasaulē, ka darbiniekam dažkārt jāpārņem arī mācītāja funkcijas. Tas nebija tas labākais.

Grjaznovs atcerējās kāda jaunībā pazīstama dzejnieka dzejas rindas, kuru bija pazinis un kurš vēlāk tika izraidīts uz ārzemēm kā nepiemērots padomju dzīves realitātei, jo VDK bosi bija konstatējuši, ka viņš "demoralizē sabiedrību no iekšpuses". Dzejas rindas skanēja šādi:

Ir ļaunums tādēļ, lai to apkarotu, Ne tādēļ, lai uz svariem liktu.

Interesanti, ka šīs rindas bija rakstījis inteliģents cilvēks, tātad ne rīcības, bet prāta cilvēks, kura būtība ir likt ļaunum\ļ uz svariem un izsvērt, nevis iesaistīties ar to ciņā. Inteliģents bija skaidri paudis savu pozīciju. Bet viņš, Vjačeslavs Ivanovičs Grjaznovs, izmeklētājs ar ilgu jo ilgu darba pieredzi, savu pozīciju nespēja formulēt.

Problēmu radīja tas, ka Grjaznovs nepaļāvās uz savām domām, jo ilgajos darba gados kriminālmeklēšanā bija sapratis, ka robeža starp labo un ļauno ir neiedomājami izplūdusi. Viņš neuzticējās cilvēkiem, kuri katrā izdevīgā brīdī deklarēja savu ētikas kredo. Jo cilvēki, kas izrāda uz āru to, kam jāglabājas dvēseles dziļākajos nostūros, parasti ir stulbeņi, liekuļi vai meļi.

Grjaznova dvēselē pēc sarunas ar vecāko Tabejevu bija palikušas rūgtas nogulsnes. Atmiņā nāca paša vārdi par nepieciešamību cīnīties ar ļaunumu, un viņš ar skumju ironiju nodomāja: "Nu vai zini, nevis detektīvs, bet bezmaz Betmens."

Un Grjaznovs iesnaudās, risinādams šādas, nebūt ne priecīgas domas.

Viņš pamodās tikai īsi pirms nolaišanās.

Viņi sēdēja saules pielietā skvēriņā un skatījās, kā draiskojas bērni. Bērni bija ģērbušies košās, daudzkrāsainās jakās. Mātes sēdēja turpat tuvumā uz zili krāsotiem soliem un, neaizmirsdamas modri vērot bērnus, klusu sarunājās.

-     Viņām ir, ko runāt. Suleimans pasmaidīja un pamāja uz māmiņu pusi. Kopīgas problēmas sasaista ciešāk nekā virve. Es arī labprāt pastaigātos pa parku ar dēlu, tikai dēla pagaidām nav.

-     Tātad ilgojies pēc tā? Grjaznovs nebēdīgi piemiedza aci.

Suleimans pamāja.

-    Jau sen.

-      Kas tādā gadījumā par lietu? Grjaznovs brīnījās. Gādā, lai būtu!

Suleimans pasmīnēja.

-      Viegli teikt gādā. Vispirms jāatrod sieviete, kas varētu būt mana bērna māte.

Grjaznovs pameta uz puisi greizu skatienu un pasmaidīja.

-     Vai tev šajā ziņā nav pārāk stingras prasības?

-      Nu… Tabejevs, juniors, paraustīja platos plecus.

-      Prasības kā prasības, taču normālu sievieti tagad atrast nav viegli. Starp citu, tāpat kā normālu vīrieti. Meitieši smēķē, pavārtēs duras, kailas sauļojas pludmalē un izrāda savus jaukumus visiem, kas vēlas. Striptīza bāri, atklātie nami vai tie ir kas labs?

-     Tā vien liekas, ka esi puritānis.

-      Puritānis neesmu. Suleimans vēlreiz nogrozīja galvu. Es tikai domāju, ka sievietei jābūt sievietei. Visādas palaistuves, kas sēžas klēpī katram, kurš labi maksā, esmu jau saskatījies. Ja tā var teikt paldies, nevajag!

Divas mātes piecēlās no sola, uzsauca mazajiem un lēnām sāka iet pa aleju. Bērni pameta rotaļu kompanjonus un, plakšķinādami kroskurpju zoles pa asfaltu, skrēja pakaļ mātēm. Grjaznovs pavadīja viņus ar skatienu.

-      Tātad tu saki, ka viņām ir ko runāt, viņš domīgi novilka. Pēc tam pagriezās pret Tabejevu un piebilda:

-     Arī mums ir ko parunāt, Suleiman. Un problēma abiem viena. Laiks parunāt par to nopietni, bez mājieniem, neņemot palīgā Ezopu.

-     Lūdzu, Tabejevs vienkārši atbildēja. Es jau teicu, ka nekā slēpjama man nav. Jautājiet, un es atbildēšu.

» Grjaznovs ar plaukstu paberzēja rūsganos bārdas rugājus uz zoda. "Sasodīts, aizmirsu noskūties. Laikam vecums nāk virsū," viņš neapmierināts nodomāja, taču skaļi pateica ko citu:

-     Drusku pagaidi, tūlīt padomāšu, ar ko sākt…

-     Varat sākt, ar ko vēlaties. Man visviens.

-     Tādā gadījumā pastāsti par saviem Vācijas paziņām. Par tiem, ar kuriem kopā pavadīji brīvo laiku runās par islāmu.

Suleimans stāstīja ilgi un sīki. Grjaznovs klausījās un nepārtrauca, tikai beigās pateica:

-     Tātad nevienā viņu "operācijā" tu neesi piedalījies. Bet sagatavošanā?

-     Arī sagatavošanā ne. Viņi pilnībā man neuzticējās, skaitījos jaunais. Tātad zināmā mērā svešinieks. Turklāt es neizrādīju lieku entuziasmu kā citi jaunie. Tikai sēdēju un klausījos viņu sprediķus. Pēc tam viņi atvainojās un teica: "Suleiman, mums ir konfidenciāla saruna, izej un bridi pasmēķē." Tas nozīmēja, ka sprediķis beidzies, jāsāk konkrēti darboties.

-     Un tev nekad neradās vēlēšanās iesaistīties tajā darbībā?

-     Es jau teicu, ka ne. Patiesībā mani īpaši neinteresēja, ko viņi runā. Vienkārši… Saprotiet, viņi ir tik pārliecināti par savām idejām un tik kvēli tās propagandē, ka… Sasodīts, es pat nezinu, kā lai paskaidro. Vispār tas skan ļoti aizrautīgi, gandrīz kā roka elka koncertā. Kamēr viņi runā, viss liekas svarīgs un aktuāls. Kad pēc tam izej uz ielas, paskaties visapkārt, jāsāk domāt kāda joda pēc? Viss it kā ir kārtībā. Veikalos gan rijamais, gan dzeramais. Baznīcas, mošejas, sinagogas darbojas, ja vēlies izteikt savas domas ej uz mītiņu. Uz letēm pārdod grāmatas; ja vēlies, pērc Tomasu Mannu vai Tolstoju, ja vēlies, pērc Aurobindo. Ja tā var teikt, katram pēc spējām un vajadzībām.

-     Tu Mannu esi lasījis? Grjaznovs ieinteresēts uzdeva jautājumu.

-     Esmu. Gan Heinrihu, gan Tomasu. Suleimans pasmaidīja. Vai tik nedomājat, ja sportists, tad caurums galvā? Tā nemaz nav. Man vienmēr paticis lasīt. Tikai lasu kā Gogoļa Petruška: gandrīz neko neiegaumēju, taču process mani aizrauj. Tas droši vien izklausās muļķīgi, vai ne?

-     Kāpēc? Nebūt ne. Man piemīt tā pati liga, noteica Grjaznovs un pasmaidīja. Prātā paliek vienīgi krimināllietas un recidīvistu uzvārdi. Tādi ir mūsu profesijas un mūsu dzīves mesli. Klausies, Suleiman, vai tu atceries uzvārdus puišiem, ar kuriem spriedi… par islāma attīrīšanu?

-     Atceros visus. Vajadzīgs pilns saraksts?

-     Vajadzētu gan. Varbūt caur viņiem izdodas iziet uz lielo līdaku.

-     Lielo līdaku… kā atbalss atsaucās Suleimans. Viņš uz virsdegunes savilka melnās uzacis. Redzēju vienu līdaku. No tām, kuru grib notvert visas pasaules dienesti, bet nekādi nespēj.

-     Kas viņš ir?

-     Vārdā Osama. Vai Usama kā vēlaties. Uzvārdu zināt pats. Rifats pa jokam sauca viņu par "Lielo Benu".

Grjaznovam pavērās mute.

-      Tas ir… Pagaidi… Iznāk, tu esi viņu redzējis pats savām acīm?

-    Tāpat kā patlaban jūs.

-      Vai zini, draudziņ, kāpēc tu klusēji? Tas taču… Grjaznovs 'nevarēja izdomāt, ko teikt, tāpēc nogrozīja gaisā plaukstu ar izplestiem pirkstiem.

-      Ko tas dotu? Suleimans paraustīja plecus. Viņš tik un tā aizlidoja. Ķer nu vēju laukā. Marats teica, ka ilgāk par diennakti viņš vienā vietā neaizkavējas.

-     Un par ko viņš runāja?

-     Par to pašu. Par islāma ienaidniekiem, par to, ka ar viņiem jācīnās. Sīkāk par šo cīņu jūs zināt arī bez manis. Pietiek, ja paskatās televīzijas ziņas. Taču plašākā mērogā tā ir tāda nejēdzība… Suleimans pacēla kalsnējo seju uz augšu un paraudzījās uz debesu jomā peldošajiem mākoņiem. Lūk, tam patiešām ir nozīme, viņš klusu noteica. Šīm debesīm, šiem kokiem. Bērniem, kas rotaļājas zālienā. Viņš no jauna paskatījās uz Grjaznovu. Izklausās sentimentāli, vai ne, pilsoni priekšniek? Taču pēc padzīšanas no futbola un cietuma uz daudz ko esmu sācis skatīties citādi.

-     Pateicies liktenim, ka tiki tik viegli cauri, ar slēptu neapmierinātību noteica Grjaznovs. Būtu toreiz patrāpījies man, sēdētu no zvana līdz zvanam. Cilvēkam par savu rīcību jāatbild.

-      Protams! Suleimans pamāja. Starp citu, es biju gatavs atbildēt.

-     Lai paliek. Grjaznovs saviebās. Lietas skaidrības labad atmetīsim tai ar roku. Un lirikas jau gana, citādi sāksim runāt dzejā. Jārunā par lietu. Es jau teicu, ka ar tavu palīdzību gribam atrast teroristu nāvinieču mācību nometni.

-      Teicāt, pilsoni priekšniek. Gribat no manis iztaisīt Volodju Šarapovu. Suleimans atieza zobus līdzīgi zvēram un nocitēja: "Tā vien liekas, Volodja, ka neesi nekāds šoferis, bet Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes ziņotājs. Taču nebaidies, mēs nodursim tevi pavisam bez sāpēm, čiks un darīts." Bet jūs pēc tam, pilsoni priekšniek, pateiksiet: "Un tagad Kupris!" Un saņemsiet no priekšniecības goda grāmatu par veiksmīgu operācijas pabeigšanu. Vai es pareizi visu izstāstīju?

-     Labi proti notēlot, Grjaznovs uzteica. Līdzīgi.

-     Ahā! Suleimans pamāja. Ar abreka nazi pie rīkles dziedāšu vēl labāk. Varēs piešķirt "Oskaru".

Grjaznovs klusēja. Puiša izturēšanās bija viņu samulsinājusi, taču viņš centās to neizrādīt.

-     Tu tātad atsakies? cik iespējams vienaldzīgi, Grjaznovs painteresējās.

-     Atsakos? Suleimans pasmīnēja un papurināja galvu. Nē. Tieši otrādi, esmu ar mieru. Kādam taču jātiek ar tiem neliešiem galā. Turklāt… nekas mani šeit nesaista.

-     Bet kur paliek darbs, draugi? pajautāja Grjaznovs.

Suleimans nevērīgi atmeta ar roku.

-     Darbs nepatīk, ari draugu šeit nav.

Suleimana priecīgais smaids izgaisa. Viss, ko viņš Grjaznovam bija teicis par savu dzīvi, bija simtprocentīga patiesība. Viņam nepatika trenēt bērnus. Tas bija draņķīgs darbs. Pareizāk sakot, ne jau pats darbs viņam nepatika, bet tas, ka viņš, Suleimans Tabejevs, nav šim darbam īsti piemērots. Treneris lielā mērā ir pedagogs, un kā Suleimans var mācīt bērnus pareizi dzīvot, ja īsti pats nav ticis skaidrībā ar savu dzīvi? Viņš apskauda kolēģus trenerus un vieglumu, ar kādu tie dzina bērniem galvā visādus niekus. Viņi kaudzēm izdāļāja dzīves likumus, nesaprazdami, ka likumu nav. Suleimans nebija ieguvis arī draugus. Pēc apcietināšanas Kazaņā viņš bija sācis vairīties no cilvēkiem uņ, baidīdamies piedzīvot jaunu vilšanos, ne ar vienu nebija satuvinājies. Šīs dienas draugs rīt varēja izrādīties lielākais ienaidnieks. Un, pat ja tā nebūs, viņam tu tik un tā bijis nebijis. Dzīvē tāpat gana visādu cūcību. Bet, ja tā, kāda jēga uzkraut savas problēmas tuvākajam?

Bet kas attiecas uz sievietēm… Arī šajā ziņā negāja tik spīdoši, kā gribētos. Tagadējās sievietes ir tikai prece, kas dabūjama īslaicīgai vai pastāvīgai lietošanai, samaksājot prasīto cenu (parasti ne pārāk augstu).

-      Visi mani draugi palika Diseldorfā un Kazaņā, sacīja Suleimans. Un atgriezties pie viņiem nejūtu vēlēšanos. Paskatījies uz Grjaznovu, viņš piebilda: Kaut arī tā vien šķiet, ka tas būs jādara. Jūs nepateicāt, uz kurieni vajadzēs doties.

-      Nepateicu, piekrita Grjaznovs. Jo nezinu. Mums nav izdevies precīzi noskaidrot nometnes atrašanās vietu. Ceru, ka tavi Vācijas draugi, paši to neapzinādamies, palīdzēs atrast. Arī mēs veicam operatīvos pasākumus…

-      Par to nav šaubu, ka veicat. Suleimans pamāja. Tikai kā lai ar viņiem tiekos? Es esmu šeit, viņi ir tur.

-     Tikšanos noorganizēsim.

-     Un ko es viņiem teikšu?

-      Ka vēlies cīnīties ar kafīriem. Ka esi padzīvojis mājās un saskatījies, ko viņi šeit dara. Pastāstīsi par pilsētās valdošo izvirtību. Par sievietēm, kas neder mātes lomai. Būtībā izstāstīsi visu to pašu, ko man, tikai sabiezinot krāsas. Pieliec vairāk melnās. Žēl, ka neesi nofotografējies kopā ar "Lielo Benu". Leģendai tas noderētu.

-      Neesmu nofotografējies? Suleimans piepeši atcerējās puisi ar videokameru grozāmies pa viesistabu, kamēr tajā uzturējās "Lielais Bens". Šķiet, viņš bija filmējis bez pārtraukuma. Pilnīgi droši, ka reizi vai divas arī Suleimans bija trāpījies objektīva priekšā. Pagaidiet… Suleimans sarauca augsto, skaidro pieri. Atceros, istabā bija viens puisis… ar videokameru. Viņš visu filmēja. Marats toreiz piedāvāja noskatīties uzfilmēto, taču man nebija noskaņojuma.

-     Tu tur esi?

-    Jābūt! Es pat pārmiju pāris vārdus ar "Lielo Benu".

-     Lieliski! noteica Grjaznovs. Atliek vienīgi sameklēt Maratu. Jau šodien pat sazināšos ar vācu kolēģiem.

"Tas ir, ar Turecki," Grjaznovs sev piebilda. "Šobrīd viņš ir mans galvenais vācu kolēģis."

Ceturta daļa operĀcijas sagatavoŠana

.

Pirmā nodala

IeM darbinieks Viktors Soloņins nervozi pastaigājās gar melnu metāla žogu ar vietumis atrautiem un atliektiem stieņiem. Kaut arī bija sācies rudens, saule cepināja bez žēlastības. Soloņins bija ģērbies melnā vējjakā, maskēšanās biksēs. Kājās kroskurpes, bet galvu vainagoja melna beisbola cepurīte.

Viņš izvilka no kabatas mutautu un noslaucīja sasvīdušo pieri. Pēc tam iebāza mutautu kabatā un izvilka no tās cigarešu paciņu. Tiklīdz bija aizsmēķēts, pie viņa piegāja divi vīri melnās ādas jakās. Abi melnīgsnēji, neskuvušies pēc skata tipiski bandīti.

-     Sveiks! pasveicināja viens no viņiem.

-     Sveiks, sveiks! Soloņins atsaucās. Jau sen gaidu. Soloņins abiem vīriem pēc kārtas paspieda roku un ierosināja: Paiesim kaut kur ēnā. Nav te jāspīdinās.

Viņi atgāja no žoga un, pavisam netālu pamanījuši uz kāda kioska paliekām, uz sarūsējušas dzelzs armatūras uzmestu maskēšanās tīklu, devās turp.

Aiz maskēšanās tīkla atradās vasaras kafejnīca ar trim netīriem plastmasas galdiem, sauljumu, leti ar ēdieniem, dūmojošu mangalu un kafejnīcas saimnieku, padzīvojušu tumsnēju čečenu, kas pasveicināja viesus ar galvas mājienu.

Vīri apsēdās pie netīrā plastmasas galda.

-     Mjā, te nav "Aragvi", noteica Soloņins.

Jaunākais kompanjons pasmīnēja.

-     Te nav Maskava, komandier. Te ir Čečenija. Saki paldies, ka ir kaut tik daudz. Vēl pavisam nesen šeit nevarēja stāvēt klajā vietā, par ēšanu nerunājot. Paskaties tur… Viņš pamāja uz sagrauto piecstāvu ēku tuvumā. Redzi, kādi caurumi? Jūsējie izšāva. Vai zini, kur tagad mitinās mana ģimene? Vagoniņā. Atgriezās dzīvoklī, bet tur sienas vietā logs no grīdas līdz griestiem. Melnīgsnējais atmetās pret krēsla atzveltni un iesmējās. Vai saproti, komandier, par ko es runāju?

Pie galdiņa pienāca kafejnīcas saimnieks, noskatīja vīrus un asā rīkles balsī čečeniski kaut ko pajautāja.

-      Iedod mums trīs šašlikus un kaut ko dzeramu, atbildēja jaunākais. Alus tev ir?

-     Ir. Vecais pamāja.

-     Nes šurpu! Alus vismaz vēss?

-      Kur nu! vecais brīnījās. Ledusskapis samaitājies. Kad salabošu, būs vēss, bet pagaidām ne.

-     Labi, nes tādu, kāds ir.

-      Ko teiksiet? pēc večuka aiziešanas pajautāja Soloņins.

-      Uzzinājām, atbildēja otrs melnīgsnējais vīrs. Viņš bija vecāks par pirmo, nerunīgs un sevī koncentrējies. Fatima Satujeva dzīvojusi Sunženas rajona Asinovskas staņicā. Vecāki nogalināti pirms vairākiem gadiem, brālis nošauts kalnos, tāpēc dzīvojusi pie tantes. Pirms astoņiem mēnešiem nozudusi no mājām. Uz kurieni, neviens nezina. Agrāk dzīvojusi Ačhojmartanā, Bamutas ciemā. Māja Bamutā sabombardēta, un viņa pārcēlusies uz dzīvi pie tantes. Tante stāsta, ka pie meitenes pāris reižu ieradies kāds vīrietis, čečens. Teicis, ka brāļa draugs.

-     Kas tas par vīrieti? Kā sauc?

-     Vārdā Aslans. Neko vairāk tante nezina. Fatimu droši vien aizvedis viņš. Komandier, laikam jau esi dzirdējis, ka Basajevs izziņojis operāciju "Bumerangs"? Tagad viņi vervē meitenes visā Čečenijā. Padara par šahidām un sūta "atriebes akcijās". Tā viņi tās sauc.

-     Tas ir viss?

-      Par Fatimu viss, komandier. Bet par pārējo… Čečens pagriezās uz jaunākā pusi. Ibrahim, iedod karti.

Jaunais iebāza roku jakas azotē un izvilka vairākkārtīgi salocītu papīra lapu, kuru pasniedza Soloņinam.

-    Te būs, komandier, ņem!

Soloņins paņēma karti, atlocīja un nolika uz galda.

-      Adigeja, viņš noteica un sarauca pieri. Pēc tam norādīja ar pirkstu uz vietām, kas bija apvilktas ar melnu flomāsteru: Kas tur?

-      Nometnes varbūtējās atrašanās vietas, atbildēja Ibrahims. Iegūt precīzāku informāciju neizdevās. Apakšā kaujas vienības un bruņojums. Viss aptuveni. Rakstīts ar zīmuli, skaties, netīšām nenodzēs. Starp citu, komandier, vairāk nekā pusi no tā, ko iedevi, mums vajadzēja iztērēt kukuļiem. Tāpēc no tevis pienākas.

-     Ja jau pienākas, saņemsi, mierīgi atbildēja Soloņins.

-      Es tev ticu. Ibrahims pamāja. Ja jau tu saki, tā ari būs. Tikai ātrāk. Ģimenei jāpērk māja, ziema deguna galā saproti pats.

Soloņins salocīja karti un ielika sev kabatā. Pēc tam piecēlās kājās.

-      Klau, komandier, bet paēst? jautri noprasīja Ibrahims.

Paēdīsiet bez manis. Man vēl daudz darāmā. Soloņins klusējot paspieda vīriem roku, pagriezās un nozuda aiz telts priekškara.

Otrā nodaļa

Grjaznovs sēdēja savā kabinetā un dzēra melnu kafiju. Galva pēc lidojuma plīsa vai pušu. Nakti pagulēt nebija izdevies. Vispirms viņš bija sēdējis restorānā kopā ar senu draugu, kuru Naberežnije Čelnos bija izdevies sazvanīt. Pēc tam agri no rīta lidmašīna. Lidmašīnā Grjaznovs bija gulējis slikti, traucēja rūkoņa. Turklāt vieta bija pagadījusies neērta diviem biznesmeņiem tieši pa vidu. Viens visu ceļu čaukstināja kaut kādus papīrus, otrs bakstīja portatīvā datora taustiņus.

Pēc kafijas Grjaznovs jutās vismaz tik daudz atguvis mundrumu, lai spētu piezvanīt uz Vāciju Tureckim. Vjačeslavs Ivanovičs pievilka tuvāk tālruni un zvanīja uz Turecka numuru. Brītiņu gaidīdams klusēja. Tad, izdzirdējis drauga balsi ("Klausos!"), plati pasmaidīja.

-     Hallo, vai Aleksandrs Borisovičs?

-    Jā, Slava, tas esmu es.

-     Sveiks, mīļais aizjūras draugs! Klausies, varbūt piezvanīsi uz manu kabinetu. Starptautiska saruna tomēr ir dārgs prieks.

-     Ko tu neteiksi?! Vai tik tu nedomā, ka es zvanu tev par velti? Nē, manu draudziņ, arī te par visu jāmaksā. Tā ka saki vien, kāpēc zvani.

Grjaznovs nopūtās.

-      Tu gan esi skopulis, Tureeki. Labi, lai paliek, lai tevi tiesā Allāhs. Tātad tā. Droši vien jau noproti, ka esmu Maskavā. Tabejevu atvedu uz šejieni, viņš patlaban ir pie tēva. Drīz piebrauks Vitja Soloņins. Viņš kaut ko uzzinājis par nāvinieču mācību nometni. Tā atrodas Adigejā, precīzi kur nav zināms. Kartē atzīmētas tikai iespējamās dislokācijas vietas. Toties ir statistika par kaujinieku skaitu, bruņojumu un tā tālāk. Tiesa, visai aptuvena. Tagad jāpārbauda vēl un vēlreiz.

-      Labi strādāts, ne pielikt, ne atņemt, indīgi noteica Tureckis. Viss "aptuveni" un "iespējams".

-      Nekas, gan labosimies. Kā tev? Vai Suleimana vācu draugus izdevās atrast?

-    Jā, Slava, izdevās. Atradām gan Maratu Ishakovu, gan brāļus Gilmanovus. Tagad viņi tiek novēroti. Darbā iesaistīju "Piektā līmeņa" vīrus.

-     Tos supermeņus?

-     Nūjā. Starp citu, nodod no vīriem sveicienu Vitjam Soloņinam. Mario un Džeks stipri noilgojušies pēc viņa. Keta sūta bučiņas.

-     Tā pati sparīgā nēģeriete no Ņujorkas policijas?

-     Tā pati. Tiesa, nesen viņa uzzinājusi, ka krievu vīriešiem labāk patīk mulātes, tāpēc paziņoja, ka tagad ir mulāte, nevis nēģeriete.

-     Kā tad tā? ^ 1

-     Pavisam vienkārši. Keta nesen apguvusi kursos speciālo grimēšanos. Un sola kuru katru dienu pārvērsties blondīnē ar sārtiem vaigiem.

-    Jautri gan dzīvojat, Grjaznovs rezumēja.

-      Un kā tu domāji?! "Piektā līmeņa" cilvēki neizlaiž Suleimana draugus no acīm no agra rīta līdz vēlai naktij. Patlaban skaidrojam šo tīra islāma karotāju sakarus. Izskatās, ka viņu organizācija nav liela, bet ir kaujas spējīga. Darbojas pa visu Eiropu. Vakar, piemēram, Ishakovs ticies ar vienu angli. Jau noskaidrots, kā viņu sauc, Mahmuds Abdulkarims.

-      Nezināju, ka angļiem ir tik skaisti vārdi, ironiski izmeta Grjaznovs.

-      Otrās paaudzes imigrants. Mūsu angļu kolēģi viņu novēros, esam jau sazinājušies. Marats Ishakovs adresi un tālruņa numuru nav mainījis. Pasaki Suleimanam, ka laiks uzņemt ar viņu sakarus. Vai leģenda par Suleimana tikumisko pārdzimšanu ir jau izdomāta?

-     Kas tur ko domāt? Viss kā parasti. Nāvi kafīriem; lai dzīvo islāms!

-     Tādā gadījumā rīkojieties. Kā klājas Poremskim ar viņa "nenotveramajiem atriebējiem", joprojām karo?

-    Tā iznāk. Pieteikts krusta karš teroristiem. Jaunie sēž arhīvā un vecajās lietās meklē pieturas punktus. Tiklīdz atbrauks Soloņins, pilnā sastāvā tiksimies Poremska kabinetā. Būs arī Tabejevs, juniors. Laiks viņu iesaistīt spēlē.

-      Skaidrs. Ja notiek kas svarīgs, piezvani. Nu ne zvīņu, ne asaku!

-     Ej ellē!

Treša nodala

f

Kad Grjaznovs ieveda kabinetā jauno Tabejevu, visi jau bija sanākuši.

Iepazīstieties, Suleimans Suleimanovičs Tabejevs, Grjaznovs iepazīstināja ar savu pavadoni.

Suleimans paspieda vīriem roku, bet uz Aļonas pusi pieklājīgi paklanījās.

Aļona atbildot žilbinoši viņam uzsmaidīja. Acis iespīdējās, vaigos parādījās viegls sārtums. Suleimans bija gara auguma, ar platiem pleciem un melniem matiem, turklāt izteikti vīrišķīgās īpašības papildināja skaista, kalsnēja un iedegusi seja, brūnas acis un tumšas, izteiksmīgas lūpas.

Kad jaunpienācēji bija nosēdināti pie galda un katram krūzē ielieta kafija, Grjaznovs iepazīstināja Tabejevu ar klātesošajiem.

-     Ļoti patīkami, noteica Suleimans.

Apspriede sākās. Aļona Ņikitina nolasīja pēdējā gada laikā Krievijā notikušo terora aktu sarakstu. Viņa pievērsa uzmanību līdzīgajām detaļām. Pēc tam Poremskis īsumā atgādināja lietu par Maskavas firmu "Zarja", kas bijusi starpniece, organizējot pasūtījuma slepkavības, kuras maskētas par terora aktiem, kā arī pastāstīja par Sultānu Barijevu, teroristu mācību nometnes vadītāju. Tad vārdu ņēma Viktors Soloņins. Viņš pastāstīja par braucienu uz Čečeniju un tur iegūtajām ziņām, protams, izlaižot aģentūras darba detaļas.

-     To, ka nometne nāvinieču apmācībai pastāv, netieši apstiprina kaujinieku kamikadžu Krievijas teritorijā veikto terora aktu vispārējā darbības shēma. Tēlaini izsakoties, visiem terora aktiem kājas aug no vienas vietas.

-      Kaut kas līdzīgs pekles "mācību klasei", Kameļkovs izteica pieņēmumu.

-     Uz to pusi ir, pamāja Viktors. Mēs esam bezmaz pārliecināti, ka treniņnometne radīta pēc Mashadova tieša rīkojuma. Nometnes pamatkontingents ir sievietes viņu tur patlaban ir tuvu pie trīsdesmit. Visdažādākās tautības.

Čečenietes, azerbaidžānietes, dagestānietes, krievietes. Sieviešu nāvinieču izdarītajiem terora aktiem ir lielāka rezonanse nekā vīriešu izpildītajiem. Tas ir vēl viens sievietēm veidoto "īpašo vienību" pluss. Turklāt no lauka komandieru redzes viedokļa sieviešu kaujas vērtība ir jūtami mazāka nekā vīriešu. Atšķirībā no Saūda Arābijas un Palestīnas ekstrēmistu organizācijām pie mums vīriešus cenšas izmantot tur, kur tas šķiet visizdevīgāk. Kā "daudzkārt izmantojamu" kaujas vienību. Soloņins paskatījās uz Suleimanu un piebilda: Tāpēc nez vai tev nāksies kļūt par šahidu. Tevi centīsies izmantot tā, lai gūtu lielāko labumu. Droši vien tiksi speciāli apmācīts, lai vari veikt operatīvo darbu. Kaut arī… pilnīgi droši nekas nav nosakāms. Viņš paraustīja plecus.

-      Nav svarīga loma, kādā mani izmantos, sacīja Suleimans. Tik un tā ilgi tas nevilksies.

-      Arī tas ir strīdīgs jautājums. Mēs, protams, centīsimies veikt operāciju maksimāli drīz. Taču visiem labi zināms, ka cilvēks domā, bet Allāhs dara. Ja atļaujat, es turpināšu. Soloņins atkal pieņēma skolotāja izskatu, kurš izskaidro skolēniem jauno mācību vielu. Ir pamatotas aizdomas, ka nāvinieču lielākā daļa ieradusies nometnē nebūt ne brīvprātīgi.

-      Bet kā ar kaujinieku sievām, kas vēlas atriebt viru nāvi? pamatoti painteresējās Miša Kameļkovs.

» Tādu nav daudz. Lielākā daļa meiteņu uz nometni atvestas ar varu. Vai ari ar viltu. Drīz pēc "Nord-Ost" ķīlnieku sagrābšanas FDD noskaidroja visu bojā gājušo teroristu personības. Mūsu apakšvienībai uzdeva izsekot visus pašnāvnieču kontaktus, ari ģimenes. Tātad ziniet, ka mēs noskaidrojām: teroristu lielākā daļa nākusi no ģimenēm, kurām nav ne mazākā sakara nedz ar vahābltiem, nedz ar kaujiniekiem.

-      Vai tad ari viņas aizvestas uz nometni ar varu? Suleimanam radās šaubas.

-     Radinieki stāstīja, ka vairākus mēnešus pirms terora akta šīs meitenes gluži vienkārši pazudušas. Aizgājušas no mājām un nav vairs atgriezušās. Pats par sevi saprotams, ka radinieki vainoja federāļus.

-      Bet kā ir ar rakstiem par federālajiem karavīriem, kas piesmej čečenietes? Suleimans vēsi pajautāja. Esmu dzirdējis, ka tieši pēc tam viņas kļūst par teroristēm, gribēdamas nomazgāt apkaunojumu ar asinīm.

Soloņins pamāja.

-    Jā, ari es esmu lasījis tādus rakstus. Taču parasti tajos ir visīstākās blēņas. Meitenes nolaupa un aizved uz nometni. Tur vairākus mēnešus apmāca, pēc tam sūta uzdevumā. Viktors pasmaidīja bez prieka. Ir ziņas, ka Čečenijas teritorijā atrodas sieviešu "amīra".

-      Kas tas par putnu? tīdams vaļā kārtējo šokolādes batoniņu, jautāja Kameļkovs.

-     Tā ir sieviete, kas šahidām iecelta par vecāko. Kaut kas līdzīgs sieviešu ģenerālim. Bet šī informācija vēl ir pārbaudāma.

Viktors pasniedzās un nospieda elektriskās tējkannas pogu. Poremskis pavadīja rokas kustību ar acīm un sāka domīgi bungot ar pirkstiem pa galdu.

-     Vai zini, kā notiek šahidu apmācība? viņš noprasīja Soloņinam.

Tas pamāja.

-      Apmēram. Meitenes apstrādā ilgi un rūpīgi. Iet nāvē nav vienkārši pat augstu ideālu vārdā. Psihologi un vahābītu mullas pamatīgi izskalo smadzenes. Par paraugiem ņem palestīniešu sievietes pašnāvnieces. Apstrādes process vispārējos vilcienos ir zināms. Sākumā meitenes sit, pazemo, dur narkotikas un tā tālāk. Vārdu sakot, dara visu, lai salauztu viņu gribu, padarītu praktiski par nepieskaitāmām. Visas cilvēciskās jūtas atkāpjas dibenplānā, priekšplānā izvirzās tikai bailes no skolotājiem.

Kameļkovs sataisīja apaļas acis un pavēra muti.

-     Ko, vai tad viņas pārvērš zombijos? viņš pajautāja no žēluma trīcošā balsī.

Soloņins papurināja galvu.

-      Ne gluži. Nākamās nāvinieces apzinās savu rīcību, taču nespēj nepaklausīt. Pēc gribas nomākšanas viņas ir gatavas izpildīt jebkuru skolotāju rīkojumu. Nāve pārvēršas par priecīgu iespēju atbrīvoties no verdziskās atkarības un pastāvīgajiem pazemojumiem.

-     Es vienmēr domāju, klusu noteica Suleimans, ka teroriste var būt vienīgi sieviete ar stipru gribu un lielu apņemšanos atriebt. Sazāļotas narkomānes un pazemotas sievietes neko tādu nespēj.

-     Apņemšanos? Soloņinam noraustījās mutes kaktiņš. No šīm sievietēm daudz netiek prasīts. Viņām jānokļūst norādītajā vietā un jāiedarbina pie auguma vai automašīnas piestiprinātā spridzināmierīce.

-     Bet ja viņas pārstāj pakļauties? Kameļkovs gribēja zināt.

-     Tāda varbūtība pastāv. Tāpēc parasti viņas sūta uzdevumā divatā. Ja viena sāk svārstīties, otra nospiedīs pogu gan savā, gan draudzenes vietā. Turklāt kaujinieki patur viņas savā kontrolē visā pārvietošanās maršruta garumā. Ja meitenes atteiksies mirt, viņas gluži vienkārši likvidēs. Ja atklās sevi ar neadekvātu uzvedību pirms nokļūšanas pie objekta, arī tad viņas likvidēs, lai atbrīvotos no lieciniekiem un noslēptu galus ūdenī.

Soloņins apklusa, paņēma tējkannu, jo ūdens bija sācis vārīties, un ķērās pie kafijas gatavošanas.

-     Vai tu beidzi? Vjačeslavs Ivanovičs noprasīja.

-    Jā. Soloņins pamāja.

-    Tādā gadījumā man pienācis laiks pateikt pāris vārdu.

Grjaznovs atstāstīja kolēģiem sarunu ar Turecki. Tad

viņš pagriezās pret Suleimanu.

-     Tagad tu esi lietas kursā. Sazināsies ar Maratu un iepazīstināsi ar savu leģendu. Tai pievieno skūtgalvju piekauto tēvu. Un tamlīdzīgas lietas. Paļaujamies uz tavu aktiera prasmi. Dari visu, lai tev noticētu, taču neesi pārāk uzmācīgs. Pasaki savu Maskavas adresi. Viņi droši vien centīsies uzņemt kontaktus ar tevi šeit. Vjačeslavs Ivanovičs pagriezās pret Poremski. Vladimir Dmitrijevič, tagad vārds tev.

-    Jūsu dzīvoklis atradīsies pastāvīgā mūsu kontrolē, Suleimanam pavēstīja Poremskis. Mēs noorganizēsim tā novērošanu, ierīkosim pāris "blakšu". Tiks noklausītas ari telefona sarunas. Kaut arī viesis, ja tāds ieradīsies, dzīvoklī ar tevi neko slepenu droši vien nerunās. Bet tās ir mūsu rūpes. Tehniskajā ziņā viss sagatavots, bet kas attiecas uz cilvēcisko faktoru fizisko un psiholoģisko sagatavotību…

-     Psihologs man nav vajadzīgs, Suleimans stingri noteica. Mēs ar Vjačeslavu Ivanoviču to jau pārrunājām. Kas attiecas uz pārējo, esmu profesionāls sportists. Vārdu sakot, esmu gatavs darbam un varu sākt strādāt kaut tūlīt.

Kolēģi labvēlīgi noskatījās uz futbolistu, bet Grjaznovs smaidīdams noteica:

-      Vai redzējāt, cik dedzīgs? Tāpēc patiešām nav jēgas vēl gaidīt. Volodja, ko tu, būdams operācijas vadītājs, domā?

-     Domāju, ka jums taisnība, noteica Poremskis.

-     Un kas būs pēc tam? negaidīti pajautāja Suleimans.

-     Kādā ziņā? Poremskis nesaprata.

-     Pēc tam kad būšu nokļuvis nometnē.

-     Speciālās vienības viri ielenks nometni un to ieņems, cerams, bez lielas asins izliešanas. Taču līdz tam vēl jānodzīvo. Diemžēl dzīvē parasti nekas nenotiek tik gludi kā teorijā. Risks, pats par sevi saprotams, ir milzīgs. Taču, dodot piekrišanu, tu zināji, ar ko riskē, vai ne?

Šajā brīdī Miša Kameļkovs, kas sēdēja un mehāniski košļāja "snikeru", domīgi ierunājās:

-      Kāpēc viss jāsarežģī? Ja var izdarīt daudz vienkāršāk. Precīzi jānoskaidro, kur nometne atrodas, drošības dēļ jānofotografē no pavadoņa, pēc tam jānosūta pāris helikopteru ar raķetēm un…

-     Tev gan iznāk vienkārši, sarkastiski aizrādīja Grjaznovs.

-      Kas tur īpašs? Kameļkovs paraustīja plecus. Esmu dzirdējis, ka daži augsti amatvīri izmanto pavadoņus pat personiskām vajadzībām, bet šajā gadījumā…

-      Nūjā… Soloņins novlpsnāja. Piemēram, neuzticīgās sievas izsekošanai. Kur tu tādas lietas esi dzirdējis?

-      Nu… Kameļkovs paraustīja plecus. Avoti ir visdažādākie…

Visi pasmaidīja, tikai Grjaznovs saglabāja nopietnību.

-    Jautājums nav par to, cik tas tehniski sarežģīti, viņš noteica. Jautājums ir pavisam cits. Nometnē apmāca šahidas nāvinieces. Un viņas lielākoties ir divdesmit gadus vecas meitenes ar nelaimīgu likteni, bārdainie "cīnītāji par ticību" viņām sajaukuši prātu. Meitenēm pat prātā nenāk, ka tiek izmantotas par ieroci, mafijai kārtojot rēķinus. Šādu meiteņu tur var būt gan desmit, gan piecdesmit. Vai tik tu nedomā laist virsū raķetes jaunajām galvām?

Kameļkovs nosarka.

-     Vjačeslav Ivanovič, to es tāpat vien…

-     Tāpat vien, drūmi atkārtoja Grjaznovs. Barijevs ar saviem kaujiniekiem atradīs iespēju izvairīties no trieciena, ielīdīs kādā alā vai katakombās un nogaidīs, kamēr negaiss pāriet. Pēc tam nomainīs dislokāciju un darbu turpinās šim nolūkam naudas viņiem pietiks.

Kameļkovs nolika pusēsto "snikeru" uz galda, nopūtās un nolaida skatienu.

-    Turklāt nometnes nolīdzināšana ar zemi ir tikai puse darba, sarunai pievienojās Poremskis. Jāatrod nāvinieču vadītāji, tie, kas organizē viņu piegādi un dzīvošanu. Starpnieki, kas mīt Maskavā un citās pilsētās. Jāatklāj visa sistēma, arī finansēšanas shēmas. Šie jautājumi ar raķeti vai bumbu nav atrisināmi.

-     Es jau sapratu, klusu noteica Kameļkovs, zem vecāko biedru skatieniem gatavs ielīst zemē.

-       Ļoti labi, ja esi sapratis, Grjaznovs pasmaidīja. Nu tad, vīri, pie darba!

Ceturtā nodala

?

Pēc divdesmit minūtēm Suleimans ieslēdza skaļos sakarus un zvanīja uz Marata Ishakova dzīvokli. Pirmais signāls… Otrs… Trešais… Ceturtais… Suleimans jau gribēja atslēgties, taču Marats pacēla klausuli.

-     Hallo!

Sirds Suleimanam sāka pukstēt straujāk. Izbrīnījies viņš saprata, ka Marata balss patiešām sagādā prieku. Tāpēc saviļņojums izklausījās neviltots.

-     Sveiks, Marat! Te Suleimans Tabejevs. Vai tādu vēl atceries?

-     Suleimans? Marats bija stipri pārsteigts, tas bija jūtams pat pa telefonu.

-    Jā, es, Suleimans atbildēja. Tu, protams, negaidīji?

-     Patiesību sakot, negaidīju gan. Kur tas laiks! Turklāt tu uz mūsu vēstulēm neatbildēji.

-     Dzīvē bija sarežģījumi, Suleimans atbildēja. Tāpēc prāts uz vēstuļu rakstīšanu nenesās.

-     Sarežģījumi? Kādi sarežģījumi?

-     Visādi. Suleimans sarauca pieri. Daudz netrūka, un es būtu nokļuvis aiz restēm, izglāba tikai nauda.

-      Kā tad tā aiz restēm? Marata balsi ieskanējās saviļņojums. Par ko?

-     Bandītisms un izspiešana. Bet vispār tā nav telefona saruna.

-     Jā, jā, saprotu. Redzams, ka dzīve tevi nav saudzējusi. Klausulē varēja sadzirdēt, kā nočirkst šķiltavas. -* Nu un kā tagad?

Suleimans nopūtās.

-     Dzīvoju, kvēpinu gaisu. Kā klājas Diļai?

-      Normāli, Marats atbildēja. Ļoti noilgojusies pēc tevis. Daudz runā. Tu viņai esi iekritis sirdī, Suleiman. Bet lai paliek Diļa, mēs visi tevi atceramies! Toreiz ar to kājas lūzumu iznāca pagalam slikti. Nebiju domājis, ka aizbrauksi tik drīz, neiznāca pat atvadīties.

-     Jā, prieka maz, drūmi atbildēja Suleimans. Toreiz bija tāds noskaņojums… Saproti, kā ir, kad nevienu negribas redzēt?

-      Saprotu, draugs. Man pašam dzīvē tā gadījies un ne reizi vien. Lāgiem apskaties, kas apkārt notiek, un vairs negribas dzīvot. Tomēr jābūt spēcīgam, izturīgam. Ne sevis dēļ, bet… Marats aprāvās, it kā būtu pārdomājis.

-     Klausies, sacīja Suleimans, bet kā mūsu… lieta? Mūsu kopējā lieta?

-     Ar to viss labi. Kāpēc tevi tas interesē?

Suleimans paskatījās uz blakus sēdošo Poremski, un

tas klusēdams pamāja.

-     Kā lai to pasaka… Pēdējā laikā daudz esmu domājis, Marat. Domājis par visu, ko tu stāstīji, par mūsu tikšanās laikā runāto… Toreiz ar prātu sapratu, taču ar sirdi ne visai. Zini, kā mēdz būt? Toreiz domāju gandrīz vienīgi par futbolu. Taču pēc traumas… Vai zini, tagad esmu pat priecīgs, ka aizgāju no lielā sporta. Uzradies daudz brīvā laika, lai padomātu.

-     Par ko, draugs?

-     Par to, kā mēs dzīvojam. Šeit, Maskavā, viss izskatās citādi.

-     Kas ir Maskavā? Slikta dzīvošana?

-     Kā nu kuram. Ja esi kafīrs, tad visi vārti vaļā. Ja ne, tad… riebjas pat runāt. Tādus kā mēs šeit kausta uz ielām. Tēvu piekāva bezmaz līdz nāvei, un neviens cūka negāja palīgā.

-     Ko tu runā! Suleimanu Farhatoviču piekāva?

-    Jā, Marat, smagi piekāva. Arī viņam dzīve nav medusmaize. Mēs taču tagad dzīvojam Maskavā. No Kazaņas nācās aizbraukt. Sakarā ar to lietu… par bandītismu.

-      Nūjā, saprotu. Tātad tagad tu esi Maskavā… Marata balss kļuva domīga. Vai tu dzīvo tur oficiāli?

-     Jā, pilnīgi oficiāli. Mēs ar tēvu pārdevām dzīvokli Kazaņā un nopirkām šeit.

-     Interesanti… Tātad Maskava ne visai?

Suleimans saminstinājās.

-     Kā lai tev, Marat, pasaka, lai tu saprastu…

-     Saki, kā ir.

Suleimans smagi nopūtās un piesmakušā balsī pateica:

-     Te ir smagi, Marat. Agrāk bija viegli, bet tagad… Visapkārt vienas vienīgas nejēdzības. Mēs bieži ar tēvu par to runājam. Neviena cita, ar ko parunāties, man nav. Jūs esat tālu, citu draugu nav.

Izskatījās, ka Suleimana vārdi Maratu aizkustinājuši. Viņa balss kļuva tēvišķīgi maiga un labsirdīga.

-      Kāpēc nepiezvanīji agrāk, draugs?

-     Nezinu. Suleimans paraustīja plecus. Droši vien agrāk tam nebiju gatavs.

Marats ieturēja pauzi. Pēc tam pajautāja:

-     Tagad esi gatavs?

-   Jā, Marat, esmu. Uz visu. Jūsu man šeit ļoti pietrūkst. Gan jūs, gan jūsu vārdu. Mokos šeit, Marat. Nezinu, ko darīt. Bet darīt gribas. Vai saproti, par ko ir runa?

Klausulē no jauna iestājās klusums. Pēc tam Marats lēnām noteica:

-     Saprotu…

Brītiņu abi klusēja.

-     Tātad ko man darīt, Marat? Suleimans pajautāja skumjā un žēlā balsī. Ar ko lai runāju?

-      Nedari neko, draugs, atbildēja Marats. Labi, ka atceries vecos draugus. Arī mēs tevi bieži atceramies. Nesen tikos ar skolotāju… Vai skolotāju atceries?

-     Nu protams!

-      Viņš apjautājās par tevi. Atceras tevi. Nosauca tevi par "karavīru ar liesmojošu skatienu". Diļa tevi sauc tāpat. Viņa bieži atgādina, ka tev esot daudz spēka, tikai tu nezinot, kā to likt lietā. Viņai žēl, ka aizbrauci tik drīz, pašā ceļa sākumā.

-     Tagad zinu, Marat. Zinu, kur varu to likt lietā. Mani spēki pieder tam, kas atsūtījis mani uz Zemi. Zinu arī savu mērķi. Tikai neko nezinu nedz par līdzekļiem, nedz paņēmieniem. Vienam ir slikti, Marat, ļoti slikti…

-     Tu neesi viens. Iegaumē to, draugs. Marats brītiņu klusēja, it kā par kaut ko izšķirtos, un tad jautāja: Vai vari pateikt savu Maskavas adresi?

-    Jā, protams! Suleimans nosauca adresi.

-     Labi, atbildēja Marats. Es pierakstīju. Dzīvo mierīgi, draugs, un atceries, ka neesi viens. Drīz par to pārliecināsies. Bet man tagad jābeidz saruna. Esi stiprs, draugs. Visu labu!

Suleimans atvadījās un nolika klausuli.

-     Kā bija? viņš jautāja, pagriezies pret Poremski.

-    Tev jāsaka man, kā bija, atbildēja Poremskis. Tu domā, ka viņš noticēja?

-     It kā noticēja. Vismaz runāja kā vienmēr kvēli un aizrautīgi, kā sprediķodams. Jūs dzirdējāt. īpaši, ka jābūt stipram un izturīgam, lai kalpotu Allāham. Suleimans paraustīja plecus. Man liekas, ari es runāja ar pārliecību. Taču, vai izdevās vai ne, par to drīz pārliecināsimies.

Poremskis pagriezās pret Viktoru Soloņinu, kas visu laiku domīgi bija sēdējis uz krēsla un kodījis apakšlūpu, un pajautāja:

-     Un ko tu domā? Pēdējās dienās viņi bija paguvuši pāriet uz "tu". Vai tie vācu putniņi uzķērās uz āķa?

-     Domāju, ka uzķērās, sacīja Soloņins. Lai būtu kā būdams, no šīs dienas, Suleiman, tava dzīve pārvēršas par dēku romānu. Pats tu ar mums vairs sakarus neuzņemsi.

-      Kāpēc?

-     Tāpēc, ka pirms kontaktu uzņemšanas tevi pilnīgi droši novēros. Par zvanīšanu mums pa parasto tālruni nevar būt ne runas. Mobilais tev ir?

-    Jā. Suleimans uzsita pa kabatu. Tepat ir.

-     Nezvani arī no tā.

Soloņins attaisīja portfeli, izņēma mazu, sudrabainu aparātiņu un iedeva Suleimanam.

-     Sakariem ar mums izmanto vienīgi šo. Tajā ierīkota speciāla aizsardzība pret sarunu pārtveršanu. Zvani tikai tad, kad jūties pilnīgi drošs, ka esi viens pats un neviens tevi neredz. Ja, piemēram, uz ielas tevi uzrunā svešs cilvēks, nesāc brīnīties, izturies dabiski. Jā, vēl… Ja jau esam sākuši tādu sarunu. Iegaumē pāris svarīgu noteikumu. NeKad nevienam neizkrati sirdi. Ja kāds ievirza sarunu šādā gultnē, vairāk klausies, mazāk runā. Par sevi stāsti skopi un nelabprāt tikai pa sīkai informācijas drupačai. īpaši tas attiecas uz reliģiskajiem uzskatiem. Pārlieku dedzīgi "Allāha kalpotāji" modina aizdomas.

Suleimans nosmīnēja, taču neko neteica.

-     Pareizi, Soloņins atzinīgi noteica. Tā ari izturies. Taču par daudz ari neklusē. Vismaz paretam izmet pāris repliku. Klusējošus cilvēkus necieš ja cilvēks klusē, tātad prātā kaut ko perina. Ari tas ir aizdomīgi.

-     Labi, Viktor, es visu sapratu.

Soloņins vērīgi paskatījās uz Suleimanu.

-     Vai tu miegā nerunā? viņš piepeši pajautāja.

Suleimans padomāja un paraustīja plecus.

-     Nezinu. Droši vien reizēm gadās.

-      Ejot gulēt, izmet no galvas visas problēmas. Atceries kaut ko labu un patīkamu. Māti, jūru, bērnību. Atceries to un pārskati atmiņā līdz sīkākajām ainavas detaļām un tuvu cilvēku balsīm. Un ar to aizmiedz. Nejauša runāšana miegā tad nebūs bīstama.

-     Labi, pamēģināšu.

-      Un par jaunajiem ieroču biedriem nedomā kā par pretiniekiem, Soloņins turpināja. To tūlīt var manīt. Viņi ir tavi jaunie draugi. Pat vairāk brāļi! Saprati?

-    Jā. Suleimans vēlreiz pamāja.

-      Ļoti labi. Soloņins ieskatījās pulkstenī uz rokas. Pēc desmit minūtēm atnāks psihologs.

-     Es taču teicu psihologs nav vajadzīgs. Es pilnīgi…

Soloņins pielika pirkstu pie lūpām un klusu nogrozīja

galvu. Suleimans apklusa, frāzi nepabeidzis.

-      Personiski tev varbūt nav vajadzīgs, sacīja Soloņins, taču no tevis atkarīga operācija, kurā iesaistīts daudz cilvēku. Uzskati, ka šī saruna ar psihologu vajadzīga viņiem. Norunāts?

-     Lai notiek, Suleimans negribīgi piekrita.

-     Starp citu kas tā par ķēdīti tev kaklā?

-     Parasta sudraba ķēdīte.

-    Parādi!

Neko nesaprazdams, Suleimans noņēma no kakla ķēdīti un iedeva Soloņinam.

-     Oho! Soloņins pasmaidīja. Ķēdīte un vēl ar kulonu.

-     Tā ir… piemiņai par kādu pazīšanos, mulsi paskaidroja Suleimans.

-    Skaidrs. Zini… Iedod šo nieciņu uz pāris dienām man.

-      Kāpēc?

-     Gribu, lai kulonā iemontē radiobāku. Tad mēs vienmēr zināsim, kur atrodies. Neiebilsti?

-     Dieva dēj!

-     Tātad tā paliek. Soloņins ielika ķēdīti ar kulonu kabatā. Un iegaumē: aģenta uzturēšanās nometnē ir drausmīgi bīstama avantūra. Lai arī kā tevi sagaida, lai ari kā pret tevi izturas, esi maksimāli piesardzīgs. Centies apdomāt katru vārdu. Un atceries tā nav spēle, viss ir nopietni. Saprati?

-     Sapratu. Suleimans pasmaidīja.

-     Ko smejies? Soloņins sagrumboja pieri.

-    Atcerējos kāda japāņu rakstnieka izteikumu. Viņš saka: "Dzīve ir sērkociņu kastīte. Izturēties pret to nopietni ir smieklīgi, nenopietni bīstami."

-     Akutagava Rjūnoske! Soloņins pamāja. Jaunībā esmu lasījis. Nezinu, kā pirmajai, bet otrajai izteikuma daļai pilnībā piekritu. Vari ņemt to savā bruņojumā par devīzi.

Pie kabineta durvīm atskanēja klauvējiens.

-     Ari psihologs klāt, noteica Soloņins. Gatavojies grēksūdzei, manu zēn.

Suleimans pacēla roku pionieru sveicienā.

-     Vienmēr gatavs!

Piektā nodaļa

Pēc pāris dienām Suleimanu gaidīja pārsteigums. Ieradies mājās, viņš ieraudzīja uz krēsla sēžam zilacainu, gaišmatainu, gadus divdesmit piecus, trīsdesmit vecu vīrieti. Viņš bija ar īsi apgrieztiem matiem, kvadrātveida zodu kā komiksa varonim un spēcīgu, iedegušu kaklu.

Ienākot Suleimanam, jaunais vīrietis pat nepiecēlās. Tikai pamāja un norādīja uz krēslu, it kā saimnieks būtu viņš, nevis Suleimans. Spriežot pēc garajām kājām un spēcīgā, neparasti kalsnā torsa, svešinieks bija gara auguma, turklāt platiem pleciem. Krekla īsās piedurknes ļāva saskatīt muskuļainas rokas ar milzīgām plaukstām. "Ar tādām rokām var pakavus liekt," nodomāja Suleimans. "Vai cāļiem raut galvas."

-      Ivans teica, ka jūs esot seni draugi, kā taisnodamies sacīja vecākais Tabejevs (viņa acīm nepalika nepamanīts dēla izbrīna pilnais skatiens). Jums droši vien ir ko runāt arī bez manis. Es tikmēr aiziešu uz veikalu.

Tēvs pagriezās un sakumpis izgāja no istabas.

Svešinieks ar vērīgu skatienu pētīja Suleimanu. Beidzot pasmaidīja (smaids viņam bija tikpat auksts kā acis) un pateica:

-     Sveicināts, Suleiman. Mani sauc Ivans. Uzvārdā Lobovs.

Nepiecēlies no krēsla, viņš pastiepa uz Tabejeva, juniora, pusi platu plaukstu.

-    Kaut kā neatceros, ka es būtu pazinis cilvēku ar šādu uzvārdu, vēsi atteica Suleimans.

Baltmatis pielieca galvu uz sāniem un viegli samiedza

acis.

-    Marats lūdza nodot sveicienu, viņš pateica. Un precizēja: Marats Ishakovs.

-     Ak tādas tās lietas! Suleimans paspieda svešinieka roku. Priecājos iepazīties. Marats deva mājienu, ka viņam te ir draugi, taču… Nebiju iedomājies, ka esat krievs.

-      Krievs gan. Ivans pamāja. Līdz kaulu smadzenēm un dziļāk. Vai tas jūs mulsina?

-     Nē. Vienkārši nebiju gaidījis. Suleimans apsēdās uz krēsla un sakrustoja kājas. Paskatījies uz blondīnu, pieklājīgi painteresējās: Jūs esat musulmanis?

Lobovs padomāja un pamāja ar galvu.

-Jā, tā var teikt.

-     Ko nozīmē tā var teikt? Suleimans nobrīnījās.

-    Teiksim tā, ka man nav īstas skaidrības par savu ticību. Tomēr tas neliedz sodīt ticības ienaidniekus.

Suleimans savilka pieri. Viņš necieta pašpārliecinātus tipus, kas paļāvās tikai uz saviem uzpumpētajiem muskuļiem un ložu izturīgo žokli, un viesis likās tieši tāds.

-     īsti nesapratu, sacīja Suleimans. Par kādu ticību ir runa?

-      īsto! atbildēja Ivans Lobovs, izstarodams smaidu. Zini, kā dzīvē gadās: ja pašam savas ticības nav, pielāgo sev citu. Gluži kā ādu. Un, ja tā izrādās laikā, tu sāc tajā justies ērti. Tāpat ir ar mani. Nezinu, vai jums ir taisnība par paradīzi, hūrijām un citām metafiziskām lietām, taču man nav šaubu, ka pasaule ir pilna ar izdzimteņiem un ar tiem jācīnās. Mani kaitina tas pats, kas jūs. Tātad mums ir pa ceļam. Vai skaidri izsakos?

-     Vairāk nekā skaidri. Suleimans pamāja un auksti pasmaidīja. "Šis blondīns nav nekāds vientiesis," cauri galvai izskrēja doma. Ko ienīstat, sapratu. Bet ko jūs mīlat?

-      Dzīvi, vienkārši atbildēja Ivans Lobovs. Sievietes, naudu, garšīgi paēst, skaistas mašīnas, vārdu sakot, visu to pašu, ko parasts mirstīgais. Ar to, protams, nedomāju jūsu garīgos skolotājus. Kaut arī man ir aizdomas, ka pasaulīgie prieki viņiem nav sveši.

-      Savdabīgs ievads… Suleimans ar vēl lielāku interesi nopētīja viesa seju vēlreiz. Taču seja kāda bija, tāda palika. Tā absolūti neko neizteica. Zilas, saltas acis, stings smaids, skopa mīmika seja neizskatījās dzīva, tā vairāk atgādināja kāda grieķu dieva marmora galvu. Vai Marats zina par jūsu uzskatiem?

-     Protams. Kā arī par visu pārējo. Redziet, Suleiman… jūsu draugi lūdz manu palīdzību tad, kad tas ļoti vajadzīgs. Pārējā laikā viņi dzīvo savu dzīvi, bet es savējo. Šāds saskarsmes veids ir ļoti parocīgs. Kādreiz par to pārliecināsieties pats.

-     Vai tik jūs neesat algotnis?

Lobovs pamāja.

-     Aha! Jūs ne?

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-     To, ka visi cilvēki ir algotņi. Tikai strādā dažādiem saimniekiem un par dažādu samaksu. Jums, piemēram, tajā saulē apsolīta dzīve paradīzē. Es dodu priekšroku taustāmākiem labumiem. Tik vien tā atšķirība.

Suleimanam nikni iedzalkstījās acis. Tomēr viņš savaldījās un noteica lēni un skaidri:

-      Vai ziniet, Lobov, ja jūs nebūtu Marata draugs, es labprāt jūs izsviestu pa durvīm. Tādi kā jūs ir ļaunāki par jebkuru kafīru.

Lobovs pasmīnēja un apmierināts pamāja.

-     Tieši to es gribēju dzirdēt. Jūsu draugi lūdza jūs pavērot. Redziet, Suleiman, man piemīt spēja redzēt cilvēkam cauri. Parasti jaunos mēs pārbaudām ļoti rūpīgi, taču jūs atstājāt patīkamu iespaidu jau no pirmā acu uzmetiena. Degošas acis, nervozas lūpas, trauksmainas kustības… Jums ir īsta fanātiķa seja, Suleiman! Turklāt lieliska savaldība un dzejzs griba. Rets apvienojums. Ja aizietu līdz kautiņam, esmu pārliecināts, ka jūs ar visām niknajām dusmām nemestos man virsū kā satrakojies pērtiķis, bet uzbruktu ar saltu aprēķinu. Ceru, ka mani izteikumi nav jūs aizskāruši?

Suleimans paraustīja plecus.

-      Vai nav vienalga? Galu galā pa durvīm jūs neizmetu, tātad varam turpināt sarunu.

-     Jūs esat ļoti laipns. Tādā gadījumā celsimies, apausim kājas un dosimies uz kādu vietu. Tur mūs gaidīs viens cilvēks… Viņš patiks jums daudz labāk par mani, jo jums ir vienādi dzīves uzskati. Taču ņemiet vērā, Suleiman, ja jūsu vainas dēļ no šā cilvēka galvas nokritīs kaut mats, būs jānožēlo, ka esat nācis pasaulē.

-     Nogalināsiet mani, vai?

Blondīns pamāja.

* Par to varat nešaubīties. Un pirms nāves vajadzēs izciest pamatīgas mokas.

Viesis viegli un elastīgi kā kaķis piecēlās no dīvāna, palūkojās uz Suleimanu un pasmaidīja.

-     Ko sēžam? Aiziet!

Sestā nodaļa

Viena kvartāla attālumā no Suleimana mājas klusā pagalmiņā līdzās augstam nožogojumam stāvēja jauns, tumši zaļš BMW. Piegājis pie automašīnas, Ivans Lobovs apstājās un pārlaida apkārtnei ašu skatienu.

-     Lieliski, viņš klusu noteica. Pēc tam atvēra pakaļējās durvis (mašīna bija ar tonētiem stikliem) un norādīja ar galvas mājienu uz tām.

Suleimans ieskatījās salonā. Uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa sēdēja baltā uzvalkā ģērbies kalsns vīrietis jau gados, melniem, taisniem matiem, kas krita uz pleciem, un melnu ūsu švīkiņu virs bērnišķīgi uzmestās lūpas. Vīrietim bija dzeltena seja kā ķīnietim, bet acis atgādināja mazas, melnas pērlītes. Vīrietis paskatījās uz Suleimanu un sacīja:

-     Sveicināts, Suleiman! Jau ilgi jūs gaidu. Kāpiet mašīnā!

Suleimans paklausīgi apsēdās uz pakaļējā sēdekļa.

-     Mani sauc Almazs Rafikovičs, vīrietis stādījās priekšā. Esmu Marata draugs. Ceru, ka, iepazinušies tuvāk, arī mēs sadraudzēsimies.

Lobovs gribēja apsēsties šofera vietā, taču Almazs Rafikovičs padeva zīmi ar roku, un viņš izkāpa no mašīnas un aizcirta durvis.

-      Ivanam var uzticēties, sacīja Almazs Rafikovičs, taču viņš nav mūsējais, tāpēc viņa klātbūtnē svarīgas sarunas labāk nerisinu. Tātad tā… Almaza Rafikoviča dzeltenajā sejā uzplaiksnīja baltzobains smaids. Marats teica, ka Maskavā jūs meklējat draugus. Tā ir taisnība?

-     Taisnība. Suleimans pamāja. Tikai nekā neizdodas atrast.

-     Tagad tā ir pagātne, mans draugs. Almazs Rafikovičs nopūtās. Atceros, pirms desmit gadiem domu biedru meklējumos es mētājos pa Krieviju tāpat kā jūs. Viņš pacēla pirkstu uz augšu. Iegaumējiet, Suleiman, ne ticības brāļus, bet domu biedrus. Sakiet kāpēc jums radās vajadzība pēc draugiem?

-     Tāpēc, ka nezinu, ko darīt.

Almazs Rafikovičs sarauca pieri un piekrītot palocīja galvu.

-     Es jūs saprotu, viņš sacīja. Tiesa, mana situācija bija drusku citāda. Es zināju, kas darāms. Taču vienam tas bija pārāk smags, pat neiespējams uzdevums. Sakiet ko jūs vēlaties?

-     Kādā ziņā?

-     Tiešā. Kādas domas jūs vakaros nodarbina? Kas neļauj mierīgi gulēt? Kas visvairāk liek pārdzīvot?

-     Tas, ka visapkārt notiek velns zina kas un es neko nespēju ietekmēt, Suleimans atbildēja.

Almaza Rafikoviča seja sāka starot.

-      Lieliski! viņš noteica. Es jutos tieši tāpat. Bet sakiet, Suleiman… Almazs Rafikovičs savilka uz augšu stnalkās, melnās uzacis. Ko jūs saprotat ar vārdiem "ietekmēt"? Pamācošas sarunas? Varbūt sprediķus?

Suleimans nikni papurināja galvu.

-     Neviens sprediķis šajā gadījumā nelīdzēs. Pamācošas sarunas jo vairāk. Ļaunums jāsoda. Ar sātanu jācīnās ar viņa līdzekļiem: ja tas ielaužas tavā mājā, tev jābrūk iekšā viņa mājā, ja viņš dedzina mūsu mājas, jādedzina viņa māja…

-     Bet ja viņš nāvē mūsu mātes un bērnus? Almazs Rafikovičs klusu pavaicāja.

-     Tātad… Suleimans nikni nozibināja acis. Jāiet un viņš jānogalina!

Šajā bridi Suleimans runāja pilnīgi neviltoti, un tas nepaslldēja garām vērīgā sarunu biedra skatienam.

Almaza Rafikoviča seja kļuva nopietna uņ dziļdomīga.

-      Man patīk, kā jūs runājat, Suleiman. Jūs izsakāties bez aplinkiem, tāpēc ari es runāšu tieši. Jums apnikusi pasīva vērotāja loma. Jūs gribat rīkoties. Jūs gribat cīnīties par savu ticību, cīnīties pret tiem, kas dedzina mūsu mājas un izvaro mūsu māsas. Es varu palīdzēt. Taču, iekams pateikšu, kas jādara, jums labi jāpadomā, vai esat gatavs savas ticības dēļ atdot dzīvību. Vai esat gatavs iet ceļu, kuru izvēlēsieties, līdz galam?

Suleimanam nobālēja seja. Viņš savilka kopā uzacis un iegrima domās.

-     Es nesteidzinu ar atbildi, mierīgi noteica Almazs Rafikovičs. Atstāšu savu tālruņa numuru, Suleiman. Ja izlemsiet, piezvaniet. Taču, lūdzu, nesteidzieties ar atbildi. Lēmumu nedrīkst pieņemt steigā vai tāpēc, ka uzdod nervi. Jūsu rīcībai jābūt pilnīgi apzinātai un… izciestai. Tieši tā rīkojas mani ieroču brāļi.

Vārdus "ieroču brāļi" viņš izteica skaidrā un stingrā balsi. Pēc tam pagriezās un pievērsa Suleimanam stingru skatienu. Suleimans pamāja, mazliet padomāja un noteica tikpat stingri un skaidri kā Almazs Rafikovičs:

-     Esmu gatavs cīnīties ar neticīgajiem. Ar jebkuriem līdzekļiem.

-     Lieliski! Almazs Rafikovičs viņu atbalstīja. Es zināju, ka jūs tā teiksiet. Un tomēr pāris dienu padomājiet. Viņš izvilka no kabatas vizītkarti un pasniedza Suleimanam. Ņemiet! Parīt gaidu jūsu zvanu. Bet tagad uz redzēšanos!

Suleimans paspieda Almaza Rafikoviča roku un izkāpa no automašīnas.

-     Ko teiksi, Ivan? Almazs Rafikovičs uzrunāja gaišmati, kad viņi automašīnā bija palikuši vieni.

Lobovs palūkojās atpakaļskata spogulī un sacīja:

-     Manuprāt, der. Puisis izskatās īsts fanātiķis. Dzirdot, ka esmu algotnis, viņš bija gatavs saplosīt mani gabalos.

Almazs Rafikovičs iesmējās.

-     Jā, manuprāt, viņš to spēj! Suleimans ir labs karavīrs. Marats stāstīja par viņa Diseldorfas piedzīvojumiem. Reiz sadevis pa kaklu diviem liela auguma nēģeriem, kuri kafejnīcā uzmākušies Diļai. Protams, ar tevi viņš netiktu galā.

-     Es esmu izpildītājs, Almaz, vienkārši pateica Lobovs. Kauties man nepatīk, esmu tam par slinku. Bet, ja kādam jānolaiž asinis, man līdzvērtīgu neatradīsi.

-     Kur nu! Almazs Rafikovičs piekrita. Taču lēti tu savu darbu nevērtē.

-     Tas ir tā vērts, Lobovs mierīgi atteica.

-     Hmm… Almazs Rafikovičs domīgi paknaibīja savu šauro zodu. Vai parūpējies par viņa novērošanu?

