Perucs Leo

Leonardo un Jūda

Leo Perucs

LEONARDO UN JŪDA

I

1

1498. gada martā, dienā, kas Lombardijas līdzenumam nesa lietusgāzes, kurām pievienojās brāzmains vējš un novēlojies sniegs, Santa Maria delle Grazie dominikāņu klostera priors devās uz Milānas pili, lai apliecinātu cieņu hercogam Ludoviko Marijam Sforcam, kas tika dēvēts par Moro, un lūgtu hercoga atbalstu kādā lietā, kura jau labu laiku sagādāja viņam rūpes un bažas.

Milānas hercogs tolaik vairs nebija tas karavīrs un valstsvīrs, kurš senāk bija domājis drosmīgi un rīkojies strauji un kuram tik bieži bija izdevies nelaist karu tuvumā savai hercogistei, izraisot nemierus visās kaimiņu zemēs, novirzot naidnieka spēkus uz citu pusi un nostiprinot savu varu. Viņa veiksme un autoritāte sliecās uz rietu, un, ja runājam par veiksmi, tad dažkārt - kā mēdza sacīt hercogs pats - unce veiksmes ir vērtīgāka par krietnām desmit mārciņām gudrības. Bija aizgājis tas laiks, kad viņš dēvēja pāvestu Aleksandru VI par savu kapelānu, Francijas karali - par savu allaž gatavo kurjeru, Serenissima - Venēcijas Republiku - par savu smagi apkrauto nastu nesēju ēzeli un Romas ķeizaru - par savu labāko kondotjeru. Francijas karalis Šarls VIII tagad bija miris, un viņa pēctecis Luijs XII kā Viskonti dzimtas mazdēls pretendēja uz Milānas hercogisti. Romas ķeizars Maksimiliāns bija sapinies tik daudzos darījumos, ka viņam pašam bija vajadzīga palīdzība, bet Serenissima, kā izrādījās, bija tik nemierīga kaimiņiene, ka Moro tai paziņoja: ja vajadzēšot, viņš pieskaitīšot to savu pretinieku līgai, uz zveju izsūtīšot tālu prom jūrā un neatstāšot tai ne pēdu cietzemes, kur sēt labību. Jo vēl jau viņam piederēja vairākas tonnas zelta, lai nepieciešamības gadījumā izkarotu karu.

Moro pieņēma Maria delle Grazie klostera prioru savā vecajā pilī, Dievu un gigantu zālē, kas par savu nosaukumu varēja pateikties freskām, kuras klāja divas sienas, bet uz trešās - ar stipri izbalējušām un pa daļai nolupušām krāsām - vēl varēja saskatīt "Ecekiēla vīziju" no Viskonti laikiem. Šeit hercogs priekšpusdienā mēdza nokārtot daļu valsts lietu. Tādā laikā viņš šeit reti bija sastopams viens, jo jebkurā dienas stundā vēlējās, lai tuvumā vai vismaz sasaucamā attālumā atrastos uzticamas sejas. Vienatne, kaut vai tikai dažas minūtes ilga, viņu uztrauca un nomāca, tādos brīžos hercogam šķita, ka visi viņu jau pametuši, un drūmās priekšnojautas lika pat visplašākajai telpai sarukt par cietuma celli.

Šajā dienā un šajā stundā pie hercoga atradās valsts padomnieks Simone di Treio, nupat izklāstījis viņam, kā uzņemams Neapoles karaļvalsts lielsenešals, kurš tika gaidīts ierodamies galmā. Hercoga kancelejas sekretārs rakstīja piezīmes. Loga nišā stāvēja mantzinis Landriāno un armijas kapteinis da Korte, par kuru jau tolaik runāja.

ka visu monētu vidū viņš dodot priekšroku franču zelta monētām, un abi kungi ar lietpratīgu izteiksmi nolūkojās uz diviem zirgiem - lielu berberu un sicīlieti -, ko zirgupuiši lejā, vecajā pagalmā, vadāja šurpu turpu, kamēr hercoga staļļmeistars kopā ar rikšotāju īpašnieku, vācieti zirgu tirgoni, kaulējās par cenu, un bija redzams, ka vācietis vienā laidā purina galvu. Zāles dziļumā netālu no kamīna uguns, pie kājām uz sienas uzgleznotam baisam milzim ar draudīgi piepūstiem vaigiem, sēdēja dāma Lukrēcija Krivelli, kura tika uzskatīta par hercoga mīļāko. Kopā ar viņu bija divi kungi: galma dzejnieks Bellin- čoli - kalsns vīrs, kura sejā vīdēja tāda izteiksme kā diloņslimam pērtiķim, - un liras spēlētājs Miljoroti, galmā iesaukts par "Fenheli". Jo, tāpat kā no fenheļa gatavotie saldumi un kārumi tiek celti galdā tikai maltītes beigās, kad visi jau paēduši, liras spēlmani hercogs parasti lika ataicināt tikai tad, kad visas citas izklaides viņam bija apnikušas. Šis Fenhelis bija nerunīgs cilvēks, un, ja kādreiz kaut ko pateica, tas skanēja neveikli un prasti, piedevām viņam bija ķērkstoša balss, tāpēc viņš labprātāk klusēja. Toties visas savas domas un viedokļus viņš ļoti veikli un saprotami mācēja izteikt ar liras skaņām. Un tagad, kamēr Moro ar laipniem vārdiem sveica prioru un pavadīja viņu līdz atzveltnes krēslam, Fenhelis svinīgā un cildenā manierē gluži kā baznīcas korāli intonēja milāniešu iecienītu dziesmiņu, kas sākās ar vārdiem:

Zagļi slapstās tepat blakus,

Sargi savu naudas maku!

Jo viss galms zināja, ka priors ir paradis pie katras izdevības izmantot hercoga dāsnumu, un savu lūgumu viņš allaž iesāka ar gaušanos par to, ka vīnogulāji abās klostera saimniecībās šogad esot slikti pārziemojuši un lāgā neaugot, tāpēc viņš esot nonācis - vai drīzumā nonākšot - milzīgās grūtībās.

Hercoga mīļākā, piecēlusies no sēdekļa pie kamīna uguns un tuvodamās prioram, pagrieza galvu un uzmeta Fenhelim nosodošu skatienu. Viņa bija audzināta dievbijībā, un, kaut arī katrā priesteri vai mūkā vairs nesaskatīja Dieva vietnieku zemes virsū, tomēr nauda, kas ieplūda Baznīcas kasē, viņai šķita esam izlietota krietnā nolūkā, tāpēc no tās drīkstēja gaidīt vislielāko labumu.

Tikmēr priors, klusi iekunkstēdamies, bija apsēdies atzveltnī. Uz hercoga apvaicāšanos par veselību viņš atbildēja ar sūdzībām par to, ka jau vairākas nedēļas ciešot no ēstgribas trūkuma, un, piesaukdams Dievu par liecinieku, apgalvoja, ka pēdējās divās dienās esot jaudājis apēst tikai kumosu maizes un pusi irbes spārniņa. Ja tā turpināšoties, priors piebilda, viņš pilnīgi zaudēšot spēkus.

Un tad izrādījās, ka pārsteidzošā kārtā viņš šoreiz nav nācis pēc naudas pabalsta, jo ne ar vārdu nepieminēja vīnogulājus, kuri taču ari šogad noteikti negribēja lāgā augt. Nē, viņš tūdaļ sāka runāt par apstākli, kuru vainoja savā sliktajā veselības stāvoklī.

- Vainīgs ir tas Kristus ar saviem apustuļiem, - viņš sacīja, ar plaukstām apvēdinādams seju, - protams, ja tas vispār ir Kristus, jo saredzēt vēl nevar neko, izņemot dažas rokas un kājas, kas pieder sazin kuram no apustuļiem. Tas man ir līdz kaklam. Šis cilvēks pārkāpj visas robežas. Nerādās mēnešiem ilgi, bet, beidzot ieradies, pusi dienas nostāv pie gleznas, pat nepaņemdams rokā otu. Ticiet man, šo gleznu viņš ir sācis tikai tādēļ, lai nokaitinātu mani līdz nāvei.

Šo runu Fenhelis bija pavadījis ar jaunu meldiju, un šoreiz tā bija zobgalīga dziesmiņa, ko Milānas mazie ļaudis mēdza dziedāt tad, kad ilgāk nevēlējās klausīties sliktu, nebeidzamu un garlaicīgu svētrunu, un dziesmiņas vārdi bija šādi:

Ejam prom! Lai Dievam gods!

Sprediķis ir saputrots.

-     Cienīgtēv, - ierunājās hercogs, - jūs esat nonācis smēdē, kurā es nemitīgi atrodos starp laktu un veseri, jo reta ir tā diena, kad nesaņemu kādu sūdzību par šo cilvēku. Visi zina, ka esmu pieķēries viņam kā brālim, un es nekad nebeigšu viņu mīlēt. Šķiet, daudzās no viņa mākslām patlaban ir iestājies bezvējš, un, kopš viņš - nezinu, aiz stūrgalvības vai aiz īstas aizrautības - ir pievērsies eksperimentiem un matemātikai, no viņa nav iespējams sagaidīt pat ne mazu, piemīlīgu madonnu. Ar tādām lietām, kā viņš saka, nodarbojoties viņa māceklis Salaī, kurš līdz pērnajam gadam jaucis viņam krāsas.

-     Manuprāt, - ieminējās dzejnieks Bellinčoli, - patlaban viņš vairāk nekā jebkad nododas glezniecības jautājumiem. Nupat vakar viņš ar sev raksturīgo lielo degsmi stāstīja man par desmit augstajām varām, kam jāvalda pār gleznotāja aci, un ari nosauca tās: ēna un gaisma, apveids un krāsa, figūra un fons, tālums un tuvums, kustība un miers. Un vēl viņš ar visnopietnāko sejas izteiksmi sacīja, ka glezniecība esot jāvērtē augstāk par ārstu mākslu, jo spēj uzmodināt tos, kas sen miruši, un pasargāt no nāves tos, kuri vēl dzīvi. Tā nerunā cilvēks, kurš atmetis ar roku savai mākslai.

-     Viņš ir kļuvis par sapņotāju un pasaku stāstītāju, - noteica armijas kapteinis da Korte, uz mirkli novērsis uzmanību no abiem zirgiem lejā, pagalmā. - Neticu, ka pienāks diena, kad īstenībā, nevis tikai uz papīra, redzēšu viņa pārnēsājamos tiltus, pielāgotus upēm ar augstiem un zemiem krastiem. Viņš aizsāk visdižāko un nepabeidz neko.

-     Tas, ko jums, visugodātais kungs, labpatika nodēvēt par bezvēju, - hercogu uzrunāja mantzinis Landriāno, - varbūt rodas no tā, ka viņš baidās pieļaut kļūdas. Un šīs bailes gadu no gada pieaug tādā pašā apjomā, kādā paplašinās viņa zināšanas un nobriest spējas. Viņam vajadzētu aizmirst daļu savas mākas un zināšanu, lai atkal varētu radīt daiļus darbus.

-     Tas var būt, - ar garlaikotu sejas izteiksmi paziņoja priors. - Tomēr vispirmām kārtām viņam derētu paturēt prātā to, ka refektorijs ir domāts maltītes ieturēšanai, nevis viņa grēku izpirkšanai. Es vairs nespēju izturēt skatu uz sastatnēm un virvēs iekarināto tiltiņu, aiz kura tik tikko iesākts sienas gleznojums, un vēl mazāk varu paciest merteļa, linsēklu eļļas, lakas un krāsu smārdu, ko pastāvīgi jūtu. Un, kad viņš sešreiz dienā svilina slapju malku, kuras biezie dūmi kož mums acis, jo, redz, esot jāuzzina, kādu krāsu šie dūmi iegūstot, uzlūkoti no zināma attāluma, - tad saki viens cilvēks, kāds tam sakars ar "Vakarēdienu"!

-     Tagad mēs esam uzklausījuši trīs vai četrus atšķirīgus viedokļus par apsīkumu meistara Leonardo darbā, - ierunājās hercogs, - un tagad būtu taisnīgi dot vārdu arī viņam pašam. Viņš ir manā namā. Tomēr lieku jums pie sirds, cienīgtēv: runājiet ar viņu laipni, jo ar spēku viņš nav piespiežams.

Un viņš pavēlēja sekretāram atvest meistaru Leonardo.

Sekretārs atrada gleznotāju vecā pagalma stūri, kur viņš kailu galvu sēdēja lietū, uz ceļiem nolicis skiču albumu, tajā ar zīmuļa līnijām tverdams lielā berbera kustības un vienas izstieptās pakaļkājas aprises. Izdzir- dis, par ko ir runa un ka pie hercoga ieradies Santa Maria delle Grazie klostera priors, viņš aizvēra skiču albumu un, nebilzdams ne vārda, iegrimis domās, sekoja sekretāram pār pagalmu un augšup pa kāpnēm. Pie zāles durvīm gleznotājs apstājās un pievienoja zirga kājas zīmējumam vēl dažas līnijas. Tad viņš pārkāpa pār slieksni, vēl arvien aizdomājies tik ļoti, ka grasījās kā pirmo sveicināt Fenheli, iekams bija apliecinājis cieņu hercogam un prioram, un pārējos klātesošos sākumā likās nemanām nemaz.

-     Meistar Leonardo, jūs kalpojat par iemeslu tam, ka cienīgtēvs ir patīkami pārsteidzis mūs ar savu apciemojumu šajā agrajā stundā, - ierunājās hercogs, un ikviens, kurš pazina viņa ieradumus, saprata, ka šajos vārdos ietvertais pārmetums drīzāk ir tēmēts prioram, nevis meistaram Leonardo, jo pārsteigumus Moro necieta un par nepieteiktiem apciemojumiem nemēdza priecāties.

-     Par spīti sliktajam laikam, kas nekādā ziņā nenāk par labu manai veselībai, - iesāka Santa Maria delle Grazie klostera priors, - esmu ieradies šeit, lai jūs, meistar Leonardo, klātesot Viņa Gaišībai hercoga kungam, mūsu klostera aizbildnim, sniegtu man paskaidrojumu, jo svētā Baznīca ar manu starpniecību ir dāvājusi jums izdevību apliecināt savas spējas un jūs esat man apsolījis ar Dieva palīgu radīt tādu darbu, kuram nebūs līdzīga visā Lombardijā, un tam, ka esat to man solījis, es varu piesaukt nevis divus vai trīs, bet gan simt lieciniekus. Bet tagad atkal ir aizritējuši mēneši, kuros jūs neesat strādājis pie gleznas, jā, līdz šim pat vispār neesat neko lāgā paveicis.

-     Godātais kungs, jūs mani tiešām pārsteidzat, - meistars Leonardo atbildēja, - jo pie šā "Vakarēdiena" es strādāju tik cītīgi, ka aizmirstu par pusdienām un miegu.

-     Un to jūs uzdrošināties sacīt man? - priors uzkliedza, tumši pietvīcis aiz dusmām. - Trīs reizes dienā es ierodos refektorijā un, ja jūs tur tobrīd esat, pieķeru jūs blenžam tukšā gaisā! To jūs saucat par strādāšanu? Nevazājiet mani aiz deguna!

-     Savā prātā nemitīgi strādādams pie šā darba, - meistars Leonardo nesatraucami turpināja, - esmu attīstījis to tik tālu, ka drīz varētu gandarīt jūs un parādīt savas spējas ari tiem, kas nāks pēc manis, ja vien nemeklētu vēl vienu lietu, protiet, tā apustuļa galvu, kurš…

-     Tu ar tiem saviem apustuļiem! - priors viņu nikni pārtrauca. - Pretī pie dienvidu sienas, krustā sišanas skatā, ari ir vairāki apustuļi, taču gleznojums sen ir pabeigts, kaut gan Montorfāno to sāka tikai pirms nepilna gada.

Milānas mākslinieki uzskatīja, ka gleznotāja Montorfāno darbi dara gaužām maz goda pilsētai, un, līdzko izskanēja viņa vārds, Fenheļa lira nostrinkšķināja dažas griezīgas disonanses, soli uz priekšu paspēra valsts padomnieks di Treio un nevainojami pieklājīgi, tomēr mazliet pamācošā tonī sacīja: lai augsti godājamais kungs piedodot, taču tādi Montorfāno esot atrodami pa desmit uz katra ielas stūra.

-     Viņš pelna maizi, apķēpādams sienas, - noteica dzejnieks Bellinčoli, paraustīdams plecus. - Puikas, kuri sagatavo viņam krāsas, par šo "Krustā sišanu" smejas locīdamies.

-     Es to uzskatu par visnotaļ prasmīgu darbu, - attrauca priors, kurš, reiz nācis pie kādas pārliecības, stūrgalvīgi palika pie tās. - Un tas vismaz ir padarīts līdz galam. Attiecībā uz šo Montorfāno es visaugstāk vērtēju to, ka gleznas virsmai viņš māk piešķirt cēla, no fona atdalīta ķermeniskuma šķitumu, un tas viņam ir izdevies ari šajā darbā.

-    Jā, tikai krustā sistā Pestītāja vietā viņš ir uzgleznojis riekstu maisu, - paziņoja Bellinčoli.

-     Un jūs, meistar Leonardo? Kādas ir jūsu domas par šo "Krustā sišanu"? - iejautājās hercoga mīļākā, cerēdama samulsināt daudzo mākslu meistaru, kurš gaužām nelabprāt izteica spriedumus par citiem māksliniekiem, sevišķi tādiem, kuru darbos nespēja saskatīt neko labu. Un patiesi, kā jau viņa gaidījusi, meistars Leonardo mēģināja izvairīties no atbildes uz jautājumu, kas priora klātbūtnē bija īpaši neērts.

-     Visugodātā madonna, šajā ziņā jūsu atzinums noteikti ir vispareizākais, - viņš ar smaidu atteica, kā atvairidamies pacēlis roku.

-     Nekā nebija! Neizlokieties! Mēs gribam dzirdēt jūsu viedokli, - uzjautrināts un ieintriģēts iesaucās Moro.

-     Bieži es prātoju par to, - iesāka Leonardo, brīdi padomājis, - kā glezniecība no paaudzes paaudzē noplicinās arvien vairāk, ja gleznotāji izmanto par paraugu tikai tās gleznas, kas jau tapušas, nevis mācās no dabas, lai, ieguvuši zināšanas…

-     Runājiet par lietu! - viņu pārtrauca priors. - Mēs gribam dzirdēt, kas jums sakām par šo "Krustā sišanu".

-     Tas vairāk ir Dievam tīkams darbs, - meistars Leonardo sacīja, apsvērdams katru vārdu. - Ikreiz, to aplūkodams, es jūtu visas nomocītā Pestītāja ciešanas…

Fenheļa lira nobēra treļļus, ko varēja uztvert arī kā īsus, pārgalvīgus smieklus.

-     …tik patiesīgi tās ir attēlotas, - meistars Leonardo turpināja. - Par Džovanni Montorfāno varu sacīt ari to, ka viņš lieliski māk sadalīt zaķi vai fazānu, un jau šis apstāklis vien liecina par viņa rokas veiklību.

Liras toņi pārgāja kapriolās, un galma sabiedrības apslāpētos smieklus pārskanēja saniknotā apriora balss.

-      Tas ir zināms, meistar Leonardo, visiem ir zināms, ka jums ir visnešpetnākā mēle Milānā! - viņš iesaucās. - Tāpat kā tas, ka visi, kas ielaidušies ar jums, vienmēr ir iekūlušies nepatikšanās. Krietnie San Donato brāļi pārliecinājās par to jau pirms vairākiem gadiem. Kaut jel es būtu ņēmis vērā viņu teikto!

-     Jūs runājat, - rāmi sacīja meistars Leonardo, - par "Ganu pielūgsmi", ko iesāku gleznot San Donato mūku uzdevumā un nepabeidzu Magnifico piešķirtā atbalsta dēļ.

-     Nezinu, vai tā bija "Pielūgsme" un kāds ar to visu sakars pašam Magnifico, - priors noteica. - Zinu tikai, ka mūkiem jūs nodarījāt kaitējumu. Taču no jūsu vārdiem acīmredzot būtu jāsecina, ka samaksu par savu darbu esat prasījis pa divi lāgi - gan no mūkiem, gan no Magnifico, bet beigās visus atstājis ar garu degunu.

-     Man gan drīzāk šķiet, ka viņa vārdos slēpjas kāds stāsts, - ieminējās hercogs, - vai arī es slikti pazīstu savu Leonardo. Vai man taisnība, meistar Leonardo? Tad pastāstiet to mums!

-     Tas patiesi ir stāsts, - meistars Leonardo apstiprināja, - tikai ne pārāk izklaidējošs, un, ja jūs, visugodā- tais kungs, tomēr vēlaties to dzirdēt, tad būs jāsāk ar to, ko man nupat atgādināja cienīgais priora kungs, protiet: pirms četrpadsmit gadiem Magdalēnas dienā Florencē es ar San Donato mūkiem noslēdzu vienošanos, kurā apsolīju…

-     Jūs vienmēr esat bijis liels solītājs, - izmeta priors.

-      …uzgleznot ganu un ķēniņu pielūgsmi viņu baznīcas augstajam altārim, tajā pašā dienā kā pirmo maksājumu saņēmu no mūkiem spaini sarkanvīna un ķēros pie darba. Taču drīz es attapu: lai attēlotu ganus un ķēniņus, no kuriem vienam biju iecerējis piešķirt Magnifico vaibstus, nevajag daudz pūļu un lielas prātošanas. Un ka daudz svarīgāks uzdevums ir parādīt gleznā, kā visa pasaule šajā naktī saņem svētlaimības vēsti, tā tiek nesta amatniekiem, domniekiem, zemniekiem, tirgussievām, bārddziņiem, ormaņiem, nastu nesējiem un ielu slaucītājiem, krogos, istabās, sētās, ielās, visur, kur pulcējas ļaudis, kāds atskrien un sludina vēsti, kas pat kurlajam tiek iekliegta ausī: ka šajā naktī piedzimis Pestītājs.

Šos beidzamos vārdus Fenhelis bija pavadījis ar meldiju, tik vienkāršu un dievbijīgu kā tās dziesmas, ko dzied kalnieņu zemnieki, Ziemassvētku vakarā pa piesnigušiem ceļiem iedami uz misi. Un meistars Leonardo apklusa un klausījās šajā meldijā, kas tagad, viņam klusējot, turpinājās un pārvērtās gaviļu šalkās, viņš stāvēja un klausījās, līdz tā izskanēja ar pēdējo kluso iegavilēša- nos. Tad viņš atsāka runāt.

-     Par šo kurlo, kuram, tāpat kā visiem citiem, jāsaņem svētlaimības vēsts, man ienāca prātā, ka ir ļoti svarīgi vērot viņa sejas izteiksmi un izsekot tai: kā trulo vienaldzību, ar kādu viņš noraugās uz visu notiekošo, kas neskar pašu, nomaina vispirms nemiers, kura iemeslu viņš vēl nezina, pēc tam mokas, ko rada nespēja saprast, un bailes, ka varētu būt noticis kaut kas tāds, kas nāks viņam par sliktu. Tad pienāk mirklis, kurā viņš vairāk nojauš nekā apjēdz, ka svētlaimība nākusi ari pār viņu, tomēr pagaidām vaibstos atspoguļojas nevis priecīgs satraukums, bet vēl tikai nepacietība, jo tagad viņš grib visu uzzināt pēc iespējas drīzāk. Taču, lai to visu ar zīmuļa palīdzību saglabātu albumā, man bija nepieciešams kādu laiku pavadīt kopā ar nedzirdīgu cilvēku. Tādu es neatradu…

-     Nu tad beidzot! - pie loga atskanēja da Kortes balss. - Viņi ir vienojušies. Vācietis pamāja ar galvu.

-     Vēl ne. Vēl ne tuvu, - iebilda Landriāno. - Paskatieties jel, staļļmeistars joprojām cenšas viņu pierunāt. Naudas lietās vācieši ir sīksti kā cīpstalas. Ar tiem nevar tikt ne no vietas, tad jau ar žīdu ir vieglāk sarunāt.

Atkal iestājās klusums. Abi kungi turpināja vērot tirgošanās norisi. No priora atzveltņa puses plūda mierīgi un vienmērīgi elpas vilcieni. Krivelli ar žestu paaicināja pie sevis zēniska izskata sulaini, kurš bija atnesis trauku ar augļiem un jau saposies klusi aiziet, un čukstus lika viņam parūpēties par kamīna uguni, kas pamazām dzisa.

-     Florencē es neatradu nevienu nedzirdīgo, - meistars Leonardo atsāka savu stāstu. - Tolaik pilsētā laikam tiešām nebija neviena, kurš būtu zaudējis dzirdi tādā mērā, lai es varētu izmantot viņu savām skicēm. Diendienā staigāju pa tirgiem un izprašņāju pircējus un pārdevējus, kā arī sūtīju savu kalpu uz tuvējiem ciemiem, un, vakaros atgriezies, viņš stāstīja man par aklajiem, tizlajieifi un visādiem kropļiem, tak nevienu kurlo nebija sastapis. Bet kādu dienu, kad pārnācu no tirgus, mājā mani gaidīja kāds cilvēks - pilnīgi kurls. Tas bija kāds izsūtītais, atgriezies Florencē. Klaiņodams pa ielām, viņš bija kritis nagos pilsētas kārtībniekiem, un Lorenco Magnifico par sodu bija pavēlējis laupīt viņam dzirdi, uzskatīdams, ka pie viena izdarīs pakalpojumu man. Apdomājiet, kungi! Šo gudro darbarīku, ko galvaskausa šaurībā ievietojis augstākais saprāts, lai tas uztvertu pasauļu telpas daudzveidīgās skaņas un trokšņus un lai tos visus, visviens, kādas dabas, vienlīdz precīzi nodotu tālāk, - šo bezgalīgi smalko instrumentu šim cilvēkam bija iznīcinājusi kāda rupja roka, un tas bija noticis manis dēļ. Aptveriet jel, kungi, ka es vairs nevēlējos turpināt darbu pie gleznas un uzkavēties pilsētā, kurā mani piemeklējusi tāda labvēlība. Tas tiesa, San Donato mūki zaudēja spaini sarkanvīna un naudu, ko bija man piešķīruši krāsām, eļļai un svina baltumam, taču - cik gan mazs svars ir viņu zaudējumam salīdzinājumā ar to, ko pārcieta izsūtītais tādu ķēniņu dēļ, kuri savā nožēlojamā pielūgsmē atzīst Dievu, bet viņa brīnumainos darbus netur nekādā vērtē.

Klusumā, kas valdīja zālē, tagad gluži skaidri varēja dzirdēt priora elpas vilcienus. Paguris pēc garā brauciena pa sliktiem ceļiem un strīdīgu runu nokausēts, viņš bija aizsnaudies atzveltnī, turklāt viņu gaužām ātri nogurdināja ikviens stāsts, kurā viņš bija spiests klausīties. Miegs bija nogludinājis priora vaibstus un atņēmis tiem visu skarbumu, un šī seja, kam pār pieri krita plānas, baltas matu šķipsnas, tagad piederēja ļoti miermīlīgam vecam vīram, kas bezgala tāls šīspasaules lietām, un tā nu priors miegā cīnījās pret meistaru Leonardo labāk nekā iepriekš ar dzēlībām un dusmu izvirdumiem.

-     Meistar Leonardo, - brītiņu klusējis, ierunājās hercogs, - jūs ļoti spilgti uzbūrāt mūsu acu priekšā šo brīnišķīgo "Pielūgsmi", kādai tai bijis jātop pēc jūsu iecerēm, un ir patiesi žēl, ka lielajiem pūliņiem, kurus tolaik ieguldījāt, nav cita iznākuma kā vien šis mazais stāsts - tik skumjš, bet jūsu priekšnesumā tik skaists. Tomēr jūs vēl aizvien neesat mums paskaidrojis, kāpēc stūrgalvīgi vairāties strādāt pie "Vakarēdiena", kaut gan to pabeigt pieprasa, lūk, šis vecais vīrs - ar tādu nepacietību, kādu var radīt vienīgi liela mīlestība uz jūsu mākslu un jums pašu.

-     Tāpēc, ka vēl neesmu atradis un neredzu pašu galveno, protiet, Jūdas galvu, - meistars Leonardo atbildēja. - Kungi, saprotiet mani pareizi: es jau nemeklēju šādu tādu blēdi vai citu ļaundari, nē, es gribu atrast vissliktāko cilvēku visā Milānā, viņam es dzenu pēdas, lai piešķirtu šim Jūdam viņa vaibstus, meklēju viņu, lai būtu kur būdams, dienu un nakti, ielās, krogos, tirgos un arī jūsu galmā, visugodātais kungs, un, iekams nebūšu viņu atradis, darbu es nevarēšu turpināt - ja nu vienīgi likšu Jūdam stāvēt ar muguru pret skatītāju, taču tas darītu man negodu. Dodiet man Jūdu, visugodātais kungs, un jūs redzēsiet, kā es metīšos pie darba.

-     Bet vai tad jūs nupat nesen nestāstījāt, - godbijīgi iebilda valsts padomnieks di Treio, - ka esat atradis vissliktāko cilvēku Milānā un ka tas ir kāds florencietis no senas dzimtas, bagātnieks, kurš savai meitai liek līdz vēlai naktij vērpt dziju un pat lāgā nedod ēst? Nesen sastapu viņu tirgū, kur viņa, lai nopelnītu mazliet naudas, mēģināja pārdot vienu no saviem nedaudzajiem tērpiem.

-      Esmu maldījies attiecībā uz šo vīru, kurš ar Ber- nardo Bočetas vārdu šeit piekopj augļotāja amatu, - meistars Leonardo paskaidroja ar tādu kā nožēlas pieskaņu balsī. - Viņš nav nekas cits kā vien prasts sīkstulis. Ar iesmu rokā skraida pa māju pakaļ pelēm, lai nevajadzētu turēt kaķi. Viņš būtu iebāzis kabatā tos trīsdesmit sudraba grašus un nebūtu nodevis Kristu. Nē, Jūdas grēks nebija skopums, un ne jau alkatības dēļ viņš Ģetzemanes dārzā noskūpstīja To Kungu.

-     Tā viņš rīkojās aiz skaudības un aiz sirds ļaunuma, - teica Bellinčoli, - jo abas šīs īpašības viņā pār- sniedza cilvēciskās robežas.

-      Nē, - meistars Leonardo iebilda. - Skaudību un ļaunumu Pestītājs būtu viņam piedevis. Abas šīs īpašības cilvēkam ir iedzimtas. Kur gan redzēts kāds diženais, kurš nav pazinis mazvērtīgākā skaudību un ļaunumu? Un tādu es gribu attēlot Pestītāju savā "Vakarēdienā": pilnu kaismīgas vēlēšanās caur savu upurnāvi izpirkt visus pasaules grēkus, arī skaudību un ļaunumu. Taču Jūdas grēku viņš nepiedeva.

-     Vai tāpēc, ka Jūda pazina labo un tomēr sekoja ļaunajam? - strupi izmeta Moro.

-     Nē, - meistars Leonardo atbildēja. - Jo kurš gan var pastāvēt pasaulē un kalpot savam darbam, laiku pa laikam nevienu nenododams un nenodarīdams ļaunu?

Šajā mirklī, iekams hercogs paguva atrast atbildi uz šiem pārdrošajiem vārdiem, durvīs parādījās staļļmeis- tars, un viņa sejas izteiksme vēstīja, ka ir izdevies vienoties ar vācu zirgu tirgoni par berbera un sicīlieša cenu. Hercogs tūdaļ deva rīkojumu vēlreiz parādīt abus zirgus, kas tagad kļuvuši par viņa īpašumu, un visi galminieki pavadīja viņu lejup pa kāpnēm.

Tāpēc meistars Leonardo piepeši palika vienatnē lielajā Dievu un gigantu zālē, kur vēl atradās tikai priors, aizmidzis atzveltnī, un kalps, kurš joprojām rušināja pagales kamīnā. Gluži kā gaidījis šādu izdevību, meistars Leonardo izvilka no jozmeņa savu albumiņu, uzšķīra lapu, ko pa daļai aizpildīja skices, un, atsaukdams atmiņā priora stāju un sejas izteiksmi tajā brīdī, kad tas bija viņu rājis, no labās puses uz kreiso uzrakstīja šādus teikumus:

"Apustulis Pēteris, ko sagrābis niknums: liec, lai viņš paceļ kreiso roku tā, ka saliektie pirksti ir pleca augstumā. Uzacis glezno zemas un sarauktas, zobus sakostus, abus mutes kaktiņus noliektus lejup puslokā. Tā būs pareizi. Kaklu glezno krunkainu."

Noglabājis albumiņu atpakaļ aiz jostas, viņš pacēla acis, un skatiens pievērsās kalpam, ne vecākam par septiņpadsmit gadiem, kurš ar pagali rokā stāvēja pie kamīna uguns un cieši raudzījās viņā ar aizrautību, satraukumu un biklumu. Meistars Leonardo pamāja ar roku, aicinādams zēnu pie sevis.

- Izskatās, ka tu gribi man ko sacīt un nosmaksi, ja neļaušu tev runāt, - viņš teica.

Zēns palocīja galvu un ievilka elpu.

-     Labi apzinos, ka šeit man nav tādu tiesību, - viņš iesāka. - Un līdz šim man arī nav bijis izdevības izdarīt jums pat ne vismazāko pakalpojumu, taču, tā kā nupat tika pieminēts šis Bočeta…

-     Kā tevi sauc, puis? - meistars Leonardo viņu pārtrauca.

-     Mani sauc par Džirolamo, šajā namā - par Džo- mīno, mans tēvs ir zelta brokāta audējs Čepo, kuru jūs pazināt. Viņam bija darbnīca zivju tirgū blakus balbier- nīcai, kura tur atrodas vēl šobaltdien, un es divas trīs reizes redzēju jūs viņa mājā.

-     Vai viņš ir miris? - meistars Leonardo jautāja.

-     Jā, - zēns atbildēja, raudzīdamies uz pagali, ko vēl arvien turēja rokā, un pēc īsa brīža piebilda: - Pats atņēma sev dzīvību, lai Dievs viņam žēlīgs. Viņš bija slims un pastāvīgu nelaimju vajāts, un visbeidzot šis Bočeta, par kuru tika runāts pirmīt, atņēma to pašu mazumiņu, kas viņam vēl piederēja. Jūs sacījāt, ka Bočeta esot tikai sīkstulis, taču - ticiet man - viņš ir ari krāpnieks bez kauna un goda, un es vēl varētu pastāstīt par viņu arī ko citu, tik daudz ko, ka tikmēr man kamīnā izdzistu uguns, bet Juda?… Nē, Jūda viņš nav, ka gan lai tāds varētu būt Jūda, ja visā pasaulē nav neviena cilvēka, kuru viņš mīl?

-     Tev ir zināms Jūdas noslēpums un grēks? Tu zini, kāpēc viņš nodeva Kristu? - meistars Leonardo vaicāja.

-    Jūda nodeva Kristu, kad atskārta, ka mīl viņu, - zēns atbildēja. - Jūda paredzēja, ka būs spiests mīlēt

Pestītāju pārlieku stipri, un to nepieļāva viņa lepnums.

-     Jā. Jūdas grēks bija tieši lepnums, kas pamudināja viņu nodot savu paša mīlestību, - meistars Leonardo sacīja.

Viņš vērīgi nopētīja zēna seju, kā meklēdams vaibstos ko tādu, ko der ielāgot. Tad izņēma viņam no rokas pagali un aplūkoja to.

-     Alksnis, - viņš secināja, - itin laba malka, taču dod tikai mērenu siltumu. Tāpat ir ar egles malku. Liesmas derētu barot ar ozolkoka bluķiem, tie degot dod īsto karstumu.

-     Vai jūs runājat par elles liesmām? - samulsis jautāja zēns, vēl arvien domādams par Jūdu. Viņš nemaz nejustos pārāk pārsteigts, izdzirdot, ka meistars Leonardo, kurš pieprot visas mākslas un jomas un pat ir izgudrojis hercoga virtuvei cepamo iesmu, kas griežas pats no sevis, tagad būtu nolēmis uzlabot elles iekārtojumu.

-     Nē, es runāju par kausējamām krāsnīm, ko esmu uzbūvējis, - meistars Leonardo atteica un pagriezās uz promiešanu.

Lejā, vecajā pagalmā, joprojām stāvēja vācu tirgonis. Rokā viņš turēja ādas zutni, jo krietnos vekseļos viņam bija samaksāts tikai pa daļai un astoņdesmit dukātu viņš bija saņēmis skaidrā naudā. Tas bija neparasti skaists vīrietis vecumā ap četrdesmit gadiem, gara auguma, ar možām acīm un tumšu bārdu, apcirptu pēc levantiešu modes. Viņš bija labā omā un mierā ar Dieva pasauli, jo par abiem zirgiem dabūjis tādu cenu, kādu apņēmies panākt.