-    Jā, Almaz, es jau teicu. Divi manējie uzmana puisi kopš dienas, kad viņš piezvanīja Maratam.

-    Jā, jā, atceros. Un kā ir, viss tīrs?

-      Līdz šim jā. Lobovs paraustīja plecus. Taču novērošanu nepārtraucu. Ko var zināt.

-      Pareizi dari, Almazs Rafikovičs piekrita. Kā ar telefona zvaniem?

-       Ierīkot "blakti" izdevās tikai šodien. Agrāk šādas iespējas nebija. Tēvs praktiski visu laiku sēž mājās, iziet reti.

-      Nekas, nekas. Almazs Rafikovičs saberzēja garās, dzeltenās plaukstas. Ja viņu uzmana vēl kāds, ne tikai mēs, drīz to uzzināsim. Ja viņš sapinies ar specdienestiem, arī tas nepaliks nepamanīts. Labi, pietiek runāt. Brauksim. Šodien mums vēl milzums daudz darbu.

Piektā daļa nometne

..

Pirmā nodaļa

Es savu ceļu gribu Caur mežu iet un tumsu. Un redzēt nākamību No debess skatupunkta.

Lai gan es tagad stāvu Par pussoli no slīkšņas, Par spīti visām nāvēm, Es paradīzē tikšu.

Un Viņš no troņa nokāps, Mans baltais kungs un sargs, Viņš mani ņems pie rokas Un sacīs: "Esmu viens.

Tu, Aset, arī biji

Tik viena tur, starp ļaudīm.

Tu visu izpildīji,

Nāc, svētlaimi nu baudi…"

Aseta nolika pildspalvu, iespieda zodu dūrītē un sāka vērot mākoņus. Kurp gan tie mūžīgi aizpeld? Kāpēc nestāv uz vietas? Cik viegli ir mākoņiem ne mazāko rūpju, nekādu raižu. Sagribas miera izklīst pa debesīm un pārvēršas vieglās pūciņās. Ja pārņem dusmas sabiezē melnos vālos un gāžas pār zemi ar lietu un zibeņiem.

Mākoņiem ir viegli…

Aseta no jauna saspieda pirkstos pildspalvu. Pēdējā rinda nekā nepadevās. Viņa nezināja, kas paradīzē gaidāms. Taču cita, labāka atskaņa frāzei nenāca prātā.

"Baudi", "raudi" Aseta prātā pārcilāja vārdus. Galu galā viņa izdvesa nopūtu un klusu noteica:

-     Ak, kā derētu ar pletni… Lai lieki nebauda…

Un viņa pārvilka pēdējai rindai treknu svītru.

Pienāca Sultāns. Asetai pār plecu ieskatījies burtnīcā,

viņš noglāstīja meitenes galvu ar platu, cietu plaukstu. Sultāns atbalstīja šos dzejas vingrinājumus. Tikai ieteica mazāk rakstīt par mīlestību, bet vairāk par Allāhu un paradīzi, kas debesīs gaida Asetu, kad viņa būs atriebusies neticīgajiem par nelaimēm, kas gāzušās pār ģimeni.

Nelaimju netrūka. Pirmkārt, krievu bumba sprāgstot bija atstājusi ģimeni bez mājas un mantas. Bet tā bija tikai pusbēda. Pats lielākais kauna traips bija tas, ka brālis Muhameds bija nodevis savu ticību un radiniekus. Droši vien bija spīdzināts, tomēr bija jāiespļauj krieviem acīs un jāiet nāvē. Tad viņš nokļūtu Džannā, paradīzē. Tā stāstīja Sultāns Barijevs, un Aseta bija radusi ticēt viņam visā.

Būtu Muhameds bijis drosmīgāks, tagad viņš gulētu uz gaklāja tumšzaļā dārzā pavēnī zaļās sundusa un brokāta drēbēs un dzertu medu ar pienu tieši no strauta. Bet tagad… Allāhs vien zina, kur viņš patlaban. (Domāt par elli un šaitanu Aseta baidījās.)

-     Nu, kā tev klājas? painteresējās Sultāns.

-     Labi, Aseta klusu atbildēja.

Sultāns pasmaiclīja, parādīdams baltus zobus. Sultāns bija gadus četrdesmit vecs stingrs neliela auguma vīrs ar īsu, taču neparasti biezu bārdu, ar maziem melniem punktiņiem klātu melnīgsnēju seju ("sprāgstot stobram palikušās pulvera pēdas" Aseta zināja) un melnām, neizteiksmīgām acīm.

Sultāns ieskatījās rokas pulkstenī un sacīja:

-     Pēc desmit minūtēm nodarbība.

-    Jā, es zinu. Aseta palocīja galvu.

Sultāns vēlreiz pārvilka ar roku pār meitenes matiem, pagriezās un devās uz virspusē ar dzeltenzaļu maskēšanās tīklu klātu brezenta telti.

Aseta atcerējās, kā radinieki bija viņu pavadījuši uz nometni. Māte neraudāja, tikai cieši saknieba bālās lūpas. Visas asaras bija izraudātas pēc Muhameda nāves. Izraudātas slepus, lai neviens neredzētu, jo Muhameds bijis nodevējs. Viņu bija arestējuši federāli, kad viņš gulēja pagrabā ar lauztu kāju. Ieradās un, kā zinādami, taisnā ceļā devās uz pagrabu. Kā viņi varēja zināt? Kaut kas nesaprotams. Kāds bija redzējis, kāds pastāstījis. Skumjākais bija tas, ka Muhameds bija kļuvis par nodevēju, jo pats tika nodots. Ja nebūtu nodots, brālis vēl tagad cīnītos ar neticīgajiem, un, ja tiktu nogalināts kaujā, nokļūtu paradīzē, kur dzertu medu ar pienu. Kaut arī nez vai Muhameds dzertu pienu piens viņam nekad nebija garšojis. Droši vien dotu priekšroku tīram dzērienam ar ingveru.

Aseta aizvēra acis un iztēlojās Muhamedu guļam tumšzaļa koka paēnā ar kristāla kausu rokā. Viņš bija tāds pats kā dzīvē jauns, prieka pilns un smejošs. "Ko teiksi, māšel," viņš sacītu. "Iedzersi uz manu veselību?" Aseta savukārt sarauktu pieri un piecirstu kāju pie zemes. Kā gan ko tādu var piedāvāt mazai meitenei? (Sapņos par paradīzi Aseta nez kāpēc sevi iedomājās mazu meiteni, tā bija jautrāk un priecīgāk.) Bet Muhameds piemiedza ar aci un sacīja: "Labi jau labi, es pajokoju. Paskat, cik stingra! Tev vajadzēja piedzimt par džigitu." Par džigitu… Brālis, protams, jokoja. Aseta vienmēr bija bikla un nedroša meitene, vienmēr baidījās no pelēm un čūskām, un Muhamedu tas ļoti uzjautrināja. Reiz viņš bija ielicis kurpē pat dzīvu peli. Kā Aseta toreiz spiedza! Bet brālis apmulsis stāvēja blakus, turēja peli plaukstā, lai Aseta redzētu, cik tā skaista, ka tā nemaz nav briesmīga, un mēģināja panākt, lai viņa apklust.

Aseta pasmaidīja, taču tūlīt atcerējās, ka Muhameds ir grēcinieks, un sadrūma. Jā, brālis ir grēcinieks, taču Aseta var viņu glābt. Taču tāpēc jākaro kā īstam vīrietim, jāizdara tas, ko nespēja brālis.

Atmiņā uzpeldēja saruna ar Šamilu Basajevu. Viņš bija atnācis pie Asetas vecākiem parunāt par Muhamedu.

-     Nevajag apvainoties uz maniem karavīriem, sacīja Šamils Basajevs. Viņi pareizi rīkojās.

Asetas māte nebilda ne vārda.

-     Tu klusē, konstatēja Šamils. Pareizi dari. Par tādām lietām jāklusē un tās jāpārdzīvo dvēselē. Tu ne pie kā neesi vainīga. Viņš bija vājš, tavs dēls. Viņš varēja izvēlēties nāvi, taču izvēlējās nodevību. Rīkojās kā šakālis.

-     Mans Muhameds bija labs zēns, sacīja māte. Viņš bija Allāha kareivis. Droši vien tika ļoti mocīts, ja pārgāja viņu pusē.

-     Protams, tika spīdzināts, apstiprināja Šamils. Varbūt tu domā, ka piedāvās tēju ar ievārījumu? Krievi taču ir zvēri. Bet Muhamedam bija jāiztur, jo viņš ir vīrietis. Šamils saviebās. Bet pietiks par to. Šajā brīdī viņš pamanīja Asetu, kura ar likteņa padevības zīmi jaunajā, skaidrajā sejā sēdēja kaktā uz krēsla.

-     Vai tava meita? Šamils noprasīja mātei.

-    Jā, viņa atbildēja. Tā ir Aseta, Muhameda māsa.

Šamils vērīgi nopētīja Asetas seju un pasmaidīja.

-     Skaista meitene. Vai ari tu baidies no sāpēm kā tavs brālis? viņš uzrunāja Asetu.

Aseta nosarka un pamāja.

-     Tev nav jākaunas, sacīja Šamils. Tu taču esi sieviete.

Piepeši viņš kļuva domīgs, it kā prātā būtu iešāvusies sakarīga doma.

-     Paklau… Šamils lēni ierunājās. Tev taču nepatīk krievi, vai ne?

-     Nepatīk, Aseta klusu atbildēja.

-     Kāpēc viņi tev nepatīk?

-     Viņi saspridzināja mūsu māju un nogalināja radiniekus un draugus.

Šamils nopūtās un nogrozīja galvu.

-Jā, meitenīt, viņi nogalina mūsu radiniekus. Viņi grib, lai mēs izlaistu garu. Ja necīnīsimies, pienāks brīdis, kad visi būsim miruši.

Šamila Basajeva seja bija nopietna un saspringta. īsta karavīra seja. Asetai viņš šķita neparasti skaists, tikai drusku pavecs.

-     Pat tik jaunai meitenei kā tev jāpalīdz vīriem cīnīties pret krieviem, sacīja Šamils. Lai tava māte un tēvs var dzīvot mierīgi un nebaidīties. Tu taču nevēlies, lai viņi atnāk un nogalina māti?

Aseta iztēlojās, kā cilvēki maskēšanās tērpos ielaužas mājā un sit mātei ar laidēm pa galvu (Aseta bija redzējusi, kā krievi sit ar automātiem kaimiņieni Zaremu, jo uzskatīja viņu par snaiperi). Viņai kļuva baisi.

-     Nevēlos, Aseta nočukstēja nobālušām lūpām.

-     Un kas tev jādara, lai tā nenotiktu?

-    Jācīnās, Aseta paklausīgi atbildēja.

-     Pret ko?

-      Pret krieviem.

-      Laba meitene, Šamils labvēlīgi noteica, paskatījās uz māti un pasmaidīja. Tev ir laba meita. Būtu piedzimusi kā vīrietis, daudzus krievus nosūtītu uz elli. Viņš no jauna pagriezās pret Asetu. Tu esi drosmīga, taču neko neproti. Kā tu cīnīsies ar krieviem? Paskaties uz savām rokām, tās nav stipras. Varbūt tu proti šaut ar to? Viņš parādīja Asetai automātu.

Aseta papurināja galvu.

-      Nē.

-     Varbūt proti rīkoties ar šo te?

Šamils izvilka no maksts mednieka dunci, uz kura asmens spilgti atvizēja lampa, un pagrozīja sejas priekšā.

Aseta pameta bailīgu skatienu uz dunci un nogrozīja galvu.

-     Nē, neprotu.

-     Redzi nu! Šamils pasmīnēja. Tad viņš ielika dunci atpakaļ makstī un sacīja: Taču tu vari to visu iemācīties, meitenīt. Tu vari iemācīties, kā jāatriebjas neticīgajiem. Tu vari cīnīties ar viņiem kā īsts vīrietis, pat labāk. Vai tu to gribētu?

Un Aseta no jauna pamāja. -Jā-

-     Pat nedomā! māte stingri noteica meitai.

-      Klusu! Šamils pameta uz viņu skatienu. Klusē, sieviete! Tagad es saprotu, kāpēc tavs dēls kļuva gļēvulis. Tā nav viņa vaina. Ar saviem muļķīgajiem vārdiem tu darīji viņu vāju!

Nokauninātā Asetas māte klusēja.

-     Tu vari cīnīties ar neticīgajiem, Šamils no jauna ierunājās, vērsdamies pie Asetas. Par to nokļūsi paradīzē. Un, ja iesi bojā, arī tu nokļūsi paradīzē kā visi bojā gājušie Allāha karavīri. Tad palūgsi Allāhu, lai piedod brālim. Kas zina, varbūt Allāhs izrāda žēlastību.

Asetas garās skropstas notrīcēja.

-     Piedos? viņa nočukstēja un saviļņojumā piespieda rokas pie krūtīm.

-     Jā. Šamils pamāja. Ja labi karosi pret krieviem, viņš Muhamedam piedos. Esmu par to pārliecināts. Taču tev jānogalina daudz krievu. Vai esi gatava cīnīties pret viņiem par savu tautu?

-Jā! Esmu!

-     Laba meitene. Šodien pārnakšņošu pie jums, bet rīt dosimies ceļā. Es, tu un mani karavīri.

Tā Aseta bija nostājusies uz atriebības ceļa.

Aseta piecēlās no akmens, uz kura bija sēdējusi, un devās uz mācību telti. Tomēr, pamanījusi netālu zālē guļošo Tamusju, apstājās un pēc maza pārdomu brīža devās pie viņas.

Tamusja pat nepaskatījās uz Asetu. Viņa gulēja zālē un raudzījās debesīs.

-     Tamusja… Aseta klusu pasauca.

Tamusja, līdz uzacīm ietinusies melnā lakatā, pagriezās. Viņai bija pelēkas un dūmakainas, it kā miglas aizplīvurotas acis.

-      Kas ir, Aseta? Tamusja atsaucās vienaldzīgā, piesmakušā balsī.

-Jau sen gribēju pajautāt… Kāpēc tu esi šeit?

-     Kur? Tamusja nesaprata. Vai nometnē?

Aseta pamāja.

-Jā.

Tamusja pavilka uz augšu melno uzaci.

-     Vai tad tu nezini? Nogalināja manu puisi.

Aseta brīdi klusēja, gaidīdama, vai draudzene pateiks vēl kaut ko, taču viņa klusēja, tāpēc Aseta bikli pavaicāja:

-     Kas nogalināja? Vai krievi?

Tamusja papurināja galvu.

-      Nē, čečeni.

-     Kā tad tā? Aseta nesaprata.

-     Tā. Viņi pārdevās krieviem. Pārgāja krievu pusē. Pēc tam ieradās ciemā un viņu nogalināja.

Aseta atkal bridi klusēja, taču ziņkārība galu galā uzvarēja.

-      Par ko? viņa pavaicāja un nosarka, jo baidījās, ka draudzene var sadusmoties.

-     Par to, ka viņš acīs pateica visu, ko par šiem domā, atbildēja Tamusja. Pēc tam piebilda: Viņš bija drosmīgs, īsts vīrietis! Viņš gribēja šos nošaut. Ar automātu aizgāja uz kazarmu, paņēma visus uz grauda un pateica, ka viņi ir šakāļi. Viņš nebūtu nogalināts, taču no aizmugures pielavījās neticīgais. Piezagās klāt un iesita ar laidi pa galvu. Pēc tam visi, kas sēdēja uz gultas, pielēca kājās un sāka viņu spārdīt. Spārdīja, kamēr pa muti sāka tecēt asinis, tikai pec tam partrauca. Tad ieslēdza šķūnī, un tur viņš nomira. Tamusja sakoda zobus un izspieda: Riebekļi! Netīrie šakāļi!

Aseta izstiepa roku un noglāstīja ar plaukstu Tamusjai plecu.

-     Nebēdā, Tamusja! Viņš tagad ir paradīzē, un viņam tur ir labi. Tu viņu atriebsi.

Tamusja ar plaukstu izberzēja sausās acis. Asaru viņai vairs nebija, tāpat kā Asetas mātei. Vaigi, zods, piere balta un sausa, āda kā vecai sievai. Tamusja atņēma roku no acīm, pagriezās pret Asetu un pajautāja:

-      Bet kas notika ar tavu brāli? Dzirdēju, ka arī viņš gājis bojā.

Aseta nolieca galvu.

-    Jā, viņa nomurmināja. Viņu nogalināja.

-     Kas? Vai federāļi?

No mācību palātas puses atskanēja skanīgā pasniedzējas balss.

-     Mūs sauc, sacīja Aseta, sirdī priecādamās, ka nebūs jāstāsta par Muhamedu. Iesim, Tamusja!

Tante Hava tā sauca meiteņu audzinātāju psiholoģi, pavisam jaunu sievieti ar jau sirmiem matiem, kura ik pēc divām trim dienām iestudēja jaunas ludziņas. Ludziņas tante Hava rakstīja pati.

-    Tātad tā, Aseta, sacīja tante Hava, tu tēlosi Ahlamu Tamimi.

-     Es? Aseta jutās apmierināta un neslēpa prieku.

Tēlot Ahlamu Tamimi, studenti no Ramallahas, kura

piedalās akcijā pret neticīgajiem Izraēlas picērijā, tas bija kaut kas lielisks!

-     Vai izlasīji lugu? apjautājās tante Hava.

Aseta pamāja ar galvu.

-     Jā, tante Hava. Zinu visu Ahlamas sakāmo no galvas!

-      Ļoti labi. Tev jātēlo žurnāliste. Ņem fotoaparātu! Tante Hava pasniedza Asetai koka klucīti. Parādi, kā tu tēlosi žurnālisti.

Aseta daudzas reizes bija iztēlojusies sevi slavenās .Ahlamas vietā, tāpēc ātri iejutās tēlā. Viņa paņēma "fotoaparātu", savilka seju nekaunīgā smaidā un sacīja:

-    May I talk ivith you, please? ī'm from neivspaper. My name is July.

Pēc tam, neaizmirsdama zelēt košļājamo gumiju, viņa pavērsa pret tanti Havu iedomātā fotoaparāta objektīvu. Vairākas reizes noknipsējusi, Aseta piemiedza tantei Havai ar aci un sacīja:

-      Thank you, mem. I ivas very glad to see you. Un viņa pamāja tantei Havai ar roku.

Blakus stāvošās meitenes sāka smieties un aplaudēt.

-      Thank you! Aseta pateicās. Pēc tam nolaida klucīti lejā un, kautrīgi nosārtusi, paskatījās uz audzinātāju. Kā bija? viņa pajautāja.

-     Nebija slikti, tante Hava atbildēja. Tiesa, Ahlama bija prasmīgāka nekā tu. Vai atceries, ko viņa izdarīja?

-      Protams! dedzīgi atsaucās Aseta. Viņa piesedza vīrieti kaujinieku, kas uzspridzināja picēriju! Piecpadsmit neticīgo gāja bojā!

-     Pareizi. Tomēr ar košļājamās gumijas gremošanu nepietiek, lai notēlotu žurnālisti. Tu izturējies pārāk vaļīgi, uzspēlēji par daudz. Es taču mācīju, ka galvenais ir dabiskums. Tevi varēja noturēt par prostitūtu.

Aseta nosarka vēl vairāk. Meitenes ieķiķinājās, taču tante Hava nozibsnlja uz viņu pusi acis, un meitenes apklusa.

-     Pamēģināsim vēlreiz. Tikai izturies dabiskāk. Neaizmirsti, ka žurnālistēm ir augstākā izglītība. Viņas ir gudras un izraēliešu karavīru priekšā nešķobīsies kā mērkaķi, izraisot aizdomas.

-     Labi, tante Hava, paklausīgi atbildēja Aseta un atkal pacēla "fotoaparātu".

…Pēc mēģinājuma meitenes skatījās televīziju. Aseta sēdēja pirmajā rindā blakus Tamusjai un tantei Havai. Ekrānā valdīja posts un asinis. Drūmi kadri nomainīja cits citu.

-    Kā zināms, pēdējā laikā palielinājies to cilvēku skaits, kuri vēlas kļūt par "dzīvajām bumbām", murmināja balss aiz kadra. Izskatās, ka cilvēce stāv uz "simtgadu" kara sliekšņa.

Ekrānā parādījās pussabrukusi, kūpoša māja, kuras priekšā kliegdami skraidīja cilvēki.

-     Situācija ir unikāla tādā ziņā, turpināja balss, ka pasaule pirmo reizi sastapusies ar ienaidnieku, kas neizvirza konkrētus politiskus mērķus, kuru izpilde var nest mieru un uzplaukumu.

Ekrānā parādījās bārdaini vīri tumšās brillēs ar automātiem uz pleca, viņi gāja pa kalnu taku uz leju.

-     Pasaulei ir darīšana ar mūsdienu nihilistiem, runāja balss aiz kadra, kuru mērķis ir vispārējs sabrukums. Un līdzeklis šā mērķa panākšanai ir visu pastāvošās kristīgās civilizācijas aizstāvju fiziska iznicināšana.

Tante Hava nospieda "Stop" pogu, piecēlās un pagriezās pret meitenēm.

-     Tādus mūs rāda kafīri. Viņi liek domāt, ka mums nav nedz mērķa, nedz ticības, tāpēc pats ērtākais paņēmiens ir iznīcināt mūs, mūsu vecākus, mūsu brāļus. Viņa pasmaidīja. Arī fašisti spieda visus domāt, ka cilvēkiem, kurus viņi nogalina, nav nedz mērķa, nedz ticības, nedz dzīves jēgas. Viņi tos rādīja kā nesaprātīgus dzīvniekus, tāpat kā krievi patlaban rāda mūs. Dzīvniekus nogalināt viegli, par to nevienu nenosodīs. Viņi neliksies mierā, kamēr nebūs nogalinājuši mūs visus. Jo viņu dvēseles apēdis Ibliss.

Aseta sarauca pieri. Par fašistiem viņa zināja, tas bija mācīts skolā. Zināja ari to, ka vecvectēvs kritis frontē, karodams ar viņiem.

-     Tante Hava, Aseta pajautāja, kāpēc tad Allāhs nenogalina Iblisu?

-     Tāpēc, ka viņa sodīšana atlikta līdz Pastarajai tiesai. Kad pienāks Pastarā tiesa, Allāhs nogāzīs Iblisu ellē un visus neticīgos kopā ar viņu.

Aseta nopūtās. "Kaut ātrāk pienāktu Pastarā tiesa," viņa nodomāja. "Allāhs tad notrieks ellē visus grēciniekus un kafīrus, un rie ar vienu vairs nebūs jākaro."

-     Kas pateiks, kāds ir mūsu mērķis?

-      Cīņa pret Allāha ienaidniekiem! atbildēja gaišmatainā tatāriete Gjuzele, kas bija atvesta uz nometni no Ufas.

Tante Hava pamāja.

-      Pareizi, Gjuzele. Kāpēc?

-     Ja ar viņiem necīnīsies, Ibliss iekaros zemi un pārvērtīs mūsu mitekļus kapsētās un drupās. Viņš lēkās pa kapiem elles mūzikas pavadībā un dzers vīnu, radīdams šaitanus un džinus, kam jānogalē vēl dzīvi palikušie.

Pareizi, tante Hava vēlreiz pamāja. Un tā būs, ja cīņā ar ļaunumu mēs neiesim Allāham palīgā.

Pēc tam tante Hava sāka rādīt citu filmu. Tajā bija redzams, kā no neticīgo rokas iet bojā sievietes un bērni Čečenijā, Bosnijā, Palestīnā. Bērni dega dzīvi, mātes noasiņoja, mēģinādamas piecelties kājās, bet maskēšanās apmetņos tērpušies vīri ar baltām sejām nogalināja viņas ar īsām automāta kārtām pavisam.

Aseta aizgriezās, lai nebūtu jāskatās ekrānā, bet ieraudzīja Tamusju. Tamusjas acis bija plati vaļā, lūpas trīcēja. Pēc tam Aseta paskatījās uz Gjuzeli. Viņai pār vaigiem tecēja asaras, bet acis, tik zilas kā kafīriem, liesmoja naidā.

"Viņas var atriebties neticīgajiem," Aseta nodomāja par draudzenēm. "Bet es? Vai varu cīnīties pret neticīgajiem tāpat kā viņas? Ak, es esmu pārāk vārga un bailīga."

Iztēlojoties sevi bēgam no kafīriem ko kājas nes, Asetai samaitājās oma. Taču pēc tam viņa nomierināja sevi ar domu, ka no neticīgajiem jābēg nebūs, arī gūstā viņu nepagūs saņemt. Jāpiespiež poga tad žilbinošs sprādziens un viņa jau ir paradīzē. Galvenais, viss jāizdara pareizi, tāpēc labi jāmācās.

"Tev jāmācās," Aseta stingri sev piekodināja. "Un tev viss izdosies ne sliktāk kā Tamusjai." Viņa saņēmās un atkal pievērsa skatienu ekrānam.

Naktī, gulēdama gultā, Aseta sacerēja dzejoli par Iblisu un neticīgajiem.

Viņu sirdis kā no akmens, Žēluma tās nepazīst Neticīgo dunča asmens Vienmēr mircis asinīs.

Rokkoncerti, fitness, šņabis, Viņu kino, sadisms. Ibliss gudro, kā vislabāk Aprit mūsu dvēseles.

Mūsu kalnus, dārzus, mājas Dedzināt viņš, postīt grib, Tāpēc droši ceļā stāsim, Lai viņš mūsu spēku zin.

Domājot par pasauli, kuru pārņēmusi izvirtība, varmācība, nežēlība un alkoholisms, Aseta atcerējās tantes Havas rādīto filmu par roka koncertu. Sarkanas un sasvīdušas neticīgo sejas. Lūpas savilktas sātaniskā smaidā, aizmiglojušās acis. Visi kliedz, kauc un vicina rokas, it kā jau būtu pienācis pasaules gals. Bet uz skatuves raustās viņu elks ar dzelteniem matiem, kas saveidoti kā Iblisa ragi, izkrāsotu ģīmi un dzelteniem, atņirgtiem zobiem. Cik drausmīgi!

Tiklīdz Aseta pārstāja rakstīt dzeju, domas par Iblisu uzdvesa šausmas, un viņa nolēma padomāt par kaut ko citu. Atcerējās Muhamedu, kas slepus no mammas un tēva bija cienājis ar konfektēm. Cienājis un smaidīdams teicis: "Ak tu, mana šokolāde! Ēd ātrāk, kamēr kāds nav ieraudzījis. Ja nevienam neteiksi, dabūšu tev vēl. Vai gribi?" Aseta ai* pilnu muti pamāja. Muhameds skatījās, purināja cirtaino galvu un smējās.

Tās bija patīkamas atmiņas, un Aseta jau drīz aizmiga ar smaidu uz lūpām.

Otrā nodaļa

Suleimans, Almazs Rafikovičs, Ivans Lobovs un vēl kāds vīrietis plikpauris, ar elegantu spāņu bārdiņu un iesauku Čača sēdēja Lobova īrētajā dzīvoklī pie galda un dzēra tēju. Saruna ritēja viegli un raiti, it kā šī būtu nevis instruktāža pirms bīstama pasākuma, bet tikai ne pārāk nozīmīga, taču interesanta atgadījuma apspriešana.

-      Sportiskais rūdījums tev ir, sacīja Almazs Rafikovičs, strēbdams tēju. Tas ir labi. Bet šaut tu neproti.

-     Man ir gadījies šaut ar kaujas ieroci, sacīja Suleimans.

Almazs Rafikovičs nogrozīja galvu.

-     Skolas nodarbības nav ņemamas vērā.

-     Kazaņā šāvu šautuvē, sacīja Suleimans. Ar makarovu un TT.

-     Vai trāpīji ar? painteresējās Ivans Lobovs, spiezdams krūzi muskuļainajās rokās.

Suleimans paraustīja plecus.

-     Kā kuro reizi. Gadījās arī, ka trāpu.

-     Vai ar kalašņikovu esi šāvis? pajautāja Lobovs.

-     Ar kalašņikovu ne.

-     Redzi nu! Lobovs greizi pasmīnēja un novilka ar plaukstu pa gaišajiem matiem. Kalašs ir primārais kaujinieka ierocis. Nav svarīgi, vai tu esi kalnos vai pilsētā, Ja tev ir kalašņikovs, bet pretiniekam nav, kaujā vienmēr būsi uzvarētājs.

-      Nekad neko nevar zināt, aizrādīja Almazs Rafikovičs. Līdztekus šaujamieročiem jāiemācās rīkoties arī ar nazi. Duncis ir neaizstājams, kad pretinieks jānoliek ātri un klusu. Taču galvenais, protams, nav ne nazis un pat ne kalašņikovs. Galvenais ir prasme strādāt ar spridzekli. Nometnē ir ļoti labs instruktors, īsts profesionālis. Vai atceries Maskavā deviņdesmit septītajā sarīkotos sprādzienus?

-     Atceros, klusu noteica Suleimans, cenzdamies saglabāt sejā mierīgu izteiksmi. Tas bija viņa darbs?

-     Ne gluži, izvairīgi atteica Almazs Rafikovičs. Taču viņš pielika tur roku.

-     Nu gan pateici pielika roku! Plikpaurainais Čača iesmējās. Viņš taču ar savām rokām…

-     Nomierinies, Almazs Rafikovičs stingri aizrādīja Čačam, un tas apklusa. Almazs Rafikovičs vēlreiz pievērsās Suleimanam. Apmācības ilgs divus trīs mēnešus atkarībā no tā, cik ātri visu apgūsi. Tēvam pateiksi, ka brauc uz Kazaņu. Pēc tam piezvanīsi un pateiksi, ka dažus mēnešus padzīvosi pie drauga. Tiklīdz būsi sagatavojies, iesi kopā ar viņu paveikt darbu. Almazs Rafikovičs pamāja uz Čačas pusi. Uz viņu var paļauties, kaut arī viņam patīk kulstīt mēli.

-     Es taču klusēju! Plikpauris sašuta.

-      Nu tad klusē! Almazs Rafikovičs stingri noteica. Ja bez manis tu klusētu tāpat kā kopā ar mani, mums nebūtu nekādu rūpju.

Čača aizvainots sapūtās, taču bosam pretī nerunāja.

-     Kas tas par darbu? piesardzīgi painteresējās Suleimans.

Almaza Rafikoviča jau tā šaurās acis pārvērtās divās melnās spraudziņās.

-     Uzzināsi vēlāk, viņš sacīja. Taču tas būs sarežģīts un riskants, tāpēc nometnē neieteicu laiskoties. Iegaumē visu, ko saka instruktori. Almazs Rafikovičs vērīgi paskatījās uz Suleimanu. Vai gribi ko jautāt?

-     Nē. Kaut arī… Vai mūsu tajā nometnē būs daudz?

-     Kādu mūsu?

-     Studentu, nopietni atbildēja Suleimans.

-     "Studentu"! Čača mēdījās. Ko tu neteiksi!

-     Klusu! viņam uzsauca Almazs Rafikovičs. Puisis pareizi runā. Cik jūsējo tur būsiet, tev nav jāzina. Aizbraucis redzēsi pats.

-     Kā nu ne, tur būs, uz ko skatīties… Lobovs pasmīnēja.

Čača neķītri ieķiķinājās, taču, sastapies ar bosa bargo skatienu, apklusa.

-      Lobovs liek saprast, ka nometnē būs daudz sieviešu, mūsu māsu, sacīja Almazs Rafikovičs. Viņas gatavojas kļūt par šahidām, lai cīnītos ar neticīgajiem visās Krievijas malās. Ceru, ka tevi tas nemulsina?

-     Necik, Suleimans atbildēja. Katrs cīnās ar neticīgajiem, kā spēj. Ja nevari paņemt rokās automātu, ņem bumbu un dodies uz turieni, kur kafiru visvairāk.

-     Pareizi tu spried, sacīja Almazs Rafikovičs. Nometnē ar māsām nesarunājies. Ar sarunām nevajag viņas novirzīt no galvenā.

-     Kas tās ir par sievietēm? Suleimans painteresējās.

-     Kādā ziņā?

-     No kurienes viņas ir?

-     Tas nav svarīgi. Viņas grib atriebties kafīriem. Nekas vairāk tev nav jāzina. Almazs Rafikovičs paskatījās uz Suleimana atpogāto krekla apkaklīti. Starp citu kas tas par kulonu tev kaklā? Laimes pakavs? Droši vien piemiņa no kādas agrākās hūrijas uz zemes, ko?

-     Bija tāds gadījums, apmulsis atteica Suleimans.

-     Tad cerēsim, ka tas tev palīdzēs.

-     Dzīve rādīs, sacīja Suleimans. Kad jāizbrauc?

-      Rīt, atbildēja Almazs Rafikovičs. Dokumenti ir pie tevis?

-Jā.

-     Pārnakšņosi tepat. Čača no rīta pavadis uz vilcienu.

Suleimans sarauca pieri.

-     Un kas pēc tam? viņš gribēja zināt.

-      Par to neraizējies. Mūsu draugi sagaidīs tevi un nogādās, kur vajag.

-     Es viņus pazīšu?

Almazs Rafikovičs pasmaidīja.

-     Tev neviens nav jāpazīst, Suleiman. Mūsu draugi paši tevi pazīs. Almazs Rafikovičs nolika tukšo krūzi uz galda. Viss, viņš noteica. Tagad laiks gulēt. Rīt tev smaga diena.

Trešā nodala

>

Kameļkovs aizvēra durvis, gurdi pamāja ar galvu Poremskim un piegāja pie galda. Nometis uz tā somu, viņš «ezvēlās krēslā kā pelavmaiss. Ar dūrēm izberzēja acis un gardi nožāvājās.

-      Kas tad nu, vai visu nakti spēlējāt kveiku? Poremskis painteresējās.

-      Kur nu! Miša atmeta ar roku. Tikai divos naktī atbraucu no makšķerēšanas. Draugam sabojājās mašīna. Nācās pašam tikt mājās. Var teikt "atpūtos". Piepeši Kameļkova seja atplauka. Starp citu, Vladimir Dmitrijevič, vai gribat dzirdēt anekdoti? Draugs vakar izstāstīja.

Poremskis saviebās.

-     Stāsti, ja nav gara.

-     Tad klausieties! Kameļkovs sataisīja bēdīgu seju un ierunājās svētulīgā balsī: Sieva trijos nakti izslīdēja no segas apakšas un uz pirkstgaliem aizlavījās līdz pieliekamajam. Tur izvilka vira makšķeres un, cenzdamās nesacelt troksni, akurāti salauza pret ceļgalu. Tad paņēma šķēres, nogrieza makšķerēm āķus, vizuļus un iemeta spainī. Tad gabaliņos sagrieza tīklu. Pārlaidusi sava darba rezultātam apmierinātu skatienu, sieviete laimīga atgriezās guļamistabā un pieglaudās pie vīra pleca… Šajā vietā Kameļkovs ieturēja pauzi un pabeidza aizkapa balsī: Viņai bija palikušas divas stundas ko dzīvot.

Poremskis sāka smieties. Šefa reakcijas uzmundrināts, Kameļkovs iesmējās skaļāk par viņu.

-     Labi, Petrosjan, pasmējāmies un gana! Poremskis rimies savilka nopietnu seju. Vai izdarīji, ko lūdzu?

-     Jā, Vladimir Dmitrijevič. Vairākas dienas ar to vien nodarbojos. Miša izvilka no somas vairākas papīra lapas un fotogrāfijas un nolika Poremskim priekšā uz galda. Skatieties!

Poremskis paņēma lapu un sāka lasīt.

"Ivans Stepanovičs Lobovs. Tautība krievs. Dzimšanas gads tūkstoš deviņi simti sešdesmit astotais. Dzimis un audzis Maskavā. Tēvs inženieris elektroniķis. Māte bibliotekāre. Kad Lobovam bija desmit gadu, vecāki izšķīrušies. Dzīvojis pie mātes. Deviņdesmit pirmajā gadā beidzis Maskavas aviācijas institūtu, taču specialitātē nav strāclājis. Pasniedzēji atceras, ka Lobovs mācījies labi, sportists. Pret vienaudžiem bijis rupjš un augstprātīgs, pasniedzējus cienījis. Attiecības ar tēvu nav uzturējis. Kopš skolas gadiem aktīvi nodarbojies ar sportu. Meistarkandidāts vingrošanā, sporta meistars sambo cīņā. Piedalījies Krievijas un pasaules čempionātos, bet augstāk par otro vietu nav ticis. Patlaban strādā bērnu sporta skolā par treneri. Sporta skolas adrese ir pievienota.

Almazs Rafikovičs Nigmatzjanovs. Tautība bašklrs. Dzimšanas gads tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešais. Dzimis Ufā. Kopš astoņdesmitā gada dzīvo Maskavā. Beidzis kultūras institūtu. Strādājis par svētku režisoru un organizatoru. Divreiz precējies. No pirmās laulības dēls Galeima. Dēls dzīvo Sanktpēterburgā, mācās universitātē. Attiecības ar tēvu neuztur. Bijušie kolēģi raksturo viņu kā talantīgu organizatoru. Darbabiedriem bijis autoritāte. Ar priekšniecību nav konfliktējis, pret padotajiem bijis pieklājīgs. Patlaban Nigmatzjanovs vada firmu "Fakel". Firma nodarbojas ar korporatīvo svētku un kāzu organizēšanu Maskavā un Piemaskavā.

Ibrahims Aslambekovičs Džabrailovs (iesauka Čača). Tautība čečens. Dzimšanas gads tūkstoš deviņi simti septiņdesmitais. Dzimis Čečenijā Vedenas rajonā. Kopš deviņdesmit otrā gada dzīvo Maskavā. No deviņdesmit otrā līdz deviņdesmit devītajam gadam mācījies Lomonosova Maskavas Valsts universitātes politoloģijas nodaļā. Vairākas reizes veselības dēļ ņēmis akadēmisko atvaļinājumu un braucis uz Čečeniju. Ir netiešas ziņas, ka Džabrailovs piedalījies kaujas operācijās pret federālo karaspēku, taču fakti to neapstiprina. Deviņdesmit devītajā gadā Džabrailovs atskaitīts no universitātes ceturtā kursa, nebeidzis studijas.

Vairākus mēnešus pavadījis Čečenijā pie vecākiem, pēc tam atgriezies Maskavā. Patlaban strādā konsultāciju firmā "Imjarek" par menedžeri."

Kamēr Poremskis lasīja, Kameļkovs izvilka no somas hamburgeru un sāka stūķēt vaigos. Brīdī, kad šefs beidza lasīt uzziņu, hamburgers bija apēsts, un to nomainīja šokolādes batoniņš. Kameļkovs ēda batoniņu lēnām, rūpīgi sakošļādams un acīm redzami izbaudīdams.

Poremskis nolika lapiņas un sāka pārskatīt fotogrāfijas.

-     Ir nu gan mūlis, viņš noteica, aplūkodams Ivana Lobova attēlu.

-     Rīkļurāvējs, ne pielikt, ne atņemt, gremodams batoniņu, apliecināja Kameļkovs. Gluži kā Ivans Draga.

-     Kas? Poremskis nesaprata.

-      Krievu bokseris no filmas par Rokiju. Viņu tēloja Dolfs Lundgrēns.

-     Tāds uzpumpējies blondīns ar kvadrātveida zodu?

-      Ahā! Mūsējais, tiesa, ir mazliet mazāks, bet arī tā nekas. Kā tajā anekdotē par diviem uzpumpētajiem vai atceraties?

Poremskis sarauca pieri grumbās.

-     Miša, piebremzē anekdotes!

-     Es nemaz netaisījos stāstīt. Kameļkovs paraustīja plecus un sāka aizvainoti šņākt.

-    "Imjarek"… Poremskis domīgi atkārtoja, bungodams ar pirkstiem pa galdu. Kaut kas pa galvu jaucas… Kaut kur šis nosaukums ir dzirdēts… Jā, atcerējos! Poremskis uzsita ar plaukstu pa galda virsu. Sasodīts, tā pati firma, kurā strādāja Hamzats Muslijevs! Cik pasaule ir maza!

-        Pagaidiet! Kameļkovs neticīgi pielieca galvu. Muslijevam taču bija sava firma "Zarja".

-     Nūjā, bija. Bet pirms tam viņš strādāja "Imjarek". Uzkrāja pieredzi. Esmu ticies ar šīs firmas prezidentu. Savdabīgs tips.

-     Domājat, ka arī virtš ir iejaukts?

Poremskis papurināja galvu.

-      Nez vai. Muslijevu padzinis, tiklidz uzzinājis par viņa tumšajiem darbiem. Domāju, ka Muslijevs atvedis Džabrailovu-Čaču uz firmu, kamēr tajā strādāja pats. Muslijevs aizgāja, bet Čača palika. Vieta viņam itin piemērota. Droši vien dara to pašu, ko darīja Muslijevs.

-     Bet ko darīja Muslijevs?

-     Cik saprotu, melno darbu. Katrā konsultāciju aģentūrā ir šāda nodaļa. Kompromitējošo materiālu vākšana un palaišana, mītiņu izjaukšana, "melno" proklamāciju izlaišana un līdzīgas ģeķības.

-     Ko, un visu to dara legāli? Miša brīnījās.

-      Protams ne. Tāpēc jau melnais darbs. To dara klusu un anonīmi, cenšoties neatklāt sevi. Tādi darboņi ir visās vēlēšanās. Vajadzēs tikties ar Muslijevu un jāizpurina no viņa visa iespējamā informācija par Čaču.

-      Ļaujiet man aizbraukt pie viņa, ierosināja Kameļkovs. Labprāt skatos uz neliešiem restu otrā pusē. Jo vairāk tāpēc, ka man ar viņu personiski rēķini. Garantēju, ka izsitīšu no tā nelieša visu, kas viņam zināms.

-     Izsitīsi? Poremskis savilka uz augšu gaišās uzacis.

* Kameļkovs nevainīgi pasmaidīja.

-     To es tēlaini, Vladimir Dmitrijevič. Vienkārši nodošu sveicienus no Juļas.

Poremskis šaubīdamies palūkojās uz Kameļkovu.

-      Nezinu, nezinu… Galva tev karsta, vari kaut ko sastrādāt. Starp citu kā klājas Juļai?

-      Viss normāli. No slimnīcas Jau izrakstījusies. Nesen no Ukrainas atbrauca viņas māte tagad kopj. Tuvākajās dienās sūtīsim uz kūrortu.

-     Kūrorts ir laba lieta. Pasveicini no manis.

-      Katrā ziņā, Kameļkovs apsolīja. Bet kā paliek ar Muslijevu? Apsolu, ka izturēšos savaldīgi un likuma ietvaros.

Poremskis mazliet padomāja un pamāja ar galvu.

-      Labi, brauc! Formalitātes tūlīt nokārtošu. Viņš pastiepa roku un pacēla tālruņa klausuli.

Ceturtā nodaļa

Suleimans no vagona uz perona izkāpa pēdējais. Nolika somu uz asfalta un paskatījās visapkārt. No stacijas puses nesteidzīgā solī tuvojās divi vīrieši. Viens, augumā mazākais un druknākais, pamāja ar roku. Suleimans atbildēja ar mājienu.

Pēc brīža vīri pienāca pie vagona. Apstājās pretī Suleimanam un vērīgi viņu nopētīja.

-     Tabejevs? jautāja mazākais un druknākais.

-     Tas pats, Suleimans atteica.

-      Nu sveiks! Druknais padeva Tabejevam, junioram, roku. Plauksta bija plata un spēcīga, tāda pati kā saimnieks. Mani sauc Musa. Bet viņu… viņš pamāja uz pavadoni, drūmu un klusējošu kaukāzieti, Ali. Ali ir mēmais. Viņš visu saprot, tikai nerunā.

Suleimans paspieda roku vispirms Musam, pēc tam drūmajam Ali.

-     Kā atbrauci? Musa painteresējās.

-      Normāli, Suleimans atbildēja. Vagons vecs, bet plaukts mīksts. Gandrīz visu ceļu nogulēju.

-     Tas ir labi, Musa noteica. Guļot ceļš šķiet īsāks. Tagad brauksim ar manu mustangu ilgi, ilgi. Pēc tam kātosim ar savām divām. Almazs teica, ka kājas tev spēcīgas, tātad nepiekusīsi. Ņem somu un iesim.

Mustangs, kā izrādījās, bija veca, nobraukta ņiva.

-      Vai kādreiz džipā esi vizinājies? pasmīnējis jautāja Musa.

-     Ir gadījies, taču tik lepnā ne reizi.

-      Nekas, tūlīt pavizināsies. No skata vāģis vecs, taču ripo sprigani.

Suleimans nometa somu uz aizmugurējā sēdekļa, pēc tam iekāpa pats. Drūmais Ali apsēdās Suleimanam blakus, Musa pie stūres.

-      Vai par Adigeju kaut ko zini? pajautāja Musa, vērodams Suleimanu atpakaļskata spoguli.

-    Tikai to, ka tur taisa Adigejas sieru.

-      Maz gan, — konstatēja Musa. Tu zini kaut ko, bet citi nezina ne tik. Labi, braucam!

Ņiva devās ceļā. Visi klusēja. Braucot ārā no pilsētas, Musa uzrunāja Suleimanu:

* Atvaino, brāl, bet tagad Ali aiztaisīs tev acis. Tā ir nepieciešama piesardzība. Ļaunā neņemsi?

-     Nē. Suleimans paraustīja plecus.

Drūmais Ali izvilka no kabatas melnu slēpotāju cepurīti un iedeva Suleimanam. Suleimans paņēma cepurīti un uzmauca galvā.

-     Aizklāj seju! pavēlēja Musa.

Suleimans paklausīgi uzvilka cepurīti uz acīm.

-     Tā būs labi, Musa noteica. Tagad pagūli, citādi braukt tumsā ir garlaicīgi. Kad būsim galā, pamodināsim.

Kādu laiku Suleimans turējās neaizmidzis, taču, kā jau Musa bija teicis, braukšana tumsā izrādījās garlaicīga padarīšana. Un Suleimans mēģināja aizmigt. Vilcienā tikpat kā nebija gulēts, stundas bija pavadītas, domājot par to, kas ar viņu notiek, tāpēc šobrīd aizmigt nebija grūti.

Kad Musa pēc desmit minūtēm uzrunāja Suleimanu, tas neatbildēja.

-    Guļ, apmierināts konstatēja Musa un, mazliet padomājis, piebilda, tas ir labi. Ceļš tāls, laika daudz, lai guļ.

Musa patraucēja viņu pēc pusotras stundas.

-     Celies, Suleiman! Celies, dārgais! Esam atbraukuši!

Suleimans noņēma no galvas slēpotāju cepuri un atdeva drūmajam Ali. Pēc tam izkāpa no automašīnas un pārlaida skatienu apkārtnei. Uz visām pusēm slējās kalni.

-     Mums uz turieni, noteica Musa un norādīja uz netālo zilgano kalnu. Iesim pa aizu, pa to tek kalnu upīte. Pāriesim tai pāri un tad kāpsim uz augšu.

-     Vai tālu jāiet? Suleimans uzdeva jautājumu.

-     Krietns gabals, atbildēja Musa. Stunda vismaz, ja ātrā tempā. Ja piekusīsi, tad ilgāk. Ņem somu un iesim! Līdz tumsai jātiek galā.

Suleimans paņēma somu, uz atvadām paspieda drūmajam Ali roku, un viņi sāka iet: Musa pa priekšu, Suleimans no muguras.

Ceļš nebūt nebija grūts. Musa veda Suleimanu pa tikai viņam zināmām takām. Viņi te rāpās uz augšu, te kāpa lejā ieplakās. Pēc pusstundas Musu sāka mocīt aizdusa, taču Suleimans jutās lieliski. Stiprās un vieglās kroskurpes, kā izrādījās, bija itin noderīgas.

-     Labas gan, Musa uzteica Suleimana apavus (viņam pašam bija armijas šņorzābaki). Tikai nepraktiskas. Vienam pārgājienam varbūt pietiek, bet, ja jāstaigā šurpu turpu, ātri vien nodilst. Musa apstājās un paraudzījās visapkārt. Pusi ceļa esam nogājuši, viņš noteica. Atvilksim elpu.

Viņi apsēdās uz akmeņiem. Musa izvilka no kabatas cigareti un aizsmēķēja.

-     Vai ēdamais ir? viņš pajautāja, pamājis uz Suleimana somas pusi.

-     Jā, Suleimans atbildēja. Maize, konservi, šokolāde.

-    Tas ir labi, vilkdams dūmu, pamāja Musa. Uzkod tagad. Pēc tam iesim bez apstāšanās.

-      Neesmu izsalcis.

-     Tev tikai tā liekas. Kāda šokolāde tev ir? Vai melnā?

-     Protams.

-     Iedod nogaršot!

Suleimans izņēma no somas šokolādes tāfelīti un pasniedza Musam. Tas nometa izsmēla, norāva šokolādei ietinamo papīru un nokoda krietnu gabalu.

-      Mmm! viņš noteica un labsajūtā aizmiedza acis. Laba šokolāde. Maskavas?

-     Ahā.

-     Tūlīt manāms.

Musa apēda šokolādi, noberzēja rokas pret biksēm un pieslējās kājās.

-     Laiks iet, •viņš sacīja. Priekšā ir upe. Dibens nelīdzens, tāpēc uzmanies.

Un viņi turpināja ceļu. Pēc kādām četrdesmit minūtēm, šķērsojuši aizu un kalnu upīti, viņi pienāca pie nometnes. Negaidīti no akmens otras puses parādījās vīrieša stāvs.

-     Musa, vai tu? svešinieks noprasīja piesmakušā balsī.

-    Jā, atbildēja Musa. Atvedu jums ciemiņu. Saņemiet!

Pie viņiem piegāja kalsns, zaļā formas tērpā ģērbies gara auguma kaukāzietis. Viņš vērīgi nolūkoja Tabejevu.

-     Georgijs, viņš sacīja un pastiepa pretī roku.

-     Suleimans, Tabejevs stādījās priekšā.

Viņi apmainījās ar rokasspiedienu.

-      Iesim, tevi jau gaida, noteica Georgijs, pagriezās un devās pie lielā akmens, aiz kura līdz šim bija slēpies. Viņi apgāja akmenim apkārt un nokāpa nelielā ielejā, kurā atradās ar maskēšanās tīkliem klātas teltis. Tūlīt iepazīstināšu ar Sultānu, pavēstīja Georgijs. Rau, viņa birojs. Luksusa klase!

Musa ar Georgiju nosmējās par joku.

Sāka krēslot. Debesis kļuva tumši zilas, strauji nāca virsū tumsa. Turpat netālu Suleimans ieraudzīja vairākas melnos lakatos ietinušās meitenes, kas gāja uz lielo telti. Viena no meitenēm apstājās, kaut ko pateica draudzenēm un norādīja ar roku uz Suleimanu. Citas meitenes paskatījās uz viņa pusi, taču neapstājās, bet tieši otrādi pielika soli. Tā, kura apstājās, brītiņu aplūkoja viesi, tad sakārtoja lakatiņu tā, lai tas aizsegtu sejas lejasdaļu, un aizskrēja pakaļ draudzenēm. Jau drīz viņas nozuda skatienam.

-     Ek, Georgijs uzrunāja Suleimanu, tu neskaties uz īsto pusi, brāl. Tās ir mūsu māsas. Viņām savs darbs, mums savs. Iesim, Sultāns jau nogaidījies.

Viņi piegāja pie Barijeva telts. Georgijs atmeta sānis aizsegu. Iekšpusē bija gaišs un smaržoja ēdiens.

-     Kāpēc tu apstājies? Georgijs teica. Ej iekšā, nav ko te rēgoties.

Sultāns Barijevs sēdēja pie galda un ēda makaronus ar sautētu gaļu. Ieraudzījis viesus, noslaucīja ar dvieli muti un bārdu un piecēlās pretī. Kā izrādījās, viņš bija tievs neliela auguma cilvēks, galvas tiesu mazāks par Suleimanu, un izskatījās tik trausls, ka viņu no mugurpuses pa gabalu varētu noturēt par meiteni.

-      Ak Suleimans, sacīja Barijevs un smaidā atsedza baltus un stiprus zobus. Es tevi gaidīju. Sēdies pie galda! Tūlīt ēdīsi vakariņas.

-     Paldies! sacīja Suleimans un piegāja pie galda.

-      Sēdies, sēdies! Barijevs aicināja. Šodien esi viesis, rīt kaujinieks.

Suleimans apsēdās, Barijevs viņam pretī, ieskatījās sejā un pasmaidīja.

-     Almazs tieši tādu tevi aprakstīja: skaists gara auguma puisis. Bet es domāju skaists? Tas ir labi. Skaisti cilvēki nerada aizdomas, viņus visur laipni uzņem. īpaši, ja tuvumā ir sievietes.

Barijevs iesmējās. Georgijs un Musa, iekārtojušies uz salokāmajiem krēsliem, atsaucās ar draudzīgu iesmiešanos. La4 neatšķirtos, pasmaidīja arī Suleimans.

-     Vai makaronus ēdīsi? noprasīja Barijevs.

-     Vispār jau neesmu izsalcis…

-      Nu nē! noteica Barijevs. No cienasta nedrīkst atteikties, Suleiman. Kas tu esi, vai tatārs?

Suleimans pamāja.

-Jā.

-      Tātad nezini, kas ir kaukāzieša cienasts! Kaukāzā saimnieks mirs badā, bet viesi pacienās.

"Vai tu tas mirējs?" nodomāja Suleimans. "Drīzāk viesus noslaktēsi un aprisi viņus kā stāv."

-     Georgij, aicināja Barijevs, cienā nu viesi!

Georgijs piegāja pie galdiņa kaktā, iemeta alumīnija

šķīvī makaronus un nolika to Suleimanam priekšā uz galda. Barijevs paņēma rokā dakšiņu un, skatīdamies uz Suleimanu, sāka notiesāt savējos. Suleimans sekoja viņa paraugam.

-     Musa, ko tad tu? noprasīja Barijevs.

-    Negribu, Musa atbildēja. Suleimans sabaroja mani ar šokolādi.

-     Atkal šokolāde! Barijevs nogrozīja galvu. Skaties, Musa, ka neizkrīt visi zobi. Tad būs jāpārtiek tikai no mannas putriņas.

-     Nekas nenotiks, neizkritis. Bet, ja izkritīs, ielikšu jaunus.

Barijevs pavīpsnāja un atkal ķērās pie ēdiena.

-     Kā tur, Maskavā? viņš pajautāja Suleimanam, čāpstinādams treknās lūpas.

Suleimans paraustīja plecus.

-     Normāli.

-     Vēl stāv savā vietā?

-     Kas šai notiks?

-      Nekas, drīz sagāzīsies, Barijevs apsolīja. Mēs pieliksim palīdzīgu roku, vai ne?

-    Jā. Suleimans pamāja.

Kad makaroni bija apēsti, vīri ķērās pie tējas. Tēju gatavoja Georgijs. Suleimans nosprieda, ka viņš ir tāds kā Barijeva adjutants.

Suleimans izņēma no somas pāris šokolādes tāfelīšu un nolika uz galda.

-      Cienājieties!

-     Atkal šokolāde! Barijevs iesmējās. Vai Maskavā jūs pārtiekat vienīgi no šokolādes? Vai neesat aizmirsuši, kāds ir īsts viru ēdiens? Rit paēdināšu tevi ar sutinātu jērgaļu. Tas tik ir ēdiens! Vai jērgaļa tev garšo?

-     Garšo. Suleimans pamāja.

-      Saldumi tik un tā gaļu nekad neaizstās, noteica Musa, plēsdams no šokolādes ietinamo papīru. Ja varētu darīt, kā vēlos, es dzīvotu tikai no šokolādes konfektēm.

Apmainīdamies ar replikām un jokiem, vīri kādu pusstundu dzēra tēju tasi pēc tases.

-     Uh, beidzot noteica Barijevs, ar to pašu dvieli slaucīdams slapjo seju un atvilkdams elpu. Nu var doties uz dusu.

Telts aizsegs pacēlās, un telti ienāca līdz acīm ar bārdu apaudzis vīrietis, turēdams automātu uz pleca.

-     Sultan, viņš ierunājās asā rīkles balsī, tas krievs atkal gaudo. Nekādi nevaru šo apklusināt.

-      Gaudo, tu saki? Barijevs samiedza acis. Ja gaudo, tas nozīmē, ka viņam sāp. Un, ja sāp, mūsu pienākums ir palīdzēt. Vai es pareizi saku?

-     Pareizi. Bārdainis pamāja. Jau sen teicu, ka viņu vajag nomiegt. Tik un tā nekādu izpirkumu nedabūsim, tikai velti šķiežam maizi un ūdeni.

Barijevs paskatījās uz Suleimanu.

-      Nāc, Suleiman. Iziesi kaujas kristības. Sald, atved krievu pie telts.

Bārdainis pamāja un izgāja. Barijevs lēni un rūpīgi noslaucīja dvielī rokas un seju. Pēc tam visi četri viri piecēlās no galda un izgāja ārā.

Ārā bija tumšs, un Suleimans ne jau tūlīt ieraudzīja Salda atvestu vāju puisi ar saņurcītu maskēšanās cepuri galvā un uz muguras sasietām rokām.

-      Ei, krievs! viņam jautri uzkliedza Barijevs. Ko kauc? Vai tu esi vīrietis, vai ne?

Gūsteknis klusēja un līgojās no vienas puses uz otru. Acis viņam bija pusaizvērtas.

-       Par tevi neko nedod, Barijevs pateica puisim. Velti tevi gūstījām. Viņš pagriezās uz Suleimana pusi un paskaidroja: Šakālis. No armijas noliktavas tirgoja mums ieročus. Kad nopirkām, izrādījās, ka visi stobri ir brāķis, šaušanai neder nemaz.

-     Es… neesmu vainīgs… klusu noteica puisis. Tad nolaizīja izkaltušās lūpas un piebilda: Es nezināju.

Barijevs saviebās.

-     Kāda tam tagad nozīme?

-     Kā ar izpirkumu? Suleimans pajautāja. Nedod?

-     Puisis ir no bērnunama. Kas tad par viņu ko dos? Barijevs atkal pagriezās uz puiša pusi. Viss, Ivan. Tev vairs nevajadzēs mocīties. Laižu tevi vajā.

Neticēdams savām ausīm, puisis platām acīm paskatījās uz Barijevu.

-     Kas ir, Ivan? Netici? Barijevs iesmējās. Said, atraisi viņam rokas.

Bārdainais Salds sameklēja nazi un pārgrieza virves, ar kurām bija sasietas puiša rokas.

-      Redzi nu, Ivan, sacīja Barijevs. Es nemānījos. Tagad ej!

-     Uz kurieni? puisis nesaprata.

Barijevs pamāja ar roku kalnu virzienā.

-      Ej uz turieni. Tur atradīsi ceļu. Ja neatradīsi, pats būsi vainīgs.

-     Paldies… Puisis ar plaukstu noslaucīja no acīm izsprāgušās asaras, pagriezās un devās Barijeva norādītajā virzienā.

Kad viņš bija ticis prom kādus piecus metrus, Barijevs izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli un iedeva Suleimanam.

-     Nošauj to neticīgo, viņš salti noteica.

Suleimans paskatījās uz pistoli.

-     Kāpēc es? viņš klusu noprasīja.

-      Vai tad nesaproti? Barijevs samiedza acis. Gribam redzēt, ka esi mūsu cilvēks.

Suleimans paņēma pistoli un nosvārstīja rokā.

-      Ko gaidi? rupji noprasīja Barijevs. Šauj, kamēr nav aizgājis!

Suleimans pacēla pistoli, rūpīgi notēmēja un izšāva. Atbrīvotajam gūsteknim no galvas nokrita cepure, taču viņš pats palika uz kājām, tikai sāka skriet vēl ātrāk.

-      Ek, nopūdelēji, vīlies novilka Barijevs. Kas tā šauj? Skaties, kā tas jādara.

Barijevs noņēma no pleca automātu, notēmēja un izšāva īsu kārtu. Gūsteknis savicināja rokas un nokrita, it kā būtu paklupis. Un vairs necēlās.

-      Vai redzēji? smaidīdams noprasīja Barijevs. Ne tā kā tu. Viņš uzsita ar plaukstu Suleimanam uz pleca. Nepārdzīvo, es tā jokoju. Tik un tā tu esi brašs puisis. Daudz netrūka, un būtu ar lodi sadragājis tam šakālim pauri. No tāda attāluma trāpīt ar pistoli cilvēkam galvā grūti.

-     Kāpēc tad likāt šaut?

-     Lai pārbaudītu tevi. Ja tu tīšām mēģinātu šaut garām, to es uzreiz pamanītu. Tu nopūdelēji tikai centimetru.

Suleimans pasmīnēja.

-      Nākamreiz trāpīšu, viņš nevērīgi atteica.

Barijevs iesmējās un uzsita Suleimanam uz pleca.

-     Trāpīsi, gan jau trāpīsi. Labi, ej gulēt! Georgij, ierādi Suleimanam viņa telti. Said, aizvāc līķi, lai mūsu meitenes no rīta pret viņu nepaklūp.

-     Iesim, Georgijs paaicināja Suleimanu.

Nakšņošanai paredzētā telts nebija liela, taču tajā atradās salokāmā gulta un viegla, pīta kaste apģērbam. Georgijs tūlīt iededza uz kastes nolikto sveci, un telti izgaismoja blāva, rūsgana gaisma.

-     Kastē ir vēl dažas sveces, pateica Georgijs. Kad būsi nodedzinājis, pasaki. Es atnesīšu. Viņš noņēma no jostas blašķi un iedeva Suleimanam. Tajā ir ūdens. Dienā dzersi no tvertnes zem nojumes.

Suleimans paņēma blašķi un pateicās Georgijam.

-     Nav par ko, rit atdosi, sacīja Georgijs. Vari iekārtoties, bet es tagad iešu.

Georgijs aizgāja.

Suleimans apsēdās uz gultas un salika rokas uz ceļiem. Pēc tam paskatījās uz pirkstiem tie sīki trīcēja. Suleimans nopūtās, paņēma no krēsla atzveltnes dvieli un rūpīgi noslaucīja sasvīdušo seju.

-     Sasodīts… viņš klusu noteica.

Barijevs būtu stipri izbrīnījies, uzzinājis, ka Suleimans nebūt nav tēmējis bēglim galvā. Viņš tīšām bija mērķējis augstāk, taču, kā jau neprasmīgs šāvējs, paņēmis mazliet zemāk un tikai tāpēc negaidīti trāpījis cepurē. Trāpījis un nobijies.

-    Paldies Allāham, ka neļāva ņemt tādu grēku uz sirds, Suleimans nočukstēja no pārdzīvotā saviļņojuma nobālušām lūpām.

Nomierinājies viņš noāva kājas, izģērbās un apgūlās. Miegs nenāca. Galvā drūzmējās dienas piedzīvojumu uzjundītas nepatīkamas un baisas domas. Suleimans atcerējās Barijeva plēsoņas seju, kā arī diviem automāta stobriem līdzīgās melnās un saltās acis. Atcerējās automāta kārtas nopļauto gūstekni. Vēl nekad Suleimanam nebija nācies redzēt nāvi tik tuvu. "Vai es nobijos?" Suleimans uzdeva sev jautājumu. Un nopūties atzinās: "Jā, ļoti."

Visu vakaru viņš bija baidījies tikai no viena izpaust patiesās domas ar neveiklu vārdu, žestu vai skatienu.. Barijevs bija rūdīts bandīts, tādi kā viņš redz cilvēkam cauri. Bet ja viņš visu sapratis? Nez vai… Ja būtu sapratis, nomiegtu uz līdzenas vietas. Kaut arī… Droši vien labprāt uzzinātu, kas Suleimanu sūtījis un ko zina cilvēki, kas viņu uz šejieni sūtījuši. Nez vai nogalinātu Suleimanu tūlīt. Vispirms nomocītu: nogrieztu pirkstus, ausis…

"Sasodīts, no kurienes galvā lien tik stulbas domas?" nodomāja Suleimans un sabozās.

Kulons ar radiobāku karājās uz krūtīm. Tātad Poremskis, Soloņins un Grjaznovs jau ir lietas kursā. Kas zina, tie muļķīgie pavadoņi jau fotografē bāzi. "Tu gan esi kretīns," Suleimans sevi nolamāja. "Kāds velns tevi dīdīja iesaistīties? Poremskis ar Soloņinu saņems medālīšus un priekšniecības pateicību, bet tu lodi galvā kā tas sagūstītais puisītis. Varbūt kulons jāsalauž un jāpāriet bandītu pusē? Dzīve būs interesanta, piedzīvojumu, cik uziet. Runā, ka arī maksā labi. Paraugies, ar kādiem muskuļiem apaudzis Lobovs īsts Švarcenegers. Neba no sliktas dzīves…"

Suleimans skumji pasmaidīja par šīm domām, pagriezās uz sāniem un sāka skaitīt aitas. Pie simt divdesmitās apnika. Aizmigt neizdevās. Tad Suleimans atcerējās Soloņina ieteikumu un iztēlojās bērnību. Veco piecstāvu ēku ar nolupušām sienām, mazo un omulīgo pagalmu ar zaļiem augiem. Visi tur pazina cits citu un itin bieži cits citu apciemoja. Tēvs ar vīriem spēlēja domino. Māte kāra uz auklas veļu. Suleimans ar zēniem skraidīja pa pagalmu un spēlēja musketierus.

Pamazām izdevās atslābināties. Suleimans drīz vien aizmiga un nogulēja līdz rītam tīrā, bezbēdīgā bērna miegā.

Piektā nodaļa

Arī Asetai tovakar ilgi nenāca miegs. Neparko no prāta neizgāja jauniņais tumšmatainais gara auguma puisis ar labsirdīgu smaidu un spārniem līdzīgām melnām uzacīm. Kad Aseta, aizmirsusi uzvedību, bija apstājusies un norādījusi draudzenēm uz viņu ar pirkstu, viņš bija pasmaidījis. Ak, cik tas būtu labi, ja viņi atrastos nevis nometnē, bet dzimtajā ciematā un puisis ierastos pie tēva ciemos. Aseta atnestu viņiem cienastu un… "Kādas gan muļķības tev nāk prātā!" Aseta bargi sev aizrādīja. "Tagad tu esi nevis parasta meitene, bet islāma kareivis. Un Muhameds gaida tevi! Gaida, lai tu drīzāk izlūgtos viņam Allāha piedošanu. Bet piedošana vēl jānopelna, tā, lūk!"

Aseta nopūtās, pagriezās uz sāniem un palika zem vaiga abas plaukstas. "Un tomēr tas būtu labi," viņa ar smaidu nodomāja. Šajā naktī viņa sapnī redzēja bērnību tāpat kā Suleimans.

Aseta pamodās agri. Laiks bija silts un saulains. Līdz brokastīm vēl vajadzēja gaidīt pusstundu, tāpēc viņa nolēma iziet nelielā pastaigā pa nometni un devās uz savu iemīļoto vietu starp akmeņiem. Tomēr Sultāns pamanīja viņu staigājam tāpat vien un pieaicināja pie sevis. Aseta paklausīgi piegāja klāt.

-     Kāpēc tu piecēlies tik agri? Barijevs jautāja.

-     Tāpat vien, Aseta atbildēja. Esmu izgulējusies.

-      Un uz kurieni gāji? Droši vien pie sava iemīļotā akmens pasildīties saulē?

Aseta kautri nolaida acis un pamāja.

-     Nekautrējies! Sultāns pasmaidīja. Nav nekas slikts, ka jauna meitene mazliet pastaigājas. Vai dzejoļus raksti?

-     Rakstu.

-     Par ko?

-      Par Allāhu un Iblisu, Aseta godīgi atzinās. Arī par neticīgajiem.

-      Par Iblisu, tu saki? Hmm… Sultāns domīgi pakasīja bārdu. Un ko viņi dara Ibliss un kafīri?

-     Dejo pa kapiem, Aseta atbildēja.

-      Khe! Pa kapiem! Barijevs pavīpsnāja. Vai tikai ne kaili?

Aseta nosarka.

-     Nē, apģērbti, viņa nočukstēja.

-      Labi jau labi, es pajokoju. Barijevs vēlreiz noglaudīja ar pirkstiem bārdu. Pa kapiem tas izklausās vareni, Aseta. Iegaumē, tikai neaizraujies! Ibliss prot kārdināt cilvēkus. Lai dejo, tikai pēc tam lai dodas uz elli, saprati?

* -Jā.

-      Tā būs labi. Bet tagad paņem spaiņus un aizej uz strautu pēc ūdens. Pie reizes pastaigāsies.

Līdz strautam viņa aizgāja ātri. Dzidrajā straumē priecīgi dzirkstīja saule. Aseta piesmēla vienu spaini, mazliet atvilka elpu un uzpūta notirpušajām rokām. Debesis bija zilas un dzidras. "Tagad derētu izģērbties kailai un paplunčāties strautā!" prātā ienāca negaidīta doma. Viņa iztēlojās vēsās strūklas tekam lejā pa augumu, un sirdi piepildīja saldas ilgas. Taču ausīs tūlīt kā zvans nošķindēja iekšējā balss: "Ko vēl negribēsi, bezgode?!" No šādām domām tūlīt uznāca neaptverams kauns.

-     Vainīgs Ibliss, viņa nobijusies nočukstēja.

"Vai tikai ne kaili?" galvā noskanēja Sultānā izsmējīgā balss. Un tūlīt pēc tam: "Iegaumē, Ibliss prot kārdināt cilvēkus. Sākuma viņi dejo pa kapiem, bet pēc tam dodas uz elli!"

Piesmēlusi otru spaini, Aseta iztaisnojās, taču nepaguva satvert rokturus, kad priekšā (gluži kā no zemes) izauga vakarējais svešinieks.

-     Mīļā meitene, ļaujiet palīdzēt, sacīja svešinieks un pastiepa roku.

Aseta nolaida uz leju skatienu. Neviens nekad nebija saucis viņu par "mīļo meiteni". Pat ne Muhameds. Viņa žigli palūkojās no pāri uzacīm uzvilktā lakata apakšas uz svešinieku un no jauna nolaida skatienu. Nepazīstamais vīrietis patiešām bija skaists. Tikpat skaists kā Muhameds, bet daudz garāks, un viņa acis mirdzēja kā vara šķīvji.

-     Kāpēc jūs tā? noprasīja svešinieks. Dodiet spaiņus man.

-     Nevajag! sacīja Aseta. Es pati varu!

Puisis pasmaidīja un pamāja ar galvu.

-     Protams, varat, bet es varu daudz labāk. Es taču esmu stiprāks, vai ne?

Ar vīriešiem strīdēties neradus! Aseta paklausīgi atgāja no spaiņiem. Svešinieks viegli tos pacēla un pajautāja:

-     Parādiet ceļu uz tvertni, es vēl slikti orientējos nometnē.

Aseta pamāja un, aizsegusi seju ar lakatu, sīkiem solīšiem sāka iet uz nometni. Svešinieks soļoja nopakaļ.

-     Jums ir ļoti skaists augums, viņš sacīja. Vai neesat sportiste?

-      Nē, atbildēja Aseta.

-     Tātad tas no dabas. Jūs esat čečeniete?

-    Jā, sacīja Aseta.

-     Un kā jūs sauc?

Aseta nezināja, vai drīkst atbildēt uz svešinieka jautājumiem, bet, tā kā viņš bija vīrietis, viņas pienākums bija atbildēt.

-     Aseta, viņa sacīja. Mani sauc Aseta.

-      Bet es esmu Suleimans, vīrietis stādījās priekšā. Suleimans Tabejevs. Ierados nometnē vakar.

-     Zinu. Neatskatīdamās Aseta pamāja ar galvu. Es redzēju.

-     Redzējāt? Ak jā! Droši vien jūs esat tā pati meitene, kas rādīja mani draudzenēm. Man palika atmiņā jūsu augums.

Asetas vaigos ielija kauna sārtums, un viņa pateicās Allāham, ka puisis neredz seju.

-      Šķiet, ka jūsu draudzenes mana ierašanās neinteresē,^turpināja puisis. Kā ir ar jums? Jums taču bija interesanti, vai ne?

-     Nezinu, klusu atteica Aseta, jo patiešām nezināja, ko atbildēt uz šādu jautājumu.

-      Nekāds brīnums, sacīja puisis. Jums droši vien katru dienu ir viesi.

-     Nē, nebūt ne, noteica Aseta un pat pagriezās, lai uzmestu puisim acis. Pie mums gandrīz neviens nenāk, tikai Misa.

-     Skaidrs. Vai jūs šeit esat jau ilgi?

-    Jā, Aseta atbildēja. Drīz būs divi mēneši.

-     Droši vien te ir garlaicīgi?

Aseta papurināja galvu.

-     Nē. Kā var būt garlaicīgi cilvēkam, kas nolēmis kļūt par Allāha karavīru?

-      Nezinu, puisis atsaucās. Laikam jau ne. Dzīvosim redzēsim.

Aseta saņēma dūšu un pajautāja:

-     Vai jūs pie mums pavisam?

-     Protams, ne! Puisis iesmējās. Neesmu sniega cilvēks, lai mūžīgi dzīvotu kalnos. Pēc mācību beigām atgriezīšos mājās. Tur vajadzīga mana palīdzība, māsiņ, tur mani gaida. Tur daudz no manis atkarīgs, saproti?

-     Saprotu. Aseta pamāja. Tu esi laimīgs. Es nekad neatgriezīšos mājās. Kaut ari es esmu laimīga, jo nokļūšu paradīzē.

-     Protams, nokļūsi. Bet pagaidām padzīvo vēl mazliet šeit. Paskaties, kā spīd saule! Vai tev tā nepatīk?

Aseta pacēla galvu uz augšu un samiegtām acīm paskatījās saulē.

-     Vai tad tev nepatīk šīs debesis? puisis jautri pavaicāja.

-     Patīk, Aseta atbildēja. Taču es nedrīkstu domāt par sauli. Man jāatriebjas kafīriem, lai uz šo sauli var skatīties mani brāļi un māsas.

-     Hmm… Suleimans pasmaidīja. Ļoti saprātīga atbilde.

-     Citas man nav, noteica Aseta.

Līdz tvertnēm viņi gāja klusēdami. Aseta meta šķībus skatienus uz svešinieku, bet viņš, tā vien šķiet, bija iegrimis smagās domās.

-      Esam klāt, pavēstīja Aseta. Vai tu pats ieliesi tvertnēs ūdeni, vai tas jādara man?

-     Protams, es. Vai es neesmu vīrietis?

Aseta sāka smieties, taču tūlīt aprāvās tie bija Iblisa smiekli. Tajos nebija nekā svēta. Viņa sataisīja drūmu seju. Suleimans paskatījās uz dusmīgi savilktajām uzacīm un pasmaidīja.

-     Tev piestāv dusmīgs izskats.

-     Es nedusmojos, Aseta stingri atteica.

-     Nē, dusmojies. Kaut arī tu brīnišķīgi smejies. Un tavi smiekli ir ļoti lipīgi.

Aseta paraustīja plecus, sak, tu pats labāk zini.

Suleimans ielēja tvertnē ūdeni, nolika spaiņus zemē un paskatījās uz Asetu.

-     Vai mēs vēl redzēsimies? viņš vaicāja.

Aseta ar izbrīnu paraudzījās uz viņu un pasmaidīja.

-     Ak jā! Suleimans pamāja. Esam taču vienā nometnē. Mums vienam no otra nav kur sprukt. Zini… es par to priecājos.

Aseta acīm redzami samulsa.

-     Man jāiet, viņa sacīja. Tagad jāēd brokastis, pēc tim būs nodarbības.

-     Kādas? Suleimans painteresējās.

-     Mums māca šaut un grimēties. Arī mazliet angļu valodu. Tad seko sarunas ar tanti Havu. Viņa ir psiholoģe un palīdz mobilizēt spēkus cīņai ar neticīgajiem.

-     "Mobilizēt"? Ko tu neteiksi! Kādā veidā?

Aseta paraustīja plecus.

-     Vienkāršā. Māca nebaidīties no nāves.

-     Un kā? Vai izdodas ari?

-     Jā. Iedomājoties, ka manis vairs nebūs, agrāk mani māca šausmas. Tagad es droši zinu, ka nonākšu paradīzē. Un tur varbūt satikšu… Viņa sapurināja galvu, it kā gribētu atbrīvoties no apmātības. Bet tas nav svarīgi. Galvenais, ka būšu Allāha karavīrs. Aseta ilgi un skumīgi ieskatījās Suleimanam acis. Tu esi skaists, viņa domīgi noteica. Nešaubos, ka tu esi labs karavīrs. Bet nu gan man jāiet. Ardievu!

Viņa pagriezās un ātriem soļiem aiztipināja uz telts pusi.

Suleimans pavadīja meiteni ar acīm un sadrūma.

-      Interesanta meitene, viņš noteica. Būtu dzimusi Maskavā, viss būtu varējis iegrozīties citādi.

Pēc sparīgajām un liekulīgajām vācu padauzām Aseta šķita kā debesu būtne. Viņas acīs, to novēršanā, satiekoties skatieniem, kustībās visā bija jaušama nevainība un gandrīz bērnišķīgs naivums. "Pat nolūkoties uz viņu ir patīkami," Suleimans nodomāja.

Aseta pirms nodarbībām sacerēja dzejolīti. Sacerēja bez iedvesmas, tikai ar piepūli, īpaši nemeklēdama vārdus, jo cerēja, ka Allāhs atsūtīs īstās frāzes un pasargās no nelaimes. Tā bija ne reizi vien. Nezinādama, kā rīkoties, Aseta sacerēja dzejolīti un cerēja, ka atradīs tajā atbildes uz visiem jautājumiem. Sākumā viņa pierakstīja pirmo prātā ienākušo teikumu, pēc tam nāca dzejolis lēni un smagi. Atlika tikai izvēlēties atskaņas un īpaši nedomāt par jēgu, lai netraucētu Allāhu.

Reizēm Allāhs palīdzēja savākt domas, reizēm pateica priekšā ko tādu, kas pat prātā nebija ienācis. Bet dažreiz jautājumi palika bez atbildes un dzejoļa vietā iznāca nesakarīgs savārstījums. "Uz priekšu, Aseta, nebaidies!" viņa sev pieteica. Un ķērās pie dzejoļa rakstīšanas.

Dzejolis iznāca šāds:

Uz priekšu, Aseta, bez baiļu! Pats Allāhs vada ceļā mūs. Mums acis svētās dusmās gailē, Drīz ļaunais naidnieks drupās grūs.

Un, ja tev gadās kādu sastapt, Kas tavā sirdī jūtas lej, Lai Allāhs palīdz laikus attapt, Ka tas nav tev, un projām ej!

Un, pat ja viņa acis staro, Pat ja viņš vīrišķīgs un skaists. Dod, Allāh, spēku man, lai varu Es viņu sirdī neielaist.

Par mīlu negribu es domāt, Par atriebības stundu gan. Dod, Allāh, tik daudz izturības, * Lai citu jūtu prātā nav.

Pēdējais pants Asetai patika visvairāk. Domās viņa pateicās Allāham par palīdzību, ielika bloknotu un pildspalvu kabatā un gāja uz nodarbību.

Sestā nodaļa

Tuvcīņas instruktors Abu bija drukns neliela auguma bārdainis ar zaļu apsēju uz pieres. Viņa acis mūžīgi slēpās aiz briļļu tumšajiem stikliem. Suleimans vēlāk uzzināja, ka Abu pat vakaros nešķiras no tumšajām brillēm. Klīda runas, ka Abu tumsā redz ne sliktāk par kaķi, bet dzirde viņam esot kā aklajam, tāpēc brilles kalpo maskas vietā.

Karavīri nostājās ierindā (kopā ar Suleimanu viņu bija desmit). Abu, aizlicis rokas aiz muguras, lēnām nogāja gar ierindu un nopētīja kaujiniekus. Pēc tam apgriezās un tikpat cēli noplanēja uz pretējo pusi. Iepretim Suleimanam viņš apstājās, noraustīja mutes kaktiņu un sacīja:

-    Jauniņais, iznāc no ierindas!

Suleimans paspēra divus soļus uz priekšu.

Abu nopētīja viņu no galvas līdz kājām un pajautāja:

-     Tu esi Suleimans Tabejevs?

-Jā. Suleimans palocīja galvu.

-      Kauties proti?

-     Kā jebkurš normāls vīrietis, Suleimans atbildēja.

Abu pasmīnēja.

-Jākaujas tā, lai "jebkurš normālais vīrietis" rāpotu tev pie kājām ar asiņainiem puņķiem uz ģīmja. Skaidrs?

-Jā.

Abu uzrunāja visus:

-     Nogalināt cilvēku ar kailām rokām nav vienkārši. Taču tas ir iespējams. Vienīgi jāzina, kā sist, kā žņaugt un kurš kauls visvieglāk salaužams. Lūk, piemēram, nazis… -

Abu izvilka no maksts dunci un iedeva Suleimanam. Ņem!

Suleimans paņēma dunci.

-     Drosmīgs, Abu viņu uzslavēja. Un tagad dur man!

-     Kā durt? Suleimans nesaprata.

-     Kā vēlies, sacīja Abu. Galvenais, tev mani jānodur. Ja gribi, dur vēderā, kaklā, sānos. Dur!

Suleimans strauji izsvieda roku ar nazi uz priekšu. Abu viegli izvairījās no dūriena vēderā, bloķēja Suleimana roku ar apakšdelmu, satvēra delnas locītavu un asi aizlauza roku aiz uzbrucēja muguras. Pēc tam ar ceļgalu iesita Suleimanam pa krūtīm un nogāza viņu zemē ar seju putekļos.

-      Redzi nu, smīnēdams noteica Abu, nostājies virs Suleimana. Nogalināt tu neproti. Turklāt tev bija duncis, bet man tikai tās. Viņš izpleta Suleimana priekšā plaukstas. Celies!

Suleimans pieslējās kājās un nopurināja jaku.

-     Vai zini, kāpēc paguvu pārtvert tavu roku? noprasīja Abu.

Suleimans papurināja galvu.

-      Nē.

-      Tāpēc, ka tu atvēzējies. Tu griezi, nevis dūri. Lai nogalinātu ar dunci, cilvēkam jāpārgriež rīkle. Taču tas ir sarežģīti, jo pretinieks stāv ar seju pret tevi un redz visas tavas kustības. Kā šādā gadījumā jārīkojas?

Suleimans paraustīja plecus.

-      Nezinu.

Abu ielika dunci atpakaļ makstī un paņēma aiz jostas aizbāzto koka dunci. Viņš iedeva to puisim šķielacim, kas ierindā stāvēja blakus Suleimanam.

-     Talgat, Abu uzrunāja puisi, parādi Suleimanam, kā jādur.

Talgats paņēma koka gabalu, izgāja apļa centrā un nostājās pretī Suleimanam.

-     Suleiman, vai esi gatavs aizstāvēties?

-     Jā. Suleimans pamāja un aizstāvībai pacēla roku pie krūtīm.

Abu uzsauca:

-      Sargies!

Spēcīgs grūdiens krūtis atmeta Suleimanu atpakaļ. Nākamais dūriens ar aso koka gabalu trāpīja vēderā. Suleimans vidukli saliecās uz pusēm un izspļāva putekļos lipīgas siekalas.

Abu izsmējīgi uzsita viņam ar plaukstu pa muguru.

-     Nekas, līdz kāzām sadzīs. Nu, vai saprati? Talgats tev trāpīja viegli, jo necirta, bet dūra. Nazis viņam bija nevis kā cirvis, bet kā dzelonis. Cirvja cirtienu var viegli nobloķēt, jo tam ir liela trajektorija. Dunča dūrienu nē. Dzelonis iet pa īsāko ceļu, pa taisni. Abu paskatījās uz šķielaci un sacīja: Talgat, iedod viņam nazi, lai pats pamēģina…

Pēc četrdesmit minūšu nodarbībām Suleimans sāka justies kā boksa bumbieris. Sāpēja viss augums. Zem kreisās acs bija uzradies tumšs asins izplūdums, lūpa pāršķelta, labās rokas īkšķis izmežģīts. Taču viņš nedomāja padoties un galu galā izpelnījās instruktora uzslavu.

-     Tu, jauniņais, esi brašs, draudzīgi smaidīdams sacīja Abu. Labi turies. Pēc mēneša būsi tikpat labs kaujinieks kā Talgats.

Vēl pēc četrdesmit minūtēm treniņcīņu nomocītie netīrie un sasvīdušie kaujinieki no jauna nostājās ierindā. Tagad Abu mācīja pareizi žņaugt pretinieku.

-     Saspiediet pretiniekam kaklu… Abu pieaicināja Talgatu un norādīja uz viņa kaklu. Lūk, šeit. Vispirms satvēriens… Abu veikli satvēra Talgata kaklu. Pēc tam nosmacēšana.

Abu mazliet saspieda Talgata kaklu, un tas ieklepojās.

-     Vai redzat? Abu apmierināts noprasīja kaujiniekiem. Tā ir miega artērija. Kad to saspiež, smadzenēm vairs nepienāk skābeklis, un cilvēks zaudē samaņu. Pēc tam viņam var noņemt kaklasaiti vai jostu un visu pabeigt. Bet tagad sadalieties pa pāriem!

Pēdējo pusstundu "kursanti" cītīgi žņaudza cits citu, bet Abu pastaigājās starp pāriem, kas mīņājās pa putekļiem, un vēroja puišus ar saviem melnajiem stikliem acīm.

Pēc tam noputējušie, netīrie, pusžņaugtie kaujinieki vēlreiz nostājās ierindā.

-     Turpinājumā apgūsim sāpju paņēmienus, noteica Abu. Kautiņā galvenais ir nodarīt pretiniekam iespējami lielākus kaitējumus. Un neceremonēties. Mustafa, panāc šurp!

No ierindas iznāca liela auguma tēvainis ar neskūtu fizionomiju.

-     Skatieties! Abu uzrunāja kaujiniekus, izsmējīgi norādīdams uz milzeni Mustafu. Viņš ir daudz lielāks par mani, vai ne? Blakus viņam esmu tikai punduris. Bet tagad paskatieties!

* Abu izdarīja zibenīgu kustību, ar pirkstiem satvēra Abu apakšlūpu un asi parāva uz leju. Mustafa iekliedzās un nokrita uz ceļiem. No acīm viņam izsprāga asaras.

Abu atlaida milzeņa lūpu vaļā (tas tūlīt saķēra ar rokām seju un ievaidējās), noslaucīja rokas pie biksēm un noteica:

-     Redziet nu, kaujinieki. Bērnu paņēmiens, vai ne? Taču sāpju šoks izsit pretinieku no ierindas uz desmit sekundēm. Šo sekunžu laikā jūs varat darīt ar viņu, ko vēlaties. Viss atkarīgs no ātruma un tvēriena spēka. Abu atieza smaidā baltus zobus. īstam vīrietim pretinieka pieveikšanai pietiek ar diviem pirkstiem. Viņš pārlaida kaujiniekiem skatienu. Kas vēlas par to pārliecināties?…

Pēc nodarbības beigām Abu atlaida kaujiniekus atpūsties, bet Suleimanu pieaicināja pie sevis.

-     Gribu pateikt tev pāris vārdu, Suleiman. Vai tu nekur nesteidzies?

-     Nē, Abu. Esmu gatavs uzklausīt tevi.

Abu pamāja un noglāstīja ar plaukstu bārdu.

-     Tev ir niknums, Suleiman, viņš noteica klusā un glaimīgā balsī. Taču niknums nav nekas labs. Kaujiniekam nepieciešams naids. Naids, kas neizpaužas uz āru, bet sēž te. Abu pielika roku pie krūtīm. Sēž un gaida savu stundu. Saniknots cilvēks pieļauj daudz paviršību. Kad dūri man ar dunci, es sapratu pēc tavām acīm, kurā brīdi tas notiks. Saproti? Džigita skatienam jābūt saltam. Saltam, nežēlīgam, mierīgam. Saltam un nežēlīgam, lai ienaidnieks jūt bailes, mierīgam lai ienaidnieks nesaprastu, kurā brīdī nāks trieciens.

-     Tad tāpēc tu slēp acis aiz briļļu stikliem? Suleimans pajautāja. Lai ienaidnieks nesaprastu, kas tev padomā?

Abu salti pasmīnēja.

-     Labs joks, Suleiman. Taču aplams. Brilles nēsāju tāpēc, ka acis man baidās no gaismas. Tā ir slimība, kad spilgtā gaismā acis sāk sāpēt. Labi, ej atpūties! Mēs vēl turpināsim šo sarunu, Suleiman. Zvēru pie Allāha, es pataisīšu tevi par īstu karavīru!

Izdzīvošanas instruktors, kā izrādījās, bija baltkrievs. Viņu sauca Sergejs Lukaševičs. Lukaševičam bija sārti vaigi, vienaldzīga un mazliet pamuļķlga seja divnieku karaļa vai bendes seja. Kamēr kaujinieki atpūtās pēc nodarbībām pie Abu, Sergejs piegāja pie Suleimana un pajautāja:

-     Jauniņais?

-    Jā, kārtējo reizi atzinās Suleimans.

-     Vai par šaujamieročiem ir sajēga?

-     Mazliet, Suleimans atbildēja.

Sergejs novīpsnāja.

-     Nekas. Pēc divām nedēļām tu pratīsi uztaisīt šaujamo no sūda.

-     No sūda? izsmējīgi pārjautāja Suleimans. Tad jau šaujamais būs jālipina nevis jātaisa?

-      Var arī lipināt, Sergejs piekrita. Ja sūds ir no dzelzs vai no polimēriem. Ja vajadzīgie štrumenti pie rokas, principā nav grūti uztaisīt šaujamo. Kā arī klusinātāju.

-    Ari klusinātāju var uztaisīt no sūda? Suleimans precizēja.

-      No tā paša, atbildēja Sergejs, kas jauniņā vārdos nejuta ironiju. Turklāt sūdam nav jābūt no dzelzs. Sens mans draugs mēdza izteikties, ka vienreizēju klusinātāju var salīmēt no papīra vai izgriezt no kāposta kacena. Principā viņam taisnība. Labi, karavlr, atpūties.

Lukaševičs pameta Suleimanu.

Suleimans atgūlās zālē un aizlika rokas aiz galvas.

Zilajās debesīs slīdēja balti mākoņi, skatīšanās uz tiem nomierināja un bija patīkama. Varēja domāt, ka visam, kas notiek uz zemes, gan labajam, gan sliktajam, nav nedz jēgas, nedz nozīmes. īstā dzīve ir tur, starp lēnīgi majestātiskajiem mākoņiem, kas uzspļauj gan sīkajiem ļautiņiem, gan visam, ko viņi domā un jūt.

-     Skaties mākoņos? vaicāja Talgats.

-     Aha, Suleimans atbildēja. Kas ir?

Talgats noplūca nokaltušas zāles stiebru, iebāza mutē un paraustīja plecus.

-      Nekas. Skaties vesels. Tālu līdz tiem, vai ne? Droši vien tikpat tālu kā no šejienes līdz Maikopai. Kā tu domā?

-     Ne mazāk, Suleimans piekrita.

-      Bet lidmašinas lido, slēptā izbrīnā klusu noteica Talgats. Kaut arī tās no dzelzs. Nekādi nesaprotu, kāpēc nekrīt zemē.

-      Fizika, atteica Suleimans. Tās balstās ar spārniem gaisā un lido.

-     Zinu, ka balstās, tikai kā tas notiek? Talgats vēlreiz paraustīja plecus. Gaiss taču ir mīksts. Tikpat labi var balstīties uz pūkām. Atspiedies un nozvelsies zemē. Viņš nogrozīja galvu. Nē… Kaut kas tur nav īsti kārtībā. Manuprāt, bez Iblisa tur nav iztikts.

-     Kaujinieki! skanīgi iesaucās Lukaševičs. Visi uz nodarbību!

Suleimans ar Talgatu piecēlās kājās un vilkās uz mācību telti.

Septītā nodaļa

Pēc pusdienām, kas prasīja ne vairāk nekā pusstundu, nodarbības turpinājās. Šoreiz tās bija par galveno, par bumbu izgatavošanas mākslu. Spridzinātājs (domās tā viņu nosauca Suleimans) ne ar ko neizcēlās. Vidēja auguma, ar parastu miesas uzbūvi, seja nedz skaista, nedz kroplīga, nedz tumsnēja, nedz bāla. Tāda varēja piederēt gan skolotājam, gan strādniekam, gan menedžerim jebkuram. Nekādu īpašu pazīmju. Spridzinātāju sauca Mihails. Nacionalitāte bija tikpat nenosakāma kā vecums.

Pirms nodarbības spridzinātājs aizsmēķēja cigareti. Pēc tam melanholiski paskatījās pa loga atveri un iegrima dziļās domās. Spridzinātājs bija ļoti lēnīgs, tik lēnīgs, ka Talgats (pēdējās dienās viņš ar Suleimanu bija sadraudzējies) nespēja nosēdēt klusēdams.

-       Bumbu var piepildīt, ar ko vien vēlies, viņš čukstēja Suleimanam ausī. Vienalga, ar kādiem dzelzs gabaliem, galvenais, lai tie ir nelieli. Ļoti piemērotas ir naglas. Ja rokā trāpa skrots, tā var iziet cauri, atstājot tikai mazu rētiņu. Nagla saplosīs miesu kā lupatu. Trāpot kaklā, pārraus artēriju, un kafīrs aizies bojā no asiņu zuduma.

-     Sākam nodarbību, beidzot pateica spridzinātājs.

Suleimans ar Talgatu atvēra burtnīcas un paņēma pildspalvas. Tiklīdz Mihails sāka runāt, atklājās, ka arī balss viņam ir bāla, monotona un "vispārcilvēciska", it kā būtu sintezēta no daudzām, kam piešķirta viena prosodija un tonalitāte.

"Ja sprādzienus Maskavā sarīkojis viņš, nav nekāds brīnums, ka neviens viņu nav atmaskojis un notvēris," nodomāja Suleimans, skatoties uz spridzinātāja bezpersonisko, plakano seju. "Pūlī tāds nav pamanāms. Ari fotorobotu nevar uztaisīt. īsts pelēkais cilvēks. It kā no sienas būtu noņemta ēna, tai iezīmētas acis un pēc tam palaista staigāt pa zemi. Tomēr nē, pūlī ēnu vieglāk pamanīt nekā šādu cilvēku."

-    Jaudīgu spridzekli viegli var pagatavot mājas apstākļos, Mihails murmināja. Bumbas pagatavošanu var sadalīt četros galvenajos posmos. Pirmais posms iniciējošās spridzināmās vielas izgatavošana. Otrais detonatoru izgatavošana. Trešais spridzekļa pamatvielas izgatavošana. Ceturtais pašas bumbas izgatavošana.

Spridzinātājs izpūta smirdīgu dūmu mākuli un turpināja vēl melanholiskākā balsī, it kā reizē ar dūmiem plaušas būtu pametusi daļa dzīvības spēka, kas palīdzēja runāt.

-       Šodien aplūkosim pirmo posmu. No daudzajām sprāgstvielām aprakstīšu acetona dipārskābes izgatavošanu, jo šis paņēmiens ir lēts, ātrs un samērā drošs. Izgatavošanu sāk ar vielu atlasi. Nepieciešamas trīs sastāvdaļas acetons, sērskābe un ūdeņraža pārskābe. Acetonu var nopirkt jebkurā saimniecības preču veikalā, to izmanto nitrokrāsu atšķaidīšanai un traipu tīrīšanai. Acetons ir caurspīdīgs šķidrums ar specifisku smaku, deg un šķīst ūdenī.

-     It kā mēs nekad nebūtu redzējuši acetonu, izsmējīgi novilka Talgats. Vai tik nedomā, ka esam ieradušies šeit no kaut kādas čukņas?

-     Vai tad ne? ar smaidu pajautāja Suleimans.

Talgats gribēja saraukt drūmu pieri, taču pamāja ar galvu un pateica:

-     Vispār jā. Līdz divdesmit gadu vecumam tālāk par rajona centru nebiju ceļojis. Lielāku pilsētu par Maikopu nebiju redzējis.

Spridzinātājs pārstāja murmināt un uzlūkoja Talgatu un Suleimanu. Abi tūlīt iedūra skatienu burtnīcās un sāka cītīgi rakstīt (Talgats īstenībā nerakstīja, bet zīmēja burtnīcā ķerubus, kas neko neizteica).

-     Sērskābi, spridzinātājs turpināja pēc pauzes, var nopirkt vietās, kur automašīnu akumulatoriem maina elektrolītu. Parasti tās ir autodarbnīcas, dažreiz saimniecības preču veikali. Mūsu vajadzībām nepieciešama koncentrēta, deviņdesmit līdz deviņdesmit sešu procentu sērskābe. Izmantojot ūdeņraža peroksīdu, var iztikt arī ar piecdesmit procentīgu. Kurš no jums zina, kas ir ūdeņraža pārskābe?

-     Es zinu, atsaucās Talgats. Sievietes ar to krāso matus.

Spridzinātājs stingri paskatījās uz Talgatu un pamācīja:

-     Ūdeņraža pārskābi izmanto frizētavās matu balināšanai. To pārdod jebkurā aptiekā, ar to dezinficē brūces. Aptiekās bieži vien pārdod ūdeņraža peroksīdu pa desmit baltām tabletēm paciņā. Ūdeņraža peroksīds ir tā pati ūdeņraža pārskābe, kas saistīta ar tiourīnskābi…

Spridzinātāja monotonā balss uzdzina miegu. Acis pašas vērās ciet. Fiziskie vingrinājumi svaigā gaisā (kā citādi lai sauc kaušanos un žņaugšanu?) nepieradušo Tabejevu bija nokausējuši. Suleimans mēģināja koncentrēties, ik pa brīdim berzēja plakstiņus ar pirkstiem, dzīdams prom snaudienu, taču diez cik labi tas neizdevās.

-     Vispirms pārbaudiet nopirkto vielu tīrību, murmināja spridzinātājs. Tējkaroti skābes sajauciet ar ūdeņraža pārskābes tableti un uzpiliniet acetonu. Ja tūlīt saklausāmi sprakšķi un maisījums kļūst dzeltens, tad kāda viela nav pfetiekami tīra, parasti tā ir skābe.

-     Aha, ironiski nošņācās Talgats. Ja iesprāgs acīs, tad ir pilnīgi droši, ka skābe nekur neder.

-    Ja nekas tāds nenotiek, nelikdamies zinis par čukstēšanu, turpināja spridzinātājs, nolieciet maisījumu uz pāris stundām un pagaidiet, kamēr izdalās baltas nogulsnes. Ja tas nenotiek, izejvielas nav pietiekami tiras vai koncentrētas.

"Maita," gurdi un bez kāda naida pret skolotāju nodomāja Suleimans. "Tādu uz reanimāciju, lai iemidzina pacientus bez narkozes. Ak kungs, vai kāds varēja iedomāties, ka nāksies sēdēt solā un pierakstīt lekciju, it kā es būtu nevis aģents, bet parasts students. Un to sauc par kaujinieku nometni! Kaut kāda universitāte, nevis nometne! Vēl pāris šādu nodarbību, un pat lodi nevajadzēs, lai es atdotu galus! Varbūt dabūšu medaļu pēc nāves. Goda vārds, par to pienākas medaļa!"

Bet spridzinātājs nebeidza murkšķēt:

-     Kamēr maisījums mitrs, veidnē pa ass līniju izveidojiet padziļinājumu detonatoram. Kaut vai ar zīmuli. Jāiznāk vāji saistītam baltas vielas gabalam, pēc izskata līdzīgam putuplastam. Pēc veidnes izgatavošanas nekādā ziņā nesitiet pa to un neurbiniet, jo tas var izraisīt detonāciju…

Suleimanu pārņēma neizsakāma atvieglojuma sajūta, kad spridzinātājs pateica:

-     Šodienai pietiks. Visu, kas šodien pierakstīts, uz rītdienu iemācīsieties no galvas. Es atprasīšu.

Pēc spridzinātāja sarīkotā dūmu aizsega teltī Suleimanam svaigais gaiss šķita neparasti svaigs. Izskatījās, ka Talgats domā tāpat.

-     Uh, viņš noteica un noslaucīja ar cepuri no pieres sviedrus. Grūti šīs zinības iet galvā, brāl. Klausos to visu trešo reizi, bet neparko nesaprotu.

-    Ja jau trešo reizi, tev jābūt piezīmēm, teica Suleimans.

-      Nav, brāl. Ne rindiņas. Es nespēju rakstīt, kad blakus runā. Bet viņš runā bez apstājas. Nekas cits neatliek kā klausīties, taču atmiņa man ir slikta. Apburtais loks, Talgats rezumēja paša teikto.

-     Tādā gadījumā paņem manu konspektu un izlasi piecas reizes no vietas, ierosināja Suleimans. Kas zina, varbūt kaut kas paliks atmiņā.

Talgats nopūtās un atzinās:

-      Arī lasīt man nepatīk. No burtiem sāk sāpēt acis. Uh… viņš atkal nopūtās. Agrāk nevarēju pat iedomāties, ka lekcijas par bumbām būs tik garlaicīgas. Atceros, bērnībā mēs ar puikām taisījām nelielas bumbiņas… Tāpat, prieka pēc. Taču tas bija interesanti! Pielaidām deglim uguni, iemetām pa vaļēju vēdlodziņu un paši krūmos gaidījām, kas nu būs. Bet te… Talgats bezcerīgi atmeta ar roku. Drūma garlaicība, vairāk nekas.

-      Mjā… novilka Suleimans. Es pat nezinu, kā tev palīdzēt.

Talgats smaidā parādīja baltus zobus un mundri piemiedza Suleimanam ar aci.

-      Par mani neraizējies, brāl. Ja satikšu kafīru, tikšu ar viņu galā arī bez bumbas. Izvilkšu dunci un izlaidīšu zarnas. Pēc tam izgriezīšu sirdi un likšu apēst. Piekriti?

-     Aha. Suleimans pamāja. Tikai brīdī, kad griezīsi ārā sirdi, viņš jau būs beigts.

* Un tad? Talgats nesaprata.

-    Tādā gadījumā sirdi nāksies ēst pašam. Labu apetīti!

Suleimans piecēlās no akmens, nopurināja bikses un

devās uz strautu.

Astotā nodala

>

Viktors Soloņins aizsmēķēja cigareti ar zeltītām "Zipo" šķiltavām un saldi ievilka dūmu.

-     Man šķita, ka tu nesmēķē, noteica Poremskis.

> ' 5

-     Būtībā tā ir. Taču dažreiz kārojas.

Soloņins ievilka vēl vienu dūmu un palaida gaisā ideāli vienādu baltu dūmu gredzenu. Smaidīdams noraudzījās, kā tas gaisā izklīst.

-    Vārdu sakot, radiobākas signālu esam izsekojuši, viņš sacīja. Bāzes atrašanās vietā tagad zināma precīzi. Protams, sūtīt uz turieni komandu pagaidām par agru. Viņiem droši vien ir sagatavoti atkāpšanās ceļi. Visādas slepenas takas, alas… Kad būs iegūta sīka nometnes un tās apkārtnes fotogrāfija, tad gan varēsim izmantot spēka paņēmienus.

-     Tātad pakavs savu izdarījis, Poremskis domīgi noteica.

-     Ahā! Soloņins pamāja. Ne jau pakavs vien. Es iemontēju čipus arī Suleimana apģērbā un apavos. Drošības dēļ.

-     Vai viņš to zina?

Soloņins palaida gaisā vēl vienu dūmu gredzenu un papurināja galvu.

-      Nē.

Poremskis sarauca pieri.

-     Tev vajadzēja viņam to pateikt.

-      Vajadzēja. Soloņins pamāja. Taču nolēmu, ka drošs paliek drošs. Zinot par čipiem, viņš neviļus varēja sevi nodot.

-     Tik un tā vajadzēja pateikt. Man nepatīk, ja mēs turam viens otru par muļķi.

-     Volodja, nomierinies. Kas darīts, darīts, tagad par vēlu kaut ko mainīt.

Poremskis brīdi klusēja, tad noteica:

-      Labi, brauksim. Taču nākamajā reizē, ja tāda būs, par šādiem stiķiem ziņo man, saprati?

-     Sapratu, Soloņins piekrita.

Poremskis pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

-      Likvidēt nometni tik un tā par agru, viņš domīgi noteica. Bandītiem, kas iemitinājušies Maskavā, var mosties aizdomas. Arī vācu "biedri" kļūs tramīgi.

-     Vai Kameļkovs savācis par viņiem informāciju?

-     Jā. Patlaban nodarbojas ar sīkāku Čačas biogrāfijas noskaidrošanu. Kā klājas Tureckim? Nekā neizdodas sazvanīt.

-      Es runāju ar viņu pirms pusstundas, sacīja Soloņins. Tur seko katram bandītu solim. Ja viss veiksies labi, viņi tos klusu un mierīgi pieķers pie rokas. Bet ja ne… Viņš paraustīja plecus. Tādā gadījumā Diseldorfā ies karsti.

-      Maskavā gaidāms tas pats. Nigmatzjanovs ar Džabrailovu izveda mūs vēl uz četriem bandas dalībniekiem.

-       Nav slikti, Soloņins uzteica. Ja izdosies visus saņemt ciet, būsim padarījuši lielu darbu.

* Tā jau tas ir, taču…

-     Kas vēl?

-      Man šķiet, ka galvenais viņiem nebūt nav Almazs Rafikovičs Nigmatzjanovs.

-     Kas tad?

Poremskis paraustīja plecus.

-     Nezinu. Taču ir tāda sajūta, ka viņu darbību koordinē kāds augstāks. Var gadīties, ka viņi sazinās ar šo cilvēku, apejot mūsu noklausīšanās ierīces. Tas var būt kāds atsevišķs, nefiksēts mobilais numurs.

-     Viss ir iespējams, Soloņins piekrita. Taču par to nav grūti pārliecināties.

Kabineta durvis atvērās, un uz sliekšņa sastinga Kameļkovs.

-     Ahā, pīpējat! viņš iesaucās. Nevis strādājat! Nu protams, lai strādā Miša Kameļkovs, mēs maitāsim gaisu.

-      Nāc vien iekšā, noteica Poremskis. Neciešu, ja cilvēks stāv durvīs un mītiņo.

Miša aizvēra durvis.

-     Čača strādā "Imjarek" konsultāciju firmā jau divus gadus. Kā jūs, Vladimir Dmitrijevič, jau paredzējāt, veic melno darbu. Viņu firmā pieņēmis Muslijevs. Viņš iepazinies ar Čaču kādā čečenu saiešanā MV'U kopmītnē. Čačam bijis vajadzīgs darbs, un Muslijevs iekārtojis viņu "Imjarek". Muslijevs atzinās, ka Čača piedalījies terora akta sarīkošanā koncerna "Hērakls" birojā. Proti, viņš palīdzējis sameklēt izpildītāju.

-     Tātad starpposms starp Muslijevu un Barijevu? pajautāja Poremskis.

Miša sparīgi pamāja ar galvu.

-     Un ko es teicu! Ja var ticēt Muslijevam, tad tieši Čačam ienākusi prātā doma pasūtījuma slepkavību īstenošanai izmantot teroristus! Barijevs šo domu atbalstījis. Kā nekā nāvinieču viņam vesela nometne.

-     Ir nu gan maita! nikni izmeta Poremskis.

-     Maita paliek maita, taču pauris tam zellim strādā, Soloņins aizrādīja. Volodja, man ir viena ideja.

-     Kāda?

-     Almazs Rafikovičs katru dienu pusdieno Dmitrovas šosejas restorānā "Ķiniešu virtuve". Mūsu zēni viņu uzmana no rīta līdz vēlam vakaram, taču pieredze rāda, ka Almazs ir slīpēts zellis, reizumis viņam izdodas nozust.

-     Nozust no jums? Poremskis pasmaidīja un nogrozīja galvu. Nemūžam nenoticēšu.

-     Un tomēr tā ir, Soloņins atzina. Divas reizes esam viņu pazaudējuši. Nigmatzjanovs ļoti labi pazīst Maskavu. Viņš aizgājis no mūsu mašīnām pa šķērsielām pašā pilsētas centrā. Viss liecina, ka Almazs Rafikovičs nav ar pliku roku ņemams. Spriežot pēc prasmes jaukt pēdas, viņam ir laba skola.

-     Tik laba, ka viņam līdzi netiek pat "Piektais līmenis"? ar smaidu noprasīja Poremskis.

-      Ko lai dara, neesam nekādi supermeņi, atbildēja Soloņins. Taču nav runa par to. Es iedomājos, ka nenāktu par ļaunu pielipināt Nigmatzjanovam "blakti". Tas, protams, nav viegli izdarāms, taču domāju, ka tikšu ar šo uzdevumu galā.

Poremskis pameta uz Soloņina pusi neticīgu skatienu.

-      Iekļūt viņa dzīvoklī nevaram. Pilnīgi droši, ka viņš to uzreiz atklās. Arī automašīnai labāk netuvoties. Kas vēl paliek?

-      Paliek pats Almazs Rafikovičs, noteica Soloņins. Atšķirībā no dzīvokļa un automašīnas uz viņa nav signalizScijas ierīču.

-     Un kā tu domā to izdarīt?

-     Vienkārši. Soloņins pasmīnēja. Es jau teicu, ka Almazs Rafikovičs pusdieno "Ķīniešu virtuvē". Vai tur trūkst piedzērušu ķīniešu? Tas ir vienīgais paņēmiens, kā viņam tuvoties.

Pēkšņi ierunājās Kameļkovs, kas visu laiku bija klusējis.

-     Vladimir Dmitrijevič! Viktor! Lūdzu, atļaujiet man izdarīt šo operāciju! Par ko tādu sapņoju jau kopš universitātes!

Poremskis pameta uz Kameļkovu stingru skatienu.

-     Miša, tā nav spēle! Mēs nedrīkstam riskēt.

-      Vladimir Dmitrijevič, es visu saprotu, Kameļkovs dedzīgi atsaucās. Pat nedomāju, ka tā ir spēle. Vienkārši… Neatradis īstos vārdus, Kameļkovs saminstinājās.

-     Es tik ilgi esmu sēdējis kabinetā, ka sāku justies kā grāmatvedis, nevis detektīvs. Vladimir Dmitrijevič, šef, neaizlaidiet postā talantu!

-      Patiešām, Volodja, Soloņins vērsās pie Poremska,

-      lai to izdara Mihails. Esmu dzirdējis, ka firmas "Zarja" atrašana ir viņa nopelns.

Poremskis noplātīja rokas.

-     Es neko neiebilstu. Tikai instruē kārtīgi, lai viņš neko nesalaiž dēlī. Turklāt ideja par piedzērušiem ķiniešiem man nepatīk. Kameļkov, cik tu esi garš?

-     Metrs astoņdesmit seši, Kameļkovs atzinās.

Poremskis pamāja.

-      Redzi nu! Kur tu esi redzējis tik garu ķīnieti? Viņš tur rēgosies kā kuģa masts! Nē, lai labāk ir piedzēries krievs. Jo vairāk tāpēc, ka viņam īpaši nebūs jācenšas.

-Jūs mani apvainojat! Kameļkovs uzmeta lūpu.

-     Neapvainoju, bet konstatēju.

Kameļkovs sadrūma vēl vairāk.

-     Vai šis nejaucibas par mani jums sastāstīja Vjačeslavs Ivanovičs Grjaznovs? viņš noprasīja aizdomu pilnā balsī.

-     Grjaznovs? Poremskis ar Soloņinu saskatījās. Kāpēc tieši Grjaznovs?

-     Tāpat vien, negribīgi atbildēja Miša un neturpināja bīstamo tematu.

-    Viss tumsā tīts, rezumēja Soloņins. Starp citu, tas attiecas tikai uz tevi un Grjaznovu, un mēs negrasāmies iejaukties. Ko teiksi, Volodja, vai ļausim cilvēkam sevi parādīt?

-     Vai tāda spiediena priekšā var noturēties? Poremskis zobgalīgi palūkojās uz Mišu. Tikai tu ne pārāk! Piedzēries krievs nav nekas vairāk kā loma, un talantīgam aktierim tajā jāiejūtas bez alkohola palīdzības. Vai tu esi talantīgs aktieris?

Kameļkovs pieticīgi pasmaidīja un atbildēja:

-     Esmu pats labākais.

Kafejnīcā "Ķīniešu virtuve" bija divas viena no otras ar arku atdalītas zāles un sienas greznoja pielikti milzīgi zīda vēdekļi. Pie bāra bija trīs aizslietņi ar komplicētiem zīmējumiem pāvi, sievietes ar šķībām acīm un eksotiski koki -, bet no griestiem nokarājās lukturīši ar daudzkrāsainiem abažūriem.

Līdz brīdim, kad simpātiskas blondīnes ar kuplām krūtīm pavadībā kafejnīcā ienāca Almazs Rafikovičs, Kameļkovs jau bija paguvis iztukšot divas degvīna glāzes un jutās lieliski.

Almazs Rafikovičs atbīdīja krēslu no stūra galdiņa, palīdzēja apsēsties blondīnei un, apsēdies pats, ar žestu pieaicināja oficiantu. Tas kā viēsulis pieskrēja pie Nigmatzjanova galdiņa un pamira ar iztapīgu smaidu sejā. Almazs Rafikovičs pateica pāris vārdu un paskatījās uz blondīni tā pamāja ar galvu.

Oficiants ierakstīja pasūtījumu mazā grāmatiņā un izgaisa, turpinādams smaidīt.

Kameļkovs ierāva vēl piecdesmit gramus, piecēlās no galda un smagā, ļodzigā gaitā devās pie Nigmatzjanova un viņa draudzenes. Piegājis tuvāk, viņš apstājās, muļķīgi pasmaidīja un sacīja:

-      At-atļausiet?

-       Kas tad nu? Almazs Rafikovičs sarauca pieri. Kas jums vajadzīgs?

-      Nekas! Kameļkovs pasmaidīja. Es tikai ieraudzīju krievu sejas un nespēju atturēties. Ticiet vai ne, bet, kamēr te sēžu, paguvu noilgoties. Atļaujiet stādīties priekšā Koļans. Pareizāk sakot Nikolajs. Un kā jūs sauc?

-     Svetlana, blondīne atbildēja zemā, dobjā balsī.

Almazs Rafikovičs pameta uz pavadones pusi niknu

skatienu, un viņa samulsusi apklusa.

-     Cik skaists vārds! Kameļkovs to prata novērtēt. Pēc tam paskatījās uz Almazu Rafikoviču un pajautāja: Vai atļausiet izdarīt jūsu dāmai nelielu mīmezonu?

Kamēr Almazs Rafikovičs gudroja, ko svešinieks ar to gribējis teikt, Kameļkovs paņēma blondīnes apaļīgo rociņu un pielika pie lūpām.

-     Ai nē! Blondīnes sarkanajās, koši krāsotajās lūpās parādījās smaids. Nav vērts.

-      Ir vērts, ir! apliecināja Kameļkovs un skaļi uzšmaukstināja buču blondīnei uz rokas. Pēc tam atvilka krēslu un iezvēlās tajā ar visu svaru, gandrīz nogāzdams vāzi ar plastmasas ziediem. Mazliet pasēdēšu pie jums, Kameļkovs familiāri paziņoja. Gribas parunāties, bet nav ar ko. Vai iedzersiet kopā ar mani degvinu? Es izmaksāju. Viņš pacēla roku, lai pieaicinātu oficiantu, taču Almazs Rafikovičs stingri noteica:

-     Jaunais cilvēk, nekavējoties ejiet atpakaļ pie sava galdiņa!

-      Kāpēc? Kameļkovs bija patiesi izbrinījies.

-     Tāpēc, ka esam atnākuši te paēst, nevis meklēt jaunas pazīšanās. Jūs traucējat, vai tas jums ir skaidrs?

-      Traucēju? Kameļkovs drūmi nopūtās. Kā vienmēr, viņš skumīgi izdvesa. Visus traucēju. Mājās traucēju, darbā traucēju, pat restorānā… arī te traucēju. Varbūt man ir slikta aura, ko?

-      Var jau būt, ļaunā priekā piekrita Almazs Rafikovičs.

Kameļkovs vērīgi viņu nopētīja un indīgi nosmīkņāja.

-      Bet varbūt man vienkārši nelaimējas ar cilvēkiem? viņš noprasīja draudīgā balsī. Visiem trāpās cilvēki kā cilvēki, bet man nelieši vien. Kā tev šķiet?

Blondīne bailīgi ieķērās Almazam Rafikovičam rokā.

-     Jaunais cilvēk, uzvedieties, kā pienākas! uzkliedza Almazs Rafikovičs.

-     Paskaties tikai, cik bargs! Kameļkovs nekaunīgi pasmīnēja. Manuprāt, es runāju nevis ar tevi, bet ar Svetlanu. Vai tā nav, Svetlana, puķīt? Kameļkovs paskatījās uz blondīni un baudkāri nošmakstināja lūpas.

-       Diezgan, murmuli! noteica Almazs Rafikovičs. Strauji piecēlies no krēsla, viņš noskaldīja: Iesim!

-     Uz kurieni? Kameļkovs uzdeva muļķīgu jautājumu.

-     Uz vestibilu! Almazs Rafikovičs atteica.

► Spriežot pēc neganti apkārt skraidošā skatiena, viņš bija noskaities ne pa jokam. Savukārt Kameļkovs mainīja taktiku uz pretējo.

-      Liecies nu mierā, draugs, viņš noteica laipni un mierīgi. Atvaino, ja esmu aizvainojis. Es taču negribēju neko sliktu. Patiešām! Gribēju tikai kopā ar tevi iedzert.

Apskausim viens otru un aizmirsīsim visu, sarunāts? Nāc šurp, draugs!

Almazs Rafikovičs nepaguva pateikt ne vārdu, kad Kameļkovs jau bija viņu apskāvis, spēcīgi piespiedis pie krūtīm un maigi uzsita ar plaukstu pa muguru. Almazs Rafikovičs mēģināja atbrīvoties, taču Miša viņu turēja stingri.

-      Šaitans! norēcās Almazs Rafikovičs. Laid vaļā! Kam es teicu? Tūlīt atlaid!

Kameļkovs atlaida viņu.

-      Redzi nu, salīgām mieru, viņš miermīlīgi noteica. Vai vismaz tagad varam iedzert?

-     Lai šaitans ar tevi dzer! Almazs Rafikovičs sirdīgi atbildēja.

Tikmēr no zāles otra gala uz galdiņa pusi jau nāca divi apsargi un menedžeris baltā kreklā.

-     Šķiet, ka mūs vēlas patraucēt, Kameļkovs novērtēja situāciju un pagriezās pret Almazu Rafikoviču. Vai tev tā neliekas, ko?

-     Suns aiz žoga ir tavs draugs, nevis es, nikni noteica Almazs Rafikovičs.

Kameļkovs vērīgi uzlūkoja viņu, nopūtās un pateica:

-     Arī tu esi tāds pats, draugs. Visi grib mani apvainot. Par ko? Par to, ka esmu sabiedrisks? Vai par to, ka mīlu cilvēkus? Neko vairāk es negribēju kā vienīgi…

Ko tieši gribēja pateikt Kameļkovs, palika nenoskaidrots: divi spēcīgi sargi satvēra viņu aiz rokām, bet menedžeris, nostājies Mišām tieši pretī, parādīja ar pirkstu uz viņa galda pusi un nošņācās.

-     Ejiet pie sava galdiņa un samaksājiet tēriņu!

-     Kā tad tā, maksāt? Kameļkovs nesaprata. Es vēl neesmu paēdis!

-     Paēdīsi mājās, noteica viens no sargiem.

-     Mājās? Kāpēc, bračiņ, tik rupji? Kameļkovs nikni savilka kopā uzacis un piebilda: Vai zini, ko varu ar tevi izdarīt? Es tevi…

Sargs viegli sagrieza viņa aizlauzto roku. Kameļkovs ievaidējās un saviebās.

-     Sasodīts, tas tik ir spēks! viņš aiz sajūsmas nostenējās. Droši vien pumpējies, vai ne? Labi, komandier, ja mājās, tad mājās. Atlaid vaļā roku, pats aiziešu.

Nogaidījuši, kamēr Kameļkovs noskaita trīssimt rubļus, sargi atkal saņēma viņu aiz rokām un veda uz durvīm.

-     Tikai mieru! Kameļkovs neapmierināts rūca. Es tomēr esmu klients.

-      Vēl vienu vārdu, un tu būsi atskurbtuves klients, piesolīja sargs. Bet, ja atgriezīsies, pats nodošu kruķiem. Iegaumē!

-      Ek jūs… Kameļkovam notrīcēja uzacis. Pa vaigu uz leju noripoja vientuļa asara. Es ar jums kā ar cilvēkiem, bet jūs… Jūs esat gnīdas! Vēl nenokautie buržuji. Gribēju pacienāt viņu ar šņabi. Bet viņš mani…

Kameļkovs kā korķis izlidoja no restorāna un atdūrās ar rokām pret puķu dobes mīksto zemi. Aiz muguras ar troksni aizcirtās durvis. Kameļkovs piecēlās kājās, ar kabatlakatu noslaucīja rokas, rūpīgi notīrīja žaketi, paskatījās uz restorāna durvīm un noteica: * Paldies, zēni! Nākamreiz pasēdēšu te ilgāk.

Pēc tam viņš pacēla roku un sargam, kas noskatījās pa lodziņu, parādīja vidējo pirkstu. Tā atriebies pāri darītājam, Kameļkovs pagriezās un, lielākas ticamības dēļ streipuļodams, lēni vilkās uz tuvākās metro stacijas pusi.

Kas jādara, bija izdarīts.

Atgājis no ķīniešu restorāna pietiekami tālu, Kameļkovs izvilka no kabatas mobilo tālruni, nospieda savienojuma pogu un pielika aparātu pie auss.

-     Klausos! atskanēja Soloņina balss.

-    Hallo, Viktor, "blakts" ir nogādāta, Kameļkovs ziņoja.

-     Vai vieta droša?

-     Pilnīgi. Pieāķēju kabatas iekšpusē.

-     Labi nostrādāts. Kā tev liekas, vai nepamanīs?

-      Kur nu! Tādu lipekli kā jūsu "blaktij" var izmantot par naglu. Gandrīz pats pie tās pielipu.

-     Labi jau labi. Starp citu, Miša, tā mantiņa, ko tu sauc par "blakti", nemaz nav "blakts". Tas ir čips ar retranslatoru. Retums pat mūsu darbā.

-     Ar retranslatoru? Ko tas nozīmē?

-     Ja Almazs Rafikovičs kādam piezvanīs pa mobilo, mēs tūlīt noskaņosimies uz sarunu biedra vilni.

-      Kolosāla manta, Kameļkovs uzslavēja. Vai pārīti nepārdosiet?

-      Pārdotu, ja vien tāds nieks nemaksātu vairāk kā tu kopā ar visu savu ideju bagātibu.

-        Skatoties, kā to vērtē. Kameļkovs apvainojās. Bet lai nu paliek. Pasakiet Poremskim, ka iešu pusdienās, bet pēc tam atgriezīšos kantorī.

-      Vai tad pie ķīniešiem tev nedeva paēst? Soloņins indīgi pajautāja.

-     Par trīssimt rubļiem? skeptiski atcirta Kameļkovs.

-     Tevi vieglāk nomiegt nekā paēdināt.

-      Tiesa kas tiesa, Kameļkovs piekrita. Labi, līdz nākamajai reizei!

-     Uz redzēšanos un labu ēstgribu.

Devītā nodaļa

Mišas Kameļkova veiktā operācija deva pirmos augļus tajā pašā dienā.

Soloņins nolika Poremska priekšā uz galda mazu, sudrabainu piezīmjdatoru, ieslēdza, pagaidīja, kamēr uzlādējas programma, noslēpumaini palūkojās uz Poremski un Kameļkovu un pateica:

-     Skaņa, viri, nav īpaši laba, tāpēc klausieties uzmanīgi. Es šo to patīrīju, tomēr pirmā klase tā nav. Ja kaut ko nesaprotat, jautāsiet pēc tam. Esat gatavi?

-    Jā, pamāja Miša.

-     Kā pionieri, piebilda Poremskis.

-     Tādā gadījumā ar dievpalīgu! noteica Soloņins un nospieda "Enter".

"Sveiks, Almaz Rafikovič!"

"Sveicināts, Mihail Ivanovič!"

"Kas dzirdams par Hamzatu?"

"Muslijevu, vai? Hamzats sēž. Kas šim lai kaitētu."

"Dod liecības?"

"Kādas, pie joda, liecības, Almaz? Viņš tās jau devis! Tas zellis nodevis kruķiem Volodju Lielo Ligzdu. Labi, ka kruķi neuzdrošinājās viņu apcietināt, bet tas vēl nav zvanīts. Skaties, Almaz, ja viņš nodos Čaču, Čača vilks līdzi tevi…"

"Nenodos," Almazs Rafikovičs pārtrauca sarunu biedru. "Es pazīstu Hamzatu. Aiz bailēm viņš daudz sarunā, taču, kad saņem sevi rokās un nomierinās, klusē kā ūpis."

"Lai Dievs dod, Almaz, lai Dievs dod. Pats labākais būtu izdarīt tā, ka Muslijevs vispār neko vairs nesaka. Pat ja aiz bailēm pietaisa pilnas bikses. Priekšā ir tiesa, Almaz. Volodjam Lielajai Ligzdai skandāls nav vajadzīgs. Saproti, par ko ir runa?"

"Saprotu. Taču es neko nevaru darīt. Man nav pazīstamu cietumnieku, ja runa par to."

"Nav?"

"Nav." Almazs Rafikovičs nokrekšķinājās un sacīja: "Ja jūs palīdzētu…"

Svešinieks iesmējās.

"Tu vairs nezini, ko runā, Almaz. Vai tiešām tu domā, ka brāļojos ar kriminālajiem?"

"Nē, bet… Varbūt milicijā jums ir labi paziņas?"

"Varbūt ir, bet varbūt nav." Svešais nopūtās. "Labi, Almaz, mēģināšu tev palīdzēt. Mēs tomēr esam draugi, un draudzība uzliek lielus pienākumus. Taču arī tev jāpalīdz man."

"Visu, ko vēlaties, Mihail Ivanovič. Kas man jāizdara?"

"Tas pats kas agrāk, Almaz. Atradu klientu."

"Mihail Ivanovič, jūs taču zināt, ka ar tādām lietām vairs nenodarbojamies. Pēc Muslijeva apcietināšanas kruķi visu laiku min mums uz astes. Lai slavēts Allāhs, Hamzats visu paņēma uz sevis un mūs nenodeva. Ja uzrausimies vēlreiz, vaļā vairs netiksim."

"Almaz, nerunā niekus!" Svešinieka balsī ieskanējās neapmierinātība. "Kāpēc lai jūs uzrautos? Turklāt vai tev nav vienalga, ko spridzināt? Tu organizē terora aktu, iegūsti rezonansi presē un pie reizes apaļu summu amerikāņu dolāros. Bet mēs ar tavu palīdzību atrisinām savas problēmas. Un visi ir apmierināti."

Almazs brīdi klusēja. Pec tam piesmakušā balsī noprasīja:

"Cik?"

"Pieci simti tūkstošu," atbildēja svešinieks.

"Par iepriekšējo sprādzienu jūs samaksājāt miljonu."

Svešinieks nosmīkņāja.

"Tev ir laba atmiņa, Almaz. Taču kaut ko aizmirsi. Ja nemaldos, pirms divām minūtēm apsolīju atrisināt Muslijeva problēmu. Tas kaut ko maksā, vai nav tiesa?"

"Tiesa," atzina Almazs Rafikovičs.

"Es zināju, ka tu mani sapratīsi. Tātad līkop?"

"Līkop! Kas jānovāc šoreiz?"

"Rūpnīcas "Serp" direktors Igors Trepļovs. Vai esi par tādu dzirdējis?"

"Protams. Taču pēc Karaseva novākšanas viņam būs grūti piekļūt."

"Nekas, gan piekļūsi. Kruķi negaida, ka "teroristi" būs tik nekaunīgi. Uzspridzini viņa māju, pieripini kamazu ar sprāgstvielu pie viņa biroja… Es nezinu, kaut ko izdomā. Ne jau pirmo gadu tu darbojies šajā biznesā."

"Tas nav bizness, tas ir svētais karš."

"Sauc to, kā gribi, Almaz. Galvenais, izdari, kas darāms. Labākais variants būtu meitene nāviniece." Svešinieks vēlreiz nosmīkņāja un piebilda: "Patlaban ir tāda mode. Prese nospriedīs, ka tie visi ir vienas velnišķīgas ķēdes posmi un apsūdzēs čečenu teroristus. Un, ja padomā, nebūs tālu no īstenības. Barijevs taču ir čečens, vai ne?"

"Tā nu tas ir."

"Redzi nu. Rīkojies, Almaz! Visu vajadzīgo informāciju saņemsi kā parasti. Naudu pēc pasūtījuma izpildes. Vai esam vienojušies?"

Almazs Rafikovičs ilgi klusēja, bet pēc tam pateica klusu, bet skaidri:

"Jā. Esam vienojušies."

"Tādā gadījumā līdz nākamajai reizei."

Viktors Soloņins noklikšķināja piezīmjdatora pogu un pievērsa kolēģiem triumfējošu skatienu.

-     Nu, ko teiksiet? viņš jautri noprasīja.

-     Jā, atbildēja Kameļkovs, tagad vismaz zinām, kas viņiem dienaskārtībā. Aizsardzības uzņēmuma "Serp" direktors. Kameļkovs paskatījās uz Poremski. Vladimir Dmitrijevič, ko jūs domājat par to Volodju Lielo Ligzdu?

Poremskis paraustīja plecus.

-     Ir viena versija. Un tu to zini.

-      Smetaņins?

-     Ar "Fatimas lietu" bija saistīts Vladimirs Smetaņins, turklāt Muslijevs uzrādīja tieši viņu, var secināt, ka tas ir viņš.

-     Tas pats Smetaņins, kas organizēja aizsardzības koncerna ģenerāldirektora slepkavību, lai atbrīvotu ceļu savam protežē? grozīdams pirkstos šķiltavas, precizēja Soloņins.

Poremskis pamāja.

-      Tas pats. Oligarhs ar lielo "O" burtu. Tagad ceļā viņam nostājies vēl viens vīrs no aizsardzības Igors Trepļovs.

Miša Kameļkovs saspieda pirkstus dūrē tā, ka nokrakstēja.

-     Velns parāvis! viņš norūca. Bet toreiz viņu gandrīz piežmiedzām! Ja ne prezi…

-     Mihail! Poremskis brīdināja.

Kameļkovs draudīgi savilka kopā uzacis un greizi nosmīnēja.

-    Klusēju jau, klusēju, viņš drūmi noteica. Tas vienkārši aizskar. Vladimir Dmitrijevič, tā naudasmaisa naftas pumpja nekaunībai vairs nav robežu. Kāpt divas reizes uz viena un tā paša grābekļa! Vai tikai nav iedomājies, ka viņam galvā ir burvju cepure? Un ka mums smadzenes zirņa lielumā? Uz ko viņš cer?

-      Uz to, ka slepkavību piedēvēs čečenu teroristiem, noteica Poremskis. Un, ja izdosies novākt Muslijevu, tad viņiem vispār ne no kā nav jābaidās. Starp citu, kas attiecas uz Muslijevu… Poremskis nocēla tālruņa klausuli. Jāpiezvana, lai pastiprina apsardzi. Turklāt mums ir izredzes noķert pie rokas pērkamu milici.

-    Ja saņemsim šo ciet, viņi sapratīs, ka esam noklausījušies sarunu! Kameļkovs satraucās. Un tad visa mūsu operācija kaķim zem astes.

-     Ja rīkosimies akurāti, nesapratīs, noteica Poremskis. Viņš pielika klausuli pie auss. Hallo…

Kamēr Poremskis izskaidroja izmeklēšanas izolatora priekšniekam situāciju ar ieslodzīto Muslijevu, Miša Kameļkovs nolēma iekost. Viņš attaisīja somu un izlika uz galda divus čīzburgerus, šokolādes batoniņu, kārtaino cepumu paciņu un kefīra pudeli. Paskatījās uz Soloņinu, kas rotaļājās ar šķiltavām, un klusu, tā, lai netraucētu Poremski, pajautāja:

-     Vai nāksiet kompānijā?

Soloņins noraidot papurināja galvu.

-     Kā vēlaties… Kameļkovs paraustīja plecus un sāka notiesāt čīzburgeru, uzdzerdams kefīru.

Kad pienāca kārta cepumiem, Poremskis beidza runāt. Viņš nolika klausuli uz aparāta, izvilka kabatlakatu un noslaucīja sasvīdušo pieri.

-     Tā, redz, viņš apmierināts noteica. Muslijevu neuzkrītoši pieskatīs. Ja pērkamo kruķi izdosies pieķert pie rokas, viss tiks noformēts kā nepatīkama nejaušība.

Kameļkovs izdzēra kefīru, iemeta plastmasas pudeli grozā un rezumēja:

-     Tas ir labi. Ja Almazs Rafikovičs zinātu, ka Muslijevs sen nodevis Čaču, viņš nevis censtos novākt Muslijevu, bet pats sev darītu galu.

-     Un uz pasaules būtu par vienu nelieti mazāk, noteica Soloņins, pagrieza šķiltavu ritentiņu un domīgi palūkojās uz liesmiņu, kas izšāvās augšup.

Desmita nodaļa

Asetai nepatika rādīt savus dzejoļus svešiem. Tas nozīmētu to pašu, ko atklāt dvēseli. Tikai divi cilvēki bija izņēmums Barijevs un tante Hava. Viņi lasīja Asetas dzejoļus nopietni, tajos iedziļinoties. Dažreiz palīdzēja ar padomu, kaut arī dvēselē nekad neurbās. Viņi vispār bija ļoti labi, tikpat labi kā tēvs ar māti. Būtībā viņi tagad Asetai bija tēvs ar māti.

Tomēr kopš neilga laika Asetas dzīvē bija uzradies vēl kāds cilvēks, kam viņa varēja un pat gribēja parādīt savus dzejoļus. Tas bija vīrietis. Karavīrs. Skaistulis. Pēdējās naktis Aseta bieži bija domājusi par viņu. Katru rītu viņš sagaidīja Asetu pie strauta, kur viņa bija sākusi iet dažreiz pēc ūdens, citreiz tāpat vien. Sastopot viņa skatienu, Aseta vairs nenolaida acis un nesarka. Ar sirds trīsām viņa gaidīja katru tikšanos, lūgdama Allāhu, lai tas neuzsūtītu kādu traucēkli. ^

Suleimans… Pats skaistākais no Asetai zināmajiem vīriešu vārdiem. Tajā bija saklausāma ūdens un rudens vēja purināto salmu šalkoņa. Tajā bija viss, par ko Aseta bija rakstījusi savā agrajā bērnības laika dzejā, pirms kļūšanas par islāma karavīru.

Suleimans… Aseta nojauta, ka arī viņš nenāk pie strauta tāpat vien, ka ari viņš meklē tikšanos.

Viņi nekad nerunāja par savām jūtām. Viņi sprieda par laiku, stāstīja viens otram, kā pagājusi iepriekšējā diena, kādi ir panākumi. Dažreiz runāja par Korānu. Izrādījās, ka Suleimans svēto grāmatu, kuru Allāhs nodiktējis Muhamedam, īpaši labi nepārzina. Viņš nezināja no galvas nevienu sūru, izskaidrodams to ar slikto atmiņu. Aseta pārstāstīja sūras tās, kuras atcerējās no galvas, kuras ne, saviem vārdiem, lūgdama Allāhu piedot tādu vaļību.

Aseta ilgi domāja pirms savu dzejoļu parādīšanas Suleimanam. Viņa nekaunējās no puiša. Tieši otrādi, ļoti gribēja, lai Suleimans ieskatās viņas dvēselē, lai saprot, ko viņa domā. "Kaut nu viņš nesmietos par mani," čukstēja A&ta ar savām bērnišķīgi apaļajām lūpām.

Viņa jau zināja, ka Suleimans nesmiesies. Tas bija redzams acis, smaidā, saklausāms balss intonācijā.

Nekad mūžā Aseta vēl nebija jutusies kā patlaban. Viņa nebija varējusi pat iedomāties, ka dzīvē uzradīsies cilvēks, tikšanos ar kuru viņa gaidīs stiprāk nekā tikšanos ar

vecākiem vai brāli. Turklāt Suleimanu viņa redzēja katru dienu, bet vecākus viņa nebija redzējusi divus garus mēnešus.

Aseta izbaudīja jaunās jūtas, tomēr no tām baidījās. Baidījās, jo šīs jūtas virzīja prom no galvenā, no kalpošanas Allāham. Domās Aseta iztēlojās sevi par hūriju, kurai uz krūtīm kā spiedogs uz govs sāna rakstīts Allāha vārds. Viņa nevēlējās, lai blakus Allāha vārdam būtu kāds cits vārds. Viņa baidījās, ka Allāhs tāpēc sadusmosies.

Aseta domāja par to katru vakaru un nevarēja izlemt, vai Allāhs sadusmosies vai tieši otrādi atbalstīs viņas izvēli. Allāhs taču ir žēlīgs, bet Suleimans viņa karavīrs. Varētu paprasīt padomu tantei Havai, taču Aseta nevēlējās viņai par to stāstīt. Zemapziņā Aseta saprata, ka sirds dziļumos radušās gaišās un maigās jūtas, ja būs izliktas vispārējai apskatei, var pārvērsties par kaut ko netīru un apkaunojošu.

Galu galā viņa pieņēma lēmumu. Kārtējo reizi satikusi Suleimanu pie strauta, viņa izvilka no kabatas bloknotu un iedeva viņam.

-     Paņem.

Suleimans paņēma bloknotu, apskatīja ar ziediem apzīmēto vāku un pasmaidīja.

-     Kas tur ir?

-     Mana dvēsele, atbildēja Aseta.

-     Tik maza?

Aseta pamāja.

-    Jā. Tai nav jābūt lielai. Tā ir kā skaitāmie kauliņi un dators, kādus izmanto kafīri. Skaitāmie kauliņi ir lieli un prot tikai skaitīt. Dators ir mazs, taču ar to var rakstīt, zīmēt un taisīt kino. Šis bloknots ir manas dvēseles kino.

-     Interesanti. Suleimans domīgi nopētīja bloknotu un pievērsa skatienu Asetai. Vai drīkstu to atvērt?

-     Protams, atbildēja Aseta. Tāpēc jau iedevu.

-     Ja gribi, palasīšu to pie sevis teltī, sacīja Suleimans.

Aseta apņēmīgi papurināja galvu.