Ieraudzījis pār pagalmu tuvojamies kādu vīru, kura izskats iedvesa cieņu un pat teju vai bijību, vācietis sākumā nodomāja, ka to sūta hercogs un ka varbūt kaut kas nav kārtībā ar zirgiem. Taču drīz viņš aptvēra, ka nācējs ir iegrimis dziļās domās un iet bez noteikta mērķa. Tāpēc tirgonis pakāpās soli sāņus, lai atbrīvotu ceļu, reizē pūlēdamies iestūķēt naudas zutni mēteļa kabatā, un ar izbrīnīti jautājošu izteiksmi sejā mazliet atgāza galvu kā cilvēks, kurš gatavs uzklausīt paskaidrojumus un, ja vajadzīgs, arī iepazīties.

Taču meistars Leonardo, domās kavēdamies pie sava "Vakarēdiena" Jūdas, neveltīja viņam ne skatiena.

2

Tirgonis, kurš hercoga pils pagalmā bija tik mirklīgi sastapies ar florencieti meistaru Leonardo, dēvējās par Joahimu Behaimu. Viņš bija dzimis Bohēmijā un tur arī dzīvoja, tomēr labprātāk uzdevās par vācieti, jo tas nodrošināja lielāku cieņu un svaru tajās zemēs, ko viņš apceļoja. Milānā viņš bija ieradies no Levantes, lai šeit pārdotu abus zirgus - neparasti skaistus un tik dižciltīgas šķirnes, ka tiem, viņaprāt, pienācās vieta tikai kāda hercoga staļļos, un, ja nebūtu izdevies salīgt ar Moro staļļmeistaru, nāktos meklēt laimi Mantujas, Ferrāras vai Urbīno galmā. Taču tagad viņš bija ticis vaļā no rūpēm par abiem zirgiem, kuru uzturēšana un kopšana katru mīļu dienu prasījusi krietnu naudas summiņu, samaksa bija rokā, un viņš būtu varējis doties atpakaļ uz Venēciju, kurp aicināja darījumi. Jo Behaims tirgojās ar visu, kas par izdevīgu cenu tika piedāvāts Levantes zemēs. Venēcijas spīķeros viņam glabājās audumi un segas no vissmalkākās vilnas un no Kipras zīda dzīpariem vairāk nekā astoņsimt cehīnu vērtībā, un šo un citu Levantes preču cenu kāpumi un kritumi prasīja visu viņa uzmanību, ja viņš nevēlējās ciest zaudējumus, nokavēdams īsto brīdi, kad prece jālaiž tirgū. Tomēr Behaims nespēja

izšķirties par aizbraukšanu no Milānas. Un ne jau tāpēc, ka viņu tik pārmērīgi valdzinātu dzīve šajā pilsētā. Tiesa, tolaik Milānas namos un pilīs pulcējās izsmalcinātākie un gudrākie Itālijas prāti, un visi milānieši - no kurpnieka līdz hercogam - kaismīgi dzejoja, komentēja, diskutēja, deklamēja, gleznoja, dziedāja, spēlēja vijoli vai stīgoja liru, bet, ja nepieprata nevienu no šīm mākslām, tad vismaz iztirzāja Danti. Taču viņam, Joahimam Behaimam, šī slavenā pilsēta nenozīmēja vairāk par jebkuru citu, jo kā mājās viņš jutās visur, kur vien varēja izdevīgi pirkt un pārdot un vakaros jautrā sabiedrībā izdzert divas krūzes laba Kipras vīna vai salda, vircota ābolu vīna ar kanēli, ja vien netika izkrāpta pārmērīga maksa. Un Milānā viņš palika tāpēc, ka pirms dažām dienām bija sastapis meiteni, kura ar savu ārieni, gaitu, stāju, viņam veltītu skatienu un viņam dāvātu smaidu bija pilnībā laupījusi viņam mieru un iekritusi sirdī tik dziļi, ka viņš ne dienu, ne nakti nebeidza par to domāt. Un, kā jau visi iemīlējušies, ari Behaims nešaubījās, ka nemūžam neredzēs daiļāku un piemīlīgāku meiču, pat ja meklētu tādu pa visu pasauli.

Tomēr tas runātu pretim viņa stūrgalvīgajai būtībai, ja vajadzētu atzīties pašam sev, ka viņš padevies šādai burvībai un ka Milānā viņu notur vēlēšanās redzēt meiteni vēlreiz un iepazīties ar viņu. Sievietes un meitenes, līdz šim sastaptas dzimtenē vai svešās zemēs, tirgonis uzlūkoja tikai kā īslaicīgu prieku sniedzējas, kā radījumus, kuru uzdevums ir sagādāt viņam dažu jauku stundu. Mīlestību viņš nebija jutis ne pret vienu no tām. Un neparko negribēja atzīt, ka šoreiz ir nopietni iemīlējies, tāpēc nerimtīgi iegalvoja sev, ka nudien ne jau šīs meičas dēļ paliek Milānā, tas tak būtu smieklīgi, kurš tad viņu nepazīst, lai skuķi, kur skuķi, viņš taču jau sen nodomājis piedzīt šajā pilsētā kādu vecu parādu un tagad, pēc tik ilgiem atgādinājumu un veltīgas gaidīšanas gadiem, taču nelaidīs garām izdevību tikt pie savas naudas, lai neviens necer, ka viņš gluži vienkārši atteiksies no neapstrīdamas prasības un tiesībām, kas skaidras kā diena, viņš nav no tādiem, sava taisnība ir jādabū, - un to visu viņš iestāstīja sev tik ilgi, līdz beidzot jutās pārliecināts, ka Milānā viņu notur vienīgi šī lieta un nekas cits.

Bet jauno milānieti, kura, pati to nenojauzdama, bija radījusi tirgotājam tik lielu nemieru, viņš bija sastapis Svētā Jēkaba ielā, kas ved gar augļu un dārzeņu tirgu, Ave Maria stundā, tātad - laikā, kad šajā ielā drūzmējās vairāk ļaužu nekā parasti, jo tiem, kuri to šķērsoja, lai tirgū sapirktu bietes, kāpostgalvas, ābolus, vīģes vai olīvas, pievienojās vēl tie, kas atgriezās no dievkalpojuma tuvējās baznīcās. Sākumā viņš nemaz nepamanīja meiteni un varbūt pat būtu nevērīgi pagājis tai garām, sevišķi vēl tāpēc, ka meitene, kā prasa tikums, turēja galvu noliektu, savukārt viņš domās kavējās pie zirgu tirgošanas. Tad viņš izdzirda dziesmas skaņas, kas plūda no tirgus puses, un, palūkojies turp, ieraudzīja kādu vīru, kurš tirgus troksnī un rosībā starp vīnogu groziem un dārzeņu ratiņiem, visās malās brēcot ēzeļiem, lādoties nastu nesējiem, ķīvējoties zemniekiem, kaulējoties sievām un ložņājot klejojošiem kaķiem, stāvēja uz kāpostmucas un labskanīgā balsī nesatraucami dziedāja savu dziesmu, itin kā laukumā atrastos pilnīgi viens un apkārt valdītu klusums, piedevām kustināja pirkstus, kā strinkšķinādams liras stīgas, - un Joahims Behaims gribot negribot sāka smieties, līdz pamanīja, ka savādais dziedonis ar gaidām sejā skatās tieši uz viņa, Joahima Behaima pusi, un atskatījies viņš ieraudzīja meiteni.

Viņam acumirklī kļuva skaidrs, ka dziesma var būt veltīta vienīgi tai. Viņa bija apstājusies un smaidīja. Šis smaids bija īpašs, tajā apvienojās viss: pazīšana un sveiciens, mulsums un drusku prieka, uzjautrinājums un kaut kas līdzīgs pateicībai. Viņa tikko manāmi palocīja galvu, šādi pamādama dziedonim uz kāpostmucas. Pēc tam pagriezās uz promiešanu, vēl arvien smaidīdama, un viņas skatiens pievērsās Joahimam Behaimam, kurš stāvēja kā noburts, viņa acis atzinās uzliesmojušā kaislībā. Meitene raudzījās uz tirgoni, un smaids, kas vēl nebija apdzisis sejā, kļuva citāds un tagad bija veltīts viņam.

Abi lūkojās viens otrā. Lūpas abiem bija aizslēgtas, vaibsti bija kā cilvēkiem, kuri viens otram sveši, taču acis uzdeva jautājumus: kas tu esi? No kurienes nāc? Uz kurieni ej? Vai tu mani mīlēsi?

Tad meitenes acis atraisījās no vīrieša acīm, kā mēdz atraisīties no apskāviena, viņa tikko manāmi pamāja viņam ar galvu un nākamajā mirklī bija aizgājusi.

Joahims Behaims, atmodies kā no burvju miega, metās viņai pakaļ, negribēja pazaudēt viņu no acīm, un, cik jaudas, steigdamies viņai pa pēdām - nez cik reižu nikni izgrūzdams: "Deviņi pērkoni!" un: "Ka tevi jupis!", jo kā allaž, kad bija jāsteidzas, visi nesēji un mūļu dzinēji aizšķērsoja ceļu tieši viņam, - tātad, steigdamies viņai pa pēdām, uz ielas turpat sev pie kājām ieraudzīja nomestu lakatiņu. Viņš to pacēla un paburzīja pirkstos, jo lieliski pazina visu veidu lakatiņus, lai vai tie būtu no linaudekla vai zīda, no Flandrijas, Florences vai Levantes, un uz šo, kas viņam rokā, pat nevajadzēja skatīties, lai zinātu, ka tas darināts no smalki vērptā, zīdaini viz- mojošā linaudekla, ko tirdzniecībā sauc par boccaccino un ko nēsā Milānas sievietes un meitenes, jo mode prasa piespraust šādus lakatiņus sānos pie tērpa, un viņš, pat pamodināts no miega, uz vietas mācētu pateikt, cik iepērkot maksā olekts šā boccaccino. Bija arī skaidrs, ka meitene nometusi lakatiņu tīšām, lai viņš to paceltu un atdotu, un viņa tad apstātos un izliktos pārsteigta: "Jā, patiesi, kungs, tas ir mans lakatiņš, nemaz nemanīju, ka esmu to pazaudējusi, es jums pateicos, kungs, kur jūs to atradāt?" Un jau būtu aizsākusies saruna. Tādas mazas viltības un stiķus izmantoja gan dienvidu, gan ziemeļu sievietes un kur nu vēl milānietes, par kurām mēļoja, ka daba tās apveltījusi ar līksmu garu un tās allaž sliecoties mīlēt un tikt mīlētas.

Kas par piemīlīgu Anniņu, viņš sev teica, jo katru iepatikušos meiču mēdza dēvēt par Anniņu, un, pat ja izrādītos, ka šo meiteni sauc par Džovannu, Madalēnu, Beatriči vai, ja viņas dzimtene ir Austrumu zemēs, par Fatimu vai Džulnaru, - viņam tā būtu un paliktu Anniņa.

Bet nu gan vairs nedrīkst zaudēt laiku, viņš sev teica, taču tajā pašā mirklī attapās, ka meitene vairs neiet viņam pa priekšu, viņš vairs neredzēja savu Anniņu, tā bija nozudusi, un tas pārsteidza un apstulbināja tirgoni tik stipri, ka labu bridi viņš palika stāvam ar lakatiņu rokā, mūļu dzinēju un nastu nesēju grūstīts un rupji lamāts, līdz beidzot apjēdza, ka dēka, sākusies tik daudzsološi, tūdaļ pēc sākšanās bija beigusies.

"Ja viņa tagad nedabūs atpakaļ savu lakatiņu, tā būs tikai viņas vaina, nevis manējā," viņš nodomāja, saīdzis un ļoti vīlies. "Darināts no vislabākā boccaccino, tikpat kā nelietots, tādu taču nepamet vienkārši tāpat. Kur viņai bija tā jāsteidzas? Kādu reizīti tak būtu varējusi atskatīties! Kungs Jēzu, tās acis, tā seja! Deviņi pērkoni, vajadzēja žiglāk steigties pakaļ!"

Šādi stīvēdamies un ķīvēdamies ar sevi un meiteni un vainodams te sevi, te viņu par to, ka pazaudējis viņu no acīm, Behaims piepeši iedomājās: ja jau tā pazudusi, tad varētu mazliet tuvāk apskatīt vismaz tās savādo mīlnieku tirgū, un varbūt būtu pat lietderīgi ar puisi iepazīties. Varbūt rastos iespēja uzzināt no tā kaut ko par meiteni, - tirgonis sev sacīja, - par viņu pašu un viņas īpašībām, par to, kur viņa dzīvo, kaut ko par viņas izcelsmi, ieradumiem un radurakstiem, par to, kur viņu var sastapt atkal un vai tā ir godājama meitene vai varbūt kāda no vieglprātēm, jo vienmēr taču gribas zināt, kādos ūdeņos jāzvejo.

Tikmēr dziedonis tirgū bija beidzis savu dziesmu un nokāpis no kāpostmucas. Un Joahims Behaims, tuvodamies viņam, pārsteigts ieraudzīja, ka šis cilvēks, kurš izturējies kā iemīlējies puišelis un ar savu dziesmu uzjautrinājis ēzeļu dzinējus, jau ir krietni gados, iespējams, sen pārkāpis piecdesmit gadu slieksni. Un Joahimam Behaimam šķita, ka šo vīru, kurš izskatās nevis pēc mīlnieka, bet gan teju pēc pašas izģindušās nāves, viņš jau reiz ir saticis kādā no saviem ceļojumiem, taču noteikti pirms ilgiem laikiem un citā zemē - varbūt Francijā? Truā? Bezansonā? Vai Flandrijā? Burgundijā? Nē, satikšanās vietu un sīkākus apstākļus viņš nespēja atcerēties, tā šķita palikusi sapņainā tālumā, taču, jo ilgāk viņš prātoja, jo skaidrāka kļuva pārliecība, ka ne jau pirmo reizi viņš redz šo seju, kuru ar dziļām grumbām izvagojuši gadi, piedzīvojumi, kaislības un droši vien arī vilšanās un bēdas.

Vīrietis acīmredzot bija apjautis, ka Joahims Behaims tuvojas nolūkā viņu uzrunāt. Pacēlis uzacis, viņš īdzīgi skatījās tirgonim pāri, sejā iegūla salta un noraidoša izteiksme. "Augstprātīgs kā tāds, kuru ved uz karātavām," Joahimam Behaimam pazibēja galvā, un tajā pašā mirklī viņš apzinājās, cik šī iedoma aplama, jo pie karātavām neviens neiet augstprātīgs. Iet nožēlojams, izmisis, līdzcietību diedelējošs vai varbūt arī vienaldzīgs, ja ir samierinājies ar savu likteni. Izskatījās, ka šis vīrs ar augstprātīgajiem vaibstiem stipri vien ņems ļaunā apvaicāšanos par meiteni un pat nedomās atbildēt ne uz kādiem jautājumiem. Varbūt viņš tikai gaidīja jebkādu ieganstu ķīviņam. Šķita, ka zobens tādam aši ir pie rokas.

Behaimam netrūka dūšas, strīdos un kautiņos viņš prata turēties godam. Tomēr viņš sliecās uz piesardzību un svešā pilsētā, kurā viņam nebija neviena vienīga drauga, labprātāk gāja kautiņiem ar līkumu, jo nevarēja paredzēt, pie kā tie novedīs.

Tāpēc viņš, nebilzdams ne vārda un tēlodams vienaldzību, pagāja vīrietim garām, pat nepaskatīdamies uz viņu.

Kopš tās reizes Joahims Behaims vairs nebija redzējis meiteni, nedz arī katru dienu gājis uz Svētā Jēkaba ielu, jo abu zirgu pārdošana prasīja daudz laika. Taču tagad, kad šis sarežģītais darījums bija noslēgts un par to vairs nevajadzēja lauzīt galvu, viņš atstāja viesnīcu, kurā bija baudījis visas ērtības, ko vien vēlējās un varēja sagaidīt svešā zemē, un Svētā Jēkaba ielā pie vaska sveču tirgotāja noīrēja plašu jumta istabu ar gultu.

Veselu pēcpusdienu viņš pa savas istabas logu skatījās lejup uz ielu, taču meitene nerādījās. Ienāca prātā: ja ieraudzītu meiteni, tad taču būtu jāskrien lejā pa vītņu kāpnēm un jāsteidzas cauri istabai, kas sveču tirgonim kalpo par noliktavu, bet meitene tikmēr noteikti būtu nozudusi atkal, un Behaimu kaitināja, ka par to viņš nav iedomājies agrāk. Piedevām viņš sev teica, ka Milānā taču ir palicis pavisam citas un nesalīdzināmi svarīgākas lietas dēļ, meitene jau ir tikai tāpat, starp citu, vispirmām kārtām jāgādā, ka beidzot tiek pie savas naudas, un, tā kā viņš bija noguris no gaidīšanas un cītīgās skatīšanās lejup uz ielu un turklāt sāka tumst, viņš nokāpa lejā, veikalā pie sveču tirgotāja, lai prasītu padomu tam.

Sveču tirgotājs bija visai vientiesīgs cilvēks, kurš neredzēja tālāk par savas bodītes durvīm, toties pļāpīgs un ļoti pašapmierināts un tik drīz nelaida vaļā nevienu, ar kuru bija ielaidies sarunā. Šis "vācietis" nāca taisni īstajā brīdī.

-     Tik uz iekšu, tik uz iekšu, sēdieties un iekārtojieties ērti, - viņš iesāka, - un tad pastāstiet, kas jums par vajadzību, jo es dzīvoju šajā pilsētā gana ilgi, lai mācētu jums izpalīdzēt ar padomu un visādām ziņām un tādējādi jums pakalpotu. Vai gribat šeit pārdot vai pirkt - un ko tieši? Esiet piesardzīgs iepērkoties, kungs, esiet piesardzīgs, tas ir pirmais padoms, ko es jums dodu, nepērciet neko, iepriekš nepajautājis man, jo šajā pilsētā, kā mēdz sacīt, ir lielāki kungi, lielāki akmeņi un lielāki nekrietneļi nekā jebkurā citā. Vai varbūt jūs sūdzaties par veselību, meklējat aptiekāru vai ārstu? Izskatās, ka jums nekaitētu maķenīt nolaist asinis.

-     Es šeit meklēju kādu vīru, kurš man jau sen parādā par precēm, ko pārņēma pārdošanai no mana tēva, - teica Behaims, ticis pie vārda. - Drusku pilnasinīgs es esmu bijis vienmēr, taču jūtos gluži labi.

-    Jūs meklējat vīru, kurš jums parādā par precēm, ko pārņēmis no jūsu tēva? - sveču tirgotājs atkārtoja tik gausi un svarīgi, it kā šī vēsts dotu vielu dziļām pārdomām, bet vispirms vārdu pa vārdam būtu jāiekaļ atmiņā. - Kas tās par precēm? - viņš gribēja zināt.

-     Sudraba kārbiņas adatu glabāšanai, - Joahims Behaims paskaidroja. - Un vēl kurpītes, ko Venēcijā sauc par zoccoli.

-     Zoccoli, zoccoli, - sveču tirgotājs atkārtoja, it kā šis vārds mudinātu viņu gremdēties dziļā apcerē. - Un sudraba kārbiņas, jūs sakāt? Vai esat drošs, ka viņš vēl ir pie dzīvības?

-     Tas, kurš man parādā naudu? Jā, viņš ir dzīvs, - vācietis apliecināja. - Man ir teikuši.

-     Cik žēl, - sveču tirgotājs novilka. - Tas visu sarežģī, un baidos, ka šajā gadījumā nevarēšu pakalpot jums ar ziņām. Nudien, tas nu gan ir nelāgi. Redziet, es piegādāju savas vaska sveces bērēm un bēru mielastiem, tas ir mans veikals, un tāpēc par milāniešiem es kaut ko uzzinu tikai tad, kad tie nomiruši. Tikai tad nāk redzams, kas tie bijuši un kādu slavu baudījuši dzīves laikā.

-     Patiesi? Ak tā? - Behaims izbrīnījās.

-     Taču, ja viņš ir pie dzīvības, - sveču tirgotājs turpināja, - tad mans padoms ir šāds: sapazīstieties ar kādu no nastu nesēju ģildes un tam pajautājiet par šo vīru. Jo nastu nesēji šeit, Milānā, nokļūst katrā mājā, redz, kas tajā notiek, un nav nekā tāda, ko tie nezinātu. Tik pielūkojiet, nesāciet runāt ar tādu, kas pārlieku apkrāvies ar kastēm un baķiem, ar tādu neiznāks nekāda runāšana, tāds nepaliks tikai pie saviem bļāvieniem: "Ei!", "Ehei!", "Uzmanies!" un "Nost no ceļa!", tāds var sākt arī gānīties, un, ja novēlēs jums tikai mēri vai trieku, vai zobu puvi, tad jūs vēl būsiet diezgan viegli ticis cauri. Jā, no nastu nesējiem šeit, Milānā, var dabūt dzirdēt visu ko!

-      Ir vēl kas cits, ko gribēju pavaicāt, - sacīja Behaims. - Pirms dažām dienām gāju pa šo ielu un vēlējos kaut ko labu un patīkamu vakaram…

-     Kaut ko labu un patīkamu vakaram? - sveču tirgonis jūsmīgi iesaucās. - Tur gan es pratīšu līdzēt. Ja tas ir tas, ko jūs vēlaties, padomu atrast ir viegli. Ejiet un nopērciet pārīti nēģu! Tas ir pats labākais gardēdim, kaut kas gluži izsmalcināts, un patlaban ir īstais nēģu laiks. Es tos jums pagatavošu, jūs tikmēr pagādāsiet vīnu, un mēs kopā pavadīsim omulīgu vakaru. Viens pastāstīs šo, otrs to…

-     Redziet, tovakar es domāju nevis par nēģiem, bet gan par meiteni, - Behaims viņu pārtrauca. - Par kādu izskatīgu meiču, un man laimējās, es sastapu vienu, kura man ļoti patika. Tiesa, es pazaudēju viņu no acīm un vairs neatradu, tomēr nodomāju, ka viņa varbūt bieži ir gājusi gar jūsu veikala durvīm un, ja aprakstīšu viņu jums, jūs varēsiet man pateikt, kas viņa tāda.

-      Tad sāciet! - sveču tirgotājs mudināja. - Tikai saņemiet īsāk, citādi visus nēģus izpirks jums deguna priekšā. Šoreiz es tiešām esmu tas, kurš jums vajadzīgs, jo pazīstu visas šā kvartāla meitenes, pazīstu vēl no tiem laikiem, kad grasījos precēties. Ticiet vai ne, tolaik viņas griezās ap mani bariem vien, kā strazdi ap gatavām vīnogām.

-     Cik daudz laika pagājis, kopš jūs grasījāties precēties? - Joahims Behaims apvaicājās.

-    Jau vairāki gadi, - sveču tirgotājs nopūzdamies atbildēja. - Paga, padomāšu. Jā, gadu divpadsmit vai piecpadsmit būs. Jums taisnība: laiks iznicina tikpat nežēlīgi kā nāve, un pēc etiķa garšas nepateiksi, ka tas reiz bijis vīns.

-     Tā, ko sastapu šajā ieliņā, bija jauna un glīta, - Behaims turpināja. - Gara augumā, bet ar smalkiem locekļiem. Un deguntiņš…

Viņš apklusa un brīdi domāja, īsti nezinādams, ko lai pasaka par šo deguntiņu.

-     …kas lieliski piestāvēja viņas sejai, - Behaims pēdīgi pabeidza teikumu. - Un arī augstprātīga viņa nebija. Pasmaidīja, mani ieraudzījusi, un nometa zemē lakatiņu, šo te lakatiņu no laba boccaccino, lai es varētu viņai to aiznest.

-     Fui! - sveču tirgotājs iesaucās. - Kas par nekrietnu sievišķi, dod vīriešiem zīmes! Ar tādu jūs vis netiksiet pie liela goda.

-     Piesargieties! - vācietis saskaitās. - Kā jūs atļaujaties runāt par viņu! Un vispār, kurš te runā par godu? Es gribu ar viņu papriecāties, vairāk nekā. Gods, ko niekus! Sasper jods, ja zupa ir laba, kas man bēdas par šķīvi?

-     Ir jau pareizi! Ir jau labi! - sveču tirgotājs viņu mierināja, negribēdams palikt bez nēģiem. - Tā ir jūsu darīšana, ne manējā. Dariet ar viņu, kas patīk.

-     Tik tālu es vēl neesmu ticis, - Behaims sūrojās. - Saprotiet, esmu redzējis viņu tikai to vienu reizi un pēc tam vairs nekad.

-     Jūs viņu redzēsiet, jūs viņu redzēsiet, cik bieži vien gribat, - sveču tirgotājs solīja. - Nostaigājiet tik garām viņas mājai, un viņa jau stāvēs pie loga un snaikstīs kaklu, jūs gaidīdama. Vai arī, zinādama, ka nāksiet, sēdēs pie mājas uz mūra soliņa, uzcirtusies kā Svētā Jaunava, kas pošas debesbraukšanai.

-     Tur jau tas āķis - es nezinu, kur viņa dzīvo, un nezinu, kur viņu meklēt.

-     Kur viņu meklēt? - sveču tirgotājs iekarsa. - Gan te, gan tur, šajā ielā, tajā ielā, baznīcās, tirgos, pie kumēdiņu būdām! Netrūkst vietu, kur jums viņu meklēt, Milāna ir liela pilsēta.

-     Man nupat ienāca prātā, - sacīja Behaims, - ka varbūt tomēr ir kāds ceļš, kas aizvedīs mani pie viņas.

-     Simt ceļu! - sveču tirgotājs apgalvoja, it kā tāds ceļu daudzums varētu dot Behaimam vēl lielāku labumu.

-     Šķiet, - Behaims turpināja, - ka šī meiča pazīst kādu cilvēku, ko varu jums aprakstīt visai sīki, jo vērīgi viņu nopētīju. Garš, kalsns vīrs ar iekritušiem vaigiem un līku degunu, jau krietni gados, valkā pelēkus kazādas stulpiņus un vecu, nodilušu mēteli, kas skopi apdarināts ar samtu, un lāgiem viņš stāv tirgus laukumā un dzied.

-     Stāv tirgus laukumā un dzied? - sveču tirgotājs iesaucās. - Un tad, kad ir iedzēris, dejo galjardu? Tad es zinu, kuru jūs domājat. Jā, to vīru es pazīstu. Tas ir tāds kā dzejnieks, skandē paša izgudrotus pantiņus un māk mētāt vārdus tikpat veikli kā audējs saivu. Viņš nav no mūsējiem, esot ieradies no Aostas apkaimes vai vēl lielākas tālienes, bet galjardu dejo tā, kā var dejot tikai dzimis lombardietis. Nezinu, kā viņam vārdā vai kā viņš dēvējas, bet katru vakaru viņš ir sastopams krogā "Pie jēra" kopā ar gleznotājiem, muzikantiem, paskvilu skrivētājiem un akmeņkaļu meistariem no Doma, un tie trokšņo tā, ka dzirdams visā apkaimē.

-     Es jums ļoti pateicos, - sacīja Behaims. - Tieši meklēju jautru sabiedrību vakaram.

-     To jūs atradīsiet, - sveču tirgotājs apliecināja. - Vislabāko, kādu vien iespējams atrast. Tagad ejiet nopērciet tos nēģus. Es tikmēr iekuršu uguni pavardā, jūs gādāsiet par vīnu, un man vēl ir pietaupīti ari daži kumosi jērgaļas. Jūs mani nepazīstat. Ja būšu īstajā omā, jūs visu cauru vakaru smiesieties par jokiem, ko jums stāstīšu. Vai gribat dzirdēt, kā es reiz noblēdīju ielasmeitai guļamnaudu?

Vācietis ar labo roku berzēja kreiso delmu - kā allaž, kad viņam kaut kas nebija īsti pa prātam.

-     Citu reizi, - viņš pēdīgi sacīja. - Šodien gan atvainojiet mani. Patiesi esmu jums ļoti pateicīgs. Bet kur atrast to krogu "Pie jēra"?

-     To jūs nedrīkstat man jautāt, - sveču tirgotājs saīdzis attrauca. - Es neesmu no tiem, kas nes savu naudu uz krogiem. Ja dodat priekšroku šo ļaužu sabiedrībai, nevis manējai, tad lai jau notiek, viss ir Dieva rokā, ejiet uz Doma laukumu, tur drusku pastaigājiet apkārt un, kad izdzirdēsiet kaut kur skanam elles troksni, dodieties turpu. Protams, esmu katrā laikā gatavs pakalpot ar padomu jums kā svešiniekam šajā pilsētā, taču par krogiem jums jājautā kādam citam.

3

No nerimtīga lietus mērcētās ielas Joahims Behaims pa zemām durvīm iegāja krogā "Pie jēra". Viņa acis tūdaļ meklēja kamīna uguni, un, ieraudzījis žagaru saišķus, sakrautus ap kamīnu, viņš apmierināts un atvieglots aizvēra aiz sevis durvis, jo tik slapjā un dzestrā vakarā augstāk par visu vērtēja karsti sprēgājošu uguni. Krodzinieks acīmredzot neskopojās ar malku, toties ar eļļu gan, jo no abām lampām, dzelzs ķēdēs pakarinātām pie griestiem, dega tikai viena, nejaudādama lāgā izgaismot lielo telpu ar visiem tās kaktiem un nišām. Tomēr vācietis, skatīdamies apkārt, tūdaļ pamanīja, ka tā vīra, kura dēļ viņš še ieradies, nav kroga viesu vidū. To bija kādi desmit, tie sēdēja pie apaļajiem koka galdiem, dzerdami un skaļi runādami cits caur citu. To vidū daži bija visnotaļ smalki ģērbušies pēc spāņu vai franču modes, savukārt citi izskatījās tik noplukuši un noplīsuši, it kā jau sen nebūtu nopelnījuši ne plika graša, daži bija ieradušies ādas skotelē un koka tupelēs, un viens, kurš sēdēja nomaļus un ar krītu zīmēja uz galda ģeometriskas figūras, bija tērpies mūka habitā. Behaims sveicināja visus, ar bereti rokā paklanīdamies pa labi un pa kreisi.

Krodzinieks, drukns un smagnējs vīrs, iznāca no kāda kakta un noņēma Behaimam no pleca izmirkušo mēteli. Pēc tam apvaicājās, ko viņš vēloties. Šajā mirklī kāds no kroga apmeklētājiem piecēlās, nostājās vācietim aiz muguras un, viņam neredzot, trīsreiz pārmeta krustu, kā mēdz rīkoties ļaudis, uz ielas sastapuši visiem zināmu zagli un karātavu putnu. Jo daži kroga viesi - akmeņkaļi, gleznotāji, kokgriezēji un muzikanti - savā starpā bija vienojušies izspēlēt joku ar krodzinieku un gādāt, lai tas dabū kāvienu vai vismaz pāris spērienu. Itin kā nejauši viņi bija novirzījuši sarunu uz to, ka pa pilsētas krogiem un ēstuvēm klīstot kāds vīrs, kurš pieprasot celt galdā to labāko - kapaunus, pastētes, smalkus cepumus un dārgākos vīnus - un pēc tam pazūdot, nesamaksājis saimniekam. Pēc krodzinieka neatlaidīga lūguma viņi bija apsolījuši ar kādu zīmi darīt zināmu, ja šis cilvēks parādītos krogā, un tagad, kad bija ienācis vācietis, arī bija devuši norunāto zīmi.

-     Varat atnest man kādu malciņu vīna, bet tikai to vislabāko, - Behaims sacīja krodziniekam, kurš stīvi blenza viņam sejā.

-     Ak tad vislabāko gan! Taisni to es gaidīju! - krodzinieks iesaucās, sašutis par to, ko noturēja par svešinieka nekaunību. - Un varbūt vēl krietni iespeķotu jēra muguru vai kapaunu ar izmeklētu sēņu ragū? Bet lieciet vērā, kungs: es zinu to, ko zinu, un manas acis redz visu. Man nepaslīd garām ne solis, ko kāds spēris. Es protu būt modrs. Ja es būtu nolikts apsargāt Kristus kapu, tad, ticiet man, viņš vis nebūtu augšāmcēlies.

Behaims nebilda ne vārda un izbrīnījies skatījās uz krodzinieku, nesaprazdams, ko nozīmē tādas valodas un kāpēc viņam nekavējoties neatnes vīnu. Taču viens no akmeņkaļiem, kuri sēdēja pie galda savās skotelēs un koka tupelēs, ierunājās laipni un rāmi kā cilvēks, kurš zina labāk:

-     Krodziniek! Viņš būtu augšāmcēlies.

-     Nebūtu vis! - krodzinieks uzkliedza, saniknots par to, ka te kāds apšauba viņa modrību. - Vispirms viņš būtu krietni padomājis, kad es jums saku.

-     Viņš būtu augšāmcēlies, - stūrgalvīgi atkārtoja akmeņkalis, ar to it kā gribēdams sacīt, ka, par spīti visai krodzinieka modrībai, vācietis beigu beigās aizla- vīsies nesamaksājis.

-     Nu labi, velns parāvis, viņš būtu augšāmcēlies, bet pirms tam es būtu samalis viņu miltos! - krodzinieks iekliedzās, pārskaities par akmeņkaļa ietiepīgo pretimrunāšanu un domādams ne vairs par Kristu, bet gan tikai par vācieti, kurš, viņaprāt, bija nolēmis viņu apkrāpt.

-     Kāpēc viņš kliedz kā traks? - iejautājās vīrs mūka drānās, pacēlis acis no savām ģeometriskajām figūrām. - Par ko ir runa?

-     Par visā godībā augšāmcēlušos Kristu, augsti cienījamais brāli Lūka, - dziļi godbijīgā tonī atbildēja akmeņkaļu meistars, jo brālis Lūka mācīja matemātiku Pāvijas Universitātē.

-     Un Kristus augšāmcelšanās dēļ tu taisi tādu troksni? - mācītais mūks vērsās pie krodzinieka.

-    Jā, un šī lieta attiecas uz mani, nevis uz jums, - krodzinieks paziņoja. - Jo šis ir mans krogs, un šeit par kārtību jāgādā man. Es jau arī, par piemēru, neprašņāju par jūsu zīmējumiem un figūrām, tikai pēc jūsu aiziešanas noslauku tās ar putekļu slotiņu, lai kristīgs cilvēks atkal var sēsties pie šā galda.

Mūks viņā vairs neklausījās, jo bija atgriezies pie saviem matemātiskajiem prātojumiem.

-     Kungs! - krodzinieku uzrunāja Joahims Behaims. - Es vēl arvien gaidu savu vīnu un nesaprotu, kāds tam sakars ar Pestītāja augšāmcelšanos. Varbūt tur ir kāda sakarība, kas man nav zināma, taču šurp es neesmu nācis nodarboties ar teoloģiju. Aiznesiet manu mēteli uz virtuvi un pakariniet pie pavarda uguns, lai izžūst. Par speķoto jēra cepeti parunāsim vēlāk, bet sēnes es neēdu.

Tikai tagad krodzinieks aplūkoja mēteli, ko turēja rokā, un ar izbrīnu pamanīja, ka tas šūts no vislabākās vadmalas un piedevām apdarināts ar dārgu kažokādu. Tas noteikti maksāja dārgāk par visu, ko viņš vienā vakarā varētu celt galdā vācietim. Nu viņam atausa, ka zeļļi izspēlējuši ar viņu joku.

-     Tūdaļ, kungs, jūs saņemsiet pašu labāko, - viņš mierināja Behaimu. - Manu Vino Santo no Kastiljones, kura dēļ pie manis ierodas ļaudis no tuvienes un tālienes, pat no Pāvijas, kā tur tas augsti cienījamais kungs, kurš nupat neveiksmīgi centās iejaukties manās darīšanās. Lai zīmē savas figūras un liek mani mierā. Mani vis nepataisīs par muļķi, - viņš turpināja paceltā balsī, lai dzirdētu visi. - Es pazīstu savus kundes. Pirmajā acumirklī redzu, ar ko man darīšana. Jau steidzos, kungs, jau skrienu.

Augsti izslējis galvu, nepagodinādams savus ienaidniekus ne ar skatienu, viņš kāpa lejā uz pagrabu, lai piepildītu krūku ar Vino Santo.

Joahims Behaims, nobaudījis vīnu, sajutās pavisam omulīgi. "Gribētos, lai katru vakaru man pie gultas stāvētu pilna krūka ar šādu vīnu," viņš nodomāja. Atzvēlās krēslā un aizvēra acis. Ap viņu virmoja gleznotāju un akmeņkaļu saruna, tie tērzēja par lietām, kuras bija gaužām tālas tam, kas nodarbināja vai jebkad bija nodarbinājis vācieti.

-     …tāpēc es vislabprātāk gribētu gleznot viņu kā Lēdu, kailu, ar nolaistām acīm…

-     Ar gulbi klēpī?

-     Neticami! Kas tie par ļaudīm, kam uzdots šis darbs?

-     Par indigo, svina balto un zeltu esmu izdevis ne mazāk par vienpadsmit lirām.

-     Kailu, bet vienā pusē…

-     …un viņš atver lādi, iebāž iekšā galvu, it kā gra- sītos tajā nozust, un es domāju: tagad viņš ņems ārā naudu…

-     …aizsegtu ar trim plīvuriem, tur es varētu parādīt, ko māku, jo to ir grūti uzgleznot…

-     Un ar gulbi klēpī?

-     Bruņu kalējam! Podniekmeistaram! Neticami! Un lielgabala ložu lējējam.