-     Nē. Lasi tagad.

-      Kā vēlies. Suleimans atvēra bloknotu. Melnās uzacis izbrīnā uzlidoja augšup. Tie ir dzejoļi? viņš klusu pajautāja.

-    Jā, Aseta pamāja. Lasi, es netraucēšu.

Kamēr Suleimans lasīja, Aseta klusu stāvēja blakus un, sirdij stājoties, vēroja puiša seju un centās uzminēt, ko viņš domā šajā brīdī. Suleimana seja bija nopietna un saspringta. Viņš pāršķīra lapu… Pēc brīža nākamo… Vēl vienu… Pēc tam bloknotu aizvēra un pievērsa skatienu Asetai.

-       Es gribu to paņemt līdzi uz telti, viņš noteica. Vai tu atļausi?

Aseta sarauca pieri.

-     Kāpēc? Lasi tepat.

Suleimans lēni papurināja galvu.

-       Nē, Aseta. Tie vārdi ir pārāk nopietni, lai lasītu steigā.

-     Tādā gadījumā paņem līdzi, Aseta piekrita.

* Viņa nolaida skatienu un nezināja, kā sarunu turpināt. Piepeši kļuva ļoti neērti. Viņa kā muļķe bija atklājusi dvēseli svešam cilvēkam. Tagad tas parādīs dzejoļus kādam kaujiniekam, un abi smiesies par nabaga Asetas jūtām. Uz ko gan viņa bija cerējusi?

-     Es iešu, sacīja Aseta.

Viņa pagriezās, lai dotos prom, taču Suleimans satvēra meiteni aiz rokas.

-     Pagaidi, viņš sacīja.

Aseta apstājās. Suleimans atlaida roku, maigi saņēma viņas plecus un pagrieza Asetu pret sevi.

-     Tu esi ļoti jauka meitene, Aseta, viņš klusu noteica. Tava dzeja aizkustina. Esmu laimīgs, ka to parādīji.

Aseta pacēla galvu un bikli ieskatījās Suleimanam acīs.

-     Vai tiešām?

Suleimans pamāja.

-    Jā. Negaidīti viņš pievilka Asetu pie sevis un maigi ar lūpām pieskārās viņas augstajai pierei. Neviena nav tik laba kā tu, viņš nočukstēja.

Aseta gribēja izrauties, taču nespēja saviļņojums un apmulsums bija pārāk liels.

"Tu nedrīksti to darīt," Asetai sacīja iekšējā balss. "Vai dzirdi, nedrīksti! Tas ir slikti, tas ir grēks!" Taču balss bija tik klusa, skanēja tik nedroši, ka Aseta pārstāja cīnīties ar sevi.

-     Neviena nav tik laba kā tu, skatoties Asetas plati atvērtajās acīs, ar maigu smaidu uz lūpām atkārtoja Suleimans.

-     Nē. Neviens nav tik labs kā tu, nočukstēja Aseta un, aizvērusi acis, sniedza pretī lūpas.

Pēc tuvcīņas nodarbībām Barijevs izsauca Suleimanu pie sevis uz telti. Viņš sēdēja pie galda un dzēra tēju. Ieraudzījis Suleimanu, Barijevs norādīja ar roku uz krēslu.

-     Sēdies, Suleiman, mums jāaprunājas.

Suleimans apsēdās. Barijevs iestrēba tēju, nolika tasīti, samiedza melnās ačteles un pajautāja:

-     Kādi ir panākumi, Suleiman?

Suleimans paraustīja plecus.

-     Normāli. Mācos.

-     Jā. Barijevs palocīja galvu. Stāsta, ka tu esi labs skolnieks. Tu esi labi iemācījies kauties ar nazi, taču pagaidām ne visai trāpīgi šauj.

-      Apnicis šaut pa mērķiem. Ja priekšā stāvētu kafīrs, es garām neaizšautu.

Barijeva acis viltīgi nozibsnīja.

-     Ticu, Suleiman, ticu. Tu esi te jau divas nedēļas un pa šo laiku daudz esi iemācījies. Pats vari izgatavot bumbu, nolikt un uzspridzināt brīdī, kad tuvumā atrodas kafīri.

-     Tikai pašu vienkāršāko, sacīja Suleimans.

-      Vienkāršāko, tu saki? Barijevs pasmaidīja. Reizēm no visvienkāršākajām bumbām ir lielāks labums nekā no pašām sarežģītākajām. Galvenais nav tas, kas bumbā, bet kas tev ir šeit. Barijevs pacēla roku un piesita sev pie pieres ar saliektu pirkstu. Tur tev nekā netrūkst. Manuprāt, no tevis iznāks labs kaujinieks.

-      Viss atkarīgs no Allāha gribas, Suleimans pieticīgi noteica.

-     Tev taisnība, viss atkarīgs no Allāha gribas, kā ēna atsaucās Barijevs. Viņa zemajā, tumsnējā pierē iegūlās trīs dziļas rievas. Tas viss ir labi, Suleiman, taču negribēju runāt ar tevi par to.

» Par ko tad?

Barijevam satumsa seja.

-     Tu katru ritu ej uz strautu runāties ar Asetu. Viņa balsī ieskanējās vēsums.

-     Taisnība, Suleimans atzinās. Viņa man palīdz apgūt Korānu.

Barijevs vēsi pasmīnēja.

-    Jā, Aseta ir gudra meitene. Un Korānu pārzina labāk nekā dažs mulla. Klausies, ko teikšu, Suleiman. Tu esi pieaudzis vīrietis un saproti, pie kā var novest tādas tikšanās. Aseta ir jūtīga meitene. Raksta dzeju, viņai ir labi attīstīta fantāzija. Baidos, ka viņa kaut ko var safantazēt par tevi.

Suleimans paraustīja plecus.

-     Nesaprotu, no kā tu baidies, Sultan. Mēs tikai sarunājamies.

-      No kā es baidos? Barijeva acīs uzspīdēja nelabas liesmiņas. Saproti, Suleiman, viņš lēni noteica, fantāzija nav nekas slikts. Bet tā ir laba mierlaika dzīvē, karā no tās ir tikai ļaunums. Tā apgrūtina pavēļu izpildi.

-     Ak tad tādas tās lietas! Suleimans aptvēra. Baidies, ka Aseta sāks ilgoties pēc mierīgas dzīves un Allāha vārdā negribēs mirt?

Barijevs nosmīkņāja, cieši sakniebis lūpas. Uz sarainajiem vaigiem sakustējās muskuļu mezgli.

-     Tu pareizi esi mani sapratis, Suleiman. Vispār tu esi gudrs vīrs, tikai uzvedies kā pēdējais nejēga. Vai tikai tu neesi iedomājies, ka es nezinu, kas notiek? Tu jauc viņai prātu. Līdz tavai atnākšanai viņa bija gatava doties uz turieni, uz kurieni viņu sūtīs, un darīt to, ko viņai pavēlēs. Skatienā nebija šaubas. Tagad domas padarījušas acis miglainas. Viņa vairs negrib mirt, Suleiman. Vēl mazliet, un viņa atteiksies no paradīzes un aizmirsīs bojā gājušo brāli, kurš jāatriebj. Hava ir neapmierināta un izsakās, ka tu vari sagandēt visu, kam veltīts ne viens mēnesis vien.

-    Tu esi pārāk augstās domās par manām spējām, Sultan, pajokoja Suleimans. Man gluži vienkārši ir patīkami ar viņu patērgāt, tas arī viss.

Urbdams Suleimanu ar savām melnajām, nežēlīgajām acīm, Barijevs lēni nogrozīja galvu.

-      Tu runā aplam, Suleiman. Ai, cik aplam! Bet lai paliek, beigšu ar tevi strīdēties. Tu esi mans kaujinieks, tāpēc aizliedzu ar meiteni tikties un ar viņu sarunāties. No šīs dienas jūs staigāsiet katrs pa savu ceļu. Barijeva skatiens kļuva ciets un nelaipns. Vai tu saprati mani, Suleiman?

-    Jā, Sultan, es tevi sapratu.

-     Tādā gadījumā ej un neaizmirsti, ko teicu!

Suleimans pagriezās, lai ietu, taču Barijevs uzsauca:

-     Pagaidi!

Suleimans apstājās un atskatījās.

-     Kas ir, Sultan?

-     Tu gribēji nogalināt kafirus. Drīz to varēsi izdarīt.

-     Kā? Suleimans nesaprata. Kur?

-      Maskavā. Pēc pāris dienām brauksi uz turieni un izdarīsi, kas jādara. Tagad ej un lieku nejautā. Un esi labs skolnieks, ja vēlies, lai Allāhs tev atmaksā.

Vienpadsmitā nodaļa

„ Šajā vakara stundā restorānā "Ķīniešu virtuve" cilvēku bija daudz. Ķīniešu kompānijas aizņēma lielos, apaļos galdus zāles centrā un ēda sniegbaltu rīsu ar tikai viņiem vien zināmām garšvielām. Viņi smējās un skaļi pārrunāja pagājušo dienu (ķīniešu vairākumam vietējā mantu tirgū bija savi paviljoni). Arī krievu netrūka. Pie maziem galdiņiem papīra lukturu ēnā sēdēja pārīši un piedzēra plūmju vīnu pie cūkgaļas ar ananasiem, bambusa, cepta zuša vai citiem eksotiskiem ēdieniem ar krieva ausij neuztveramiem nosaukumiem.

Iegājis zālē, Čača pārlaida tai skatienu, gribēdams ieraudzīt Nigmatzjanovu. Tas, kā parasti, sēdēja pie stūra galdiņa, dzēra ķīniešu alu un laiski vēroja apkārtni. Viņš izskatījās reizē modrs un atslābināts kā snaudošs kaķis, kurš jebkurā brīdī var pielēkt kājās, lai uzkluptu laupījumam vai laistos lapās.

"Viņš ari bez Lobova ir bīstams cilvēks," nodomāja Čača, atcerējies, cik virtuozi Almazs rīkojas ar dunci balisongu. Arī Čača prata rīkoties ar aukstajiem ieročiem, taču priekšroku deva šaujamrīkiem lode tomēr drošāka nekā dunča dūriens.

Čača uzplāja uz lūpām neīstu smaidiņu un devās pie Almaza Rafikoviča.

-     Sveiks, Almaz! viņš pasveicināja ieroču brāli.

-     Ak, Čača! Almazs Rafikovičs samiedza jau tā šaurās acis un spēcīgi paspieda plikpaurainā švīta roku. Apsēdies, pasūtīšu tev alu.

Čača apsēdās, aplūkoja pudeli ar hieroglifiem un sacīja:

-      Paldies, bet kaut kā negribas. Labāk dzeršu sulu. Viņš pieaicināja oficiantu un pasūtīja ābolu sulu ar mīkstumu. Pēc tam atkal pagriezās pret Almazu Rafikoviču. Vai kaut kas noticis, Almaz?

-     Noticis, atbildēja Almazs Rafikovičs. Esam saņēmuši vēl vienu pasūtījumu.

-     Paskaties tikai? Čača jūtami atdzīvojās. No kā?

-     No tā paša, Almazs Rafikovičs drūmi atbildēja.

-     Tātad maksā labu naudu, vai ne?

-     Maksā jau, maksā. Tikai es jūtos kā padauza.

-      Padauza dod pavārtēs, izsmējīgi aizrādīja Čača. Par tādu naudu, kādu maksā mums, varam saukt sevi par godīgiem devējiem.

Almazs Rafikovičs neapmierināts saviebās.

-     Atkal tu muldi nez kādas muļķības. Kas tajā universitātē tev mācīts?

-     Neatceros vairs, atbildēja Čača. Tas bija sen, citā dzīvē.

-     Kas tiesa, tas tiesa. Almazs Rafikovičs skumīgi pamāja. Šajā dzīvē neko citu tu neproti kā rīkles griezt un drāzt banālus jokus.

-      Mani joki nevienu • netraucē, bet pārgrieztās rīkles ieskaitīs tajā saulē.

-     Arī šajā tās dod tev labu peļņu.

Pienāca oficiante un nolika Čačas priekšā tievu glāzi ar ābolu sulu.

-     Labu apetīti! viņa pieklājīgi novēlēja.

-     Paldies, daiļaviņ! Čača viņai uzsmaidīja.

Pavadījis oficianti ar kāru skatienu, viņš nogrozīja galvu un noklikšķināja mēli.

-     Smuks meitēns!

Almazs Rafikovičs izvilka cigaretes un aizsmēķēja. Cauri dūmu mākonim paskatījās uz Čaču un sacīja:

-      Šoreiz maksā tikai piecus simtus. Bet apsolīja novākt Muslijevu.

Almazs Rafikovičs vērīgi nopētīja Čaču, mēģinādams saprast, kādu iespaidu atstājis šis paziņojums, bet Čačas seja, kā vienmēr, neizteica galīgi neko. Almazs Rafikovičs necieta šo Čačas īpašību saglabāt absolūtu mieru jebkurā situācijā; reiz, spēlējot pokeru, Almazam Rafikovičam tas bija izmaksājis piecus taukšķus.

-     Sen bija laiks. Čača viegli pasmīnēja. Teikšu atklāti, Almaz, kamēr Hamzats atrodas kamerā, es sēžu kā uz vulkāna. Ja nu atraisa mēli un šis par mums izklāsta visu? Ko tad darīsim? Iesim kalnos? Nekā nebija! Čača papurināja galvu. Kalnos neesmu ar mieru. Pietiek, gana esmu pa tiem rāpojis. Esmu pilsētas iemītnieks. Arī labuma no manis vairāk šeit nekā kalnos.

Almazs Rafikovičs piesita ar cigareti pie pelnutrauka malas un jautri palūkojās uz Čaču.

-     Tu esi interesants vīrs, Čača. It kā cīnies par ideju, taču savu labumu garām nekad nelaid. Tā runāt pienāktos Lobovam. Viņam mūsu ticība pie vienas vietas, un viņš to neslēpj. Varbūt arī tev tā pie vienas vietas?

Čačam samiedzās acis.

-      Runā vien, Almaz, tikai nesarunā lieku. Tieši es atvedu tevi uz organizāciju. Vari pateikties man, ka tev ir dārgi uzvalki, ērts dzīvoklis un laba automašīna, ka tavos kontos…

-       Diezgan! Almazs Rafikovičs asi viņu pārtrauca. Es tev neuzklūpu, bet tu padomā, ko runā. Tās tavējās "lietas" man neiet pie sirds, lai cik labi viņi maksātu. Mēs esam islāma karavīri, taču izturamies kā parasti algotņi. Lai notiek, šo pasūtījumu izpildīsim un tad pieliksim punktu. Saprati?

Čača sēdēja, drūmi blenzdams grīdā, un nervozi salieca un atpleta labās rokas pirkstus.

-     Tās ir tavas domas, Almaz, drūmi noteica Čača, pacēla galvu un pameta uz viņu šķību skatienu. Šoreiz paklusēšu, bet pie šīs sarunas atgriezīsimies citā reizē.

-     Ar mieru. Almazs Rafikovičs pamāja. Bet, tā kā esam nonākuši pie vienām domām, apspriedīsim detaļas. Volodja Lielā Ligzda vēlas, lai terora aktu sarīkotu šahida.

-     Vai tā ir problēma? Čača savilka uzacis uz augšu.

-     Ja vajag šahidu, šahida būs. Lai nu kas, bet šis mantas mums netrūkst.

Almazs Rafikovičs nočirkstināja zobus, taču neko neteica.

-     Vai ar Barijevu jau sazinājies? Čača pavaicāja.

-     Zvanīju Musam. Rīt Barijevs uzņems sakarus, tad arī visu pārrunāsim.

Almazs Rafikovičs iedzēra malku alus un saviebās.

-     Silts. Ari tava sula kļuvusi pavisam tumša. Dzer, kamēr nav melna.

Čača domīgi paskatījās uz savu glāzi un noteica:

-     Sultāns pieprasīs parasto daļu.

-     Pieprasīs samaksāsim. Almazs Rafikovičs paraustīja plecus.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Tad Čača nopūtās un piecēlās no galda.

-     Man jāiet, viņš pateica. Tiklīdz būsi runājis ar Barijevu, iepazīstināsi mani ar visu, labi?

Almazs Rafikovičs klusēdams pamāja.

-     Jā, un vēl… Čača izklaidīgi pakasīja virsdeguni.

-      Tā lieta, kuru grasījāmies īstenot ar Suleimanu, paliek spēkā?

-     Protams. Nāksies atlikt uz vēlāku laiku, bet tas nav nekas briesmīgs. Puisim būs vairāk laika apmācībai.

-     Tad tā lai paliek. Starp citu kā viņam tur iet?

-     Normāli. Mācās. Sultāns saka iznākšot labs kaujinieks.

Labs kaujinieks? Čača novīpsnāja. Paskatīsimies, kas viņš par kaujinieku. Ja iegāzīs mani, es pats viņu nozūmēšu. Labi, dzīvo vesels! Neaizmirsti man pastāstīt par sarunu ar Sultānu.

Čača paspieda Almazam Rafikovičam roku un devās uz durvīm.

Divpadsmitā nodaļa

Nākamajā dienā Asetai, kura kopā ar divām meitenēm gāja uz nodarbībām, Barijevs uzsauca:

-     Ei, Aseta, panāc šurp! Man ar tevi jāaprunājas.

Aseta paklausīgi nošķīrās no grupas un piegāja pie Barijeva. Viņš skatījās ar viltīgi piemiegtām acīm.

-     Tu jau esi pavisam pieaugusi, Aseta. Kā laiks skrien! Tavā vecumā meitenes vispār ātri kļūst pieaugušas. īpaši te, nometnē. Turklāt tu daudz esi pārdzīvojusi.

Aseta bikli pasmaidīja. Viņa nezināja, ko atbildēt.

-     Vai brāli vēl atceries? noprasīja Barijevs.

-    Jā, klusu atbildēja Aseta.

-     Un ko tu par viņu domā?

Aseta ar nervozu rokas kustību sakārtoja melno lakatu, paskatījās Barijevam tieši acīs un sacīja:

-     Sultan, kāpēc tu tā jautā? Tu taču zini, ko par viņu domāju.

-     Agrāk zināju, sacīja Barijevs. Taču sen par viņu neesam runājuši. Agrāk tu pati nāci uz manu telti aprunāties, bet tagad mēs nerunājam vairākas dienas pēc kārtas.

Kas noticis, Aseta? Vai tu joprojām vēlies palīdzēt Muhamedam nokļūt paradīzē?

Aseta paskatījās uz viņu ar izbrīnu.

-     Vai tad var būt citādi? viņa pajautāja.

Barijevs paraustīja plecus.

-     Nezinu, Aseta. To tu man pasaki.

Aseta savilka taisnās, melnās uzacis un sacīja, cenzdamās runāt stingri un skaidri.

-    Jā, Sultan, es joprojām gribu palīdzēt nabaga brālim nokļūt paradīzē. Un palīdzēšu, ja dosi man šādu iespēju.

-     Iespēja būs, atbildēja Barijevs. Pavisam drīz.

Aseta neticīgi viņu nopētīja.

-    Tu saki patiesību, Sultan?

-     Protams. Vai kādreiz esmu tevi mānījis, Aseta?

Asetas acis plati iepletās. Roka automātiski pacēlās pie

krūtim.

-     Kad? Asetai ietrīcējās balss.

-     Pēc pāris dienām, atbildēja Barijevs, vērīgi pētīdams viņas seju. Nez kāpēc tu īpaši nepriecājies, meitenīt.

-     Ko tu runā, Sultan! Priecājos! Ļoti priecājos!

-    Tas ir labi. Barijevs pasmaidīja, nozibsnīdams sniegbaltu zobu švīku. Es zināju, ka tu tā teiksi. Jau pirms diviem mēnešiem tu lūdzi sūtīt tevi uzdevumā. Toreiz tas bija par agru. Tu neko neprāti, Aseta, tevi bija pārņēmušas tikai atriebības alkas un vēlme palīdzēt brālim grēciniekam. Tagad tu daudz proti.

Asetas seja sakritās un nobālēja.

-     Jā, Sultan, viņa mierīgi pateica. Kopš tā laika daudz kas ir mainijies. Neesmu vairs tāda kā agrāk.

Barijevs pacēla roku un maigi kā tēvs noglāstīja Asetas galvu.

-     Drīz tu redzēsi Allāhu, viņš klusu noteica. Man ir mazliet žēl, ka nokļūsi tur pirmā, taču tāds acīmredzot ir mans liktenis. Man te vēl daudz darāmā, Aseta.

Aseta saspringta pasmaidīja.

-     Nekas, Sultan. Kādreiz tur satiksimies. Mēs un mans brālis Muhameds. Mums būs, par ko parunāt, vai ne?

-      Taisnība, Aseta. Viņš vēlreiz noglāstīja meitenei galvu. Esmu tev ļoti pieķēries, manu meitenīt. Negribu laist tevi vaļā, taču tev jāpilda savs pienākums. Kur ir tavi dzejoļi? Vai vēl tos raksti?

Aseta pamāja. -Jā.

-     Nolasi kaut ko.

Aseta saminstinājās.

-     Nezinu, ko lai tev lasu, Sultan.

-      Nezini? Barijevs samiedza acis. Sameklē savu burtnīciņu un kopā paskatīsimies.

Aseta nolaida skatienu.

-      Nevaru, Sultan, viņa klusu noteica. Es to pazaudēju.

-      Pazaudēji! iesaucās Sultāns. Viņš sataisija bēdīgu seju un satriekts nogrozīja galvu. Ai, cik nelaimīgi! Tu esi pazaudējusi visus savus dzejoļus! Droši vien ļoti to pārdzīvo, Aseta?

-     Jā, Sultan. Taču tas nav briesmīgi. Es atceros visus dzejoļus no galvas.

-      Ak tā? Barijevs novilka ar plaukstu pāri bārdai. Tas ir labi, Aseta. Labi, ka atceries. Tādā gadījumā noskaiti kaut ko pēc atmiņas. Man ļoti patīk, kā tu lasi dzeju.

-     Labi, Sultan… Aseta domīgi sarauca pieri, mēģinādama atcerēties gadījumam piemērotu dzejoli, taču aiz saviļņojuma nespēja. Tad viņa noskaitīja pirmo dzejoli, kas ienāca prātā.

Ak, zvaigzne draudīgā! Caur manas Zemes skumjo gadu tumsu Tu viedas zīmes vilki debesis. Tās karu, asinis un sāpes sola. Kad pāri ciemu jumtiem vaļā vēri Tu savu aci miegaino, ak, Kādas sāpju priekšnojautas, To redzot, sirdi skāra mums!

Un piepildījās baismais sapnis: Karš, kurā naidnieks spēcīgāks Ik ciemu līdzina ar zemi Un ļaudis sadzen biezokņos. Laiks kaujas ceļus dubļos vērta, Ikviena šķiršanās bij' žēla. Sirds, raudāt pagurusi, stāja No piedzīvotām šausmu ainām.

Bet zinu es, ka kaut kur tālu Ir kāda maza planēta, Kur gadu simtiem ilgu laiku Mīt daudzas ciltis draudzīgas. Tur arī reizēm bēdas valda, , Tur arī kaislības skar ļaudis,

Bet viņi zaudējuši nav Tur dvēseles, un tāpēc jau Tur zelta gaismas viļņi trauc Caur nebūtības tumsu cauri. Un mazā planēta, es zinu, Ir mūsu bēdu pilnā Zeme.

Aseta apklusa. Barijevs stāvēja kā zemē iemiets un lūkojās garām Asetai. Beidzot viņš sakustējās.

-      Sasodīts… Barijevs klusu noteica un noslaucīja ar plaukstu no acīm miklumu. Cik skaisti vārdi. "Tur arī reizēm bēdas valda. Tur ari kaislības skar ļaudis. Bet viņi zaudējuši nav tur dvēseles…" Vai pati to uzrakstīji?

-     Nē, es ne. To rakstījis krievu dzejnieks Zabolockis.

Barijevs aizkustināts nošņaukāja degunu un nogrozīja

galvu.

-     Tie tik ir vārdi! Saki kā cilvēkam var ienākt prātā tik skaisti vārdi?

Aseta paraustīja plecus.

-      Nezinu.

-     Bet es zinu, sacīja Barijevs. Vārdus sūta Allāhs. Viņš vēlreiz noslaucīja acis un sarauca pieri. Labi, Aseta, ej pie tantes Havas. Viņa tāpat grib ar tevi aprunāties. Un gatavojies aizbraukšanai. Drīz ari tu būsi uz tās planētas un redzēsi zeltainos gaismas viļņus. Un tavs brālis tur būs. Neesmu mulla, bet stingri to apsolu.

Trīspadsmitā nodaļa

Aseta ilgi centās notvert brīdi, kad varēs satikties ar Suleimanu divatā, un beidzot tāds pagadījās. Suleimans kopā ar citiem kaujiniekiem nāca no šautuves. Visi aizgāja uz teltīm, bet Suleimans devās pie strauta. Aseta zināja, kāpēc. Viņš cerēja tur satikt Asetu. Doma, ka Suleimans meklē tikšanos ar viņu, bija patīkama.

Viņa nogaidīja, kamēr Suleimans nozudīs aiz akmens, un sekoja. Labāk, ja abus neredz kopā. Sultāns ar tanti Havu bija teikuši, ka nevajag tikties ar Suleimanu. Viņi, protams, varēja ieraudzīt, ka Aseta aiziet uz strauta pusi, tomēr tā bija labāk, nekā iet kopā.

Kad Aseta piegāja pie strauta, Suleimans mazgājās, nometies uz ceļgaliem. Pa stiprajām, melnīgsnējām rokām tecēja ūdens straumītes. Parasti kārtīgi sasukātie tumšie mati bija slapji un sapinkojušies. Aseta pasmaidīja. Tāds Suleimans viņai patika vēl vairāk.

Saklausījis aiz muguras soļus, Suleimans pagriezās. Viņa sejā parādījās smaids. Viņš strauji piecēlās kājās un piegāja pie Asetas.

-     Mīļā, viņš teica un pastiepa Asetai pretī rokas.

Tomēr Aseta izvairījās no apskāviena.

-     Mūs var ieraudzīt, viņa sacīja. Man vienalga, taču tev var būt nepatikšanas.

Suleimans meitenes priekšā apjucis sastinga.

-      Pagaidi… Pagaidi, Aseta… Kāpēc tev vienalga?

-     Tāpēc, ka drīz dodos projām.

-      Uz kurieni?

Aseta saņēmās un pateica tik stingri, cik nu spēja:

-     Darīt to, kas man mācīts.

Suleimans nobālēja. Vaigos samezglojās muskuļi.

-     Tevi sūta uzdevumā? viņš jautāja piesmakušā balsī.

* — Jā, — atbildēja Aseta. Tante Hava teica, ka Maskavā būs liela operācija un atļāva pašai dot tai nosaukumu. Es to nosaukšu par "Muhamedu". Par godu bojā gājušajam brālim.

-      Sasodīts… klusu noteica Suleimans, balsij aizraujoties. Tātad tevi sūta uz Maskavu… Kad?

-     Drīz. Tuvākajās dienās. Varbūt rīt.

-     Rīt… domīgi atkārtoja Suleimans.

Viņš sarauca uzacis, taču sejā parādījās izteiksme, it kā viņš prātā kaut ko apsvērtu. Aseta ar izbrīnu vēroja viņu.

-     Vai tu saglabāsi manu burtnīciņu? viņa pajautāja.

Suleimans pasmaidīja, taču smaids izskatījās samocīts,

it kā katra lūpu kustība sagādātu neciešamas sāpes.

-    Jā, Aseta, saglabāšu.

-     Vai zini… Arī Aseta ar pūlēm pasmaidīja. Ja kādreiz tev būs bērni, parādi viņiem šo burtnīciņu, labi? Un pastāsti, ka pasaulē reiz dzīvoja tāda meitene Aseta. Savā mūžā viņa izdarīja daudz muļķību, taču nekad nevienam netika vēlējusi ļaunu. Apsoli?

-     Apsolu, sacīja Suleimans. Bet arī tu kaut ko apsoli. Viņš noņēma no kakla ķēdīti ar pakaviņu un sniedza Asetai. Paņem to.

-     Kāpēc? Aseta brīnījās.

-      Gribu, lai tas būtu tev kaklā. Līdz pašam pēdējam brīdim.

Aseta paņēma ķēdīti.

-      Smaga gan, viņa noteica, uzlika ķēdīti kaklā un pasmaidīja. Redzi, Suleiman, es uzliku tavu pakavu kaklā. Apsolu, ka tas būs kopā ar mani līdz pēdējam brīdim. Tev par to prieks?

-     Jā, prieks. Viņš pasniedzās un maigi ar plaukstu novilka pāri Asetas vaigam. Viss būs labi, tici man.

-       Zinu, viegli pasmīnējusi, Aseta atbildēja. Es nokļūšu paradīzē. Taču zini… Ja nebūtu Muhameda, tagad es negribētu doties uz turieni. Nezinu, kā lai tev to paskaidroju, Suleiman. Kamēr nebiju satikusi tevi, viss bija skaidrs. Bet tagad… Asetas tīro pierīti pāršķēla sīkas ciešanu rieviņas. Neko vairs es nesaprotu… Viņas balsī ieskanējās sāpes.

-      Tu baidies mirt, sacīja Suleimans. Visi cilvēki baidās no nāves. Taču tev jāsaņemas. Neizrādi šīs bailes Sultanam un tantei Havai.

-      Tev taisnība, Aseta piekrita. Man jāpaliek viņiem prātā kā drosmīgai.

-      Ne to gribēju teikt, Aseta, Suleimans skumji sacīja. Kaut arī… Tev taisnība, lai viņi atceras tevi kā drosmīgu. Jo tu esi drosmīga. Tu esi pati drosmīgākā meitene pasaulē!

Viņš saņēma Asetu aiz pleciem un pievilka sev klāt. Aseta nepretojās.

-     Iegaumē, Aseta, tu esi man ļoti dārga. Es darītu visu, kas manos spēkos, lai pasargātu tevi no nelaimes. Suleimans sarauca pieri un dīvaini pasmīnēja. Kas zina, varbūt vēl pasargāšu, viņš klusu piebilda.

Aseta nesaprata, kāpēc viņš tā saka, bet juta vienīgi to, ka viņas kājas kļūst vājas un sāk trīcēt un kaklā iespriežas karsts kamols.

-    Tavi vārdi dara mani vāju, viņa sacīja. Man jāiet, Suleiman. Es…

* Suleimans piekļāva meiteni pie krūtīm un noskūpstīja uz lūpām. Aseta atbrīvojās un soli atkāpās.

-     Droši vien mums vairs neizdosies parunāt, skumji noteica Aseta. Ardievu, Suleiman! Un neaizmirsti, ko tu man apsolīji.

-     Ari tu neaizmirsti!

Aseta pasmaidīja un piespieda plaukstu pie krūtīm vietā, kur atradās kulons. Pēc tam strauji pagriezās, lai Suleimans neieraudzītu acīs saskrējušās asaras, un ātriem soļiem, gandrīz skriešus, devās uz nometni.

Tu nemirsi, viņai aiz muguras klusu noteica Suleimans. Bet, ja ar tevi kas notiks, viņi par to samaksās.

Sestā dala piektais LĪMENIS"

īsa uzziņa: "Piektais līmenis" speciāla Apvienoto Nāciju Organizācijas elites apakšvienība. Apakšvienības galvenie uzdevumi: ķīlnieku atbrīvošana, teroristu iznīcināšana, cīņa ar lielām starptautiskām mafiozām struktūrām (izdarot soda operācijas, kā ari iesūtot aģentus kriminālo apvienību un klanu pašā sirdi).

Izveidošanas gads1997.

Vadītāji: P. Redvejs, A. B. Tureckis.

Pirmā nodaļa

Pīters Redvejs iebrāzās speciālo uzdevumu apakšvienības "Piektais līmenis" pagaidu mītnē Diseldorfā tikpat kā Kalidonas mežakuilis.

-     Sveiks, Aleks! viņš pērkondimdošā balsī pasveicināja Turecki.

Tureckis piecēlās pretī.

-     Tas gan ir pārsteigums! viņš iesaucās.

Draugi spēcīgi paspieda viens otram roku. Pīters Redvejs, sešdesmit gadus vecs ģenerālis, kā vienmēr, izskatījās varens un smagnējs, eleganti ģērbies un tā saposies, it kā dotos uz pieņemšanu pie Zviedrijas karalienes. Uz virsdegunes mirdzēja zeltītas brilles ar varavikšņainu pretatspīduma pārklājumu.

-     Kāds vējš tevi šurp atpūtis? Tureckis brīnījās, priecīgi aplūkodams kolēģi un draugu. Tev taču bija jābūt uz sarunām Holandē.

-     Nolēmu uz dieniņu atrauties no darbiem un pameklēt jūs.

-     Nevis pameklēt, bet apmeklēt, Tureckis izlaboja kolēģi.

Redvejs atmeta ar roku.

-     Vai nav vienalga? Viņš pavilka uz augšu zilās "Armani" žaketes piedurkni un iemeta skatienu pulkstenī. Pēc trim stundām uz lidmašīnu. Kur ir vīri?

-     Strādā.

Redvejs pārlaida skatienu kabinetam.

-      Nav slikti, viņš uzteica. Oho! Datoru vairāk nekā Pentagonā. Vai tiešām kāds iemācījies ar tiem rīkoties?

-     Zirgojies, zirgojies vien! Tureckis pasmīnēja.

-       Pēdējo nedēļu biju aizņemts sarunās, tāpēc esmu mazliet atpalicis no dzīves. Šorīt gribēju tev zvanīt, taču vēlāk laiks atļāva nolēmu iegriezties un visu uzzināt no pirmavota. Stāsti nu kas šeit notiek?

-      Vispirms apsēdies, Guliver. Citādi tu aizņem pusi no kabineta.

-      Kā vēlies, Aleks, kā vēlies, noteica Redvejs, trokšņaini apsēzdamies.

-     Pēdējās dienās mūsu zēni itin labi pastrādājuši, sacīja Tureckis. Izdevās atklāt teroristiskas organizācijas tīklu Diseldorfā. īpaši pacentās Mario Gardžullo.

Redvejs palocīja galvu.

-     Vai veiksmīgi izdevās organizācijā iedabūt aģentu?

-     Jā. Izdomājām labu leģendu. Viņš ir afgāņu izcelsmes arābs, vārdā Valids, ieradies Vācijā no Palestīnas mācīties. Nesen uzzinājis, ka no izraēliešu bumbas gājuši bojā vecāki. Ar Maratu Ishakovu iepazinās "nejauši" alus bārā, pastāstīja par sevi. Nākamajā dienā abi satikās atkal, un jaunizceptais Valids deva mājienu, ka labprāt atriebtu vecāku nāvi.

-    Un ko Ishakovs, vai uzķērās? » Kā mīlītis, Tureckis pamāja.

Pīters Redvejs pasmīnēja.

-      "Mīlītis", viņš zobgalīgi atkārtoja. Nevaru vien beigt brīnīties par krievu idiomām. "Mīlītis" taču atvasināts no "mīļais", vai ne? Bet "mīļš" nozīmē simpātisks, skaists, patīkams. Iznāk, ka Ishakovs uzķēries uz jūsu murgojumu tāpēc, ka ir "patīkams cilvēks"?

-     Atceros, pirms gada tevi ļoti uzjautrināja izteiciens "šausmīgi smieklīgi", Tureckis atgādināja kolēģim. Kopš tā laika nekur tālu neesi ticis.

-     Taisnība, Redvejs piekrita. Tikai ne jau es esmu vainīgs, bet jūsu dīvainā valoda. Labi, pietiek mani labot. Tātad Mario izstāstīja par savu rūgto likteni. Vai viņi to pārbaudīja?

-    Jā. Bijām tam sagatavojušies. Pārbaudē noskaidrojās, ka Mario nemelo.

-     Lieliski. Un pēc tam?

-     Viņi pielaiž Mario vienā otrā sanāksmē kā savā laikā Suleimanu Tabejevu. Nekas svarīgs netiek runāts, parasti spriež par islāma attīrīšanas ideju un visiem kafīriem draud ar elli. Taču no šiem saietiem mums izdevās atrast visus organizācijas locekļus. Puse no viņiem nekad nav piedalījušies terora aktos. Viņi ir tādi kā noviči. Vai zini, kas ir novicis?

-     Nojaušu. Redvejs pamāja. Angliski Freshmarū

-     Kaut kas uz to pusi. Kamēr vecākie kaujinieki, kuru pieredze lielāka, viņus vēro.

-     Tāpat kā Mario?

-    Pilnīgi pareizi. Bet, paldies Allāham, mūsu Mario nav zaļknābis arābs no tālās Palestīnas. Vakar viņam izdevās iegūt šādu tādu informāciju.

Tureckis ieturēja pauzi, sagatavodams Redveju jaunas informācijas uzņemšanai.

-     Saki, draugs, nemoki! nepacietīgi pieprasīja Redvejs. Kas šiem padomā?

-     Tie zēni gatavo operāciju pilsētas mēra likvidēšanai.

-      Mēra? Redvejs nosvilpās. Paskaties tikai, kāds atvēziens. Un kādā veidā?

-    To mēs pagaidām nezinām.

-      Hm… Redvejs domīgi saberzēja zodu. Šādai informācijai jābūt stipri slepenai. Kā Mario to izdevās iegūt?

Tureckis pasmaidīja.

-     Tik un tā tu nenoticēsi. Maratam Ishakovam ir māsa Dilbara. Tātad mūsu zibeņzellis…

-     Viņu pavedināja? Redvejs pabeidza teikumu.

-      Pavedināja? Tureckis nogrozīja galvu. Kas gan tev prātā! Pavedināt īstenticlgu musulmanieti būtu augstākā pilotāža pat mūsu karstasinīgajam itālietim. Lai uzzinātu par gaidāmo atentātu, nepietika ar personisko valdzinājumu, bija vajadzīgi ari šādi tādi… medikamenti.

-     Ak ķīmija… Redvejs sapratis pamāja. Pieberama pie zaļās tējas?

-     Nūja.

-     Lieliski. Ceru, ka seku nav?

-     Protams nav. Meitene atjēdzās pēc piecām minūtēm un maz ko atceras. Vienīgi to, ka Mario mēģinājis viņu noskūpstīt un saņēmis pļauku. Vēl to, ka ne no šā, ne no tā viņai kļuvis slikti.

-     Skaidrs. "Blaktis" nolēmāt neizmantot?

Tureckis nopūtās.

-     Neizdotos. Viņi katru centimetru pārbauda ar detektoru. Bet, ja nav iespējams to izdarīt, slāpē. Pat noklausīšanos lāgā nevar noorganizēt. Vienīgā cerība ir Gardžullo.

-     Mario ir pieredzējis kaujinieks. Gan tiks galā. Redvejam kabatā iepīkstējās mobilais tālrunis. Atvaino, Aleksandr. Viņš pielika tālruni pie auss. Yes… What is the.. Ah! I see. .. It's the naked truth… All right, John… All right. Bye!

Redvejs izslēdza aparātu un iegrūda kabatā.

-    Jābrauc, viņš neapmierināts noducināja.

-     Darīšanas? pajautāja Tureckis.

-      Kā tad. Par tām pašām sarunām. Lai gan man vajadzētu ķert teroristus, es nodarbojos velns zina ar ko. Starp citu, kā iet mūsu Soloņinam? Vēl arvien Maskavā?

-Jā-

-      Kad zvanīsi, pasveicini. Redvejs vēlreiz ieskatījās pulkstenī un neapmierināts saviebās. Sasodīts, Aleks, tā arī neizdevās jēdzīgi parunāt, vai ne? Nāksies sarunu beigt pa telefonu. Piezvanīšu jau rit. Ja notiek kas ekstraordinārs, meklē mani rokā jebkurā diennakts laikā. Redvejs nočāpstināja resnās lūpas un vainīgi piebilda: Piedod, ka novēlu šo operāciju uz taviem pleciem.

-      Ko lai dara, Tureckis piekrita. Tev ir daudz platāki pleci nekā man, tie iztur vairāk. Labi, nestrostē sevi. Brauc uz sarunām. Dzimtās zemes intereses tev jāliek pirmajā vietā.

-      Tā ir. Redvejs pamāja. Well… Pasveicini zēnus! Es joņoju.

Viņi atvadījās un Redvejs, Turecka acu priekšā vēlreiz noslīdējis kā milzīgs, zils mākonis, atstāja kabinetu.

Otrā nodaļa

Mario Gardžullo, itāliešu izcelsmes amerikānis, bija jauns cilvēks ar tumšiem matiem, smalku seju un melnām acīm. Blēdīgās acis vienmēr bija zobgalīgi piemiegtas, it kā jau iepriekš viņš gribētu izsmiet to, ko viņam teiks.

Mario sēdēja uz soliņa lielveikala priekšā. Gaišās vējjakas apkakle bija uzslieta uz augšu. Pūta stiprs vējš, un tā virpuļi rāva no asfalta augšup gružus, putekļus un savītušas lapas.

-      Tira vento, ciešāk ievīstīdamies vējjakā, Mario neapmierināts noteica savu senču valodā. Kārtējā vēja brāzma lika viņam sabozties: Ak! Santa Maria! Kad gan parādīsies saule?

Viņš gaidīja jau divdesmit minūtes. Marats kavējās.

-      Ir nu gan kaujinieki… Mario nosmīnēja. Ja viņi būs tik sasoditi pedantiski, tad nepārprotami neko neuzspridzinās.

Pagāja vēl ne mazāk kā divdesmit minūtes, iekams Marats parādījās pie apvāršņa.

-     Sveiks, draugs! Mario pasveicināja kroplā vācu valodā (vācu valodu un vēl četras valodas viņš zināja pilnībā, taču, sarunājoties ar "velnišķīgajiem krieviem", tīšām kropļoja valodu). Kā mums iet?

-     Sveiks, Valid! Marats sasveicinājās (viņš runāja vāciski gandrīz bez akcenta). Atvaino, ka liku gaidīt. Milzumdaudz visādu darīšanu, bet tava mobilā tālruņa numuru nevarēju atrast. Acīmredzot tas ierakstīts citā bloknotā.

-     Nekas briesmīgs, atbildēja Mario.

Marats apsēdās blakus.

"Sasodīts, vai mums vajadzēs dirnēt šeit vējā?" saskaities nodomāja Mario, taču skaļi paprasīja: * Kur mēs šodien iet?

Marats vērīgi paskatījās uz Mario.

-      Paklausies, Valid, viņš lēni ierunājās. Vai tev neliekas, ka laiks pāriet no vārdiem uz darbiem?

Mario, Valids, nevainīgi pasmaidīja.

-     Ko tu ar to domā, Marat?

-     Ar to es domāju atriebību. Nogalināto vecāku atriebšanu.

Mario melnās acis uzliesmoja.

-     O jā! viņš iesaucās. Esmu gatavs. Pasaki tikai, kur un kad.

-     Klusāk, Valid, klusāk! Marats bažīgi paskatījās visapkārt. Tev jāmācās valdīt pār savām emocijām, citādi visu samaitāsi.

Mario, Valids, vainīgi nopūtās.

-     Atvaino, Marat. Nenovaldījos. Tātad kas jādara?

Marats norādīja uz netālo ēku.

-     Vai redzi to māju?

-    Jā! Mario pamāja. Man tā jāuzspridzina?

Marats pasmaidīja un papurināja galvu.

-     Kādas muļķības! Protams ne. Vienkārši tūlīt aiziesim uz turieni un aprunāsimies.

-     Bet kas tur ir?

-     Tur ir pirts. Redzot Mario acīs pazibējušo izbrīnu, Marats piebilda: Jā, jā, mans draugs, parasta pirts. Uz ielas pūš vējš. Gaidīdams mani, droši vien esi krietni nosalis, tāpēc izkarsēšanās saunā nāks tikai par labu.

-    Jā, bet man…

-     Nestrīdies, Valid. Ja vēlies būt kopā ar mums, dari, ko saka.

Marats piecēlās no sola un palūkojās uz Mario.

-     Kā būs? Tu nāksi vai ne?

Mario uzsita ar plaukstu pa ceļgalu un pielēca kājās.

-     Ved mani, draugs! Es iet kopā ar tevi!

Pēc divdesmit minūtēm, ietinušies baltos palagos, viņi sēdēja saunā un sviedrējās.

-      Kā ir? priecīgi apjautājās Marats. Vai ir te siltāk nekā uz ielas?

-      O jā! Mario pārvilka plaukstu pār sviedriem klāto seju. Te atgādina manu dzimto pilsētu! Tur karstums tāds pats, tikai drusku sausāks.

Marats iesmējās.

-     Es zināju, ka tev patiks, Valid.

-     Tu baidies, vai neesmu nodevējs?

-     Kāpēc tā domā?

-      Ne jau velti tu atvedi mani uz šejieni. Bija bail, vai man zem apģērba nav mikrofons. Tagad redzi, ka nekāda mikrofona nav?

-      Kas tās par muļķībām? Tu esi salasījies rietumnieku grāmateles par speciālajiem aģentiem. Vienkārši es katru sestdienu eju uz pirti. Tas nav nekas slikts, ja cilvēks jauno gadu sagaida tīrs!

Mario pievērsa Maratam izbrīnās pilnu skatienu.

-    Jauno gadu? neko nesaprazdams, viņš pajautāja.

-      Nūjā. Marats atmeta ar roku. Tu vari to nezināt. Pie mums, Krievijā, bija filma… Bet kāda tam nozīme. Tātad pie kā mēs palikām?

-     Pie tā, ka, man nav mikrofona, Mario atgādināja.

-      Valid, izbeidz! Ja es tev neuzticētos, nesāktu šo sarunu. Taču tu man patīc. Es pilnībā saprotu tavas sāpes un gribu palīdzēt tev izdarīt to, kas pienākas.

» Tādā gadījumā saki, ko man pienākas darīt.

Marats savilka kopā uzacis un vērīgi paskatījās uz "arābu".

-      Ne jau tāpat vien noliku satikšanos pie šā lielveikala, viņš klusu noteica. Rīt vienpadsmitos mērs parādīsies veikala grāmatu nodaļā uz tikšanos ar lasītājiem, jo iznākusi viņa grāmata "Līdzsvars". Mērs izdalīs autogrāfus. -

Marats paskatījās uz nosvīdušo, pinkaino Mario. Vai tu klausies, Valid?

-Jā, jā, klausos.

-      Mēs iedosim tev lielveikala apsarga formas tērpu. Tev jāpieiet mēram tik tuvu, cik iespējams, un jāsataisa troksnis.

-     Kā troksnis? Mario nesaprata.

-     Kā vēlies. Vari kliegt, vicināt rokas. Vari nolamāt viņu arābu valodā. Kaut arī labāk lamāties vāciski, lai tevi notur par huligānu.

-      Bet kāpēc?

-        Prezentācijā piedalīsies viesis, ebreju kongresa priekšsēdētājs Epšteins. Ar kliegšanu tu novērsīsi apsardzes uzmanību lai domā, ka mūsu mērķis ir mērs. Kad viss beigsies, pateiksi, ka par gatavoto uzbrukumu neko nezini, bet ar savu izlēcienu gribēji pievērst mēra uzmanību pilsētā dzīvojošo emigrantu problēmām. Ja paliksi pie sava, neviens neko nevarēs pierādīt, un galu galā tu tiksi atlaists.

Marats apklusa. Mario, Valids, sēdēja klusēdams un apdomāja dzirdēto.

-     Tas, ko tu saki, ir ļoti nopietni, beidzot ierunājās Mario. Esmu gatavs iesaistīties, tikai baidos no vienas lietas.

-     No kā?

-    Ja nu es neprotu visu izdarīt tā, kā vajadzīgs? Ja kaut kādā veidā sevi nododu un mani notver, kamēr vēl neesmu ticis grāmatu nodaļā?

Marats sarauca pieri un sapratis pamāja.

-     Visādi var gadīties, draugs. Ja tas notiks… neko nevar darīt, nāksies iztikt bez tavas palīdzības. Tiesa, ja tiksi noķerts pie ieejas, tu padarīsi uzdevumu sarežģītu. Bet operāciju tik un tā mēs neatcelsim. Marats paskatījās uz sadrūmušo Validu un negaidīti pasmaidīja. Kāpēc tu iedomājies, ka neizdosies? Izdosies! Ne velti esmu tevi izraudzījies. Es ilgi tevi vēroju un zinu labāk nekā tu pats, uz ko esi spējīgs.

Mario melnajās, miklajās acīs parādījās pateicība visaugstākajā līmenī.

-      Vai tiesa? uzdodot šo jautājumu, balss pateicībā ietrīsējās.

-    Jā, Valid, taisnība.

-     Tu vari paļauties uz mani, Marat! Es neiegāzīšu!

-     Zinu, mans draugs, zinu. Jā, vēl kas… Tev būs jāuzvelk bruņuveste.

-      Bruņuveste? Mario neticīgi pasmaidīja. Kāpēc?

-     Ja viņi, neko nesaprazdami, sāks šaut. Apšaudē tu nedrīksti aiziet bojā, Valid.

Mario domīgi sabužināja mitros matus.

-    Bet kā es šiem paskaidrošu, kāpēc man mugurā bruņuveste?

-     Tā arī paskaidrosi baidījies, ka apsardze, neko nesaprazdama, sāks šaut, tāpēc to uzvilki.

-     Hmm… Bet kur es to dabūju?

Marats pasmaidīja.

-      Nekur. Vienkārši atradi. Atvedi somā no Palestīnas. Tu neesi vainīgs, ka muita neatrada. Labi, detaļas pārrunāsim vēlāk, tagad iesim un atpūtīsimies. Karstums varēja būt lielāks, bet ilgi nīkt siltumā man nepatīk. Kā tu domā?

Mario nolaida skatienu.

-     Patiesībā man vispār nepatīk pirtis, viņš apmulsis atbildēja.

Tādā gadījumā uz priekšu, uz aukstā ūdens baseinu!

Viņi izgāja no saunas, apmierināti viens ar otru.

Trešā nodaļa

Džeks Frenkijs, tumšmatains virs ar neparasti platiem pleciem un tumšu, muskuļainu seju, uzlika austiņas un pārskrēja ar pirkstiem uz ceļiem novietotā piezīmjdatora taustiņiem.

>

Mario, Mario… viņš nočukstēja. Pārāk klaji tu centies tēlot kretīnu. Tā tevi vēl atmaskos. Atmaskos kā likts.

Džeks sēdēja mazā, ar elektronisko aparatūru piebāztā mikroautobusā un zobos turēja kūpošu brūnu, resnu cigāru. Džeks bija sācis smēķēt, kādā grāmatā ieraudzījis Hemingveju, kas bija nofotografēts ar cigāru zobos. Darbu "Piektajā līmenī" Džeks uzskatīja par pagaidu darbu, jo loloja cerību ar laiku kļūt pazīstams rakstnieks. Dažu pēdējo gadu laikā viņš bija uzrakstījis divus romānus. Tiesa, neviens nebija pabeigts, turklāt pirmais rakstīts aramiešu valodā, kuru Džeks bija apguvis romantisku apsvērumu dēļ. īpaši skaists un satraucošs bija fakts, ka aramiešu valoda ir mirusi valoda un romānu varēs izlasīt tikai izredzētie, īsti intelektuāļi, kādi uz visas zemeslodes kopā sanāks labi ja divi trīs simti.

Kolēģi no "Piektā līmeņa" Džeku Frenkiju pa jokam saukāja par hakeru, jo viņš ne uz bridi nešķīrās no datora.

"Tu ar piezīmjdatoru droši vien ej uz tualeti!" Mario viņu apcēla. "Vienkārši man ir kājminamā domāšana," uz joku lēnīgi atbildēja Džeks. "Dators man kompensē šo nelielo trūkumu."

Džeks noregulēja skaņu un noklausījās tikko ierakstīto dialogu. Sarunājās divi vīrieši.

-     Marat, vai tu jau runāji ar Validu?

-    Jā, Irgali. Nupat mēs abi sviedrējāmies pirtī.

-    Detaļas vari izlaist. Ko saka mūsu arābiņš? Ir ar mieru?

-      Protams. Puisis deg nepacietībā, kad varēs atriebt vecākus.

-     Hmm… Degt jau deg, taču…

-     Kas tevi mulsina?

-     Neesmu pārliecināts, vai viņš mācēs izdarīt visu kā pienākas. Pārāk nervozs un impulsīvs. Turklāt ar domāšanu varēja būt labāk. Reizēm man rodas sajūta, ka viņš pūš mums miglu acis.

-     Tev tikai tā liekas. Acis viņam ir viltīgas, taču pats ir liels kretīns. Tādi kā viņš nav izmantojami divreiz.

-      Piekritu, Marat. Tādus kā viņš es neizmantotu pat vienreiz. Iegāzīs vēl pasākumu.

-      Necel paniku pirms laika, Irgali. Galvenais, lai viņam izdotos tuvoties mēram kādu piecu soļu attālumā. Pārējo izdarīsim mēs.

-     Vai viņš neko nenojauš?

-     It kā ne. Iestāstīju, ka jāpiekļūst mēram labi tuvu un jāsarīko huligānisks izlēciens.

-     Bet ja viņš nespēs mēram tuvoties un tiks notverts pusceļā? Viņš taču mūs visus nodos.

-     Ko lai dara… Tādā gadījumā nāksies viņu uzspridzināt kopā ar policistiem. Policisti, protams, nav pilsētas mērs, taču noteikta rezonanse tiks panākta.

-      Nezinu, Marat, nezinu… Bet kā mēs viņu piespiedīsim ņemt spridzekli?

-      Par spridzekli viņš neko nezinās. Es uzstāju, ka jāuzliek bruņuveste. Spridzeklis atradīsies bruņuvestē.

-     Domā, viņš neko nenojautīs?

-     Nojautīs? Kādā veidā? Nav taču dienējis speciālo uzdevumu vienībā un staigājis bruņuvestē no rīta līdz vakaram. Kā viņš var zināt, cik tāda bruņuveste sver?

-     Hmm… Cerēsim, ka tev taisnība. Labi, tādā gadījumā šovakar visu pārspriedīsim vēlreiz. Es ieiešu pie tevis?

-      Lai notiek. Valids atnāks pie manis astoņos. Piekāp pusastoņos. Starp citu vai vīri ir gatavībā?

-    Jā, Marat. Automašīna stāvēs divdesmit metru attālumā no lielveikala. Skatlogi tur ir lieli, viss redzams kā uz delnas. Tiklīdz Valids pieies pie mēra, nospiedīsim pogu.

-     Labi. Tādā gadījumā uz redzi!

-     Uz redzēšanos!

Džeks Frenkijs noņēma austiņas un gurdi atlaidās pret sēdekļa atzveltni.

-      Tu saki kretīns? viņš pasmīnēja. Gan redzēsim, kurš ir lielāks kretīns tu vai Mario.

Ceturta nodala

Mario piezvanīja Tureckim uz "Piektā līmeņa" mītni. Kaut arī nākamajā dienā bija jātiek galā ar svarīgu un bīstamu uzdevumu, Mario balss izklausījās mierīga un pašpārliecināta.

-      Bruņuvesti ar sprāgstvielu man iedos jau lielveikalā, viņš sacīja. Tur apsardzē viņiem ir kāds cilvēks, tas iedos.

-      Un tu visu laiku atradīsies acu priekšā? pajautāja Tureckis.

-Jā.

Tureckis savilka pieri krunkās.

-      Tas man nemaz nepatīk, viņš noteica itāliski ar izteiktu krievu akcentu.

-     Ari man nepatīk, Aleksandr Borisovič. Taču vajadzēs riskēt.

Mario runāja krieviski gandrīz bez akcenta. Pēdējos mēnešos viņš bija pārvarējis aizraušanos ar krievu idiomām, kas raksturīga katram ārzemniekam, kurš apgūst krievu valodu. Starp citu, franču un arābu valodā viņš runāja ne par mata tiesu sliktāk.

-     Pagaidi… noteica Tureckis. Ļauj padomāt.

Aleksandrs Borisovičs bija sastapies ar sarežģītu dilemmu. No vienas puses, atcelt operāciju nedrīkstēja bija drošas izredzes saņemt ciet kaujiniekus ar visiem vainas pierādījumiem, citas šādas izdevības tik drīz var nebūt. No otras puses, nāksies riskēt ar laba aģenta dzīvību. "Var domāt, ja viņš būtu pats sliktākais, tas kaut ko mainītu," sarkastiski nodomāja Tureckis.

Mario bija drosmīgs un aukstasinīgs vīrs, kuram bijusi

»

darīšana ar bumbām. Ja izdotos palikt kādu brīdi bez novērotājiem, Tureckis justos mierīgs, bet tagad… Ko tad, ja vīri nepagūs saņemt kaujiniekus ciet un kāds nospiež pogu? Mario ies bojā. Ies bojā cilvēki ap viņu…

-     Aleksandr Borisovič, es savu izdarīšu, jautri noteica Mario. Jūs taču zināt, ka esmu lietas kursā par visām bumbām, kādas lieto kaujinieki. Neba pirmo reizi ar smēķi uz jumta.

-     Ar pīpi, automātiski izlaboja Tureckis.

-     Pīpi ari, Mario piekrita.

Tātad cerības, ka Mario pagūs neitralizēt bumbu, nebija lielas. Kas palika? Pirmām kārtām jāatrod automašīna un jācenšas noskaidrot, kur ir poga signāla noraidīšanai uz detonatoru. Pieņemsim, tas izdodas. Tas pirmkārt. Ko pēc tam? Pēc tam radiosignāls jāmēģina bloķēt. Tas otrām kārtām. Un kaujinieki veikli jāpadara nekaitīgi tas trešām kārtām. Viņiem piekļūt nebūs viegli. Jārīkojas neordināri. Piemēram… Hmm… Patiešām kāpēc ne? Tas būtu ļoti neparasti!

Tureckis pasmaidīja par prātā ienākušo domu un sacīja:

-     Labi, Mario. Operāciju neatcelsim. Vismaz pagaidām. Tureckis iepazīstināja Mario ar savu ideju. Mario uzmanīgi klausījās. Dzirdot pēdējo plāna punktu, viņš jautri iesmējās.

-     Keta būs sajūsmā, sacīja Mario. Viņa ir dzimusi aktrise.

-     Paskatīsimies. Ja kaut kas mainīsies, zvanīšu tev uz mobilo. Tagad liecies uz auss un labi izgulies.

-     Par to vari neraizēties. Paldies Dievam, ar bezmiegu nemokos.

-     Laimīgais, skaudīgi novilka Tureckis.

-     Par to pārliecināsimies rīt, iebilda Mario. Arlabunakti, Aleksandr Borisovič.

-     Arlabunakti. Čao!

Tureckis nolika klausuli.

Piektā nodala

7

Piecos darba gados "Piektajā līmeni" Mario Gardžullo ne reizi vien bija vajadzējis riskēt ar dzīvību. Arī ar citu cilvēku dzīvībām. Sākumā tas radīja zināmu sasprindzinājumu dvēselē. Pirmajā darba gadā viņš nespēja aizmigt naktī pirms operācijas. Pēc tam Mario iemācījās atslābināties, turklāt atrada neparastu metodi, kā to panākt. Daži kolēģi nodarbojās ar autogēno treniņu, citi galvenokārt tie, kuru uzvārdi beidzās ar "-ovs" vai "-kis", pirms gulētiešanas iedzēra degvīna glāzi. Sievietes nervu nomierināšanai dzēra miegazāles vai izšuva ar krustdūrieniem.

Mario nevajadzēja nedz pirmo, nedz otro, nedz trešo variantu. Viņš gluži vienkārši kļuva fatālists. Reiz Mario nonāca pie atziņas, ka uztraukties ir muļķīgi, jo tas neko nemainīs. Ja Dievs Tas Kungs gribēs saukt Mario pie sevis no nāves neizbēgt. Ja Mario stunda vēl nav situsi… tādā gadījumā uztraukties ir pilnīgi lieki.

Sākumā Mario tam ticēja racionāli, ar prātu, taču pamazām pārliecināja sevi tik lielā mērā, ka nomierināja arī dvēseli. Pirms došanās izpildīt uzdevumu viņš vairs neuztraucās nemaz.

Kā jau cilvēks ar spilgtu iztēli, Mario iedomājās nāvi kā grieķu erīnijas, atriebības dievietes, kas pastāvīgi seko cilvēkam un gaida piemērotu brīdi, lai darītu tam galu. Ja vēlies, lai atriebības dievietes zaudē par tevi interesi, parādi, ka tavā sirdī ir viegli un mierīgi. Lai tā notiktu, nepietiek ar vienkāršu aiziešanu gulēt un aizmigšanu. Jāsarīko nelieli svētki. "Dvēseles svētki", kā tos sauca Vitja

Soloņins. Vieni spļauj pār kreiso plecu, citi met krustus un skaita lūgšanas, trešie bēg no melna kaķa, bet Mario Gardžullo nakti pirms operācijas pavadija sieviešu sabiedrībā. Konkrēti ar gadījuma rakstura sievietēm, ja vēl konkrētāk ar prostitūtām.

Parasti viņš tās izsauca uz māju. Viens otrs zināja par šo dīvaino tradīciju, taču uzskatīja par labāku klusēt katram savi ieradumi.

Šajā vakarā Mario rīkojās kā vienmēr. Viņš pacēla tālruņa klausuli un piezvanīja uz "Lemkes kundzes baudu namu". Šo namu viņš bija atklājis pirms četrām dienām, klaiņojot internetā. Lemkes kundze, kā izrādījās, bija jauka sieviete jau gados ar labu sirdi un sniegbaltiem zobiem. Viņa sagaidīja Mario uz ielas un bailēs no kriminālas vajāšanas veda uz "Baudu namu" (tas bija parasts piecistabu dzīvoklis) pa tumšām šķērsielām, jo nodarbojās ar savu biznesu ne gluži likumīgi.

Tajā reizē Mario bija tikai iepazinies ar meitenēm (viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk vajadzēs meklēt Lemkes kundzes palīdzību), atstājis večiņai divsimt eiras vīnam un augļiem un pametis dzīvokli, sūtīdams meitenēm tūkstoš gaisa skūpstu.

Šo vakaru viņš bija nolēmis pavadīt kopā ar skaistu bruneti vampīra stilā. Viņa Mario to labi iegaumēja bija sēdējusi krēslā, pārmetuši vienu kāju pāri otrai un turējusi rokā garu jo garu iemutni ar kūpošu cigareti. Kamēr blondīnes un šatenes bija ielenkušas viņu, apberot ar komplimentiem un piedauzīgiem jociņiem, noslēpumainā brunete bija pametusi tikai nevērīgu skatienu un atkal novērsusies. Šajā brīdi Mario bija sajutis pēc viņas mežonīgas alkas, kas nebija rimušas vēl tagad.

Pārrunas ar Lemkes kundzi noritēja ātri un veiksmīgi.

-      Ak, jūs esat tas pats jaunais un skaistais itālietis, kas mētājas ar naudu, neprasot atalgojumu? Kā nu ne, atceros. Jums par laimi, Marija šodien ir brīva. Jūs piebrauksiet pie mums?

-      Nē, Lemkes kundze, es labāk tiktos ar Mariju pie sevis mājās. Vai tas ir iespējams?

-      Protams, manu puisīt. Marija izbrauc arī uz mājām. Cikos gribat ar viņu tikties?

-      Ap vienpadsmitiem.

-      Mirkli pagaidiet, uzzināšu, vai Marija varēs ierasties tik vēlā stundā. Mazu brīdi klausulē skanēja klusi sprakšķi, pēc tam Lemkes kundzes maigā balss pavēstīja: Labi, balodīt. Viņa aizbrauks. Sakiet adresi.

Tā tas notika. Pēc tam viņa atbrauca.

Marija bija vēl skaistāka nekā todien, kad Mario ieraudzīja viņu pirmo reizi. Melni, gari mati, samtaina āda, milzīgas, brūnas acis ar gargarām skropstām.

-      Buon giorno bella ragazza! jūsmīgi smaidīdams, viņu apsveica Mario. Laipni lūdzu savā pieticīgajā cellē. Nāciet iekšā un jūtieties kā mājās.

-      Bet vai jums ir čībiņas? pajautāja tumšmate (viņai bija dziļa, samtaina, saviļņojoša balss).

-     Čībiņas? Mario savilka uz augšu uzacis.

t Jā, čībiņas. Jūs taču teicāt, lai jūtos kā mājās. Bet mājās es staigāju krekliņā, šortos un čībiņās.

Mario domīgi pakasīja pakausi. Tumšmatainā skaistule žilbinoši pasmaidīja.

-      Nebaidieties, es pajokoju. Es vienmēr ierodos pie klienta pilnībā saposusies. Mans formas tērps ir vakarkleita un augstpapēžu kurpes.

Mario savilka pieri grumbās.

-     Es negribētu, ka saucat mani par klientu, viņš aizvainots noteica. Iedomājieties, ka esmu parasts puisis, pie kura ciemojaties.

-    Tādā gadījumā mums labāk nokārtot finanšu lietas, Marija smaidīdama noteica. Man par to tad vairs nebūs jādomā.

Mario pamāja, izvilka naudas maku un noskaitīja trīssimt eiras.

-     Vai pietiks? viņš pajautāja.

-       Pilnībā, Marija atbildēja, liekot naudu somiņā. Tagad varam mazliet izklaidēties. Viņa paskatījās uz itālieti un noglāstīja ar plaukstu viņam vaigu. Kā tevi sauc, mazais?

-     Mario, viņš pateica savu īsto vārdu.

Meiča pasmaidīja.

-    Mēs esam vārdabrāļi. Es esmu Marija. Mario un Marija skan skaisti, vai ne?

-     Taisnība.

-     Iesim uz istabu.

Viņi iegāja viesistabā un apsēdās uz dīvāna.

-     Vai vīns tev ir? Marija apjautājās.

-     Ak jā! Mario palocīja galvu. Tūlīt! Viņš izvilka no bāra pudeli un pokālus. Pirmajā reizē pilnu glāzi un līdz galam! noteica Mario, liedams vīnu pokālos. Tev iebildumu nav?

-     Ne mazāko, atbildēja Marija. Vīns man garšo, un es varu daudz to iedzert.

Pirmais pokāls tika iztukšots drīz. Skatīdamās cauri pūkainajām skropstām, Marija uzsmaidīja Mario. Ar otro pokālu viņi sadzēra tubrālības. Marijai bija siltas, mīkstas un aromātiskas, pēc zemenēm vai vīnogām smaržojošas lūpas.

-     Tu labi skūpsties, Marija viņu uzslavēja. Mario droši vien bijis daudz sieviešu, kuras visas viņu mīlējušas, ja ļāvušas tā skūpstīt.

-     Sieviešu bijis daudz, taču līdz Kazanovam man tālu, pieticīgi noteica Mario. Ja vēlies, atkārtosim vēlreiz.

Marija nolika vīna pokālu uz galda un apņēma Mario ap pleciem. Viņš apskāva meiču ap vidukli un pievilka sev klāt. Viņi vēlreiz saskūpstījās.

-     Tev ir ļoti gardas lūpas, sacīja Mario.

-      Tev ari, smaidīdama atbildēja Marija. Atceros, ieraugot tevi pirmo reizi, tūlīt nodomāju: cik salds zēns! Vai tu viscaur esi tik salds?

Mario ieskatījās Marijai acis ilgu pilnās, miklās, spīdošās un pasmaidīja.

-     Tev patīk tavs darbs, vai ne?

-     Ļoti, Marija atzinās. Vienmēr esmu bijusi izlaidīga sieviete. Pat būdama maza meitene. Tas tevi mulsina?

Mario papurināja galvu.

-     Nemaz. Tieši otrādi, mani tas pamatīgi iekvēlina.

Marija viltīgi pasmaidīja.

-     Vai tev neliekas, ka šo vīnu mums derētu iedzert pēc tam? Manuprāt, pusstundas laikā tas nesamaitāsies.

-     Tev taisnība!

Mario cieši apskāva Mariju un karstā skūpstā pieplaka viņai pie lūpām.

Pēc pusstundas viņi guļamistabā gulēja uz klātas gultas un dzēra vīnu.

-    Tu biji īsts zvērs, Marija viņu uzteica. Izjutu tādu baudu, ka likās, miršu.

-     Uzskatīsim, ka tu saki patiesību, ar ironisku smaidu noteica Mario.

Meiča vērīgi viņu noskatīja.

-     Vai tevi kaut kas satrauc? viņa piepeši pajautāja.

Mario pierē ievilkās grumbas.

-     Kāpēc tu tā domā?

-     Šo divu grumbiņu dēļ. Viņa piecēlās un novilka ar pirkstu pa Mario augsto pieri. Brīžiem tās pazūd, bet tad uzrodas atkal. Un, kad tās uzrodas, seja tev kļūst tāda… Viņa apklusa, neatradusi īsto vārdu.

-     Kāda? Mario gribēja zināt.

-    Tāda, it kā šajos mirkļos tu novecotu par desmit gadiem.

Mario iedzēra malku vīna un paraustīja lūpu kaktiņus.

-     Tev tikai tā liekas.

Marija atmeta no sejas garu melno matu šķipsnu un papurināja galvu.

-      Nē, mazais, neliekas. Es esmu burve un redzu cilvēkiem cauri. Vai gribi, lai pasaku, kas tevi gaida tuvākajās dienās?

Mario izsmējīgajās acis pavīdēja šaubas un ziņkārība.

-     Bet kā tu varēsi to uzzināt? viņš pajautāja.