-     No lādes viņš izceļ vadmalas gabalu. Naudas vietā grib dot man vadmalas gabalu kamzolim. Man, kurš ar savu mākslu pušķojis šīs pilsētas tikumus!

-     Tie trīs ar to noņemsies divus gadus.

-     Muļķis viņš ir. Badakāsis. Gribējās sadot ar to lupatu šim pa ausīm.

-     Ja neesi uzticams galdabiedrs varasvīriem, kuri taisās atdāvināt šo skaisto darbu…

-     Badakāsis viņš ir!

-     Ar gulbi klēpī?

-     Jā, ar gulbi klēpī. Vai tas ir tik svarīgi? Tādu spārnaini viņai tak var uzmālēt kurš katrs.

-     Re, kur Mančīno. Šovakar licis varen ilgi gaidīt. Nāc šurp, Mančīno!

-     Pat ja viņu būtu aicinājis pats pāvests, - viņš nebūtu atnācis agrāk. Gulēja pie savas resnītes, kurā ir iemīlējies.

-     Kā varonis viņš soļo, no mīlas kaujas nāk…

-     …no bordeļa, kurā abi mitinās.

-     Jā gan, tā tas ir. Taisni no turienes es nāku. Kuram ir kas iebilstams?

Vācieša miegainība pagaisa vienā mirklī, jo viņš pazina dobjo, labskanīgo balsi, kas bija ierunājusies pēdējā. Viņš atvēra acis. Vīrs, kurš bija dziedājis tirgus laukumā, vīrs ar grumbaino seju un gailošajām acīm stāvēja kroga istabā un deklamēja vārsmas:

Jel teic, ka mani mīli. Vienu vārdu. Un jauna kaisle mani iekveldēs, Un kļūs par paradīzi tava gulta Šai bordelī, kur abi mītam mēs.

-     Saimniek! - viņš tad uzsauca, apsēzdamies pie savu draugu galda. - Pacienā mani ar to, ar ko vari pacienāt par vara trīsgrasi, bet ēdienus izraugies uzmanīgi, lai tev nenotiek skāde. Jo man kabatā nav vairāk par šo trīsgrasi, toties tas ir īsts un ar pilnu svaru. Kur es paliku?

Ir kaujā uzvara man smaidījusi Kā Ahillejam tālā senatnē. Es aizgāju, tai saldā miegā dusot Šai bordelī, kur abi mītam mēs.

-     Šīs vārsmas, - ierunājās viens no tiem, pie kuru galda viņš sēdēja, - mēs visi esam no tevis dzirdējuši jau vairāk nekā desmit reižu, un pat krodzinieks prot tās no galvas. Izdomā jaunas vārsmas, Mančīno, varbūt nopelnīsi vakariņas.

Behaims ar mājienu paaicināja krodzinieku pie sevis.

-     Kas ir tas vīrs, kurš tikko atnāca? - viņš jautāja. - Tas ar to vara trīsgrasi. Viņam ir gaužām savāds izskats.

-     Tas? - krodzinieks nicīgi sacīja. - Jūs neesat pirmais, kam duras acīs viņa izskats. Pantu kalējs, dzejnieks. Skandēdams savus pantus, viņš tiek pie maltītes. Viņu dēvē par Mančīno - par kreili, jo viņš visu dara ar kreiso roku, pat paukojoties cērt un dur ar kreiso un ir neganti bīstams. Neviens nezina viņa īsto vārdu, ari viņš pats ne. Kādu rītu viņu ar pārsistu galvu atrada uz lielceļa un aizveda pie ārsta, un, kad viņš atžirga, tad bija aizmirsis visu, kas noticis pirms tam, nemācēja nosaukt pat savu vārdu. Savādi, kungs, ka tā var aizmirst pats savu vārdu! Meistars Leonardo, kurš bieži te iegriežas un risina ar viņu sarunas… Kā, kungs? Jūs nepazīstat meistaru Leonardo? Meistaru Leonardo, kurš no bronzas darinājis nelaiķa hercoga zirgu? Nekad neesat par viņu dzirdējis? Atļaujiet vaicāt: no kurienes jūs esat? Vai no turkiem? Tad ziniet: tāds kā šis Leonardo dzīvo pasaulē varbūt tikai vienreiz pa simt gadiem. Brīnum gaiša galva, kungs! Visās mākslās un zinātnēs brīnum gaiša galva! Es, kungs, kā jau krodzinieks vislabāk pārzinu savu ķēķi, man nejautājiet, arī vīna iepirkšanā neviens nav pārāks par mani, tomēr jautājiet citiem, apprasieties jebkuram milānietim par meistaru Leonardo no Florences, apprasieties augsti cienījamam brālim Lūkam tur pie tā galda vai meistaram d'Odžono, gleznotājam, kas sēd blakus Mančīno, - jā, pareizi, tam pašam Mančīno, par kuru ir runa, un meistars Leonardo saka, savu vārdu un izcelsmi Mančīno esot aizmirsis galvas ievainojuma un anatomijas dēļ. Dažreiz šis Mančīno itin kā atceras šo un to un tad gvelž, ka esot kāda hercoga vai tamlīdzīga augstmaņa dēls, izpriecas labad devies ceļojumā, un apgalvo, ka viņam piederot pilsētas mājas, lauku muižas, zivju dīķi, meži un valdīšana pār vairākiem ciemiem un tas viss viņu gaidot, bet viņš nezinot, kur. Citreiz atkal sūrojas, ka no sākta gala esot nabaga klaidonis, bez sava gala cietis badu, aukstumu un citas ligas un vairāk reižu tikai par mata tiesu izsprucis no karātavām. Patiesību zina tikai Dievs. Jau gadiem viņš piestaigā šurp uz krogu, draugi reizēm izmaksā viņam vakariņas, reizēm ne. Nu, bet man jau nav žēl maizes šķēles ar žāvētu desu. Itāļu mēlē viņš runā kā tie, kas nākuši no Savojas kalniem, varbūt viņa hercogiste atrodas tur vai varbūt uz Mēness. Pa dienu viņš dauzoties riņķī ar netikliem sievišķiem, un neko vairāk es par viņu nezinu, tas ir viss, ko zinu.

Krodzinieks paņēma Behaima māla krūku, lai piepildītu to no jauna. Vīrs, par kuru viņš bija runājis, pus- zviļus sēdēja krēslā, acis pievērsis dūmos samelnējušām griestu sijām, pie kurām karājās krodzinieka žāvētās desas. Nu viņš pievērsās saviem galdabiedriem.

-     Jums ir taisnība, - viņš teica, - ja pārmetat, ka nogurdinu jūs ar vārsmām, kuras jūs jau zināt. Tāpēc nupat esmu sacerējis dažas jaunas, kas varbūt neliksies jums gluži netīkamas. Tātad - klausieties balādi par lietām, ko es pazīstu, un par to vienu, kuru nepazīstu.

-     Klausieties Mančīno jauno balādi par lietām, ko… Nu! Sāc! Visi klusē un uzmanīgi klausās! - iesaucās viņa kaimiņš pa kreisi.

Krodzinieks, atgriezdamies ar piepildīto vīna krūku, apstājās durvīs un ieklausījās, kas tur notiek.

-     Bet šajā krogā, - Mančīno turpināja, paklanīdamies pret Behaima galdu, - atrodas kāds kungs, kurš nav pazīstams nevienam no mums un varbūt nemaz nevēlas klausīties manus pantus. Varbūt viņš grib mierīgi dzert savu vīnu.

Behaims, uz kuru visi tagad skatījās, atskārta, ka runāts tiek par viņu, steigšus piecēlās kājās un apliecināja, ka, tāpat kā pārējie, kārojot dzirdēt vārsmas. Neesot necik patīkami dzert vīnu vienatnē, viņš esot nācis šurp, cerēdams piedalīties izklaidējošās sarunās. Un viņš nosauca savu vārdu: Joahims Behaims.

-     Nu tad jau bez kādām ceremonijām! - viņam uzsauca kāds no Mančīno kompānijas, plikpauris ar iesirmām ūsiņām. - Sēdieties pie mums, iedzersim un būsim labā omā. Es esmu Džambatista Simoni, kokgriezējs, un vienu manis darinātu jauneklīgu Kristu jūs varat aplūkot Domā, uzreiz pa labi no galvenā portāla, pirmajā sānu kapelā. Šeit, "Jērā", es esmu noviču meistars.

-     Lai velns mani parauj, ja tagad neizdibināšu, kur atrast to Anniņu, - Behaims nomurmināja, ar savu krēslu vienā rokā un ar bereti otrā piegāja pie galda un vēlreiz atkārtoja, ka viņu sauc Joahims Behaims. Viņš dzirdēja pārējos nosaucam savus vārdus, kurus tūlīt aizmirsa, un apsēdās līdzās plikpaurainajam kokgriezējam, kurš dēvējās par noviču meistaru.

-      Uz tuvāku iepazīšanos! - tas noteica un pacēla glāzi pret Behaimu. - Vai esat jau bijis Domā? - viņš jautāja tajā pašā elpas vilcienā, jo, kā visi milānieši, lepojās ar krāšņo celtni, ko pilsēta uzbūvējusi Dievam un pati savam godam.

-     Nē. Misi klausījos brāļu sludinātāju baznīcā, - Behaims paskaidroja. - Tā bija ērti sasniedzama, jāiet tikai daži soļi. Bet ar to nu ir cauri. Jo tur, kur dzīvoju tagad, gan atrodas Svētā Jēkaba baznīca, taču nebūt ne tuvu. Taisni šodien izvācos no viesnīcas Mazajā Kalēju ielā.

To izklāstījis un apmierinājis noviču meistara ziņkārību, Behaims paliecās uz priekšu pār galdu un lūkoja uzsākt sarunu ar Mančīno.

-     Esmu jūs redzējis, kungs, - viņš iesāka, - ja atmiņa mani neviļ, pirms dažām dienām tirgus laukumā…

-     Ko kungs vēlas? - jautāja Mančīno, domās slīpējis savus pantus.

-     Dārzeņu tirgū. Tur jūs stāvējāt uz neliela paaugstinājuma, protiet - uz kāpostu mucas…

-     Balāde par lietām, ko es pazīstu, - Mančīno noteica un piecēlās. - Tai ir trīs panti, un tiem, kā allaž, seko īss kopsavilkums.

-      …un dziedājāt, - vācietis stūrgalvīgi turpināja. - Un meitene, kura gāja garām…

-     Klusumu! Klusumu, lai runā Mančīno! - akmeņkaļu meistars pie blakusgalda šajā mirklī iesaucās tik varenā balsī, ka brālis Lūka, vēl arvien nolīcis pār saviem ģeometriskajiem zīmējumiem, izbīlī salēcās. Krodzinieks, patlaban grasījies liet vīnu vācieša alvas biķerī, sastinga ar rokā paceltu krūku gluži kā sālsstabs.

Mančīno bija uzkāpis uz krēsla. Nespodrās lampas gaisma krita viņa grumbainajā sejā. Valdīja klusums, tikai skurstenī vaidēja un raudāja nabaga dvēseles. Un viņš iesāka:

Es koku pazīstu pēc mizas, Kā čigāns mānās, zinu es. Pēc saimes pazīstu es kungu, Un dūres blieziens nav man svešs. Pēc tērpa zinu garīdznieku, Ar ielasmeitām draugos es, Un zinu godu, zinu kaunu, Tik pats sev palieku es svešs.

Krodzinieks nolaida māla krūku, kas bija kļuvusi par smagu. Abi akmeņkaļi sēdēja kā noguruši titāni un blenza lejup uz savām koka tupelēm, viens balstīja uz dūres zodu, otrs - pieri. Brālis Lūka bija pacēlis savu mācīta vīra galvu un, pats to neapzinādamies, vārsmu taktī klaudzināja ar krītu pa galdu. Un Mančīno turpināja:

Es vīnu pazīstu pēc mucas, Es zinu muļķa muļķību, Es zinu tikumu un grēku Un katra putna dziesmiņu. Uz maizes pelējumu zinu Un cik mans parāds, zinu es, Es zinu debesis un elli, Tik pats sev palieku es svešs.

Es zinu, kā peld zupā mušas, No kārtībnieka māku mukt, Es zinu, kā var sajaukt pēdas Un kā var liekties, nevis lūzt. Un dālderus, kas reiz bij mani, Un daiļumu, kas saldmi nes, Un aizmiršanos vīnā zinu, Tik pats sev palieku es svešs.

Jūs, labie ļaudis, pazīstu es lietu gaitu. Un nāvi pazīstu, kas iznīcību nes. Man zināmi ir dzīves kalni, lejas, Es visu pazīstu. Tik pats sev esmu svešs.

-     Tas bija kopsavilkums, - viņš noteica un nolēca no krēsla. - Tajā kā rieksta kodolā apkopots viss, kas man bija sakāms par šo jautājumu, un trīs iepriekšējie panti bija lieki, tāpat kā vairums no tā, kas plūst no dzejnieka mutes un spalvas. Tomēr man ir aizbildinājums. Man vajag vakariņas.

Krodzinieks pamodās no sastinguma un nolika Mančīno priekšā uz galda krūku ar Vino Santo.

-     Kā jums zināms, es neesmu izglītots daiļajās mākslās, - viņš sacīja. - Taču pēc augsti cienījamā brāļa Lūkas, profesora, sejas izteiksmes redzu, ka jums izdevies kas patiesi labs un brangs. Bet nestāstiet nu krodziniekam, ka vīnu pazīstat pēc mucas. Te nu jūs melšat blēņas. Bet lai tas tiek jums piedots. Tikmēr nogaršojiet šo.

Un viņš atkal devās uz pagrabu, lai atnestu vīnu Behaimam.

Mančīno biedri netērēja daudz vārdu par viņa pantiem. Tomēr pēc tā, kā viņi klanīja galvu, pamāja ar roku, pārmija skatienus vai pacēla kausu pret Mančīno, varēja redzēt, ka dzirdētais nodarbina viņu prātu. Vispirms viens, tad nākamais izzvejoja no kabatas sīku sudraba monētu vai pāris kapara naudiņu, salika tās kopā un uzsauca Mančīno zivi un cepeti.

Atgriezās krodzinieks, atceļā no pagraba viņam kaut kas bija iešāvies prātā. Viņš devās apkalpot Behaimu un pačukstēja tam:

-     Vai būšu jums solījis par daudz, kungs? Gaiša galva! Viens no labākajiem! Taisni tā, kā jums teicu. Tikai neticiet par tām mušām zupā un par maizes pelējumu, tas ir melots. Mušas zupā! Manā krogā! Labi, maize var sapelēt, ja ir dabūjusi mitrumu, taču tādu es neceļu priekšā saviem viesiem. Bet tādi jau tie dzejnieki ir! Vajadzīgās atskaņas labad viņi ir gatavi laupīt labo slavu godīgam cilvēkam. Mušas zupā! Pie manis! Jā, par tiem parādiem gan - tur nu viņam tiešām paspruka tīra patiesība. Par parādiem, bet ne par tām mušām…

-     Tagad vienu brītiņu atstājiet mani mierā, - Behaims viņu pārtrauca.

-     Nu labi, vīns lai iet uz mana rēķina, - krodzinieks turpināja, nespēdams uzreiz apklust, taču tagad vairāk sarunādamies pats ar sevi. - Esmu to pateicis un turēšu vārdu, neņemšu to atpakaļ par spīti mušām. Jā, kungi, nāku, jau esmu klāt, viņš tūdaļ tiks apkalpots!

Kokgriezējs nu atkal pievērsās Behaimam.

-    Jūs esat nācis pār kalniem? - viņš jautāja, ar īkšķi rādīdams sev pār plecu, it kā tur, kaut kur viņam aiz muguras, atrastos Vācija. - Pār Albulu un Bernīnu?

-     Šajā gadalaikā tas būtu grūts ceļojums, - Behaims atteica un vienā paņēmienā iztukšoja alvas biķeri. - Nē, kungs, esmu atbraucis pār jūru no Austrumu zemēm. No Lielturka valstīm. Biju darīšanās Alepo, Damaskā, Svētajā zemē un Aleksandrijā.

-     Kā! Jūs bijāt pie turkiem? - kokgriezējs pārsteigts iesaucās. - Un neesat uzsprausts uz mieta vai spīdzināts?

-     Pie turkiem nemaz nav tik traki ar to spraušanu uz mietiem un spīdzināšanu, - pamācīja Behaims, skaidri juzdams, ka visi blenž uz viņu kā uz kādu brinumzvēru.

Kokgriezējs domīgi noglaudīja ūsiņas. - Bet runā tak, ka tie nemitīgi izlejot kristiešu asinis, - viņš iebilda.

-     Kā tirgotāji tie ir itin laipni, - Behaims paskaidroja. - Daudz neatšķiras no jums, milāniešiem. Ja pie jums kāds ierodas pirkt bruņas vai audumus - vai tad jūs sēdināsiet viņu uz mieta un spīdzināsiet? Vai tā rīkosies sjēnieši, tirgodami savu marcipānu un cukurotos cepumus? Piedevām man ir vēstule, ko rakstījis pats Lielturks, un tā nodrošina man zināmu cieņu.

Mančīno ar pēkšņi pamodušos interesi paraudzījās uz Behaimu.

-     Kā jūs domājat, vai turki nākamgad dosies šurp uz Itāliju? - viņš jautāja.

Behaims paraustīja plecus un pasniedzās pēc alvas biķera.

-     Turki gatavo varenu floti, ar ko uzbrukt Venēcijai, un ir nolīguši pieredzējušus kuģu kapteiņus, - viņš sacīja.

-     Lai Dievs mums žēlīgs! - iesaucās viens no akmeņkaļiem. - Ja brokastīs tie aprīs Venēciju, tad vakariņās tiem būs Milāna!

-     Ja briesmas ir tik tuvu un tik draudošas, - teica Mančīno, - tagad beidzot vajadzētu sūtīt uz Lielturka galma nometni kādu daiļrunīgu, Svēto Rakstu izskaidrošanā pieredzējušu vīru…

-     Nu viņš sāk atkal! - smiedamies iesaucās gleznotājs d'Odžono, vēl ļoti jauniņš, ar brūniem matiem, kas krita pār pleciem. - Šī doma jauc viņam prātu jau gadiem ilgi, - d'Odžono paskaidroja Behaimam. - Par tādu vīru viņš uzskata pats sevi un ir gatavs runāt ar

Lielturku tik ilgi, līdz tas iedegsies mīlestībā un cieņā pret Kristus dievišķumu.

-     Tas būtu lielisks pasākums, - sacīja Mančīno, un viņa acis staroja un kvēloja.

-     To nu labāk metiet ārā no galvas, - Behaims ieteica. - Ticības lietās turki ir lieli savdabji.

Viņš paklaudzināja ar alvas biķeri pa galdu, lai ataicinātu saimnieku, jo vīna krūka bija tukša.

-     Lielākas cerības es lieku uz niršanas aparātu, - vārdu atkal ņēma d'Odžono, - ko izgudrojis meistars Leonardo, lai ar tā palīdzību ieurbtu caurumus ienaidnieka kuģos, kad tie tuvojas mūsu krastiem.

-     Taču līdz šim, - piebilda ērģeļu meistars un komponists Martelji, - viņš ir stūrgalvīgi liedzies atdot šīs niršanas mašīnas plānus karavadoņiem, ņemdams vērā cilvēka ļauno dabu, kas varētu novest pie tā, ka kuģi tiek nogremdēti kopā ar visu apkalpi.

-     Tas ir tiesa, - ierunājās brālis Lūka, nepaceldams acu no saviem zīmējumiem, - un es atkārtošu jums viņa vārdus, tos ir vērts paturēt atmiņā. "Ja tev, ak, cilvēk, tik brīnišķa liekas cilvēka ķermeņa ēka un iekārtojums, tad apdomā, ka tas nav nekas salīdzinājumā ar dvēseli, kura mīt šajā ēkā. Jo tā, lai kas arī būdama, ir Dieva lieta. Tāpēc laid tai dzīvot Viņa darinājumā pēc Viņa gribas un patikšanas un nepieļauj, ka tavas dusmas un ļaunums izposta dzīvi. Jo patiesi, kurš netur vērtē dzīvi, nav pelnījis to iemantot."

-      Kas ir šis meistars Leonardo? - Behaims apvaicājās. - Šovakar dzirdu viņu pieminam jau otro reizi. Vai tas pats, kurš bronzā izlējis nelaiķa hercoga zirgu? Lai vai kā, ar vārdiem viņš prot rīkoties veikli.

-     Tas pats gan, - atbildēja d'Odžono. - Viņš bija mans skolotājs glezniecībā, un visu, ko māku, esmu iemācījies no viņa. Otru tādu kā viņš neatradīsiet nedz jūs, nedz kāds cits. Jo radīt tādu cilvēku otrreiz - tas ir vairāk, nekā daba spēj.

-     Arī izskatās viņš lieliski, - papildināja kokgriezējs. - Varbūt jūs ieraudzīsiet viņu jau šodien pat. Jo viņš zina, ka brālis Lūka, uzturēdamies Milānā, vakaros ir atrodams šeit, "Jērā".

-     Es vis to neapgalvotu tik pārliecināti, - iebilda brālis Lūka. - Vismaz ne ar tādu pārliecību, kādu matemātika dod tiem, kuri balstās uz tās likumiem. Jo vakaros es reizumis esmu "Zvaniņā". Bet tur galdu virsmas ir tik gludas, ka krīts neatstāj nekādas pēdas.

Behaims atcerējās, ka nav taču nācis šurp šā meistara Leonardo dēļ, un, lai sasniegtu nodomāto mērķi, atkal pievērsās Mančīno, kurš patlaban bija pabeidzis savas vakariņas.

-     Tātad par to meiteni… - viņš iesāka.

-     Par kādu meiteni? - Mančīno noprasīja pāri ēdienu bļodām.

-      Par to, kura gāja garām tirgum. Un uzsmaidīja jums.

-     Klusu! Par viņu ne vārda! - Mančīno čukstēja, tramīgi skatīdamies uz kokgriezēju un d'Odžono, kuri diskutēja ar brāli Lūku par "Jēru", "Zvaniņu" un matemātiku.

-    Jūs varētu nosaukt man viņas vārdu, - Behaims ierosināja. - Gluži parasts pakalpojums vīriešu starpā.

-     Klusējiet par viņu, es jūs lūdzu, - Mančīno ļoti klusu noteica tādā tonī, kas nesolīja neko labu.

-     Vai arī pasakiet, kā man viņu atrast, - Behaims neatlaidās, nelokāmi ieņēmis galvā savu nodomu.

-     To es nezinu, - Mančīno atbildēja drusku skaļāk, tomēr joprojām tā, ka sadzirdēt varēja vienīgi Behaims. - Toties pateikšu jums, kā jūs atrādīsieties pats: uz visām četrām rāpodams mājās, jo es būšu jūs pamatīgi noslānījis.

-     Kungs! - Behaims sašuta. - Ko jūs atļaujaties!

-     Ei! Ehei! Kas tad tur notiek? - uzsauca gleznotājs d'Odžono, kura uzmanību bija piesaistījuši Behaima pēdējie, diezgan skaļi izrunātie vārdi. - Vai iet vaļā strīds?

-     Strīds? Nu, kā to ņem, - atbildēja Mančīno, ar skatienu urbdamies Behaimā un plaukstu uzlicis uz dunča spala. - Es ieminējos, ka derētu atvērt logu, lai ienāk svaigs gaiss, bet šis kungs uzskata, ka logam jāpaliek ciet. Dieva dēļ, lai tad paliek ciet.

-     Dieva dēļ, varat vērt to logu vaļā, - īgni noteica Behaims un iztukšoja vīna biķeri, un Mančīno roka atlaidās no dunča spala.

Brīdi valdīja klusums, un, lai to pārtrauktu, d'Odžono ievaicājās:

-     Vai Milānā esat ieradies veikalu darīšanās?

-     Ne gluži, - Behaims atbildēja. - Man jāpiedzen nauda no kāda, kurš man parādā jau gadiem ilgi.

-      Par mazu atlīdzību, kungs, es piedzīšu to naudu jūsu vietā, - Mančīno ierunājās tā, it kā starp abiem nekas nebūtu noticis. - Jums pašam nebūs jāpūlas, visu nokārtošu es. Kā jūs zināt, allaž esmu gatavs jums pakalpot.

Behaims, nospriedis, ka tiek izjokots, uzmeta Mančīno piktu skatienu un vairs nepievērsa viņam uzmanību. Pārmēru izdzertais vīns pamazām kāpa galvā, tomēr Behaims vēl valdīja pār savu rīcību un vārdiem un vairs nekādā gadījumā nevēlējās ielaisties darīšanās ar šo cilvēku, kas tik naski tvēris pie dunča spala. Viņš ņēmās klāstīt savu vajadzību gleznotājam d'Odžono:

-     Mans parādnieks ir florencietis, kurš tagad dzīvo Milānā. Viņu sauc Bernardo Bočeta. Varbūt varat man pateikt, kā man viņu atrast?

Atbildes vietā d'Odžono atgāza galvu un izplūda smieklos, kuriem pievienojās arī pārējie. Vācieša teiktais tiem acīmredzot likās ļoti uzjautrinošs. Nesmējās vienīgi Mančīno. Viņa skatiens kā piekalts kavējās pie Behaima, vaibstos iezīmējās pārsteiguma un bažu izteiksme.

-     Nesaprotu, kas tur smieklīgs, - Behaims satraucās. - Viņš ir man parādā septiņpadsmit dukātus. Septiņpadsmit īstus, pilnvērtīgus dukātus!

-     Var redzēt, kungs, ka neesat no Milānas, - d'Odžono paziņoja. - Jūs nepazīstat šo Bočetu, citādi tērētu savu laiku ienesīgākiem darījumiem.

-     Ko tas nozīmē? - Behaims noprasīja.

-     To, ka jūsu nauda ir zudusi tikpat droši kā tad, ja jūs būtu iesviedis to jūrā.

Šie vārdi trāpīja Behaimam sirdī kā naža dūrieni. Viņš brīdi prātoja par tiem.

-     Nerunājiet tādas blēņas! - viņš tad noteica. - Man ir dokuments par manām prasībām.

-     Tad tik glabājiet to papīru, kā nākas! - d'Odžono deva padomu.

-     Tā es arī darīšu, - Behaims sacīja ar smagu mēli, jo galvā arvien stiprāk dunēja vīns. - Tas ir septiņpadsmit dukātu vērts.

-     Ne septiņpadsmit pliku grašu tas nav vērts, - d'Odžono smējās.

Kokgriezējs uzlika plaukstu Behaimam uz pleca.

-     Pat tad, ja nodzīvosiet tik ilgu mūžu kā vārna, - viņš sacīja, - no Bočetas jūs nedabūsiet pat ne to pliko grasi.

-     Lieciet man mieru ar saviem plikajiem grašiem! - Behaims uzkliedza. - Kas par izteicieniem!

-     Es jums pastāstīšu, kā ir ar to Bočetu, - kokgriezējs turpināja. - Līdz šim viņš ir apkrāpis katru, kam ar viņu bijusi darīšana. Divreiz ir bankrotējis, un katru reizi aiz bankrota slēpās blēdība. Viņš sēdēja cietumā, taču pamanījās tikt laukā, neuzņemoties nekādas saistības. Visi zina, ka viņš ir krāpnieks, bet pieķert viņu nav iespējams. Kad prasīsiet naudu, viņš jums dos tikai vārdus vien un, kad pagriezīsiet viņam muguru, izsmies jūs, un tas būs jūsu vienīgais guvums.

Joahims Behaims trieca dūri galdā.

-     Es varu tikt galā ar simt tādiem kā šis Bočeta, - viņš izgrūda. - Gan es tikšu pie tā, kas man pienākas pēc tiesas un taisnības. Lieku divus dukātus pret vienu.

-     Divus dukātus pret vienu? - iesaucās d'Odžono. - Esmu gatavs tādām derībām. Saderam?

-     Saderam, - Behaims atteica un pasniedzās pār galdu, lai satvertu d'Odžono roku.

-     Varat iesūdzēt viņu tiesā, - pie vārda tika ērģeļ- meistars Martelji. - Jā, to jūs varat, taču tad jūsu naudu pievāks advokāti un aizrunātāji un nekas vairāk tur neiznāks. Padomājiet par to, ko jums saku. Kauns un negods viņam ir kā pīlei ūdens.

-     Kas jūs tāds esat? - iereibušais Behaims noprasīja. - Es jūs nepazīstu. Ko jūs jaucaties manās darīšanās?

-     Piedošanu! - ērģeļmeistars, kluss un pazemīgs vīrs, apjucis nomurmināja.

-      Šis Bočeta, - pavēstīja kokgriezējs, - ir savāds putns. Dzīvo kā nabadzīgākais no visiem ubagiem, pats ar grozu rokā iet uz tirgu pēc kāpostiem, saziedējušas maizes un saknēm, jo nekas cits viņa galdā netiek likts. Un viņš taču varētu dzīvot zaļi, kā dižens prelāts. Jo naudas viņam pietiek, taču viņš ir to noracis vai nobēdzinājis - varbūt zem sarūsējušu naglu čupas vai kur citur. Viņš cieš trūkumu, jo baidās no tā, ka trūkums būs jācieš kādreiz nākotnē.

-     Kā tāda dēle, - Behaims žāvādamies noteica.

-    Jā, gatavā dēle, - kokgriezējs piekrita.

-     Es, - Behaims sacīja, ar roku rādīdams uz savām krūtīm. - Es pats esmu dēle, ja ķēros kādam klāt. Tāds vairs nezinās nevienas mierīgas stundas. Nevienas mierīgas stundas. Un es neatstāšu…

Domas samudžinājās. Behaims mēģināja uzslie- ties kājās, taču tas neizdevās. Viņš teica sev, ka laiks iet mājup, turklāt vēl uz visām četrām, jo iet stāvus, kā staigā citi cilvēki, viņam nav ļauts. Brīdi viņš stingi blenza uz priekšu un tad atcerējās, ko gribējis sacīt.

-     …neatstāšu Milānu, iekams nebūšu dabūjis savu naudu.

-     Tādā gadījumā, - teica viens no abiem akmeņkaļu meistariem, pievirzīdamies Behaimam tuvāk, - jūs rīkotos pareizi, ja pie manis pasūtītu sev kapakmeni. Jo jūs apglabās šeit un nekur citur. Neņemiet ļaunā, kungs, bet tas ir mans arods.

Joahims Behaims dzirdēja šos vārdus, taču nesaskatīja tajos nekādu sakaru. Pie viņa pienāca krodzinieks un prasīja naudu. Bija jāprasa otru un trešo reizi un aizvien skaļāk, un tikai tad Behaims apjēdza, ka jāsamaksā par vīnu. Viņš izvilka naudas zutni un ar nedrošu roku izkaisīja pa galdu lielas un mazas sudraba monētas. Krodzinieks paņēma, cik pienācās, pārējo naudu sabēra zutnī un iespieda to vācietim saujā.

Bridi Behaims palika sēžam - miegains, aizvērtām acīm, galvu noliecis uz krūtīm. Pirkstos bija sažņaugts naudas zutnis. Piepeši viņš izdzirda, ka tiek runāts par viņu.

-     Vācietis no Levantes. Piedzēries. Neviens viņu nepazīst. Mēs nezinām, ko ar viņu iesākt.

Joahims Behaims nožāvājās, pacēla galvu, atvēra acis. Un ieraudzīja vīru, ko šodien bija sastapis vecās pils pagalmā. Tas stāvēja un sarunājās ar brāli Lūku, - tas pats vīrs ar kumpo degunu, viļņainajiem matiem, kuplajām uzacīm un milzīgo pieri, vīrs, kura izskats iedvesa bijību. Behaims gribēja piecelties un paklanīties, taču nejaudāja. Galva noslīga uz krūtīm, un viņu pieveica miegs.

Jau otru reizi liktenis vēlēja Joahimam Behaimam gadīties meistara Leonardo ceļā, un arī šoreiz Behaims cieši turēja rokā naudas zutni. Taču meistara Leonardo domas kavējās pie nelaiķa hercoga pieminekļa, kurā bija atainojis hercogu sēžam zirga mugurā.

- Tas ir tas tirgonis, no kura Moro šodien nopirka abus skaistos zirgus, - meistars Leonardo sacīja. - Kaut jel viņš būtu ieradies Milānā agrāk! Ja viņa lielais ber- bers būtu bijis man par paraugu, veidojot hercoga zirgu, mans darbs būtu izdevies labāks.

4

Pamodies nākamajā rītā, Joahims Behaims vispirms pamanīja pārsteidzošu apstākli: naktī par spilvenu viņam bija kalpojis biezs foliants. Tad viņš apjēdza, ka ir gulējis uz cisu maisa, pilnīgi apģērbies, apsegts ar mēteli, ko pazina kā savējo, un, prātojot par to, kādā veidā viņš nokļuvis mājās un kāpēc gulējis uz cisu maisa, nevis savā gultā, viņu pārņēma nemiers, kas tūdaļ pagaisa, kad viņš aptaustīja mēteļa kabatas un vienā no tām atrada naudas zutni. Gaiņādams prom miegu, viņš izberzēja acis un tikai tagad atskārta, ka istabā nav viens. Uz grīdas sēdēja kāds cilvēks, sakrustojis kājas kā turks, un svilpodams darbojās ap lādi, acīmredzot uzceltu uz diviem kopā sastumtiem krēsliem, bet Behaims nešaubījās, ka iepriekšējā dienā istabā nekādas lādes nav bijis, un neaptvēra, kam tā viņam vajadzīga.

- Taisieties, ka tiekat! - viņš ierunājās mierīgā, tomēr ļoti noteiktā tonī, lai reizi par visām reizēm nospraustu robežu, ko nedrīkst pārkāpt saimnieks, sveču tirgotājs, kurš acīmredzot nelūgts ienācis viņa istabā un varbūt nodomājis izmantot šo telpu arī turpmāk. - Kas jums te meklējams un vēl pašā rīta agrumā? Ņemiet savu lādi un vācieties laukā!

-     Labu ritu! - teica vīrs, sēdēdams uz grīdas. - Tātad esat pamodies, un, ja uzskatāt, ka viens no viesmīlības pienākumiem prasa, lai eju laukā un atstāju jūs vienatnē, tad es to labprāt darīšu, tikai pacietieties dažas minūtes, jo es nevēlētos pārtraukt savu darbu šo pašu mirkli.

-     Kas par manierēm! - vācietis noburkšķēja. - Nākamreiz pieklauvējiet pie durvīm un pajautājiet, vai atļauts ienākt, jo es esmu pieradis pie tādas uzvedības.

Vīrs, sēdēdams pie lādes, pagrieza galvu un atglauda no pieres brūnās matu šķipsnas, un nu kļuva redzams, ka rokā viņam ir ota, no kuras uz grīdas pil zila krāsa.

-      Kungs! Kam man jāprasa atļauja? - viņš jautāja. - Par ko jūs mani uzskatāt, un pie kādām durvīm man jāklauvē?

-     Zvēru pie svēto mocekļu asinīm! Jums taisnība, jūs tiešām neesat tas, par ko jūs noturēju! - Behaims apjucis iesaucās. - Bet, sasodīts, kas tad jūs esat un kāpēc atrodaties šeit? Jūsu seja man liekas redzēta.

-     Es esmu Marko d'Odžono, jūsu rīcībā, kungs, - gleznotājs un meistara Leonardo bijušais skolnieks. Un pagājušā naktī es kopā ar jums dzēru "Jērā" - vai tagad mani atceraties?

-     Protams, kungs, protams, - Behaims atbildēja, veltīgi pūlēdamies apvaldīt žāvas. - Un man jālūdz jums piedošana, jo, patiesību sakot, noturēju jūs par šā nama saimnieku, cilvēku ar gauži aprobežotu prātu, toties viņš ir uzmācīgs un pļāpīgs. No tādiem jāturas pa gabalu, un tiešām nezinu, ko viņš teiks par to, ka jūs noķēpājat viņa grīdu ar zilu krāsu. Tātad jūs esat d'Odžono kungs. Un kāds labs iemesls tādā agrumā atvedis jūs pie manis?

-     Kungs! - d'Odžono balsī ieskanējās nepacietība. - Liekas, jūs vēl arvien neesat īsti pamodies. Iemērciet galvu aukstā ūdenī, tad atžirgsiet, mazgājamā bļoda ir tur, stūrī. Jūs esat pie manis, manā istabā, un es ķēpāju pats savu grīdu.

-     Ak tad tāpēc es pamodies nesapratu, kur atrodos, - Joahims Behaims noteica un nogrozīja galvu, joprojām nedaudz apstulbis.

-      Redziet, vakar mēs nekādi nespējām no jums izprasīt, kurā viesnīcā esat apmeties, - gleznotājs turpināja. - Tāpēc es atvedu jūs pie sevis un jūs gulējāt uz cisu maisa, ko parasti izmanto augsti cienījamais brālis Lūka, ja vēlas stundas vai slikta laika dēļ nakšņo pie manis. Nezinu, kur viņš klīdis šonakt. Taču no rīta jau bija klāt, lai aizņemtos no manis divus karlīno, jo ar šīspasaules labumiem lāga brālis ir apgādāts visai trūcīgi. Tos viņš nedabūja, toties paņēma vienu no maniem ogles zīmuļiem un aizgāja apmierināts, jo ir ne vien matemātiķis, bet arī filozofs un tāpēc ar vilšanos prot samierināties labāk nekā mēs.

Tikmēr Behaims bija paklausījis gleznotāja padomam un no māla krūzes uzlējis sev uz galvas aukstu ūdeni. Mazgādams rokas un seju, viņš teica:

-     Tātad jūs, d'Odžono kungs, šonakt attiecībā uz mani esat izpildījis vismaz vienu no septiņiem svētajiem žēlsirdības darbiem, tiesa gan - uz augsti cienījamā brāļa ērtību rēķina, tāpēc esmu vienādu pateicību parādā gan viņam, gan jums. Jūs arī esat iekūris krāsni, un tas ir jau otrs svētais darbs.

-     Kas attiecas uz trešo, protiet, uz brokastīm, - d'Odžono paziņoja, - tad ar tām ir tā paknapāk. Varu piedāvāt jums tikai maizi un jaunos sīpolus un pēc tam pusi arbūza.

-     Maize ar jaunajiem sīpoliem! - Behaims iesaucās.

-     Vai jūs domājat, ka parasti es ēdu foreles ar trifelēm? Lieciet tik galdā to maizi un sīpolus, es mielošos ar tik gardu muti kā mūļu dzinējs!

Kamēr Behaims ēda brokastis, gleznotājs d'Odžono atkal ķērās pie darba. Koka lāde - bagātas namnieka meitas pūra daļa - bija jāizrotā ar ainām no evaņģēlija. Lādes priekšpusi jau greznoja Kristus, Dievmāte un ļaužu pulciņš.

-     Mūždien viens un tas pats, - d'Odžono sūrojās.

-      Visi kā viens prasa, lai uz viņu lādēm gleznoju brī- numdarišanu un notikumus kāzās Kānā. Tās nolāpītās kāzas esmu gleznojis ne mazāk kā astoņas reizes, tagad jāglezno devītās, bet šis viesu apkalpotājs ar savām māla krūzēm man jau ir līdz kaklam. Šoreiz ierosināju meitenes tēvam un līgavainim - pārmaiņas pēc, kā arī ņemot vērā to, kāda mūsdienās ir laulība, - ka uzgleznošu uz kāzu lādes Kristus satikšanos ar laulības pārkāpēju, taču tie negribēja ne dzirdēt un stūrgalvīgi pieprasīja savu Kānas brīnumu. Nu, Dieva dēļ, lai jau dabū. Ko jūs, kungs, domājat par šo Kristu?

-     Par šo Kristu? Nu, man vis nešķiet, ka Pestītāju kāds mācētu uzgleznot vēl izskatīgāku, - Joahims Behaims atbildēja. Viņš necik labi neprata ietērpt vārdos savu spriedumu par gleznām un citiem mākslas darbiem.

Likās, gleznotājam ar šo uzslavu pietiek.

-      Ari meistars Leonardo, kurš, kā zināt, bija mans skolotājs glezniecības mākslā, nebūs gluži neapmierināts ar šo Kristu, - viņš paziņoja. - Bet, ja es tagad jums izpaustu, cik man samaksās par šo darbu, jūs pārmestu svēto krustu aiz pārsteiguma par to, cik maz man tur sanāk, ja vēl turklāt ņem vērā, cik mūslaikos maksā unce lakas. Jā, šie namnieki prot gūt labumu, tirgojas un kaulējas ar mani, it kā runa būtu par malkas vezumu.

Viņš nopūtās, uzmeta skatienu savām salāpītajām zeķēm un nomīdītajām kurpēm un tad ņēmās gleznot zelta un okera staru vainagu ap sava Kristus galvu.

-     Ar mani nekāda diņģēšanās un kaulēšanās neiet cauri, - teica Behaims, pabeidzis brokastu. - Manas preces cena ir rūpīgi aprēķināta, un no prasītās summas es neatkāpjos ne par grasi. Jums ir sava prece - Kristus, viņa apustuļi, svētā māte un farizeji, Pilāts, muitnieki, ģikts slimnieki, spitālīgie un visas evaņģēlija sievas, piedevām vēl svētie mocekļi un trīs Austrumzemes ķēniņi -, bet man ir manējā: Venēcijas atlass un Alek- sandrijas paklāji, rozīnes krūkās un safrāns un ingvers eļļotos maisos. Un tā, kā ar savu preci rīkojos es, - tā maksā tik un tik, un nebūs nekādas kaulēšanās un diņģēšanās, ja kādam nepatīk, tas var iet savu ceļu, - arī jums ar saviem svētajiem un mocekļiem vajadzētu turēties pie cenas, kas noteikta reizi par visām reizēm. Tik un tik - tā ir jāsaka - pie manis maksā labi uzgleznots

Kristus, tik un tik muitnieks vai apustulis. Jo, ja neturēsieties pie paša noteiktajām cenām, jūs ar visu savu mākslu un pūliņiem nemūžam netiksiet uz zaļa zara.

-     Tur jums būs taisnība, - atzina gleznotājs, vēl arvien darbodamies gar Pestītāja staru vainagu. - Nekad nebiju paraudzījies uz to ar tirgotāja acīm. Protams, jāpatur prātā arī tas, ka viņi, pie manis nevarēdami kaulēties, skries pie citiem gleznotājiem, kuru šeit ir tikpat daudz kā piparmalēju Venēcijā, un es tad palikšu ar garu degunu un, no vilka bēgdams, būšu kritis uz lāci, kā mēdz teikt.

-     Nu labi, - drusku saīdzis, sacīja Behaims. - Dariet, kā gribat, jums pašam vislabāk jāzina, kas jums der. Padomus jums grūti dot, to es jau redzu.

-     Milānieši, - domīgi teica d'Odžono, - pēc dabas visi ir aizdomu pilni, neviens neuzticas savam kaimiņam, katrs domā, ka otrs grib viņu apkrāpt un noplēst pārmērīgu maksu, un tāpēc viņi kaulējas ar mani tāpat kā ar zemniekiem, kuri ved uz tirgu labību, medu, zirņus vai linus un patiešām ir slīpēti blēži, jo ar savu vientiesīgo ģīmi apmāna visu pasauli. Bet par jums, vāciešiem, runā, ka jūs esot godīgi ļaudis, un tādi jūs tiešām esat. Ja reiz esat devuši vārdu, tad pie tā ari paliekat.

Viņš nolika otu un vērtējoši aplūkoja savu darbu, kamēr Behaims sēdēja un glaudīja bārdu.

-     Un tāpēc, - brītiņu klusējis, d'Odžono turpināja, - es arī neraizējos par tiem diviem dukātiem, kaut gan neesmu saņēmis no jums nekādu parādzīmi.

Joahims Behaims iepleta acis.

-     Par kādiem dukātiem? - viņš jautāja, mitējies glaudīt bārdu.

-     Es runāju par tiem diviem dukātiem, kurus jūs vakar vakarā, derībās "Jērā", likāt pret vienu manējo, - d'Odžono paskaidroja. - Un nedomājiet, ka esmu gluži bez līdzekļiem un nespēju pildīt derību noteikumus. Kādu mazumiņu es esmu ietaupījis.

-     Patiesi, nu es atceros kaut ko par derībām un līko- piem, - Behaims nomurmināja un novilka ar plaukstu pār pieri. - Bet lai velns mani parauj, ja vēl atminos, par ko bija runa. Paga, es padomāšu! Vai runa nebija par turkiem? Par to, vai tie jau nākamgad nāks uz Venēciju?

-     Runa bija par Bočetu, par kuru jūs teicāt, ka viņš jums parādā naudu, - d'Odžono atgādināja. - Runa bija par to naudu. Jūs dižojāties, ka spējat stāties pretim viņam un vēl simt līdzīgiem un ka piedzīsiet no viņa naudu. Un es sacīju…

-     Pliki graši! - Joahims Behaims uzjautrināts iesaucās un ar sparu trieca ar plaukstu sev pa stilbu. - Vai jūs neteicāt, ka mana prasība ir septiņpadsmit pliku grašu vērta? Gan es jums parādīšu, kas tie par grašiem. Sasper jods, jā gan, par to bija runa! Jūs esat godavīrs, ka to man atgādinājāt. Zvēru pie savas dvēseles, es to biju pilnīgi aizmirsis.

-     To es manīju, - ar mulsu smaidu atzinās gleznotājs. - Un, kaut arī sacīju, ka neraizējos par jūsu diviem dukātiem…

-     Labāk raizējieties par savējiem, - Behaims viņu pārtrauca, - jo tos jūs jau esat tikpat kā zaudējis. Man tikai jāizdibina, kur atrodas šā Bočetas māja vai dzīvoklis un kur viņš vispār sastopams, gan tad es ieradīšos viņu apciemot. Lai jūsu dukāts gatavojas pārceļošanai! Atvadieties no tā, dodiet līdzi ceļā kādu labu vārdu, jo tas brauks man līdzi uz Levanti.

-     Kungs! - d'Odžono teica. - Par to es ļoti šaubos, un šīm šaubām ir dibināts iemesls, kaut arī diemžēl jāatzīst, ka mani dukāti allaž ir bijuši gatavie klaidoņi un nekad nav vēlējušies pakavēties pie manis ilgāk. Bet, runājot par Bočetu, - viņu nav grūti atrast. Jums tikai jāaiziet līdz Verčelli vārtiem un tad tālāk pa ielu, līdz pa kreisi ieraudzīsiet akmeņu kaudzes, kur senlaikos bijis dārza mūris. Tad jums jāiet caur dārzu, un var gadīties, ka iekrītat akā, ko pilnībā aizseguši dadži. Ja izspruksiet no šīm briesmām, tad nonāksiet pie mājas vai, ja vēlaties, pie mūļēzeļu staļļa, jo ēka ir nožēlojamā stāvoklī, četras sienas ar jumtu pāri, - īsi sakot, kad iziesiet pa Verčelli vārtiem, taujājiet pēc Akas mājas.

-     Aiz Verčelli vārtiem, Akas māja, - Behaims atkārtoja. - To nav grūti paturēt prātā. Un tur es atradīšu Bočetu?

-     Ja uz jūsu klauvēšanu tiks atvērtas durvis, - d'Odžono paskaidroja, - un ja iepriekš nebūsiet ņēmis nelabu galu akas dibenā, tad šajā mājā atradīsiet Bočetu. Un tūdaļ pastāstīšu jums, kas notiks tālāk. Uzzinājis jūsu vārdu un apmeklējuma iemeslu, viņš taisni todien būs pārslogots ar darbiem, nupat būs posies uz vakariņām, steigsies uz neatliekamu tikšanos kādā svarīgā lietā, būs noguris no dienas darījumiem, būs spiests doties svētceļojumā, lai iegūtu indulgences, viņam būs rakstāmas un nogādājamas vēstules vai ari viņš jutīsies slims un viņam būs nepieciešams miers, - ja vien viņš vienkārši neaizcirtīs durvis jums deguna priekšā.

- Par ko jūs mani uzskatāt! - Behaims sašutis iesaucās. - Vai gan es nezinu, ko iesākt ar tādām atrunām? Naudas piedzīšana pieder pie mana amata tāpat kā krāsu bēršana pie jūsējā. Ja es to nespētu, tad kam gan vairs būtu derīgs?

Viņš paņēma mēteli, aplūkoja to un rūpīgi nogludināja, pārvilka ar plaukstu pār dārgo kažokādas apdari, notraukdams pieķērušos salmiņus, tad pasniedzās pēc beretes, ko d'Odžono, naktī pārnācis mājās, bija uzlicis galvā kokā grieztam Svētajam Sebastianam, un piegāja pie loga, lai paskatītos, kāds ārā laiks.

Logs izgāja uz šauru, ar nīku zāli aizaugušu un dēļu žoga apjoztu pagalmu, kura tālajā galā atradās stallis. Un šajā pagalmā Behaims sev par izbrīnu ieraudzīja Mančīno, kurš, blakus nolicis spaini, ar skrāpi sukāja dārku zirgu, kamēr turpat blakus piesiets stāvēja otrs, loss zirgs. Mančīno strādāja čakli un neskatījās augšup, un Behaimam atkal šķita, ka reiz pirms daudziem gadiem viņš jau ir redzējis šo drūmo un grumbaino seju. Taču atmiņu malduguns gaismā viņš nekavējās ilgi, jo uzmācās domas par meiteni, kuras dēļ viņš pagājušā naktī bija sastrīdējies ar Mančīno, acu priekšā atausa viņas tēls - kā viņa smaidīdama, ar nodurtām acīm, steidzas pa Svētā Jēkaba ielu -, un Behaims aizmaldījās sapņos.

"Ja es tagad," viņam pazibēja prātā, "nokāptu lejā pie Mančīno un iedotu lakatiņu, lai aiznes viņai, - gan jau viņa zinātu, kurš to atradis. Un, kad sastapšu viņu atkal, viņa apstāsies vai garāmejot uzsmaidīs, jo Milānā meičas drīkst atļauties dažu vaļību pret vīriešiem, un es teikšu… Jā, ko es viņai teikšu?"

-     Sieva, kas man ar tevi!

Behaims apcirtās apkārt un stingi blenza uz d'Odžono, kurš bija skaļi izrunājis šos vārdus. Likās, te notiek kas pārdabisks, d'Odžono ir nolasījis jautājumu Behaimam no pieres un atbildējis uz to pēc savas saprašanas.

-     Ko? Ko? - Behaims aizsmacis izgrūda. - Ko jūs ar to gribat teikt un par kādu sievu runājat?

-     Kungs! - d'Odžono atteica, nepārtraukdams darbu. - Tie ir vārdi, ko mūsu Pestītājs kāzās Kānā sacīja savai visusvētajai mātes kundzei: sieva, kas man ar tevi! Svētā Jāņa evaņģēlijs, pats sākums, otrā nodaļa, un Pestītājam gleznā es piešķiru tādu stāju un izteiksmi, it kā viņš to būtu teicis šo pašu acumirkli.

-     Tā tas ir. Tā stāv rakstīts evaņģēlijā, - Behaims atsaucās, ārkārtīgi atvieglots. - Un vai jūs arī zināt, kungs, ka lejā pagalmā stāv viens no jūsu biedriem, tas, kurš naktī "Jērā" draudēja man ar dunci?

-     Kurš tad draudēja jums ar dunci? - d'Odžono gribēja zināt.

-     Tas, kuru jūs dēvējat par Mančīno, nezinu, kā viņu sauc īstenībā, - Behaims atbildēja.

-     To no viņa var sagaidīt, - d'Odžono paskaidroja. - Dusmās viņš metas virsū saviem labākajiem draugiem ar jebkuru ieroci, kas gadījies pa rokai, jo gauži ātri iekaist. Un ik rītu šajā stundā jūs varat redzēt viņu lejā pagalmā, tur viņš sukā un izjāda abus "Zvaniņa" saimnieka zirgus, jo Mančīno prot apieties ar zirgiem un šādi nopelna rīta zupu un dažus soldo, ko pēc tam notriec publiskajos namos ar sievišķiem. Un mēs saucam viņu par Mančīno, jo savu īsto vārdu viņš nezina arī pats, un meistars Leonardo saka, tas esot liels brīnums, ka smadzeņu vielas ievainojuma dēļ cilvēks var tik pilnīgi aizmirst savu iepriekšējo dzīvi…

-     To man jau vakar gari un plaši izklāstīja krodzinieks, - Behaims viņu pārtrauca. - Un man nu laiks iet. Pateicos jums, kungs, par jūsu labdarību, to es neaizmirsīšu, novēlu jums sekmes darbā, un apsveriet manu padomu, tas nāks jums par labu. Ceru, mēs atkal redzēsimies "Jērā" vai tad, kad atnākšu pēc sava dukāta, bet tikmēr - lai Dievs jūs sargā, kungs, lai Dievs jūs sargā!

Pamājis ar bereti, viņš izgāja no istabas un aizvēra aiz sevis durvis, uz kurām ārpusē brālis Lūka ar ogli bija uzrakstījis: "Te dzīvo sīkstulis", jo nebija dabūjis no d'Odžono tos divus karlīno.

-      Strādājiet rūpīgi, lai es nedzirdētu sūdzības par jums, - omulīgi noskaņotais Behaims sacīja Mančīno, jo uzskatīja, ka tas ir labākais veids, kā aizsākt sarunu ar tirgus, kroga un staļļa dzejnieku, kas patlaban sukā zirgu.

Mančīno pacēla acis, ieraudzīja, kas nostājies viņam blakus, drusku savieba lūpas, tomēr tad pieklājīgā tonī atsaucās:

-     Labrīt, kungs! Vai bijāt mierā ar izmitināšanu?

-     Tā bija labāka, nekā biju pelnījis un varēju gaidīt, - Behaims paskaidroja. - Ja tas kungs tur augšā, - viņš ar īkšķi norādīja uz d'Odžono logu, - nebūtu mani tik kristīgi uzņēmis, tad es šorīt no rīta būtu atrasts guļam renstelē.

-     Tas ir tāpēc, - Mančīno paskaidroja, - ka jūs, vācieši, nemākat atšķirt vīnus. Tas, ko jums vakar cēla galdā krodzinieks, nav no tiem, ko dzer veselām krūkām.

-     Tā tas ir, - Behaims piekrita. - Bet pēc tam jau visi gudri. Taču jūs šodien runājat ar mani gluži saprātīgi, turpretī vakar klupāt man virsū kā ārprātīgs.

-     Tāpēc, ka jūs nerimāties runāt par to meiteni, - Mančīno aizbildinājās, - kaut gan es lūgtin lūdzu, lai liekaties mierā. Negribēju, lai mani biedri nojauš par draudzību un sirsnību, ko jūtu pret šo bērnu. Viņi būtu vareni uzjautrinājušies un nevilcinātos izvazāt nabaga meitenes labo slavu pa visām pilsētas peļķēm un renstelēm. Tāpēc turpmākam lieciet aiz auss, kungs: ne vārda par šo meiteni, maniem biedriem dzirdot!

-     Vai patiesi? - Behaims brīnījās. - Bet man šķita, ka viņi ir godājami ļaudis ar labiem tikumiem.

-     Tādi viņi ir gan, tādi viņi ir! - Mančīno iesaucās un aiz apaušiem pieturēja dārko zirgu, kas kļuva nemierīgs. - Godājami ļaudis ar labiem tikumiem. Toties es tāds neesmu. Nē, es nekad neesmu piederējis pie godājamiem ļaudīm, un par maniem tikumiem labāk nerunāsim. īsi sakot, mani biedri uzskata, ka meitene, kura izturas pret mani ar sirsnību vai pat tikai atbild uz manu sveicienu, var būt tikai viena no tām, kuru mīlestība pērkama par naudu.

-     Patiesību sakot, pēc tādas viņa neizskatījās, - piezīmēja Behaims, pilnībā iegrimis atmiņās par meiteni. - Bet, ja viņa būtu no tām, nekāda cena viņai nebūtu par augstu.

-     Viņa ir skaista un tīra kā tikko uzplaukusi roze, - Mančīno noteica un iemērca skrāpi un savu kailo roku ūdens spainī.

-     Viņa ir labi noaugusi, - Behaims atzina, - ar svaigu sejas krāsu, ne no tām mazasinīgajām. Neteikšu, ka viņa man nepatīk. Ja jūs varētu dot man mājienu, kurā baznīcā viņa klausās misi…

-     Tātad jūs gribat sev par savedēju ne tikai mani, bet arī Dievu to Kungu! - Mančīno nikni iesaucās.

-     Par savedēju? - Joahims Behaims sašuta. - Kungs! Vairāk cieņas pret svētām lietām! Jums nav jātrin mēle gar mises apmeklējumu. Kurš te runā par savešanu? Es tikai vēlos atdot viņai lakatiņu, ko viņa pazaudēja un ko es pacēlu no bruģa.

Viņš izņēma no mēteļa kabatas boccaccino linu lakatiņu un piegrūda to Mančīno pie paša deguna.

-    Jā, tas ir viņas lakatiņš, to es pazīstu, - Mančīno sacīja un saudzīgi saņēma drāniņu divos slapjos pirkstos. - To es iedāvināju viņai vārda dienā līdz ar pudelīti ziedu smaržas esences. Tātad tas viņai nejauši nokritis zemē.

-     Jā, un varat atdot to viņai kopā ar sirsnīgu sveicienu no tā, kurš sekoja viņai pa pēdām, - Behaims ierosināja. - Un nenoliegšu, ka labprāt vēlētos redzēt viņu vēlreiz, viņa man ļoti iepatikās, un, kas zina, var būt, ka arī es viņai nelikos netīkams. Taču viņa pēkšņi nozuda kā vējš, un ko gan viņa domā? Ka man ir laiks skraidīt viņai pakaļ pa visām Milānas ielām? Meklēt viņu visās baznīcās un visos tirgus laukumos? Nē, to neļauj darījumi, kas man kārtojami Milānā, - pastāstiet to manai Anniņai!

-     Kā jūs teicāt, kam lai es pastāstu par jūsu darījumiem? - Mančīno gribēja zināt.

-     Manai Anniņai, kam tad vēl, - Behaims atbildēja.

-     Vai varbūt viņu nesauc tā? Jūs beidzot varētu izpaust man viņas vārdu.

Mančīno palaida šo vēlmi gar ausīm.

-     Tātad jūs iesiet pie šā Bočetas un prasīsiet savu naudu? - viņš vaicāja.

-     Jā, tā es darīšu, - Behaims ar uzsvaru apliecināja.

-     Rīt vai kādu citu dienu aiziešu pie viņa un nokārtošu šo lietu. Bet, kas attiecas uz meiteni, kuru man acīmredzot nav lemts vairs redzēt…

-     Jūs viņu redzēsiet, - noteica Mančīno, un skumju vietā viņa sejā pavīdēja slēpts niknums. - Jā, jo tam es nespēju stāties ceļā. Un lieciet vērā, ko teikšu: baidos, ka meitenei tas viss beigsies slikti. Jums tieši tāpat, kad es jums saku. Un varbūt arī man pašam.

5

Akas māja, kā jau d'Odžono teicis, tiešām bija ārkārtīgi nolaista. Likās, tā gadiem ilgi stāvējusi neapdzīvota, jumts bija caurs, baļķi izkurtējuši, skurstenis sabrucis, no sienām nolupis apmetums, mūrī iestiepušās plaisas, un Behaims varēja klaudzināt un saukt, cik skaļi vien jaudādams, bet durvis neviens nevēra vaļā. Kamēr viņš tā klauvēja, gaidīja, sauca, klauvēja un atkal sauca, un atkal gaidīja, viņa skatiens nejauši pievērsās aizrestotam logam virs durvīm, un šajā logā viņš pamanīja kādu seju, kura, bārdas rugājiem apaugusi un nosmulusi, atstāja tādu pašu noplukuma un panīkuma iespaidu kā māja. Vīrietis aiz loga vērīgi noskatījās, kā Behaims apdauza pirkstu kauliņus pret durvīm.

-     Kungs, ko tas nozīmē? Kāpēc jūs neverat vaļā durvis? - Behaims pikti uzsauca.

-     Ko jūs tā trokšņojat, piedevām vēl svešā gruntsgabalā, un vispār - kas jūs tāds esat? - uzrunātais attrauca.

-     Es meklēju cilvēku, vārdā Bočeta, - Behaims paziņoja. - Bernardo Bočeta. Man teica, ka viņš esot atrodams šajā mājā.

-      Bernardo Bočetu meklē visi, - vīrs logā ērcīgi noteica. - Pārāk daudzi meklē Bernardo Bočetu. Paskatīsimies, ko esat atnesis, iekams laižu jūs iekšā.

-     Ko es esmu atnesis? - Behaims izbrīnījies iesaucās. - Sasodīts, kas tad man jāatnes, lai jūs laistu mani iekšā?

-     Ja jums nav nekā ieķīlājama, tad ejiet vien prom, - vīrs logā pamācīja. - Pret vienkāršu galvojumu te nekas netiek aizdots. Vai varbūt esat ieradies izpirkt ķīlu? Tādā gadījumā šī nav īstā stunda, nāciet pēcpusdienā!

-     Kungs! - Behaims sacīja. - Es negribu aizņemties naudu, un man pie jums nav nekādas ķīlas. Es gribu redzēt Bočetas kungu, vairāk nekā.

-      Redzēt Bočetas kungu un vairāk nekā? - vīrs logā atkārtoja ar milzīgu izbrīnu balsī. - Kālab jums jāredz Bočetas kungs, ja, spriežot pēc izskata, naudas līdzekļu ziņā jūs neesat nonācis nekādās grūtībās vai sarežģījumos? Kas tad tur ko redzēt? Un, kad būsiet viņu redzējis, - kas tālāk? Jo Bočeta esmu es!

Pārsteigtais vācietis soli atkāpās un vēlreiz nopētīja vīrieša noplukušo ārieni un saliesējušos vaibstus; bet reiz šis cilvēks taču bija piederējis pie Florences pilsētas augstākajām aprindām. Tad ciemiņš paklanījās un sacīja:

-     Mans vārds ir Behaims, un esmu atnesis jums, kungs, sveicienus no mana tēva Sebastiana Behaima, Melnikas tirgotāja. Viņš priecāsies, kad pastāstīšu, ka esmu bijis jūsu mājā un atradis jūs pie stipras veselības un labos apstākļos.

-      Behaims! Sebastians Behaims! - Bočeta murmināja. -Jā, kungs, jums taisnība, viņš būs jums pateicīgs par katru sīkāko ziņu, ko nodosiet no manis, vēstis no draugiem jau pienāk tik reti. Tātad - pasakiet viņam, ka nevaru sūdzēties par dzīvi, vēl arvien esmu mundrs, tikai tie pārējie apstākļi… bet jūs jau pats zināt, kādi tagad laiki, kara troksnis, dārdzība, piedevām vēl ļaužu nenovīdība un ļaunprātība, visvisādas blēdības, ir jāapbruņojas ar pacietību un jāsamierinās arī ar visu slikto, jo Dievs nu reiz nav lēmis citādi, tā ir viņa griba, un neviens nezina, vai rit nebūs vēl sliktāk. Tātad - pasakiet savam tēva kungam…

-     Kungs! Vai jūs tiešām nelaidīsiet mani iekšā? - Behaims viņu pārtrauca.

-     Kā nu ne, protams. Tūdaļ, - Bočeta atteica. - Jūs tātad esat Sebastiana Behaima dēls. Tā droši vien ir liela laime - atstāt pasaulē dēlu, bet man tā ir liegta. Nu labi, tātad pasakiet savam tēva kungam, kad stāstīsiet viņam par mani…

-     Man likās, jūs gribējāt laist mani iekšā, - vācietis piezīmēja.

-     Patiesi, jā, un es te stāvu un pļāpāju! Mirklīti pacietības - kur man tā atslēga? Jā, un ziniet, kā par nelaimi, man mājā nav nedz vīna, nedz augļu, nedz kā cita, ar ko varētu jūs pacienāt, bet gribas taču parādīt viesiem godu, kā prasa paraža. Varbūt, ņemot vērā šo apstākli, jūs neliksiet man krist kaunā un pienāksiet citreiz, tad es būšu labāk apgādājies ar visu nepieciešamo.

-     Nē, kungs, - Behaims apņēmīgi noskaldīja. - Neteikšu, ka neprotu novērtēt krūku laba vīna, taču tik ilgi esmu alcis kādu stundiņu patērzēt ar jums, ka nevēlos to atlikt bez īpašas nepieciešamības, tam var rasties jauni šķēršļi, jo mēs jau nezinām - kā jūs nupat pareizi piezīmējāt -, ko nesīs rītdiena. Tāpēc es jūs lūdzu - nelieciet man vēl ilgāk stāvēt pie jūsu namdurvīm.

Seja nozuda no loga, atskanēja šļūcoši soļi, nožva- dzēja ķēde, slēdzenē nokrikstēja atslēga, un, nostājies atvērtajās durvīs, Bočeta vēlreiz mēģināja iebilst:

-     Redziet, tieši priekšpusdienas stundās es mēdzu pievērsties darījumiem, tāpēc domāju…

Behaims pārtrauca viņu pusvārdā.

-     Nu, mēs jau varam parunāt ari par darījumiem, - viņš noteica un pārkāpa pār slieksni.

Istaba, kurā Bočeta ieveda savu viesi, bija gaužām trūcīgi mēbelēta. Galds un divi krēsli, sols, kam palikušas tikai trīs kājas, stūri - ķirmju izlodāta koka lāde, uz grīdas divi meldru paklājiņi - tas bija viss iekārtojums. Uz galda līdzās rakstāmlietām stāvēja ūdens karafe un alvas biķeris. Taču pie sienas karājās mazs, neierāmēts madonnas attēls, iespējams - laba meistara darbs, un Behaims piegāja tuvāk, lai to aplūkotu.

-     Mūsu mīļotā Dievmāte, - Bočeta paskaidroja. - To man atstāja gleznotājs, kurš bija līdz kaklam iekūlies parādos. Par šo mazo glezniņu meistars Leonardo, pats būdams gleznotājs, piedāvāja man četrus dukātus skaidrā naudā. Vai spējat izprast, kāpēc tāds, kuram pašam tikai jānostājas pie molberta, lai ar otu un drusciņ krāsas radītu tādu pašu vai vēl skaistāku gleznu, ir gatavs maksāt četrus dukātus, un piedevām tai nemaz nav rāmja. Starp citu, viņš, meistars Leonardo, pagodināja mani, savā skiču albumā uzzīmēdams manu ģīmetni.

Tad Bočeta aicināja Behaimu apsēsties, piekodinādams uzmanīties.

-     Tikai sēdieties gan labi viegli, - viņš teica. - Šie krēsli vairāk ir pielāgoti manam svaram, nevis jūsējam. Vai nevēlaties spirdzināties ar malciņu ūdens? Tas jau ir galdā. Ja pie rokas tagad būtu mans kalps, es liktu atnest drusku vīna no tuvākā kroga, bet, redziet, pirms trim nedēļām nosūtīju viņu atpakaļ uz ciemu pie ģimenes, jo, ticiet man, šajos laikos viena lieka mute mājā - tas nav nekāds nieks.

Viņš nopūtās, noklanīja galvu un uz brīdi iegrima atmiņās.

-     Jā, kungs, tie bija pavisam citi laiki, kad mēs ar jūsu tēvu ik svētdienu sēdāmies mugurā mūļiem un jājām uz ciemiem un lauku sētām, lai jokotu ar zemnieku meičām un kniebtu tām delmos un citās vietiņās. Jūsu tēva kungam tas sagādāja prieku, un, ziniet, viņš tomēr izskatījās tik godājams, ka taisni vai uzmācās vēlēšanās izsūdzēt viņam grēkus, tik cienīgs un godājams viņš izskatījās. Jā, oma bija laba, un veikali zēla un plauka. Nu, kas pagājis - pagājis, un tagad jau arī pienācis tāds vecums, kurā cilvēks, brīvs no visām kaislībām, var kalpot Dievam. Darījumiem esmu metis mieru un, ja reizumis vēl apgrozu naudu, tad tikai tādēļ, lai ar nopelnīto palīdzētu nabagiem, jo šeit, savā kvartālā, esmu pazīstams kā Dieva un visu trūkumcietēju draugs. Bet vai jūs negribējāt runāt par saviem darījumiem? Varbūt esat nolēmis šeit, Milānā, ieguldīt naudu, tur es varētu jums krietni izpalīdzēt. Varu uzglabāt jebkuru summu par labiem procentiem, ar jebkuru nodrošinājumu, kādu vien vēlaties, bet nepieminiet starpnieka atalgojumu, jo visu, ko daru, es daru vienīgi aiz draudzības pret jums un jūsu tēvu. Nu? Par kādu summu ir runa?

-     Runa ir, - Behaims atbildēja, - par septiņpadsmit dukātiem!

-     Tas būs joks, - Bočeta noteica. - Jūs taču nerunājat nopietni. Jūs gribat ieguldīt septiņpadsmit dukātu?

-     Nē, es gribu tos piedzīt, - Behaims paskaidroja. - No jums. Mūsu norēķinos jau gadiem atrodams neno- līdzināts parāds par septiņpadsmit dukātiem, un esmu ieradies tos no jums piedzīt.

-     Septiņpadsmit dukātu? Neko par tādiem nezinu, - Bočeta sacīja.

-     Zināt gan, - Behaims teica, - jo par tiem man ir parādzīme, rakstīta ar jūsu roku. Vai vēlaties redzēt?

-     Tas nav vajadzīgs, - Bočeta atbildēja. - Ja jūs tā sakāt, tad tas droši vien būs pareizi. Man ir ļoti svarīgi, lai jūs un jūsu tēvs būtu mierā, Behaima kungs, - bet pasakiet man tikai vienu: vai tāda sīkuma dēļ jūs uzņē- māties ceļojuma grūtības? Labi, es neko nesaku, ja kāds dodas ceļojumā grēku atlaides vai cita dievbijīga nolūka dēļ…

-      Milānā man bija kārtojami vēl citi un lielāki darījumi, - Behaims paskaidroja.

Likās, Bočeta mirkli apdomā stāvokli.

-     Nu, tātad šī lieta ir nokārtota, - viņš pēdīgi noteica. - Par naudu neraizējieties. Mierīgi atstājiet to manās rokās. Neredzu ne mazāko briesmu, ka jūs varētu to zaudēt. Pie manis tā glabājas tikpat droši un vēl drošāk nekā Altoviti bankā.

-     Kungs! - vācietis sašutis iesaucās. - Vai jūs uzskatāt mani par nelgu, ja domājat atkratīties no manis ar tādiem vārdiem?

-     Kālab lai es uzskatītu jūs par nelgu? - Bočeta sacīja. - Gluži otrādi, patlaban cenšos izteikt jums saprātīgu priekšlikumu: nerunāsim vairs par šo lietu, liksim tai mieru! Tā nav to vērta, lai divi vīri, kas viens otru ciena, šķirtos nemierā.

-     Piesargieties, kungs! - Behaims brīdināja, un balsī ieskanējās augošs niknums. - Gana ilgi esmu bijis pacietīgs. Ja turpināsiet savas tukšās atrunas, jums tas nebeigsies labi. Nebeigsies labi, kungs! Jūs mani nepazīstat.

Nu Bočeta izskatījās gauži noraizējies.

-      Vai nu vajag tik bargi? - viņš kurnēja. - Vai tā jārunā ar cilvēku, kas viesmīlīgi uzņēmis ciemiņu savā namā? Tomēr jūsu tēva dēļ es panesīšu arī šo apvainojumu. No tā varat secināt, cik ļoti esmu viņam pieķēries. Un, ja jau jums, kā rādās, tā nauda ir tik ļoti no svara, jūs to dabūsiet, kungs, dabūsiet, esmu mīksts kā vasks, kad man darīšana ar godavīru un labu draugu. Tiesa, patlaban man mājā nav naudas, taču būs jau rīt, būs šo pēcpusdien, noskaitīšu to jums galdā, pat ja man būtu jāpārdodas verdzībā, lai to sagādātu.

Bočetas nožēla par to, ka mājā nav naudas, skanēja tik patiesīgi, tik godīga šķita centība un apņemšanās nokārtot šo lietu pēc iespējas drīzāk, ka Behaims piemirsa, ar ko viņam darīšana, un ierunājās maigākos toņos. Viņš pauda nožēlu, ka aizsvilies un ķēries pie skarbiem vārdiem, un apliecināja gatavību dot Bočetam parāda nomaksai vēl divas dienas laika.

Bet, kad Behaims atstāja māju un aiz viņa čīkstēdamas un žvadzēdamas aizcirtās durvis, viņš vairs nejutās tik apmierināts ar sevi. Viņš gāja prom tukšām rokām, nesaņēmis neko citu kā vien solījumus, un tagad šķita, ka Bočetam bijis tikai viens mērķis - bez trača izdabūt viņu laukā no mājas. Behaims atcerējās, ka Bočeta taču aizdod naudu pret ķīlām. "Parādiet, ko esat atnesis," viņš bija teicis, un: "Ja jums nav nekā ieķīlājama, tad ejiet vien prom!" Un kā augļotājam viņam taču bija nepieciešams, lai vajadzīgās summas allaž būtu mājā, skaidrā naudā.

Joahims Behaims apstājies kodīja lūpas, dusmodamies par to, ka šī doma ienākusi prātā tikai tagad, kad jau ir par vēlu. Klusu pie sevis šķendēdamies, viņš devās tālāk un pēkšņi izdzirda Bočetas balsi:

-     Ei! Jūs tur! Nāciet atpakaļ! Man jums ir kas sakāms!

Pārsteigts un iepriecināts Behaims pagriezās atpakaļ - taču nekā, durvis nebija atvērtas. Aiz loga restēm parādījās Bočetas seja. Tas pat nedomāja laist viņu iekšā, tikai uzsauca:

-    Jūsu tēvs taču būs iedevis jums līdzi ceļanaudu. Kā ir ar to? Vai visu esat noplenderējis un palaidis vējā?

Šie vārdi pārsteidza Behaimu tik ļoti, ka viņš mirkli nespēja atrast atbildi.