-    Vienkārši. Pēc līniju raksta uz plaukstas. Marija noliecās un nolika vīna pokālu uz grīdas. Pēc tam apsēdās taisni un paņēma Mario roku. Ļauj paskatīties.

Mario paklausīgi iedeva plaukstu. Marija ilgi pētīja līnijas, bet tad noteica:

-     Tevi gaida liela nelaime. Tu jūti to, tāpēc esi skumīgs.

-     Kāda nelaime? Mario neapmierināts noprasīja.

Marija paraustīja kailos plecus.

-     Nezinu. Redzu nāvi un redzu sievieti… Jaunu sievieti.

-     Tātad nelaimi man nesis sieviete?

Marija pamāja.

-     Jā. Tas būs pavisam drīz. Varbūt jau rit. Tu vari nomirt un vari palikt dzīvs.

-     Un no kā tas atkarīgs?

-     No citas sievietes, atbildēja Marija.

Mario uzsita ar plaukstu sev pa ceļgalu un iesmējās.

-      Kas tie par murgiem? Man šeit neatradīsies ne pusotras pazīstamas sievietes, par divām nerunājot!

-      Saku to, ko redzu, Marija nopietni pateica. Zini ko… es varu tev palīdzēt. Man ir dažas apvārdotas mantas, kuras vienmēr nēsāju līdzi. Tās pasargā no nelaimes. Vari izvēlēties jebkuru.

Mario nespēja novaldīt zobgalīgu smīnu.

-      Tu tātad visur nēsā līdzi apvārdotas mantas? viņš pavaicāja.

-     Jā, Marija atbildēja. Ja to nebūtu, es sen būtu mirusi.

-     Kādā ziņā?

Marija izdvesa skumju nopūtu.

-      Tiešā. Man pazilēja, ka miršu divdesmit divu gadu vecumā. Taču man jau ir divdesmit pieci. Trīs gadus nēsāju līdzi mantas, kuras apvārdoja kāda veca burve čigāniete. Kā redzi, joprojām esmu dzīva. Pagaidi, tūlīt redzēsi pats.

Marija pastiepa roku un paņēma no naktsgaldiņa sorrriņu. Ielikusi somiņu klēpi, viņa izvilka saliekamo nazi, mazu lellīti un nobružātu vecas sievietes fotogrāfiju plastmasas vāciņos. Nolikusi to visu uz palaga, Marija sacīja:

-Šo mantu deļ esmu dzīva. Ņem, kuru velies.

Mario nāca smiekli, taču, redzot meičas nopietno sejas izteiksmi, viņš nolēma Mariju neaizvainot. Un izvēlējās nazi.

Tas bija parasts nazis ar atsperi un melnu rokturi, kas izskatījās ne īsti pēc nāras, ne īsti pēc kailas meitenes.

-    Ja drīkst, paņemšu to, viņš pateica un pasvārstīja nazi plaukstā. Bet kā tu iztiksi?

-      Man paliks lelle un fotogrāfija, atbildēja Marija. Ar to pilnībā pietiek.

Mario nospieda pogu. Klusi noklikstējis, uz āru izšāvās asmens.

-     Un kas ar to jādara? Mario gribēja zināt.

-     Nekas, Marija atbildēja. Tikai nēsā kabatā.

-    Var jau būt… Mario iestūma asmeni atpakaļ un ielika nazi naktsskapitī. Iespējams, ka paglābs mani no huligāniem. Vai huligānes. Liekas, tu teici, ka nāvi man nesis sieviete?

-     Jā. Marija pamāja. Vari ticēt, vari neticēt, taču tas neko nemainīs. Bet nēsā nazi sev līdzi, tas arī viss.

-     Kā vēlies. Mario pieliecās, pieskārās ar lūpām pie Marijas maigā vaiga un sacīja: Varbūt tagad nodarbosimies ar kaut ko patīkamāku, jā?

-     Protams! Marija salika mantas atpakaļ somiņā un pievilka Mario sev klāt: Protams, mans mīļais!

Sestā nodaļa

Tieši vienpadsmitos no rīta Mario Gardžullo iegāja grāmatu nodaļā. Viņš bija ģērbies sarga formas tērpā. Seja sastingusi pieklājīgā smaidā, ar kuru viņš atbrīvoja ceļu pūlī, kas ielenca grāmatu nodaļu cerībā parunāt ar mēru vai dabūt viņa autogrāfu.

Mērs sēdēja pašā zāles galā pie liela rakstāmgalda. Uz tā viņam priekšā stāvēja mikrofons, bet mazliet tālāk bija nolikta kaudzīte ar grāmatām spīdīgos vākos. Kaudzītei krītoties, asistenti tai pielika klāt jaunus eksemplārus. Mērs izskatījās apmierināts. Viņš ne tikai parakstīja grāmatas, bet ari aprunājās ar katru lasītāju atsevišķi, pajautāja vārdu, uzvārdu, kur strādā un tamlīdzīgi. Tas prasīja daudz laika, toties autogrāfi iznāca ļoti sentimentāli, piemēram: "Francim Kaminskim, labam (vismaz tā ceru) inženierim, cerībā uz gaišāku Vācijas nākotni." Vai arī: "Olgai Bahai un viņas mazajai meitiņai Sārai, lai Dievs dod jums laimi un labklājību!"

Autogrāfus dabūjušie, kaut arī apsardze uzstājīgi lūdza, nesteidzās projām. Viņi palika galda tuvumā, ar tēlotu sajūsmu šķirstīja grāmatu un nemitīgi pateicās mēram, ka dzimtā pilsēta ir tik tīra un sakopta.

-     Entschuldigen! atvainojās Mario, sparīgi darbodamies ar elkoņiem un pleciem. Frau… Entschuldigen Sie, hitte…

Tikmēr Mario veiklie pirksti aptaustīja bumbu, meklējot detonatoru. Līdz galdam, pie kura sēdēja mērs, bija palikuši kādi divdesmit metri.

Pie sudrabaina "Volkstvagen" ielas otrā pusē līgodamās valšķīgā gaitā piegāja piedzērusies nēģeriete. Viņa pieliecās pie lodziņa un smaidā atkailināja zobus. Acis aizplīvuroja dūmaka.

-      Rauchen… teica nēģeriete, ar pūlēm dabūdama vārdus pāri lūpām. Viņa pielika pirkstus pie lūpām un ievilka dūmu no iedomātās cigaretes. Bitte… Cigarette…

-      Fortgehen! viņai uzbrēca Rifats. Ko tu neteiksi, šai vajag cigareti. Taisies, ka tiec, melnā mērkaķe!

Nēģerietes seja pārvērtās.

-     Ko tu nosauci par mērkaķi, ko? Utu noēda!

Rifata seja no brīnumiem izstiepās. Satikt Diseldorfā nēģerieti, kas brīvi runā krieviski, bija kaut kas neiedomājams.

-     Ko blenz, abortaugli? Domā, ka esi baigais nazis, ja? Vai zini, ko es ar tādiem baigajiem daru? Nēģeriete atņirdza sniegbaltus zobus, iebāza pa logu roku un sagrāba Rifatu aiz matiem.

-      Ā-ā! tas iekaucās sāpēs. Ej projām! Pazudi no šejienes, maita!

-      Es tev rādīšu maitu! runāja nēģeriete, plēsdama Rifata matus.

-     Meitenīt! ierunājās Marats, kas līdz šim bija klusējis (viņš sēdēja blakus Rifatam). Frau! Nomierinieties! Te būs cigaretes! Marats sniedza nēģerietei "Marlboro" paciņu.

Tomēr satrakotā nēģeriete turpināja plēst Rifata matus un lamāja viņu ar izmeklētiem krievu lamuvārdiem.

Piepeši pie otra lodziņa parādījās policists.

-      Was ist los?viņš stingri noprasīja.

-     Tā velna mātīte… Marats klusu izspieda caur zobiem, pagriezās pret policistu un, uzplājis no niknuma saviebtajai sejai pieklājīgu smaidu, noteica: Es… Tas ir, ich…

Vairāk viņš nepaguva pateikt ne vārda. Dīvainis policists izdarīja zibenīgu kustību Marata galva asi atsitās pret stūri un atkrita atpakaļ.

Arī Rifats nemanīja, pa kuru laiku nēģeriete paguva atvērt durvis. Piepeši pasaule acu priekšā sagriezās, tad kaut kas sāpīgi iebelza pa muguru, un viņš atradās uz asfalta.

-     Vai nesasities? pajautāja nēģeriete.

-     Es… Rifats stiepa roku uz jostai piestiprinātās tālvadības pults pusi, taču nepaguva. Nēģeriete, savilkusi roku dūrē, ar sitienu pa virsdeguni viņu "izslēdza".

Keta Vilsone, Mario Gardžullo, Džeks Frenkijs un Aleksandrs Borisovičs Tureckis sēdēja kafejnīcā. Vīru sejās bija lasāms milzu apmierinājums, ko nevarēja teikt par Ketu.

-      Kāpēc tu tik drūma? pajautāja Tureckis, kūpinādams cigareti.

-     Droši vien sieviešu likstas, zobgalīgi ieminējās Mario. Sievietes tādās dienās ir kā no laivas izmestas.

-      Pats esi no laivas izmests, atcirta Keta. Bet ar sieviešu lietām man viss kārtībā.

-     Tādā gadījumā kāpēc esi piepūtusies? gribēja zināt Mario. Nožēlo, ka nepaguvi notēst Rifatu Gilmanovu līdz nāvei?

Keta iespurcās.

-     Būtībā viņa to varēja, aizrādīja Džeks. Labi, ka laikus atvilkām nost, citādu no Gilmanova būtu iztaisīta kotlete.

-      Nu protams! Mario pamāja. Jērgaļas šašliks ar kauliņu. Uz Ketas māžošanos varēja uzķerties tikai visīstākais auns.

-     Tu tikai apskaud, ka izšķirošo punktu operācijai uzliku es, atteica Keta. Kamēr tu čakarējies ar detonatoru, es izglābu tev dzīvību. Keta nevērīgi paraustīja plecus. Tiesa, nezinu, vai bija vērts to darīt…

Mario ar Džeku iesmējās, bet Keta pagriezās uz Turecka pusi.

-    Aleks, starp citu, no tevis pienākas šampanieša pudele.

-     Vai tiešām? Tureckis izpūta kuplu dūmu mākoni.

-     Par ko, manu saulīt?

-     Par morālo kaitējumu, atbildēja Keta. Tie jūsu teroristi nosauca mani par "melno mērkaķi". Es, protams, nemēdzu apvainoties, taču tādas lietas nepiedodu. Un neaizmirstu.

-     Labi, manu sirsniņ, es palīdzēšu tev aizmirsties.

Tureckis pacēla roku un paaicināja viesmīli. Kad tas

pienāca, pasūtīja pudeli… nē, trīs pudeles šampanieša! Un auksta degvīna karafi, augļus un trauciņu ar melnajiem ikriem. Viesmīlis plati pasmaidīja. ("Krievi līksmojas," viņš nodomāja.) Pēc tam palocīja galvu, veltīja Ketai labvēlīgu smaidu un izgaisa.

-    Tas ir ko vērts! Keta iesmējās. No Pita nemūžam mēs nebūtu sagaidījuši šampanieti.

-      Kur nu… piekrita iMario. Viņš ķertos pie kļūdu analīzes. Bet pēc tam par sliktu darbu mēs nopelnītu pa rājienam.

-      Kļūdas izskatīsim pēc tam, piedraudēja Tureckis.

-      Un bez rājiena sveikā cauri netiksiet. Taču skaidrā prātā ar tādām lietām nenodarbojos.

-     Lieliska attieksme, Džeks piekrita.

Savukārt Keta pasmaidīja un noteica:

-     Aleks, tu esi pats labākais!

To pateikusi, viņa pieliecās un uzspieda uz Turecka vaiga skūpstu.

-     Bacio di Giuda, zobgalīgi komentēja Mario.

-     Un man? Džeks apvainojās. Ja es nepagūtu laikā, tev varēja iziet plāni.

-      Savukārt es kopā ar kādiem simt citiem nelaimes putniem varēju uzlidot gaisā! žēli novilka Mario un savilka uzacis kāsi.

-      Labi jau labi, samiernieciski noteica Keta. Sabučošu visus, tikai pēc pirmās šampanieša glāzes. Starp citu, šampanieti jau nes!

Viesmīlis nolika uz galda šampanieti, ikrus, augļus un degvīnu, novēlēja visiem labu ēstgribu un, veltījis Ketai vēl vienu žilbinošu smaidu, nozuda tikpat pēkšņi, kā bija uzradies.

Kad šampanietis bija saliets glāzēs un pirmās glāzes izdzertas, Keta izpildīja solījumu.

-     Es kļūdījos, tas nebūt nebija Jūdas skūpsts… Mario izplūda smaidā. Tas bija cacciata dal paradiso! Par tādu skūpstu Ādams tika izdzīts no paradīzes!

-      Pilnīgi iespējams, piekrita Džeks. Taču domāju, ka viņš to nenožēloja.

Džeks no jauna piepildīja glāzes ar šampanieti.

-     Aicinu iedzert par draudzību! viņš iesaucās.

-      Par to, lai nekad mūs nepieveic rasu un nacionālie aizspriedumi! Mario viņu atbalstīja.

-      Par sevi varu teikt, ka man nekad nav bijuši rasu aizspriedumi, noteica Keta.

Mario paskatījās uz viņu un nosmīnēja.

-     Ei nu? Bet kas pirms trim dienām nosauca mani par makaronu ēdāju?

-    To taču es teicu aiz mīlestības! Keta pasmaidīja.

Mario izdvesa nopūtu un nogrozīja galvu.

* Ir nu gan mīlestība… Ja es mīlot tevi nosaukšu…

-      Pamēģini vien! Keta neļāva sakāmo pabeigt un parādīja stipru melnu dūrlti.

-      Labāk iedzersim un turpināsim mūsu mīlīgo sarunu pēc tam, dzēlību apmaiņā iejaucās Tureckis.

Kolēģi pacēla glāzes un saskandināja.

Pēc otrās glāzes Keta nolēma noskaidrot attiecības ar Mario līdz galam.

-     Tātad tā, viņa draudīgi noteica, pagriezusies pret itālieti. Kā tu gribēji mani nosaukt, Džuzepe Verdi?

-      Es? Tevi? Mario draiski pavilka uz augšu uzaci. Manu eņģellt, tas vārds ir pārlieku briesmīgs, lai teiktu Alekša klātbūtnē.

-     Es aizspiedīšu ausis, Tureckis apsolīja.

-      Tādā gadījumā pateikšu. Manu eņģellt, es gribēju saukt tevi Giuditta. Vai ļaunākajā gadījumā par Dalilu.

Keta sarauca pieri.

-    Judīte gūlās ar Olofernu gultā, viņa noteica, bet pēc tam nogrieza galvu un ielika augļu grozā. Mario, tu vari būt drošs, ka es rīkotos daudz vienkāršāk.

-     Kā tad! Mario pamāja. Tu norautu galvu un pamestu puišeļiem, lai uzspēlē futbolu. Bet es tev piedodu. Un par samierināšanās zīmi gribu uzdāvināt vienu mantiņu.

Mario iebāza roku žaketes kabatā, bet tad ar plašu iluzionista žestu to izvilka un nolika uz galda nazi. Tā melnais spals bija izgatavots kailas sievietes veidā.

-     Paskaties tikai! noteica Džeks un sajūsmināts nosvilpās. Keta kas Keta. Un kādas krūtis!

Viņš pasniedzās pēc naža, taču Keta uzsita pa roku ar plaukstu.

-     Ar rokām neaiztikt, viņa stingri noteica. Pēc tam paņēma nazi, pagrozīja plaukstā un paziņoja: Man ir daudz labāks augums.

-     Protams, labsirdīgi piekrita Džeks.

Taču Mario skeptiski pasmīnēja.

-     Apstrīdams apgalvojums. Taču… lai varētu salīdzināt, vispirms -sevi atbilstoši jāparāda.

Keta nospieda pogu, asmens sausi noklikstēja un izlēca no spala.

-     Tikai pamēģini un būsi līķis, noteica Keta.

Mario pazemīgi pacēla rokas uz augšu. Savukārt Tureckis stingri aizrādīja:

-     Keta, aizvāc to dzelzs gabalu! Vēl tik trūka, lai mūs izvestu no kafejnīcas, turot aiz rokām. Ne supermeņu komanda, bet bērnudārzs!

-     Atvaino, Aleks, viņš pirmais iesāka.

Keta salocīja nazi un ielika blūzes kabatā.

-     Es jūtu, ka laiks iedzert, teica Džeks un paņēma pudeli.

Pēc trešās glāzes Keta piecēlās no galda.

-     Atvainojiet, zēni, man jāuzpūderē deguntiņš, viņa koķeti paziņoja.

-     Tikai nepārcenties, atsaucās Mario. Balts deguns labi neizskatīsies.

Keta parādīja itālietim mēli, piecēlās kājās un devās uz dāmu istabas pusi.

-     Aleksandr, vai Viktoram piezvanīji? Džeks Frenkijs pajautāja Tureckim.

Tureckis papurināja galvu.

-      Nē, viņam jāzvana pašam. Šodien Maskavā paredzams liels ļembasts. Tureckis ieskatījās pulkstenī. Apmēram pēc divām stundām.

-     Vai sprādziens jāsarīko nāviniecei? -Jā.

-     Vai viņai jau seko?

Tureckis papurināja galvu.

-     Nē. Neizdevās atrast. Taču ir pamats domāt, ka Tabejevs iedevis viņai savu radiobāku. Pagaidām droši to nevar zināt. Suleimanam nav iespēju ar mums sazināties.

-     Ja viņš patiešām iedevis meitenei radiobāku, viņas pārvietošanos viegli izsekot, noteica Mario.

Tureckis nopūtās.

-      Bāka izrādījusi dzīvības zīmes tikai līdz Maikopai, pēc tam izdzisusi. Šobrīd meitenei, ja nosūtīta patiešām meitene, jābūt jau Maskavā. Viri centīsies pārtvert viņu pie restorāna, kurā jānotiek sprādzienam. Teritorija ir jau ielenkta. Mums atliek cerēt uz veiksmi.

Septītā nodaļa

Dāmu istaba bija pavisam neliela, tajā bija mazs laukumiņš ar izlietni un spoguli virs tās, kā arī divas kabīnes, bet viena no kurām, kā izrādījās, bija aizslēgta.

Keta piegāja pie otras kabīnes un satvēra rokturi. Tiklīdz viņa attaisīja durvis, stipras rokas iegrūda viņu kabīnē un mugurā iedūrās ciets pistoles stobrs.

Nekustēties! pavēlēja piesmakusi sievietes balss.

Keta paklausīgi sastinga, lauzīdama galvu, kā izkļūt no situācijas. Ja uzbrucēja ir diletante, var riskēt un izsist pistoli no rokas. Ja sieviete ir profesionāle, jebkura strauja kustība var beigties ar invaliditāti, ja ne ar nāvi. Keta nolēma neizdarīt straujas kustības, līdz situācija kaut nedaudz nenoskaidrosies.

Taču nākamajā mirklī tā kļuva vēl nelādzīgāka. Rīldei pieskārās salts žiletes asmens.

-     Ja iepīkstēsies, nogalināšu, teica sieviete. Saprati?

-    Jā, čukstēja Keta. Ko jūs no manis vēlaties?

-     Gribu tev pārgriezt rīkli. Taču vispirms tu atbildēsi uz jautājumiem.

-      Tātad pēc tam nogalināsiet? Kāda jēga atbildēt uz jautājumiem? Miršu tik un tā, toties pirms nāves pagūšu jums pabendēt nervus.

Žiletes asmens sāpīgi iespiedās kaklā. Keta skaļi ievaidējās. Pa asmeni lēni noripoja asins lāse.

-     Netēlo gudrinieci, saprati? salti atteica Dilbara (tā bija tieši viņa).

-     Sapratu, klusu atbildēja Keta.

-     Kas jūs esat un kā uzzinājāt par operāciju?

-     Nesaprotu, par ko ir runa, nomurmināja Keta.

Dilbara salti nosmīkņāja.

-    Es atkārtošu jautājumu vēlreiz, un, ja nedabūšu atbildi, tava galva peldēs podā.

-     Podā? Skats nebūs diez cik jauks… Keta saviebās.

-      Kā nu kuram, atteica Dilbara. Tātad kas jūs esat?

-     Mani sauc Katja, sacīja Keta. Uzvārds Fiļimonova. Tēvs ir krievs, māte nēģeriete, tāpēc es… esmu tāda. Ko vēl gribat zināt?

-     No kurienes tu un tavi draugi uzzināja par atentātu pret mēru? Un kā mūsu organizācijā iekļuva tavs draudziņš?

-     Draudziņš? Keta neizpratnē noprasīja. Kāds «draudziņš?

-    Tas pats, kurš uzdevās par Validu, asi atteica Dilbara.

-     Ak tas! Keta nopūtās. Redzi, draudzenīt, tas nelietis sagandēja man dzīvi, un es negribu par viņu runāt.

Dilbara sarauca pieri.

-     Izskatās, ka tu patiešām esi drosmīga, viņa noteica. Nu tad darīsim tā… Viņa atņēma žileti no Ketas kakla un ielika sev kabatā. Tagad iziesim ārā. Ja uzvedīsies klusu, paliksi dzīva. Ja taisīsi troksni, nošaušu kā suni. Ņem vērā, man nav, ko zaudēt.

-     Nešaubos, atbildēja Keta. Uz kurieni iesim?

-     Uz manu mašīnu. Pagriezies un lēnām ej ārā no kabīnes.

-     Bet es vēl neesmu izdarījusi to, ko gribēju, sašutusi atbildēja Keta. Esmu izdzērusi vairākas glāzes šampanieša un tagad gribu…

-      Vēl vienu vārdu un tu nonāksi viņsaulē, piedraudēja Dilbara. Jūs sagrābāt manu brāli. Es apmainīšu tevi pret viņu. Un tagad ej, kamēr neesmu izšāvusi.

Keta lēnām pagriezās. Viņas acis satikās ar Dilbaras kvēlojošo skatienu. Tatārietes seja bija bāla, nāsis viegli trīcēja. Rokā viņa žņaudza mazu, spīdīgu revolveri.

-     Tu izdari kļūdu, klusu noteica Keta. Tev par šo rīcību nāksies atbildēt.

-      Nekas, gan atbildēšu. Dilbara norāva no galvas lakatu un uzmeta uz rokas, slēpdama revolveri. Pēc tam viegli pakustināja roku un noteica: Un tagad uz izeju!

Keta nopūtās un devās uz durvīm. Dilbara palaida viņu pirmo un lēnām sekoja.

Ejot ārā no kafejnīcas, vajadzēja šķērsot nelielu vestibilu. Galdiņš, pie kura sēdēja Ketas draugi, no turienes nebija redzams.

-      Neceri, neviens neieraudzīs, Dilbara, kas sekoja divu soļu attālumā, uzminēja Ketas vēlēšanos. Ej mierīgi un neizdari straujas kustības. Tu man esi uz grauda.

-     Bet ja tu aizšausi garām? Keta jautāja.

-     Tādā gadījumā izšaušu vēlreiz, Dilbara atbildēja.

Keta nopūtās, atvēra smagās ozolkoka durvis (melodiski ieskanējās virs durvīm piekārtais zvaniņš) un izgāja no restorāna.

-     Ej uz melno audi! pavēlēja Dilbara.

Līdz mašīnai bija kādi desmit metri, un viņas pārvarēja šo attālumu klusējot. Pie automašīnas abas sievietes apstājās.

-      Tagad tu atvērsi durvis un iekāpsi, Dilbara lika. -Ja kaut reizi noraustīsies, ielaidīšu galvā lodi.

-      Neraizējies, neraustīšos. Neesmu pati sev ienaidniece.

Keta saņēma durvju rokturi, taču tajā brīdī vēlreiz klusi un melodiski nošķindēja vara zvaniņš pie durvīm. Dilbara nodrebēja un pameta ašu skatienu atpakaļ. Pie durvīm ar izbrīna pilnu sejas izteiksmi sastinga Mario Gardžullo. Itālieša izbrīns ilga ne vairāk kā sekundi, jau nākamajā mirklī viņš strauji atlēca sānis, taču Dilbara paguva izšaut. Lode svilpdama pāršķēla gaisu un ieurbās Mario plecā, atsviežot viņu pret sienu. Dilbara izšāva vēlreiz otra lode cauršāva itālietim kreiso roku.

Izšaut trešo reizi Dilbara nepaguva, jo viņai kaklā ietriecās naža asmens.

Nokritusi uz asfalta, Dilbara tūlīt pacēla roku ar tajā sažņaugto revolveri, taču Ketas spēriens ar papēdi to izsita no krampjaini sažņaugtajiem pirkstiem. Dilbara ievaidējās un apmetās uz muguras teroriste ar pakausi dobji atsitās pret asfaltu.

-    Ja tu nebūtu aizspiedusi brūci ar pirkstu, viņai būtu gals klāt, sacīja Tureckis.

Viņi sēdēja slimnīcas pārsiešanas istabā.

Keta nopūtās.

-      Zinu. Es centos netrāpīt artērijā, rēķinājos ar sāpju šoku. Ketas sejā parādījās vainas apziņa. Sākumā, protams, vajadzēja izsist pistoli, taču nevarēju riskēt. Viņa šāva pārāk labi.

-      Kur nu vēl labāk… Mario paskatījās uz pārsieto plecu un sāpēs saviebās. Labi kaut tas, ka roku tikai aizķēra. Ko saka ārsti vai paliks dzīva?

Tureckis pamāja.

-     Jā. Pēc tam paskatījās uz Ketu un sacīja: Viņa pieļāva kļūdu, ka tevi nepārmeklēja*Bet viņu var saprast. Vai kāds spēj iedomāties, ka jauna, skaista sieviete iet uz tualeti ar nazi?

-     Redzi nu, Keta, esmu izglābis tev dzīvību, Turecka repliku komentēja Mario.

-     Bet es tev, priecīgi attrauca Keta. Ak kungs, cik labi, ka viss beidzās bez lielas asins izliešanas!

Mario sāpīgi pasmaidīja.

-     Vai nu tā ir? Tev viegli runāt, jo asinis ir manas.

-     Ak tu kungs! viņa iesaucās. Tā sanācis, ka joprojām neesmu tikusi uz tualeti! Tikai tagad atcerējos. Atvainojiet, zēni, man jāskrien!

Keta aiztraucās.

-     Neaizmirsti paņemt līdzi nazi! Viņu panāca Mario uzsauciens.

Vīrieši pasmaidīja.

-     Viņa ir lieliska, noteica Mario.

-     Jā, viņam piekrita Džeks Frenkijs, kas līdz šim flegmātiski bija tīrījis zobus ar zobu bakstāmo. Jautra.

-     Un simpātiska, piebilda Mario. Profesionālim tas varbūt nav svarīgi, taču sievietei pašā laikā. Aleks, ko tu sievietē vērtē visaugstāk?

Tureckis padomāja un atbildēja:

-     Skaistumu un vājumu.

-     Bet es noslēpumainību, basā nodudināja Džeks Frenkijs. Viņš sapņaini pasmaidīja un pagriezās uz itālieša pusi. Un tu, Mario? Kas, pēc tavām domām, sievietē ir pats svarīgākais?

Mario Gardžullo paraustīja plecus un jautri atteica:

-     Galvenais, lai viņa ir uzticīga un prot gatavot picu.

Neviens nedomāja viņu apstrīdēt. Džeks Frenkijs nožāvājās un izstaipījās tā, ka nokrakšķēja locītavas.

-      Šodien slikti gulēju, viņš paskaidroja kolēģiem. Tagad laidīšu uz viesnīcu un nokrākšos stundiņas desmit, divpadsmit. Pēc tam paskatījās uz Mario un piebilda: Arī tālruni atslēgšu. Tāpēc nemēģiniet mani meklēt.

Itālietis nicīgi nosprauslojās.

-     It kā tu man būtu vajadzīgs!

Džeka skatiens aizkavējās pie žurnāliem un avīzēm piekrautā žurnālu galdiņa.

-      Paskaties tikai prese! viņš iesaucās. Palūkosim, ko raksta mūsu vācu draugi. Džeks paņēma virsējo avīzi un atvēra. Pēc tam to lēni pāršķirstīja. Mjā… Par mums, kā vienmēr nekas.

-     Bet tu vēlies kļūt par slavenību? Mario nosmīnēja.

-     Slavenība ne slavenība, tomēr… Paskaties! "Prostitūtas noslēpumainā nāve."

-     Atradis, ko lasīt! Tureckis saviebās. Labāk pastudē jaunākos zinātnes sasniegumus.

-      Es izlasītu, taču pārāk intriģējošs apakšvirsraksts. "Prostitūta mirusi ar sirdslēkmi ievērojama biznesmeņa gultā." Vareni, vai ne? Gribētos redzēt to supermeni. Kaut kas vienreizējs nodrāzt prostitūtu līdz nāvei!

-      Ciniķis! Tureckis apsauca Džeku. Vai tā kāds runā par mirušajiem?

-     Liecies mierā, Aleksandr! Katrs muļķis sapratīs, ka tā ir tikai avīžu pīle. Kaut arī… Hmm, ari fotogrāfija tepat. Starp citu, skaists meitēns. Mario, vai negribi apskatīt?

-     Dod šurp! Mario paņēma avīzi. Kur ir?

-     Raugies, tepat. Otrajā lapaspusē, tu uzliki virsū roku.

Mario smīnēdams pāršķīra lapu. Piepeši viņa seja sastinga.

-     Kas tad nu? Džeks brīnījās.

Mario klusēja.

-     Vai plecs? satraucies paprasīja Džeks.

Mario klusēdams papurināja galvu.

-       Tu kļuvi bāls. Džeks brīnījās, viņu vērodams. Kas ar tevi notika?

Tureckis uzlika plaukstu uz Mario veselā pleca.

-     Vai tu viņu pazini? viņš klusu pajautāja.

Itālietis pamāja. Džeks gribēja kaut ko teikt, taču, neatradis vajadzīgos vārdus, sadrūma un smagi nopūtās.

-     Nekas, noteica Tureckis. Slikti rādās labi būs.

-     Zinu, Mario atbildēja. Viņš salocīja avīzi, nolika uz žurnālu galdiņa un paskatījās uz Turecki. Aleks, vai tu tici pareģojumiem un burvestībām?

-      Kā kuro reizi. Tureckis paraustīja plecus. Dažreiz tas ir vienīgais, kam var ticēt.

-     Jā… Mario pacēla roku un novilka plaukstu pāri sejai, kā ņemdams nost neredzamu timekli. Tad vēlreiz paskatījās uz Turecki. Bālums no sejas bija pazudis, tā izskatījās sakritusies un nogurusi. Aleks, klusu noteica itālietis, blakus slimnīcai redzēju vīna veikalu… Tur jābūt krievu degvīnam.

-     Sapratu, sacīja Tureckis.

Viņš piecēlās no kušetes un devās uz durvīm. Tur apstājās un izmeta pār plecu:

-     Džek, pieskati viņu!

-     Klausos! tas atsaucās.

Kad durvis aiz Turecka aizvērās, Frenkijs pagriezās pret Mario un līdzjūtīgi noteica:

-      Paciet, draugs. Viss pāriet, pāries arī tas. Tāda ir mūsu dzīve.

»

Septītā daļa 'ekskursija" uz maskavu

..

Pirmā nodaļa

Aseta iebrauca Maskavā ar vilcienu. Pa ceļam atgadījās incidents, pēc kura viņa ilgi nespēja atgūties. Bet incidents bija tāds. Kopā ar Asetu kupejā brauca trīs sievietes. Divas adigejietes, viena krieviete. Tiklīdz vilciens sakustējās, sievietes izvilka no somām vīna pudeles (pat degvīnu!) un uzkodas sieru, žāvētu gaļu, šķiņķi.

-      Vai piebiedrosies? Asetai pajautāja viena no sievietēm, smaidīga rudmataina resnule ar blēdīgām acīm.

Aseta paskatījās uz vīnu un izbijusies papurināja galvu.

-     Mamma ar tēti neļauj? izsmējīgi pajautāja sieviete.

Nezinādama, ko atbildēt, Aseta pamāja.

-    Tādā gadījumā rāpies uz augšējā plaukta un netraucē atpūsties.

Aseta paklausīgi uzkāpa augšā. Tur viņa brīdi lūkojās griestos ar atvērtām acīm un domāja par savu sūro likteni, pēc tam nolamāja sevi par bailēm un gļēvulību (kāda var būt runa par sūru likteni, ja jau rīt jādodas uz paradīzi?) un nolēma pagulēt. Sākumā no apakšas nākošie smiekli un balsis traucēja, taču drīz Aseta pierada un iegrima snaudā. Viņu pamodināja vienas sievietes aizsāktā dziesma. Piedauzīgā dziesma bija par mīļāko un viņa biksēs iekritušo "zvaigznīti". Aseta neapmierināta saviebās. Pirmajai dziesmai sekoja nākamā, vēl piedauzīgāka.

Asetu pārņēma šausmas. Viņa pabāza galvu zem spilvena, taču piedzērušo sieviešu dziedātās bezkaunīgās častuškas tik un tā nedeva mieru. Kad kļuva pavisam neciešami, Aseta nometa sānis spilvenu un ātri nokāpa no plaukta.

-     Kas ir, māsiņ, nolēmi mums pievienoties? smiedamās noprasīja tā pati rudmate.

-     Nē! atteica Aseta. Gribu iziet! Uz tualeti!

Viņa atvēra durvis un izslīdēja no kupejas.

Tamburs bija stipri piepīpēts, no riteņu klaudzoņas krita

ciet ausis. Tomēr tamburā bija labāk nekā ar piedzērušajām sievietēm un viņu bezkaunīgajām dziesmām.

Aseta piespiedās ar pieri pie aukstā stikla un sāka vērot garām skrejošos kokus. Ap sirdi bija sērīgi. Galvā drūzmējās domas, taču Aseta dzina tās projām, lai nesāktu šaubīties. Tad viņa sāka sacerēt dzeju.

Kur glābsies tu no drūmā vagona,

Kas izskatās kā vēja rauta pagona?

Kas gaida debesis vai nāve aša?

Gods, negods jāizvēlas pašai.

Un kas par tavu nāvi priecāsies?

Vai sātans neķītrais vai Allāhs augstais

Dievs?

Tev, Muhamed, es gribu paskaidrot,

Ka svētlaimi var tikai nāve dot.

Kaut zināji to, gribēji vēl dzīvot,

Un nevis kļūt par karogu, kas plīvo.

Ir gļēvi plakt pie zemes zūdīgās,

Tik lepnos gaida paradīzes dārzs.

Mans brālis nolādēts un elles aprīts,

Un arī es pie viņa iešu drīz.

Ka mūsu senči apciemo mūs sapni, Tāpat mūs gaidīs Allāhs debesis!

Viņš teiks: "Tavs brālis raudulīgs un niecīgs, Bet es par tevi, Aset, esmu priecīgs, Tu veici varoņdarbu brīnumainu Un esi izpirkuši brāļa vainu.

"Kādas muļķības," ar sāpošu sirdi nodomāja Aseta. "Kā

lai pasargāju viņu no elles, ja viņš jau ir tur. Un kāpēc

Allāhs būs apmierināts, ja es veikšu varoņdarbu un kādu

nogalināšu? Vai tiešām viņš nevar bez tā iztikt? Es viņa

vietā iztiktu, bet es esmu tikai cilvēks. Allāhs ir visžēlīgs.

Vai tiešām es, parasta meitene, esmu žēlsirdīgāka nekā

viņš?" i

Asetai nācās papūlēties, lai padzītu šīs nolādētās domas. Tik un tā nedomāt viņa nespēja. Dzejošana nepalīdzēja nomākt šaubas. Asetai kļuva baisi. Gribējās, lai blakus atrastos tante Hava. Viņa prastu atbildēt uz pašiem grūtākajiem jautājumiem. Taču tantes Havas nebija…

Kad tamburā ienāca divi vīrieši ar cigaretēm, Aseta nopriecājās. Būt vienai pašai ar savām domām bija neizturami.

Nočirkstēja šķiltavas, un tamburu piepildīja smirdīgu dūmu mākonis.

-     Vai redzi? viens vīrietis noprasīja otram.

-     Ahā, tas atbildēja.

Viņi iesmējās. Aseta saprata, ka vīrieši skatās uz viņu. Gribējās pagriezties un iet projām, taču bija bail to darīt.

-     Tā nekas, vai ne? teica pirmais vīrietis.

-     Kas tieši? pajautāja otrs.

-     Tas. Un tur tas arī. Tādas bulciņas mūsu ceptuvē necep!

Otrais vīrietis iesmējās. Palikt tamburā ilgāk nedrīkstēja. Aseta saņēma dūšu un pagriezās pret vīriešiem ar seju.

-      Oho! piesmakušā balsī iesaucās pirmais (vīrietis bija gara auguma, neskuvies, zilā, novalkātā sporta krekliņā un melnās treniņbiksēs ar baltu svītru sānos). Paskaties, Saņa, arī purniņš tā nekas!

-      Patiešām! apliecināja otrs maza auguma, resns un plikpaurains, ar miklām, sarkanām lūpām. Ei, daiļaviņ, iepazīsimies?

Aseta mēģināja piekļūt pie durvīm, taču garais nostājās priekšā ceļam.

-      Kur skriesi? viņš nosmīkņāja. Vai tad tu nedzirdēji, ka mans čoms grib ar tevi iepazīties. Kā tevi sauc, daiļava?

-     Laidiet, Aseta lūdza. Man jāiet.

-     Ej nu? Varbūt tu kopā ar mums uzpīpēsi?

Aseta nolaida skatienu un papurināja galvu.

-     Ko, nepatīkam? sēcošā balsī noprasīja garais. Saņa, ko tu neteiksi! Mēs viņai nepatīkam. Paskatīsim, uz ko esam iekrituši! Viņš ātri izstiepa roku un saķēra Asetas krūtis.

Aseta šausmās iekliedzās, atgrūda vīrieša rokas un metās uz durvīm, cerēdama palīst garajam zem elkoņa. Tomēr tas paguva satvert meiteni aiz kakla.

-      Uz kurieni, cālīt? viņš jautri noprasīja. Kur paliek buča?

Tas, ar miklajām lūpām, sāka skaļi smieties. Aseta rāvās ārā, cik spēka. Viņa sajuta, ka sudraba ķēdīte zem vīrieša stiprajiem pirkstiem pārtrūkst, taču neapstājās. Kā viesulis viņa izmetās ārā no tambura un traucās pa gaiteni uz kupeju. Pirmā… Otrā… Trešā… Ceturtā! Aseta ar spēku parāva dzelzs rokturi kupejas durvis dārdēdamas atvērās. Aseta iemetās kupejā, aizcirta durvis un aizgrieza atslēgu. Un tikai pēc tam paskatījās uz sievietēm. Tās klusēdamas blenza uz viņu izbrīnā.

Viss, Aseta pateica sievietēm. Aizgāju uz tualeti. Ja dziedāsiet, dziediet klusāk, citādi pavadonis lamājas.

Nobērusi šo tirādi, Aseta noāva kājas un ātri uzrāpās augšējā plauktā. Un tikai pēc tam atvilka elpu.

Aseta nenokāpa no plaukta lidz pašai Maskavai. Tikai desmit minūtes pirms vilciena pienākšanas viņa saņēma dūšu un izgāja tamburā. Pakaviņš vēl mētājās uz grīdas, taču ķēdītes vairs nebija. Aseta pacēla pakaviņu. Tas bija netīrs un samīdīts plakans. Aseta nopūtās un ielika sabradāto pakavu jakas kabatā.

"Kas zina, varbūt tas vēl nesīs veiksmi," Aseta nodomāja.

Otrā nodaļa

Sieviete, kas sagaidīja Asetu stacijā, nelīdzinājās kupejas biedrēm. Viņa bija ļoti gara auguma, tievu vidukli un gariem, skaistiem nagiem. ("Kā manekenēm," Aseta nodomāja.) Sievietei bija gaiši mati, bet matu saknes tumšas, seja vāja un zobgalīga. Acis… acis ļoti skaistas pelēkas un dzirkstošas kā savvaļas zvēram!

-      Tu esi Aseta, teica sieviete. Nogaidījusi Asetu pamājam ar galvu, viņa stādījās priekšā: Bet es esmu Ļuda.

-    Jūs esat krieviete? Aseta pajautāja.

Sieviete papurināja galvu.

-       Nē. Mans īstais vārds ir Makļuda. Taču visi mani sauc par Ļudu.

"Kāda skaistule!" skaudīgi nodomāja Aseta. "Tādu sieviešu dēļ vīrieši iet nāvē!" Šķita, ka Ļuda uzminējusi viņas domas.

-     Vai negaidīji, ka būšu tāda? viņa jautri noprasīja.

Aseta papurināja galvu.

-      Nē.

-      Domāji, ka tevi sagaidīs ūsaina tante ar melnu lakatu galvā?

Aseta tikai bikli pasmaidīja un mazliet pamāja ar galvu. Makļuda samiedza acis un nopētīja Asetu no galvas līdz kājām.

-      Hmm… Tu esi tā nekas. Mīlīga. Matus gan pārkrāsosim.

-     Kāpēc? Aseta brīnījās.

-     Lai vairāk izskatītos pēc krievietes. Kā atbrauci? Bez problēmām?

-     Bez problēmām, atbildēja Aseta.

-      Neviens neuzmācās?

-      Nē.

* Makļuda vērīgi ieskatījās Asetas no samulsuma piesārtušajā sejā un pasmaidīja.

-    Ja jau tā, tad labi, viņa noteica. Uzskati, ka esam iepazinušās. Ņem somu un iesim.

Aseta paņēma somu un, cenzdamās neatpalikt, paklausīgi sekoja.

Pēc tam viņas brauca ar automašīnu. Automašīna bija ķiršu krāsā, bet par markām Asetai nebija ne mazākās sajēgas. Automašīna bija laba un ērta. Sākumā Aseta gribēja pasnaust, taču visapkārt bija tik daudz interesanta, ka miegs pazuda kā nebijis.

-     Vai mēs brauksim garām Kremlim? jautāja Aseta.

-      Garām Kremlim? Makļuda pasmaidīja un papurināja galvu. Nē, nebrauksim.

-     Un garām augstceltnēm ar tornīšiem?

-     Arī ne.

-     Bet gar upi ar akmenī kalto piekrasti? Aseta nelikās mierā.

-    Arī gar upi nebrauksim. Makļuda paskatījās uz Asetu, un viņas pelēkās acis aizdomīgi samiedzās. Tu pārāk daudz jautā, meitenīt. Neaizmirsti, ka neesi atbraukusi ekskursijā.

-     Jā, atbildēja Aseta, degdama kaunā. Jums taisnība. Es vairs tā nedarīšu.

-     Ļoti labi.

Nākamās desmit minūtes Aseta klusēdama lūkojās laukā pa logu. Tad viņa ieraudzīja kāzas un neizturēja.

-     Cik viņa skaista! iesaucās Aseta, piespiedusi rokas pie krūtīm.

-     Kas? Makļuda nesaprata.

-      Līgava! Aseta nopūtās. Ļoti skaisti, ka meitene staigā baltā kleitā. Žēl, ka mēs tā nedrīkstam.

Makļuda atkal vērīgi nopētīja Asetu.

-     Izskatās, ka tu esi drusku satraukusies, viņa neapmierināta noteica. Tad, ne no šā, ne no tā, pajautāja: Vai tev garšo apelsīnu sula?

-    Jā, Aseta atbildēja.

-     Paņem, somā ir. Uz aizmugurējā sēdekļa.

Aseta pastiepa roku, izvilka no somas baltu plastmasas pudeli ar sulu un jautājoši paskatījās uz Makļudu.

-     Dzer tieši no kakliņa, tā atļāva.

-     Bet jūs? Aseta pasmaidīja.

-     Man negaršo. Nopirku speciāli tev. Dzer!

Aseta noskrūvēja oranžo korķīti un iedzēra nelielu malku. Sula bija neparasti garšīga.

-     Nu, vai laba? Makļuda pajautāja.

-     Ļoti garšīga, atbildēja Aseta. Paldies!

-     Nav par ko. Dzer vēl.

Aseta papurināja galvu.

-     Pagaidām pietiks.

-     Gribi mani aizvainot? noprasīja Makļuda.

-      Nē.

-     Tad dzer!

Aseta iedzēra vēl dažus malkus. Galva sagriezās, acu priekšā sāka virpuļot dzelteni plankumi. Aseta izbailēs sapurināja galvu plankumi pazuda. Piepeši dvēselē kļuva viegli, viegli, it kā šobrīd viņa būtu nevis mašīnā, bet pie sava mīļotā strauta, turklāt blakus ir Suleimans. "Sveika, Aseta," sacīja Suleimans. "Es ļoti tevi mīlu!" Viņš ieskatījās Asetai acis un plati uzsmaidīja. "Arī es tevi mīlu!" Aseta pateica Suleimanam un priecīgi iesmējās.

-     Ek, nu jau esi pāršāvusi pār strīpu, Asetai pie auss atskanēja Makļudas neapmierinātā balss. Aseta! Ei, Asetai Kā tu jūties?

-     Labi, Aseta atbildēja. Mazliet noreiba galva. Droši vien tāpēc, ka vilcienā slikti gulēju.

-     Droši vien, Makļuda piekrita.

Aseta gribēja iedzert vēl malku, taču Makļuda izņēma sulas pudeli no rokām.

-      Neaizraujies, stingri noteica Makļuda. Šo sulu daudz nevar dzert, citādi kļūst pavisam slikti.

-     Labi, nedzeršu, noteica Aseta.

Aiz loga garām slīdēja ielas, automašīnas, cilvēki. Asetai visi viņi šķita brīnumaini.

Treša nodaļa

Māja, kurā Asetai vajadzēja pārlaist nakti, bija no koka un ļoti veca. Makļuda izkāpa no automašīnas un atvēra vārtus. Pēc tam iesēdās automašīnā vēlreiz un iebrauca pagalmā. Tas bija neliels, ar puķu dobi un mazu dekoratīvu akmens dārzu.

Makļuda izslēdza motoru.

-      Nu? viņa uzrunāja Asetu. Ko sēdi kā princese? Kāp ārā, esam klāt.

Aseta izkāpa no mašīnas un, gribēdama izlocīt notirpušās kājas, pagājās dažus soļus gar puķu dobi. Pēc tam paskatījās uz mājas tumšajiem, saplaisājušajiem baļķiem un noteica:

-     Tā izskatās briesmīgi.

-     Tā tikai liekas, Makļuda mierināja. Iekšā ir gaišs un tīrs. Tūlīt pati redzēsi.

Makļuda izvilka no kabatas atslēgas un atslēdza lieveņa durvis. Uzkāpušas pa pakāpieniem, abas iegāja priekšnamā.

-     Tās durvis nav aizslēgtas, noteica Makļuda. Taisot vaļā, drusku jāpaceļ uz augšu, citādi nevar atvērt. Dēļi izkaltuši.

Aseta pamāja. Makļuda atvēra iekšējās durvis, un Aseta ieraudzīja lielu, gaišu istabu ar lielu logu un apaļu, ar gaišzilu vaskadrānu klātu galdu. Uz galda atradās zila elektriskā tējkanna un tai blakus dažas baltas krūzītes.

-     Ko teiksi? noprasīja Makļuda. Patīk?

-     Ļoti, Aseta atbildēja.

-     Sēdies pie galda. Dzersim tēju ar prjaņikiem.

Zaļā tēja bija karsta un ļoti garšīga. Prjaņiki brūni, aromātiski un tik lieli kā lavašs.

-      Arī nometnē mēs dzērām zaļo tēju, bez iemesla juzdamās laimīga, noteica Aseta, tikai tādu prjaņiku gan tur nebija.

-      Tie ir Tulas prjaņiki, paskaidroja Makļuda. Tādus cep Tulā un ved uz šejieni.

-      Tiešā ceļā no Tulas? brīnījās Aseta un nogrozīja galvu. Saki vienam cilvēkam! Maskava ir liela pilsēta. Un tik skaista!

-       Tev pēc kalniem tā tikai liekas, sacīja Maļuda. Un vispār vai tu daudz pilsētu savā mūžā esi redzējusi?

-      Nē, nedaudz. Un nevienu vairs neredzēšu. Aseta iesmējās. Smieklīgi, vai ne? Tagad te sēžu, dzeru tēju ar prjaņikiem, bet jau rit būšu paradīzē. Redzēšu Allāhu!

-      Redzēsi jau, redzēsi… Makļuda pamāja, dzerdama tēju. Izstāsti viņam par mums. Un palūdz, lai sūta mums veiksmi.

* Aseta atkal iesmējās. Gaisīgais noskaņojums, kas bija uzradies pēc apelsīnu sulas iedzeršanas, nepārgāja.

-     Viņš jau tā par mums visu zina! smiedamās sacīja Aseta. Vai tiešām domājat, ka viņš patlaban mūs redz? Redz! Redz, kā mēs abas dzeram tēju! Smieklīgi, vai ne? Mēs te, viņš tur!

Makļuda smīnēdama paraudzījās uz Asetu.

-     Mjā. Tu esi jautrs meitēns. Gaišs. Tāpēc sula uz tevi tā iedarbojusies. Galvenais, kad pēc manas aizbraukšanas iesi gulēt, neaizmirsti to iedzert. Tad nebūs bail nakšņot te vienai.

-     Nekad vēl neesmu nakšņojusi mājās viena, sacīja Aseta. Tas ir bailīgi?

Makļuda papurināja galvu.

-     Nē. Tu taču esi nevis mežā, bet sādžā. Visapkārt ir cilvēki.

-      Kafīri? -Jā-

Aseta padomāja un pajautāja:

-     Ari viņi ir jānogalina?

-     Kāpēc? Makļuda brīnījās.

-      Viņi taču ir kafīri, neticīgie! Tādi paši kā tie, kas dzīvo pilsētā!

-      Hmm… Makļuda domīgi ar pirkstiem paberzēja pieri. Vai tu uzdevi šādus jautājumus ari tantei Havai?

-      Nē.

-      Kāpēc ne?

Aseta paraustīja asos, vājos pleciņus.

-     Nezinu. Tad es par to nedomāju.

-     Tātad tagad iedomājies? Atradusi īsto brīdi! Ēd prjaņikus un izmet visas domas no galvas. Rīt būsi paradīzē. Tur domāšanai laika būs daudz.

Aseta nopūtās.

-     Nez vai. Paradīzē taču visi cilvēki ir laimīgi. Vai cilvēks var būt laimīgs, ja nemitīgi domā? Viņa nogrozīja galvu. Manuprāt, ne. Laimīgs cilvēks ne par ko nedomā, viņš vienkārši bauda dzīvi.

-     Tu esi gudra meitene, noteica Makļuda. Tikai pārāk daudz pļāpā. Viņa izdzēra tēju un nolika krūzīti uz apakštasītes. Man nu ir jābrauc, Aseta. Atstāju sulu, vari dzert, cik tev lien. Tualete ir ārā, tieši pretī lievenim. Gultas nav, gulēsi uz krāsns.

-     Uz krāsns?

-    Jā. Tā ir tev aiz muguras.

Aseta atskatījās:

-     Oho! Liela gan!

-      Tā ir krievu krāsns, paskaidroja Makļuda. Uz tādas guļ. Tur ir mīksts matracis, spilvens un sega. Arī tīra gultasveļa. Pati varēsi uzklāt?

-     Jā, protams! Tikai… Asetas sejā parādījās noraizējies smaids. Kā es tikšu uz krāsns augšā?

-     Pa kāpnītēm krāsns sānos, vai redzi?

-    Jā, redzu.

-      Uzrāpsies pa tām. Ēdamais ir maisiņā, maisiņš zem krēsla. Ja sagribas dzert ūdens ir spainī. Vai visu iegaumēji?

-Jā.

-     Ļoti labi. Rīt ap divpadsmitiem atbraukšu tev pakaļ.

-     Man nav pulksteņa, sacīja Aseta.

-     Vai tas nav pulkstenis? Makļuda norādīja ar pirkstu uz pulksteni, kas karājās pie sienas. Vakarā neaizmirsti pavilkt atsvaru uz augšu, citādi apstāsies.

Aseta smaidīdama paskatījās uz smieklīgo pulksteni kaķa purniņu ar taktī šurp un turp skraidošām acīm.

Makļuda piecēlās no galda un paņēma somu.

-     Iesim, aizvērsi aiz manis vārtus.

-    Vai šī ir jūsu māja? Aseta satraucās. Neviens šurp nenāks?

-      Neviens, atbildēja Makļuda. Bet, ja kāds uzrodas, dzen projām. Verandā stāv cirvis.

Aseta iztēlojās sevi dzenamies pakaļ nelūgtam viesim ar cirvi rokās un sabozās.

-     Ceru, ka līdz cirvim nenonāksim, viņa noteica.

Abas izgāja sētā. Makļuda iekāpa automašīnā, pamāja

Asetai ar roku un aizbrauca. Aseta aiztaisīja vārtus, aizbīdīja bultu un atgriezās mājā.

Pēc Makļudas aizbraukšanas istabā bija neparasti klusu un garlaicīgi. Aseta sen nebija jutusies tik vientuļa. Mēģinādama kaut mazliet izklaidēties, viņa apstaigāja visu māju (divas istabas un verandu) un ziņkārīgi izpētīja visus kaktus. Viņai izdevās atrast divus vecus žurnāla "Zdorovje" numurus, salūzušas brilles, Allas Pugačovas skaņuplati un skaistu stikla smaržu flakonu. Tajā vēl bija palicis kaut kas no dzeltenīgā, aromātiskā šķidruma. Aseta mēģināja izliet smaržas paliekas uz plaukstas, taču tās bija sabiezējušas un pielipušas pie flakona malām. Aseta nopūtās, nolika flakonu uz galda un sāka ap to vienkārši tīksmināties. Tas bija veidots kā maza pils ar tornīti augšā. Uzmanīgi ieskatoties, varēja pamanīt pils logus un vārtus. Pat pie pils vārtiem sastingušu maziņu sargu ar ķiveri galvā.

-     Lieliska brīnumainu sapņu pils… Aseta klusu nočukstēja. Un pašas no sevis vārsmojās dzeju rindas:

Brīnum skaistā jauko sapņu pils No paša rīta manā dzīvē ienāk. Un Visuma tik sarežģītos ceļos Es savu taku bikliem soļiem eju.

Pils cauri spīd, kā būtu stiklā pūsta, Tik trausla tā kā liktens stīga mana.

Bet apkart sapņu pilij ciemi gruzd, Pūst līķu kaudzes, dvēs'les nāve gana.

Kvēl debesis, iet bojā bērni, zvēri. Ar katru gadu sātans niknāks top. Es ari miršu… Diemžēl zaudējumu Neviens no ļaudīm nepamanīs šo.

Ir lielmaņi tik aizņemti ar sevi Un katrs savus darījumus kārto. Kas viņiem visi ļaudis pārējie Un es ar savu dzīvi, bēdu skarto?

Negaidīti Asetu pārņēma tādas skumjas, ka uznāca raudiens. Atmiņā uzpeldēja Suleimans, viņa kalsnā seja, uzmanīgais un labsirdīgais skatiens, tumšās lūpas, lielās rokas, klusinātā, patīkamā balss. Viņa atcerējās pirmo tikšanos. Un pirmo skūpstīšanos…

Acīs riesās asaras. Šķiet, tikai tagad nāca atskārsme, ka Suleimanu viņa nekad vairs neredzēs. Neredzēs arī nevienu no tuviniekiem, nedz Suleimanu, nedz māti, nedz tēvu.

Kas viņiem visi pārējie… viņa nočukstēja nupat sacerētā dzejoļa rindu.

Jau rīt Aseta nosūtīs uz elli ne mazums to "pārējo". Tfkpat mazu, nabadzīgu un nevienam nevajadzīgu kā pati. Šobrīd viņi staigā pa ielām un neko nenojauš. Dažs sēž mājās kopā ar sievu vai vīru, varbūt kopā ar bērniem. Klāj galdu, ēd, sarunājas, smejas, kaļ plānus rītvakaram, nespējot iedomāties, ka viņu dzīvē nekas no tā vairs nebūs. Viņu eksistencei tiks pielikts punkts. Un to izdarīs Aseta.

"Viņi ir grēcinieki," Asetai sacīja iekšējā balss. "Viņi ir Iblisa kalpi. Viņi grib pārvērst zemi par elli!" "Vai tad šī zeme patlaban ir līdzīga ellei?" Aseta atbildēja savai iekšējai balsij. "Vai tas, kas būs redzams rīt, neizskatīsies pēc elles? Kā parasti rāda televīzijā gabalos saplosīta meitene, asins lāmās guļoši miruši cilvēki…" Un to visu izdarīs Aseta. Viņa nogalinās šos cilvēkus, nogalinās sevi. Vai Allāham tas vajadzīgs? Vai tādēļ, lai nonāktu paradīzē, pašam jāuztaisa neliela elle? Ar ko tad kafīri atšķiras no taisnajiem? Iznāk, ka ir vieni, ir otri kalpo Iblisam?

Aseta juta, ka domas galīgi saputrojušās. "Nedomā!" viņa sev pavēlēja. Slava Allāham, uz galda stāvēja Makļudas atstātā pudele ar apelsīnu sulu. Aseta paķēra to un kāri iedzēra vairākus malkus.

Nepagāja ne minūte, un kļuva vieglāk. Pasaule no jauna kļuva gaiša un priecīga. Krāsas košākas, priekšmeti tīkamāki pēc skata, pat pašas liktenis likās nozīmīgs un neparasts. "Rītdien ieraudzīšu Allāhu!" nodomāja Aseta un iesmējās, jo negaidīti bija kļuvis tik labi.

Ceturtā nodaļa

Ģenerālprokuratūras izmeklētājam Mišām Kameļkovam oma bija galigi samaitājusies. No rīta Juļa Ivanova kopā ar māti bija aizbraukušas uz kūrortu. Pusstundu pirms iziešanas no mājas Juļa bija pateikusi Kameļkovam, ka katrā ziņā jāuzliek punkti uz "i". Mišām nebija ne jausmas, kas tie par punktiem un kāpēc tie jāsaliek "katrā ziņā", taču viņš bija piekritis. Prātu tobrīd nodarbināja pavisam kas cits, taču viņš mēģināja nezaudēt sarunas pavedienu, pat izvilka no kabatas šokolādes batoniņu cik zināms, šokolāde uzlabo asiņu cirkulāciju smadzenēs un līdz ar to uzmanības koncentrēšanos.

Saruna notika virtuvē pie slēgtām durvīm.

Juļa iesāka iztālēm:

-      Saproti, Miša… Cilvēka dzīvē gadās brīži, kad viņi zināmu apstākļu spiesti izdara kļūdas. Pat ne kļūdas, nē, bet… Vispār ekstremālos apstākļos cilvēki rīkojas citādi nekā parasti dzīvē. Kad ekstremālās situācijas vairs nav, viņi cenšas ievadīt savu dzīvi agrākajā gultnē. Vai tu klausies, ko saku?

Miša nokoda gabaliņu šokolādes un pamāja:

-     Klausos, manu eņģellt. Turpini!

-      Tātad tā… Juļa savilka pieri grumbās un sāka ar pirkstiem knibināt šalles bārkstis. Mums kopā bija labi. Esmu ļoti pateicīga par visu, ko manā labā esi darījis. Taču patlaban, kad visas nelaimes aiz muguras, pienācis laiks reāli paskatīties uz visu, kas starp mums noticis. Vai tu piekriti?

-     Kas tad starp mums ir noticis? Miša paraustīja plecus. Nekas nav noticis. Vienkārši mēs mīlam viens otru, tas arī ir viss. Nekādi sarežģījumi nav vajadzīgi.

Juļa palūkojās uz viņu un skumji pasmaidīja.

* Tu esi man mīļš. Patiešām ļoti mīļš. Un man patīc. Tikai… Saproti, mēs esam pārlieku dažādi, lai būtu laimīgi.

-     Dažādi? Ko tu ar to gribi teikt?

Juļa saņēmās un pateica skaidri un godīgi:

-     Miša, tu esi ļoti jauks, taču tevī daudz kas mani kaitina. Tu nemitīgi kaut ko ēd, tu kaut kur pazūdi dienām ilgi. Turklāt mani ir nogurdinājušas nemitīgās bailes, ka tevi tai stulbajā darbā nogalinās.

-     Kas tās par muļķībām? Kameļkovs saviebās. Kas mani nogalinās? Neesmu nedz karavirs, nedz operatīvais darbinieks. Esmu izmeklētājs. Strādāju ar papīriem.

Juļa sapurināja galvu.

-     Tu zini, ka man ir taisnība. Un vispār… Viņa ievilka elpu un pabeidza frāzi: Esmu nolēmusi, ka mums jāšķiras. Varam būt labi draugi, taču no kopā dzīvošanas nekas neiznāks. Tā, esmu visu pateikusi. Tagad atvaino, man jāpārbauda mantas.

Kamēr Kameļkovs sēdēja ar izbrīnā atplestu muti, Juļa devās uz durvīm. Pie durvīm viņa apstājās un pateica:

-     Tu vari mūs pavadīt, tikai Dieva dēļ nesaki neko mātei. Es pateikšu pati… Vēlāk.

Juļa pagrieza muguru un izgāja no virtuves.

Tās pašas dienas vakarā Miša Kameļkovs piedzērās. Līdz nemaņai. Divas stundas viņš nosēdēja bārā "Kauss" Baltkrievijas stacijas tuvumā. Alus bārā nebija garšīgs, toties lēts. Turklāt pa iestādījuma milzu logu pavērās lielisks skats uz baznīcu. Dzert alu un skatīties uz vakara krēslā balojošo baznīcu bija ļoti skumji un romantiski.

Pēc sestā alus kausa Kameļkovs nolēma, ka pietiek. Viņš pasūtīja šaurmu, apēda un… lika atnest septīto kausu. Pēc septītā kausa nauda bija izsīkusi.

Izgājis no bāra, viņš ilgi soļoja, kur acis rāda. Bet tās rādija uz priekšu. Kameļkovs apstājās tikai tad, kad kājās radās neizturams nogurums. Viņš nopūtās un smagi noslīga zemē.

Viņš mazliet pasnauda, bet tad nez no kurienes uzradās Aļona Ņikitina.

-     Ak kungs! viņa iesaucās. Kameļkov! Tu taču sēdi tieši uz zemes!

-     Liec mani mierā, viņš gurdi atsaucās un no jauna aizvēra acis.

-      Kas noticis, vai tu esi piedzēries? Ak kungs, tu patiešām esi piedzēries. Celies augšā! Celies, neesi slinks. Izstāsti kas noticis?

Kameļkovs, pacēlis pret Aļonu duļķaino, nogurušo acu skatienu, ar samezglojušos mēli pavēstīja:

-    Skumjas un slinkums faktiski ir antipodi. Tas nav cliez kā pamanāms, taču dzērāji dzer un mulst. Savukārt slinkums ir noslēpumains, cilvēciskots, tantristisks darbs… Tas var anarhizēt neesamību… Vai saproti, par ko es runāju?

-     Ne visai, atbildēja Aļona. Un tu?

Kameļkovs mirkli aizdomājās, pēc tam papurināja galvu un skumīgi novilka:

-     Es arī ne visai.

-    Tā nu tas ir, Aļona secināja. Ak tu, dziedātājputniņ! Rīt operācija, bet tu esi piesūcies kā čiepstošs sivēns.

-      Sivēni nečiepst, Kameļkovs aizrādīja. Tie rej. Vai kūko… Labi neatceros.

Aļona pieliecās, satvēra Kameļkovu zem padusēm, ar pūlēm pacēla un uzsēdināja uz soliņa.

-     Uh! Aļona atvilka elpu. Smags gan tu esi, Miša. Saki ātri, kas noticis!

* Viņa aizbrauca, atbildēja Kameļkovs.

-      Kas?

-    Juļa.

Aļona sarauca pieri.

-      Pavisam?

Kameļkovs pamāja ar galvu.

-Jā.

-     Ak tu, nelaimes putns, sacīja Aļona. Viņas glītās, skaistās uzacis notrīcēja. Un uz kurieni tu tagad dosies?

-     Nezinu, Kameļkovs atbildēja, pēc tam mazliet padomāja un filozofiski piebilda: Kaut kur.

Aļona apņēma zodu ar smalkajiem pirkstiem un sagrumboja pieri. Viņa domāja ilgi. Kad Kameļkovs pēc brīža spēji sasvērās uz sāniem, gandrīz noveldamies no sola, viņa pieņēma lēmumu:

-     Labi, Miša, iesim pie manis. Tev ir laimējies, jo mani senči mitinās vasarnīcā. Tavējiem piezvanīšu un izstāstīšu, kas noticis.

-     Tikai neziņo priekšniecībai, Kameļkovs palūdza žēlabainā balsi. Citādi sāks mani uzskatīt par nelabojamu.

-     Neziņošu, Aļona apsolīja. Bet tikai tad, ja mierīgi iesi gulēt un netaisīsi traci.

-      Labi, Kameļkovs bija ar mieru. Tad, neko nesaprazdams, paskatījās visapkārt un apjucis noprasīja: Kur lai es guļu? Te visur ir slapjš.

Aļona pasmaidīja.

-     Neraizējies, Miša, peļķē nebūs jāguļ. Gulēsi tīrā, ērtā gultā. Kas tantei jāsaka?

-     Paldies! Kameļkovs nobuldurēja.

-      Galva darbojas, Aļona viņu uzslavēja. Tātad sabiedrībai vēl neesi pavisam zudis. Bet tagad atbalsties pret mani un iesim. Un neiedomājies pa ceļam aurot dziesmas. Ja atskanēs kaut viena nepiedienīga skaņa, nožmiegšu ar šim rokām, saprati?

-     Sapratu… Kameļkovs gurdi pamāja. Starp citu… kā tu šeit atgadījies?

-     Kur? Aļona nesaprata.

-     Šeit.

-      Tu gan esi nejēga! Šis ir mans pagalms. Bet tā… Aļona norādīja uz gaismu daudzajos logos. Tā ir mana māja. Tāpēc dīvaini ir nevis tas, ka es šeit esmu, bet tas, kā tu te esi nokļuvis.

-      Tas iznācis netīšām, atbildēja Kameļkovs. Kājas atvedušas.

Aļona pasmaidīja.

-      Tātad kājas pašas uz šejieni atveda? Hmm… Interesanti, kāpēc piepeši tā… Labi, Susaņin, iesim!

Desmit minūtēs viņi nokļuva līdz dzīvoklim. Vēl pēc desmit minūtēm Kameļkovs gulēja Aļonas gultā un miegā saldi šņāca. Aļona iekārtojās viesistabā uz dīvāna. Naktī vairākas reizes viņu pamodināja skaļa Kameļkova ievaidēšanās. Viņa cēlās augšā, gāja uz guļamistabu, taču, kā jau varēja gaidīt, viss bija kārtībā. Ja vien neņem vērā uz Kameļkova vājajiem vaigiem mirdzošās asaras.

No rīta septiņos Aļona viņu pamodināja.

-      Celies, Romeo! Tibalts augšāmcēlies, Džuljeta izgājusi pie vīra. Laiks sākt jaunu dzīvi.

Kameļkovs ar pūlēm dabūja vaļā pietūkušos plakstiņus. Pēc tam ilgi ar apstulbušu skatienu raudzījās uz Aļonu, un skatiens kļuva arvien muļķīgāks.

-     Aļona, kur es esmu? viņš nobijies pajautāja.

* Pie manis mājās, Aļona paskaidroja.

-      Kāpēc?

Aļona zobgalīgi paraustīja plecus.

-     Pati nezinu. Laikam tāpēc, ka esmu pārāk žēlsirdīga.

-        Kas atgadījies? brīnīdamies jautāja Kameļkovs. Vai tad tu atradi mani uz ielas?

-     Uz to pusi ir. Aļona pamāja.

-      Mjā… Kameļkovs paberzēja ar pirkstiem miegainās acis.

-    Neberzē! Aļona stingri noteica. Pirksti netīri, ienesīsi infekciju.

-     Liela muiža infekcija! Kameļkovs skumīgi nosmīnēja. Man personiskā dzīve iet dēlī, bet tu infekcija.

Aļona vērīgi nopētīja Kameļkovu. Sapratusi, ka situācija ir nopietna, viņa apsēdās tam uz gultas blakus un pameta šķību skatienu uz ciešanās savilkto seju.

-     Zini, visu pēc kārtas, Aļona mierīgi noteica. Vakar tu sacīji, ka Juļa no tevis aizgājusi, vai tā?

-     Tā gan. Kameļkovs nopūtās. Iedomājusies, ka mēs neesam pāris. Nepatīk, ka blandos nezin kur un meklēju sev nelaimi.

-     Tas ir viss?

Kameļkovs drūmi papurināja galvu.

-     Nē. Vēl viņa sacīja, ka daudz ēdu.

-     Ēst tu patiešām neēd maz, Aļona piekrita. Un pats nejaukākais, ka ēd visu pēc kārtas.

-      Vienmēr esmu domājis, ka tā ir laba, nevis slikta īpašība, Kameļkovs iebilda.

-     Kā uz to skatās. Izvēlība ēšanā vīrietim liek izskatīties inteliģentākam un aristokrātiskākam. Bet Dievs ar to ēdienu. Kas attiecas uz visu pārējo… Saiedama kopā ar tevi, viņa taču zināja, par ko tu strādā.