-     Ko nu stāvat kā tāds auns, - Bočeta turpināja. - Kā ir ar to ceļanaudu? Nospēlēta, nodzerta vai iztērēta meitām? Un tagad jūs gribat iedzīvoties uz citu cilvēku rēķina? Skriesiet diedelēt pie tēva draugiem? Vai kauna jums nav? Ejiet, ejiet, lai Dievs ved jūs uz pareizā ceļa! Jūs esat jauns, ar stiprām rokām, jūs varētu apskatīties pēc kāda darba, nevis diedelēt un apgrūtināt cilvēkus. Septiņpadsmit dukātu? Vai vairāk negribat? Septiņpadsmit bliezienu ar nūju gan varat dabūt!

-     Kungs! - Behaims atguva valodu, ar pūlēm valdīdams sašutumu. - Jūsu nekaunība mani neuztrauc. Bet par to, ka stūrgalvīgi liedzaties nolīdzināt savu parādu, es iesūdzēšu jūs tiesā, un jūs piedzīvosiet to kaunu, ka jūsu vārds tiks izsludināts publiski, - nemaz nerunājot par parādu cietumu un koka kluci ķēdē jums pie kājām.

-      Tiesā? - Bočeta smiedamies iesaucās. - Jā, sauciet vien mani pie tiesas! Varbūt labāk vēlaties ar pliku pēcpusi iesēsties tur tajā nātru puduri aiz akas? Tas jums beigtos patīkamāk. Parādu cietums! Koka klucis! Ak, Dieva bezgalīgā lēnprātība, kādi gan lopi dzīvo pasaulē! Jā, ejiet vien, ejiet pie tiesas!

Un Bočetas seja nozuda no loga.

Behaimam grūti nācās kaut uz mirkli samierināties ar tik kaunpilnu lietas iznākumu. Sevišķi kaitināja norādījums par nātrēm, kas šķita nopietni domāts, jo aizaugušajā dārzā nātru tiešām bija papilnam. Behaimam gribējās uzlauzt Bočetas durvis, lai brītiņu apstrādātu viņu ar dūrēm. Taču tādējādi Behaims noziegtos pret likumu, un tas nu nebija viņa dabā. Lai cik izkurtējusi bija māja, durvis vienīgās turējās ciešamā stāvokli. Tās bija darinātas no bieziem ozolkoka dēļiem, un ar plikām dūrēm tām neko nevarēja padarīt.

Tāpēc tagad neatlika nekas cits kā vien iet savu ceļu, un iedams viņš izplūda niknuma iedvestos vārdos gan par Bočetu, gan pats par sevi. Bočetu viņš lamāja par nelietīgu, zaglīgu un nodevīgu sīkstuli un nešķīstu laupītāju, bet sevi - par nekam nederīgu stulbeni un aitas- galvu, kas pelnījis kāvienu. Tik skaļā balsī, ka garāmgājēji atskatījās, viņš apliecināja, ka grib redzēt Bočetu sažūstam karātavu cilpā, jo Dievs esot viņam parādā šo mazo gandarījumu. Šādā veidā ierindojis savā parādnieku sarakstā arī Dievu, Behaims mazliet nomierinājās, jo viņam bija mācīts, ka Dievs ir savu reizi gauss, tomēr kopumā krietns un uzticams maksātājs, kurš nepiemirst ari procentus. Pēc pārciestajām nepatikšanām šķita pienācis laiks novēlēt sev kādu krūciņu vīna, šo gandarījumu viņš bija parādā pats sev un, pret saviem pienākumiem izturēdamies ļoti nopietni, tūdaļ aiz Verčelli vārtiem iegāja krogā, un pirmais, ko viņš tur ieraudzīja, bija Mančīno, kurš sēdēja kaktā un pa logu domīgi nolūkojās ielas rosībā.

Kad Mančīno pacēla acis un pamanīja Joahimu Behaimu, viņa sejā atspoguļojās pretrunīgas jūtas. Behaims jau vairākkārt bija apgrūtinājis viņu ar neatlaidīgu prašņāšanu par meiteni, kuru ietiepīgi dēvēja par savu Anniņu. Taču patlaban viņš nāca īstajā brīdī. Un Mančīno nekavējās paust šo attieksmi.

-     Sēdieties, ja jau mans labais eņģelis ir atvedis uz šejieni jūs, nevis kādu citu, - viņš sacīja.

-     Kungs! - Behaims ērcīgi iesaucās. - Ar mani nepieklājas sasveicināties šādi. Esmu pieradis un drīkstu gaidīt, ka mani sveicina laipnāk.

-     Jums taisnība, - Mančīno atzina. - Pirmais bauslis: sadzīvo labi ar to, kuram ir nauda. Tāpēc sēdieties un pacietiet manu sabiedrību. Bet, kas zīmējas uz manu labo eņģeli, tad manā mūžā viņš ir rūpējies par mani pavisam maz, citādi man klātos labāk un šodien es varētu jūs šeit pamielot ar jaunu kapaunu vai teļa krūtiņu, kas vircota ar koriandru.

-     Neņemiet to pie sirds, - Behaims mierināja. - Esmu iegriezies tikai iedzert pinti vīna.

-     Ei! Saimniek! - Mančīno uzsauca. - Ko tu tur slaisties? Pinti vīna šim kungam! Kā redzi, man netrūkst draugu.

Un, pievērsies Behaimam, viņš turpināja:

-     Tātad mans labais eņģelis pirms stundas kā gatavais gaisagrābeklis visrupjākajā veidā atstāja novārtā pienākumus pret mani, pieļaudams, lai es, neko ļaunu nenojauzdams, ieeju šajā krogā, kurā mani acīmredzot pazīst, jo šis resnais krodzinieks pirms jūsu ierašanās ne mirkli neizlaida mani no acīm. Un es taču, pats no tā ciezdams, izturējos pret viņu nepelnīti iejūtīgi un saudzīgi, lūgdams celt galdā tikai turnepšus, un ar tiem remdēju savu izsalkumu tikai par trešdaļu. Bet vai gan var gaidīt pateicību no krodzinieka!

Viņš apklusa, un grumbu izvagotajā sejā parādījās raižu un nožēlas vaibsts.

-     Un kāpēc krodzinieks pagodina jūs ar tādu uzmanību? - Behaims gluži lieki jautāja, jo atbildi zināja pats.

-     Tāpēc, - Mančīno paskaidroja, - ka viņš jau paredz mirkli, kurā es samaksas vietā došu atļauju aptaustīt sava tukšā zutņa krokas. Un, ja viņš ar to nebūs mierā un meklēs strīdu, es viņam iesperšu - vai ari viņš iespers man, kā nu labpatiks veiksmei un kauju dievam, un pēc tam es lūkošu aizmukt.

-     Tas gan labi, tad būs jautri, - Behaims noteica. - Vai negadīsies arī kāds mazs naža dūriens?

-     Ļoti iespējams, - ar drūmu sejas izteiksmi atbildēja Mančīno.

-     Velns parāvis, tur man jābūt klāt! - Behaims iesaucās. - Bet vai iepriekš mēs nevarētu nokārto savu mazo darījumu?

-     Par kādu darījumu jūs runājat? - Mančīno jautāja.

-     Redziet, mans labais eņģelis, - vācietis paskaidroja, - kurš nav tāds gaisagrābeklis kā jūsējais un zina savus pienākumus, ir devis man iespēju pamielot jūs ar ceptu kapaunu vai vircotu teļa gaļas desu, pēc jūsu patikšanas. Tad jums būs…

-     Ei, saimniek! - Mančīno jau sauca. - Nāciet šurp un paklausieties, ko saka šis kungs! Paklausieties tikai, ar viņa muti runā Dieva balss.

-     …divkāršs ieguvums, - Behaims turpināja. - Vispirms ieguvums jūsu dvēselei, jo būsiet izdarījis labu darbu, pateikdams man, kur lai atrodu savu Anniņu, un kapaunu jūs dabūsiet piedevām.

-     Pazūdi! - Mančīno pavēlēja pienākušajam saimniekam. - Ak tad tādas tās lietas. Es esmu cilvēks, kurš par drusku ēdamā gatavs pārdot visu. Jums taisnība, kungs. Mazi ļautiņi, maza aldziņa. Un kas gan es šajā pasaulē esmu, ja ne sīks andelmanis, kurš pārdod to, kas gadījies pie rokas, - vienreiz pantus, citreiz sievišķus. Jums taisnība, kungs, tāds es esmu, jums taisnība.

-     Tātad, ja saprotu pareizi, jūs pieņemat manu piedāvājumu, - Behaims secināja.

-     Gadījumā ja es to pieņemtu, - Mančīno teica, - es tiešām nesaprotu, kādu labumu no tā varat gūt jūs.

-     Pasakiet man beidzot, kur viņa dzīvo, - Behaims skubināja. - Par visu pārējo parūpēšos pats.

-     Piesargieties! - Mančīno sacīja, raudzīdamies ārā uz ielu kā iegrimis domās. - Divu kvēlu acu dēļ Sim- sons zaudēja pats savu acugaismu. Divu baltu krūšu dēļ ķēniņš Dāvids aizmirsa Dieva bijāšanu. Divu slaidu kāju dēļ krita Kristītāja galva.

-     Ko niekus! - vācietis iesmējās. - Varbūt šajā pasākumā es izmežģīšu kāju, bet tas tad arī būs viss.

-     Ko, ko? Es jūs nesaprotu, - Mančīno teica.

-     Pie viņas mājas es ieradīšos zirga mugurā, - Behaims paskaidroja, - likšu tam dancot un taisīt kurbe- tes un panākšu, lai tas saudzīgi izmet mani no segliem. Tad saukšu palīgā, vaidēšu un stenēšu tā, ka lai Dievs žēlīgs, un izlikšos zaudējam samaņu, un mani ienesīs viņas mājā. Vairāk neko man nevajag.

-     Un tālāk? - Mančīno jautāja.

-     Tas lai paliek manā ziņā, - Behaims atteica un noglaudīja tumšo, rūpīgi apcirpto bārdu.

-     Labi, tādā gadījumā atstāšu jūs guļam uz ielas ar sadauzītu, izmežģītu vai lauztu kāju, - Mančīno apsolīja, - jo viņa neuzņems jūs savā mājā, par to varat būt drošs. Varbūt tad, ja jūs būtu francūzis vai flāms, jo tie tagad ir modē un bauda Milānas sieviešu labvēlību. Bet vācieši? Tiem ir tikpat maz izredžu kā turkiem.

-     Neesiet nekaunīgs! - Behaims aizvainots aizrādīja.

-     Varbūt pēc laiciņa kāds pasauks feldšeri, - Mančīno turpināja, - un tas jums salāpīs kāju. Tātad apsveriet, vai kapaunu labprātāk negribat likt man galdā Dieva dēļ. Jo tad arī jūsu ieguvums būtu divkāršs. Vispirms ieguvums dvēselei un piedevām veseli locekļi.

-     Varbūt jums taisnība, - vācietis piekāpās. - Taču tas būtu pret visiem tirgošanās noteikumiem.

-     Tad paturiet to kapaunu sev! - Mančīno atcirta. - Un, ja, par spīti visiem tirgošanās noteikumiem, jums ienāktu prātā augstsirdīgā doma samaksāt par maniem turnepšiem, tad tikai neiztēlojieties, ka tādējādi izdarāt man ko labu. Par to jums varbūt pateiksies krodzinieks, tādā veidā ticis pie savas naudas. Bet, runājot par to meiteni: es zināju, ka viņa ies te garām, un bažījos, ka jūs viņu pamanīsiet. Viņa pagāja garām, un jūs viņu nepamanījāt. Tobrīd bijāt aizņemts ar zirga dancināšanu pie viņas mājas, pēc tam ar salauztu kāju gulējāt zemē un bolījāt acis. Tātad šoreiz jūs…

Viņš apklusa. Meitene - tā, par kuru risinājusies tirgošanās, - stāvēja krogā. Viņa smaidīdama draudzīgi pamāja Mančīno ar galvu. Un tad nāca tuvāk. Behaims, pietrūcies kājās, stingi blenza uz viņu. Meitene sacīja:

-     Iedama garām, ieraudzīju jūs te sēžam, kungs, un man ienāca prātā, ka tā ir laba izdevība pateikties, jo jūs taču pacēlāt manu pazaudēto lakatiņu un atdevāt to man. - Viņa apklusa un atvilka elpu.

-     Ak, Nikola! - noteica Mančīno, un viņa balsī skanēja dusmas un skumjas.

Joahims Behaims joprojām nejaudāja izdvest ne vārda.

6

Nākamajā rītā abi satikās Sv. Eizorgio baznīcā uz īsu, bet saturīgu kopbūtnes brīdi. Pustumsā, paslēpušies aiz pīlāra, kā jau daždien iemīlējušies, viens otram pateica - viņa čukstus, viņš pusbalsī - gan nepieciešamāko, gan lieko un visu ar vienādu degsmi. Behaims gribēja zināt, kāpēc meitene pēc pirmās sastapšanās ne reizi nav uz viņu atskatījusies, bet gan aizsteigusies kā vējš. Viņa nosauca vairākus iemeslus. Bijusi apjukumā. Nezinājusi, kā viņš to uztvers. Un tas tomēr bijis kavaliera uzdevums - nepazaudēt viņu no acīm. Kāpēc viņš saucot viņu par Anniņu, viņa taču esot Nikola. Un lai runājot klusāk, jo tā sieviete, kas tupot ceļos pie kokā grieztā Svētā Jāņa, jau divreiz esot skatījusies šurp.

-     Bet tu taču toreiz manīji, ka es, tiklīdz tevi ieraudzījis, iemīlējos, turklāt tik ļoti, ka gandrīz zaudēju galvu, - viņš teica. - To taču tu būsi pamanījusi.

Behaims bija pūlējies klusināt balsi, tāpēc meitene nesaprata ne zilbes un jautājoši uzsmaidīja viņam. Viņš nosprieda, ka vajag precīzi paskaidrot, kas toreiz norisinājies ar viņu un viņā, un meklēja piemērotus vārdus.

-     Tas man trāpīja kā bulta, - viņš čukstus iesāka. - Tik pēkšņi, tik sāpīgi, tik negaidīti. Lūk, te tas trāpīja, un man sāpēja, jā, šeit, dziļi iekšā. Bet tu aizgāji un atstāji mani vienu, un tas nu nebija labi darīts.

Viņš gaidīja piekrišanu. Taču meitene nebija sapratusi arī šoreiz, jo viņa vārdus pārskanēja divu mūku dziedāšana. Behaims bija papildinājis teikto ar izteiksmīgu žestu, ar diviem pirkstiem norādīdams uz sirds apvidu, un Nikola uzminēja, ka viņš runājis par savu mīlestību. Un pajautāja, vai tiešām esot iekritusi viņam sirdī.

-     Es domāju gan! - Behaims atbildēja tik skaļi, ka sieva, kura lūdzās pie Svētā Jāņa, atskatījās trešo reizi. - Katru dienu staigāju šurpu turpu pa ielām un gaidīju parādāmies tevi. Jā gan, esmu tevī neprātīgi iemīlējies un arī uzvedies kā bez prāta.

Ko tad Behaims esot viņā atradis, meitene gribēja zināt. Milānā taču esot daudz skaistākas meičas - un arī pieļāvīgākas. To teikdama, viņa uz mirkli pieglaudās Behaimam, lai vājinātu savu vārdu iespaidu.

No viņas čukstiem Behaims uztvēra vienīgi vārdu "Milāna".

-     Jā. Tikai tevis dēļ esmu palicis Milānā, tikai cerībā redzēt tevi atkal, - viņš paziņoja, un tas atbilda patiesībai, tomēr sev viņš tajā nebija atzinies līdz pat šim mirklim. - Tu esi no tām, kuras spēj laupīt vīriešiem prātu. Man jau sen vajadzētu būt prom, šeit man vairs nav nekādu darīšanu. Nē, tomēr - viena lieta vēl jānokārto.

Behaima seja saviebās. Doma par Bočetu uzjundīja viņā saltas dusmas. Viņš sakoda zobus.

-     Kaut jel es varētu aizdabūt viņu pie karātavām, - Behaims nomurmināja. - Varbūt atradīšu kādu, kas sadauzīs viņu lupatlēveros, arī tas būtu kaut kas. Taču tas man nepalīdzēs atgūt dukātus, gluži otrādi, tas prasīs naudu.

Meitene ievēroja īgnumu viņa sejā un spītīgo vaibstu ap muti. Viņa nojauta, ka patlaban viņš nesaka mīlas vārdus. Viņš bija saniknots, un šķita pienācis laiks viņu mierināt.

-     Varbūt tā tiešām bija mana vaina, - Nikola atzina, - būtu vajadzējis iet drusku lēnāk. Bet es taču nometu lakatiņu, darīt vēl kaut ko būtu nepiedienīgi, un beigu beigās tas tomēr saveda mūs kopā, vai ne? Un, ja vēlaties, turpmāk varat redzēties ar mani katru dienu.

Behaims ar zīmēm rādīja, ka nav sapratis viņas čukstus, un meitene nolēma atkārtot pēdējos vārdus mazliet skaļāk.

-     Es teicu: ja vēlaties, turpmāk varat redzēties ar mani katru dienu. Protams, ja tas jums ir no svara.

Behaims satvēra viņas roku.

-     Par to, ko tu pateici, - viņš paziņoja, - es uz līdzenas vietas vēlētos dot tev simt skūpstu, ja vien mēs neatrastos baznīcā. Bet nelabais ir gribējis, lai man ir jānogaida, līdz izejam ārā.

Meitene izbijusies pacēla roku.

-     Ārā uz ielas, - viņa aizrādīja, - mums jāizliekas, ka viens otru nepazīstam, ka esam viens otram sveši. Mūs nedrīkst ieraudzīt kopā, jo nākt ļaužu valodās - tā man būtu nelaime.

-     Vai tu runā nopietni? - Behaims jautāja. - Kā tad, tavuprāt, lai turpinās mūsu attiecības? Vai mēs katru dienu klausīsimies litānijas šajā baznīcā?

Nikola smaidot papurināja galvu. Un tad aprakstīja viņam lauku krogu dīķmalā ārpus pilsētas, pie Mon- cas ceļa, un šis ceļš tālāk vedot uz pīniju mežiņu. Lai Behaims gaidot viņu nākamajā dienā ap ceturto pēcpusdienas stundu tajā mežiņā vai - jāpadomā taču par visu - sliktos laika apstākļos krogā. Ceļš prasot ne vairāk par pusstundu.

-     Tas ir tīrais nieks, - Behaims apgalvoja. - Aiz mīlestības pret tevi es ik dienu nostaigātu arī trīs vai četras stundas. Rāptos pār mūriem, bristu pār grāvjiem un kautos ar nikniem suņiem, lai tikai redzētu tevi.

Nikola uzsmaidīja viņam un tad aizslīdēja prom, pie krucifiksa, kas karājās vienā no šķērsjoma nišām. Tur viņa paklanījās, pārmeta krustu un noslīga ceļos. Pēc dažām minūtēm atgriezusies, viņa sacīja:

-      Es lūdzu mūsu Kungu Jēzu Kristu, lai mūsu nodomam ir labs iznākums. Tātad rīt ceturtajā stundā, ceļu jūs noteikti atradīsiet. Arī par Mančīno es lūdzos. Jums jāzina, ka viņš mani mīl, mīl daudz stiprāk, nekā jebkad mīlēsiet jūs. Tagad viņš dusmojas uz mani jūsu dēļ un sauc mani par neuzticīgu, taču es nekad neesmu devusi nekādas tiesības uzskatīt, ka piederu viņam. Es lūdzos, lai viņš atgūst atmiņu un atrod savu dzimteni. Reiz viņš esot bijis liels kungs ar pilīm, kalpiem, ciemiem, mežiem un pļavām. Bet viņš nezina, kur.

Ārā, steigdamās prom pa ielu, Nikola vēlreiz atskatījās uz Behaimu. Pasmaidīja, pacēla roku un parādīja četrus pirkstus, lai atgādinātu viņam par ceturto pēcpusdienas stundu.

Milānā bija divi vācu izcelsmes tirgotāji - brāļi Anzelms un Heinrihs Zimpahi, kuri ar Levantes izstrādājumu tirgošanu bija tikuši pie pārticības un godājama stāvokļa un kurus pazina visi. Pie viņiem, nodzīvojušiem šajā pilsētā jau divdesmit gadu, tad arī devās Behaims un, cienādamies ar vīnu, sāļām mandelēm un piparkūkām, izstāstīja par savu likstu. Lai tie viņam pasakot, kādā veidā, ievērojot hercoga valdīšanas likumus, būtu iespējams piespiest Bočetu atlīdzināt parādu.

Anzelms, vecākais brālis, bija tukls, miegains un diezgan smagnējs un ar pūlēm bija uzslējies no krēsla, lai sasveicinātos ar Behaimu, savukārt jaunākais, nemierīgs un kustīgs, nemitīgi - gan stāvēdams, gan sēdēdams, gan staigādams šurpu turpu pa istabu - grozīja pirkstos kādu priekšmetu, kas bija gadījies pa rokai: vīna glāzi, vaska sveci, medaljonu, atslēgu saišķi, spalvaskātu un lāgiem ari ūdenspulksteni, kas stāvēja uz galda, taču ikreiz, pasniedzoties pēc tā, izpelnījās nosodošu brāļa skatienu. Un, kamēr Behaims ļoti sīki izklāstīja lietas apstākļus un tiesisko pusi, lai pēc tam paustu apņēmību atgūt septiņpadsmit dukātus, jo viņa tiesības tak esot skaidras kā diena, abi brāļi klausījās ar pieklājīgu, taču vienaldzīgu sejas izteiksmi, turklāt vecākajam ne vienmēr izdevās apvaldīt žāvas. Toties, pirmo reizi izskanot Bočetas vārdam, abu interese pamodās, viņi iekarsa un sāka runāt tik nevaldāmi, ka šķita - gan vienam, gan otram visvairāk no svara ir nelaist brāli pie vārda.

-     Vai gan tas ir iespējams, kungs? Vai tad jūs nezinājāt, ka šis Bočeta…

-     Ko no viņa var sagaidīt un ka viņš…

-     Ir skopulis un skauģis, melis un blēdis, - jaunākais brālis pārtrauca vecāko. - Zaglīgs, neuzticams, viltīgs, netur vārdu…

-     Zemisks cilvēks, viens no tiem, kuri nezina ne kauna, ne goda, - pie vārda atkal tika vecākais. - Tāds, kuram mēs metam lielu līkumu. Heinrih, liec pulkstenim mieru, lai stāv mierīgi uz galda! Tāds, no kura var sagaidīt jebkādu nelietību, un turklāt nācis no senas, dižciltīgas un cienījamas ģimenes. Taču ģimene jau sen ir atteikusies no šā cilvēka.

-     Tu sauc viņu par cilvēku, Anzelm? - jaunākais brālis sašutis iesaucās. - Nezvērs viņš ir, izdzimums, pretīgs tārps, kuram izdevies ielīst cilvēka ādā! Behaima kungs, es nespēju aptvert, kā jūs esat iekūlies tādā ķezā ar viņu…

-     Viss, ko es iespēju, kungs, ir jūsu rīcībā, - jaunāko brāli pārtrauca vecākais. - Taču ar šo Bočetu…

-     Galu galā jūs domājat, ka esat pirmais, kurš cietis viņa dēļ, bet viņš visu mūžu ir nodarbojies ar to…

-     …ka apkrāpj un izputina cilvēkus. Viņš nebaidās Dieva rokas, jo nezina, cik tā smaga un cik tuvu.

-     Septiņpadsmit dukātu, jūs sakāt? Tas mani pārsteidz un gandarī, ka tik viegli esat ticis cauri. Jo

Bočetam pietiek paskatīties uz cilvēku, lai tūdaļ zinātu, cik naudas no tā var izspiest.

Behaims ar kreiso plaukstu berzēja labo delmu - kā allaž, kad bija sliktā omā.

-      No manis Bočeta neizspiedīs neko, - viņš apņēmīgi noteica. - Samaksās man tos septiņpadsmit dukātus un, ja neizdarīs to labi drīz, tad dabūs liet karstas asaras. Jo es saukšu viņu pie tiesas.

Abi brāļi raudzījās uz Behaimu - viens šūpoja galvu, otrs līdzcietīgi smaidīja. Minūti abi klusēja, un šķita, ka šoreiz katrs no viņiem grib atstāt runāšanu otra ziņā. Ar apņēmīgu tvērienu, pārsteidzoši izmanīgu tik smagnējam vīram, vecākais izķēra nemierīgajam brālim no rokām stikla trauku ar sāļajām mandelēm, iekams tas paguva nokrist uz grīdas.

-     Ak Jēzu! - viņš nopūtās. - Gandrīz būtu notikusi nelaime. Saukt pie tiesas? Bočetu? Ko jūs runājat! Jūs esat svešinieks. Ko gan jūs zināt par tieslietām šajā pilsētā!

-     Un par to, ko šeit nozīmē tiesas prāva, - piebilda jaunākais, ar acīm meklēdams aizstājēju stikla traukam. - Turklāt vēl tādam, kurš nav šejienietis un kura pretinieks piedevām ir Bočeta. - Viņš paņēma atslēgu saišķi un sāka mest to gaisā un ķert rokā. - Vai jūs tiešām domājat par prāvu? Tad lieciet vērā: tās karstās asaras liesiet jūs pats.

-     Lieki pat pieminēt pārsūdzības, iebildes, pārbaudes un formālos šķēršļus, kuru skaits būs mērāms dučos.

-     Nemaz nerunājot par to, kādi pārpratumi te gadās, cik viltotu papīru tiek iesniegts, kā pazūd aktis un neparādās vairs nekad.

-    Jums būs darīšana ar piesēdētājiem, referentiem, prokuroriem, advokātiem un to vietniekiem, ar tiesas rakstvežiem, tiesas kalpotājiem un tiesas kurjeriem, kuri visi kā viens prasīs no jums naudu…

-     Un jums būs jāmaksā nemitīgi, bez cerībām uz žēlastību. Par dokumentu sastādīšanu, apstrādi un sūdzības iesniegšanu. Par uzaicinājumu uz tiesu, par apzīmogošanu, novērtēšanu un katra atsevišķa liecinieka izsaukšanu…

-     Un par atļauju ieskatīties aktīs. Jums būs jāmaksā par katru tiesas dokumentu norakstu un par katru piezīmi aktīs…

-     Un par katru iegrāmatošanu, katru izziņu, katru parakstu, jā, pat par katru salvo errore…

-     Un vienā jaukā dienā, - sacīja vecākais, - jūs sev par pārsteigumu uzzināsiet, ka jūsu sūdzība noraidīta in absentia. Jūs celsiet troksni un pieprasīsiet jaunu lietas izskatīšanu…

-     Un viss sāksies no sākuma, - turpināja jaunākais brālis. - Jūs izšķērdēsiet savu naudu, un visbeidzot, kad būsiet noguris no tā visa un gribēsiet braukt prom, jums būs atlicis tik maz…

-     …ka nepietiks pat mūļēzelim vai ratiem, - vecākais pabeidza teikumu un saīdzis atvirzīja ūdenspulksteni tālāk no brāļa rokām.

-     Ak tad hercogistē ir tāda justīcija? - Joahims Behaims satrieks nomurmināja. - Tad to viņš domāja, teikdams, lai iesēžos ar pēcpusi viņa nātrēs.

-     Lieciet mani mierā ar savu pēcpusi! - sašutis iesaucās vecākais no abiem brāļiem, saklausījis tikai šo vienu vārdu un iztulkojis to pēc savas saprašanas. - Vai jūs uzveļat man atbildību par to, kā šai zemē izrīkojas ar justīciju? Es tikai pastāstīju, kāds ir stāvoklis, un jūs nevis pateicaties, ka esmu pasargājis jūs no kaitējuma, bet gan sākat runāt rupjības. Acīmredzot vajadzīgi gadi, lai tāds, kas nācis no kalnu viņas puses, šeit iemācītos smalkus tikumus un pieklājību.

-     Piedošanu, - sacīja Behaims, neparko nespēdams saprast, kas viņam tiek pārmests. - Negribēju jūs aizvainot. Tātad es neiešu uz tiesu. Bet ko lai es daru? Augām naktīm man neļauj aizmigt doma par Bočetu un par to, ka viņš aiz ļaunprātības neatdod man septiņpadsmit dukātus un piedevām mani izsmej.

-    Ja naktīs nevarat aizmigt, - vecākais brālis norādīja, - palasiet Svētos Rakstus. Tas īsinās laiku, jūsu dusmas noplaks, un to vietā radīsies nogurums.

-     Tūkstoškārt pateicos, - Behaims sacīja. - Bet tas man nepalīdz tikt pie maniem septiņpadsmit dukātiem.

-     Papūlieties tos aizmirst! - ierosināja jaunākais brālis. - Pacentieties izmest tos no prāta! Izsvītrojiet tos no atmiņas! Nav jūsu cienīgi septiņpadsmit dukātu dēļ ķīvēties ar slīpētu nelieti, ko godājami viri neuzlūko par skatiena vērtu.

-     Un neraizējieties, - mierināja vecākais brālis. - Gan viņš saņems sodu viņpasaulē.

-     Protams, kungs, protams, - Behaims piekrita. - Par to es nešaubos. Taču šajā pasaulē es vēlos atgūt savu naudu.

-     Šķiet, kad runa ir par naudu, - jaunākais brālis viņam pārmeta, - jūs neklausāties padomos un stūrgalvīgi, ietiepīgi paliekat pie sava.

-     Jums vajadzētu mācīties sevi pārvarēt, - vecākais brālis piebilda, - lai jūs spētu apvaldīt savu alkatību.

Tas Joahimam Behaimam bija par daudz.

-     Pie svētā krusta! - viņš iesaucās. - To jūs man izbeidziet! Jūs mani nepazīstat, un arī Bočeta nezina, ar ko viņam darīšana. Viņš to uzzinās, kad būs par vēlu. Līdz šim ir klājies plāni katram, kurš mēģinājis ielaisties ar mani strīdā.

Brāļi saskatījās, un jaunākais iesvilpās.

-     Ja tas ir tas, par ko jūs domājat… - viņš iesāka.

-     Tas nozīmētu apsteigt Dieva tiesu, - aizrādīja vecākais.

-     Tomēr nezinu daudzus tādus, kas nenovēlētu viņam tādu mazu iepriekšēju piedzīvojumu, - jaunākais piezīmēja.

-     Protams, kaut kas tāds, izsniegts pareizajās devās, dažreiz dara brīnumus, - vecākais atzina.

-     Pastiprina vēlēšanos maksāt.

-     Tikai neuzņemieties to pats. Visu cieņu jūsu rokai un veiklībai, taču jums nav ne pieredzes, ne nodrošinājuma. Maķenīt par daudz - un jūs iekulsieties nepatikšanās.

-    Jums tas arī nav vajadzīgs. Tādiem nolūkiem ir citi. Jūs atradīsiet ļaudis, kuri par pieticīgu summu būs gatavi…

-     Piemēram, ir tikai jāaiziet uz krogu "Pie jēra" netālu no Doma, tur jāprasa pēc Mančīno un, ja viņa patlaban nav, jāatstāj vēsts viņa biedriem.

-     Savu lietu viņš prot. Iedurs Bočetam ar nazi tik maigi un veikli…

-     … kā mēs apēdam makreli, - vecākais brālis pabeidza pamācību, un nu Behaims atcerējās, ka krogā, kad vīns bija sācis kāpt galvā, Mančīno bija izteicis viņam šādu vai līdzīgu priekšlikumu. "Jums nevajag pūlēties pašam," Mančīno bija sacījis. "Atstājiet to manā ziņā."

Joahims Behaims piecēlās un, stāvēdams kājās, izdzēra vīna glāzi tukšu.

-     Liels paldies, kungi! - viņš noteica. - Tā ir laba doma, un vislabākais, ka tā ir viegli īstenojama. Es zinu to krogu un pazīstu arī Mančīno. Parasti nelabprāt daru kaut ko tādu, kas ir pretrunā ar likumu. Taču šajā gadījumā runa ir par Bočetu, un man šķiet pilnīgi pamatoti un pareizi pielāgoties šīszemes paražai.

Un viņš trieca roku uz priekšu dūriena žestā.

7

Jau trešo reizi abi satikās norunātajā vietā - plniju mežiņā pie Moncas ceļa taču šoreiz nevis palika zem klajas debess, bet gan laikus meklēja patvērumu dīķmalas krogā, jo debesis bija apmākušās un draudēja lietusgāze. Kad abi tuvojās krogam, viņus ar aizsmakušu kraucienu sveica pie koka kluča pieķēdēts klijāns, plivinādams spārnus. Kroga saimniekiem pa dienu bija jāstrādā lauku darbi, tāpēc viesus, kuri gadījās reti, apkalpoja zēns. Mazajā kroga istabiņā viņš atnesa meitenei pienu un vīģu maizi, bet Behaimam - Friuli vīnu ķirbja pudelē.

-     Viņš ir mēms no dzimšanas, - sacīja Nikola, kad zēns bija atstājis istabu, - un tāpēc nevar izpļāpāties, ka esmu te bijusi sveša vīrieša sabiedrībā. Viņam tā ir nelaime, bet man - priekšrocība, jo paļauties var tikai uz mēmajiem. Viņš ir rados ar kādu šīs apkaimes mācītāju, un ļaudis dēvē viņu par Nepoti.

Tikmēr Behaims bija nobaudījis vīnu.

-     Tikai vēlāk nesūdzies, ka esmu tev noklusējis patiesību, - viņš sacīja meitenei. - Tev laikus jāzina, ka esmu no tādiem, kuri var nodzert zirgu un ratus, ja vīns iegadījies pa garšai. Un šis te nudien nešķiet slikts.

-     Dzeriet, cik vien gribat, - Nikola teica, - jo, lai atnāktu uz šejieni satikties ar mani, jums nevajag ne zirga, ne ratu.

Savās mīlētāju sarunās abi vēl aizvien kavējās pie pirmās sastapšanās, kura bija risinājusies Svētā Jēkaba ielā, un pie tā neticamā brīnuma, ka lielajā, ļaužu pilnajā pilsētā viņi spējuši atrast viens otru atkal.

-     Man bija tevi jāatrod, - Behaims paskaidroja, - jo tev izdevās iekvēlināt manī tik stipru mīlestību no pirmā skatiena, ka es nespētu dzīvot, neredzējis tevi. Tomēr tu gādāji, lai tevi atrast vis nebūtu tik viegli.

-     Ko tad es tur varēju darīt? - Nikola iebilda.

-     Tu vairs nenāci uz to ielu, kurā redzējāmies pirmo reizi. Tur es meklēju tevi gana bieži, - viņš pārmeta. - Jā, pat izvācos no viesnīcas, kura bija labi apgādāta ar visu, kas man nepieciešams, un apmetos diezgan noplukušā mājā Svētā Jēkaba ielā, lai tikai varētu labāk pārredzēt ielu un meklēt tevi. Stundām ilgi sēdēju pie loga un raudzījos, vai starp garāmgājējiem neparādīsies tu.

-     Tātad jums tiešām bija no svara redzēt mani atkal? - Nikola gribēja zināt.

-     Tu vēl jautā! - Behaims atteica. - Pati taču zini, ka esi no tādām, kurām pietiek uzmest vīrietim vienu vienīgu skatienu, lai laupītu viņam prātu.

-      Kādi brīnumi te jādzird! - Nikola sacīja. - Tātad jābūt bez prāta, lai justu vēlēšanos redzēt mani atkal?

-     Ak, klusē jel un neputrojies, tu mani lieliski saproti, - Behaims teica. - Tu mani ieraudzīji, panāci, ka iemīlos tevī, un aizjoņoji prom tik aši kā leopards. Es stāvēju un nezināju, kur likties. Un, tici man, lai atrastu tevi, es būtu upurējis savas dvēseles pestīšanu.

-     Tā nevajag runāt, - Nikola aizrādīja un pārmeta krustu.

-     Un par to, ka satiku tevi atkal, - Behaims turpināja, - ir jāpateicas vienīgi veiksmei, kas īstajā laikā aizveda mani tieši uz to krogu, kurā sēdēja Mančīno un gaidīja tevi. Tu lietas labā nedarīji neko.

-     Vai tiešām ne? - Nikola jautāja smaidīdama un sarkdama. - Un Mančīno ļaunojas uz mani. Kopš tās dienas vairs nerādās, izvairās no manis.

-     Tu nedarīji tikpat kā neko, - Behaims paziņoja. - Tu meklēji viņu, Mančīno, nevis mani.

-     Jūs redzējāt mani ejam garām, bet pat nedomājāt steigties pakaļ, - Nikola pārmeta. - Redzējāt mani un ļāvāt man aiziet. Atceros, jūsu priekšā uz galda stāvēja vīna krūka, un jūs nevēlējāties to pamest manis dēļ. Tāda nu bija tā jūsu degsme. Bet es? Es ieraudzīju jūs sēžam pie viena galda ar Mančīno un sacīju sev: paga, Nikola, tā tik ir izdevība…

Tieši to Behaims bija gribējis dzirdēt, taču ar to vēl neaprobežojās, gribēja dzirdēt no viņas mutes vēl vairāk tamlīdzīga un tincināja:

-     Tātad tu ieraudzīji mani sēžam pie viena galda ar Mančīno. Un ko tu manī saskatīji?