Kameļkovs izdvesa tik sirdi plosošu nopūtu, ka Aļona gandrīz apraudājās.

-     Viņai nebija izvēles, Kameļkovs skumīgi atbildēja. Es uzstāju ar savu draudzību, saproti?

Aļona domīgi novilka ar slaidajiem pirkstiem pāri zodam.

-    Tādā gadījumā viņai taisnība. Padomā pats, Miša, kāda joda pēc tu viņai būtu vajadzīgs? Neesi nedz biznesmenis, nedz televīzijas zvaigzne, pat ne zobārsts.

-     Kas tiesa, tas tiesa, Kameļkovs atzina.

-     Ja tā, beidz puņķoties un taisies uz darbu! Pēc pusotras stundas mums jābūt tur. Aļona piecēlās no gultas un sabužināja Kameļkova matus. Ak tu, Romeo!

-      Beidz apsaukāties, Kameļkovs sarauca pieri. Labāk saki vai nekas ēdams neatradīsies?

Aļona zobgalīgi noplātīja rokas.

-      Paldies Dievam! Tas jau izskatās pēc agrākā Kameļkova! Vai ceptas olas ar cīsiņiem tevi apmierinās?

-      Atkarībā no tā, cik olu un cik cīsiņu, noteica Kameļkovs.

Aļonas lūpas izrotāja smīns.

-     Tev pietiks.

Piektā nodaļa

Divas dienas iepriekš, trešdien ap pulksten vienpadsmitiem no rīta, Vladimirs Dmitrijevičs Poremskis iesoļoja pa aizsardzības uzņēmuma "Serp" biroja durvīm un, laimīgi ticis garām sargiem (ražena auguma sargs pētīja apliecību ilgi un vērīgi, it kā lasītu pa zilbēm), iegāja uzņēmuma direktora pieņemšanas telpā. Liela auguma sekretāre ar īsiem matiem, Šaronas Stounas seju un Medūzas skatienu jautājoši palūkojās uz Poremski.

Jūs pie Igora Andrejeviča? viņa pajautāja negaidīti smalkā un pīkstošā balsī.

-     Vai tad šajā kabinetā sēž vēl kāds? Poremskis atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Sekretāre sarauca pieri.

-     Vai esat pieteikts? viņa stingri noprasīja.

Poremskis pasmaidīja.

-      Kā nu ne! Domāju, ka Igors Andrejevičs vienkārši deg nepacietībā.

Sekretāre atvēra dienu kalendāru greznā ādas iesējumā. Paskatījās uz lapu, pēc tam uz Poremski un pajautāja:

-     Vladimirs Dmitrijevičs?

-     Tas pats, Poremskis atzinās.

Sekretāres bargo seju apspīdēja laipns smaids.

-     Igors Andrejevičs jūs gaida. Lūdzu, ejiet!

Poremskis devās uz durvīm.

-     Vienu mirkli, ar vainīgu smaidu iesaucās sekretāre. Vladimir Dmitrijevič, lūdzu, pieklauvējiet! Igoram Andrejevičam nepatīk, ka pie viņa iet bez klauvēšanas.

-     Nepatīk, jūs sakāt? Poremskis pasmaidīja. Labi, netraumēsim viņa maigo psihi.

Pieklauvējis pie durvīm un izdzirdējis basā atsaucamies: "Jā, jā!" Poremskis iegāja kabinetā.

Igors Andrejevičs Trepļovs bija tik milzīga auguma kā bifelis un no skata ne mazāk draudīgs. Viņš pacēla skatienu no papīriem uz galda, drūmi palūkojās uz ienākušo Poremski un rupji noprasīja:

-     Kas tu esi?

Poremskis saviebās kā vairākums cilvēku, viņš necieta nekaunību, un lielu priekšnieku familiaritāte darīja viņu vai traku.

-     Jūs droši vien gribējāt palūgt, lai stādos priekšā, mierīgi noteica Poremskis. Mani sauc Vladimirs Dmitrijevičs Poremskis. Pirms pusotras stundas mēs runājām pa telefonu.

-     Poremskis? Trepļovs savilka kopā kailos uzacu lokus, it kā nespētu šādu cilvēku atcerēties. Es gan tā kā… Ak! Milzeņa sejā parādījās pazīšanas gaisma. Prokuratūras izmeklētājs? Sakarā ar manis "noslepkavošanu"? Kā nu ne, kā nu ne! Nāciet sēdieties!

Poremskis iegāja kabinetā un apsēdās melnā ādas klubkrēslā.

-      Atvainojiet, ka neatcerējos tūlīt, sacīja Trepļovs.

-      Patlaban kvartāla beigas. Briesmīga raušanās kā vienmēr. Viņš norādīja ar roku uz dokumentu mapēm piegāzto galdu. To papīru dēļ var aizmirst tēvu un māti.

Direktors zobgalīgi paskatījās uz izmeklētāju.

-     Tātad tā, viņš turpināja, cik atceros, pa telefonu mēs runājām, ka pret mani tiek gatavots atentāts. Atzīstiet, Vladimir Dmitrijevič, no jūsu puses tas nebija īpaši prātīgi.

-     Kāpēc? Poremskis mierīgi pajautāja.

-     Kā kāpēc? Trepļovs ierēcās. Bet ja nu telefonu noklausās? Tas nozīmē, jūs nevis noķersiet noziedzniekus, bet esat viņus nobaidījis! Tagad viņi nozudīs krūmos!

Poremskis pasmīnēja.

-     Velti uztraucaties. Jūsu tālruni nenoklausās.

-     Kā tad tā? Trepļovs sabozās vēl vairāk. Kā jūs to zināt?

-     Pārbaudījām biroju, Poremskis atbildēja.

-       Pārbaudījāt? Direktora seja pietvika vēl vairāk.

-     Kā pārbaudījāt? viņš norūca. Pa kuru laiku?

-     Vai atceraties aizvakardienas inventarizāciju? Tad arī pārbaudījām.

-      Pagaidiet… Trepļova buļļa acis nikni nodzalkstīja.

-      Sasodīts! viņš norēcās. Cienījamais, vai jūs saprotat, ko runājat? Vai saprotat, ka varu jūs iebāzt cietumā, velns parāvis?! Vai saprotat, ka varu panākt, lai nedēļas laikā jūs padzen no orgāniem? Pēc tam jūs nepieņems darbā pat par sētnieku!

Poremskis sēdēja krēslā, pārmetis kāju pāri kājai, un mierīgi vēroja direktoru. Nogaidījis, kamēr tas izbļaustās, viņš ierunājās pats:

-     Klausieties, Trepļov, ja gribat turpināt tādā garā, es gluži vienkārši iešu projām un atstāšu jūs vienu ar jūsu problēmām. Agri vai vēlu viņi nonāks pie jums. Un es nepakustināšu ne pirkstu, lai jums palīdzētu. Vai to jūs vēlaties?

Trepļovs noīdēja kaut ko nesaprotamu. Asinis no piepūstajiem vaigiem pamazām atplūda. Ar zināmu piepūli viņš saņēmās un savaldījās.

-     Labi, klusu noducināja Trepļovs. Jums taisnība. Bet priekšdienām ņemiet vērā, ka neciešu, ja kaut ko dara man aiz muguras. Skaidrs?

Poremskis pamāja.

-     Skaidrs. Taču ņemiet vērā ari jūs, ka pirms nākšanas uz šejieni mēs ievācām šādu tādu informāciju. Un noskaidrojām, ka jūs esat rupjš cilvēks, netaktisks, turklāt palaižat muti. Ja mēs ierastos legāli, jūs saceltu tādu troksni, ka pēc piecām minūtēm par to zinātu visa Maskava. Poremskis paskatījās uz Trepļovu un nosmīkņāja. Varat nemest zibeņus ar acīm, neesmu jūsu padotais. Ja gribat nolaist tvaiku, atveriet vēdlodziņu un izkliedziet savas parastās riebeklības pa to. Pēc tam sēdieties pie galda un turpināsim sarunu.

Trepļovs kādu laiku sēdēja klusēdams un skaļi pūta gaisu pa plati ieplestajām nāsīm. Pēc tam izmocīja smaidu un daudz miermīlīgākā tonī nekā iepriekš pateica:

-     Nu vai zināt… Jūs devāt man labu mācību, izmeklētāja kungs. Atzīstos, jūs esat pirmais pēdējo trīs gadu laikā, kurš man aizrādījis, lai neatļaujos par daudz.

-    Trepļov, es neesmu ieradies, lai strīdētos. Jums draud briesmas un mans pienākums ir tās novērst. Jo vairāk tāpēc, ka, izmantojot medības uz jums, paši varam kļūt par medniekiem.

-       Drīzāk par makšķerniekiem, Trepļovs izlaboja. Tie ķer plēsīgās zivis ar dzīvu ēsmu. Starp citu, tas nav svarīgi. Esmu ar mieru būt dzīva ēsma vai pīle māneklis. Galvenais, lai tas nevelkas ilgi. Pārāk daudz darāmā.

Trepļovs paņēma no galda "Parlament" paciņu, izkratīja no tās cigareti un aizsmēķēja ar smagnējām sudraba šķiltavām. Ar roku izkliedējis dūmus, viņš paskatījās uz Poremski.

-     Turpināsim?

-    Ja esat nomierinājies, jā, sacīja Poremskis. Tātad mūsu rīcībā ir ziņas, ka jūsu slepkavība…

-      Iespējamā slepkavība, Trepļovs precizēja.

Poremskis pamāja ar galvu.

-     Pilnīgi pareizi, iespējamā jūsu slepkavība rūpīgi tiks nomaskēta par terora aktu. Visticamāk to veiks nāviniece. Viņa centīsies iekļūt birojā.

-      Tas nav iespējams, Trepļovs atcirta. Jūs taču redzējāt, kāda te apsardze.

-      Nelaiķa Karaseva biroja apsardze nebija sliktāka, Poremskis aizrādīja. Ar visu to iesaku instruēt savus cilvēkus, kā jārīkojas, ja parādās nepazīstama sieviete. Viņa var uzdoties par žurnālisti vai ko citu. Nevienu, kas iepriekš nav pieteicies, nepieņemiet. Protams, tas neattiecas uz personiski pazīstamajiem cilvēkiem.

-     Protams, Trepļovs pamāja un izlaida gaisā bezveidīgu dūmu mākoni. Kas vēl?

-      Mēs atsūtīsim uz šejieni FDD cilvēku. Viņš sēdēs caurlaidē kopā ar jūsu sargiem un šķiros apmeklētājus, vadoties no paša pieredzes un intuīcijas. Ja zvana cilvēki, par kuriem neko nezināt, paziņojiet to viņam. Tikties varat tikai pēc tam, kad mūsu cilvēks viņus būs pārbaudījis.

-     Skaidrs, sacīja Trepļovs. Ko tad, ja viņi mēģinās mani nomiegt uz ielas vai mājās, nevis birojā?

-    Jūs, šķiet, dzīvojat ārpus pilsētas?

-Jā.

-     Un māju ieskauj betona siena ar dzeloņstieplēm?

Trepļovs pasmīnēja un nogrozīja galvu.

-     Izskatās, ka viss jums ir zināms.

-        Viņi nevar iebraukt jūsu zemes gabalā ar automašīnu, riskējot uzsprāgt pirms nokļūšanas pie mērķa. Un nez vai viņi līdis pāri žogam. Tā riskēt nav vajadzības. Viņi nedomā jūs pabaidīt, jo grib būt droši par iznākumu.

-     Vēl paliek iela, Trepļovs atgādināja.

-    Jā, Poremskis piekrita, paliek. Mūsu cilvēki jums visur sekos. Jūs viņus neredzēsiet, bet ziniet, ka viņi būs līdzās.

Trepļovs nervozi iesmējās.

-      Gandrīz kā Džeimss Bonds! Un cik dienu tie jūsu ēnu cilvēki vilksies man līdzi? Pareizāk sakot, cik nedēļu?

-      Mums zināms, ka atentāts paredzēts tuvākajās trīs dienās. Šajā laikā mēs ne uz mirkli neatstāsim jūs vienu pašu. Vai jūs to vēlaties, vai ne.

Poremskis cauri dūmu mākonim palūkojās uz Trepļovu un labsirdīgi pasmaidīja.

Sestā nodala

j

Vladimirs Poremskis tovakar ilgi nespēja aizmigt, jo apmēram divas stundas pēc tikšanās ar Igoru Trepļovu detektīviem bija izdevies pārtvert Almaza Rafikoviča un Mihaila Ivanoviča sarunu par gaidāmo atentātu. Uzbrukums tika plānots piektdien. Kaujinieki acīmredzot sekoja Trepļovam jau sen. No sarunas kļuva skaidrs, ka viņi lieliski zina ne tikai parasto Trepļova dienaskārtību, bet arī ieradumus, piemēram, ka direktors divas reizes nedēļā pēc darba iegriežas nelielā restorāniņā "Jūnona" Lomonosova prospektā. Izrādījās, ka tajā strādā slepena Trepļova aizraušanās Marina, divdesmit gadus veca oficiante.

Oho! Aii šīs pasaules varenajiem ir savas vājības, informāciju zobgalīgi komentēja Miša Kameļkovs.

Starp citu, bija izdevies noskaidrot arī Mihaila Ivanoviča personību. Izrādījās, ka viņš ir oligarha Vladimira Smetaņina (kuru kolēģi, draugi un nedraugi sauca par Vladimiru Lielo Ligzdu) labā roka.

Tātad slepkavība bija ieplānota piektdien. Nedz slepkavības pasūtītājs, nedz organizators precīzu vietu nenosauca, taču atsevišķas replikas lika domāt, ka tieši restorārļam jākļūst par traģēdijas vietu. Tā kaujinieki cerēja ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus novākt Trepļovu un imitēt terora aktu sabiedriskā vietā ar lielu upuru skaitu.

Poremskis aprunājās ar kolēģiem un izstrādāja iepriekšēju operācijas plānu. Jāielenc kvadrāts, kurā ieplānots sprādziens, un jāpastiprina novērošana. Poremskis zināja, ka sprādzienu īstenos jauna meitene. Arī sprādziena shēma nebija nekas jauns. Meitene ieies restorānā un centīsies, apsēsties tik tuvu Trepļovam, cik vien iespējams. Ja restorānā būs daudz cilvēku, tā būs kaujinieku veiksme. Ja ne, tik un tā viņi garumā nevilks.

Mazliet vēlāk, analizējot ziņas par radiobākas pārvietošanos, Vitja Soloņins izteica pieņēmumu, ka Suleimanam Tabejevam kaut kādā veidā izdevies to piekarināt nāviniecei. Protams, ja pildīt kaujas uzdevumu viņš nav nosūtīts pats. Ja uz Maskavu brauc Tabejevs, operācija kļūst vienkāršāka. Ja ne… "Tādā gadījumā," sacīja Soloņins, "būs jāskatās ar abām acīm. Paldies Dievam, ka varam izsekot viņas pārvietošanos."

Taču bāka drīz pazuda. Tagad atlika cerēt uz Dievu To Kungu un pašu vērīgumu.

Poremskis grozījās pa gultu līdz trijiem naktī. Prātā viņš izspēlēja dažādos operācijas variantus, mēģinādams atrast vājās vietas un priekšrocības. Trijos naktī, bezmiega izmocīts, Vladimirs Dmitrijevičs piecēlās no gultas un devās uz virtuvi. Tur no ledusskapja izvilka atkorķētu degvīna pudeli, paņēma no plaukta tīru glāzi un nolika uz galda. Pēc labas meklēšanas ledusskapī atradās pussakaltis kuprlaša gabaliņš un rupjmaizes šķēlīte.

Viņš pielēja glāzi līdz pusei. Pēc tam izelpoja pār kreiso plecu un vienā rāvienā iztukšoja glāzi. Kuprlasis bija itin ēdams. Flegmātiski piekodis pie sāļās zivs maizes gabalu, Vladimirs Dmitrijevičs vēlreiz piepildīja glāzi.

Negaidīti uznāca sentimentāls noskaņojums. Pārlaidis virtuvei skatienu, viņš nopūtās.

Viss it kā būtu labi, tikai saimnieces nav. Kad tā uzradīsies?

Vladimira Dmitrijeviča vārdi neizklausījās gluži patiesi, jo "saimnieces" dzīvoklī parādījās ar apskaužamu regularitāti. Tiesa, neviena ilgāk par diviem mēnešiem neaizkavējās. Visas aizgāja. Vienmēr tas notika brīdī, kad Poremskis piepeši pamanīja, ka viņš savā dzīvoklī vairs nevar justies viens, lai arī kā to vēlētos. Pastāvīgajai čivināšanai un ņirboņai acu priekšā pievienojās vēl kaut kas, proti, Poremska vecpuiša dzīvoklī uzradās lērums, viņaprāt, nevajadzīgu mantu: sieviešu veļa uz dvieļu žāvētāja, šampūni un krēmi uz vannas istabas plaukta, zeķbikses uz krēsla, jakas un blūzes uz drēbju karamajiem un līdzīgi nieki.

Konstatējis, ka viņa neatkarība dabūjusi lielu triecienu, Poremskis noskaitās ne pa jokam un "saimnieci", kas mēģināja iesakņoties mājā, tajā pašā dienā uz līdzenas vietas atlaida.

Tā tas turpinājās mēnesi pēc mēneša. Starp citu, Vladimira Dmitrijeviča pēdējā draudzene Ļena bija aizgājusi pati. Viņa bija brīnišķīga meitene, un Poremskis ilgi nespēja pieņemt lēmumu par nopietnas sarunas ievadīšanu. Iznāca tā, ka sarunu iesāka viņa.

-     Poremski, stingri noteica Ļena, izskatās, ka esmu tev par slogu.

-      Ko tu runā, Vladimirs Dmitrijevičs vārgi protestēja. Tu alojies. Vienkārši es… Ek… Viņš ieskatījās Ļenas starojošajās acīs un nespēja atrast vārdus.

-     Skaidrs! Ļena nopūtusies pamāja. Tu esi pieradis dzīvot viens, tev nepatīk, ka pēdējā laikā jādalās ar mani ne tikai brīvajā laikā, bet arī ar dzīvojamo platību. Atvaino, ka pārcēlos uz šejieni. Vienkārši biju iedomājusies, ka tu priecāsies, redzot mani katru dienu un… katru rītu. Laikam jau esmu kļūdījusies.

Poremskis nesāka apgalvot pretējo. Viņš tikai smagi nopūtās, likdams saprast, ka nevalda pār saviem instinktiem, un nokāra galvu.

Ļena savāca mantas un pēc pusstundas aizgāja. Toreiz Poremskis nejuta pārāk lielu sarūgtinājumu, taču tagad, nakti sēžot virtuvē ar degvīna pudeli un sažuvušu zivs asti uz galda, piepeši uznāca ilgas pēc Ļenas.

-      Kādas muļķības! viņš nolamāja pats sevi. Ja jau tā ilgojies pēc Ļenas, piezvani. Telefons priekšnamā. Nospaidi septiņus ciparus, un darīts.

Viņš jau gribēja tūlīt iet pie tālruņa, taču atcerējās, cik pulkstenis, un pārdomāja.

-      Labi, viņš noteica pats sev. Piezvanīšu rīt. Tomēr labāk ne… Piezvanīšu pēc operācijas. Noteikti! Ja operācija beigsies veiksmīgi, piezvanīšu un lūgšu atgriezties. Bet, ja ne, liktenis nav lēmis būt kopā.

Doma par darījuma noslēgšanu ar likteni Poremskim iepatikās. Pat zaudējuma gadījumā (kaut arī bija liels jautājums, kas ir laimests un kas zaudējums) vainu viņš varēja uzvelt likteņa kaprīzēm.

Tā ticis vaļā no mokošajām ētikas problēmām, Poremskis izdzēra degvīna paliekas un atgriezās guļamistabā. Un aizmiga netraucētā bērna miegā.

Septītā nodaļa

Kad atbrauca Makļuda, Aseta vēl bija gulta, tas ir, uz krāsns. Dzirdot noklaudzam ārdurvis, Aseta sākumā nobijās. Viņa tūlīt neatcerējās, kur atrodas. Galva viegli sāpēja, mēle bija sausa un smaga, it kā būtu mērkta pārcukurotā medū.

-      Nu labrīt, draudzene! Makļuda viņu sveicināja.

-     Celies un mazgājies. Tūlīt ēdīsim brokastis.

-      Kāpēc man jāēd brokastis? Aseta drūmi atsaucās.

-      Šodien nonākšu paradīzē. Vai tiešām tur nepaēdīšu? Turienes ēdiens droši vien ir gardāks nekā te.

Makļudas možajā, nosauļotajā sejā parādījās neapmierinātība.

-     Tu velti tā joko, Aseta, viņa sacīja. Tā nedrīkst. Brokastis jāpaēd. Pirms svarīga darba pieņemsies spēkā, nevajadzēs arī tik daudz uztraukties. Uztraukusies es vienmēr ēdu. Bet varbūt tu baidies kļūt resna?

Aseta iespurcās.

-      Kas man ko baidīties? Pat ja apēstu veselu aunu, nepagūšu nobaroties. Vai tik tu neesi aizmirsusi, ka šodien miršu?

Makļudas sejā parādījās vēl lielāka neapmierinātība.

-      Tu dīvaini runā, draudzenīt. Pat ļoti dīvaini. Pirms tevis neviens neko tādu nav runājis. Makļuda paskatījās uz plastmasas pudeli, kas stāvēja uz galda, un aizdomīgi samiedza acis: — Vai sulu dzēri?

-       Dzēru, bet kāda no tās jēga? Aseta atbildēja.

-     Sākumā ir labi, bet vēlāk kad dvēsele apskaidrojas un miesa atgriežas kļūst nelabi. Vai tad tu pati to nezini?

* Tā, Aseta… Makļudas pierē ievilkās grumbas.

-      Negribu šo nevajadzīgo sarunu turpināt. Veikli kāp lejā no krāsns un nāc pie galda! Laika pavisam maz.

-     Tev laika vai cik, skumīgi pasmīnējusi, noteica Aseta. Bet man… Labi, tūlīt nokāpšu. Tikai pagriezies uz otru pusi, man jāapģērbjas.

-     Jāapģērbjas? Makļuda izsmējīgi savilka uz augšu uzacis. Vai tik tu neesi Anglijas karaliene? Bet varbūt domā, ka nekad neesmu redzējusi sieviešu veļu?

-     Veļu varbūt esi redzējusi, bet visu pārējo… Kaut arī kāda tam tagad nozīme?

Aseta izlīda no segas apakšas, pagriezās un nolika uz pakāpiena kāju.

-      Ak! Makļuda izbrīnījusies izdvesa un piespieda plaukstas pie vaigiem. Kas tie par jokiem?

Tikmēr Aseta nokāpa lejā un pagriezās pret Makļudu ar seju.

-     Kas tik īpašs? viņa vienaldzīgi noprasīja.

-     Tu taču esi pavisam kaila! Makļuda nokliedzās.

-      Kaila, nu un tad? vienaldzīgi piekrita Aseta (viņa patiešām stāvēja Makļudas priekšā kā no mātes miesām nākusi). Vai nav vienalga? Un vispār es vairs neesmu Aseta, esmu žurnāliste Katja Ivanova. Starp citu, tu aizmirsi man pārkrāsot matus.

-      Es atvedu parūku, automātiski atsaucās Makļuda, kas ar sašutumu un nicinājumu turpināja aplūkot kailo Asetu. Kāpēc tu gulēji kaila?

Aseta pasmīnēja.

-     Vai gribi zināt, kāpēc? Tāpēc, ka sadzēros tavu sulu un man kļuva labi. Tik labi kā vēl nekad. Un es atcerējos kādu vīrieti…

Dzirdot vārdu "vīrietis", Makļuda samiedza acis.

-     Vīrieti, Aseta izaicinoši atkārtoja. Un domāt par viņu pirms gulētiešanas man bija patīkami. Vēlies, lai turpinu?

Makļuda draudīgi savilka kopā uzacis.

-      Nē! viņa noteica. Tālāk nestāsti! Labāk paņem kleitu un apģērbies. Kauns skatīties uz tevi.

Aseta paraustīja plecus un piegāja pie krēsla ar pāri atzveltnei uzmestajām drēbēm. Viņa ģērbās lēni un laiski, it kā patiešām būtu karaliene, kas nav radusi ģērbties. Makļuda turpināja skatīties, mēģinādama saprast, kas šai jukušajai meitenei prātā.

Vēl pirms pāris dienām Aseta zem Makļudas skarbā skatiena būtu sarāvusies čokurā, bet šobrīd viņai bija galīgi vienalga, ko teiks, domās vai pat darīs šī sieviete.

Pagājušajā diennakti Asetas dvēselē bija notikušas tādas pārmaiņas, pēc kurām cilvēks vairs nevar palikt tāds kā agrāk. Aseta apzinājās, ka uzvedas neparasti (pirmām kārtām sev pašai neparasti), taču nespēja neko ar sevi iesākt. Vēl vairāk, viņa to negribēja. Aseta bija gaidījusi, ka viņu pārņems bailes, satraukums, šausmas, taču piepeši bija uznākusi briesmīga apātija.

-     Kusties veicīgāk, Makļuda steidzināja. Citādi paliksi bez brokastīm. Un pirms ēšanas padzeries sulu.

-      Pudelē nekā vairs nav, sacīja Aseta, laiski pamājusi uz tukšā trauka pusi.

Makļuda ar pūlēm pasmaidīja.

-      Nekas, draudzene. Atnesu atkal, sula ir vēl garšīgāka nekā iepriekšējā!

-     Tālredzīga, ironiski smīnēdama, nočukstēja Aseta.

-     Ko tu teici? Makļuda samiedza acis.

-     Neko. Dod šurp brokastis!

Aseta ēda ar tādu kā drūmu baudu, it kā no katra apēstā kumosa būtu atkarīga nākamā dzīve (šajā vai viņā saulē). Vispirms viņa apēda smalkmaizītes, virsū uzdzerdama kefīru (no sulas Aseta pagaidām atteicās, paskaidrodama Makļudai, ka pēc vakarējās devas ir nelabi). Tad nāca vārīti liellopu gaļas cīsiņi. Pēc cīsiņiem sviestmaize ar sieru.

Makļuda vēroja šīs dzīres ar izbrīnu.

-      Saki vienam cilvēkam! Asetai ķeroties pie āboliem, viņa nogrozīja galvu. Tās, kas brauca pirms tevis, operācijas rītā neko nevarēja ieēst. No domas vien par ēdienu viņām kļuva nelabi. Nācās ēdināt burtiski ar varu. Starp citu, Sultāns teica, ka tu pati esi devusi operācijai nosaukumu. Tā ir taisnība?

-    Jā, sacīja Aseta, mehāniski kā robots kustinādama žokļus.

-     Un kādu nosaukumu tu devi?

-      Operācija "Muhameds".

-     Par godu bojā gājušajam brālim?

-     Ahā.

Makļuda apklusa, jo nezināja, ko vēl pajautāt šai jukušajai meitenei, kura kopš vakardienas bija tā pārvērtusies, it kā šeit sēdētu cits cilvēks.

Aseta negaidīti ieklepojās. Tad pielēca kājās un, acis izvalbījusi, metās pie atkritumu spaiņa. Tur viņa ar troksni izvēmās.

"Nu viss ir skaidrs." Makļuda pasmīnēja. Meitenes nekaunību kā arī nevaldāmo ēstgribu neapzināti bija izraisījušas nāves bailes, grauzdamas dvēseli no iekšpuses. Līdz šim brīdim Aseta bija darbojusies kā transā. Patlaban bailes izlauzās uz āru, un Aseta vairs nekontrolēja sevi. Viņa nokrita spaiņa priekšā uz ceļgaliem un sāka skaļi raudāt.

"Tā vien šķiet, ka ar viņu būs lielāka noņemšanās, nekā domāju," Makļuda sadrūma. Taču skaļi pateica:

-     Nomierinies, draudzene! Viņa piecēlās kājās, ielēja glāzē sulu un pienesa Asetai. Izdzer! viņa pavēlēja.

Aseta papurināja galvu, joprojām raudot.

-     Izdzer, ko es teicu?! Makļuda uzkliedza.

Aseta pacēla roku un vārgi atgrūda glāzi ar sulu. Makļuda atieza zobus niknā smīnā un asi, gandrīz bez atvēziena, cirta Asetai ar plaukstu pa seju. Meitenes galva parāvās sānis. Apstulbusi viņa uz bridi rimās, taču tad ar jaunu spēku sāka atkal raudāt.

-     Dzer! auroja Makļuda. Pielikusi glāzi meitenei pie sejas, viņa ar spēku iespieda tās malu starp zobiem. Dzer!

Un Aseta sāka dzert. Šņuksti pamazām kļuva arvien klusāki. Galu galā viņa nomierinājās pavisam. Lūpas pavērās smaidā.

-      Paldies, Makļuda, viņa nomurmināja. Atvaino, ka sāku gaudot kā pēdējā muļķe.

-     Nekas, tā gadās.

-     Neņem ļaunā, ka apvēmos. Tūlīt visu sakopšu.

-      Nevajag, Makļuda viņu apstādināja. Mums nemaz vairs nav laika. Vēl vienu malku nevēlies?

Aseta palocīja galvu.

-    Jā. Viņa vēlreiz pieplaka pie glāzes un izdzēra to tukšu.

-      Redzi nu, Makļuda apmierināta pamāja. Tagad ej mazgāties, pēc tam pārģērbsies un uzliksi galvā parūku. Būsi žurnāliste Ivanova!

Makļuda atmeta galvu atpakaļ un atvieglināta iesmējās.

Astotā nodaļa

*

Viņas apstājās vietā, kas izskatījās skaista un dīvaina. Kā jau visur Maskavā, te bija daudz automašīnu, taču cilvēki bija jauni un skaisti. Meitenes ar baltiem matiem, baltās biksēs, puiši skaistos svīteros un zilos džinsos. Visi priecīgi smējās un kaut ko stāstīja cits citam. Vieni ēda saldējumu, citi no skaistām pudelēm dzēra alu. Un visi virzījās uz pelēku betona kasti ar burtu "M".

-    Tas ir metro, Makļuda paskaidroja. Esam jau nobraukušas vairākas stacijas.

-     Bet kas ir tur? pajautāja Aseta un norādīja ar roku uz koku starpā redzamu augstu, baltu torni ar zeltainu smaili.

-     Tā ir universitāte, Makļuda atbildēja. Tur visi šie izdzimumi mācās.

Vārds "izdzimumi" Asetai sāpīgi iedūra sirdī. Šie skaistie un priecīgie jaunie cilvēki nebūt neizskatījās pēc videokasetēs redzētajiem demoniem. Aseta tā arī pateica:

-     Viņi nemaz nelīdzinās Iblisa kalpiem.

Makļuda aizbildnieciski pasmaidīja.

-    Vai tante Hava tev nepaskaidroja, ka Iblisam ir daudz seju? viņa noprasīja. Viņš reti parāda savu īsto seju. Viņam jābūt skaistam, lai iegūtu svešas dvēseles. Vai saproti?

Aseta pamāja.

-     Iblisam jābūt skaistam.

Viņa gribēja izkāpt no mašīnas, taču Makļuda atturēja.

-     Paskat, cik nadzīga! Pasēdi tepat, kamēr teikšu.

Makļuda izvilka no kabatas mobilo tālruni un piezvanīja. Viņa runāja klusu un strupi:

-     Jā… Normāli… Nē… Nē, soma ir tepat… Jā, labi… Labi. Viņa izslēdza tālruni un ielika kabatā. Pēc tam pagriezās pret Asetu: Redzi nu! Tagad var. Kur atrodas restorāns, es jau tev parādīju. Tūlīt tu izkāpsi no mašīnas un iesi pa ietvi.

-     Vai pa šo?

-    Jā. Pa labo pusi. Ej mierīgi, nesteidzies. Iegaumē, tu nekādā veidā neatšķiries no viņiem. Arī tev ir balti mati un skaistas bikses. Tā bija taisniba, Aseta patiešām bija ģērbusies zilā blūzē un glītās bēškrāsas biksēs, bet galvā bija skaista parūka no dabīgiem matiem. Ja ieraugi milici, Makļuda turpināja instruēt, neuztraucies un nebēdz. Izliecies, ka nepievērs viņam ne mazāko uzmanību. Saprati?

-Jā.

Aseta klausījās pamācītāju it kā ar vienu ausi. Netālu no automašīnas apstājās jaunu cilvēku grupa trīs meitenes un divi puiši. Meitenes bija neticami skaistas, tādas uzņem amerikāņu filmās un spilgtajās televīzijas reklāmās. Viņām bija balti zobi, skaidras acis, gari, vaļā atlaisti, ļoti tīri mati, slaidas kājas, tievi vidukļi un glītas krūtis. Vienam puisim uz pleca karājās vaļēja mugursoma, kurā varēja saskatīt grāmatas. Studenti, nosprieda Aseta. Viņa pievērsa skatienu universitātes smailei, un sirdī iedzēla senās ilgas. "Arī es tā varētu," prātā iešāvās doma. Tad varētu aprunāties ar kādu īstu rakstnieku vai dzejnieku. Parādīt savus dzejoļus… Viņa ļoti censtos, lai dzejoļi būtu labi. Viņa…

Aseta sarauca pieri un sapurināja galvu, lai šie skaistie, bet kaitīgie sapņi izgaist.

-     Kad būsi restorānā, pie tevis pieies zāles pārzinis, Makļuda turpināja pamācīt. Jautās, vai tu uz bāru vai pie galdiņa. Teiksi, ka pie galdiņa. Viņš gribēs ierādīt tukšu galdiņu, taču tu ej pie galdiņa, kas atrodas tuvāk logam. Kabatā tev ir telefons. Tiklīdz tas iezvanas, nospied pogu. Vai visu saprati?

-     Visu.

-     Nu ej! Neaizmirsti somu!

Aseta izkāpa no mašīnas, pagriezās un pamāja Makļudai ar roku. Tā pamāja pretī un pasmaidīja. Aseta pagriezās un sāk iet pa ietvi. Ejot garām kioskam, kur pārdeva karstas desmaizītes, uznāca asa bada sajūta, ko nespēja noslāpēt pat uztraukums. Aseta sarauca pieri grumbās un gāja tālāk. Uz pleca karājās ādas soma ar sprāgstvielu.

Aseta juta somas siltumu un smagumu, kas iedvesa bailes. Šķita, ka soma sver vismaz simt kilogramus un būtu pildīta ar karstu lavu. Sirds sita arvien ātrāk un ātrāk.

"Nekas," klusā cerībā sev sacīja Aseta, "vēl ne tik drīz… Vēl ir laiks… Varbūt mani restorānā neielaidīs? Ne jau visus laiž restorānā!" Aseta sāpīgi sakoda zobus un mēģināja padzīt apkaunojošās domas.

-     Atvainojiet, meitenīt, vai mēs gadījumā neesam pazīstami? blakus atskanēja laipna vīrieša balss. Viņa nodrebēja un pacēla skatienu. Dieva dēļ, atvainojiet, ka uzmācos! Vīrietis pasmaidīja. Taču jūsu seja man liekas ļoti pazīstama. Vai agrāk neesam tikušies?

-      Nē, Aseta atteica, pagrieza vīrietim muguru un gāja tālāk, lūgdama, lai Allāhs izdara tā, ka vīrietis viņai neseko.

Devītā nodaļa

Almazs Rafikovičs un Ivans Lobovs sēdēja tumšzaļā BMW un vēroja "Jūnonas" skatlogu. Lobovs bija uzlicis austiņas un rokā turēja melnu kompaktdisku pleijeri. Viņš klausījās mūziku un tās taktī bungoja pa cimdu nodalījuma vāku.

Almazs Rafikovičs Nigmatzjanovs mūziku neklausījās. Savilcis kopā uzacis, samiedzis šaurās acis, viņš slīga dziļās domās. Pasākums, kurā viņi bija iesaistījušies, Almazam Rafikovičam nepavisam nepatika. Karot ticības vai principu vārdā, bija pavisam kas cits nekā nogalināt cilvēkus naudas dēļ, piesedzoties ar Allāhu. Sākumā Almazs Rafikovičs mierināja sevi ar domu, ka viņš tikai apvieno divus mērķus cēlu un zemisku. Tā nu pasaule ir iekārtota, ka tajā viss savijies. Cilvēks ar tīru un cēlu dvēseli spiests piedalīties "netīrā" lietā. Cēlie un svētie Korāna vārdi rakstīti uz papīra, kas vēl nesen bija parasts koks. Mošejas būvētas no akmeņiem, kurus pirms tam minušas cilvēku kājas. Tāpat ir ar Trepļova nogalināšanu.

"Galu galā Trepļovs nav vienkārši kafīrs, ar kura jācīnās, viņš ir viens no mūsu bīstamākajiem ienaidniekiem. Viņš ražo ieročus," Almazs Rafikovičs iedvesmoja sevi. Tomēr pierunāt sirdsapziņu neizdevās. Nigmatzjanovs lieliski saprata savu argumentu niecību un divdomīgumu.

-     Tukša rosība, Almazs Rafikovičs nopūtās. Skatiens aizkavējās pie Lobova resnajiem pirkstiem, kas bungoja pa cimdu nodalījuma paneli, un saviebās. Beidz! viņš neapmierināts noteica.

* Lobovs paskatījās uz šefu, pacēla roku un noņēma austiņu no vienas auss.

-     Kas ir? viņš jautāja.

-     Saku, beidz bungot! Krīti uz nerviem.

Lobovs pamāja un uzlika austiņu. Bungot pa paneli viņš pārstāja.

"No otras puses," domāja Almazs Rafikovičs, "no Smetaņina saņemto naudu var izmantot svētai lietai. Iepirksim ieročus, piekukuļosim ierēdņus, izgatavosim dokumentus, noīrēsim dzīvokļus… Problēmu daudz, un tās visas prasa prāvus finanšu ieguldījumus."

Nesen Nigmatzjanova un Čačas interešu joma bija krustojusies ar vietējo bandītu interesēm. Tie, protams, sāka tēlot "patriotus", aplejot ar dubļiem "čečenus" un solot pielikt pie sienas, taču neliela naudas summa padarīja viņus lojālākus. Tikuši pie skanošā, bandīti acumirklī aizmirsa, ka ir patrioti, un atcerējās, ka ir "tikai biznesmeņi".

-      Šajā nolādētajā pasaulē viss ir pērkams un pārdodams… Almazs Rafikovičs nopūtās.

-     Svēta patiesība! skaļi apliecināja Ivans Lobovs, kas ar interesi aplūkoja šefa sērīgo seju. Vienmēr esmu to teicis!

-     Klusāk! Almazs Rafikovičs viņu apsauca. Ja gribi kaut ko teikt, vispirms noņem austiņas, runā pēc tam.

Lobovs paklausīgi noņēma austiņas, pameta uz Almazu Rafikoviču jautru skatienu un sacīja:

-     To tu pareizi teici par dzīvi, Almaz. Tā patiešām ir tukša rosība. Ir tāds pantiņš:

Es bārā kausu izdzēru ar vienu rāvienu Un pēc tam otrā bārā norāvos uz kāvienu. Ek, dzīve tikai tukša rosība Un bezjēdzīga dvēs'les mocība!

Lobovs pasmīkņāja.

-     Dzīvē visa pamatā ir zūdīšanās par niekiem un tukša rosīšanās. Patlaban pat matemātiķi pēta nezin kādas varbūtību likumsakarības un katastrofu teorijas. Vienīgā iespēja ieviest kārtību apkārtējā pasaulē ir maksāt.

-     Skatos, tu esi filozofs, drūmi novilka Almazs Rafikovičs.

Lobovs papurināja baltmataino galvu.

-      Nē, Almaz. Tieši otrādi. Filozofi ir teorētiķi, es esmu praktiķis. Man maksā, un es strādāju. Ja gribu izvairīties no liekām problēmām, maksāju ari es. Visi cits citam maksā, Almaz. Tāds ir galvenais dzīves likums. Pie joda, rau, mūsu klients!

Pie "Jūnonas" skaisti piestāja melns "Mercedes". Durvis atvērās, un no automašīnas izkāpa ražena auguma vīrs pelēkā uzvalkā un augstprātīgu romiešu patricieša seju. Vīrietis aizcirta durvis un ieslēdza signalizāciju. To izdarījis, paskatījās visapkārt.

-     Vai tu redzējies? izsmējīgi noteica Lobovs. Pats sēž pie stūres. Šoferim pastāvīgas brīvdienas. Kaut man būtu tāds darbs!

-     Paklusē! Almazs Rafikovičs viņam aizrādīja.

Pārlūkojis apkārtni, Trepļovs (tas patiešām bija viņš)

apņēmīgi devās uz restorāna durvīm. Pirms ieiešanas viņš vēlreiz atskatījās.

-      It kā baidītos no izsekošanas. Lobovs pasmīnēja. Vai tad viņam bail no sievas?

Almazs Rafikovičs neko neatbildēja.

Beidzot Trepļovs nozuda aiz restorāna durvīm.

-    Re nu, noteica Lobovs, objekts ir uz vietas. Varam zvanīt Makļudai.

-     Aizej uz restorānu un paskaties, vai tur viss ir kārtībā! pavēlēja Almazs Rafikovičs.

-     Labi, negribīgi atsaucās Lobovs.

Viņš izkāpa no mašīnas un vaļīgā pastaigas solī devās uz "Jūnonu". Pēc viņa nozušanas aiz durvīm Almazs Rafikovičs samiedza acis un pārlaida aizdomu pilnu skatienu ielai pie restorāna. Sirdi satrauca neizprotams nemiers. Almazs Rafikovičs necentās sev piedēvēt "velnišķīgu briesmu sajūtu" vai "pārcilvēcisku intuīciju", kā mēdza izteikties daudzi viņa profesijas cilvēki. Taču viņš nebija radis tāpat vien ignorēt savus instinktus.

Tomēr restorāna apkārtnē viss izskatījās mierīgi.

Lobovs bija projām apmēram divas minūtes. Šajā laikā viņam vajadzēja iepazīties ar ēdienkarti un pārmīt pāris vārdu ar bārmeni. Viņš iznāca ārā itin apmierināts.

Iekāpis automašīnā, Lobovs tūlīt paziņoja:

-      Objekts sēž savā vietā pie loga. Zālē ir apmēram divdesmit cilvēku. Pie loga blakus divi brīvi galdiņi. Objekts pēta ēdienkarti un gaida savu sirdspuķīti.

-      Labi. Almazs Rafikovičs pielika tālruni pie auss. Makļuda, te Almazs. Vai jums viss kārtībā? Soma ar spridzināmierīci nav aizmirsta? Labi. Pirms izlaišanas no automašīnas labi noinstruē. Objekts jau ir savā vietā… Viss, atā… Nu re! Almazs Rafikovičs uzrunāja Lobovu. Tagad adiek gaidīt. Pēc pāris minūtēm, kad meitene ieies pa durvīm, tu viņai sekosi un vēlreiz pārbaudīsi, vai viss ir kārtībā. Pēc tam atgriezīsies automašīnā, pabrauksim pāris kvartālu tālāk un dosim signālu. Domāju, ka viss noritēs normāli.

-     Ahā! Lobovs pasmīnēja. Ja tikai meitēns nekrīt panikā un neuzspridzina šo iestādījumu, kamēr es tajā atrodos. Es jau teicu, ka viņai jādod radiovadāma bumba.

-     Nekas, iztiksim ari ar šo. Tev, Ivan, problēmu rada neuzticēšanās cilvēkiem. Domā, ka visu var nopirkt par naudu. Taču ir lietas, kuras labāk izdara idejiski cilvēki, nevis algotņi.

-     "Idejiski cilvēki"! Lobovs izsmējīgi atkārtoja. Pareizāk būtu teikt fanātiķi! Diemžēl fanātiķiem trūkst prāta un izturētības. Viņi mūžīgi uz kaut ko iekrīt. Cik tavējo nāvinieču nav gājis bojā pirms nonākšanas pie objekta tikai tāpēc, ka uzdevuši nervi?

-    Makļuda viņu dzirdināja ar sulu, atgādināja Almazs Rafikovičs.

-     Ak! Lobovs atmeta ar roku. Arī tā nav izeja. Cilvēks kaifā nespēj rīkoties adekvāti. Vai atceries gadījumu, kad viena no tavām meitenēm nevis savienoja vadus, bet uzlēca uz galda un sāka lamāt "krievu cūkas" pēdējiem vārdiem? Arī viņa bija dzērusi sulu. Taču, ja atceries, tas viņai nepalīdzēja.

Almazs Rafikovičs neapmierināts sarauca pieri, taču neko neatbildēja.

-     Labi, gaidīsim, nopūties sacīja Lobovs.

Un viņi sāka gaidīt.

Desmitā nodaļa

* Miša Kameļkovs jau divas stundas klimta pa Lomonosova prospektu. Vieta aplenkumā viņam nebija atradusies. Neviens, protams, viņu nekur nedzina (ja vēlies, stāvi, ja gribi sēdēt sēdi slēpnī), taču viņš nespēja izturēt stundām ilgu dirnēšanu vienā vietā. Jo vairāk tāpēc, ka šādu "dirnētāju" bija atliku likām ari bez viņa.

Turklāt viņš nespēja izmest no prāta Juļas aizbraukšanu. Kameļkovs centās par to nedomāt, taču domas atgriezās pie notikušā atkal un atkal. Aizmirst mīļoto meiteni nākamajā dienā pēc aizbraukšanas izrādījās neizpildāms uzdevums. Vismaz ar skaidru prātu.

-     Tu gan esi vārgulis, Miša, Kameļkovs strostēja sevi. Tieši tādus nīkuļus kā tevi sievietes izmanto par kāju pameslu. Esi taču vīrs, saprati? Tikai tad tevi mīlēs un cienīs!… Ek, Juļa, Juļa… Tu tomēr esi…

Kameļkovs nepabeidza teikumu līdz galam, sabužināja ar plaukstu tumšos, biezos matus un nīgri slāja tālāk.

Aļonas Ņikitinas postenis atradās restorānā. Viņa bija uzvilkusi glītu, zilu kostīmu, gaišos matus atķemmējusi atpakaļ un sasējusi astītē. Aļonas žaketes atloku rotāja plastmasas plāksnīte ar uzrakstu: "Ļena Ņikitina, menedžere."

Kameļkovs apskauda Aļonu. Viņai, ja atentāts tomēr notiks, lemts atrasties gaidāmo satraucošo notikumu pašā epicentrā.

-     Visiem atradusies vieta, tikai man ne, ērcīgi bubināja Kameļkovs, slīpēdams ietvi un vienaldzīgi vērodams veikalu skatlogus. Kā būtu, ja iedzertu aliņu?

Iedomājies par alu, Kameļkovs tajā pašā brīdī atcerējās, ka no rīta nav salāpījies. (Poremskis bija sagaidījis padoto uz kabineta sliekšņa un, drūmi nopētījis viņa pietūkušo, bālo seju, noteicis: "Lai šodien būtu skaidrs kā stikliņš, saprati?")

Stikliņš ne stikliņš, taču no rīta viņš alu nebija iedzēris. Tagad bija piemērots brīdis, lai situāciju labotu.

Kameļkovs apstājās pie tuvākā paviljona un nopirka Kļinas alus pudeli. Šobrīd vajadzēja "labu grādu". Norēķinājies ar pārdevēju, viņš ar zobiem atkorķēja pudeli (šo triku bija iemācījis aģents dzērājs Gamovs), pielika kakliņu pie lūpām un iedzēra krietnu malku. Vēsais alus noskrēja pa barības vadu uz leju kā patīkams vilnis. Kameļkovs kļuva manāmi mundrāks.

Stāvēt ar alus pudeli ielas vidū bija muļķīgi, bet staigāšana pa ietvi bija nogurdinājusi kājas. Par grozīšanos restorāna tuvumā nevarēja būt runa, jo, kā izteicās Soloņins, "nevajag traucēt īstos profesionāļus darbā". Proti, restorāns un tā tuvākā apkārtne bija drošības dienesta vīru pilna, bet Mišām, tāpat kā viņa kolēģiem, nebija īpaši labas attiecības ar šā "kantora" vīriem.

Lai. Pēc nelielām pārdomām Miša nolēma apsēsties uz soliņa. Un tā arī izdarīja.

"Galu galā," viņš prātoja, malkodams vēso alu, "Juļa Ivanova pasaulē nav vienīgā. Pasaulē ir daudz skaistu meiteņu, un gandrīz visas tās pastāvīgi medī. Viņas medī mūs, vīriešus, ir dienu, ir nakti. Šauj uz mums ar acīm, smaida ar krāsotajām lūpām, dod mājienus, ķiķina, koķetē un tikai tādēļ, lai mēs sāktu viņas aplidot."

Miša Kameļkovs gudri nosmīnēja. Sievietes viltīgā dvēsele viņam bija kā uz delnas.

"Nekādu "noslēpumainu" sieviešu nav," Kameļkovs turpināja prātot. "Lai to apjēgtu, nav jābūt psihologam. Un tāpēc nav jānodarbojas ar prātošanu, bet jārīkojas!"

* Drīz vien alus pudele bija tukša. Viņš sāka domāt par otru, taču piepeši pamanīja pa ietvi ejošu skaistu meiteni. Meitenei bija gaiši, vijīgi mati, smalka seja ar simpātiskām, apaļām lūpām un lielas jo lielas brūnas acis. Augums kā vingrotājai, graciozās kustības cieņas pilnas kā balerīnai.

-     Tā ir ko vērta! Kameļkovs sajūsmināts noteica.

Kamēr viņš blenza uz skaistuli, viņa pagāja garām soliņam (šķita, ka meitene ir tāda kā izklaidīga, it kā mēģinātu kaut ko atcerēties, bet nespēj) un aizsoļoja tālāk. Uz svešinieces pleca karājās smagnēja ādas mugursoma, kas īpaši labi nesaderējās ar augumu un apģērbu.

"Vēl mirklis, un viņa aizies uz visiem laikiem," sērīgi nodomāja Kameļkovs. Viņš saņēmās, piecēlās, nolika pudeli blakus atkritumu urnai, sakārtoja žaketi un traucās nopakaļ.

-     Atvainojiet, meitenīt! viņš uzsauca skaistulei. Vai mēs gadījumā neesam pazīstami?

Svešiniece nodrebēja, un viņas sejā pavīdēja bailes un apjukums.

-     Dieva dēļ, atvainojiet, ka uzmācos! Kameļkovs uzsmaidīja meitenei. Taču jūsu seja man liekas ļoti pazīstama. Vai agrāk neesam tikušies?

Meitene sarauca pieri.

-     Nē, viņa stingri atteica.

"Nekas nesanāks," Kameļkova galvai cauri izskrēja doma. "Viņa tev, draugs, ir pārāk laba." Taču viņš jau bija mazliet iereibis un nedomāja tik ātri padoties.

Tikmēr meitene uzgrieza muguru un pielika soli.

Kameļkovs turējās līdzi.

-     Meitenīt, mīļā, neejiet tik ātri! Dodiet man izredzes!

-     Nesaprotu, par ko jūs runājat, neapstādamās klusā balsī noteica meitene.

Kameļkovs neatpalika.

-     Ļaujiet, palīdzēšu kaut panest somu. Miša satvēra ādas mugursomas lenci un viegli pavilka.

Svešiniece strauji apstājās un parāva mugursomu uz savu pusi. Ja viņa būtu lūgusi mugursomu atlaist, Kameļkovs būtu to atdevis, taču viss notika tik ātri, ka viņš nepaguva orientēties un neizlaida lenci no stiprajiem pirkstiem. Plīstot nostrikšķēja āda. Meitene aiz pārsteiguma atlaida vaļā savu lenci, un mugursoma smagi novēlās uz asfalta.

Kameļkovs pieliecās un to pacēla.

-     Lūdzu, piedodiet, viņš, juzdamies vainīgs, nomurmināja. Es tikai gribēju palīdzēt…

-     Paldies, palīdzējāt! nikni atcirta meitene.

Viņa pastiepa roku, lai atņemtu Kameļkovam mugursomu, taču tas nebija tik vienkārši, jo piepeši viņam prātā iešāvās lieliska doma.

-     Tepat netālu ir darbnīca! Kameļkovs sajūsmināts pavēstīja. Tur lenci piešūs viens divi! Protams, maksāju es.

Meitenes seja sāpīgi saviebās, it kā viņa grasītos raudāt.

-    Jaunais cilvēk… vīrieti, kāpēc jūs man uzmācaties? meitene ievaidējusies jautāja. Lieciet mani mierā! Allāha vārdā, lūdzu, lieciet… Meitene aprāvās un pameta uz Kameļkovu bažīgu skatienu. Tomēr likās, ka viņš neko nav pamanījis. Viņš līdzjūtīgi paskatījās uz svešinieci un maigi pajautāja:

-    Jūs piemeklējusi kāda nelaime, jā?

-     Mana lielākā nelaime ir tā, ka satiku jūs, atbildēja meitene.

-      Neko nevar zināt… Kameļkovs paraustīja plecus un valdzinoši pasmaidīja. Varbūt vēl kļūsim labākie draugi. Sapratis meitenes apjukumu par domīgumu, viņš priecīgi iesaucās: Nolemts! Atdosim somu darbnīcā un, kamēr to labos, ieiesim kafejnīcā un iedzersim pa kapučīno tasītei.

Meitenes sejā parādījās apjukums. Kameļkovs izmantoja momentu, uzmeta mugursomu uz pleca, pagriezās un devās uz tuvumā redzamo izkārtni ar uzrakstu "Ādas galantērijas un apavu remonts".

-     Mēģiniet panākt! viņš uzsauca meitenei.

Meitene sašutusi pavēra muti, taču atjēdzās un metās

pakaļ. Panākusi parāva Kameļkovu aiz rokas.

-     Atdodiet! viņa nikni teica. Tūlīt pat atdodiet mugursomu! Citādi…

-      Citādi ko? Kameļkovs pasmīnēja, soli nepalēninādams. Ziņosiet milicijai? Es pats esmu milicija. Neticat? Varu parādīt. Ejot viņš izvilka no kabatas apliecību un parādīja meitenei. Vai redzat? Tāpēc nekur nav jāskrien.

-Jūs… no milicijas? svešiniece noteica, balsij izbrīnā aizlūstot.

Kameļkovs pamāja.

-     Nūjā. Kāpēc tas jūs tik ļoti pārsteidz? Vai tiešām neizskatos pēc miliča?

-      Nē, vienkārši… Vienkārši…

-     Vienkārši neviens milicis jums nav bijis pazīstams, meitenes vietā pabeidza Kameļkovs. Taču īsti milicis neesmu. Pareizāk sakot, nebūt ne milicis. Jūs pat neieskatījāties manā apliecībā, bet tajā melns uz balta rakstīts, ka esmu Ģenerālprokuratūras izmeklētājs. Nedomājiet, ka lielos, taču… Starp citu, esam jau klāt. Miša apstājās pie darbnīcas durvīm. Pilnīgi droši, nepaies ne piecas minūtes. Nāciet taču! Apsolu izmaksāt kafiju un divus lieliskus eklērus.

Vienpadsmitā nodaļa

Viņi nogaidīja septiņas minūtes, taču velti.

-      Dīvaini, ka viņas joprojām nav, izmeta Lobovs.

-     Vai kaut kas atgadījies?

Almazs Rafikovičs iemeta skatienu pulkstenī uz rokas un noteica:

-      Nekas, pagaidīsim vēl mazliet.

Pagāja vēl dažas minūtes. Almazs Rafikovičs izņēma no kabatas tālruni.

-     Zvani Makļudai? laiski pajautāja Lobovs.

-      Jā. Almazs Rafikovičs pielika aparātu pie auss.

-      Hallo, Makļuda, tavas meitenes nav… Varbūt apmaldījusies, kaut arī kur te lai apmaldās?… Nē… Jā, gaidām… Ja divu minūšu laikā neparādīsies, es… Pagaidi… Almazs Rafikovičs samiedza acis. Viņa laikam nāk. Labi, pēcāk sazvanīsimies.

Aseta kā nogurusi lēni gāja pa ietvi. Apģērbs, frizūra, mugursoma viss bija tieši tāds, kā aprakstījusi Makļuda.

-     Beidzot atvilkās, basā norūca Lobovs. Var nodomāt, ka nākusi uz šejieni caur Tulu vai Vladimiru. Vai tiešām nomaldījusies?

-     Viss ir iespējams, saraucis pieri, atbildēja Almazs Rafikovičs. Atceries, kā bija ar Zaremu. Viņa staigāja pa simt reiz simt metrus lielu laukumiņu un vairāk neko. Meitenes pēc tiem saviem kalniem neko nedz redz, nedz sajēdz.

Viņi turpināja vērot Asetu.

-      Bet meitēns tā nekas… Lobovs atzinīgi nosmīkņāja. Žēl, ka tāda skaistule dodas uz debesīm. Goda vārds, es būtu atradis, kā likt viņu pienācīgi lietā!

-     Aizveries! bez niknuma aizrādīja Almazs Rafikovičs. Meitenes dara svētu darbu. Viņas cīnās par ticību.

-      Jā, protams. Lobovs paraustīja varenos plecus. Vai tad es iebilstu? Vienkārši žēl meitenes.

Pie restorāna durvīm Aseta uz mirkli apstājās un sakārtoja mugursomu.

-    Mūsu zaķītis uztraucies, Lobovs komentēja. Turklāt mugursoma ir visai pačabējusi. Taupāt uz somas rēķina?

-     Vai tu vari apklust? Almazs Rafikovičs neapmierināts saviebās.

-     Labi, šef, es klusēju.

Aseta beidzot iegāja restorānā.

-       Ieej un pārbaudi! Almazs Rafikovičs norīkoja Lobovu.

-     Varbūt nav vērts, šef? Ja nu meitenei uzdod nervi un viņa laiž visu gaisā uz līdzenas vietas?

-       Es maksāju tev lielu naudu par risku, noteica Almazs Rafikovičs. Tāpēc ej un pārbaudi!

Lobovs nopūtās, taču vairs neiebilda. Pēdējo divdesmit minūšu laikā viņš otro reizi izkāpa no mašīnas un gāja uz restorānu.

Almazs Rafikovičs netika vaļā no nemiera un sajūtas, ka viņus kāds uzmanīgi vēro. Viņš rūpīgi palūkojās visapkārt, bet arī šoreiz neko aizdomīgu nemanīja.

"Vai tiešām nervi sāk uzdot?" Almazs Rafikovičs noprasīja pats sev. "Nekad vēl neesmu piedzīvojis tādu satraukumu."

Lobovs iznāca ārā jau itin drīz. Viņš ņiprā solī ("pārāk ņiprā," nodomāja Almazs Rafikovičs) kātoja uz automašīnu. Iekāpis salonā, Lobovs ātri nobēra:

-     Viss kārtībā, braucam!

Almazs Rafikovičs iedarbināja motoru, un pēc piecām minūtēm viņi jau atradās vairāku kvartālu attālumā no restorāna. Tur viņš apstājās.

-     Varbūt pabrauksim mazliet tālāk? ierosināja Lobovs. Visādi var gadīties.

-     Apklusti, Ivan!

Lobovs pagriezies ar samiegtām acīm asinskāri paskatījās uz šefu.

-      Klausies, Almaz, ko tu arvien mani apklusini? Vai tiešām esi iztēlojies sevi par Čingishanu? Tu maksā man naudu, taču es neesmu tavs kalps. Tāpēc esi tik labs un sarunājies ar mani cienīgā tonī.

Almaza Rafikoviča seja viegli nobāla, uz vājajiem žokļa kauliem sakustējās muskuļu mezgli. Tomēr viņš piespiedās, lai atbildētu:

-     Jā, Ivan, atvaino. Vienkārši… šodien kopš paša rīta sirds tāda nemierīga.

-      Kaut ko nojaut? ātri noprasīja Lobovs, kas allaž paļāvās uz šefa intuīciju.

Almazs Rafikovičs palocīja galvu.

* Jā. Tāda sajūta, it kā mums sekotu.

-      Varbūt mums vajag nozust, kamēr nav par vēlu? Lobova balsī ieskanējās satraukums.

Almazs Rafikovičs papurināja galvu.

-      Nē. Izdarīsim darbu līdz galam. Viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu. Mirkli pavilcinājās, it kā sakopotu spēkus, tad lēnām, lai nekļūditos, nospieda dažus ciparus. Tālruni viņš turēja priekšā un uzmanīgi skatījās uz displeju.

-     Nu aiziet taču, aiziet, klusu noteica Lobovs. Almazs Rafikovičs uzšņāca viņam kā saniknota čūska.

Lobovs apklusa. Kādu laiku viņš ieklausījās ielas skaņās. Sprādziens nenogranda.

Lobovs paskatījās uz šefu. Tā seja bija nopietna un saspringta.

Almazs Rafikovičs atcēla izsaukumu un sastādīja Asetas numuru vēlreiz. Viri klusēja pusminūti. Tad Lobovs nosmīkņāja un noteica:

-     Ailes. Pasākums izgāzies. Meitene nav tikusi galā. Šajā brīdī automašīnas priekšā kā no zemes apakšas

izauga dūšīgi vīri melnās maskās un atrāva vajā durvis. Lobovs nepaguva izvilkt aiz jostas aizbāzto pistoli viņu apdullināja sitiens ar laidi. Almazs Rafikovičs nepretojās, tikai piesedza galvu un seju pret sitieniem, kas nāca no visām pusēm. Speciālo uzdevumu vienības viru kliedzienus un lamas viņš dzirdēja kā caur vati. Izmests no mašīnas, Almazs Rafikovičs nokrita uz asfalta un paklausīgi aizlika rokas aiz galvas.

Divpadsmitā nodaļa

Poremskis, Soloņins, Ņikitina un Kameļkovs sēdēja kabinetā. Visiem priekšā uz galda stāvēja krūze ar garojošu kafiju.

-     Tā, lūk, Kameļkovs turpināja stāstījumu. Pēc tam bija tā. Viņa sāka raudāt, gandrīz skaļi. Stāv un raud, bet cilvēki skatās. Piesējās kāda tante. "Kas ir," viņa saka, "esi novedis meiteni līdz asarām, nelieti? Tūlīt nomierini!" Sākumā apstulbu, bet tad sakopoju visu savu gribu, paņēmu meiteni pie rokas, aizvedu uz skvēriņu, nosēdināju uz sola. Tur viņa visā atzinās.

Vitja Soloņins saprotoši nogrozīja galvu. Un pajautāja:

-      Labāk pasaki, kā tu saprati, ka tā ir viņa? Pa ielu staigā daudz meiteņu. Arī universitāte blakus. Jaunu meiteņu tik daudz, ka gar acīm metas raibs.

Kameļkovs kautrīgi paraustīja plecus.

-      Pats nezinu. Tiklidz ieraudzīju, tūlīt sapratu viņa. Laikam jau intuīcija.

Poremskis ar Soloņinu paskatījās uz Kameļkovu ar cieņu, vienīgi Aļona izrādīja šaubas.

-     Varbūt ieraudzīja skaistu meiteni un gribēja savaldzināt, cits nekas, viņa ieminējās.

Poremskis pasmaidīja.

-     Un tad? Ļoti iespējams. Atzīsties, Mihail, kā īsti bija?

Kameļkovs apvainojās.

-      Vladimir Dmitrijevič! Un tu, Ņikitina, vienkārši apskaud manas gaišreģa spējas. Neko nevar darīt, ģeniālus cilvēkus allaž ielenc skauģu un apmelotāju pūļi.

* Es tev tā skauģe? Aļona sašuta. Ak tu…

-     Tikai mieru, stingri noteica Poremskis.

-     Labi, no jauna ierunājās Soloņins. Ja mazliet veicas, tas nav grūti. Taču nesaprotu, kā tev izdevās viņu pierunāt pāriet mūsu pusē? Turklāt tik īsā laika sprīdī.

Kameļkovs paraustīja plecus.

-     Nezinu, Viktor. Viss droši vien atkarīgs no personiskā valdzinājuma. Vieniem tādas lietas izdodas, citiem ne. Tā dabā ir iekārtots.

Poremskis ar Soloņinu sāka smieties. Ņikitina sašutusi iespurcās.

-     Viņa droši vien saskatīja tevī cilvēku, smiedamies noteica Soloņins, un, lai cik dīvaini, viņš bija uzminējis.

Tā ari bija noticis. Kameļkova apliecība nobaidīja Asetu, drausmīgi nobaidīja. Taču kontrasts starp dokumentu un Kameļkova krietno seju bija tik liels, ka Asetai galvā viss sajaucās. Palika viena vienīga kvēla vēlēšanās visu izstāstīt, noņemt no dvēseles slogu un tā paglābt nevainīgus cilvēkus un sevi kopā ar viņiem no nāves. Un Aseta sāka stāstīt.

Kameļkovs klausījās atzīšanos mierīgi. Tāda atklātība, protams, viņu pārsteidza, taču zemapziņā viņš bija gatavs tam, ka skaistā blondīne izrādīsies teroriste. Pirmkārt, aizdomas krita uz visām meitenēm, kas pastaigājās pa Lomonosova prospektu. Otrkārt, savā kvēlajā rečitativā pirms maza brīža meitene bija pieminējusi Allāhu. Tas it kā neko nenozīmēja, taču pašreizējos apstākļos tā bija gandrīz atzīšanās.

Noklausījies Kameļkovs nomierināja Aļonu kā nu prata, pēc tam uzmanīgi noņēma mugursomu, ielika dzelzs atkritumu konteinerā un izsauca sapierus.

-      Bet ko lai es tagad daru? slaucīdama asaras, vaicāja Aseta.

-    To pašu, ko līdz šim brīdim, tikai bez bumbas.

Pensionāriem, kas spēlēja domino, uzticējis aplenkt "rajona perimetru" un nelaist pie konteinera nevienu, tikai miliciju, Kameļkovs paņēma Asetu pie rokas un aizvilka uz remontdarbnīcu. Tur viņi sameklēja daudzmaz atbilstošu mugursomu un iepildīja to, kas gadījās pa rokai.

Pēc tam Aseta ar Kameļkova svētību devās uz restorānu.

Turpmākais bija tehnikas jautājums.

-     Tātad tā, Poremskis izdarīja kopsavilkumu. Nigmatzjanovs, Lobovs un Čača ir aizturēti. Kopā ar viņiem uz nārām vāļājas vēl pieci Maskavas organizācijas teroristi. Teroristu bankas konti ir arestēti. Viss it kā normāli, vai ne?

-     Jā, operācija izdevās itin labi, Soloņins piekrita.

-     Gandrīz tikpat tīri kā Diseldorfā. "Piektā līmeņa" viri bandītus saņēma ciet tā, ka ne čiku, ne grabu. Ar Mišas palīdzību tas izdevās ari mums. Taču Mihails Ivanovičs Krotovs un Volodja Lielā Ligzda joprojām ir brīvībā. Ja viņi uzzinās par operāciju, nolīdis pagrīdē, un mēs viņiem netiksim klāt.

-     Operācija tika veikta pilnīgā slepenībā, sacīja Poremskis. Es pats par to parūpējos.

-     Tādā gadījumā… Soloņins domīgi ar pirkstu pakasīja neskūto zodu. Tādā gadījumā ir izredzes piespiest viņus pie sienas.

-      Mēs jau to mēģinājām, operatīvajam darbiniekam atgādināja Kameļkovs. Taču tos elles iemītniekus tik vienkārši ciet nevar saņemt. Viņiem ir stingri sakari valdībā.

-      Nekas, izsmējīgi novilka Soloņins. Prasmīgi rīkojoties, var saraut jebkurus sakarus.

-       Legāli nez vai tas izdosies, iebilda Poremskis.

-      Pagājušajā reizē mums rokās bija visas kārtis, taču Smetaņins izlocījās. Tā ir necaursitama siena, Vitja.

-Ja legāli, tad tā ir, Soloņins piekrita. Bet, ja operāciju veic slepeni, liekot lietā mazu drusciņu fantāzijas, pie sienas var piespiest pat aizsardzības ministra. Lai tikai būtu vēlēšanās un… Soloņins vērīgi paskatījās uz Poremski un pabeidza savu sakāmo dīvainā balsi: …Drosme iet pret noteikumiem.

Poremskis mierīgi sastapās ar Viktora skatienu un pasmīnēja.

Šķiet, ka par to nepieciešama īpaša saruna, viņš noteica.

Astotā daļa vientuĻĀ vĪrieŠa Šovs

.

Pirmā nodaļa

Pratināšana ilga jau pusstundu. Kondicionētājs bija sabojājies, gaiss kabinetā sasmacis, taču Poremskis nevēra vaļā logu, lai ielas trokšņi netraucētu sarunu. Kaut ari par sarunu to varēja saukt ar lielu piespiešanos. Uz jautājumu lielāko daļu Almazs Rafikovičs atbildēja ar dziļu klusumu. Uz pārējiem deva vienzilbīgas atbildes nē, nezinu, neesmu dzirdējis, nedarīju, nesaprotu un neatzinās.

Pratināšana Poremski bija pamatīgi nogurdinājusi.

-     Klausieties, Nigmatzjanov, viņš gurdi sacīja, jums nav ne mazāko cerību izkļūt no ūdens sausā. Mums ir ierakstītas jūsu telefona sarunas ar Barijevu un Krotovu. Turklāt saņēmām jūs ciet pie rokas. Makļuda Mežilova jau devusi liecību pret jums. Viņa izstāstīja par visiem jūsu uzdevumā un ar jūsu palīdzību izdarītajiem terora aktiem. Arī Lobovs sācis runāt.

Almazs Rafikovičs tikko manāmi pasmīnēja.

-     Neticat? Poremskis savilka uz augšu uzacis. Neko darīt, došu jums iespēju par to pārliecināties.

Viņš pastiepa roku un ieslēdza diktofonu.

"Pilsoni priekšniek," skaļrunī atskanēja Lobova balss, "es taču teicu, ka strādāju viņu labā par naudu un ļoti to nožēloju. Tas sākās pirms diviem gadiem. Toreiz man saslima māte, un turēšana slimnīcā… pats zināt… tagadējos laikos maksā ļoti dārgi. Zāles, kopšana… Pēc tam māte nomira, bet es biju iegājies šai darbā, tagad to briesmīgi nožēloju. Atvainojiet, aizmirsu, kā jūs sauc?"

"Vladimirs Dmitrijevičs."

"Vladimir Dmitrijevič, nekad neesmu bijis terorists. Nigmatzjanovs gan. Tādu maitu kā viņš reti gadās sastapt. No idejiskajiem… Kāpēc jūs smīnat, Vladimir Dmitrijevič? Starp citu, idejiskie teroristi ir daudz bīstamāki nekā pērkamie. Tādus nevar iebaidīt, pārliecināt. Viņi ietiepjas kā auni un stāvēs par savu līdz galam. Vai tik jūs nedomājat, ka man patika strādāt viņu labā?"

"Vai tad ne?"

"Ko jūs runājat! Nigmatzjanova skatiens vien man uzdzina tirpas. Laikam jau viņš nekad to nemanīja. Skatījās tā, it kā… it kā vēl viens vārds un viņš ietrieks tev dunci zem lāpstiņas. Tā ir taisnība! Vladimir Dmitrijevič, man ir kauns, ka sapinos ar tādu mēslu, taču mūsu kopējās lietas labā esmu ar mieru sadarboties."

"Mūsu kopējās lietas?"

"Jā! Cīņā ar terorismu. Es atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem un darīšu visu, ko liksiet. Izstāstīšu visu!"

Poremskis izslēdza mikrofonu.

-      Kā būs? Vai pietiek, vai ari gribat paklausīties vēl?

-     Viņš murgo, vēsi atteica Almazs Rafikovičs. Tas viss ir izzīsts no pirksta. Es strādāju kultūras un izglītības jomā, un nekad man nav bijis nekādu darīšanu nedz ar bandītiem, nedz teroristiem. Jūs lieliski to zināt, taču esat man piesējušies, jo gribat pataisīt mani par malējo un tā aizlāpīt robu "noziegumu atklāšanas plānā". Es taču esmu musulmanis, tātad katrā ziņā nelietis un noziedznieks.

-     Jūs esat ļoti ietiepīgs cilvēks, Nigmatzjanov. Taču ne sevišķi gudrs. Jebkurā gadījumā jūs nonāksiet cietumā, jautājums tikai uz cik ilgu laiku. Sadarbojoties ar mums, jūs varat iegūt divus trīs gadus brīvas dzīves.

Almazs Rafikovičs sēcoši iesmējās.

iP ' i-

-      Vai jūs patiešām domājat, ka uzķeršos uz tik lētiem trikiem? Ne pie kā es neesmu vainīgs, pilsoni priekšniek. Esmu pataisīts par grēkāzi. Bet ieraksti tās ir vienas vienīgas blēņas. Kasetēs nav mana balss.

Poremskis nopūtās.

-      Grūti gan ar jums, Nigmatzjanov. Kāda velna pēc jārok pašam sev bedri? No tā nevienam labāk nekļūs.

-     Kas to lai zina… Kādam varbūt kļūs, Almazs Rafikovičs nomurmināja.

-      Pierādījumu pret jums ir atliku likām, Poremskis turpināja. Mēs viegli iztiksim bez jūsu atzīšanās. Taču vēlamies, lai jūs palīdzētu vienā jautājumā. Jūs taču neciešat Krotovu, vai ne?

-     Nezinu, kas tas tāds, Almazs Rafikovičs atcirta.

Poremskis saviebās un nevērīgi atmeta ar roku.

-      Lieliski zināt. Ar jūsu palīdzību ieliksim to nelieti cietumā. Ne tikai viņu vien. Viņš taču vadīja sarunas Vladimira Smetaņina vārdā, kuru zināmās aprindās sauc par Vladimiru Lielo Ligzdu? Ja palīdzēsiet, tiksim klāt arī šim cilvēkam.

-      Kāds Vladimirs? Kāda ligzda! Almazs Rafikovičs izbrīnā savilka uz augšu uzacis. Man nav ne jausmas, par ko ir runa, pilsoni priekšniek. Ziniet ko… viņš piepeši no jauna sarauca pieri, es uzspļauju jūsu draudiem un lūgumiem. Es palikšu pie sava līdz galam un vairs neteikšu ne vārda. Tas ir viss.

Nigmatzjanovs apklusa. Nākamajās piecās minūtēs viņš nepateica ne vārda, pēc tam tika nosūtīts uz kameru.

-      Kaut viņu zibens saspertu! sirdīgi izmeta Poremskis. Klusē!

-     Un ko tu gribēji? Soloņins pasmīnēja. Viņš taču idejiskais. Jau laikus, avansā, viņš pieteicis sevi uz paradīzi. Viņu pat nāve nebaida, par taviem draudiem nerunājot.

-     Tu to saki tādā tonī, it kā lepotos ar viņu, Poremskis norūca.

-      Nē, Volodja, nelepojos. Es tikai esmu redzējis ne mazumu tādu "varoņu". Ar viņu lielāko daļu vispār velti runāt.

-      Ko tādā gadījumā darīsim? Bez Nigmatzjanova visa šī operācija ir kaķim zem astes.

Soloņins neko neatbildēja, bet iegrima pārdomās. Šajā brīdī ierunājās Kameļkovs, kas visu laiku bija klusējis.

-      Vladimir Dmitrijevič, Viktor, man ir kāda itin laba ideja! Atcerieties, jūs teicāt, ka, liekot lietā fantāziju, pie sienas var piespiest pat aizsardzības ministru?

-     Nu? Soloņins pamāja. Tev sākusi darboties fantāzija?

-      Man tā darbojas nemitīgi, Kameļkovs paziņoja. Tikai priekšniecības iesīkstējušā domāšanas veida dēļ tā bieži nevienam nav vajadzīga.

-     Tu met akmeni manā dārzā? ironiski noprasija Poremskis. Lai notiek, izklāsti!

-     Vispār tā. Man ir kāds draugs. Ne draugs, bet… skolas laika paziņa. Tiesa, viņš mācījās pāris klašu augstāk. Tātad šis paziņa aizgāja mācīties uz estrādes skolu. Jau skolā* viņš kaitināja skolotājus, tos atdarinādams. Turklāt atdarināja ļoti līdzīgi. Pamanījis Poremska sejā smīnu, Miša apvainojās. Velti smīkņājat, Vladimir Dmitrijevič! Starp citu, viņš tagad ir pazīstams mākslinieks.

-      Vai tikai viņa uzvārds nav Petrosjans? Poremskis precizēja.

-      Diemžēl ne. Vai ari par laimi. Bet tik un tā jūs viņu labi pazīstat. Televīzijā viņš vada labi zināmo raidījumu. Ek… kā nu bija nosaukums?… Kameļkovs uzsita knipi. Mēles galā grozās… "Kā nozagt miljonu", vai?

-     "Kā atrast miljonu", Soloņins izlaboja.

-     Pilnīgi pareizi! Kameļkovs sparīgi pamāja ar galvu.

Poremskis ar Soloņinu saskatījās.

-     Tātad Palkins ir tavs skolas biedrs? Soloņins brīnījās.

-     Protams! Miša enerģiski pamāja.

Poremskis veltīja jaunākajam kolēģim šaubu pilnu skatienu.

-     Vai tu nemelo?

-     Nu nemaz! Mums bija itin labas attiecības. Reiz pat meitenes dēļ sakāvāmies, bet tas tā, starp citu. Tātad ierosinu: ja Nigmatzjanovs atsakās sadarboties, varbūt vērts viņu aizvietot? Iepriekšējās sarunas tik un tā jārisina telefoniski.

Poremskis domīgi samiedza acis.

-    Izklausās murgi, taču ja padomā… Kā tev liekas, Vitja?

-     Normāla ideja. Protams, ja mākslinieks ar mieru.

-      Par to parūpēšos es, Kameļkovs apliecināja kolēģiem.

Otrā nodaļa

Zāle bija pārpildīta. Poremskis, Soloņins un Kameļkovs sēdēja desmitajā rindā, dabūt biļetes tuvāk nebija izdevies.

Matvejs Palkins, melnmatains jauns neliela auguma cilvēks ar dzīvu seju, strauju melno acu skatienu un lielu muti, ātriem soļiem iznāca uz skatuves.

Zāle apsveica mākslinieku ar aplausu vētru.

Matvejs apstājās pie mikrofona un acumirkli iejutās tēlā.

-     Sveicināti! viņš pateica klusajā un ātrajā prezidenta balsi. Priecājos, ka visi esat sanākuši. Pārlaidis skatītāju zālei vērīgu skatienu, viņš piebilda: Visi kopā. Tā man būs ērtāk ar jums strādāt. Proti, nevajadzēs sūtīt automašīnu pakaļ katram atsevišķi.

Zāle atbildēja parodētājam ar draudzīgiem smiekliem. "Prezidents" tikko manāmi pasmīnēja.

-     Priecājos, ka jūs to tā uztverat, viņš sacīja. Citādi viens otrs žēlojas. Gan susla negaršo, gan nāras par cietām…

Zāli no jauna pārņēma smiekli. Soloņins vilies noraustīja vaigu.

-      Vai tas patiešām ir smieklīgi? viņš noprasīja Poremskim.

-     Galvenais, ka līdzīgi, tas atbildēja. Televīzijā pilnīgi droši atšķirība nebūtu jūtama.

-     Tas gan, Soloņins piekrita.

Padzīvojusi dāma aiz muguras piesita Soloņinam pie pleca ar pirkstu un pikti aizrādīja:

-    Jaunais cilvēk, vai klusāk nevarat? Jūs traucējat klausīties!

-     Atvainojiet, Soloņins atbildēja, pameta šķību skatienu uz Poremski un viegli savilka uz augšu uzacis: ko tu neteiksi!

Kolēģi vēl pusstundu klausījās parodijas par pazīstamiem politiķiem un šovmeņiem. Pēc tam izrāde beidzās.

No galvas līdz kājām ziedu apkrauts, ar lūpukrāsu notraipītu seju, Matvejs vienprātīgu aplausu pavadībā pameta skatuvi.

-     Nezinu, kā jums, bet man patika! Kameļkovs paziņoja. īpaši, kā atveidoja Žiriku! Miša piepūtās, sataisīja neapmierinātu seju un iekliedzās: Viennozīmīgi!

Soloņins nopūtās, bet Poremskis sāka bīdīt Kameļkovu uz izeju.

-     Nestāvi uz vietas, artist. Mēs traucējam cilvēkus.

Pēc brīža viņi jau stāvēja pie ģērbtuves trauslajām durvīm.

-     Jācer, ka viņš mūs nepasūtīs, noteica Kameļkovs un pieklauvēja ar pirkstu kauliņiem.

-      Ienāciet! no ģērbtuves atsaucās augsta, skanīga balss.

Matvejs sēdēja pie spoguļa un slaucīja grimu no sejas ar aromātiskā tonikā samērcētu vati. Ieraudzījis Kameļkovu ar kolēģiem, viņš pasmaidīja.

-     Ak, Miša, nāc iekšā, nāc iekšā! Redzu, tu neesi viens.

-     Tu, kā vienmēr, esi velnišķīgi vērīgs. Kameļkovs iesmējās. Iepazīsties! Šis drūmais kungs ir Vladimirs Dmitrijevičs Poremskis. Bet šis jaunais cilvēks ar laipno seju Viktors Soloņins. Viņi ir mani kolēģi.

-     Ļoti patīkami! noteica Matvejs. Sēdieties! Ar jūsu laipnu atļauju pagaidām pasēdēšu ar muguru pret jums. Sākto nevar pamest pusdarītu.

Viri iekārtojās uz krēsliem.

-     Ja vēlaties, smēķējiet, Matvejs atļāva. Pats nesmēķēju, taču aromāts man patīk. Tūlīt atceros tēvu.

Soloņins izvilka no kabatas cigaretes, domīgi paskatījās uz paciņu un atkal ielika kabatā.

-     Esi atmetis? pajautāja Poremskis.

-     Ne gluži… Cenšos sevi ierobežot.

-      Pareizi! noteica Matvejs, turpinādams tīrīt seju ar vati. Ierobežojumi ir pats galvenais! Mēneša laikā esmu novājējis par sešiem kilogramiem. Varbūt domājat, ka ievēroju īpašu diētu? Ne vella! Vienkārši mazāk ēdu. Cilvēks galu galā nav lops, kam jāuzbarojas.

-     Vai tad tev jānovājē? noteica Kameļkovs, kuru pēdējā replika īpaši nesajūsmināja. Viņš bija grasījies šajā brīdī vilkt no kabatas šokolādes batoniņu, taču pēc mākslinieka vārdiem steidzīgi ielika to atpakaļ. Jau tā kauli un āda!

-     Kā nu kurš to ņem, pamatoti iebilda Matvejs. Viņš beidza slaucīt seju, nolika vati un pagriezās pret viesiem. Tā, mani draugi, es uzmanīgi klausos.

Ierunājās Poremskis.

-     Matvej, jūs esat lielisks mākslinieks, un mums vajadzīga jūsu palīdzība, viņš vienkārši pateica. Tas neprasīs daudz laika. Arī jūsu dzīvību nepakļausim briesmām.

-     Tiešām? Mākslinieks pasmaidīja. Žēl. Bet es domāju, ka mani gaida īsts detektīva darbs ar pakaļdzīšanos, šaušanu un citādām interesantām padarīšanām.

-     Atvaino, ja sagādājām vilšanos, sarunā iejaucās Kameļkovs. Taču riskēt ar tavu nenovērtējamo dzīvību nevaram. Tu neesi vienkārši cilvēks kā es vai Vladimirs Dmitrijevičs. Tu esi mūsu nacionālā bagātība!

Palkins jautri savilka uz augšu uzacis.

-      Kas tev lēcies, Miša? Liekas, tu nekad neesi bijis glaimotājs. Ak, sapratu. Tā tu paņirgājies. Nespēj piedot,' ka pirms desmit gadiem sadevu tev.

-     Tu? Man? Kameļkova kalsnajā sejā parādījās neviltots sašutums. Jau pirmajā kautiņa minūtē noliku tevi uz abām lāpstiņām! Kaut ari esmu divarpus gadus jaunāks par tevi!

Matvejs miermīlīgi pasmaidīja:

-     Labi, Miša, lai nu paliek. Labāk stāsti, kas atgadījies. Viņš nopūtās un zobgalīgi piebilda: Varbūt pārstāsi melot.

-      Vispār lieta ir tāda, Matvej… iesāka Kameļkovs, taču aprāvās pusvārdā un saviebās. Sasodīts, kā izskaidrot tā, ka tu saproti? Visiem labi zināms, ka jūs, mākslinieki, ar intelektu neizceļaties.

-     Pamēģini ar pirkstiem, mākslinieks atbildēja. Varbūt sapratīšu.

-     Viens pret vienu, duelantus izšķīra Soloņins. Vai zini, Miša, labāk es pastāstīšu, ko mēs vēlamies. Vārdu sakot, lietas būtība ir tāda. Mēs gribam atmaskot kādu bandītu. Patlaban bandīts noslēpies pagrīdē, un nepieciešams viņu izprovocēt, lai izdara nepareizu soli. Cietumā ir cilvēks, kuram bandīts pilnībā uzticas. Taču šis cilvēks nav ar mieru sadarboties. Vajadzīgs, lai jūs, Matvej, notēlotu šo cilvēku. Sazināties ar bandītu nāksies telefoniski. Vai es skaidri stāstu?

-      Pilnīgi, Palkins pamāja. Pat manam pieticīgajam mākslinieka intelektam saprotams. Viņš iegrima domās. Nekad agrāk, protams, ar šādām lietām neesmu nodarbojies. Tiesa, jaunībā pa telefonu āzēju klases biedrus, tēlodams skolotājus un izsaukdams vecākus uz skolu. Taču klases biedri ir viens, bet bandīti pavisam kas cits.

-      Neviens neuzzinās, ka esat strādājis mūsu labā, Poremskis apliecināja māksliniekam. Solām saglabāt visstingrāko konfidencialitāti.

-     Es nebaidos, Matvejs atmeta ar roku. Taču kas notiks, ja jūs iegāzīšu? Tādā gadījumā tas bandīts nolīdis vēl dziļākā alā, vai ne?

-     Būtībā tā ir, Soloņins atzina.

-     Redziet nu! Negribētu jūs iegāzt. Kaut ari, ja padomā… Matvejs nozibināja sniegbaltus zobus, sejā parādījās plats smaids. Kas neriskē, tas nedzer šampanieti, vai ne?

-     Pilnīgi pareizi. Soloņins pamāja.

-     Tādā gadījumā esmu ar mieru. Tikai kā ar runāšanai paredzēto tekstu?

-      Par tekstu neraizējieties, sacīja Poremskis. Mēs jūs sagatavosim.

Matvejs atmeta no pieres melnu matu šķipsnu.

-     Kad jāsāk? viņš pajautāja.

-    Ja jums ir laiks, rīt, atbildēja Poremskis. Jau no rīta. Mēs noorganizēsim tikšanos ar cilvēku, kurš jāattēlo. Bet pagaidām paņemiet to. Poremskis iedeva māksliniekam audiokaseti. Tajā ir šā cilvēka pratināšanas fragmenti. Un šis tas no telefona sarunām. Balss dzirdama gluži skaidri.

Matvejs paņēma kaseti, domīgi pagrozīja rokā, paskatījās uz Poremski un pajautāja:

-     Vai nebaidāties, ka par jūsu noslēpumiem kādam izstāstīšu?

-     Viss svarīgais ir izdzēsts, Poremskis paskaidroja.

Matvejs pasmīnēja.

-      Gribas cerēt. Nevēlos būt par cilvēku, kurš "zina pārāk daudz".

-    Jūs zināsiet daudz, Poremskis apliecināja. Citādi nav iespējams. Jūs nedrīkstat izrādīt nezināšanu, ja runa skars kādu no Nigmatzjanova paziņām.

-     Nigma… kā?

-     Nigmatzjanova, Poremskis atkārtoja. Tā sauc cilvēku, kura balsi atveidosiet. Viņš ir tatārs.

-     Skaidrs. Matvejs nopūtās. Labi, ka nav nēģeris.

Poremskis iedeva viņam kartona mapi.

-     Tajā ir neliels dosjē par Nigmatzjanova draugiem un kolēģiem, viņš paskaidroja. Un, protams, ziņas par viņu pašu. Izlasiet, varbūt noderēs.

-      Kā vēlaties, noteica Matvejs, liekot mapi somā. Tas ir viss?

Poremskis padomāja un atbildēja:

-     Laikam viss. Ja kaut kas neskaidrs, zvaniet man uz mājām. Vizītkarte jums ir.

-     Labi. Matvejs pamāja. Tādā gadījumā esmu brīvs?

-      Laidies, šefa vietā atļāva Kameļkovs. Un rīt lai būtu klāt pie mums kā mazais nazītis! Citādi nodarbošos ar tevi personiski.

-     Pēc tādiem draudiem nekas cits neatliek kā sadarboties, norūca Matvejs un atvadoties pamāja ar roku.

Tajā vakarā Matvejs aizgāja gulēt vēlāk nekā parasti.

Viņš vairākas reizes noklausījās Poremska iedoto kaseti, iegaumēdams Nigmatzjanova intonācijas, runas manieri, frāzes uzbūvi. Pēc tam ilgi mēģināja spoguļa priekšā, iztēlodamies šā cilvēka vietā sevi (Poremska mapē bija divas krāsainas Almaza Rafikoviča fotogrāfijas, un Matvejs tās izmantoja par uzskates līdzekli).

-      Es pazīstu Hamzatu, Matvejs sacīja savam atspoguļojumam. Aiz bailēm viņš daudz sarunā, taču, kad saņem sevi rokās un nomierinās, klusē kā ūpis.

Pateicis šo repliku, Matvejs paņēma glāzi ar ūdeni, norija malku un no jauna pagriezās pret spoguli. Mazliet pagrozīja galvu, lai ieņemtu vajadzīgo rakursu, savilka seju drūmā grimasē un noteica:

-     Jūs taču zināt, Mihail Ivanovič, ka ar tādām lietām vairs nenodarbojamies. Pēc Hamzata apcietināšanas kruķi min mums uz papēžiem. Slava Allāham, ka Hamzats visu uzņēmies un nav mūs nodevis. Bet, ja uzrausimies vēl, sveikā cauri netiksim!

Noklausījies kaseti vēlreiz, Matvejs apstādināja magnetofonu, atgriezās pie spoguļa un svinīgi paziņoja:

-    Tas nav bizness, mans draugs, tas ir svētais karš!

Gana izmēģinājies, viņš iegāja dušā. Stāvēdams zem

siltā ūdens strūklām, viņš vairākas reizes atkārtoja noklausītās Nigmatzjanova frāzes un replikas. Turklāt ar katru reizi izdevās labāk un labāk.

Izgājis no dušas, Matvejs vēlreiz noklausījās ierakstu un izrakstīja uz lapas visus Almaza Rafikoviča pieminētos vārdus un uzvārdus. Pēc tam uzmanīgi pārlūkoja Poremska iedoto uzziņu, lai iegaumētu, kas kurš ir šajā baisajā noziedznieku sarakstā.

Ejot gulēt, Matvejam likās, ka par Almazu Rafikoviču zina visu vai gandrīz visu. Tāpat kā par cilvēkiem ap viņu.

-     Vientuļā vīrieša šovs sākas, Matvejs pasmaidīja un saldi nožāvājās.

Apmierināts ar sevi, viņš aizmiga ciešā miegā un nogulēja visu nakti, nedz pamozdamies, nedz redzēdams sapņus.

Trešā nodala

.V ' "

Rīts bija pelēks, un no Butirku cietuma atvestais Nigmatzjanovs izskatījās pagalam neizgulējies.

Kas ir, Almaz Rafikovič, slikti gulējāt? Poremskis pieklājigi painteresējās.

-       Pagulēsi gan tur, Nigmatzjanovs nomurmināja.

-     Krākšana, jezga, smirdoņa.

-    Jāpierod. Nekas cits tuvākajos gados jums nav paredzams, Poremskis viņu mierināja.

-     Paldies par labu vārdu! Almazs Rafikovičs nosmīkņāja un drūmi caur pieri palūkojās uz Matveju. Un kas tas tāds? Vēl viens izmeklētājs?

-    Jā-a. Poremskis pamāja. Stažieris.

-      Izskatās pēc viena mākslinieka. Almazs Rafikovičs piemiedza acis. Patiešām. Līdzīgs Palkinam.

-      Vai dzirdēji? Poremskis jautri noprasīja Matvejam.

-     Izrādās, tu esi līdzīgs Palkinam!

-     Visi to saka, Matvejs atsaucās basā. Varbūt ari man jākļūst par mākslinieku, ko? Viņa vietā?

-     Nekas neiznāks. Māksliniekam svarīgs ne tikai spilgts izskats, vajadzīgs arī talants. Bet lai nu paliek. Poremskis pagriezās pret Nigmatzjanovu un draudzīgi viņam uzsmaidīja. Kā ir, Almaz Rafikovič, vai lēmumu mums palīdzēt neesat vēl pieņēmis?

-     Labprāt, tikai nezinu, kā to var izdarīt, Nigmatzjanovs drūmi atbildēja.

-     Pastāstiet par Smetaņinu un Krotovu. Kā arī par viņu pasūtīto slepkavību.

Almazs Rafikovičs piemiedza vienu aci kā mednieks, kas ar bisi tēmē medījumam.

-      Kā es varu izstāstīt par to, par ko man nekas nav zināms? viņš izsmējīgi atbildēja.

Poremskis pasmaidīja.

-    Jūs tātad nezināt?

-     Protams. Ja zinātu, izstāstītu visu, neko neslēpjot. Esmu pilsonis, kas ievēro likumus.

Poremskis nolika rokas uz galda, saņēma kopā pirkstus un pievērsa Nigmatzjanovam domigu skatienu.

-     Almaz Rafikovič, vai jūs saprotat, ka jūsu rīcība ir muļķīga? Jūs aizstāvat nevis idejiskus cīnītājus vai ieroču biedrus, bet visparastākos neliešus un slepkavas.

-      Nav svarīgi, ko cilvēks domā, nav svarīgi, ko viņš runā, tikai viņa rīcība ir no svara, paziņoja Almazs Rafikovičs.

-      Interesanta pieeja, izteicienu novērtēja Poremskis.

-      Tikai tā atkal ir liela muļķība. Cilvēkus, kurus aizstāvat, neinteresē, kas patlaban viņiem ir priekšā grēcinieks vai pravietis. Viņiem rūp tikai savtīgas intereses. Šodien viņu ienaidnieks ir Trepļovs, rit būsiet jūs. Turklāt… jūs pārāk daudz zināt par viņu melnajiem darbiem, Nigmatzjanov. Jūs esat tiešs un acīmredzams drauds viņiem, tāpēc ilgi nenodzīvosiet.

-      Skaisti dziedat, Almazs Rafikovičs norūca atbildi.

-    Tikai mani uz tādām runām nenoķersiet. Esmu vecs buks, tāpēc zinu, kā jūs protat cilvēkam sajaukt prātu.

-     No kurienes jums tāda informētība? Poremskis painteresējās.

-     No televizora, ironiski attrauca Almazs Rafikovičs.

-     Labprāt skatos seriālus. Par kruķiem un bandītiem.

Poremskis nogrozīja galvu.

-     Tātad esmu kļūdījies, viņš domīgi novilka, un jums patiešām nekas nedraud.

Nigmatzjanovs bridi padomāja un atbildēja:

-     Jums taisnība vienā ziņā, pilsoni priekšniek. Ir cilvēki, kas prot nogalināt, un ir tādi, kas prot to izmantot. Gan vieni, gan otri paliek dzīvi, kamēr vieni uzticas otriem. Saku to tikai tā, runāšanas pēc. Kā jau teicu, man nav nekādu darīšanu nedz ar vieniem, nedz otriem. Tātad mums nav, par ko runāt.

-     Slikti, sacīja Poremskis. Slikti, ka tā domājat. Neteikšu, ka jūs man patīkat, Nigmatzjanov, taču jums līdzīgus idejiskos cīnītājus kaut kā vēl varu saprast. Taču tādi cilvēki kā Krotovs un Smetaņins nav pelnījuši dzīvot starp cilvēkiem. Tie ir vilki, kam piemīt vienīgi alkatība un kāre pēc asinīm. Vai nu jūs palīdzēsiet, vai ne, bet es iesēdināšu tos neliešus.

-     Kāpēc tādā gadījumā es esmu vajadzīgs? Nigmatzjanovs samiedza acis.

-     Tāpēc, ka ar jūsu palīdzību iespundēšu viņus cietumā drīzāk. Un tā varbūt izglābšu kādu dzīvību.

Almazs Rafikovičs brīdi sēdēja klusēdams, vērās grīdā un apdomāja dzirdēto. Tad nopūtās un pacēla galvu.

-     Man nekas vairāk nav sakāms, viņš pateica, sakrustoja rokas uz krūtīm, pagriezās uz loga pusi un iegrima dzijā klusēšanā, no kuras viņu vairs nebija iespējams izvilkt ne ar kādiem jautājumiem.

-     Nu? pēc Nigmatzjanova aizvešanas Poremskis jautāja Matvejam. Ko teiksiet? Vai spēsiet iemiesoties šajā subjektā, vai arī uzdevums ir pārlieku sarežģīts?

-     Mana līmeņa māksliniekam tas principā nav sarežģīti, Matvejs kautrīgi atbildēja.

-     Vai tiešām? Poremskis izteica šaubas.

Matvejs pārmeta kāju pāri kājai, izsmējīgi samiedza acis un Almaza Rafikoviča balsi pavēstīja:

-      Ir cilvēki, kas prot nogalināt, Vladimir Dmitrijevič, un ir tādi, kas prot to izmantot. Gan vieni, gan otri paliek dzīvi, kamēr vieni uzticas otriem.

Lieliski! Poremskis pasmaidīja.

Viss bija sagatavots, taču neizprotamas šaubas traucēja Poremski koncentrēties un pieņemt lēmumu par operācijas sākšanu. Līdz beidzot viņš atskārta, kāpēc.

Viņš palūdza pārējos uz bridi iziet un piezvanīja Tureckim uz mobilo tālruni. Kad Aleksandrs Borisovičs atsaucās, Poremskis iepazīstināja viņu ar saviem apsvērumiem. Tomēr šefs negaidīti viņu atbalstīja. Turklāt paziņoja, ka nez vai pats būtu izdomājis kaut ko labāku, un, ja darba gaitā rodas sarežģījumi, lika bez kautrēšanās atsaukties^ uz viņu. Vārdu sakot, deva grupai norādījumus. Starp citu, ar prezidenta sankciju, tieši tā un bez komentāriem. Iepriecinātais Poremskis paaicināja kolēģus un paziņoja, ka lēmums ir apstiprināts un šaubām vairs nav vietas.

Kameļkovs nez kāpēc viltīgi smaidīja…

Ceturtā nodala

f

Tika nolemts, ka zvanīs no Poremska kabineta.

Kameļkovs uzlika roku Matvejam uz pleca.

-     Tātad tā, draugs. Runā pārliecinoši, bet ar cieņu. Tu dzirdēji, kā runāja Nigmatzjanovs. Ievēro to pašu kursu. Vai es pareizi saku, šef?

-     Pareizi. Poremskis pamāja.

-     Bet kā ar pašdarbību? Matvejs painteresējās.

-    Atkarībā no vajadzības, atbildēja Kameļkovs. Taču īpaši neizrādies. Un bez tiem muļķīgajiem jociņiem! Almazs Rafikovičs ir solīds un gudrs cilvēks.

-     Atšķirībā no manis? Matvejs nosmīkņāja. Skaidrs.

-     Ja jau skaidrs, tad darbojies. Krotova numurs ir mobilā tālruņa telefongrāmatā.

-     Zinu bez tevis.

Mākslinieks paņēma no galda tālruni.

-     Neaizmirstiet ieslēgt skaļos sakarus, atgādināja Poremskis.

Matvejs pamāja. Pēc izsaukuma pogas nospiešanas labu laiku nācās pagaidīt. Krotovs beidzot atsaucās:

-     Klausos!

-     Hallo, Mihail Ivanovič! Sveicināts, te Almazs.

-     Saprotu, ka ne briljants, skaļrunī atskanēja Krotova neapmierinātā balss. Kas atgadījies? Kāpēc ziņās nekas nav dzirdams?

-     Operācija izjuka. Meitene atteicās.

Krotovs brītiņu paklusēja, tad nikni nošņāca:

-     Sasodīts! Ko tas Sultāns tur māca? Kam tērē tādu naudu? Starp citu, esmu pārskaitījis uz jūsu kontu pusi no summas. Ja neatpelnīsiet naudu nedēļas laikā, līgums tiek atsaukts, skaidrs?

-     Skaidrs, Mihail Ivanovič. Mēs labosim kļūdu. Tikai…

-      Tad labojiet! Krotovs iesaucās. Starp citu, vakar visu dienu centos tevi sazvanīt. Kāpēc neatsaucies?

-     Nebiju pilsētā. Nācās vest meiteni atpakaļ uz sādžu.

-      Pēc tam droši vien kopā ar savu baltmataino miesassargu piedzēries?

-    Jūs taču zināt, ka ne. Tās ir tukšas runas.

-     Labi jau labi. Starp citu, atvaino, ka pagaidām neizdodas novākt Muslijevu. Manās ausīs nonākušas ziņas, ka kruķi ņēmuši viņu īpašā uzraudzībā.

Matvejs paskatījās uz Poremski tas pamāja ar galvu. Matvejs no jauna ierunājās Almaza Rafikoviča balsī.

-      Vai atceraties mūsu norunu, Mihail Ivanovič? Muslijeva dēļ es nolaidu maksu. Baidos, ka tagad jārunā par citu summu. Turklāt operācijas pirmais variants nojuka, otrais saistīts ar papildu izdevumiem.

Krotovs ierunājās tikai pēc ilgāka klusuma brīža.

-      Nekas no tā neiznāks, Almaz, viņš beidzot pateica. Summa ir jau noteikta. Mūsu starpā pastāv vienošanās, un tu to izpildīsi. Par Muslijevu neraizējies, agri vai vēlu mēs viņu novāksim.

-      Baidos, ka tas nav par vēlu. Es gribētu, lai saprotat mani pareizi. Jūs zināt, ka uzdevums ir pretrunā ar maniem principiem. Ja ķēros pie tā izpildīšanas, tad tikai par ļoti labu naudu un pilnīgas konfidencialitātes garantiju. Vārdu sakot, vēlos, lai savienojat mani ar Smetaņinu. Es pats salīgšu ar viņu par summu un pārrunāšu operācijas detaļas. Tā būs jauna operācija! Jo turpmāk meitenes šajās nekrietnajās operācijās neiesaistīšu.

-     Tu pārāk daudz atļaujies, Almaz! Krotovs uzrēca.

-     Tās vairs nav jūsu rūpes. Galvenais, pasakiet Smetaņinam, ko teicu. Ja viņš grib, lai uzdevums tiek izpildīts, viņš runās ar mani. Vēlams tūlīt. Tas man ir viss. Uz redzēšanos, Mihail Ivanovič! Ņemiet vērā, es runāju pavisam nopietni.

Matvejs nospieda sarunas beigu pogu un nolika tālruni uz galda.

* Uh, viņš izpūta elpu, noslaucīja no pieres iedomātos sviedrus un paskatījās uz izmeklētājiem. Kā bija?

-      Normāli, atbildēja Poremskis. Beigās tu runāji nepiekāpīgi, taču domāju, ka nepārspīlēji.

-     Un ko tu teiksi? Matvejs vērsās pie Kameļkova.

Tas paraustīja plecus.

-     Ģeniāli, ko citu lai saku.

-     Kas tagad jādara? Matvejs apjautājās.

-      Tagad? Poremskis paraustīja plecus. Jāgaida. Vienkārši jāgaida.

-     Cik ilgi?

-     Domāju, ne vairāk par stundu, sacīja Viktors Soloņins. Smetaņins noteikti piezvanīs. Cik nu es viņu pazīstu.

-     Kas tie par jaunumiem? Kameļkovs brīnījās. No kurienes jūs viņu pazīstat?

-      Nācās izskatīt viņa dosjē, Soloņins paskaidroja. Šis cilvēks nav radis mest naudu vējā un, ja situācija kļūst nevadāma, labāk rīkosies pats, nekā gaidīs, kad ūdens sakustēsies. Varu derēt, ka viņš piezvanīs nākamo divdesmit minūšu laikā.

-     Lai notiek. Kameļkovs pamāja. Deram uz šampanieša pudeli. Uzņem laiku!

Matvejs ieskatījās pulkstenī.

-     Tātad jāgaida, viņš domīgi noteica. Teiksim tā, ka pāris stundu ir manā rīcībā. Ko lai tikmēr daru?

-     Ko vēlaties, sacīja Poremskis. Dzeriet tēju, risiniet krustvārdu mīklas.

Tomēr no tējas dzeršanas nekas neiznāca. Uz galda noliktais tālrunis iepīkstējās.

Poremskis paņēma aparātu un ieskatījās displejā.

-     Zvanītāja numurs neparādās, viņš paziņoja. Tajā aparātā droši vien uzstādīta noteicēja pretierīce. Poremskis iedeva aparātu Matvejam. Ņemiet! Un neaizmirstiet, ka esat Almazs Nigmatzjanovs.

Matvejs paņēma tālruni un pielika pie auss.

-     Hallo!

-     Almaz Rafikovič? ierunājās klusināta, sēcoša balss. -Jā.

-     Mihails Ivanovičs ziņoja, ka vēlaties ar mani par kaut ko runāt. Vai tā ir?

-    Atkarībā no tā, kas jūs esat, Matvejs atbildēja.

-     Nemāžojieties, jūs zināt, kas esmu.

-     Un tomēr…

-     Man nav laika tukšām runām! runātājs aprāva Matveju. Tiekamies šovakar piecos.

Matvejs pameta skatienu uz Poremski tas pamāja.

-     Kur? Matvejs pajautāja.

-      Tajā pašā restorānā, kur jūsu protežē neizdarīja to, kas jādara. Es sēdēšu pie loga. Centieties ierasties viens, sliktākajā gadījumā paņemiet līdzi savu pastāvīgo pavadoni Lobovu. Ja neatbrauksiet, vainojiet pats sevi. Tas ir viss.

Sakari pārtrūka.

Matvejs nolika tālruni uz galda un paskatījās uz Poremski.

-     Interesanti, viņš sacīja. Kas ies uz tikšanos?

Poremskis pasmaidīja. Matvejs pievērsa skatienu Soloņinam viņa sejā bija sastindzis tāds pats smīns. Matveja piere savilkās grumbās.

-     Vai tikai negribat teikt, ka uz tikšanos ar to bandītu iešu es? Viņa balsī ieskanējās nemiers.

Atbildēja Poremskis.

* Mums nav tiesību jūs piespiest, Matvej, viņš pieklājīgi pateica. Bet, ja būsiet ar mieru, ļoti mums izpalīdzēsiet.

-      Runa bija tikai par telefona zvanu, aktieris neapmierināts atgādināja. Turklāt atveidot balsi ir pavisam kas cits nekā atdarināt cilvēku. Nē, detektīvu kungi, ielaisties uz kaut ko tādu nevaru. Neesmu Volodja Šarapovs. Muļķības, vairāk nekas!

-    Matvej, Vitja Soloņins ierunājās maigā balsī. Smetaņins Nigmatzjanovu vaigā nekad nav skatījis. Varbūt vienīgi dosjē fotogrāfijā. Augumā jūs esat līdzīgi. Arī sejas uzbūve vienāda. Pielīmēsim bārdiņu, pārmainīsim acu griezumu un paša māte neatšķirs. Turklāt kopā ar jums būs Lobovs. Bet Lobovu viņš pazīst personiski.

-     No, kurienes?

-      Lobovs agrāk strādājis par Smetaņina miesassargu. Almazam Rafikovičam viņu piespēlējis Krotovs.

-      Bet Krotovs pats? Pilnīgi droši viņš atnesīsies kopā ar Smetaņinu. Vai arī viņš nav redzējis mani… tas ir, Nigmatzjanovu, vaigā?

-     Krotovs ir redzējis, Soloņins piekrita, taču Krotovu mēs novāksim.

-     Ko nozīmē novāksim? Matvejs nervozi iesmējās.

-      Nogalināsiet, vai?

-      Nē, nenogalināsim. Taču viņš var iestrēgt satiksmes korķī. Var pagadīties ceļā huligānam un kautiņa dēļ nokļūt milicijā. Vai iemeslu trūkst?

Matvejs nopūtās un gurdi pamāja.

-     Skaidrs. Visu esat paredzējuši. Un jau agrāk zinājāt, ka no tādas tikšanās neizdosies izvairīties. Taču es nesaprotu, kāpēc vajadzēja man jaukt galvu? Varējāt visu izstāstīt tūlīt. Bet tā… Viņš paraustīja plecus. Iznāk kaut kas līdzīgs šantāžai. Ja esi teicis "a", jāsaka ari "b".

-      Nē, nav jāsaka,Poremskis vēlreiz viņu palaboja.

-      Vienkārši mēs ļoti paļaujamies uz jūsu palīdzību un ceram… ļoti ceram, ka neatteiksieties.

-      Labi, padodos. Matvejs pacēla augšā rokas. Ceru, ka būsiet tuvumā un iejauksieties, kad Smetaņina cilvēki samals mani miltos.

-      Par to vari nešaubīties! Miša Kameļkovs apliecināja un uzsita draugam uz pleca. Pēc tam Miša paskatījās uz kolēģiem un jautri noteica: Bet jūs sacījāt, ka atteiksies! Vai tādu ērgli maz iespējams atturēt no lidojuma?

Matvejs no pieres apakšas nozibsnīja acis uz Mišas pusi un noņurdēja:

-      Ar tevi, putniņ, mēs par šo tematu vēl parunāsim. Nedomā, ka tik lēti tiksi cauri.

Piektā nodaļa

Mihails Ivanovičs Krotovs, vīrs vidējos gados, ar papliku pauri, necilu izskatu, patlaban kāpa lejā no lieveņa, lai no biroja dotos uz automašīnu stāvvietu, kad viņam uzskrēja virsū kalsns gara auguma zellis ar alus pudeli rokā.

-     Nolādēts!. Krotovs nolamājās. Skaties, kur ej, stulbeni!

-     Kas? Puisietim pavērās mute.

-    Tas, ko dzirdēji, murmuli!

» Mihails Ivanovičs grasījās turpināt ceļu (viņš steidzās uz svarīgu tikšanos pēc pusstundas vajadzēja būt restorānā "Jūnona"), taču nekā nebija! Garais jaunais cilvēks saķēra viņu aiz pleca un pagrieza pret sevi.

-      Ko jūs teicāt? puisietis noprasīja balsī, kas Mihailam Ivanovičam nesolīja neko labu.

Krotovs mēģināja noņemt no pleca nekauņas roku, taču tvēriens izrādījās dzelžains.

-     Kas ir, puis, gribi norauties? Krotovs samiedza acis.

-     Ej savu ceļu, ja nevēlies iekulties nepatikšanās.

Puiša sejā parādījās sapņaina izteiksme.

-     Es gribētu, lai jūs atkārtojat nupat teikto, viņš mierīgi sacīja.

-     Tūlīt tev atkārtošu! Tūlīt atkārtošu! Krotovs vēlreiz mēģināja izrauties, taču tas neizdevās, un viņš iekliedzās:

-     Oļeg! Andrej!

Biroja durvis atvērās, un uz lieveņa parādījās spēcīgi noaudzis vīrs tumšā uzvalkā.

-     Kas šeit notiek? viņš draudīgi noprasīja. Krotovs nosmīkņāja.

-      Vai redzi šito stulbeni? Viņš norādīja ar pirkstu uz puisi, kas joprojām nelaida vaļā plecu. Nekādi nevaru izbrīvēties. Esi tik labs, Andrjuša, nolidini viņu no lieveņa. Ja, to darot, kaut ko salauzīsi, dabūsi prēmiju.

-      Tiks izdarīts, noteica sargs un piegāja pie puiša.

-     Dzirdi, mirla, laid viņu vaļā!

-     Mirla? To tu man vai viņam? ar pieklājīgu smaidu uz lūpām jautāja puisis.

-     Tev, kam citam.

Puisis nolieca galvu uz sāniem.

-     Bet ja neatlaidīšu?

-      Nolādēts! iespiedzās Krotovs. Tu aizvāksi viņu no manis vai ne?

Priekšnieka kliedzienu pamudināts, sargs nolēma pāriet no vārdiem pie enerģiskas rīcības. Viņš saķēra puisi aiz kakla, taču tas, joprojām smaidīdams, veikli izlocījās, pārtvēra sarga roku un asi izgrieza.

-     Ā-ā! sargs ievaidējās. Nosarcis kā vēzis, viņš izrāva roku no puiša dzelžainā tvēriena, ar automātisku kustību sakārtoja apģērbu, atieza zobus smaidā, norēcās: "Viss, maitas gabal, tagad lūdz Dievu!" un metās uzbrukumā.

Pēc mirkļa trijotne sargs, Krotovs un svešais puisietis noripoja pa lieveņa pakāpieniem, saķērušies vienā kliedzošā un elsojošā ņudzeklī.

Seržants Petrovs uzsita ar zīmuli pa galdu un veltīja Krotovam skarbu skatienu.

-      Mihail Ivanovič, izstāstiet, kas īsti notika un kāpēc jūs uzbrukāt pilsonim Kameļkovam?

Milicijas seržantam uz krēsla pretī sēdošais Krotovs īpaši labi neizskatījās. Kreisā acs bija sasista. Apakšlūpu rotāja uztūcis nobrāzums, kaklasaite noslīdējusi uz sāniem, krekla augšējā poga karājās diedziņā.

-     Par aizturēšanu jums vēl nāksies atbildēt! Krotovs draudīgi rūca. Man jāpiezvana, vai dzirdat? Nekavējoties atdodiet manu telefonu, citādi neko neteikšu!

-     Dieva dēļ! seržants paraustīja plecus, izvilka galda augšējo atvilktni, izņēma mobilo tālruni un pasniedza Krotovam. Zvaniet!

Mihails Ivanovičs paķēra aparātu, ātri nospieda numura taustiņus un pielika telefonu pie auss.

-      Hallo… Zvana Krotovs. Uz tikšanos nevarēšu ierasties…. Nē, vienkārši… Krotovs pameta niknu skatienu uz seržantu. Vienkārši patlaban esmu milicijā… Nē, sakarā ar kautiņu… Es teicu kautiņu!… Nē, neesmu zaudējis prātu. Miesassargs pacentās. Nemācēja bez trokšņa un skandāla izmest no biroja huligānu… Jā… Nē, es tikšu galā… Labi. Uz redzēšanos!

Krotovs izslēdza tālruni un nolika uz galda.

-      Tagad es runāšu, viņš paziņoja milicim. Šis nekrietnelis pats man uzbruka. Vispirms no galvas lidz kājām aplēja ar alu, pēc tam ieķērās plecā. Ja neticiet, paprasiet miesassargam. Starp citu, kāds ir jūsu uzvārds?

-     Seržants Petrovs.

Uz Krotova lūpām parādijās nelietīgs smīns.

-      Tātad ziniet, seržant Petrov, tuvākajā laikā apsolu jums lielas jo lielas nepatikšanas!

-      Vai tiešām? milicis nopūtās un filozofiski noteica, tad jau redzēsim.

Sestā nodaļa

Lobovs visu ceļu meta skatienus blakus uz nogrimēto Matveju un ik pa brīdim nervozi ieķiķinājās.

-     Līdzīgs gan, velns parāvis, viņš laiku pa laikam nobubināja. Ļoti līdzīgs. Ja vēl acis būtu šaurākas un lūpas plānākas, bet citādi uz mata.

Pie zaļā BMW stūres sēdošais Poremskis uzmeta acis atpakaļskata spogulim un noteica:

-     Ņemiet vērā, Lobov, mēs dzirdēsim katru jūsu vārdu. Ja kaut ar mājienu izdosiet mūsu darbinieku, darīšu visu iespējamo, lai jūs dabūtu maksimālo sodu. Sapratāt?

Lobovs savilka seju grimasē, kas liecināja par padošanos liktenim.

-     Pilsoni priekšniek, viņš klusu un izteiksmīgi atbildēja, vai es pats sev ienaidnieks? Galvenais, lai jūsu darbinieks pats sevi nenodod. Pateiks ko tādu, ko pēc tam nevarēs sastrēbt.

Matvejs pagriezās uz Lobova pusi, saviebās, it kā muļķīgā tarkšķēšana būtu viņam apnikusi, un gurdi noteica:

-     Apklusti, Ivan! Tu traucē domāt.

-     Tas tik ir ko vērts! Lobovs paskatījās uz Matveju platām acīm. Pat intonāciju uztvēris! īsts aktieris. Klausies, Almaz… tas ir… pilsoni priekšniek, goda vārds, viņu jālaiž uz skatuves būtu zvaigzne, ne vairāk, ne mazāk!

Matvejs nopūtās.

-     Tu aizvērsies vai ne?

-     Tā gan viņš nekad man neteica! Lobovs apvainojās. Vladimir Dmitrijevič, ņemiet vērā, ja jūsu "Almazs" ko tādu pateiks Smetaņina klātbūtnē, viņš acumirklī sevi atmaskos. Vladimirs Ivanovičs vienmēr mani cienīja, zināja, ka neesmu no tiem, kas ļauj pret sevi tā izturēties.

Poremskis neko neteica, bet tikko manāmi pasmīnēja.

Matvejs atslīga pret sēdekļa atzveltni un aizvēra acis. Nepieradis pie grima, viņš jutās mazliet neveikli. Līme bija savilkusi sejas ādu grumbās. Galva zem parūkas svīda. Āda zem pielīmētās bārdas kutēja. Vārdu sakot, sajūta bija muļķīga.

"Un kas vēl sagaidāms turpmāk?" viņš melanholiski nodomāja. "Vai pratīšu labi notēlot? Principā jāvar, kā nekā esmu labs aktieris. Tik un tā cita varianta nav. Vai nu tēlcft, vai dabūt galu. Velna Kameļkovs, mūždien viņa dēļ iekļūstu visādās ķezās. Cik reižu viņa muļķīgo fantāziju dēļ esam dabūjuši kāvienu. Baidos, ka šoreiz viss var beigties vēl bēdīgāk. Labi, pietiek gausties! Tagad galvenais ir labi notēlot. Esmu Almazs Rafikovičs Nigmatzjanovs. Smetaņinu nevaru ciest, taču esmu spiests ar viņu sarunāties un pat pildīt viņa pavēles. Jārunā cienīgi, taču necenšoties iztapt. Esmu atkarīgs no viņa vairāk, nekā viņš no manis."

-     Tūlīt piebrauksim, Poremskis brīdināja. Neaizmirstiet, ka esmu viens no jūsu vīriem un tajā pašā laikā šoferis. Mūsējie jau ir kafejnīcā, tāpēc izturieties droši un atraisīti.

-     Klausos, Matvejs atsaucās. Ja iešu bojā, uzskatiet mani par Inokentiju Smoktunovski.

-     Bet ja ne? Poremskis pasmaidīja.

-    Ja ne tad jo vairāk.

Septītā nodaļa

Smetaņins bija jauneklīgs, četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis ar atlētisku augumu, tumšiem, glīti uz sāniem saķemmētiem matiem, kas pie deniņiem jau metās sirmi. Viņš izturējās kā stāvokļa noteicējs. Ieraugot tuvojamies Almazu un Ivanu Lobovu, pamāja ar galvu un norādīja uz vietām sev pretī.

-     Sveicināts, sacīja Matvejs un padeva Smetaņinam roku.

Oligarhs negribīgi to paspieda.

-    Jūs tomēr esat jaunāks, nekā biju iedomājies, viņš ieminējās. Sēdieties. Man nav daudz laika.

-     Sveicināts, Vladimir Ivanovič! Lobovs sevi atgādināja. Ļoti priecājos jūs redzēt.

-      Ā, Ivans. Smetaņins apveltīja puisi ar zobgalīgu skatienu. Tu vēl arvien tāds pats skapis. Sēdies! Pasūtīju tev firmas ēdienu.

Glaimotais Lobovs izplūda smaidā.

-      Paldies, Vladimir Ivanovič.

-     Nav par ko. Smetaņins pievērsa uzmanību "Almazam". Teikšu tūlīt, Nigmatzjanova kungs, ka neesmu noskaņots pieņemt jūsu noteikumus. Nauda jums ir pārskaitīta, turklāt liela nauda. Izdariet, kas jādara, un visi būs apmierināti.

-    Jā, taču Muslijevs vēl arvien ir dzīvs, Matvejs pieklājīgi iebilda. Jūs teicāties viņu izslēgt. Nebiju domājis, ka tādi cilvēki kā jūs mētājas ar vārdiem.

Smetaņina pelēkās acis aizklāja salts plīvurs.

-     Manuprāt, Krotovs izskaidroja situāciju, viņš cieti noteica. Kāpēc man būtu jāatkārtojas?

Matvejs lēni papurināja galvu un nepiespiesti atbildēja:

-     Jūs zināt, Vladimir Ivanovič, ka mūsu sadarbība ir uz laiku un piespiesta. Es neesmu Hamzats Muslijevs. Un nejūtu vēlēšanos pasūtījuma slepkavības maskēt ar idejisku cīņu. Taču man… Matvejs sarauca pieri un gurdi nosēcās, man ļoti vajadzīga nauda. Tāpēc gribu pakaulēties.

Smetaņins salti pasmīnēja.

-     Biju domājis, ka tādi cilvēki kā jūs spēj domāt saprātīgi.

-      Tādi cilvēki kā es prot nogalināt, nemainīdams toni, atbildēja Matvejs. Bet tādi cilvēki kā jūs prot to izmantot. Nerunāšu riņķī un apkārt, Vladimir Ivanovič. frepļova nogalināšana maksās astoņsimt tūkstošus dolāru. Tā kā divsimt piecdesmit tūkstošus esat jau pārskaitījis, vēl no jums pienākas piecsimt piecdesmit tūkstoši.

Smetaņina skatienā uzdzirkstīja interese.

-     Hmm… Viņš vērīgi ielūkojās Matvejam sejā. Kāpēc jūs domājat, ka pakļaušos šantāžai?

Matvejs nevērīgi paraustīja plecus.

-     Tāpēc, ka vēlaties novākt Trepļovu. Neviens to neizdarīs labāk par mani. Turklāt, būdams cilvēks, ar kuru jūs gribat lauzt līgumu, zinu pārāk daudz.

-    Jā, izskatās, ka jums taisnība, padomājis atzina Smetaņins. Taču samaksāt tik lielu summu īsā laikā nespēju. Ja vēlaties, pievienošu jūsu jau saņemtajai naudai četrsimt tūkstošus. Vai tas jūs apmierina?

-      Pilnībā. Matvejs pamāja. Tagad gribu apspriest paredzamā darba detaļas…

Pienāca viesmīlis un Lobova priekšā nolika firmas ēdienu.

-     Vai vēlaties vēl kaut ko? iztapīgi smaidīdams, viņš pajautāja Smetaņinam.

Smetaņins palūkojās uz Matveju. Tas noraidot papurināja galvu.

-     Paldies, vairāk neko, atbildēja Smetaņins.

Viesmīlis paklanījās un aizgāja.

Smetaņins paņēma no galda cigaretes, vienu izvilka, ielika starp lūpām un aizsmēķēja ar zelta šķiltavām. Nevērīgi novicinājis roku, atvairot no sejas dūmus, viņš noteica:

-     Almaz Rafikovič, tātad es klausos.

-      Šajā lietā meitenes nāvinieces vairs nevēlos izmantot, sacīja Matvejs. Pārāk riskanti. Mums vēl laimējās, ka nervi Asetai uzdeva nevis restorānā, bet uz ielas, un ka varējām viņu ātri aizvākt…

-     Atvainojiet, Aseta ir tā pati šahida? Smetaņins precizēja.

Matvejs palocīja galvu.

-     Jā. Ja meitene būtu iekritusi restorānā, Trepļovs visu nojaustu. Un tad mums neizdotos tikt viņam ne tuvumā.

-      Šķiet, jums ir taisnība. Smetaņins izpūta tabakas dūmu mākoni un savilka pieri grumbās. Ko jūs ierosināt? Neaizmirstiet, ka tam jāizskatās kā terora aktam.

-      Protams, Matvejs pamāja. Man padomā ir vienkāršs plāns. Daži mani vīri maskēšanās tērpos un melnās maskās sagrābs restorānu brīdī, kad tajā sēdēs Trepļovs. Pēc tam izvirzīs politiskas prasības un sāks apšaut ķīlniekus pa vienam ik pēc… m-m… divdesmit minūtēm. Pirmais nošautais cilvēks būs nejaušs apmeklētājs. Otrais — Trepļovs. Varas iestādes un žurnālisti to uzskatīs par liktenīgu sagadīšanos. Pat ja radīsies aizdomas, neko pierādīt nebūs iespējams.

Smetaņins noraudzījās uz Matveju, viltīgi piemiedzis acis.

-     Jūs tomēr esat ciniķis, Almaz Rafikovič. Ciniķis par spīti jūsu izdaudzinātajai reliģiozitātei. Kā jūsu cilvēki aizies? Restorāns būs speciālo uzdevumu vienības aplenkumā.

Matvejs nosmīnēja.

-     Tās ir manas rūpes. Jūs zināt, ka maniem cilvēkiem vienmēr izdevies aiziet. Vēl līdz šim neviens nav iekritis.

-    Ja nepieminam Muslijevu, Smetaņins atgādināja.

Matvejs papurināja galvu.

-     Viņš nav mans cilvēks. Ja būtu manējais, tagad sēdētu pie šā galda un spriestu par kārtējo operāciju. Starp citu, viņš ir pārlieku pērkams, lai strādātu manā komandā.

Smetaņins domīgi pavilka uz priekšu apakšējo lūpu un paplucināja ar pirkstiem:

-      Hmm… Plāns nav slikts, tikai pārāk riskants… Tiksiet galā ar saviem spēkiem vai lūgsiet palīdzību Barijevam?

-      Barijevs piedalās, Matvejs atbildēja. Lūgšu, lai atsūta divus trīs uzticamus kaujiniekus. Turklāt vajadzīgi cilvēki, kas Maskavā nav zināmi, ja kādu nogalinātu un mēģinātu noskaidrot viņa personību.

-      Tas ir pareizi. Smetaņins pamāja. Specdienesti nedrīkst atrast nevienu pavedienu. Tas ir, jāatrod viens pavediens, un tam jābūt "Kaukāza pavedienam".

Matvejs neapmierināts saviebās.

-      Ceru, ka tik tālu neaizies. Es augstu vērtēju savus cilvēkus un protu viņus pasargāt.

-     Ja jau protat, tad rīkojieties. Kad domājat operāciju veikt?

-      Cik dienu palicis, līdz Trepļovs atkal apmeklēs restorānu?

-     Trīs dienas, atbildēja Smetaņins. Ja viņš nemainīs ieradumus, tā būs otrdiena. Pēc tam piektdiena.

-      Tātad otrdien, sacīja Matvejs. Ja ne, tad piektdien.

-     Nebūtu slikti. Smetaņins pamāja. Viņš pameta skatienu uz Lobovu, kas mielojās ar ceptu cūkgaļu. Kā ar tevi, Ivan? Arī tu būsi vienībā?

Lobovs pārtrauca ēšanu un jautājoši paskatījās uz Matveju.

-     Protams, būs, viņa vietā atbildēja Matvejs. Ivans ir viens no maniem labākajiem vīriem. Desmit kaujinieku vērts.

-     Ja vienībā būs Ivans, varu būt mierīgs! Smetaņins iesmējās, uzmeta acis pulkstenim un kā atvainodamies noplātīja rokas. Man jāiet. Bija patīkami ar jums iepazīties, Almaz Rafikovič. Ceru, ka būsim viens otram noderīgi arī nākotnē.

Šoreiz oligarha rokasspiediens bija daudz spēcīgāks un vēlīgāks.

Smetaņins piecēlās, nometa uz galda pāris piecsimt rubļu naudaszīmes un, pamājis ar roku, devās uz izeju. No blakus galdiņa piecēlās divi ražena auguma vīri un viņam sekoja. Trešais, tikpat dūšīgs kā pirmie divi, gāja Smetaņinam pa priekšu.

-      Paskat, kāda apsardze, noteica Lobovs, ar salveti slaucīdams no lūpām taukus.

-     Tā nekas, Matvejs piekrita.

Lobovs atgāzās pret krēsla atzveltni un atraugājās.

-      Klausies, viņš cienīgi paziņoja, tu vareni notēloji. Arī balss ļoti līdzīga. Vai patiešām negribi padomāt par mākslinieka karjeru? Es varētu kļūt par tavu menedžeri. Šovbiznesā man ir plaši sakari.

-      Dažu nākamo gadu laikā tev būs pavisam citi sakari, atbildēja Matvejs.

Lobovs savilka kopā uzacis un smagi nopūtās:

-     Tas tiesa. Ceru, vīri, ka neaizmirsīsiet šodien izdarīto pakalpojumu?

-     Domāju, ka ne, Matvejs noguris atbildēja. Labi, mums ari jāiet.

-     Vai operācija no tiesas notiks? ieinteresēti pajautāja Lobovs.

-       Tā vairs nav tava darīšana, Matvejs atcirta. Celies! Jaunie draugi tevi būs nogaidījušies.

-     Kur? Lobovs nobrīnījās.

-     Kā kur? Matvejs mīlīgi pasmaidīja. Kamerā.

Devītā daļa Šova beigas

..

Pirmā nodaļa

-      Braši! Vitja Soloņins uzslavēja Matveju, noklausījies ierakstu sarunai ar oligarhu.

-     Priecājos, ka nesagādāji man vilšanos! Soloņinam piebiedrojās Miša Kameļkovs. Klau, Palkin, tu līdz šim biji mans nāvīgākais ienaidnieks, bet turpmāk būsi kā brālis.

-      Ej tu… Matvejs saviebās. Labāk uzvāri kafiju, liekēdi.

Kameļkovs pasmaidīja.

-    To jau nu dari pats, dari pats.

-      Un tā ir vienmēr, Matvejs norūca. Raujies melnās miesās, bet atalgojuma vietā pliks "paldies!" un nekas vairāk.

Poremskis piegāja pie tējkannas un nospieda slēdzi.

-       Redzi? viņš smīnēdams paskatījās uz Matveju. Nav nemaz tik slikti. Starp citu, neļaujies atslābināties. Paredzama vēl viena saruna.

-     Ar Barijevu?

-     Aha.

Matvejs paskatījās uz pulksteni.

-     Pēc pusstundas, jā? Viņam jāuzņem sakari septiņos trīsdesmit, vai ne?

-     Pareizi. Poremskis pamāja. Pagaidām iedzer kafiju. Un noņem to riebeklību! Viņš norādīja uz bārdiņu un parūku.

Matvejs papurināja galvu.

-     Vēl ne. Gribu iznest cauri savējos teātri.

-      Skaties, Poremskis brīdināja, saņems tevi ar tādu ģīmi uz ielas, bet pases ar šādu izkārtni tev nav. Pēc tam mēģini kruķiem iestāstīt, ka esi nevis kamielis, bet mākslinieks.

-     Nekas, gan atrunāšos.

Ūdens tējkannā uzvārījās. Poremskis pameta uz Kameļkovu bargu skatienu, tas nopūtās un piegāja pie galda, lai visiem pagatavotu kafiju.

-      Vai instrukciju neesi aizmirsis? Poremskis jautāja Matvejam.

Matvejs vīzdegunīgi pasmaidīja.

-      Vladimir Dmitrijevič, man taču ir profesionālā atmiņa. Vienā vakarā gadījies iezubrīt desmitiem teksta lappušu. Gan kaut kā tikšu galā.

-      Skatos, tu jau esi iejuties lomā, aizrādīja Poremskis. Tas ir labi. Taču īpaši neaizraujies. No rīta tu runāji ar Musu, bet Musa ir tikai sīks gariņš, pavadonis. Barijevs ir pavisam kas cits. Viņš un Almazs Rafikovičs ir seni paziņas un labi draugi. Ja tev jautās ko tādu, ko nezini, sarīkosim traucējumus. Ja radīsies grūtības ar repliku vai atbildi, padod zīmi, un mēs ielaidīsim aparātā troksni.

-      Neraizējieties, Vladimir Dmitrijevič, viņa manieri esmu apguvis. Pat Lobovs teica, ka esam līdzīgi.

-      Cerēsim.

»

Poremskis sarauca pieri un sabužināja ar plaukstu gaišos matus.

-     Kungi! Kameļkovs uzsauca. Ēdiens galdā! Sēdieties un sukājiet iekšā, lūdzu!

Uz galda bija noliktas četras garojošas 1 ^fijas krūzes. Trauciņā gaidīja konfektes un no rīta palikušās smalkmaizītes.

Otrā nodaļa

Sultāns Barijevs sēdēja pie salokāmā pārgājienu galdiņa ar tējas krūzi rokā. Acis drūmi spīdēja. Pirms stundas viņš pa telefonu bija runājis ar Nigmatzjanovu. Senā paziņas balss bija šķitusi dīvaina un nedroša. Turklāt sakari slikti, ik pa brīdim sarunu bija traucējuši kaut kādi neizprotami trokšņi un traucējumi. Arī par Almaza iecerēto operāciju Barijevs nebija iepriecināts. Almazs apgalvoja, ka zina atiešanas ceļus, taču Barijevs par to stipri šaubījās. Nevarēja teikt, ka viņš neuzticētos Nigmatzjanovam, bet šādas operācijas sagatavošana prasīja daudz laika, un Almazs, tāpat kā Barijevs, to lieliski zināja. Viņš nekad neizcēlās ar steigu un vienmēr saudzēja savus cilvēkus. Bet nu bez domāšanas un pārrunām bija gatavs sūtīt viņus tieši ellē.

Ari ziņa, ka Aseta nav tikusi galā ar uzdevumu, Barijevu pārsteidza. Meitenei bija principi un neatlaidība, kā trūka daudziem kaujiniekiem vīriešiem. Pat ja viņa būtu nobijusies vai mainījusi domas par brāļa glābšanu, tik un tā uzdevumu izpildītu līdz galam. Viņa padzītu visas šaubas un muļķīgās domas. Barijevs pazina tādas meitenes. Aseta bija gudrāka nekā citas, turklāt prāts kopā ar mērķtiecību un principiem deva brīnumainu rezultātu. Tur, kur dumja fanātiķe krīt histērijā un atkāpjas, gudrā un principiālā iet līdz galam. Pat ja uznākušas šaubas par savu principu pareizību, tāda neapstāsies, bet tieši otrādi centīsies, lai viss ātrāk beigtos.

Šādas domas nodarbināja Barijevu, kad teltī ienāca Suleimans. Barijevs pacēla sadrūmušo skatienu pret viņu un piespieda sevi pasmaidīt.

Ak Suleimans. Nāc iekšā, nāc! Kā sokas?

-     Normāli, atbildēja Suleimans apsēzdamies.

-     Vai tēju nevēlies?

-     Nē, esmu jau padzēris.

Barijevs brīdi klusēja, nespēdams atbrīvoties no mokošajām domām un šaubām. Tad sapurināja galvu, iedzēra tēju, palūkojās uz Suleimanu un pajautāja:

-     Droši vien gribi zināt, kā Aseta tika galā ar uzdevumu?

Suleimans neko neteica. Viņš labprāt būtu kaut ko pajautājis, taču doma vien par Asetu lika kaklā iespriesties kamolam likās, tūlīt vajadzēs raudāt.

Barijevs vērīgi ielūkojās viņa sejā.

-     Tu biji ļoti pieķēries meitenei, vai ne? viņš noprasīja un, nesagaidījis atbildi, nopūtās. Es tāpat, Suleiman, es tāpat. Man viņa bija tikpat kā meita. Un kādus dzejoļus rakstīja! Barijevs aizvēra acis un nogrozīja galvu.

-     Viņa gāja bojā? klusu pajautāja Suleimans.

Barijevs nopūtās vēlreiz, vēl smagāk nekā iepriekš,

un drūmi pakratīja galvu.

-    Jā, brāl, Asetas vairs nav. Taču viņa nosūtīja uz elli daudz neticīgo. Asetai ir ko stāstīt Allāham.

Suleimana dvēselē piepeši sacēlās dusmu un niknuma vilnis. Acis izžuva un tajās parādījās sauss, nežēlīgs spīdums.

-      Sultan, vai tu aicināji mani tādēļ, lai pastāstītu par Asetu? viņš mierīgi pajautāja.

Barijevam nepalika nepamanītas Suleimana dvēselē notikušās pārmaiņas un viņš iekšēji uzteica sevi par pareizo taktisko gājienu. Suleimans tikmēr gaidīja atbildi, un Barijevs papurināja galvu.

-      Nē, Suleiman. Ataicināju tevi, lai pastāstītu par uzdevumu.

-     Uzdevumu? Suleimans samiedza acis.

-     Jā. Rit no rīta brauksi uz Maskavu. Kopā ar tevi brauks Salds un Georgijs. Jums izdarāms svarīgs darbs. Tēvs varēs ar tevi lepoties.

-     Tas ir labi, Suleimans atbildēja. Vai vari pateikt, kas būs jādara?

Barijevs nosmīnēja melnajās ūsās.

-     Tur uzzināsi, Suleiman, tur. Stacijā jūs sagaidīs Ivans Lobovs, viņš visu izstāstīs. Tu taču Lobovu pazīsti?

-Jā-

-     Redzi nu. Viņš aizvedīs pie Almaza. Klausīsi Almazu, tāpat kā mani. Viņa pavēles uzskati par manējām. Skaidrs?

-     Skaidrs, Sultan.

-      Kad iesiet izpildīt uzdevumu, galvenais būs Georgijs. Viņam ir lielāka pieredze, un viņš zina, kas jādara. Klausi Georgijam un pat nedomā strīdēties. Vai visu saprati?

Suleimans piepūlēja gribu, nodzēsa neganto spīdumu skatienā un pamāja.

-    Jā, Sultan, es visu sapratu.

Barijevs iedzēra tēju, nolika krūzi uz galda un viegli piemiedza acis.

-     Tu esi gudrs puisis, Suleiman, viņš laipni noteica,

-      taču tev ir par maz pieredzes. Ja atgriezīsies no šā uzdevuma dzīvs, būsi teicams kaujinieks. Bez vajadzības zem lodēm nelien. Šauj tikai tad, kad liek Georgijs. Un neaizmirsti krievi ir kafīri. Viņu dvēselēs mīt velns. Šaujot uz krievu, tu šauj nevis uz cilvēku, bet viņā mītošo velnu. Vai to tu saproti, Suleiman?

-     Saprotu, Sultan. Es visu saprotu.

-     Ja saproti, tad ej gulēt, Barijevs gurdi noteica.