-     Nu, es palūkojos uz jums, - Nikola atbildēja, - palūkojos vēlreiz un būtībā nesaskatīju neko tādu, kas man jūsos varētu nepatikt.

-     Nūjā, neesmu ne greizs, ne klibs un ari nešķielēju, - Behaims noteica un pārvilka ar plaukstu sev pār vaigu, zodu un bārdu.

-     Un es nodomāju: zini, Nikola, mīlestībā reizēm ir tā, ka pirmais vārds jāsaka sievietei, - viņa turpināja. - Bet tiešām, vai šajā gadījumā tā bija pareiza rīcība…

-      Par to tu nešaubies! - Behaims paziņoja. - Tu rīkojies pilnīgi pareizi. Tu taču zini, ko es jūtu un ka aiz mīlas pret tevi gandrīz būtu zaudējis prātu.

-     To jūs esat man teicis, - Nikola sacīja. - Un varbūt jūs patiesi mīlat mani, tomēr tikai tā, kā liels kungs un augstmanis mīl nabaga meiteni, - ar mēru.

To teikdama, viņa raudzījās pa logu uz dīķi un uz krasta kokiem, kas šķita drebam lietū, un viņas dvēselē iezagās daļiņa no šīs ainavas grūtsirdības.

-     Būtu jau arī muļķīgi, ja es gaidītu ko vairāk, - viņa piebilda.

-     Es neesmu augstmanis, - Behaims izlaboja. - Esmu tirgonis, tirgojos ar šo un to, pelnīdams sev pieticīgu iztiku. Šeit, Milānā, esmu pārdevis divus zirgus un no peļņas varēšu kādu brīdi dzīvot. Un šeit, - viņa seja apmācās, jo prātā atkal ienāca Bočeta, - man ir piedzenami parādi.

-     Paldies Dievam! - meitene iesaucās. - Biju domājusi, ka esat augstmanis no kādas dižas dzimtas. Šādi man patīk labāk. Jo nav lāgā, ja mīlestībā viens mielojas ar kūkām, bet otrs - ar kripatu prosas putras.

-     Ko tad tas nozīmē? - noprasīja Behaims, jo, aizņemts ar domām par Bočetu, bija klausījies tikai ar pusausi. - Tāpēc, ka neesmu dižciltīgs, tu sauc mani par prosas putru?

-     Es pati esmu tā prosas putra, - Nikola paskaidroja, - bet jūs esat tā kūka.

-     Tu? Prosas putra? Ko tu runā? - Behaims iekarsa un mitējās prātot par Bočetu. - Prosas putra! Tu lieliski zini un tikai gribi dzirdēt no manis vēlreiz, ka Milānā esi visskaistākā un man vismīļākā un ka otru tādu es vairs neatradīšu.

Nikola nosarka aiz labpatikas.

-     Tātad es jums patiku? Jums pret mani ir labs prāts?

-     Kā tev tas izdevās? - Behaims jautāja. - Vai tik nebūsi iemetusi man vīnā vai zupā kādu mīlestības zālīti? Kad neesmu kopā ar tevi, nespēju domāt ne par ko citu. Savu mūžu neesmu bijis tā iemīlējies.

-     Tas ir labi, - Nikola noteica, - un man par to prieks.

-     Bet tu? - Behaims vaicāja. - Kā ir ar tevi? Vai tu mani mīli?

-     Jā, - Nikola atbildēja. - Ļoti.

-     Pasaki to vēlreiz!

-     Es jūs ļoti mīlu. Esmu jums pieķērusies.

-     Un ar kādu zīmi, ar kādu rīcību tu domā to man paust un pierādīt?

-     Vai tad vajadzīga zīme? Jūs zināt, ka tas ir tā.

-     Satiekoties pirmo reizi, - Behaims teica, - tu solīji man skūpstu un vēl daudz vairāk.

-     Es esot solījusi? - Nikola iesaucās.

-     Solīja tavi skatieni, - Behaims paskaidroja. - Tavās acīs bija solījums. Un tagad, kad viss mums tik gludi rit uz priekšu, es pieprasu, lai tu pildi šo solījumu.

-     Vairāk nekā labprāt ļaušu jums sevi skūpstīt, - Nikola teica, - bet ne šeit, kur grozās tas zēns, tas Nepote. Nē, es jūs lūdzu, ne tagad, klausiet taču! Kāpēc tad ne vakar, kad mēs abi…

Meitene gribēja atgādināt Behaimam, ka iepriekšējā dienā pīniju mežiņā abi netraucēti bijuši divatā, tomēr viņa aizgājusi neskūpstīta. Bet to pateikt neizdevās, jo Behaims bija pievilcis viņu sev klāt, uzskatīdams, ka brīdis ir izdevīgs. Nikola, cieši apskauta, ļāvās viņa glāstiem, reizē pamanīdamās neizlaist no acīm durvis un arī logu un ieklausīdamās Nepotes soļos uz kāpnēm, kas veda lejup uz vīna pagrabu.

Pagāja kāds laiciņš, iekams Behaims palaida viņu vaļā.

-     Nu? - viņš jautāja. - Ko dara mana visumīļākā?

-     Viņa atvadās, - Nikola atbildēja, viegli un piemīlīgi paklanīdamās. - Un varbūt taisnība ir teicienam, ko tik bieži dzird: skūpstītas lūpas neko nav zaudējušas.

Un, līdzīgi kaķim, kas pamielojies ar pienu, viņa pārlaida ar mēlīti sev pār lūpām.

-     Vai ar to tu gribi sacīt, ka tevi vēl neviens nekad nav skūpstījis un apskāvis? - Behaims gribēja zināt.

-    Jums nav jāzina viss, - Nikola attrauca. - Varbūt es esmu no tādām, kuras ļauj sevi skūpstīt uz katra ielas stūra.

-     Bet tev jāzina, lūk, kas, - Behaims pavēstīja, - un, lai nerastos strīdi, es pasaku tev jau laikus, ka neesmu no tādiem, kuri apmierinās ar skūpstiem vien.

- To es jau esmu pamanījusi, - Nikola noteica, pūlēdamās runāt stingri nosodošā tonī. - Kad ļāvu jums sevi skūpstīt, jūs devāt vaļu ari rokām. Tas bija gaužām nepiedienīgi. Un es jums nekādā gadījumā neesmu solījusi, ka pēc tik īsa laiciņa jūs…

Viņa apklusa, jo istabā ar vīna krūku rokā ienāca zēns, kurš viņus apkalpoja. Nikola pietvīka aiz mulsuma, jo nezināja, cik daudz no viņas teiktā zēns noklausījies. Viņa piegāja pie loga un lūkojās uz lielceļu un dīķi. Lietus bija mitējies. Klijāns saboza spalvas un asināja knābi gar ķēdi, kas turēja viņu gūstā.

Klusītēm, nekustinot lūpas, viņa sev teica: varbūt tas ir tiesa, ka viņš mani mīl, jo nav no tādiem, kas bārsta skaistus vārdus. Jā, man liekas, viņš ir man patiesi pieķēries. Taču droši vien ir jau mīlējis daudzas. Ak Dievs, stāvi man klāt! Lai tas, kas starp mums sācies, man beidzas ar laimi un prieku! Jo kā gan es spētu Tev to noklusēt, un Tu jau ari pats zini, ka piederēšu viņam, ja viņš to vēlēsies.

Šajā lietainajā pēcpusdienā meistars Leonardo, kā nereti, bija devies uz putnu tirgu, kas divreiz nedēļā darbojās netālu no Porta Nuova - Jaunajiem vārtiem. Staigādams šurpu turpu starp galdiem, būdām, teltīm un ratiem un aplūkodams putnus, kas tupēja no vītolu klūdziņām vai grimoņu zariem pītajos cietumos, viņš iztaujāja putnu pārdevējus par to, kādā veidā un ar kādiem paņēmieniem tie ar svilpēm, līmē apmērcētiem zariem un ķeramiem tīkliem pārspējuši putnus viltībā, kā arī uzklausīja sūdzības par to, cik daudz piesardzības, pacietības un pūļu prasa šis amats, kurš tik un tā neatmaksājas.

Par pusi skudo, kas šajā rītā negaidīti bija gadījies kabatā, meistars Leonardo iegādājās dažus ķivuļus, divus strazdus, divas žubītes un dzeni, kurus vēlāk, kā jau paradis, grasījās palaist brīvībā ārpus pilsētas kādā pļavā vai mežiņā. Jo viņš juta gandarījumu, vērodams, cik dažādi izturas putni, pēc ilga gūsta atguvuši brīvību: daži apjukuši laidelējās apkārt, it kā nezinādami, ko ar to iesākt, turpretī citi strauji pacēlās augstu gaisā un acumirklī nozuda skatienam.

Viņš bija nācis pa Moncas ceļu kopā ar dažiem draugiem, un viens no tiem - Mateo Bandello, kurš, par spīti saviem jaunajiem gadiem, jau bija guvis zināmu ievērību kā noveļu rakstnieks un labs stāstītājs, - bija apkrāvies ar putnu būriem. Iepriekšējā dienā viņš bija ieradies no Brešas Milānā ar vienu vienīgu mērķi: redzēt, cik tālu meistars Leonardo ir ticis ar savu "Vakarēdienu".

Viņš uzrunāja hercoga galma dzejnieku Bellinčoli, kas soļoja līdzās: - Patlaban nopūlos, rakstīdams stāstu, ko esmu iecerējis nosaukt "Viedīgā ģīmetne". Kaut jel tajā man izdotos izteikt vismaz daļiņu no tās formu daudzveidības un savstarpējās saistības, ko visās savās gleznās parādījis meistars Leonardo! Un šī daudzveidība un pārpilnība pārsteidz vēl vairāk, ja apdomājam, ka šī māksla mūslaikos ir vēl ļoti jauna, jo līdz pat Džoto dienām to noniecinājusi cilvēku muļķība.

-     Tu, Mateo, nepamatoti slavē to pieticīgo mazumiņu, ko līdz šim esmu sasniedzis glezniecībā, - iebilda meistars Leonardo. - Var jau būt, ka Florencē esmu šo to iemācījies no sava skolotāja, meistara Verrokjo, tāpat kā viņš šo to aizguvis arī no manis. Taču tikai šeit Milānā, strādājot pie "Vakarēdiena", esmu kļuvis par gleznotāju.

-      Un šā iemesla dēļ, - drusku zobgalīgi ieminējās Bellinčoli, - jūs būtu priecīgs, ja jums visu mūžu ļautu turpināt darbu pie šā "Vakarēdiena" un veikt izmēģinājumus ar krāsām un laku.

-     Man nav lielākas vēlēšanās kā pabeigt šo skaisto darbu, - Leonardo atteica, - un pēc tam esmu nodomājis pilnībā nodoties matemātikas studijām, jo tajā skaidri saskatāms dievišķais nolēmums. Taču, gleznojot "Vakarēdienu", man nepieciešama pašu debesu, kā arī zemes palīdzība, lai izdotos veikums, kam piemīt dižena nozīme un kas dzīvos, pastāvēs un liecinās par mani mūžīgi mūžos. Tiesa, jau kādu laiku es lāgā nesatieku ar otu un krāsām. Taču šim darbam divi vai trīs gadi nav nekāds laiks. Paturiet prātā, ka esmu gleznotājs, nevis nastu nesējs ēzelis. Pat ja ne vienmēr ņemu rokā otu, es katru dienu divas stundas stāvu pie gleznas un prātoju, kur novietot figūras, kādu veidolu tām piešķirt, kādu stāju un vaibstus dot. Nemaz nepieminēšu grūto darbu ielās, krogos un citās vietās, taču tas, starp citu, šorīt ļāva man nopelnīt pusi skudo. Tas man lieti noderēja, jo bez tā es nebūtu varējis izpirkt šos mazos gūstekņus, ko mūsu Mateo nes uz muguras.

Jautāts, kā tur bijis ar to pusi eskudo, meistars Leonardo pastāstīja:

-     Jūs jau zināt, ka šī glezna, kurā attēloju Pestītāju pie galda kopā ar mācekļiem, prasa dažu neparedzētu darbu, kas atņem daudz laika, un lāgiem es veselu dienu soli solī sekoju kādam, kura zods, piere, mati vai bārda piesaistījuši manu uzmanību. Sekoju, lai izprastu viņa būtību un dabu un lai pēc viņa parauga veidotu savu Jēkabu vai Sīmani Pēteri, vai vēl kādu no divpadsmit apustuļiem. Un šorīt gadījās, ka viens, kuram šādi staigāju pa pēdām, pagriezās un ar īgnu sejas izteiksmi tuvojās man. "Te tev, diedelniek, būs tavs pusskudo," viņš uzbrēca, "to es, tavai zināšanai, atradu renstelē, un tagad ej un neuzplijies vairs, un turpmāk glabā savu naudu rūpīgāk!" To teicis, viņš devās prom, un es redzēju, ka viņš vēl ilgi šķendējas pie sevis, un tā, kungi, es tiku pie pusskudo, un vairāk naudas man nebija, jo vakar es savam kalpam Džakomo, ko jūs dēvējat par Rīmu, nopirku audumu mētelim un cepuri, lai beidzot man būtu miers no viņa, jo viņš pastāvīgi dīca man pie auss, uzskaitīdams savas vēlmes, sūdzības, vainas un prasības.

-     Tātad pēc tam, kad jūs izdevāt savu naudu par labu šim dīkdienim un meluģim, šim zaglim, kurš pievāc palagus no jūsu gultas un taisa no tiem degļus krāsns kuršanai, jūs ar savu pusskudo nezinājāt iesākt neko labāku kā tūlīt nest to uz putnu tirgu? - satraukti iesaucās kokgriezējs Simoni, kurš kopā ar Marko d'Odžono soļoja meistaram Leonardo aiz muguras.

Noveļu rakstnieks Bandello, uz muguras nesdams piecus vai sešus putnu būrus, apstājās un pievērsa savu līksmo, puicisko seju kokgriezējam, kuru no sākta gala labprāt vilka uz zoba.

-     Tātad jūs nezināt, meistar Simoni, - viņš teica, tagad iedams tam blakus, - ka meistars Leonardo cenšas atminēt putna lidošanas noslēpumu? Drīz viņš būs to izdibinājis, un viņam palīdzēs visi šie mazie radījumi - žubītes un ķivuļi, ar kuriem viņš mani apkrāvis. Jūsu loma šajā pasākumā gan ir lielāka un svarīgāka nekā manējā, un es paredzu dienu, kurā atradīšu jūs guļam slimnīcā, kur jūs…

-     Slimnīcā? Mani? - kokgriezējs viņu pārtrauca.

-    Jā. Ar vairākiem roku un kāju lūzumiem, kādi šajā pasākumā mēdz gadīties, - Bandello turpināja, - toties slavas apmirdzētu. Mūs visus moka skaudība, jo tieši jūs esat tas, kuram meistars Leonardo paredzējis to godu un balvu - kā pirmajam no visiem mirstīgajiem pacelties mākoņu augstumos līdzīgi dievam ar ērgļa spārniem!

-     Tas par tiem ērgļa spārniem vēl nebūt nav droši zināms, - piezīmēja Marko d'Odžono. - Man meistars Leonardo stāstīja tikai par sikspārņa spārnu pāri, ko lēmis meistaram Simoni. Jo jūs taču zināt: sikspārņa spārni ir daudz lētāki par ērgļa spārniem.

-     Ko jūs tur melšat? - kokgriezējs šausmās iesaucās. - Žēlīgā debess! Vai tad meistars Leonardo nav ņēmis vērā to, ka patlaban čakli strādāju pie sava Ecce homo? Un vai viņš nezina, ka šajos sliktajos laikos man jāuztur arī tēvs, kurš ir vecs un slims un vairs neko nenopelna savā arodā? Mani! Mākoņu augstumos! Un man pat nepajautājot! Kas viņam nāk prātā? Vai lai vecais, tik slims, uz ielas ubago sev maizi? Un jūs, - viņš nikni pievērsās Bandello, - jauns ģeķis, dienaszaglis, kam nav jāgādā ne par vienu cilvēku pasaulē…

-     Apdomājiet taču, meistar Simoni, - Bandello iebilda, - ka jums, pieradušam ar kaltu, grebli un āmuru apstrādāt viscietāko koksni, ir tik spēcīgi delmu muskuļi kā reti kuram, un tas ir iemesls, kura dēļ meistars Leonardo šim darbam ir izraudzījies jūs un nevis mani, jo es jau tikai čirkstinu rakstāmspalvu. Tātad - samierinieties. Arī es daru savu tiesu darba. Bez kurnēšanas visu garo ceļu ar pūlēm stiepju uz muguras šos strazdus, žubītes un ķivuļus ar visiem būriem, lai pakalpotu meistaram Leonardo. Parunājiet ar viņu bez aplinkiem, meistar Simoni. Pasakiet, ka prasāt ērgļa spārnus, jums piestāv vienīgi tie, nevis nožēlojami sikspārņa spārni, kuri nav jūsu cienīgi. Ejiet un aprunājieties ar viņu!

Viņš norādīja uz meistaru Leonardo, kurš bija gājis ātrāk par viņiem un tagad kopā ar Bellinčoli gaidīja pie dīķmalas kroga, kurā savas mīlestības valodas risināja Nikola un Joahims Behaims.

Gleznotājs d'Odžono aplika roku kokgriezējam ap pleciem un tēloja, ka zina labu padomu.

-     Lieciet vērā, lūk, ko! - viņš teica. - Ar tiem sikspārņa spārniem nemaz nebūs tik slikti. Jūs neaiztrauk- sieties mākoņos, bet gan paliksiet nelielā augstumā virs zemes un, ja nokritīsiet, tiksiet cauri ar izbīli un varbūt ar lauztu kāju. Tad jūs varēsiet pabeigt Ecce homo un piekopt savu amatu ari turpmāk, piedevām iemantojis lielāku cieņu, un neviens neņems vērā to, ka jūs klibojat vai varbūt drusku pievelkat kāju. Tātad klausiet mani un nevis Bandello, man svarīgs vienīgi jūsu labums. Steidzieties, parunājiet ar meistaru Leonardo un prasiet sikspārņa spārnus!

Kokgriezējs, apjucis un izmisis, skatījās uz d'Odžono, kurš nepakustināja ne vaibstu. Simoni dzīrās steigties pakaļ meistaram Leonardo, lai prasītu paskaidrojumus, bet te viņš paraudzījās uz Mateo Bandello, kurš vairs nejaudāja valdīt smieklus, un apjēdza, ka ir iznerrots. Kaut arī juzdamies ļoti atvieglots, ka nebūs jādodas briesmās un augstu gaisos jāliek uz spēles dzīvība, viņš tomēr pārskaitās un sāka lamāties kā gatavais pagāns.

-     Ejiet ratā, jūs, draņķagabali! Lai nokalst jūsu nešķīstā mēle! - viņš uzkliedza pēc tam, kad jau bija novēlējis tiem mēri, bakas, kaulu puvi un visas ligas un sērgas un nolādējis gaisu, ko tie elpo. - Jau no sākta gala neticēju nevienam vārdam, ko jūs te melsāt! Mani nevar tik viegli izmuļķot, lieciet to aiz auss! Tikai ne mani!

Un viņš norausa no pieres salto sviedru lāses, kas liecināja par nule pārciestajām nāves bailēm.

Tikmēr meistars Leonardo pie dīķmalas kroga klāstīja galma dzejniekam Bellinčoli, cik ļoti gleznotājam nepieciešams precīzi zināt un izprast nervu, muskuļu un dzīslu anatomiju.

-     Dažādajās cilvēka kustībās un katrā spēku sasprindzinājuma brīdī, - viņš teica, - ir jāspēj noteikt, kurš muskulis ir kustības un spēka cēlonis, lai redzamu un spēkpilnu attēlotu tikai šo vienu muskuli, nevis ari visus pārējos. Lai tas, kurš to nemāk, glezno rutku saišķi, bet ne cilvēka ķermeni.

Viņš pievērsās pārējiem, kas nu jau bija klāt, un sacīja:

-     Te mēs nepaliksim, un tev, Mateo, nasta jānes vēl gabaliņu, jo es nebiju ņēmis vērā šo nemiera cēlēju.

Viņš norādīja uz pieķēdēto klijānu, kas uztraukts lidinājās šurpu turpu, izgrūzdams niknus ķērcienus.

-    Jā, labāk iesim prom no šejienes, - piekrita Bandello. - Tas sajūt putnus, ko es nesu, un ar savu ķērkšanu vēl pārbiedēs tos līdz nāvei. Neviens no tiem nepametīs būri, kamēr zinās, ka tuvumā ir šis plēsoņa.

Viņi gāja tālāk pa ceļu uz pīniju mežiņu. Kokgriezējs uz īsu bridi apstājās un atskatījās uz krogu. Tad panāca pārējos un paziņoja:

-     Viņa nozuda un vairs nerādīsies. Vai jūs viņu neredzējāt? Parādījās logā tikai mirkli, tomēr es viņu pazinu.

-     Ko jūs pazināt? - jautāja gleznotājs d'Odžono.

-     To meiteni, Nikolu, - kokgriezējs atbildēja. - Jūs viņu pazīstat, tā ir augļotāja meita. Kaut gan garāmejot viņa nekad nedāvā man ne skatiena, es tomēr priecājos ikreiz, kad viņu sastopu. Tik piemīlīga. Misi viņa klausās Svētā Eizorgio baznīcā.

-     Jā, viņa ir skaista, - atzina meistars Leonardo. - Dievs, radīdams viņas seju, ir darījis lielu brīnumu.

-     Viņa šeit ieradās no Florences, un viņai ir līgana gaita kā visām florencietēm, - kokgriezējs cildināja meiteni.

-     Tomēr ne gaita, ne skaistums nav sagādājis viņai ne vīru, ne mīļāko, - piezīmēja dzejnieks Bellinčoli.

-      Kā? Mīļāko? - iesaucās jaunais Bandello. - Vai tad jūs nemanāt, ka meistars Simoni ir viņā nāvīgi iemīlējies? Vai jūs to noliegsiet, meistar Simoni? Ejiet taču atpakaļ pie viņas un aprunājieties, pastāstiet par savām jūtām!

-     Runāt ar viņu? - kokgriezējs izbrīnījās. - Jūs domājat, tas ir tik vienkārši?

-     Ejiet tak un neesiet tāds zaķapastala, - jaunais Bandello mudināja. - Saņemiet dūšu, jūs esat izskatīgs vīrs, gan jau viņa nespītēsies. Vai varbūt gribat, lai laimi izmēģinu es? Vajag jau tikai atrast īstos vārdus, un viss.

Viņš tēloja, ka stāv aci pret aci ar meiteni un, par spīti putnu būriem uz muguras, pamanījās graciozi paklanīties.

-      Manu jaunkundzi - viņš sāka savu uzrunu. - Ja vien es jūs netraucēju… Nē! Tas skan prasti. Manu daiļo jaunkundz, ja jau man uzsmaidījusi laime jūs tik negaidīti sastapt, tad lūdzu jūs no visas sirds: pieņemiet manu mīlestību un pamāciet, kā iemantot jūsējo! Kā jums šķiet, meistar Simoni? Vai tas jums patīk? Jā, kaut ko tamlīdzīgu vis nenopirksi pie aptiekāra.

-      Lieciet jel viņai mieru, - iejaucās Bellinčoli. - Viņa ir gana gudra, lai neielaistos mīlas dēkā ar tādiem kā jūs, jo zina, ka beigās tiks apnicināta un izsmieta. Ticiet man, nav nekāda laime būt tik skaistai, ja esi Bočetas meita.

Bridi viņi turpināja ceļu klusēdami.

-     Bet es jums saku, ka viņai ir mīļākais, - pēkšņi paziņoja gleznotājs d'Odžono, - un ar to viņai patlaban ir satikšanās. Un tas droši vien ir svešinieks šajā pilsētā un nezina, kas ir viņas tēvs. Tātad ar savu mīlnieku viņa tiekas šajā krogā. Gribētos gan izdibināt…

Viņš paraustīja plecus un vairāk neteica neko.

-     Viņi ir prom, - sacīja Nikola un, atviegloti uzelpodama, atgriezās Joahima Behaima skavās. - Tas bija meistars Leonardo ar draugiem, un to vidū noteikti ir daži, kuri mani pazīst. Kā es nobijos! Ja viņi būtu ieraudzījuši mani šeit, - nē, Dieva vārds, nekas briesmīgāks man nevarētu atgadīties.

8

Kad Joahims Behaims pastāstīja, kā, ilgodamies redzēt Nikolu atkal, pārvācies uz nolaistu jumtistabu, kuras vienīgā priekšrocība ir tā, ka pa logu var redzēt Svētā Jēkaba ielu un tieši to vietu, kur abi sastapušies, viņa nekavējoties nolēma aiziet, aizsteigties, aizlidot uz šo nolaisto jumtistabu, kaut vai tikai tādēļ, lai redzētu, kā tur dzīvo mīļotais. Doma par nākšanu ļaužu valodās Nikolu vairs nenomāca, jo iemīlēšanās bija ieguvusi tādus apjomus, ka pārvarēja visas bailes un piesardzību. Taču Behaims neaicināja viņu pie sevis, tikai turpināja stāstīt, kā veltīgi meklējis viņu un stundām ilgi nepacietīgās gaidās sēdējis pie loga, un meitene saprata, ka jārīkojas pašai.

- Ceru, jūs neiedomāsieties, - viņa teica, smaidot pacēlusi acis pret mīļoto, - ka es nākšu pie jums uz jūsu istabu, vienalga, vai tā slikta vai laba. Jūs zināt, ka tas runātu pretī visiem labajiem tikumiem, tāpēc neprasīsiet to no manis. Nenoliegšu, ka šeit, pilsētā, pietiek sieviešu, kas to darītu ar prieku, taču es neesmu no tādām, ari to jūs zināt. Tas nebūtu piedienīgi, un, ja es tomēr piespiestos un turp aizietu jūsu labad un tāpēc, ka jūs to tik ļoti vēlaties, - sakiet godīgi, ko par mani nodomātu jūsu mājas iemītnieki? Varbūt jūs varētu ierīkot tā, ka man ceļā negadās neviens no tiem, - bet vai esat apsvēris arī, kas notiks, ja tad, kad ieiešu jūsu namā pa durvīm, ko būsiet atstājis vaļā, mani pamanīs kāds, kurš mani pazīst?… Ak vai! Par to negribas ne domāt, mana labā slava būtu pagalam, visa pilsēta rādītu uz mani ar pirkstiem. Tāpēc droši vien būs labāk, ja par to vairs nerunāsim, - vai piekrītat? Jums jāmēģina izmest to no prāta, ja jums kaut drusku dārgs mans gods.

Behaims saīdzis nobrauca ar labo plaukstu pār kreiso delmu kā allaž, ja kaut kas nenotika tā, kā viņš vēlējies. Viņa nepatika vērsās pret sevi pašu, klusībā viņš saukāja sevi par muļķi, kas nejēdz kārtīgi novest iesākto līdz galam. Viņš gan apzinājās, ka nemaz nav izteicis Nikolai šo priekšlikumu, kuram viņa tik dedzīgi pretojas, tomēr jutās pārliecināts, ka ar kādu pārsteidzīgu un neapdomātu vārdu ir ļāvis viņai uzminēt savas vēlmes un cerības, un nosprieda, ka tagad viss ir izbojāts.

- Tur nu gan jums laikam taisnība, ka šajā krogā mēs vairs neesam pasargāti no ziņkārīgām acīm, - meitene, bridi prātojusi, turpināja. - Ari es esmu par to domājusi. Pirms dažām dienām vispirms šis meistars Leonardo ar saviem draugiem, un vakar, es jums jau stāstīju, ceļā uz šejieni es sastapu kādu cilvēku, kas paskatījās uz mani tā, ka ne aprakstīt, - tā, it kā zinātu par mani, par jums un par visu. Tas man liek bažīties. Ja jūs domājat, ka es tiešām varētu nemanīta un bez kādām briesmām… varbūt, ja seju aizsegtu ar lakatiņu? Bet ko tas man līdz, man ir teikts - un bieži -, ka mani jau no tālienes var pazīt pēc gaitas. Saki man, mīļotais, vai tu saskati kaut ko sevišķu manā gaitā, kaut ko tādu, kas atšķir mani no citām? Nē? Vai tomēr jā? Tiešām? Un tu domā, ka es tomēr varētu uzdrīkstēties? Tur vajag lielu drosmi, tici man, un es neesmu no drosmīgajām. Bet gan jau ir kāds svētais arī šādām lietām, tāds, pie kura vēršas nabaga meitene, ja nemanīta grib iekļūt mājā, kur dzīvo mīļotais. Visiem dzīves gadījumiem ir savs svētais, pie kura var vērsties. Bērnībā man lika lūgt Svēto Katrīnu, lai es viegli iemācītos lasīt un rakstīt. Ar viņas palīdzību es vēlāk iemācījos arī dziedāt, spēlēt lautu un vērpt vilnu, jo ar to gribēju pelnīt sev maizi, taču daudz lielāku prieku man sagādā ziedu darināšana no krāsaina papīra, jo ar šķērēm es rīkojos ļoti veikli. Mīļotais, dod jel man padomu: vai man pirms nākšanas aizdegt svecīti Svētajai Katrīnai, vai varbūt šajā gadījumā īstais būs Svētais Jēkabs? Jo viņam par godu taču nodēvēta iela. Vislabāk būtu paļauties uz svēto, kurš palīdz zagļiem nemanītiem iekļūt svešā mājā. Taču es nezinu šā svētā vārdu. Mančīno mācētu to pateikt, viņš pazīst visu zagļu cunfti. Bet viņš uz mani ļaunojas, jau dienām ilgi vairās gadīties man ceļā.

Pēc tam kad skūpstu un mīlas zvērestu pavadījumā abi bija vienojušies par dienu, stundu un pārējo, kas vēl šķita nepieciešams, Nikola ar īsu skatienu atvadījās no kroga istabas, kas bija paveikusi savu, un izlavījās ārā. Mīļotais, ļoti apmierināts ar panākumiem, kurus piedēvēja sev, stāvēja pie loga un noraudzījās meitenei pakaļ. Tikusi uz lielceļa, vakara dziestošajā gaismā Nikola pacēla gaisā trīs pirkstus, atgādinādama, lai nākamajā dienā, trešajā pēcpusdienas stundā, Behaims gaida viņu pie sevis.

Nu vajadzēja gādāt, lai mīļoto, kura, ieradusies viņa mājā, steigsies augšup pa kāpnēm uz viņa istabu, neapgrūtinātu nekādi ziņkārīgi skatieni, tāpēc Behaims uzskatīja par lietderīgu vēlreiz uzticēties sveču tirgotājam. To viņš atrada virtuvē gatavojam vakariņas - grauzdējam kastaņus un cepam ābolus uz karstās plīts virsmas.

-     Tik uz iekšu, nāciet tuvāk! - sveču tirgotājs sauca, priecādamies, ka atnācis kāds, ar kuru varēs risināt sarunu, un sveicienā kā zobenu savicināja sev virs galvas koka karoti, ar ko rušināja un grozīja kastaņus. - Varu derēt, ka esat atnācis, lai uzprasītos uz manām vakariņām, cepto ābolu smaržu jau jūt visā mājā, un šie kastaņi ir no labākajiem, kādi dabūjami tirgū, vesti no Brešas. Te pietiks diviem, galds tūdaļ būs klāts, un pacienāšu jūs arī ar gardu zālīšu salātiem. Šodien jūs esat mans viesis, rīt es būšu jūsējais. Sēdiet nost un ķerieties tik klāt!

Viņaprāt, laba un dāsna maltīte uz sveša rēķina bija viens no lielākajiem priekiem zemes virsū, tāpēc viņš piebilda:

-    Ja gribat, jau šodien atklāšu, kāds ir mans mīļākais ēdiens, lai jums atliktu laiks sagatavot to rītam. Ko jūs sacītu par piena sivēntiņu mums abiem diviem?

-     Esmu ieradies, - Behaims ierunājās, berzēdams kreiso delmu, - lai pateiktu jums, ka rīt…

-     Ir gavēņa diena? - sveču tirgotājs viņu pārtrauca. - To es zinu. Taču šajā jautājumā neesmu labāks par turkiem. Piena sivēnu vai irbīti, ja dodat priekšroku tai, es ar gardu muti ēdu ari piektdienā, un, ja saucat to par grēku, tad tas ir tāds grēks, ko var nomazgāt ar sauju svētītā ūdens. Tomēr, kā vēlaties, varam arī gavēt, kā krietni kristieši aprobežodamies ar līņa ragū vai, vēl labāk, ar garnelītēm sviestā un grauzdētām maizes šķēlēm klāt, tas ir īstais gavēņa ēdiens.

Un viņš atgāza galvu, aizvēra acis un rādīja, kā ņem garneles citu pēc citas un ar baudu ļauj tām izkust uz mēles.

-     Noteikti ieturēsim kopīgu maltīti kādu citu reizi, ja ne šodien un rit, - Behaims sacīja. - Šodien esmu atnācis tikai pateikt jums, ka rīt gaidu viešņu. Viņa ieradīsies šeit, ir to apsolījusi, tādējādi ļoti pagodinādama mani.

-     Kas atnāks? - bez sevišķas ziņkāres jautāja sveču tirgotājs. Izrauts no sapņa par savu mīļoto ēdienu, nomizoja divus kastaņus un iebāza tos mutē.

-     Tā, kurai es dzinu pēdas. Esmu viņu atradis, - Behaims paskaidroja.

-     Vai es zinu, kam jūs dzināt pēdas. Ko tad jūs esat atradis? - sveču tirgotājs noprasīja.

-      To meiteni, - Behaims atbildēja. - To, par kuru jums stāstīju, atcerieties!

-     Ak tad esat viņu atradis. Nu, tas mani nepārsteidz, - sveču tirgotājs noteica. - Vai es jums nepare- ģoju, ka jūs viņu atradīsiet? Ari to, kur viņu meklēt, jūs uzzinājāt no manis, jums nevajadzēja darīt neko vairāk kā vien klausīt maniem padomiem. Nu jūs lieku reizi redzat, cik ļoti es cenšos jums visā palīdzēt, jo jūs šajā pilsētā esat svešinieks, turklāt ne pārāk izmanīgs un bez kādas pieredzes. Un tagad, kad, pateicoties maniem mājieniem, jums ir laimējies ieraudzīt viņu atkal, - vai jums viņa vēl arvien tik neldzīgi patīk?

-     Tagad, kad pazīstu viņas dabu un būtību, esmu iemīlējies vēl daudz vairāk nekā iepriekš, - Behaims atzinās.

-    Ja jums var ticēt, tad šķiet, ka tas ir tīri pieņemams sievišķis, - sveču tirgotājs secināja. - Nu, neliegšu jums savu padomu arī šajā lietā. Ņemiet viņu un izklaidējieties, paturiet viņu pie sevis vairākas dienas, bet ne par ilgu, un pēc tam atstājiet viņu man un meklējiet sev citu!

-     Pie velna, kāpēc lai es tā darītu? - Behaims pārsteigts un izbrīnījies jautāja. - Jūs taču redzat, ka esmu viņā neprātīgi iemīlējies.

-     Tieši tāpēc, ka to redzu, es dodu jums šo padomu, par kuru jūs man vienā jaukā dienā pateiksieties un paspiedīsiet roku, jo es runāju ar jums kā draugs. Nomanu, ka šī ir no tādām, kurām nevajag ne bungu, ne stabuļu, lai dancinātu vīriešus. Ja pārāk sapīsieties šajā mīlestības būšanā, tad drīz vairs nezināsiet, kur sprukt, un nejaudāsiet arī tikt no viņas vaļā.

-     Tikt vaļā?

-     Jā. Laikus un bez trača atbrīvoties no viņas.

-     Ko jūs tur runājat! - Behaims iesaucās. - Lieciet vērā, mani vada tikai viena doma: darīt visu, lai viņa paliktu mana, es gribu, lai šī mīlestība tik drīz nebeidzas, un tāpēc prombraucot ņemšu šo meiteni sev līdzi, to esmu nolēmis stingri, jo no visām, ko man gadījies satikt, viņa ir vislabākā, visskaistākā un visgudrākā, un šajā pasaulē nav daudz tādu lietu, kas man nozīmētu vairāk nekā dzīve mīlestībā kopā ar viņu.

Tikai pēc tam, kad bija šādi izskaidrojis sveču tirgotājam apstākļus, viņš beidzot atrada laiku atvilkt elpu.

-     Ak, mīlestība! - sveču tirgotājs noteica un smagi nopūtās. - Ko jūs par to zināt? īsa bauda un ilgas, rūgtas asaras, tā ir mīlestība, ja to pēc filozofu parauga negrib dēvēt par vienkāršu izdomājumu, kas tikai sajauc prātu. Nu labi, jūs iztēlojaties, ka mīlat viņu, un esat apņēmies paturēt viņu sev, un būtu muļķīgi censties darīt labu tādam, kurš nemāk novērtēt labdarību. Nerunāsim vairs par to. Un tas otrs, par kuru jūs man jautājāt? Vai viņš atdeva jums tos skudo, ko bija aizņēmies?

-     Nepieminiet man viņu! - Behaims noskaldīja, un viņā uzbangoja dusmas. - Taču viņš samaksās, par to varat būt drošs, un vēl lūgsies, lai pieņemu no viņa tos septiņpadsmit skudo.

-     Te man nāk prātā, - sveču tirgotājs ieminējās, ķerdamies pie ceptajiem āboliem, - ka jūsu mīļotajai varbūt ir kāda draudzene, jauna un glīta, meitenes jau gandrīz vienmēr staigā pa pāriem. Ja viņa atvestu to līdzi, man nebūtu nekādu iebildumu, jo tērzēt četratā ir daudz jaukāk nekā trijatā.

-     Trijatā? Četratā? - Behaims sašuta. - Ko jūs runājat? Nevēlos neko dzirdēt par "trijatā un četratā", vēlos būt un palikt ar viņu vienatnē! Vai jūs to nesaprotat?

-     Nē, to nu es nesaprotu itin nemaz, - sveču tirgotājs paziņoja, purinādams galvu. - Kāpēc jūs negribat ļaut viņai baudīt ari manu sabiedrību? Ja esmu labā omā, nudien atmaksājas pabūt ar mani kopā, varat man ticēt. Katrs vārds ir asprātīgs, es esmu pilns pārgalvības, es dzirksteļoju, cilvēki manī klausās un smejas vienā laidā.

-     Paklausieties uzmanīgi! - uzsauca vācietis, zaudējis pacietību. - Es gaidu viņu rit ap trešo stundu, un viņa atnāks, jo esmu apsolījis, ka šajā mājā viņa neredzēs nevienu svešu seju. Tāpēc nerādieties, to es jums iesaku, jo, ja kaut vai mirkli pabāzīsiet laukā savu degunu, es metīšos jums virsū un samiltīšu tā, ka ārsti nedēļām ilgi strīdēsies, kā iemācīt jums rāpot! Es esmu no tādiem. Vai tagad sapratāt?

-      Kā vēlaties. Viss būs tā, kā jūs vēlaties, - sveču tirgotājs atbildēja, vairāk pārsteigts nekā aizvainots. - Tad nu es ieslēgšos savā bodītē, izdarīšu jums arī šo draudzīgo pakalpojumu. Draudi man ir kā pīlei ūdens, toties ar pāris labiem vārdiem no manis var dabūt visu. Jā, ko vēl gribēju pateikt: jūs zināt, ka labības cenas kāpj, arī vīns kļūst dārgāks, un šajā bargajā ziemā man jau četras reizes ir vajadzējis pirkt malku. Un piedevām mani nomoka pūšļa kaite. Tāpēc jūs nebrīnīsieties, ka paaugstināšu jūsu nedēļas īri par diviem karlīno. Jo ar to, ko jūs nedēļā samaksājat, man nepietiek pat launagam.

Ašām, veiklām kustībām viņa apģērbās, un, kad viņš, mīlas pilns, gribēja vēlreiz apskaut viņu un pieglaust sev klāt, viņa atraisījās no skavām, jo laiks jau bija vēls. Ar mazu, jautru grimasi, savilkusi lūpu kaktiņus uz leju un nobolījusi acis, viņa uz šo dienu atvadījās no mīļotā, durvīs ar pirkstiem parādīja, kurā stundā tas var gaidīt viņu rit, tad ar tiem pašiem pirkstiem raidīja viņam gaisa skūpstu. Un atstāja viņu.

Klusiem soļiem viņa skrēja lejup pa kāpnēm. Šķērsodama priekšnamu, dzirdēja iečīkstamies kādas durvis, un pa durvju spraugu izlija nemierīgas sveču gaismas strēle. Viņa nevarēja atrast savu lakatiņu, droši vien bija pametusi to augšā pie mīlnieka, tāpēc paslēpa seju elkoņa līkumā kā aiz sargājošas maskas un jau bija laukā pa durvīm, Svētā Jēkaba ielā.

Augšā, savā istabā, Joahims Behaims spēja domāt vienīgi par viņu un par aizvadīto stundu.

Nu viņa ir mana, gavilēja Behaima sirds, viņa mani mīl, un ir skaidrs, ka esmu pirmais, kuram viņa padevusies. Tāda skaistule, tikai tagad es zinu, cik skaista viņa ir patiesībā un cik piemīlīga, - kāds es gan esmu laimes luteklis. Vai tā gan nav liela, Dieva dāvāta svētība, ka viņa mani mīl? Un rit viņa atnāks atkal. Taču tad vajag sagādāt kādu cienastu, sasodīts, konfektes, augļu sulu, kūciņas, saldumus, kāpēc tas neienāca prātā jau šodien! Es esmu iemīlējies, tas ir skaidrs, mīlestība mani sagrābusi slepkavīgā tvērienā. Nezinu, kur atrodos, debesīs vai ellē. Varētu domāt, ka man atvērušās debesis, taču, kad viņas nav pie manis, man nav miera, un tā ir elle.

Rīt viņa atnāks. Ak, kaut jel tas turpinātos, kaut jel es katru dienu varētu sacīt: rīt viņa būs pie manis. Protams, tagad mēs esam tuvi, - bet ko tas līdz, ja pasaule un dzīve atraus mūs vienu no otra. Kaut es varētu viņu paturēt! Kā labā es pūlos? Lai Dievs žēlīgs, kāda dzīve man bijusi gadiem ilgi! Šurpu un turpu, zirgā, ar kuģi, te pie grieķiem, te pie turkiem, pie moskovītiem, pēc tam atkal uz Venēcijas spīķeriem. Atkal prom uz tirgiem, uz galmiem, allaž dzenoties pēc tās nolādētās naudas. Bet - lai Dievs man palīdz, kas tās par domām? Vai tad es esmu tikai iemīlējies nerrs? Vai tad es neesmu tirgonis, svaru un olekts vīrs? Es sevi nepazīstu, nē, es vairs neesmu tas, kas biju. Kādā mudžeklī es esmu iepinies?

Viņš piegāja pie loga, atgrūda vaļā slēģus un ļāva, lai vakara gaiss dzesē pieri.

Viņa ir mana mīļotā, Behaims sev sacīja, tad kādēļ man neņemt viņu par sievu, lai paturētu uz visiem laikiem? Vai tad pie viņas es meklēju bagātības, lauku muižas, pilsētas pili? Skaista viņa ir un gudra, ar labiem tikumiem un pieticīga, un viņa mani mīl, - ko tad vēl man vajag?

Viņš atkāpās no loga, brīnīdamies, ka doma slēgt laulību un, atstājot Milānu, ņemt meiteni sev līdzi nav ienākusi prātā jau agrāk. Pēc šā lēmuma pieņemšanas viņā ielija dziļš miers. Viss likās vienkārši un viegli.

Kas man vajadzīgs, lai noslēgtu ar viņu laulību? - viņš sev jautāja. Viss ir padarāms ātri. Vajag mācītāju un divus lieciniekus, un lai viņa pasaka "jā", cita nekā.

Pa ceļam uz mājām vakara krēslā Nikola iegāja Svētā Eizorgio baznīcā, lai tur risinātu sarunu ar Dievu par savu mīlestību un mīļoto.

- Varbūt Tu dusmojies, - viņa klusi teica, nometusies ceļos pie Pestītāja attēla, - jo es piederu viņam bez Tava svētā sakramenta. Bet vai gan Tu pats neieliki man sirdī šo iekāri, kas ik dienu dzinusi mani pie viņa, likusi steigties pretī viņa skavām? Šodien, pēcpusdienas stundās, tas notika. Es neliku viņam ilgi gaidīt, tas ir tiesa, taču man šķita: ja divi saprotas tik labi kā mēs, labprāt redz un mīļo viens otru, tad nav ko zaudēt laiku, jo nav zināms, kas var stāties ceļā. Ja esmu darījusi nepareizi, nesodi mani par to, esi žēlīgs pret mūsu mīlestību, vadi to tā, lai gan man, gan viņam viss beidzas labi!

Viņas tēvs ik vakaru noliktajā stundā aizbultēja vārtus, ari tad, ja Nikola vēl nebija pārnākusi, un viņai vajadzēja klaudzināt, saukt, lūgt, lai ielaiž, un, kad viņš pēdīgi atvēra vārtus, bija jāuzklausa rājiens, tāpēc meitene atlicināja laiku vairs tikai žiglai Tēvreizei.

Ārā pie durvīm, nākdams taisni no darba, skotelē, koka tupelēs un ar grebli rokā stāvēja kokgriezējs Simoni, steigšus pārskrējis pār ielu, lai konsekrācijas brīdī baznīcā redzētu Tā Kunga miesu. Pazinis Nikolu, viņš, šā skata iepriecināts, noglaudīja ūsiņas un sveicināja meiteni, noņemdams cepuri no plikā paura. Viņa pateicās ar paviršu smaidu un aizgāja savu ceļu.

Es viņu nepazīstu, bet viņš mani sveicina, kad vien sastop, Nikola domāja, steigdamās tālāk. Raugās uz mani tā, it kā zinātu, kur es dzīvoju. Varbūt ir viens no tiem, kas pret ķīlu aizņēmušies no tēva naudu? Vai tāpēc viņš mani pazīst? Nē, neizskatās, ka viņš ticis mana tēva nagos. Ak, kāds kauns, kad cilvēki lūkojas uz mani ar tik līdzcietīgiem skatieniem! Tie nezina, ka maizi es sev nopelnu pati savām rokām. Mančīno to zina, reizēm atnes man savērpt vilnu. Viņu šodien negribētos satikt. Būtu gatavā nelaime, ja es gadītos viņam ceļā. Viņam pietiek ieskatīties man sejā, lai tūdaļ zinātu, kur esmu bijusi un kas ir noticis. Mančīno to nedrīkst uzzināt. Viņš mani mīl un, ja zinātu, kas noticis, izdiltu bēdās un ciešanās, kā izdilst degoša svece.

Vārti nebija aizbultēti. Kamēr Nikola pa izkurtējušiem pakāpieniem kāpa augšup uz istabu, kur atradās viņas guļvieta, no apakšstāva istabas atskanēja Bočetas balss:

-     Rimstieties beidzot pļāpāt par Dieva žēlastību un Kristus rūgtajām ciešanām, tas viss ir kā zirņi pret sienu. Slims, jūs sakāt? Lai slimo, cik uziet, lai mirst nost, ja labpatīk, man tas nerūp. Jūs par viņu galvojāt, un jūs maksāsiet. Un tagad, kungs, ejiet ar Dievu vai uz elli - kā labāk gribat. Rīt jūs atnesīsiet naudu. Ja neatnesīsiet, es vareni izklaidēšos uz jūsu rēķina, jo varēšu noskatīties, kā jūs snaikstāt kaklu caur parādu cietuma restēm.

Augšistabā Nikola iekrita gultā.

-     Mīļotais, - viņa lūdzās un vaimanāja, - ņem mani sev līdzi! Aizved mani prom no šā svešā cilvēka, kurš ir mans tēvs, aizved mani no šīs mājas, kas sliktāka par cietumu, aizved mani prom no Milānas! Tu man jautāji, vai mīlēšu tevi vienmēr. Ak, mīļotais, ņem mani sev līdzi, un, ja tur, viņsaulē, ir mīlestība, kas līdzīga mīlestībai zemes virsū, tad es tevi mīlēšu mūžīgi mūžam.

Sveču tirgotājs, pa durvju spraugu noskatījies, kā Nikola viegliem soļiem atstāj māju, aizvēra durvis un, lai taupītu naudu, nopūta sveces liesmu.

- Skaista gan, - viņš atzina. - Slaida un labi noaugusi. Tas vācietis, tas nu gan allažiņ paķer sev labāko kumosu. Man viņš ir līdz kaklam. Atnāk pie manis uz virtuvi, sastāsta simt muļķību, nozog man laiku. Taču viņa šo mīl, ir ieņēmusi šo sev galvā. Jā, tādas ir tās šolaiku meičas, mūs pat nepamana, bet svešiniekiem skraida pakaļ, kauna viņām nav, palaidušās līdz tam beidzamam. Cilvēku priekšā izliekas par dievbijīgām un tikumīgām, bet sirdī nēsā visus septiņus nāves grēkus.

9

Tovakar, kad Behaims atkal ieradās "Jērā", kroga istabu apgaismoja nevis omulīga kamīna uguns, bet gan tikai divas kūpošas eļļas lampas, pakarinātas pie dūmos nomelnējušiem griestiem starp desām un sīpolu pīnēm. Paskatījies apkārt, Behaims pazina plikpauri ar ūsiņām, to, kurš bija nodēvējies par kroga noviču meistaru, un tāpat dažus jaunos gleznotājus un amatniekus, kuru sabiedrībā tovakar bija piedzēries. Arī mūka habitā tērpies vīrs, par kuru stāstīja, ka viņš mācot matemātiku Pāvijas augstajā skolā, ar krītu rokā sēdēja pie viena no galdiem, iegrimis savu ģeometrisko figūru aplūkošanā. Mančīno nekur nebija manāms. Behaimam steidzami vajadzēja ar viņu parunāt, arī šoreiz tirgotājs bija atnācis tikai Mančīno dēļ, kaut gan vīns, ko tovakar galdā cēlis krodzinieks, bija palicis patīkamā atmiņā. Tagad, kad Behaims bija nolēmis, lai kur arī dotos, ņemt sev līdzi Nikolu, savu mīļoto, kuras vārdu pirmajā kroga apmeklējumā vēl nemaz nebija zinājis, tagad, kad bija nodomājis ar viņu salaulāties, - jā, tagad Milānā Behaimu vairs neturēja nekas, bija tikai jānoved līdz veiksmīgām beigām lieta ar Bočetu, viņš gribēja saņemt savus septiņpadsmit dukātus, un šim nolūkam vajadzēja, lai

viņam palīdz vīrs, kas prot rīkoties ar rungu un nepieciešamības gadījumā ari ar dunci.

Krodzinieks, kuram Behaims apvaicājās par Mančīno, saviebās tā, it kā pret kaut ko cietu būtu nolauzis zobu, un īsi, rūgti iesmējās.

-      Mančīno? - viņš iesaucās. - To jūs šodien meklējat šeit? Vai necerat sastapt manā krogā arī Viņa Gaišību hercoga kungu un Viņa Eminenci Milānas kardinālu arhibīskapu? Dukāts, kungs, ir prāvs naudas gabals, vajag vairākas dienas, lai to notriektu, - ja nu vienīgi viņš būs apkāries ar duci priekameitu, kuras uzdzīvo uz viņa rēķina. Taču jums taisnība, to no viņa var sagaidīt, jo tāds nu viņš ir.

-     Es jums nevaicāju par arhibīskapa kungu, - vācietis pikti attrauca, - un man arī nerūp, cik priekameitu viņš uztur un kā ar tām izklaidējas. Es jums vaicāju par Mančīno.

-     Tātad jūs neko nezināt? - krodzinieks brīnījās. - Nūjā, jūs esat svešinieks, tas visu izskaidro. Tad es jums pateikšu: ja Mančīno kabatā šķind nauda, jums viņš jāmeklē pa visiem citiem šīs pilsētas krogiem un dzertuvēm, un vienā no tām jūs viņu atradīsiet - "Dzērvē", "Zvaniņā", "Saivā" vai "Zīdkokā", bet pie manis viņš atkal parādīsies tikai tad, kad pie dvēseles nebūs ne kapara trīsgraša, - tad gan viņš atnāks, varat būt drošs. Un jūs dzirdēsiet viņu saucam: "Krodziniek! Vai neat- liksi man parāda nomaksu? Esi tak kristietis, saimniek, padomā par savas dvēseles glābšanu!" Tāds viņš ir, un tādi ir visi, ko te redzat, vienalga, vai gleznotāji, akmeņkaļi, ērģeļmeistari vai dzejnieki. Ja pazīstat vienu no viņiem, tad pazīstat visus, un tas tur mūka drānās, ari tas nav citādāks, jau nedēļām ilgi nav izvilcis no zuteņa ne pusi kvatrīno, kvern šeit, izlieto manu krītu un ar savu kricelēšanu bojā galdu, - jā, par jums es runāju, augsti cienītais brāli, nupat šim kungam, kas par jums apjautājās, paskaidroju, cik labi jūs pārzināt grāmatas un zinātnes, - jā, tādi viņi ir visi, bet es, kungs? Ja varu sev ko pārmest, tad tikai pārmērīgu labsirdību. Ziniet, kungs, es esmu miermīlīgas dabas un man ir daudz pacietības, bet ilgi es vairs netēlošu viņiem muļķi, ilgi vairs ne, kungs, kad es jums saku.

-     Tātad jūs domājat, ka viņš ticis pie naudas? - Behaims pārtrauca krodzinieka žēlabas.

-      Šeit, krogā, to zina katrs, - krodzinieks pavēstīja. - Vakar viņš redzēts "Zvaniņā" izmainām dukātu, to man stāstīja no visām pusēm. Dukātu, kungs! Mančīno! Stāsta, ka viņš to dabūjis no meistara Bellinčoli, kurš arī ir dzejnieks, taču liels kungs, kurš kalpo Viņa Gaišībai hercoga kungam. Runā, ka tā bijusi samaksa par dažiem pantiem, ko Mančīno sacerējis un atdevis Bellinčoli, kurš tos pasūtījis hercoga vajadzībām. Bet vai jūs tam ticat? Vesels dukāts par dažiem pantiem? Par pasūtītu dunča dūrienu kādam ribās, - tam varētu noticēt drīzāk, tur viņš ir meistars. Bet par pantiem? Jāsmejas. Ja tiešām būtu tā, ka par pantiem maksātu krietnos, smagos dukātos, tad arī es labprātāk rakstītu pantus un dzejas, nevis stāvētu te un ar savu labo Friuli vīnu cienātu visādus nerrus un nīkuļus. Jā, kungs, tā es darītu gan. Un nu - kas kungam labpatiktos? Vai liksiet atnest krūku mana V/no Santo no Kastiljones, ko slavē visi, kas nobaudījuši?

Kad galdā bija likts alvas kauss un vīna krūka un Behaims malku pa malkam baudīja vīna svētību, līdz ar labsajūtu viņu pārņēma ari nogurums, un, kamēr viņš, atbalstījis pieri delnā, domāja par Mančīno un, izgaršodams vīnu, prātoja, pēc cik dienām ar dunci bruņotais kroga dzejnieks būs nodzēris savu dukātu, līdz viņa ausīm, saraustītas un juceklīgas, nonāca amatnieku un mākslinieku sarunas, risinātas pie apkārtējiem galdiem.

-     Kas tie gan par laikiem! Tagad neviens nav ar mieru šķirties pat no nieka kvatrīno par godu Dievam un viņa svētajai mātei.

-     Lai vispār sāktu darbu, man vajadzēja zināmu daudzumu labas zilās krāsas, tāpēc es viņam teicu…

-     Neko daudz viņš nemāk. Vislabāk viņam padodas puķes, augi un sīki dzīvnieciņi. Taču viņš, nelga būdams, ir ieņēmis galvā…

-     Man būtu vajadzējis klausīt tēvam un kļūt par pavāru, jo par labi pagatavotu ēdienu…

-     Allaž, kad viņu sastopu, es apstājos, pat ja kaut kur steidzos, un noraugos viņai pakaļ, es nevaru citādi.

-     Augsti cienījamais brāli, es neesmu izglītots Dieva lietās. Savukārt jūs neko nesaprotat no glezniecības, tāpēc nevarat pateikt…

-      Sava svētā aizbildņa dzīvi viņš grib atainot uz astoņām lielām plātnēm - tā viņš apgalvo, šis ēzelis, - jo vajag jau tiekties ari pēc goda.

-     Lai es beidzot varētu sākt, es viņam saku: ej un nopērc unci lakas, bet tikai vislabākās, kāda Milānā atrodama.

-     Matemātika caurauž un izgaismo cilvēka dzīvi, un es esmu nodevies matemātikai, tāpēc zinu…

-     Jo no mākslām - tā teica mans tēvs - tu nebūsi ne apģērbies, ne paēdis.

-     Jūs esat nodevies matemātikai un tāpēc nevarat zināt, cik grūti ir uzgleznot izvalbītu vai mirdzošu aci.

-     Tas, ko tu apgalvo, izklausās augstprātīgi. Visu cieņu mūzikai, tomēr nedrīkst to dēvēt par glezniecības māsu.

-     Un, ja šeit neatradīsies visaugstākā labuma laka, tad met mieru - tā es viņam saku - un nes to puskarlīno man atpakaļ!

-     Arī šodien es viņu sastapu un ilgi noraudzījos viņai pakaļ, bet ko tas man līdz?

-     Viņš ir tik dumjš, ka tagad uzskata sevi par itāļu mākslas slavu un spīdekli un, sev par nelaimi, neklausās atspēkojumos.

-      Parunāt ar viņu? It kā tas būtu tik vienkārši! Un - paskaties taču uz mani! Es esmu plikpaurains un resns, - saki pats, vai kā mīlētājs es nebūtu nožēlojams? Un par saviem gadiem pat nerunāšu.

-Jo atšķirībā no mūzikas tā nenomirst, tikko piedzimusi, nē, glezniecība turpina pastāvēt spozmē un krāšņumā…

-     Jā, jau no pašas bērnības neesmu gribējis kļūt ne par ko citu kā vien par gleznotāju…

-     Sastopu viņu katru dienu, lielākoties pie baznīcas, kurā viņa klausās misi.

-     …un turpina darboties nevis kā atmiņu dvesma, bet gan kā kaut kas dzīvs.

-      …un, lai Dievs žēlīgs, par to es ari kļuvu.

-     Kā kaut kas dzīvs? Jāsmejas! Es redzu tikai biezi uztrieptu krāsu jūkli un drusku lakas.

-     Re, kur Mančīno! Ieradies īstajā brīdī. Ja jau tu spītīgi kā bifelis turies pie saviem maldiem, tad lai viņš mūs izšķir. Viņš nav ne ērģelnieks, ne gleznotājs, taču, skandēdams savas vārsmas, ir vienlīdz tuvu gan mūzikai, gan glezniecībai. Ei, Mančīno!

No miegainības, ko vairoja drīzāk šīs samudžinātās un gurdinošās valodas nekā izdzertais vīns, Behaims uztrūkās mirklī, kad izdzirda nosaucam vārdā cilvēku, kuru bija nepacietīgi gaidījis. Viņš paskatījās apkārt. Mančīno, nedaudz grīļodamies kā iereibis, stāvēja ieejas durvīs un ar cepuri pamāja abiem jaunekļiem, kuri bija aicinājuši viņu pie sava galda. Behaims piecēlās. Mančīno ar bezrūpīgu grāciju šķērsoja kroga istabu, ik pēc pāris soļiem apstādamies, lai pārmītu dažus vārdus ar kādu no saviem biedriem, un te Behaims nostājās viņam ceļā, pieklājīgi, gandrīz vai godbijīgi sveicinādams.

-     Novēlu jums labu vakaru, kungs, - viņš iesāka. - Es jūs gaidīju un, ja vien netraucēju, labprāt drusku parunātos ar jums.

Mančīno īgni paskatījās uz viņu. Nebija izprotams, vai viņš saredz Behaimā sāncensi, kuram uzsmaidījusi laime, vai tikai uzmācīgu cilvēku, kas gatavojas apgrūtināt viņu ar savām pļāpām.

-     Tad sakiet, kungs, kas jums sakāms! - Mančīno, mirkli padomājis, izšķīrās un ar zīmi aicināja paciesties abus jaunekļus, kuri bija izraudzījuši viņu par šķīrējtiesnesi strīdā par to, vai mākslu vidū priekšroka ierādāma mūzikai vai glezniecībai.

-      Iesākumam, - Behaims paskaidroja, - gribu lūgt jūs pie sava galda un, gadījumā ja vēl neesat vakariņojis, būt par manu viesi.

-     Vai man! - iesaucās Mančīno. - Esmu dzimis ļaunā stundā. Par vēlu esat nolēmis parādīt man šo godu, kungs, jo nupat pirms stundas esmu atliku likām saēdies maizi ar sieru. Šāda notikumu gaita tikai liecina, ka esmu kritis Dieva nežēlastībā. Bet vai gan man par to būtu jābrīnās? Man, kam plecos tik smaga grēku nasta!

-     Tas nekādi nevar būt par šķērsli, - sacīja Behaims, ar to domādams nevis Dieva nežēlastību un grēku nastu, bet gan sieru, - lai jūs kopā ar mani iztukšotu vienu divas krūkas Vino Santo, ko šeit piedāvā krodzinieks.

-     Te nu jūs esat atradis vārdus, kas palīdz aizmirst nelaimi pat pilnīga izmisuma pārņemtajam, pat tādam, kam lemtas elles ugunis, - Mančīno noteica, apsēzdamies pie Behaima galda. - Ei, saimniek! Netūļājies, nāc un izpildi kunga pavēles! Bet jūs, - viņš atkal uzrunāja Behaimu, - taču nebūsiet gaidījis mani tikai tādēļ vien, lai pacienātu ar Vino Santo.

-    Jūs man pieminēja un cildināja kā vīru, pie kura sarežģītos gadījumos var vērsties ar paļāvību un uzticēšanos, - Behaims paskaidroja. - Uz jūsu veselību, kungs!

-     Un uz jūsējo! - Mančīno atsaucās. - Jā, daži tiešām uzskata mani par tādu, savukārt citi domā, ka man laiks atkāpties no darījumiem un atstāt tos citu ziņā, jo es savos gados esot vairs tikai vārgs sveces nodegulis, ko var apdzēst vissīkākā vēja brāzma. Taču, lai kā arī būtu, esmu jūsu rīcībā.

-     Tas ir savādi, - Behaims domīgi noteica. - Tagad, kad sēžu jums pretī, man šķiet - jā, es pat jūtos gandrīz pilnīgi pārliecināts -, ka pirms gadiem jau esmu ar jums ticies. Jo jūsu seja nav no tādām, ko viegli aizmirst. Tātad - kādā vasarīgā dienā es kaut kur Burgundijā vai Provansā sēdēju savas viesnīcas priekšā pie vīna kausa un ieraudzīju pa ielu nākam ļaudis: divi pīķneši pa labi un divi pa kreisi veda uz karātavām kādu vīru, un tas bijāt jūs. Taču jūs nebūt neizskatījāties pēc noziedznieka, bet gan soļojāt augstprātīgs, ar paceltu galvu, gluži kā ielūgts uz mielastu hercoga galmā.

-     Sapņos es nereti redzu sevi stāvam pie karātavām, - Mančīno aukstasinīgi sacīja, - un trekns melnsvārcis sniedz man skūpstam sudraba krustu. Bet jūs jau nebūsiet nācis klausīties manus sapņus. Tāpēc esiet tik laipns un izklāstiet man savas vēlmes.

-     Tik veiklam, gudram un pieredzējušam vīram kā jūs, - Behaims teica, - nebūs grūti izpildīt to, ko es vēlos.

-     Jūsu nodoms var būt grūti izpildāms vai bīstams, - Mančīno paziņoja, - un var arī, - te viņš pieklusināja balsi līdz čukstam, - būt pretrunā ar hercogistes likumiem, taču tas viss mani nebiedē, viss atkarīgs vienīgi no jūsu dāsnuma, jo es, kā zināt, neesmu pārāk svētīts ar šīspasaules labumiem. Tiesa, tuvākajās dienās mani gaida daudz dažādu darbu, laika man nav daudz, bet ja mēs vienosimies… jūs jau zināt, kā stāv rakstīts evaņģēlijā: laba darba dēļ ir jābūt gatavam pamest savu kuģi un tīklus.

-     Tad pie lietas! - Behaims sacīja nedaudz klusākā balsī. - Man ir stāstīts, ka jūsu duncis, - viņš paskatījās uz Mančīno ieroci, aizbāztu aiz jozmeņa, - esot tik liels brīnumdaris, ka savu reizi esot vedis pie prāta dažu stūrgalvi, ar kuru nav bijis iespējams runāt.

-     Tā ir gan, jā, - Mančīno apstiprināja, un viņa roka glāstoši pārslīdēja pār dunča ādas maksti. - Šajā mākslā tam jau pienāktos doktora vai maģistra grāds.

-     Tātad man tagad atliek vienīgi pameklēt dažus mūkus, - Behaims teica, - kas būtu gatavi aizlūgt par viņa dvēseles svētlaimi.

-     Par viņa dvēseles svētlaimi? Jūs vērtējat mani par zemu, kungs, - Mančīno aizrādīja. - Šim cilvēkam, lai cik tas stūrgalvīgs, jūs taču negribēsiet atņemt dzīvību. Protams, man ir ari tādi amata brāļi, kuru duncis nezina īsto mēru. Tie ir neprašas, kas zina tikai durt un nomaitāt, un no tā rodas vienas vienīgas nepatikšanas. Nē, kungs, es neesmu no tādiem. Mans duncis prot ieturēt mēru.

-     Tātad jūs domājat, - Behaims vēlējās dzirdēt apstiprinājumu, - ka pietiks ar maigu līdzekli, piemēram, ar bliezienu pa šā nelieša nolādēto ģīmi, lai panāktu, ka viņš…

-     Jā, pret viņu es izmantošu kaut ko tamlīdzīgu, - Mančīno paskaidroja. - Viņš saņems savu tiesu. Paļaujieties uz to, jūs būsiet apmierināts.

-     Nu labi, - Behaims noteica. - Dariet, kā uzskatāt par pareizu. Man gan būtu vairāk pa prātam redzēt Bočetu šūpojamies cilpā, ar desmit pirkstu platumā izkārtu mēli.

Mirkli valdīja klusums. Mančīno pacēla galvu un paskatījās uz Behaimu. Alvas kausu, ko patlaban bija cēlis pie mutes, viņš nedzēris nolika atpakaļ uz galda.

-     Tātad, kad dosiet viņam savu tiesu, - Behaims turpināja, - neesiet pārāk sīkumains. Ņemiet vērā, ko šis Bočeta ir nodarījis man un daudziem citiem. Ar visu piesardzību sadodiet viņam tā, lai turpmāk viņam būtu iemesls šad tad mani atcerēties.

Mančīno sēdēja kā sastindzis un klusēja.

-     Tātad jums ir zināmas manas vēlmes, - Behaims sacīja, - un, manuprāt, par Bočetu mēs esam vienojušies. Jums tagad atliek izklāstīt man savas prasības. Zinu, ka tamlīdzīgu darbu nemēdz veikt tikai par pliku pateicību vien. Tad nu sakiet, cik augsta būs maksa.

Mančino joprojām cieta klusu.

-     Nosauciet savu cenu, - Behaims atkārtoja, - un sakiet, kādu summas daļu gribat saņemt par savām pūlēm jau iepriekš. Pārējo dabūsiet, tiklīdz būsiet izpildījis manu uzdevumu. Jums droši vien ir zināms, ka es maksāju precīzi laikā, un varu nosaukt jums dažu milā- niešu vārdus, kas to jums apstiprinās.

Mančīno nopūtās, nogrozīja galvu, atglauda no pieres matus un sāka runāt.

-     Kā jau pieminēju sākumā, - viņš teica, - tamlīdzīgiem darījumiem man trūkst laika. Ir jādomā par savējiem, kuri man ari ir svarīgi, jo nav neviena, kurš varētu gādāt par viņiem manā vietā.

Behaims nosprieda, ka Mančīno tikai grib uzsist cenu par savu darbu, un tas viņu kaitināja.

-     Netērējiet tik daudz vārdu un nosauciet cenu! - viņš pavēlēja. - Iztieciet bez aplinkiem, tas ir bezjēdzīgi. Runājiet skaidru valodu! Tā mēs vislabāk tiksim uz priekšu.

-     Jūs esat nācis veltīgi, - Mančīno drūmi noteica. - Es nevaru jums pakalpot, kungs, jo šādu lietu ar visiem tās īpašajiem apstākļiem vajag sagatavot rūpīgi, bet tam man nepietiek laika. Arī roka man vairs nav tik droša kā senāk, un cik tur vajag, lai es sagādātu nepatikšanas gan sev, gan jums.

-     Saprotiet mani pareizi, - Behaims neatlaidās. - Daļu algas jūs saņemsiet uzreiz, tepat pie šā galda, tiklīdz būsim vienojušies.

Mančīno atvairīdamies pacēla plaukstu.

-     Es saprotu jūs itin labi, taču šķiet, ka jūs nesaprotat mani, - viņš sacīja. - Es nevaru jums pakalpot un esmu minējis iemeslus. Un apdomājiet arī, ka Bočeta ir vecs vīrs. Izrēķināšanās ar viņu vis nedarītu man godu.

-     Vai tad jūs dzenaties pēc goda? - Behaims iekarsa. - Vai tad galvenais jums nav nauda, ko šajā lietā var nopelnīt, turklāt vēl tik viegli?

-     Naudas dēļ lai pūlas citi, - Mančīno izšķīrās. - Man šī nauda nav no svara. Tāpēc nerunājiet vairs par to, jo tas būtu veltīgi. Un tagad, ja atvainosiet…

-     Dieva dēļ, kas jums lēcies? - Behaims satriekts iesaucās. - Pirms dažām minūtēm jūs vēl runājāt tīri saprātīgi, bet tagad gribat atstāt mani nelaimē? Jūs taču zināt, cik šī lieta man svarīga. Ko tad man iesākt, lai tiktu pie saviem dukātiem, ko šis neģēlis man liedz pretēji visiem likumiem?

-    Ja jums vajag manu padomu, - Mančīno atteica, celdamies kājās, - tad es jums sacīšu: dodiet tam laiku, mierīgi nogaidiet, kas notiks, un nepārsteidzieties. Rīt būs jauna diena. Šodien jūs Bočetas dēļ esat zaudējis naudu, rīt jūs to atgūsiet no kāda cita.

-     Nolādēts! - Behaims saniknots iesaucās. - Kas tās par muļķīgām runām! Izbeidziet pļāpāt! Vēl nupat jūs man teicāt, ka viņš saņems savu tiesu un ka es varu uz to paļauties. Bet tagad, kad jārīkojas nopietni un krietnas lietas labā jālaiž darbā duncis, - tagad jums dreb sirds?

-    Jā, tā var būt, - Mančīno atbildēja. - Jo tāds nu es esmu.

-     Jūs esat gļēvulis un balamute! - Behaims šķendējās. - Lielībnieks jūs esat, gatavais francūzis, plikadīda! Vējagrābslis un muldoņa!

-     Labi, varat mani tā saukt, ja tas jums sagādā prieku, - Mančīno attrauca. - Un, tā kā esat pateicis visu, ko vēlējāties, tad ejiet ar Dievu! Jā, kungs, vislabāk būs, ja pēc iespējas žiglāk pazudīsiet no šejienes, jo es vairs nevarēšu par sevi galvot daudz ilgāk.

Viņš uzlika kreiso plaukstu uz dunča spala, labā roka pavēlošā žestā norādīja uz durvīm. Tikmēr pie kaimiņu galdiņiem jau bija pamanīts, ka izcēlies strīds, un kokgriezējs Simoni piecēlās, lai izšķirtu ķildniekus.

-     Ei, jūs! - viņš uzsauca. - Kurš no jums abiem grib te celt nemieru un rīkot traci?

-     Vai vācietis atkal piedzēries? - vaicāja viens no akmeņkaļu meistariem.

Mančīno atmeta ar roku, it kā tas viss nebūtu uzmanības vērts.

-     Katru nomoka savs velns, - viņš paskaidroja ļaudīm, - un vācieša velns ir šim iedvesis, ka Bočetu vajag pataisīt par godīgu cilvēku.

-     Godīgu! - Behaims sašutis iekliedzās. - Kurš te runā par godu? Es gribu dabūt atpakaļ savus septiņpadsmit dukātus!

Apkārtējie izplūda skaļos smieklos un šūpoja galvu, bet visvairāk uzjautrinājās gleznotājs d'Odžono.

-     Tātad runa ir par tiem septiņpadsmit dukātiem? - viņš sauca. - Un mūsu derības? Vai tās vēl spēkā? Jūs likāt divus dukātus pret vienu manējo.

-    Jā, tās ir spēkā, - Behaims nīgri atbildēja.

-     Tad tie divi dukāti jau tikpat kā ir man kabatā! - gleznotājs nopriecājās. - Jūs, vācieši, taču esat slaveni ar to, ka turat doto vārdu.

-    Jā, vārdu mēs turam, - Behaims apstiprināja skaļi un uzsvērti, lai dzirdētu arī Mančīno, kurš, itin kā notiekošais vairs neattiektos uz viņu, bija apsēdies pie ērģeļmeistara Martelji galda un uzsācis sarunu. - Bet nelīksmojiet par agru! - Behaims turpināja. - Nezinu, kā šī lieta beigsies Bočetas miesai un dzīvībai, toties zinu, ka tikšu pie saviem septiņpadsmit dukātiem, jo sevi es pazīstu. Tāpēc jūs būsiet tas, kuram jāsamaksā tēriņš.

-     Septiņpadsmit dukātu no Bočetas! - nopūtās brālis Lūka, nepaceldams acu no galda, uz kura ar krītu bija uzzīmējis un pierādījis algebrisku teorēmu. - Kā jūs, kungs, to iztēlojaties? Pat tad, ja Bočeta par pusi skudo varētu paglābt savu tēvu no šķīstīšanas uguns, - viņš no savas naudas nešķirtos.