-     Celsieties agri no rīta, kamēr tumšs. Mantas neņem, ieroci tāpat. Iesi kā patlaban. Kad nokāpsiet no kalniem, Georgijs iedos jaunu apģērbu. Tas ir viss. Ej!

Suleimans pagriezās un izgāja no telts.

Pēc piecām minūtēm telti ienāca Musa.

-     Vai tu pateici Suleimanam, ka Aseta mirusi? viņš pajautāja.

Barijevs pamāja.

-     Kāpēc piemānīji? noprasīja Musa. Aseta taču ir dzīva.

Barijevs pasmīnēja bārdā.

-     Tev nav nekāda sajēga par psiholoģiju, Musa. Suleimans mīlēja meiteni. Un tagad atriebs viņu krieviem kā neprātīgs.

Musam uz lūpām parādījās neticīgs smīns.

-      Labi, ja krieviem, viņš paklusu noteica. Bet ja mums?

Barijevam noraustījās vaigs.

-      Beidz! Suleimans zina ne sliktāk kā tu, kas ir viņa ienaidnieki. Viņš zina, uz ko jāšauj, lai Allāhs atalgotu. Un pietiek par to! Vai tēju dzersi?

-     Nē, Sultan, pēc tējas es slikti guļu.

-     Tādā gadījumā ej! Barijevs pārvilka plaukstas pāri sejai. Nez kāpēc jūtos noguris, sāp galva. Ej uz savu telti, Musa, rīt tevi gaida smaga diena. Arī es iešu gulēt.

Kad Musa jau gāja ārā no telts, Barijevs uzsauca: » Pasauc Georgiju!

-     Labi, Sultan.

Musa aizgāja.

Gaidīdams Georgiju, Barijevs atspieda vaigu pret dūri, aizvēra acis un iegrima snaudā. Aizvērto acu priekšā aizpeldēja kalni, pārvērzdamies mākoņos, pēc tam mākoņi kļuva tumšāki un sāka mainīt apveidu. Debesīs vairs neslīdēja mākoņi, tagad tie bija cilvēki ar automātiem. Ar bārdainām, nogurušām sejām, sausām un iekaisušām acīm, sasprēgājušām lūpām. Barijevs gribēja viņus uzmundrināt, pateikt kaut ko priecīgu, bet šajā brīdī snaudā nejauki ielauzās Georgija čerkstošā balss.

-     Sultan! Ei, Sultan!

Barijevs negribīgi atvēra acis.

-      Musa teica, ka tu mani sauc, sacīja Georgijs apsēzdamies.

Barijevs pamāja.

-     Saucu. Rīt brauksiet uz Maskavu. Gribu, lai tu uzmanīgi pieskati Suleimanu.

Georgija pierē ievilkās rievas.

-     Vai tu viņam neuzticies?

-     Ne tur tas suns aprakts. Barijevs papurināja galvu. Viņš ir ļoti jūtīgs. Vārdos tādi cilvēki ir drosmīgi, bet, tiklīdz pienāk laiks rīkoties, var nobīties.

Georgija acīs pavīdēja šaubas.

-     Viņš neizskatās pēc gļēvuļa, Sultan, Georgijs piesardzīgi ieminējās.

Barijevs ar pirkstu paberzēja no negulēšanas aiztūkušās acis, paskatījās uz Georgiju un pateica:

-      Nav runa par to, Georgij. Suleimans droši var iet zem lodēm, taču baidīsies šaut uz cilvēkiem.

-     Viņš taču šāva uz to krievu un notrieca cepuri, Georgijs atgādināja.

-    Tas notika sen. Kopš tā laika daudz kas ir mainījies. Mīlestība padarījusi viņu mīkstu.

-     Mīlestība? neko nesaprazdams, pārjautāja Georgijs.

Barijevs paskatījās uz viņu ar nožēlu, nosmīkņāja un

atmeta ar roku.

-      Lai nu paliek… Pieskati viņu, vairāk neko. Vai ceļojumam visu esi sagatavojis?

-    Jā, Sultan. Apģērbs un dokumenti ir manā somā.

-      Rit no rīta pavadīšu jūs līdz līkumam. Tagad ej gulēt. Rīts gudrāks nekā vakars.

Trešā nodaļa

Diena bija drēgna un vējaina. Debesis pelēkas un drūmas, sijāja sīks, pretīgs lietus.

-     Maskava mūs nelaipni sagaida, teica Georgijs.

-      Kas ir, tas ir, atsaucās Lobovs, nobremzējis automašīnu pie pagrieziena un ieslēdzis stikla tīrītājus. Vēl vakar spīdēja saule. Tur kādam… Lobovs iedūra ar pirkstu automašīnas jumtā, jūs nepavisam nepatīkat.

-     Labāk rullē! Georgijs sabozās. Bet ar to, kas tur… viņš tāpat kā Lobovs pacēla pirkstu uz augšu, mēs kaut kā visu nokārtosim.

Lobovs iesmējās.

-     Kā nu ne! Jums tur ir savi sakari. Var teikt, protekcija. Viņš palūkojās atpakaļskata spogulī. Suleiman, kāpēc tu tik kluss? Vai tad nepriecājies, ka esi atgriezies mājās?

-     Manas mājas nav šeit, Suleimans drūmi atbildēja.

» Vai tu redzējies! Kur tad tās ir? Tavs tēvs, šķiet, dzīvo Maskavā.

-     Daudz kur cilvēks var dzīvot. Galvenais, kur cilvēks atgriežas pēc padarīta darba.

-      Kur tu atgriezīsies? Lobovs nelikās mierā. Dosies kalnos, vai?

-     Klau, Lobov, ko tu viņam piesējies? Georgijs iejaucās sarunā, neapmierināts par aso vārdu apmaiņu. Redzi taču, ka cilvēks nav omā. Ja gribi runāt, runā ar mani, viņu liec mierā.

Lobovs pasmīkņāja un nogrozīja galvu.

-      Saki vienam cilvēkam, cik mēs iekarsīgi. Tūlīt redzams kalnieši! Labi, zēni, lai paliek. Negribēju nevienu aizskart. Gribējās tikai mazliet… iekustināt. Citādi izskatāties tik drūmi un gurdeni kā zombīši. Laiks, vai, uz jums tā iedarbojas? Vai arī baidāties no rītdienas?

Suleimans asi sēcošā balsī ierunājās:

-     Klausies, Lobov, tu aizvērsies, vai arī man palīdzēt?

Lobova seja no dusmām kļuva pelēka, viņš ļauni pasmīnēja.

-      Interesanti būtu redzēt, kā tu to izdarīsi. Tikai ne tagad, Suleiman, ne tagad. Parunāsim ar tevi, kad darbs būs padarīts. Labprāt izrotāšu tavu seju. Padarīšu tādu pašu kā viņam. Lobovs ar galvu pamāja uz blakus sēdošo Saīdu, kas neteica ne vārda. Iepriekšējā naktī Saīds bija noskuvis bārdu, un izrādījās, ka zem tās ir maza un kroplīga, mērkaķim līdzīga fizionomija.

-     Es to neaizmirsīšu, klusinātā balsī piesolīja Saīds.

-      Atceries, atceries! Lobovs pamāja. Es arī centīšos neaizmirst.

Palikušo ceļa gabalu vīri brauca klusēdami.

Iegājis priekšnamā, Georgijs apstājās uz sliekšņa un aizdomīgi noprasīja:

-     Bet kur ir Almazs? Kāpēc nesagaida?

Lobovs saviebās, it kā viņam būtu apnicis runāt ar idiotiem.

-     Sasodīts, Žorik, viņš gurdi atbildēja, es taču teicu, ka Almazs saslimis. Stacijā tu runāji ar viņu pa telefonu, ko vēl tev vajag?

-     Viņa tātad nav šeit? Georgijs neticīgi noprasīja.

-     Tepat vien ir. Lobovs atmeta ar roku Tur, guļamistabā. Saaukstējies, temperatūra pie četrdesmit. Jums, kalniešiem, gan ir kājminamā domāšana! Viss jāatkārto divreiz, kamēr kaut ko apjēdzat.

Georgijs gribēja doties dziļāk dzīvoklī, taču Lobovs saķēra viņu aiz piedurknes.

-     Uz kurieni apavos? Varbūt gribi iebraukt ar tanku? Tur viscaur ir persiešu paklāji, maksā simt zaļo metrā. Paskaties uz Suleimanu un Saīdu, viņi jau noāvuši kājas. Tūlīt redzams, ka civilizēti vīri. Kaut arī vienam neandertālieša ģīmis.

-      Tu daudz runā, krievs, Saīds draudīgi nošņācās.

-     Skaties, ka vēlāk nav jānožēlo.

-     Atkal tas pats! Lobovs pasmaidīja. Labi, mežoņi, ejiet tālāk. Kas zina, Almazs nevar vien sagaidīt.

Trīs kalnieši iegāja guļamistabā, uzmanīgi cilādami netīrās zeķēs autās kājas pa dārgajiem persiešu paklājiem.

-     Pa labi! viņiem aiz muguras nokomandēja Lobovs.

-     Ozolkoka durvis redzat? Taisiet vaļā un ejiet iekšā!

Georgijs nospieda zeltīto rokturi un atvēra durvis. Guļamistabā valdīja puskrēsla.

Georgijs iegāja guļamistabā un, no kakta izlēkuša auto'mātista triekts, tajā pašā mirklī nolidoja uz gridas.

-     Gulties! uzkliedza automātists. Visiem gulties! Suleimans ar Saīdu metās atpakaļ, taču ceļu nogrieza

vēl trīs speciālo uzdevumu vienības viri melnās maskās. Viens iebelza Saīdam ar automāta laidi pa galvu. Saīds nokrita uz gridas un sāka nešķīstu rečitatīvu čečenu valodā.

Automātists vienā rāvienā apsvieda viņu uz vēdera, iegrūda ar seju paklājā un aizlauza rokas uz muguras.

-      Suleiman, mieru, tie ir savējie! no guļamistabas uzsauca Poremskis.

Taču likās, ka Suleimans nedzird uzsaucienu. Viņš atkāpās pie sienas un iebāza roku azotē, nikni zibinādams acis pret cilvēkiem melnajās maskās.

Viens no vīriem spēra soli, taču Suleimans apstādināja viņu ar uzkliedzienu.

-     Stāt! viņš uzbrēca. Ja nāksiet klāt, uzlidosiet gaisā! Es nejokoju!

No guļamistabas iznāca Poremskis. Parādījis specvienības vīriem brīdinošu žestu, viņš pagriezās pret Suleimanu.

-      Suleiman, nomierinies, Poremskis mierīgi sacīja. Tas esmu es, Volodja Poremskis. Pazīsti?

Tomēr Suleimana skatiens bija aizmiglojies un nikns.

-    Jūs nogalinājāt Asetu, viņš nosēcās. Jūs neizglābāt viņu.

-     Aseta ir dzīva, Suleiman. Patlaban atrodas slimnīcā rehabilitācijā. Ar viņu nodarbojas psihologs. Drīz viņu redzēsi.

Suleimans neticīgi papurināja galvu.

-     Bet kā tad sprādziens? viņš noprasīja tikpat sēcoši un klusu.

-     Sprādziens nenotika, Poremskis sacīja. Mums izdevās pārtvert viņu ceļā uz objektu.

-     Bet… Suleimanam notrīcēja seja. Barijevs sacīja, ka viņa uzspridzinājusies. Teica, ka Aseta ir pagalam.

-    Barijevs tevi piemānījis. Ja vēlies, piezvanīšu uz slimnīcu, un pats varēsi ar viņu aprunāties. Vēlies?

Suleimans dažas sekundes stāvēja pie sienas, tad gurdi nolaida rokas, iegāja istabas kaktā un apsēdās krēslā.

-     Dzīva, viņš klusu noteica. Viņa ir dzīva…

Ceturta nodaļa

Divi studenti, Igors un Iļja, sēdēja bārā un dzēra alu. Virs bāra letes novietotajā televizorā rādija futbola spēli. Skaņa bija pieklusināta, taču studentiem ar to pilnīgi pietika.

Iļja pamāja ar pudeli uz ekrānu un sacīja:

-     Skaties, tūlīt viņš to apies pa kreiso malu!

-      Nē. Igors papurināja galvu. Neizdosies. Šim ar tehniku pavāji… Redzi nu, vai es neteicu! Tas mūlāps zaudēja bumbu.

Pārraide piepeši tika pārtraukta. Spēles vietā parādījās zils ekrāns, pa kuru sāka rāpot balti burti.

-     Kas tie par pekstiņiem? noprasīja Igors, tuvredzīgi miegdams acis.

-    Ārkārtas ziņu izlaidums, izlasīja Igors. Atkal kāds kuģis nogājis uz grunti? Goša, uzgriez skaļāk, labi?

Bārmenis pamāja un uzgrieza skaņu skaļāk.

-     Mēs pārraidām ārkārtas paziņojumu, sacīja diktors. Šovakar sešos nezināmi cilvēki ielauzušies restorānā "Jūnona" Lomonosova prospektā. No dažādiem avotiem kļuvis zināms, ka restorānā tajā brīdī bijuši divdesmit vai divdesmit pieci cilvēki, starp tiem astoņi restorāna darbinieki. Milicijas darbinieki ziņo, ka teroristi ir bruņoti ar automātiem un pistolēm. Mēs informēsim par turpmāko notikumu gaitu.

Ekrānā no jauna sāka skraidīt futbolisti. Bārmenis Goša pastiepa roku un pieklusināja skaņu.

-     Kaut kas traks! teica Iļja.

-     Mjā, domīgi novilka Igors, nu ies vaļā.

-     Cilvēku žēl… Iļja nopūtās.

Igors iedzēra malku alus un ieminējās:

-     Varbūt atbrīvos?

-     Tā nu atbrīvos, skeptiski atsaucās Iļja. It kā tu nezinātu, kā strādā mūsu varas iestādes? Nomiegs visus, gan teroristus, gan ķīlniekus.

-      Mjā… Igors vēlreiz novilka. Tādā gadījumā par ķīlniekiem, vai?

-     Lai notiek, piekrita Iļja.

Viņi līdzjūtīgi nopūtās un saskandināja biezā stikla pudeles.

Piektā nodala

Tikmēr restorānā "Jūnona" valdīja jautra gaisotne. Trepļovs visiem klātesošajiem izmaksāja kasti alus. Pilno pudeļu skaits strauji samazinājās, bet klātesošo noskaņojums tieši otrādi strauji kāpa uz augšu.

-      Re nu, Igor Andrejevič, tagad pienākusi kārta jūs nogalināt. Miša Kameļkovs pa iegriezumiem maskā līdzjūtīgi uzsmaidīja Trepļovam. Tāds nu ir jūsu liktenis.

-     Kā tad tā nogalināt? Trepļovs nobijās.

-     Vienkārši, Kameļkovs jautri atbildēja. Noliksim pie sienas un nošausim, kas te ko gudrot?

Poremskis (arī viņam bija melna maska) nogrozīja galvu.

-     Nē, Miša, nošausim Igoru Andrejeviču publiski. Izvedīsiin pa durvīm, noliksim žurnālistu acu priekšā un izšausim kārtu.

Trepļovs nobāla. Viņš jau bija krietni sameties, taču tik un tā nepārstāja likt viskija pudeli pie lūpām.

-     Pagaidiet… Kā tad tā izvedisiet? Vai jūs patiešām gribat mani nošaut?

Poremskis ar Kameļkovu apmainījās skatieniem.

-     Jā, Igor Andrejevič, zobgalīgi noteica Kameļkovs.

-      Vēl pāris malku, un jums sāks rādīties zaļi velniņi. Viskijs pamatīgi iesitis galvā. Bet nebaidieties, mēs nošausim tā, ka nesāp…

-     Miša! stingri noteica Poremskis.

-     Tas ir, es gribēju teikt, nešausim pa īstam. Izšausim kārtu ar tukšajām patronām, un jūs nokritīsiet. Žurnālisti visu nofilmēs, un lieta darīta. Pēc tam līdīsim ārā pa sētas puses durvīm un speciālās vienības drošsirži mūs saņems ciet.

-     Mani jūs nogalinājāt skatloga priekšā, pasūrojās uz grīdas (uz mīksta matrača) guļošais Soloņins. Vai tas ir taisnīgi? Viņš iedzēra no pudeles alu un nogrozīja galvu.

-     Visa slava tiks Trepļovam, bet kas man?

-     Tev barankas caurums, noteica Poremskis. Tu esi miris, tāpēc guli un netirinies.

Soloņins paklausīgi atmetās uz muguras un no jauna pieplaka pie alus pudeles kakliņa.

Kameļkovs iemeta skatienu pulkstenī.

-      Laiks beidzas, viņš domīgi noteica. Šie tā arī nav izpildījuši mūsu prasības. Vladimir Dmitrijevič, ko jūs pieprasījāt, ja nav noslēpums?

-      Neko lielu, Poremskis atbildēja. Trīsistabu dzīvokli Maskavas guļamrajonā, jaunu automašīnu un divreiz lielāku algu. Un tu, Miša?

Kameļkovs nopūtās.

-     Manas prasības ir augstākas. Es pieprasīju jahtu, privāto lidmašīnu un villu pie Vidusjūras. Kā jums liekas, vai šie būs ar mieru?

-      Nav divu domu. Poremskis pamāja. Tu esi labs izmeklētājs, Miša. Manuprāt, ģenerālprokurors izrādīs atsaucību.

-      Es arī tā domāju. Kameļkovs pagriezās pret Trepļovu. Kā ir, Igor Andrejevič, vai esat gatavs mirt?

Trepļovs papurināja galvu.

-     Ga… gatavs. Tikai… Trepļova skatiens atdūrās pret automātu Kameļkova rokās, viņš nodrebēja un gribēja precizēt: Vai nesāpēs?

-     Nē, Miša apliecināja. Tiklīdz izdzirdēsiet aiz muguras rībienus, krītiet. Bet ņemiet vērā, ja nenokritīsiet tūlīt, man būs jāizšauj pa īstam.

-      Sapratu! Trepļovs enerģiski pamāja. Es nokritīšu laikus.

-      Ļoti labi, Miša viņu uzteica. Bet nu uz priekšu!

Un viņi devās uz priekšu. Trepļovs grīļīgā gaitā izgāja ārā. Apstājās pie durvīm, pārlaida duļķainu skatienu automašīnām ar bākugunīm, žurnālistiem ar mikrofoniem un kamerām, ziņkārīgajiem, kas skatījās no pretējo māju logiem,tad plati pasmaidīja un nokliedzās:

-      Kas ir, mūdži? Žņaudzaties lidmašīnas un villas dēļ, ko? Viss! Tagad mani jūsu dēļ nošaus! Viņš sardoniski iesmējās. Pēc tam pameta šķību skatienu uz aizmugurē stāvošo Mišu un nokliedzās: Ko skaties, mūdzi? Šauj! Šauj godīgam Krievijas biznesmenim mugurā! Izkliedzis šo sirdi plosošo frāzi, Trepļovs pagriezās pret publiku un iedziedājās: "Nē, naidniekam nepadosies "Varjags" nekad!…"

Miša ar automātu izšāva īsu kārtu. Trepļovs saķēra ar roku muguru, pārlaida publikai traģisku skatienu, aizgrieza acis un smagi novēlās uz asfalta. Kameļkovs veikli nozuda restorāna durvīs.

-     Kā gāja? viņam noprasīja Poremskis.

-      Gatavs ir, Miša atbildēja. Pēc tam savilka pieri grumbās un filozofiski piebilda: Viņš dziedāja pārāk slikti.

-     Vai nav laiks izlauzties, ko? no grīdas noprasīja Vitja Soloņins.

-    Jā gan. Poremskis pamāja. Operācija iegūst pārāk plašu rezonansi, un jāatzīstas, ka man tāpēc kļūst mazliet neomulīgi.

Viņš izvilka no kabatas tālruni un piezvanīja Grjaznovam:

-     Hallo, Vjačeslav Ivanovič, pasakiet tur, ka mēs ejam ārā… Jā, padodamies… Ko lai dara, nekas cits neatliks kā iztikt bez jahtas un jauna dzīvokļa… Nē, ar algu esmu apmierināts… Jā, piekritu… Cerēsim.

Poremskis nolika tālruni un pagriezās pret "bandītiem", kas gaidīja pavēli.

-     Velciet ārā krāsu! Poremskis īsi nokomandēja.

Kameļkovs un vēl viens operatīvais, kas izpildīja trešā

bandīta lomu, paklausīgi izvilka no kabatām pudelītes ar sarkanu krāsu, un gāja vaļā darbošanās. Pēc minūtes visi "bandīti" (Poremski ieskaitot) bija notriepti ar sarkano krāsu no galvas līdz kājām.

Kameļkovs nolūkoja uz gridas guļošos operatīvos darbiniekus civilajās drēbēs un skaļā balsī paziņoja:

-      Pilsoņi ķīlnieki! Paldies par silto uzņemšanu, bet mums nu ir laiks! Bija patīkami ar jums sadarboties. Goda vārds. Vēlu veiksmi darbā un personiskajā dzīvē!

-     Un jums arī vēlam veselību, atsaucās viens no "ķīlniekiem".

Poremskis, Kameļkovs un trešais "bandīts" nolika automātus uz gridas un rindiņā devās uz sētas puses durvīm.

Tiklīdz "bandīti" bija izgājuši pa durvīm, viņus ielenca automātistu grupa, kuru komandēja Vjačeslavs Ivanovičs Grjaznovs.

-     Klāt gan, "bandītus" sagaidīja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks. Visi pie zemes, kamēr šeit nav televīzija!

"Bandīti" paklausīgi nogūlās uz asfalta. Grjaznovs pagriezās pret automātistiem:

-     Ko gaidāt? Uguni!

Grjaznovs aizspieda ausis ar rokām, un automātisti vienprātīgi norībināja kārtas ar tukšajām patronām. Kad šaušana beidzās, Grjaznovs piegāja pie zemē guļošajiem "bandītiem", noskatīja ar sarkano krāsu notrieptos kombinezonus, novaikstījās un klusu noteica:

-     Nevienā lietā nezina mēru. Asiņu vairāk nekā kautuvē.

-     Biedri ģenerāli, vai viss? pajautāja viens no automātistiem.

-     Viss, viss, atsaucās Grjaznovs. Stiepiet šurp nestuves un aiciniet žurnālistus. Tuvāk par desmit metriem spalvas dīdītājus nelaist! Dariet visu labi ātri, man vēl jāpagūst uz sakņu veikalu.

Pēc divdesmit minūtēm "nogalinātie bandīti" bija iekrauti automašīnā, bet Grjaznovs sniedza interviju simpātiskai blondīnei no NTV.

-     Veikta veiksmīga operācija, likvidējot teroristu bandu, ziņoja Grjaznovs. Diemžēl neizdevās iztikt bez upuriem, taču ķīlnieku lielāko daļu izglābām.

-     Kas ar bandītiem? jautāja blondīne.

-     Ar bandītiem? Grjaznovs sarauca pieri. Jūs taču redzējāt, kā viņus aiznesa, vai ne?

-    Jā, žurnāliste piekrita.

-     Ja tā, tad ko lieki jautāt? Viss, intervija ir galā, visiem paldies.

Grjaznovs pagriezās un gāja pie mašīnas. Ek, puiši, nu gan jūs esat ievārījuši putru, viņš klusu nobubināja sev zem deguna. Kas to izstrēbs?

Sestā nodaļa

"…Jūs redzat, kā man aiz muguras aiznes nogalināto kaujinieku līķus. Noziedznieki centās pamest restorānu "Jūnona" pa sētas puses durvīm, taču speciālo uzdevumu vienība darbojās saskaņoti un efektīvi. Atbildot uz kaujinieku šāvieniem, viņi atklāja atbildes uguni, lai tos likvidētu. Kā redzat, bandītiem neizdevās aiziet.

Kaut arī milicija ielaidās sarunās ar bandītiem, divi ķīlnieki nogalināti. Nupat kļuvis zināms, ka viena nogalinātā personība ir jau noskaidrota. Tas ir Maskavas biznesmenis, rūpnīcas "Serp" direktors Igors Andrejevičs Trepļovs. Nogalināto kaujinieku personības patlaban tiek skaidrotas. Marija?"

"Paldies, Viktor! Kopā ar jums bija mūsu korespondents Viktors Krasnovs. Bet tagad par citiem jaunumiem…"

Soloņins izslēdza televizoru, pagriezās pret Poremski un Kameļkovu un jautri noprasīja:

-     Kāds noskaņojums, "nogalināto kaujinieku līķi"?

-     Mironim itin labs, Poremskis atbildēja.

Kameļkovs pasmaidīja.

* Manuprāt, viss izdevās itin labi, vai ne? Trepļovs, protams, pārcentās. "Nē, naidniekam nepadosies "Varjags" nekad…" Kādi brīnumi gan jāredz! Velti ļāvām viņam dzert viskiju.

-     Ja neļautu, viņš būtu nomiris ar infarktu, atteica Poremskis. Un ko tu teiksi, "Almaz Rafikovič"? Vai patika mūsu koncerts?

-     Mjā… Tādu jandāliņu sarīkojāt…. Matvejs nogrozīja galvu. Nezinu, kā dzīvē, bet televīzijā izskatījās baisi. Klaigas, šaušana, asinis… Vai tiešām viss bija inscenēts no sākuma līdz beigām?

-      Tu labāk zini, smaidīdams atbildēja Kameļkovs.

-     Pats visu organizēji.

-      Organizēju, bet nepiedalījos, sērīgi noteica Matvejs. Nolādēts, kāpēc nepaņēmāt mani līdzi? Tas tik bija šovs! Man būtu trīs gadus ko stāstīt!

Kameļkovs skeptiski pasmīnēja.

-      Ahā! Viņš pamāja. Vadātu turp draugus, jā? Uz slaveno kauju vietām, ja tā var teikt. Nē, Matvej, karš ir īstu vīru darbs. Tu labāk zvani. Zvanīšana tev neizdodas tik slikti kā viss pārējais.

-     Vladimir Dmitrijevič, Matvejs vērsās pie Poremska.

-     Ja viņš bildīs vēl kaut vārdu, sadošu viņam pa kaklu uz līdzenas vietas, kaut arī atrodamies prokuratūrā.

-     Ja viņš bildīs kaut vārdu, pats viņam sadošu, apsolīja Poremskis.

Kameļkovs pārmetoši paskatījās uz Poremski, nopūtās un klusu noteica:

-     Tu arī, Brut…

Soloņins iemeta acis pulkstenī, turklāt viņš izskatījās kaujiniecisks un satraukts kā futbolists, kas sit vienpadsmit metru soda sitienu.

-     Laiks pāriet pie mūsu koncerta noslēguma daļas, sacīja Soloņins.

Matvejs paņēma no galda tālruni. Kādu laiku vīri sēdēja un saspringti klusēja, gaidīdami, kad Volodja Lielā Ligzda būs tik vēlīgs un atsauksies. Smetaņins atsaucās pēc trešā signāla.

-     Hallo!

-     Sveicināts, Vladimir Ivanovič, Matvejs ierunājās Almaza balsī. Jūs traucē Nigmatzjanovs.

-     Ak Almazs Rafikovičs! Nupat skatījos televīziju. Pieņemiet manu visdziļāko līdzjūtību. Par spīti skumjajiem vārdiem, Smetaņina balsī nepārprotami bija saklausāmi priecīgi toņi. Tie cilvēki bija no "turienes"? viņš pajautāja, mazliet pieklusinājis balsi.

-     Jā, atbildēja Matvejs. Te neviens viņus nepazīst. Tāpēc viss ir kārtībā.

-      Ko lai saku, varu tikai priecāties. Mūsu sadarbība bija auglīga, jācer, ka tāda tā būs arī turpmāk. Atlikusī naudas daļa tiks pārskaitīta uz jūsu rēķinu tuvāko četru dienu laikā, Vai ir jautājumi?

-    Jā, atbildēja Matvejs, ir.

-    Jautājiet!

-     Man ir jautājumi, taču nevēlos tos uzdot pa telefonu.

-      Liecieties mierā! Smetaņins nosmīkņāja. Manu tālruni neviens nenoklausās, ja tas jūs uztrauc. Atbildu ar galvu. Domāju, arī jūsējo nenoklausās. Bet, ja piepeši tas notiktu, nav bīstami. Varu nolikt viņus pie vietas!…

-     Tas tik ir nekauņa, sašutis nočukstēja Kameļkovs.

Soloņins pielika pie lūpām pirkstu, un Kameļkovs, sataisījis vainīgu seju, pamāja.

-     Tāpēc runājiet droši, Smetaņins turpināja. Kā labi zināmajā dienestā mēdz teikt garantēju pilnīgu informatīvo drošību.

-      Nē, sacīja Matvejs. Es pieprasu personisku tikšanos. Tikai personisku. Temats pārāk delikāts, man jāredz jūsu seja.

-     Kam jums mana seja? Smetaņins neapmierināts noprasīja. Man nav laika. Pēc stundas paredzēta direktoru sanāksme. Pēc tam lidoju uz forumu Spānijā. Pats redzat, satikties nav iespējams.

-     Jūs nevarat, parupji iebilda Matvejs, bet es varu. Ja noteiksiet tikšanos, aizbraukšu tieši uz biroju. Un ja kāds mēģinās mani no tā izlikt, sašķaidīšu tam galvu.

-     Sasodīts… Acīmredzot jūs tiešām gribat redzēt mani. Labi, lai notiek, kā vēlaties. Sakiet vismaz vai problēmu mums nav?

-     Vairs nav. Taču viens otrs jautājums jāizlemj.

-     Zinu tos jūsu jautājumus, Smetaņins neapmierināts atsaucās. Droši vien pieprasīsiet naudu. Pēc trim stundām… Kur jūs parasti tiekaties ar partneriem?

-     Pie sevis mājās.

-     Mājās?

-    Jā. Esmu mazliet apslimis, tāpēc ārā neeju.

-     Hmm… Mājās… Labi, lai velns jūs parauj… Ja mājās, tad mājās. Kur tas ir?

Matvejs ieskatījās papīrā, kuru turēja rokās, un nodiktēja adresi.

-      Labi, ieradīšos, sacīja Smetaņins. Uz drīzu redzēšanos!

Ieskanējās īsi signāli.

Matvejs nolika aparātu uz galda.

-     Tā redz, viņš noteica. Viss notiek, kā jūs paredzējāt. Tas nejēga piekrita.

Septītā nodaļa

Melodiski nodziedāja izsaukuma ierīces zvans. Matvejs nogrieza klusāk televizorā skaņu, uzvilka rītakurpes, piecēlās un devās uz priekšnamu. Mugurā viņam bija sarkani frotē rītasvārki. Kaklu rotāja šalle. Skats slimīgs un izmocīts.

Matvejs pacēla klausuli.

-    Jā, viņš sacīja viegli piesmakušā balsi.

-     Vai Almazs Rafikovičs? pajautāja sveša balss.

-     Viņš pats, Matvejs atbildēja.

-      Atveriet! Vladimirs Ivanovičs tūlīt uzies augšā pie jums.

Matvejs nospieda pogu, pagrieza atslēgas rokturi, apsēdās uz pufa un sagatavojās uz gaidīšanu. Drīz pie durvīm atskanēja zvans.

-     Durvis ir vaļā, sacīja Matvejs, celdamies no pufa.

Durvis veroties sausi noklikstēja. Uz sliekšņa stāvēja

drukns jauns, pelēkā uzvalkā ģērbies cilvēks ar neizteiksmīgu seju. Viņam aiz muguras uzmanigi raudzijās Smetaņins.

-    Nāciet iekšā! noteica Matvejs un pagāja malā, ielaizdams viesus dzīvoklī.

Puisis ienāca pirmais, vērīgi paskatījās visapkārt, ieklausījās, paošņāja gaisu, pēc tam pamāja ar galvu un pateica:

-     Var ieiet.

Tikai pēc tam Smetaņins iegāja priekšnamā.

Matvejs aizvēra durvis un plašā žestā pamāja ar roku.

-      Nāciet viesistabā, Vladimir Ivanovič! Kā redzat, esmu mazliet savārdzis, taču domāju, ka slimība nav lipīga.

-        Kas to var zināt, kas to var zināt… noteica Smeta*ņins, iemeta vieglo putekļu mēteli Matveja rokās un devās

uz viesistabu. Oho! viņš iesaucās, vērdamies visapkārt. Nemaz nav slikti! Persiešu paklāji… Sarkankoks… Tējas galdiņš… Deviņpadsmitā gadsimta sākums, ja nemaldos?

-     Nemaldāties. Sēdieties, lūdzu! Starp citu… Matvejs pameta greizu skatienu uz miesassargu, jauno cilvēku varat nosūtīt uz priekšnamu. Nebūtuvēlams, ka viņš piedalās mūsu sarunā.

-     Anton, ej uz virtuvi un padzeries ūdeni! pavēlēja Smetaņins.

Puisis pagriezās un izgāja, neteicis ne vārda.

-      Nu tā, noteica Smetaņins, ar plaukstu pieglaudis skaistos, viegli iesirmos matus. Tagad esam vieni. Vai pie jums var uzsmēķēt?

-     Smēķējiet, Matvejs atļāva. Man gan nav pelnutrauka. Tas noderēs?

Viņš paņēma no plaukta sudraba vāzlti un nolika uz galda.

-     Lepni dzīvojat, Smetaņins nosmīkņāja, aplūkodams vāzlti. Roku darbs. Ļoti smalks darbs. Tādā es zelta pulksteni neliktu, par pelniem nerunājot. Bet saimnieks zina, ko dara.

Viņš aizsmēķēja, izpūta dūmu mākoni un pievērsa skatienu Matvejam.

-     Tātad kādas jums ir problēmas?

-     Ne jau man, bet jums.

-     Ko tu neteiksi! Smetaņins atbildēja tikpat izsmējīgi. Kas tad šoreiz?

-     Jūs pavēlējāt nogalināt Trepļovu, sacīja Matvejs. Trepļovs ir miris. Tas maksāja trīs manu labāko viru dzīvības.

-    Jūsu cilvēki ir kretīni, Smetaņins saviebās. Vai arī, atvainojiet, jūs esat sūdīgs karavadonis. Pats teicāt, ka esat paredzējis visus atkāpšanās ceļus.

-     Vienkārši vajadzēja nogaidīt Trepļovu pie kāpņu telpas durvīm un nogalināt, kā parasti to dara!

Smetaņins paskatījās uz Matveju ar izbrīnu.

-     Kas tie par murgiem? Kruķu dzinējsuņi tūlīt uzņemtu pēdas, un tās taisnā ceļā novestu pie mana kabineta.

Turpretī tagad… Viņš paraustīja plecus. Viss izskatās tieši tā, kā bija paredzēts. Kaujinieku uzbrukums, terora akts, bet Trepļovs nejaušs teroristu upuris.

-     Un tomēr ar jūsu svētību gāja bojā mani cilvēki. Gribu atgādināt, ka par Trepļova nogalināšanu jūs man samaksājāt daudz mazāk nekā Muslijevam.

Smetaņins atmeta galvu atpakaļ, izpūta gaisā glītu dūmu strūklu un pasmīnēja.

-     Tas bija to vērts. Teikšu jums kā draugam, kolēģi, ka sadarbība ar Muslijevu bija daudz patīkamāka nekā ar jums.

-     Un tomēr viņš iekrita, Matvejs atgādināja.

-      Iekrita, jā… Taču paveica darbu, izpildīja manu pasūtījumu. Turklāt atšķirībā no jums pirmajā reizē.

-      Nogalināt Karasevu nebija grūti, iebilda Matvejs. Jūsu sarakstā viņš bija pirmais. Nekādu aizdomu, nekādu briesmu.

-      Pirmais? Smetaņins nogrozīja galvu. Nu nē! Jūs esat aizmirsis tos trīs menedžerus. Par katru Muslijevam es samaksāju tikai piecdesmit tūkstošus. Salīdziniet šo summu ar jums maksāto, un jūs sapratīsiet, ka maksāju labu naudu. Viņš nopurināja pelnus sudraba vāzītē un kā plēsoņa samiedza acis. Un vispār es nesaprotu, kam šī saruna vajadzīga? Patlaban būtu jāatrodas lidmašīnā, taču jūsu dēļ mainīju plānus. Vai ataicinājāt mani tādēļ, lai sastāstītu visādas muļķības? Kas ir tas svarīgais, par ko gribējāt runāt?

-     Visam savs laiks, Vladimir Ivanovič. Matvejs nosfēpumaini pasmīnēja. Pamanījis uz plaukta pīpi, viņš paņēma to un iesprauda zobos. Pēc tam aplika rokas sev ap pleciem un sāka staigāt pa istabu, domīgi savilcis uzacis.

Smetaņins vēroja viņu ar neslēptu izbrīnu.

-    Tātad tā… ierunājās Matvejs, izskatīdamies pēc komisāra Megrē un Šerloka Holmsa vienlaicīgi, pēc jūsu pavēles nogalināti trīs menedžeri, Karasevs un vēl divi aizsardzības koncerna "Hērakls" vadītāji. Jūs samaksājāt par viņu likvidēšanu lielu naudu, bet neuzskatāt, ka esat pārmaksājis, jo tagad koncerns nonāk jūsu rokās visā pilnībā.

-      Nesaprotu…

-     Beidziet! Matvejs uzkliedza Smetaņinam un pabikstīja uz viņa pusi ar neaizdedzināto pīpi. Jūs visu lieliski saprotat! Jūs esat slepkava, mans dārgais! Tieši tā slepkava! Un nav svarīgi, ar kā rokām tiek veiktas šīs ļaundarības. Ar visām minētajām nāvēm saistīts jūsu vārds!

-     Kas tā par klaunādi? izbrīnījies jautāja Smetaņins.

-      Klaunāde? Matvejs viltīgi pasmaidīja. Nu nē! Tā nav klaunāde, Smetaņina kungs, bet uzvedums! īsts uzvedums! Uzvedums, kuru pratīs novērtēt miljoniem televīzijas skatītāju!

-     Pie joda, kādi televīzijas skatītāji? Ko jūs gvelžat?

-      Kādi skatītāji? Matvejs savilka uz augšu uzacis. Jūs jautājat, kādi?

-       Pietiek… Smetaņins nodzēsa cigareti vāzītē un strauji piecēlās. Es aizeju.

-      Sēdēt! pavēlēja Matvejs, piegrūzdams pie Smetaņina krūtīm pīpi. Smetaņins pārsteigts atkal apsēdās. Es vēl neesmu beidzis, sacīja Matvejs.

Atjēdzies Vladimirs Ivanovičs pagriezās uz virtuves pusi un nokliedzās pilnā kaklā:

-     Anton! Anton, ātri šurp!

Matvejs nošmakstināja lūpas un lēni nogrozīja galvu.

-     Antons nenāks, viņš sacīja. Antons ir aizņemts. Dzer ūdeni.

Smetaņins pavēra muti un aizvēra. Pēc tam, pacēlis roku, ar krampjainu kustību palaida vaļīgāk kaklasaiti, it kā nevarētu paelpot. Glīti saķemmētie mati bija sajukuši.

Sniegbaltais krekls izlīdis no biksēm. Viņš sēdēja un, nespēdams izteikt ne vārda, platām acīm blenza uz Matveju. Matveju šāda situācija apmierināja.

-      Tātad tā, viņš turpināja, atgriezīsimies pie mūsu sarunas. Pie kā es paliku?… Viņš domīgi savilka kopā uzacis, pēc tam novicināja pīpi. Ak tā, atcerējos. Mēs palikām pie televīzijas skatītājiem. Tātad tā, Vladimir Ivanovič, ar prieku konstatēju, ka parādījusies jauna zvaigzne. Jā, jā, nebrīnieties! Šodien jūs kļūsiet par īstu televīzijas zvaigzni! Jūsu seja ņirbēs uz žurnālu vākiem, uz krekliņiem un apakšbiksēm! Jūsu vārdā nosauks cietumus un psihiatriskās slimnīcas!

-     Murgi, klusu noteica Smetaņins. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas galīgi neko nesaprot. Visīstākie murgi. Vai jūs esat prātu zaudējis?

-      Murgi, jūs sakāt? Matvejs augstprātīgi pasmaidīja, pagrieza galvu uz guļamistabas pusi un skaļi pajautāja: Aleksej, vai tu visu ierakstīji?

-    Jā, nez no kurienes atskanēja jauna vīrieša balss.

Smetaņins pavērsa skatienu pret griestiem, viņa vaigs

nervozi noraustījās.

-      Redziet nu! Matvejs pasmaidīja. Aleksejs visu ierakstījis. Ticiet, Aleksejs ir ļoti labs operators. Tāpēc nevienam no mums nav iemesla uztraukties.

Smetaņins pielēca kājās. Skaisto seju klāja sarkani plankumi, pelēkās acis izspiedās, nobālušās lūpas raustīja sīkas trīsas. Viņš patiešām izskatījās kā satrakojies prātā jukušais.

-     Ko tu šeit esi sarīkojis?! Kas tu… Kas tu tāds esi, ko? niknumā cīnīdamies pēc elpas, viņš noprasīja.

-      Es? Matvejs augstprātīgi pasmaidīja. Tātad jums neizdevās mani pazīt? Tā nu tas ir, pedagogi vienmēr sacīja, ka man ir liels dramatiskā aktiera talants. Labi, jūsu pacietību vairs nepārbaudīšu. Uzmanību! Matvejs, pacēlis roku, ar vairākām skaistām kustībām atlīmēja no sejas bārdu, ūsas un noņēma parūku. Nometis to visu pie malas, viņš noplātīja rokas: Voilāf

Uz Smetaņinu bija žēl skatīties. Viņa seja šausmās bija pārvērtusies.

-     Tie vēl nav visi pārsteigumi, kas šodien jūs gaida! Matvejs priecīgi pavēstīja. Sagatavojieties, Vladimir Ivanovič… Esat gatavs? Tātad tā… Viņš pacēla roku un triumfējoši iesaucās: Pārsteigumu uz studiju!

Guļamistabas durvis atvērās, un viesistabā ienāca trīs vīri. Pirmais bija no miroņiem augšām cēlies Trepļovs, otrais Poremskis, trešais Vitja Soloņins.

Vladimira Ivanoviča seja izstiepās vēl garāka.

-     Trepļovs? viņš nočukstēja tikai ar lūpām.

-     Viņš pats. Trepļovs pamāja. Var teikt, visā godībā. Tas jūs pārsteidz?

Smetaņins pavērās visos ar naidpilnu skatienu.

-     Ak tad tā… viņš nosēcās. Tātad inscenējāt, jā?

-     Nūjā. Matvejs pamāja. Nofilmējām arī. Lai jums būtu par piemiņu. Cietumā garlaicīgi, kas zina, pēc desmit gadiņiem paskatīsieties un būs, par ko papriecāties.

Smetaņins piespiesti iesmējās.

-     Blēņas! viņš iesaucās, turpinādams smieties. Blēņas un murgi! Kucēni! Plānprātiņi! Ēterā tas neaizies! Vai dzirdat? Pietiks ar vienu manu zvanu, lai tas neaizietu ēterā!

-      Esat nokavējis, mierīgi pateica Poremskis. Tas jau iet ēterā. Divi kanāli rāda jūsu atzīšanos slepkavībās. Turklāt mēs parūpējāmies par tiešu translāciju internetā. Patlaban mūs skatās desmiti tūkstoši cilvēku. Šoreiz jums neizdosies izsprukt cauri sveikā, Smetaņin. Poremskis mazu mirkli sastomījās, tad skarbi savilka kopā uzacis un aizkapa balsī paziņoja: Jūs esat spēli zaudējis. Esiet tik laipns un maksājiet.

Astotā nodala

7

Tajā pašā dienā Vladimirs Ivanovičs Smetaņins tika aizturēts un nogādāts uz Lefortovas cietumu, kur jau bija Mihails Ivanovičs Krotovs. Pēc Poremska pieprasījuma viņam uzlika rokudzelžus. Smetaņins brīdī, kad gribēja aizbēgt no izmeklētājiem, viegli bija pārsitis uzaci pret galda stūri, jo, neaprēķinājis savus spēkus, uzkāpa uz kurpju auklas un nokrita uz grīdas.

Ceļa pirmo pusi visvarenais oligarhs lamājās bez apstājas, solīja noraut visiem uzplečus, visus atmaskot un sapūdēt uz nārām. Pieminēja pārsisto uzaci, saldi tīksminoties, aprakstīja konvojam mokas, kādām kruķus pakļaus advokāti par nelietīgu un barbarisku viņa piekaušanu.

Taču drīz oligarhs nogura un apklusa.

Cietumā viņš uzvedās savaldīgi. Līdz advokāta ataicināšanas brīdim. Pēc sarunas ar advokātu atteicās atbildēt uz jebkādiem izmeklētāja jautājumiem neatkarīgi no tā, kam būs uzdots izmeklēt lietu.

Izmeklētāji tikmēr tuvīnajā vasaras restorānā svinēja beigas "šovam ar striptīzu" (kā to trāpīgi nosauca Miša Kameļkovs). Mākoņi bija izklīduši, vējš pierimis, sēdēt uz koka soliem zem sauljumiem bija neparasti patīkami.

Matvejs gribēja pacienāt izmeklētājus ar šampanieti, taču Kameļkovs protestēja, paziņodams, ka šampanietis viņam dedzina māgu un ka Matvejam vispār laiks atmest "dāmu ieradumus", ja jau iekļuvis īstu vīru sabiedrībā.

Matvejs pirmo reizi mūžā viņam neiebilda.

Tika pasūtīts degvīns, pelmeņi, sālītas sēnes un siļķīte.

-     Nu! noteica Vitja Soloņins, kad degvīns bija saliets glāzēs, bet uz dakšiņām uzdurta siļķe. Par to, lai šova fināls būtu tikpat jauks kā kulminācija!

-     Un lai tas smerdelis saņemtu pēc nopelniem! Matvejs pievienojās, savu jauno draugu iespaidā iededzies niknā naidā pret visiem Krievijas noziedzīgajiem elementiem.

-    Un lai šis dabū maksimālo! vēlējumu precizēja Miša Kameļkovs.

-     Un lai visa viņa jautrā kompānija seko savam šefam! no savas puses piebilda Poremskis.

Viņi saskandināja glāzes un iedzēra.

-     Uh! Matvejs nogrozīja plecus. Stiprs gan. Kā jūs to varat iedzert?

-     Klusējot. Kameļkovs nosmīnēja. Nešķobies, bet uzkod sēnīti. Citādi neizpratīsi šā senā krievu dzēriena jaukumu.

Matvejs paklausīgi uzdūra uz dakšiņas sālītu krimildi un iebāza mutē.

-     Mmm… viņš aizvēra acis. Vareni!

-     Nu protams! Miša pamāja. Pastrādā kādu pusgadu pie mums, un mēs iztaisītu no tevis cilvēku. Kaut ari… Viņš pārlaida draugam kritisku skatienu. Ar pusgadu par maz. Šajā gadījumā ar visu mūžu nepietiks.

Vitja Soloņins paskatījās uz Poremski un piepeši pajautāja:

-    Klausies, Volodja, kāpēc tu viņam ieminējies par zaudētu spēli? "Esiet tik laipns un maksājiet". No kurienes tāda beletristika?

Poremskis saminstinājās un atbildēja ar mulsu smaidu uz lūpām.

-     Saproti, Vitja, visu mūžu biju ilgojies pateikt šo frāzi. Turklāt Matvejs tik aizraujoši tēloja Megrē, ka uznāca vēlēšanās pēc kaut kā tāda. Tāpēc nenoturējos. Iznāca muļķīgi, vai ne?

-     Nē. Soloņins paraustīja plecus. Tikai mazliet negaidīti. Arī balss bija tāda… iespaidīga. Aiz bailēm man gandrīz stroķis izkrita no rokas.

-     Manuprāt, iznāca pa pirmo! Kameļkovs pauda savas domas. Pirmo reizi jutos kā kino uzņemšanas laukumā. Un vai ziniet… man patika! Tu gan esi laimesbērns, Matvej!

-      Mani pagaidām neviens kino nav filmējis, aizrādīja Matvejs.

-     Nav svarīgi, sacīja Kameļkovs. Tu taču esi mākslinieks! Ja neesi aicināts, tad tas vēl notiks. Starp citu, Vladimir Dmitrijevič, starp pirmo un otro ir neliels pārtraukums. Ielejiet!

Draugi iedzēra vēl pa vienai. Uzkoda.

-    Kā jūtas Suleimans? Poremskis pajautāja Vitjam Soloņinam.

-    Normāli, tas atbildēja. Patlaban ir slimnīcā. Neatiet no Asetas ne soli. Sēž, tur viņas roku un runā, runā.

Poremskis saprotoši pamāja.

-    Jā, viņam ir, ko stāstīt. Tāpat kā viņai.

-     Ahā. Taču viņa stāsta mazāk, vairāk lasa dzeju. Nodomāju, ka meitenei galvā sagājis šķērsām, bet Suleimans pateica, ka viņa ari agrāk sacerējusi dzejoļus. Tātad viss kārtībā. Ārsti pat izsakās, ka tas esot noderīgi. Psihoterapeitiskais efekts un tamlīdzīgi.

Soloņins ielika starp lūpām cigareti un, meklējot šķiltavas, sāka izklaidīgi sist pa kabatām. Poremskis paņēma tās no galda, uzšķīla liesmu un pielika pie cigaretes.

-     Tencinu, aizsmēķēdams noteica Soloņins. Tad pasmīnēja. Vai es tās noliku uz galda?

-     Nūjā.

-     Padomā tik! Galva nemaz vairs nedarbojas.

-      Vai pateici Suleimanam par nometni? Poremskis painteresējās.

Soloņins atmeta ar roku.

-     Vēl ne.

-     Jāpasaka. Starp citu kā tur gāja? Sīkāk nepaguvu izjautāt.

Soloņins izpūta glītu dūmu gredzentiņu un sacīja:

-      Gludi. Klusītēm ielenca, klusītēm iegāja iekšā, klusītēm saņēma ciet. Pēc Suleimana apraksta, speciālās vienības vīri izpētīja nometnes karti līdz pēdējam akmenim. Tā operācijas laiks un zaudējumi tika samazināti līdz minimumam.

Poremskis sarauca pieri.

-    Tātad zaudējumi tomēr bija?

-     Ne mūsu pusē, atbildēja Soloņins. Nogalināti trīs kaujinieki. Viena meitene, Tamusja Vacujeva, nopietni ievainota, ārsti patlaban cīnās par viņas dzīvību. Barijevam lode izgājusi cauri vaigam un degunam. Skaistulis vairs nebūs. Citādi viss klusu un mierīgi.

-     To tu labi pateici klusu un mierīgi. Vai zini, kas parasti nāk pēc tāda miera?

-      Kā nu ne! Soloņins pamāja. Vētra. Un intuīcija saka man, ka vētra nav aiz kalniem. Merkulovs deva piekrišanu operācijas izdarīšanai uz savu atbildību. Ja uzvarēsim, mūs nav par ko tiesāt, ja ne… tad ne… Tas, protams, neatbrīvo no atbildības. Ja viņam ies plāni, plāni ies mums visiem.

Kameļkovs noklepojās dūrē un drūmi novilka: Labiem cilvēkiem vienmēr tiek, bet nelieši dzīvo, audzē taukus un cepina punci saulītē. Bet šoreiz tā nenotiks. Ja Smetaņinu laidīs ārā, likšos guļus uz cietuma sliekšņa. Es… Sasodīts, galu galā es piesaku bada streiku!

Kameļkovs nikni iecirta dakšiņu divos siļķes gabaliņos uzreiz un kāri ielika mutē, laikam jau iepriekš nolēmis uzkrāt taukus gaidāmajam bada streikam.

Devītā nodaļa

Aseta atslābinājusies gulēja gultā, viņa bija bāla, kastaņkrāsas mati klājās uz spilvena. Ar saviem smalkajiem, stiprajiem pirkstiem viņa stingri bija saspiedusi Suleimana roku un skaitīja nupat sacerēto dzejoli. Viņa to darīja klusu, gandrīz čukstus, nenolaizdama mirdzošās acis no Suleimana sejas, kas bija sakritusies un no pārdzīvojumiem satumsusi.

Tavs skatiens sirdsapziņu urda. Nav dzīve nodzīvota velti! Un Allāhs mani pagodinās, Jo neizlēju asins šaltis.

Viņš apmierināts būs tik ļoti, Ka izvēlējos citu ceļu Un neiešu reiz klēpī guldīt Tam dvēseli, kas asins krāsā.

Un tagad staigāt ļaužu vidū Ar tevi kopā nekaunos,

Jo mieru atnesu es arī Uz savu zemi vajāto.

Tev arī, Allāh, pateicos, Ka laikus atturēji mani Un pekles liesmu dzīlēs Man sirdi neiemeti!

Tu izrāvi no murgu varas Un devi spēku turēties, Tu remdināji naida sparu Un atļāvi man iemīlēties!

Suleimans pieliecās un kvēli noskūpstīja Asetu uz lūpām.

-      Kas mūs sagaida nākotnē? viņa vaicāja, joprojām spiezdama Suleimana roku savējā un starodama aiz laimes.

-     Tas pats, kas visus, Suleimans atbildēja. Apprecēsimies, laidīsim pasaulē bērniņus un dzīvosim kopā līdz mūža galam. Kamēr apprecināsim visus mazmazbērnus.

-     Un pēc tam?

-      Pēc tam? Suleimans pasmaidīja. Pēc tam droši vien šķirsimies. Pasaulē nav mūžīgu laulību, Aseta. Pēc kādiem simt piecdesmit gadiem arī mēs apniksim viens otram. Tu atradīsi sev jaunu, gadus deviņdesmit vecu večuku, es gadus septiņdesmit astoņdesmit jaunu meiteni. Bet tas jau ir cits stāsts, kam ar šo nav nekāda sakara.

Aseta pasmaidīja un nogrozīja galvu.

-      Nē.

-     Kas nē?

-     Tu nekad man neapniksi.

-     Vai tiešām?

Aseta pamāja. -Jā.

-     Cerēsim. Bet tagad nāc pie manis.

Aseta pieslējās sēdus un pastiepa pretī Suleimanam smalkās rokas, viņš uzmanīgi apskāva meiteni ap vidukli un cieši, cieši piespieda sev klāt.

-      Lūk, tā mēs dzīvosim, viņš pateica klusu un maigi. Līdz pašai nāvei.

Desmitā nodala

7

Merkulovs jau kuro reizi bija šajā atturīgi iekārtotajā kabinetā, taču nekad agrāk nebija tik satraukts.

Dažās nākamajās minūtēs vajadzēja izšķirties viņa liktenim.

"Aizlaidīs pensijā," viņš sērīgi nodomāja. "Un tad? Liela muiža pensijā. Toties būs daudz brīvā laika. Aizbraukšu uz Tulomu, pamakšķerēšu. Iešu sēņot un ogot. Griezīšu koka plauktiņus. Taisīšu ķebļus. Vai pasaulē trūkst interesantu nodarbošanos?!"

Merkulovs iztēlojās sevi treniņtērpā sēžam uz grīdas un griežam plauktiņu, pasmīnēja un nogrozīja galvu.

"Plauktiņi," viņš drūmi nodomāja. "Pie velna, kādi plauktiņi?! Kas tie par murgiem?"

* Atvērās sānu durvis, un kabinetā vieglā, atsperīgā ga; tā iēnāca cilvēks, kuru katru dienu rāda televīzija. Apstājies pie galda, viņš klusējot norādīja Merkulovam uz krēslu, pagaidīja, kamēr tas apsēžas, un apsēdās pats. Sastapies ar Merkulova skatienu, savilka kopā bālās uzacis un noraustīja lūpu kaktiņus.

-     Vai noprotat, par ko būs saruna? prezidents noprasīja stingrā, nelaipnā balsī.

-     Tieši tā. Merkulovs pamāja. Par Smetaņina lietu.

-     "Par Smetaņina lietu," izsmējīgi atkārtoja prezidents. Tātad jums jau ir "lieta"?

-     Tieši tā. Merkulovs vēlreiz pamāja ar lielo, pinkaino galvu. Mēs gatavojamies uzrādīt apsūdzību vismaz četru cilvēku slepkavībā.

Prezidents nosmīkņāja un tikko manāmi palocīja galvu, it kā būtu jābrīnās, cik trulas ir dažas amatpersonas, ar kurām iznāk darīšana. Pēc tam samiedza pelēkās, saltās acis, paskatījās uz Merkulovu un pajautāja:

-     Kādu klaunādi jūs sarīkojāt? Vai saprotat, ka esat izprovocējuši Smetaņinu uz noziegumu?

-     Citas alternatīvas nebija, Merkulovs pieklājīgi atbildēja. Visas pārējās metodes bija izmantotas. Šis cilvēks nenogalināja tāpat vien, viņš nogalināja nekaunīgi un atklāti. Uzskatīja sevi par pilnīgi neievainojamu, par tādu kā dievu. Viņš pasūtīja Karaseva un Trepļova slepkavības. Viņš sadarbojās ar teroristu organizāciju, kas ieperinājusies Maskavā. Parastie noziedznieki atzīst, ka viņi ir ārpus likuma, bet šis uzskata, ka viņš ir augstāk par likumu. Būtu noziegums no mūsu puses visu atstāt, lai tā paliek.

Merkulovs apklusa. "Velns zina, neko neprotu pareizi izstāstīt," viņš ērcīgi nodomāja. "Būtu te Saša Tureckis, viņš izklāstītu daudz efektīvāk."

-      Kam šī neprātīgā ideja ienāca prātā? prezidents asi noprasīja.

-     Atvainojiet… Ko tieši jūs gribat zināt?

-     Es runāju par trikiem ar pārģērbšanos un šķietamo ķīlnieku sagrābšanu. Es runāju par trikiem, kas tika iznēsāti pa visu Krieviju, pa visu pasauli!

-     Prezidenta kungs, es…

Prezidents uzsita pa galdu ar plaukstu.

-     Kāda velna pēc, neaprunājušies ar ģenerālprokuroru, jūs izsaucāt žurnālistus? Kāpēc sarīkojāt kumēdiņus ar šaušanu, ja jūsu rokās jau bija Smetaņina un teroristu sarunu ieraksti?

-      Tie bija jau pirms diviem mēnešiem, Merkulovs atgādināja. Taču toreiz neko nedeva. Šoreiz gribējām piespiest pie sienas tā, lai pats nelabais nepalīdz izgrozīties. Merkulovs ievilka elpu un piebilda: Turklāt operācija bija slepena. Mēs bijām spiesti ievērot klusēšanu.

-      Burvju mākslinieki, prezidents neapmierināts norūca. Brāļi Kio, lai velns jūs parautu!

Merkulovs nosprieda, ka šis būtu īstais brīdis, lai noveltu daļu vainas, ja tā var teikt, no saviem pleciem un izsauktu klāt neesošā Turecka garu, fantomu, pret kuru prezidents bija visai iecietīgs, taču nosprieda, ka nav īstā reize, ja tā var teikt, pati kritiskākā. Pagaidām var iztikt ar parasto atvainošanos.

Viņš nopūtās un sacīja:

-     Vainīgs, prezidenta kungs.

-     Vainīgi! Prezidents pamāja, nozibinājis uz Merkulova pusi pelēko acu skatienu. Un kā vēl!

Prezidents sarauca pieri un iegrima domās. Viņš domāja minūti, ne mazāk, tad pateica:

-    Labi. Brauciet mājās! Es padomāšu, ko ar jums iesākt.

Vienpadsmitā nodaļa

Kad Merkulovs iebruka pie Poremska, diena jau sliecās uz vakaru. Viņam līdzi bija torte, citrons un konjaka pudele. Abiem runājoties, konjaks izsīka itin drīz, un kolēģi pārgāja uz kafiju.

-     Kas nu būs? jautāja Poremskis, nobaudot biskvītu torti ar riekstiem.

-     Tas pats, kas vienmēr. Merkulovs paraustīja plecus. Vai nu atlaidīs, vai apbalvos. Merkulovs noslaucīja rokas salvetē un pārlaida istabai domīgu skatienu. Starp citu, kā tev ar personisko dzīvi?

-     Normāli. Kāpēc tu jautā?

-     Te valda tāda kā nesakoptība. Neomulība. Nav jūtama sievietes roka. Tev taču ir pāri trīsdesmit?

Poremskis pasmaidīja.

-     Pavisam nedaudz.

-     Pieaudzis cilvēks, Merkulovs pavēstīja. Vai precēties nedomā?

Poremskis papurināja baltmataino galvu.

-     Pagaidām ne.

-    Pagaidām? Merkulovs sarauca pieri un tēlotā stingrībā noteica: Ar tādām lietām nedrīkst vilcināties, citādi būs par vēlu.

-     Vai nu manos gados… Poremskis nevērīgi atteica.

-     Nesaki vis! Merkulova acīs parādījās kaut kas no pamācoša un gudra pedagoga. Pie vecpuiša dzīves pierod, Volodja. Tāpat kā pie cietuma. Paies vēl pieci gadi, un tev vairs negribēsies neko mainīt.

-     Dīvains salīdzinājums, Konstantīn Dmitrijevič. Parasti ir otrādi vecpuiša dzīvi salīdzina ar brīvību, bet laulību ar cietumu.

Merkulovs savilka uzacis uz augšu un papurināja galvu.

-      To dara muļķa cilvēki, Volodja. Neklausies viņos. Neprecējies cilvēks ir kā laiva bez airiem. Peld pa straumi, kamēr uzsēžas uz sēkļa vai atduras pret siekstu.

-     Jūs esat pārāk elēģiskā noskaņojumā, Konstantīn Dmitrijevič. No kā?

Merkulovs paraustīja plecus.

-    Nezinu, Volodja. Laikam kļūstu vecs. Līdzās Tureckim tas nav diez kā pamanāms, bet, parunājies ar tevi, jūtu, ka sāku uzdot. Parādās skolmeistara niķi, arī grumbas…

Poremskis uz šo repliku nereaģēja. Viņam nebija, ko teikt. Tas, ka Merkulovs pēc gadiem varētu būt tēva vietā, neradīja šaubas. Tas, ka Merkulovs māca Poremskim dzīves gudrības, visiem vecajiem tas patīk, Merkulovs nav izņēmums. Tas, ka viņam uz to tiesības… Par to, protams, var pastrīdēties, bet kam tas vajadzīgs?

Likās, ka Merkulovs šīs domas izlasījis Poremska sejā. Viņš negaidīti plati pasmaidīja un pateica:

-      Bet vispār neklausi nevienu! Dzīvo, kā pats vēlies. Galvenais, nestrīdies ar sirdsapziņu, ja tā kaut ko iebilst. Atšķirībā no cilvēkiem sirdsapziņu nevar piemānīt. Sasodīts! Merkulovs sarauca pieri. Atkal ķēros pie audzināšanas. Labāk ieslēdz televizoru skaļāk, kamēr nomierinos. Ja acis neviļ, patlaban rāda prezidentu. Paklausīsimies, ko viņš teiks… sev par attaisnojumu.

Poremskis paņēma pulti un ieslēdza skaņu.

"…Prezidenta sarīkoto preses konferenci. Žurnālisti neapgāja ar līkumu arī skandālu, kas saistīts ar pazīstamā biznesmeņa, Krievijas valdības bijušā vicepremjera Vladimira Ivanoviča Smetaņina aizturēšanu. Jautājumu par viņu uzdeva vācu žurnāliste."

Attēls nomainījās, un programmas vadītājas vietā parādījās žurnālistiem pilna zāle, kā arī prezidijs, kurā kopā ar palīgiem un preses sekretāriem sēdēja prezidents.

"Prezidenta kungs," prezidentu uzrunāja, tieva kā maikste, rudmataina gara auguma žurnāliste, "kā jūs komentētu nesenos ar Smetaņina kunga aizturēšanu saistītos notikumus, kas guvuši skaļu atbalsi? Šo reportāžu translēja visi neatkarīgie Krievijas televīzijas kanāli."

Pirms atbildes uz jautājumu prezidents pasmīnēja kā parasti un izmeta dzēlīgu piezīmi:

"Jūsu vācu kolēģi ne reizi vien izteikušies, ka mūsu zemē nav neatkarīgu televīzijas kanālu. Tātad tie pie mums parādījušies? Patīkami dzirdēt."

Pāri zālei pārskrēja jautra murdoņa. Prezidents pārliecinājās, ka auditorija sapratusi joku, un tikai pēc tam izdzēsa smaidu sejā.

"Ja runājam nopietni," viņš turpināja, "operācija veikta prasmīgi un ar panākumiem." Prezidents ieturēja pauzi un atkārtoja mazliet augstākā toņkārtā: "Es atkārtoju prasmīgi un ar panākumiem! Ar saskaņotu milicijas, prokuratūras un FDD darbību atklāts un iznīcināts noziedzīgs grupējums, kas darbojās Maskavas teritorijā. Bet Smetaņins…" Valsts galva ieturēja pauzi un bargi savilka kopā uzacis. "Pat jūs, žurnālisti, ar savu aso spalvu un ievingrināto aci, ar savu žurnālistu izmeklēšanu un "alternatīvajiem" informācijas avotiem ne vienmēr spējat noteikt noziedznieku un atklāt viņa īsto seju, vai ne? Mūsu specdienestiem tas izdevās."

Vācu žurnāliste vēlreiz satvēra mikrofonu.

"Tātad jūs nesodīsiet tos, kas aizturēja Smetaņinu un…"

"Kas tās par muļķībām?" Prezidents saviebās. "Tieši otrādi, gribu izvirzīt apbalvošanai specdienestu darbiniekus, kuri izstrādāja un īstenoja operāciju."

"Jā, taču lietas gaitā izmeklētāji pieļāvuši milzumdaudz likuma pārkāpumu!" žurnāliste nelikās mierā.

Prezidents palūkojās uz viņu, jautri piemiedzis acis, un pasmaidīja.

"Nezinu, kā Vācijā," viņš ironiski atteica, "bet Krievijā ir tāda paruna, ka uzvarētājus netiesā." Viņš ieturēja zīmīgu pauzi un piebilda: "Vai esmu apmierinājis jūsu ziņkārību?"

"Jā!" Žurnāliste pamāja ar galvu.

"Priecājos. Tādā gadījumā nākamais jautājums…"

-     Diezgan, noteica Merkulovs.

Poremskis izslēdza skaņu. Kolēģi kādu laiciņu sēdēja klusēdami. Pēc tam Merkulovs iebāza roku kabatā un izvilka naudas maku.

-      Volodja, viņš noguris uzrunāja Poremski, esi draugs, aizskrien uz veikalu un nopērc vēl vienu pudeli. Manuprāt, tagad ir īstā reize iedzert.

-      Kāpēc jāskrien? Poremskis pasmaidīja. Man ir degvīns. Vai derēs?

-     Bez šaubām! Merkulovs pamāja.

Poremskis piecēlās un devās uz virtuvi, taču pusceļā apstājās un atskatījās.

-    Tikai no uzkodām nekā jēdzīga man nav, viņš pažēlojās.

-     To var labot. Merkulovs atmeta ar roku. Saki, draugs, vai kādreiz pie degvīna esi uzkodis torti?

Poremskis pasmaidīja un papurināja galvu.

-      Nē.

Merkulovs atvieglots nopūtās.

-     Paldies Dievam, pasaulē ir vēl kaut kas tāds, ko varu tev iemācīt.

Fridrihs Ņeznanskis

ZVĒRA ACIS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Edīte Loze Operators Igors Iļjenkovs Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 25213023.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

F. Ņeznanskis

Ne 980 Zvēra acis / No krievu vai. tulk. Armīns Voitkāns. R., "Apgāds "Kontinents"", 2005. 398 lpp.

Ģenerālprokuratūras vecākais izmeklētājs Vladimirs Poremskis konstatē, ka Maskavā darbojas noziedzīgs grupējums, kas izpilda pasūtījuma slepkavības, maskējot tās par terora aktiem. Šo terora aktu izpildītājas pašnāvnieces šahidas tiek gatavotas slepenā nometnē kaut kur Kaukāza kalnos. Poremskim ar savu vecāko kolēģi Aleksandru Borisoviču Turecki jāatrod cilvēks, kas būtu ar mieru (galvenais spētu) iekļūt teroristu organizācijā, lai varētu likvidēt bandu, kura turklāt darbojas ne tikai Maskavā, bet ari aiz Krievijas robežām. Cilvēkam, kas gatavs veikt šo svarīgo uzdevumu, nav nekāda saistība ar speciālajiem dienestiem. Pieņemot izmeklētāju priekšlikumu, viņš nezina, kādu briesmīgu un nopietnu pārbaudi gatavo liktenis…

ISBN 9984-35-131-9

Content

Ņeznanskis Fridrihs Zvēra acis

Fridrihs Ņeznanskis Zvēra acis

Prologs

Pirmā daļa PAVĒLE LIKVIDĒT

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Treša nodala

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Otrā daļa SULEIMANS TABEJEVS, JUNIORS

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodala

Ceturtā nodala

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Trešā daļa iepazĪŠanĀs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturta daļa operĀcijas sagatavoŠana

Pirmā nodala

Otrā nodaļa

Treša nodala

Ceturtā nodala

Sestā nodaļa

Piektā daļa nometne

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodala

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Sestā dala piektais LĪMENIS"

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturta nodala

Piektā nodala

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Septītā daļa 'ekskursija" uz maskavu

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Treša nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Astotā daļa vientuĻĀ vĪrieŠa Šovs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodala

Ceturtā nodala

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Devītā daļa Šova beigas

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodala

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodaļa

Desmitā nodala

Vienpadsmitā nodaļa