-     Nudien nespēju aptvert, - ierunājās akmeņkaļu meistars, - ka šajos laikos, kad kristiešus piemeklē mēris un apdraud karš, jūs varat domāt par tādām blēņām.

-    Jūs saucat par blēņām to, ka gribu dabūt atpakaļ savu naudu? - Behaims sašutis iesaucās. - Jūs droši vien domājat, ka dukātu man ir kā spaļu!

-     Uzklausiet labu padomu, - sacīja Alfonso Sebasti- ani, jauns augstmanis, kurš bija atstājis savu muižu Romanjā, lai kļūtu par meistara Leonardo skolnieku gleznošanas mākslā. - Ejiet agri pie miera, lietojiet vieglus ēdienus, guliet daudz un tik ilgi, cik vien spējat. Varbūt tad jūs kādreiz redzēsiet savu naudu sapnī.

-     Aiztaupiet man savas pļāpas, kungs, tās mani apgrūtina! - Behaims atcirta. - Savu naudu es dabūšu, kaut vai man vajadzētu salauzt Bočetam visus kauliņus pa vienam vien.

-     Bet, ja jūs tā izrīkosieties ar viņu, - ziņkārīgi un drusku zobgalīgi ieminējās gleznotājs d'Odžono, - ko par to teiks jūsu mīļotā?

-     Mana mīļotā? Ko tad jūs zināt par manu mīļoto? - Behaims noprasīja. - Es nemaz neesmu jums pateicis, kura šeit, Milānā, ir mana mīļotā. Par ko jūs runājat?

-     Par šo Nikolu, tā taču ir jūsu mīļotā, - d'Odžono atbildēja. - Vai tad nav redzēts, kā jūs katru dienu gaidāt viņu zemnieku krogā pie Moncas ceļa? Un viņa - žigla kā stirniņa viņa skrien pie jums, ģērbusies savā vienīgajā svētdienas kleitiņā.

Behaims pietrūkās kājās un nikni skatījās apkārt, it kā šeit, krogā, viņu būtu ielenkuši nāvīgi ienaidnieki.

-     Kungs, kā jūs uzdrīkstaties jaukties manās darīšanās? - viņš sašutis aizrādīja d'Odžono. - Kas jums daļas gar to, vai viņa ir mana mīļotā? Un, ja arī ir, - viņa dabūs tik daudz labu drēbju, cik vien vajag, to atstājiet manā ziņā. Un, velns parāvis, kāds tam sakars ar Bočetu?

Nu bija d'Odžono kārta brīnīties.

-     Un to jautājat jūs? - viņš iesaucās. - Vai jūs tiešām nezināt vai tikai izliekaties nezinām, ka viņa ir Bočetas meita?

-     Ai! - greizsirdības sāpju pieveikts, ievaidējās kokgriezējs Simoni. - Augļotāja meitiņa Nikola, - tātad šis ir Nikolas mīļākais? Šis ir tas, ar kuru viņa… Šim vācietim viņa pieder?

Behaims blenza uz viņiem kā mežakuilis, ko suņi iedzinuši sprukās.

-     Ko jūs tur runājat? Vai abi esat zaudējuši prātu? - viņš iekliedzās, tomēr zināja - šajā acumirklī zināja ar nāvējošu pārliecību -, ka tie saka patiesību, un tā ietriecās viņam sirdī kā duncis.

10

Līdz pat rītsvīdam Behaims bezmērķīgi klaiņoja apkārt, izmisuma un niknu sāpju plosīts, kļuvis par savu juceklīgo domu upuri, un šaurās, tumšās ieliņas krustu šķērsu vadāja viņu pa pilsētu, līdz viņš nonāca pie nocietinājumu vaļņiem un Naviljo kanāla ar Sv. Eis- tāķija krustu, kur sākās dzīvžogi un dārzu mūri, un pie jaunās nabagmājas vārtiem, kur laukā pa logiem plūda svaigas maizes smarža, jo te ik nakti par Moro līdzekļiem tika cepta maize, un pēc tam mēroja visu garo ceļu atpakaļ, līdz beidzot sasniedza zivju tirgu, gar naudas mijēju bodītēm aizgāja līdz rātsnamam un vispēdīgi nonāca Doma laukumā. Tur viņš, noguris līdz nāvei, apsēdās uz pakāpieniem, kas veda augšup uz portālu, tomēr nespēja rast mieru, jau pēc īsa brīža piecēlās un atsāka savus skumjos klejojumus.

"Cik gan sliktu ziņu es esmu saņēmis," viņš iedams domāja. "Patiesi, vissliktāko, kādu vien var iztēloties, pat Svētais ījabs nav saņēmis sliktāku. Kāda ļaunprātība! Kāda viltība! Es esmu nodots! Cik uzticama viņa izskatās, izliekas par padevīgu, uzsmaida man, runā par visu un visiem, taču noklusē, ka ir šā nožēlojamā neģēļa meita. Kāds neģēlis! Un kāda nelaime, ka manā ceļā gadījusies viņa! "Augļotāja meitiņa", tā viņu krogā nosauca tas plikpauris ar ūsiņām, gluži jauks apzīmējums, nemaz neizklausās slikti. Turpretī "Bočetas meita" - tas skan pavisam citādi, kā sitiens sejā. Ak, es nelga! Kam gan es ļāvos? Kādam vilinājumam padevos? Kādās lamatās esmu iekritis? Kāpēc pieļāvu, lai mani aizrauj šī blēdīgā mīlestība? Kurp tā mani novedīs? Lukardēzi, - viņa man teica, ka viņas māte bijusi no Lukardēzi dzimtas. Jā, māte! Toties viņas tēvs ir Bočeta, un to viņa man noklusēja, ak, lai viņš deg ellē ar visu savu meitu!"

Behaims apstājās un piespieda plaukstu pie auļojošās sirds. Sākotnējā niknuma iedvestā doma viņa apjukušajā dvēselē jau bija pārtapusi par īstenību. Viņu pārbiedēja iztēles aina: Nikola, kura grīļodamās iet taisnā ceļā uz elli, līdz viņu sagrābj liesmu mēles un viņa izgaist uguns speltē. Behaimam šķita, ka no bezdibeņa dziļumiem skan Nikolas vaimanas un kliedzieni, un viņš ar nepārvaramām sāpēm apjēdza, ka mīl šo meiteni joprojām.

- Šī balss! - viņš vaidēja, iedams tālāk. - Kā tā aizkustina manu sirdi! Kaut jel es varētu uz mūžiem aizslēgt savas ausis šai balsij! Tomēr, pat ja uz mani runātu tūkstoš balsu, es dzirdētu tikai šo vienīgo. Ak Dievs, žēlīgais Dievs, liec man aizmirst viņas balsi, liec aizmirst visu, kas vilcis mani pie viņas, visu, kas mani pie viņas sien, atņem man atmiņas par viņas balsi, gaitu, skatienu, apskāvienu, smaidu, - ak Dievs, žēlīgais Dievs, liec man aizmirst, ka viņa prot smaidīt tā, kā smaida tikai eņģeļi, tu taču zini, viņa ir Bočetas meita, atpestī mani, Dievs, sadzirdi mani, liec man aizmirst viņu uz visiem laikiem, vai ari es padarīšu sev galu, jo tā būs labāk!

Un tagad, kad Behaims bija runājis ar Dievu un tik dedzīgos vārdos lūdzis palīdzību, viņam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi un viņš pūlējās uzlūkot notikušo citā gaismā.

"Kas tad ir noticis?" viņš sevi mierināja. "Sīka liksta, kas var piemeklēt ikvienu, nepatikšanas, par kurām nav daudz ko runāt, un nekas vairāk. Biju drusku iemīlējies, ļāvu, lai šis skuķēns sajauc man galvu, tas ir slikti, protams, tomēr tā nu ir noticis, un, ja reiz tā gadās, tad gadās. Bet tagad, kad es, paldies Dievam, vēl laikus esmu uzzinājis, kas viņa ir un no kurienes nāk, - tagad tas ir beidzies, tam ir jābeidzas. Jā, patiesībā tas būtu pilnīgi pret veselo saprātu, ka es mīlu Bočetas meitu, tas taču būtu smieklīgi. Mīlestība? Vai tad to var saukt par mīlestību? Nē, tā ir tikai muļķīga un apgrūtinoša iekāre, kas mani pārņēmusi, un patiesi - es jau veiksmīgi cenšos to pārvarēt!"

Tomēr mierinājums, ko viņš pūlējās sev iedvest ar šiem vārdiem, nesaglabājās ilgi. Prātā ienāca kāds mīlas pilns vārds, ko Nikola, slīgdama viņa skavās, pačukstējusi pie auss, un acu priekšā tūdaļ parādījās viņas tēls, Behaims redzēja, kā meitene visā savā daiļumā guļ viņam blakus un glaužas klāt, gatava un apņēmusies viņam atdoties. Atmiņā neatvairāmi atausa neaizmirstamais mirklis, kurā viņš bija atskārtis, ka visi pasaules brīnumi ir tīrais nieks salīdzinājumā ar priekiem, ko viņš bauda Nikolas rokās, taču tā mirkļa dāvātās svētlaimes un sajūsmas vietā viņš juta sāpes, kaunu, skumjas un izmisumu, kas sagrāba viņu kā paisuma vilnis.

"Tas taču nav tiesa!" kāda balss viņā kliedza. "Tie ir meli! Kāpēc es sev meloju? Kā gan lai es to pārvaru, tas ir par grūtu, kā lai viņu aizmirstu, viņa vienmēr būs pie manis! Redz, cik tālu esmu nonācis, nelaimīgākam vairs nav iespējams būt, ak, kā es sevi nicinu! Bočetas meita, - un es zinu, ka viņa tā ir, un tomēr nespēju no viņas atteikties, man neizdosies pievērst domas kam citam - veikaliem, tirgiem, cenu kāpumam, precēm, kas mani gaida Venēcijas spīķeros. Kāds gan neprāts mani apsēdis, ka allaž jādomā tikai par to, ka atkal guļu viņas skavās, pie viņas krūtīm? Ko par to saka mans gods, mans lepnums? Vai ir iespējams dzīvot tādās mokās, kad mīli to, kuru nedrīksti mīlēt? Vai gan es varēju zināt, ka viņa ir nākusi pasaulē, lai nestu nelaimi? Lai iegrūstu mani postā un kaunā? Dievs, sodi, kaut jel es labāk būtu ņēmis sev par mīļāko kāda apskretuša zemnieka meitu! Lai nolādēta stunda, kurā viņu sastapu! Kas man bija darāms Svētā Jēkaba ielā? Mančīno, kurš stāvēja tirgus laukumā un dziedāja, ir vainīgs pie tā, ka metos viņai pakaļ. Es ieraugu meiteni, tā man liekas skaista un piemīlības pilna un uzsmaida man. Es pazaudēju viņu no acīm, par to varbūt būs gādājis mans labais eņģelis. Un es, nelga, ieņemu galvā, ka man viņa jāatrod, es meklēju viņu visās malās, neatlaižos, atrodu, viņa kļūst par manu mīļāko, un tad… Kas gan ar mani noticis, ko lai es tagad iesāku, es taču nevaru mīlēt Bočetas meitu…

Kāds posts, vai gan tas ir panesams? Man justu līdzi pats velns, ja zinātu, kā man izgājis."

Behaims piespieda plaukstu pie pieres un sajuta aukstos sviedrus, kas nesās no porām. Viņam pārskrēja šermuļi.

- Es esmu slims, - viņš ievaidējās. - Man ir nelāgi līdz nāvei, mani krata drebuļi, ko es meklēju ielās, man vajadzētu atrasties mājās, savā istabā. Krūka karstvīna ar laimiņiem tagad būtu pašā reizē. Man ir drudzis, tas mani plosa un sajauc domas. Varbūt tas viss ir tikai drudža murgs, tas nav tiesa, tā nav īstenība, es tikai sapņoju, un viņa nav meita tam… Nē, ak vai, es nesapņoju, esmu pie pilnas sajēgas, zinu, kas ar mani noticis, un klīstu pa ielām, - man vajadzētu būt mājās!

Tikai pret rītu viņš nonāca mājās, savā augšstāva kambarītī. Iekrita gultā un gulēja, mokošo domu vajāts un mocīts, līdz par viņu apžēlojās nemierīgs miegs.

Behaims pamodās vēlu pēcpusdienā. Brīdi palika samiegojies guļam, nespēdams notvert un noturēt nevienu domu. Viņš zināja, ka notikusi nelaime, ka viņu piemeklējušas ciešanas, tomēr netika pie skaidrības par šo ciešanu dabu. Ap sirdi bija nelabi, viņu gaidīja kaut kas biedējošs. Un tad atausa atmiņas par pagājušo vakaru un ausīs ieskanējās d'Odžono balss: "Vai jūs tiešām nezināt, ka viņa ir Bočetas meita?"

Kā lēmējošas bailes viņu sagrāba atmiņas par notikušo, taču jau nākamajā mirklī radās jauna doma, pārņēma Behaima prātu un ļāva paraudzīties uz šo bezgala nomācošo lietu ar citām acīm.

"Vai tad ir tik droši, ka tie runājuši patiesību?" Behaims sev jautāja. "Vai drīzāk neliekas tā, ka tie abi "Jērā" - šis d'Odžono un tas otrs - ir izperinājuši ļaunu joku, lai pataisītu mani par nerru? Cēluši man priekšā smalkus melus, pārdrošu izdomājumu, un es biju gana dumjš, lai noturētu to par patiesību."

Viņš pietrūkās kājās un, tagad pilnīgi atžirdzis un šīs atskārsmes pārsteigts, sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

"Nē, tas nav tiesa, nē, tā nevar būt patiesība," viņš vērpa domu tālāk. "Tie man ir nekaunīgi melojuši. Aiz pārgalvības, aiz palaidnības, nē, aiz ļaunprātības. Izspēlējuši ar mani nekrietnu joku. Bet to es tiem pieminēšu, par to tiks atmaksāts. Nikola - Bočetas meita! Kas par blēņām! Viņa taču ir pavisam citāda, šķīsta dvēsele, nebēdā par naudu, nepieķeras īpašumiem, nav gribējusi pieņemt no manis ne mazāko dāvanu, pat jostiņu es nedrīkstēju viņai dāvināt, pat ne mazu, izšūtu maciņu, kādos milānietes glabā savus sudraba grašus. Bočetas meita! Un lai es tam ticu!"

Behaims apstājās un atvilka elpu. Ap sirdi bija vieglāk, uztraukums pierima, viņš sajuta nepieciešamību parunāt ar citiem cilvēkiem, nevis pats ar sevi, un uzklausīt viņu viedokli par muļķīgo joku, ko ar viņu mēģinājuši izspēlēt krogā.

Mājas saimnieks, sveču tirgotājs, nebija viens. Virtuvē, kur oda pēc cepta speķa, sēdēja kaimiņu kurpnieks - vecs, krunkains virs ar šķidru kazbārdiņu. Viņš bija salabojis caurās zoles sveču tirgotāja svētdienas kurpēm un pēc ilgas runāšanas un lielas kaulēšanās beidzot vienojies ar viņu par samaksu, un sveču tirgotājs gaužām negribīgi, murminādams iebildumus, bija noskaitījis uz virtuves galda sešus kvatrīno.

-      Svētlaimīgu dienu, lai Dievs dāvājums visu labu! - sveicināja Behaims, ienākdams virtuvē. - Vai netraucēju? Ja ne, tad pastāstīšu jums par dīvainiem notikumiem, kas man atgadījušies.

-     Šis kungs, - sveču tirgotājs paskaidroja kurpniekam, - mitinās manā mājā un bieži nāk pie manis pēc padoma, jo ko gan viņš iesāktu bez manis, būdams šeit iebraucējs, kuru cenšas apkrāpt ikviens pilsētnieks!

-     Es esmu godīgs cilvēks, mani pazīst visi, un es nekrāpju nevienu, - kurpnieks apliecināja, pielicis roku pie sirds un pievērsies Behaimam. - Ja jums ir labojamas kurpes, tad arī kā iebraucējam nebūs jāmaksā man vairāk, nekā pieņemts.

-     Dieva vārds, jūs pats nezināt, cik lielu patiesību esat pateicis! - Behaims pavēstīja sveču tirgotājam, nelikdamies zinis par kurpnieku. - Mani tiešām mēģināja apkrāpt. Divi zeļļi ņēmās runāt par deviņiem mēmiem, lai iestāstītu man, ka mana mīļotā, kuru esmu jums pieminējis, esot Bočetas meita.

-     Bočetas meita? - sveču tirgotājs iesaucās, visādi izrādīdams lielu pārsteigumu. - Vai tiešām? Vai tas ir ticams?

Bridi domājis, viņš jautāja:

-     Un kas ir šis Bočeta?

-     Kā? Jūs nepazīstat Bočetu? - Behaims brīnījās. - Biju domājis, ka viņu pazīst katrs, jo viņš taču krāpj visus kā vienu. Esmu stāstījis jums par viņu gari un plaši, tas ir tas pats, kurš liedzas atdot man septiņpadsmit dukātus, ko palicis parādā gadiem ilgi. No visiem šīs pilsētas zaglīgajiem augļotājiem viņš ir pats ļaunākais. Cilvēks bez kauna un goda.

-     Lai vai tās meičas tēvs būtu šis Bočeta vai kāds cits, - sveču tirgotājs sacīja, - viņa ir gards kumosiņš, un to, kurš viņu dabūjis, gaida salda nakts. Viņa ir taisni tāda, kā vajag, ne par kuplu, ne par kalsnu. Man nepatīk tikai tas, ka viņa skrien pakaļ svešzemniekiem. Tādam, kurš nav mūsējais, viņa ir par labu.

-     Vai tad jūs esat viņu redzējis? - Behaims noprasīja.

-     Lavīdamās prom no jūsu istabas, viņa pāris reižu ir gadījusies man ceļā, - sveču tirgotājs atbildēja.

-     Vai es neesmu jums cieši apsolījis un piekodinājis, - Behaims iesaucās, - ka nozilināšu jums muguru, ja kaut vai vienu vienīgu reizi bāzīsiet degunu laukā no istabas, kamēr mājā atrodas viņa?

-     Viņš joko, - sveču tirgotājs paskaidroja kurpniekam. - Tā ir viena no viņa asprātībām. Jums jāzina, ka mēs abi esam vislabākie draugi. Tātad jūs sakāt, ka šī meiča, - viņš atkal pievērsās Behaimam, - ir tā zaglīgā augļotāja meita?

-     To saka d'Odžono, viens no gleznotājiem, ko esmu saticis "Jērā", - Behaims izlaboja. - Taču es viņam neticu, jo viņš ir intrigants. Melis viņš ir.

-      Es jau jums pareģoju, ka ar tiem ļaudīm jūs tikai iekulsieties ķezā, - sveču tirgotājs pārmeta. - Nesakiet, ka netiku jūs brīdinājis. Bet vai jūs man klausījāt? Nē, jūs necēlāt ne ausu, jums bija jāsēd "Jērā" un jāatstāj tur sava nauda, un par to jums vēl cēla priekšā melus. Būtu vajadzējis palikt mājās, kur es pats gatavotu jums maltītes, jo ar savu pavārmākslu esmu slavens visā kvartālā.

Lai uzsvērtu, cik patiess ir šis apgalvojums, sveču tirgotājs noņēma no plīts pannu un aicināja Behaimu un kurpnieku nobaudīt speķotās lēcas, ko bija pagatavojis sev pusdienās.

-     Nu nē, d'Odžono nevar saukt par meli, - ieminējās kurpnieks, pagaršojis speķotās lēcas, nolika uz galda karoti un aplaizīja lūpas. - Jūs alojaties, kungs. D'Odžono ļoti augstu vērtē patiesību.

Tad viņš izklāstīja sveču tirgotājam savu viedokli par to, kā pareizi jāgatavo speķotās lēcas:

-     Es savās mājās leju klāt mazāk etiķa, toties pievienoju divas trīs plānas ābola šķēlītes un drusku timiāna, tas uzlabo garšu.

-     Katrs jau dara pēc savas saprašanas, - pikti attrauca sveču tirgotājs, apvainojies par ābolu šķēlītēm un timiānu.

-     Jūs runājat par gleznotāju d'Odžono? - Behaims jautāja kurpniekam. - Jūs viņu pazīstat?

-     Jā, to d'Odžono, kurš uzgleznojis madonnu mākoņos, kas karājas Doma luktā zem lielā loga, to es pazīstu, - kurpnieks atbildēja. - Jau gadiem viņš nes uz manu darbnīcu apavus. Viņam ir divi pāri: viens no aitādas, bet otrs - no smalkādas, to viņš valkā pa lieliem svētkiem. Un, kad nav naudas, viņš saka: meistar Mateo, pacietieties, šodien es nevaru jums samaksāt, pierakstiet, ka esmu parādā astoņus kvatrīno, - vai deviņus, vai desmit, cik nu man no viņa pienākas, - pierakstiet, viņš saka, un piektdien es atnākšu un atnesīšu jums naudu. Un, kad viņš to apsola, tas ir tāpat, kā kad viņš būtu zvērējis pie Svētajiem Rakstiem, jo piektdienā ir klāt ar visu naudu. Nē, d'Odžono nav melis. Kad es jums saku, viņam jūs varat ticēt, viņš allaž runā patiesību.

-     Tātad šī meitene, šī Nikola, galu galā tomēr ir Bočetas meita? - Behaims jautāja, sadrūmis un nomākts.

-     To es nezinu un arī negribu zināt, - sveču tirgotājs nīgri atsvieda. - Viņa ir mīļākā jums, nevis man, neaizmirstiet! Un es jau gana bieži esmu jums izteicis savas domas par tamlīdzīgām meičām. Vai tagad, maltītes stundā, kad ikviens sēžas pie galda, man būs jāklausās valodās par šo sievišķi, par to, kā meita viņa ir, par ābolu šķēlēm un smalkādas kurpēm, un Dievs vien zina, par ko vēl? Jūs, meistar Mateo, esat saņēmis savu naudu, man nekas nav jādod uz krīta, es samaksāju, kas maksājams, un nu ardievu, meistar Mateo, ardievu!

-     Ardievu! - piebalsoja arī Behaims un atstāja virtuvi un māju, būdams pilnīgā nesaprašanā par to, ticēt vai neticēt d'Odžono. "Bet ja viņš ir teicis patiesību," Behaims domāja, iziedams uz ielas, "ja es nelaimīgā kārtā esmu paņēmis sev par mīļāko šā nelieša meitu, tad taču zinu, kur viņa dzīvo, vajag tikai kādu laiku novērot Bočetas māju, un, kad ieraudzīšu meiteni iznākam pa durvīm… ak žēlīgais Dievs, neliec tam notikt! Liec, lai es lieki stāvu pie viņa mājas un zaudēju laiku, liec man gaidīt veltīgi, mīļais Dievs! Bet, ja redzēšu Nikolu iznākam no viņa mājas, tad nekādu pierādījumu vairs nevajadzēs, tad es zināšu, kas man darāms. Jā, bet vai es to zinu? Vai esmu drošs par sevi? Vai spēšu pārvarēt savas alkas? Vai ieklausīšos saprāta balsī un rīkošos tā, kā iesaka saprāts? Vai varbūt pat tad vēl nejaudāšu apslāpēt savu mīlestību pret šo meiteni?…"

Smagu sirdi viņš devās ceļā uz Bočetas māju.

11

Gaužām nelāgā omā - trūka viena kapara graša, lai varētu nopirkt miežu maizes riecienu pusdienām, - tātad ērcīgā omā Mančīno lauzās caur krūmu biežņu aizaugušajā dārzā, kas pletās līdz Akas mājas sētaspu- sei. Viņš apstājās zem Nikolas loga. Meitene droši vien bija mājās un tur augšā, savā istabā, vērpa dziju, lāpīja savas drānas vai darīja kādu citu darbu, jo slēģi stāvēja vaļā, laizdami iekšā apmākušās, lietainās dienas nespodro gaismu.

Ne jau Nikolas dēļ Mančīno bija ieradies, viņam bija runājams kāds vārds ar Bočetu, taču viņš nesteidzās, tas varēja pagaidīt. Tā stāvēdams, viņš iegrima apcerē, vērodams plaisas un sprēgājumus nolaistās mājas mūrī, un secināja, ka tie varētu kalpot par balstu tādam, kurš nolēmis uzrāpties augšā pa šo sienu, te bija atrodams atbalsts vispirms vienai, tad otrai kājai, un Mančīno sev teica: tas nav neiespējami, jā, varbūt pat nebūtu pārāk grūti uzkāpt līdz Nikolas logam, lai nonāktu viņas istabā un skavās. Un, kaut arī naktī slēģi stāvēja aizvērti un aizbultēti, tie tomēr bija no izčākstējuša un satrunējuša koka un nespētu pretoties spēcīgam grūdienam.

Taču, pieķēris sevi šādi prātojam, Mančīno sadusmojās uz sevi, viņu pārņēma kauns un reizē ar to arī grūtsirdība.

Paskaties taču uz sevi, kas tu tāds esi! - viņš ņēmās sevi paļāt. Vai vēl arvien dēvējies par studentu? Dienaszaglis un badakāsis tu esi, nerrs un jokdaris. Zirgupuisis un, ja vajag, arī dunčavīrs tu esi, uz mūžu pievažots pie šīs nožēlojamās nabadzības. Tas tu esi, turklāt atrodies savas dzīves ziemā, cik gan ilgi vēl, līdz tevi iznesīs ārā un novēkšķēs tev pakaļ De terre vient, en terre tourne[1]. Ak vai, kā gan tas gadījies, ka no manis šķīrusies jaunība, kā tas mani piemeklējis, kad tas noticis? Ne kājām un ne zirgā tā aiztraucās, es tikai pēkšņi ieraudzīju, ka tā ir prom. Un tagad tu, nerrs, gribi tikt augšā pie Nikolas un izdiedelēt kādu kripatu mīlestības? Kaut jel es varētu tev iespert, iespert tik pamatīgi, lai novelies uz pakaļas, jo to tu esi pelnījis. Vai tad, kad vēl biji pie pilna prāta, tu klusībā nenozvērējies vairs nemūžam netuvoties viņai ar savām jūtām, kas ir nožēlojamas, novadējušās un pliekanas un ko tu sauc par mīlestību? Bet te nu tu esi atkal, jo neklausies saprāta balsī. Mīlas mokas? Tu esi smieklīgs, tādas pašas mokas ēzelim sagādā dzelksnis, ar kuru to skubina strādāt. Ko tu gribi - ar šādu seju, kas ir nevis seja, bet gan grimase? Iekritušas acis, truls skatiens, vaigi krunkaini kā vecs, sačokurojies, zemē nosviests aitādas cimds. Tāds tu esi un vēl gaidi mīlestību no viņas, un reizē zini, ka viņa tevi neievēro un ir sagājusi kopā ar citu. Tu nepazīsti lepnuma, tu esi sliktāks un nicināmāks par žurku. Nerrs! Nelga! Vācies prom no šejienes!

Šādā veidā atguvis stāju un neveltījis Nikolas logam vairs ne skatiena, Mančīno caur dārza brikšņiem aizbrida līdz mājas fasādei. Taču klauvēt pie durvīm bija lieki, jo Bočeta stāvēja pie loga. Viņš uzklausīja kādu ubagotāju mūku, kas bija lūdzis dievbijīgu ziedojumu par godu Svētajai Trīsvienībai, un rādīja savu nekrietno seju gan mūkam, gan Mančīno, gan katram, kas gāja garām mājai.

-     Jādomā, jūs tīši un ļaunprātīgi esat atsūtīts pie aplamām namdurvīm, jo visi zina, ka šajā mājā nedod žēlastības dāvanas, - Bočeta pavēstīja, bažīgi šūpodams galvu, it kā nožēlotu, ka ar šo nabaga mūku kāds izspēlējis nelāgu joku.

Mūkam bija sava pieredze, viņš zināja, ka pēc pirmā lūguma ziedots tiek gaužām reti. Pilsētniekiem vajadzēja divas vai trīs reizes atkārtot, ka viņi šajā pasaulē ir tikai īrnieki un ka ar Dievam tīkamiem darbiem var saīsināt to laiku, kas būs jāpavada šķīstīšanas ugunī.

-     Ziedojiet, kungs, - viņš sacīja Bočetam, - Dieva žēlsirdības un svētā vīra, mūsu ordeņa dibinātāja, nopelnu vārdā. Tas, ko dosiet, kalpos jūsu labumam. Jo Dievs patur acīs tos, kas ar labdarību parāda viņam godu. No Dieva nāk žēlastība.

-     Jā, - Bočeta noteica, ieraudzīja Mančīno un veltīja tam uzjautrinātu skatienu. - Tas ir zināms. Tāpat kā tas, ka no Kremonas nāk karstās desiņas.

-     Mazu ziedojumu, - mūks nelokāmi turpināja savu litāniju. - Reiz tas jums kalpos par ceļa rādītāju, kad nonāksiet viņsaules krustcelēs. Es nelūdzu daudz. Mazliet siera, vienu olu, drusku tauku, jo, kā mēdz sacīt, žēlastības dāvanas un mises atsvabina no grēkiem.

-    Jūs liekat man brīnīties, labo brāli, - Bočeta paziņoja. - Taukus, sieru, olu - jūs gaidāt no manis īstu svētku mielastu. Vai tad neesat padomājis par to, ka piedevām pie visa posta, kas jācieš grēcīgajai cilvēcei, Dievs kā mantojuma daļu ir tai lēmis arī izsalkumu? Jūs rīkojaties pret Dieva gribu, cenzdamies izvairīties no šī mantojuma. Vai tas ir kristīgi, es jums prasu, vai tas ir taisnīgi?

-     Tas, par ko jūs runājat, - negaidītā pārmetuma apmulsināts, atzina mūks, - ir ļoti augsta teoloģija, bet es esmu tikai neizglītots mūks. Taču vienu es zinu: mēs esam laisti šajā pasaulē, lai palīdzētu cits citam grūtībās. Jo kādam gan citam nolūkam mēs dzīvojam zemes virsū?

-     Lai palīdzētu cits citam? - Bočeta iesaucās un izplūda skaļos smieklos. - Kas par domu! Nē, labo brāli, palīdzēt citam nav manā dabā, es neesmu tāds cilvēks, un turklāt tas lielākoties ir saistīts arī ar izdevumiem un tēriņiem, no kuriem es neparedzu sev nekādu labumu. Vai jūs mani sapratāt, labo brāli? Tad ejiet un klaudziniet pie citām durvīm!

Pagalam iebiedēts, tikpat kā zaudējis cerību, mūks beidzamo reizi mēģināja tomēr noskaņot Bočetu uz ziedošanu.

-     Padomājiet par to, - viņš mudināja, - ka Dievs ir radījis cilvēku labu un labiem darbiem.

-     Ko, ko? - Bočeta sauca. - Ko jūs tur sakāt? Labu un labiem darbiem? Rimstieties, ja negribat, lai nomirstu aiz smiekliem. Labu un labiem darbiem! Tas ir par daudz, pietiek, man jau sāp žokļi, rimstieties!

Mūks pacēla no zemes savu tarbu un uzmeta to plecā.

-     Palieciet sveiks, kungs! - viņš teica. - Lai Dievs savā žēlastībā jūs apgaismo. Jo šķiet, ka jums trūkst gaismas.

Viņš devās prom, bet, iedams garām Mančīno, laipni pamāja ar galvu, apstājās un ierunājās:

-    Ja arī jums ir kāda darīšana pie viņa, tad lai Dievs dod jums vairāk pacietības un labāku veiksmi, jo es veltīgi deldēju mēli. Tāds pat ticības vārdā neizvilks no kabatas ne kvatrīno, kaut kas neiespējams!

-     Tāds nevēl labu nevienam visā pasaulē, - Mančīno paskaidroja, - un arī pats sev ne. Maizi, ko viņš ēd, apsmādētu pat cūka.

-     Ei, jūs tur, - Bočeta uzsauca Mančīno, kamēr mūks, šūpodams galvu, gāja prom, - ja esat atnācis strīdēties, tad aiztaupiet sev pūles, tas neko nedos. Varat lamāt mani no panckām laukā, gānīties un zākāties, ja patīk, bet man ir vienalga, es jau pats neuzprasos.

-     Esmu ieradies jūs brīdināt, - Mančīno sacīja. - Sargieties, jums draud briesmas, un izskatās, ka notiks slepkavība. Tas vācietis grib tikt jums klāt.

-     Kāds vācietis? - Bočeta vienaldzīgi jautāja un bridi padomāja. - Rauj mani jupis, ja zinu, par ko jūs runājat.

-     Vai tad kādam nav piedzenami no jums dukāti, - Mančīno viņam atgādināja, - un vai jūs neesat liedzies gandarīt šo prasību?

-     Ak tad tas jums prātā? - Bočeta noteica. - Nu es viņu atminos. Kā sods par grēkiem viņam galvā ir ieperinājusies doma prasīt no manis desmit vai cik tur dukātu. Viņš atnāca un plijās man virsū, nerunāja ne par ko citu kā tikai par šiem dukātiem, un man vajadzēja papūlēties, lai tiktu no viņa vaļā.

-     Tad sargieties, lai šī lieta jums nebeidzas slikti, - Mančīno piekodināja. - Šis vācietis uztver to kā negodu un kaunu, ir nikns un satracināts, un gatavs uz visu.

Bočeta savilka greizo muti izsmējīgā smaidā.

-     Lai tik nāk, - viņš nesatraucami sacīja. - Gan es viņu uzņemšu, kā klājas. Dažs labs iet pēc vilnas un atgriežas nocirpts.

-     Zinu, ka jūs esat ļaundarību lietpratējs ar pieredzi, - Mančīno pārmeta, - un, vai zināt, ar simt rokām turēties pie naudas, kas plūst jūsu kabatās, kaut arī nav jūsējā…

-    Jūs man glaimojat, - Bočeta viņu pārtrauca. - Jūs pārlieku daudzināt un cildināt pieticīgās spējas, ko man devis Dievs.

-     Taču šis vācietis, - Mančīno turpināja, - jau ir iepazinies ar pilsētu un meklē sev rokaspuisi, un, ja atradīs tādu, ko varēs uzpirkt, lai tas ar nazi vai cirvi aizraidītu jūs pie tēviem…

-     Lai tik nāk vien! - Bočeta paziņoja. - Gan es atbildēšu gods godam.

-     Bet vai tad šim vācietim nav taisnība? - Mančīno iesaucās. - Vai tad jūs no tiesas neesat viņam parādā naudu, ko viņš pieprasa?

Bočeta paberzēja saraino zodu, un viņa sejā pavīdēja izbrīns, it kā šādu iebildumu viņš būtu gaidījis vismazāk.

-     Taisnība? Ko jūs ar to gribat teikt? - viņš attrauca. - Varbūt viņam ir taisnība, bet kāda tam nozīme? Ja es reiz neesmu noskaņots spēlēt labdari un izšķiest krietnu naudu muļķim!

Mančīno klusēdams raudzījās augšup, uz seju logā.

-     Jūs taču esat augstmanis, - viņš pēdīgi ierunājās, - cēlies no dižas un slavenas dzimtas, kas Florences pilsētai ne vienu reizi vien dāvājusi gonfaloniere - taisnīguma karognesēju -, pasakiet man: kāpēc jūs dzīvojat bez kauna un bez goda?

Tagad Bočetas vaibstos pirmo reizi parādījās kaut kas līdzīgs īgnumam un nepacietībai.

-     Bez goda, jūs domājat? - viņš atbildēja. - Ko jūs zināt par godu! Es jums kaut ko pateikšu, un ielāgojiet to, ielāgojiet labi: gods ir tam, pie kura paliek nauda. Un nu - ja jums vēl kas sakāms, tad sakiet, bet, ja ne, tad lieciet man mieru ar to savu muļķa vācieti.

-     Labi, - Mančīno noteica, - es iešu. Esmu jūs brīdinājis un zvēru pie savas dvēseles, ka neesmu to darījis aiz mīlestības pret jums. Un, ja tagad jūs nopelnīsiet dunča šķēlienu pār visu ģīmi, no vienas auss līdz otrai, - tad man būs vienalga.

Un viņš pagriezās un atstāja dārzu.

- Lai tik nāk! - Bočeta kliedza viņam nopakaļ. - Lai tik parādās! Pasakiet viņam, ka no savas naudas viņš nedabūs redzēt ne kapara trisgrasi, ne kapara trīsgrasi, pasakiet to viņam un pēc tam izstāstiet man, ko viņš dusmās būs noķērcis jums pakaļ.

Viņš izplūda smieklos, kas izklausījās pēc aizsmakušiem rējieniem, un viņa seja nozuda no loga.

Joahims Behaims tikmēr stāvēja pie dārza mūra, paslēpies aiz krūmiem, un nenovērsdamies skatījās uz namdurvīm, satraukti gaidīdams Nikolas parādīšanos gluži kā likteņa triecienu, ko nav iespējams atvairīt. Viņš bija dzirdējis Bočetas vārdus un tūdaļ aptvēris, ka runa ir par viņu pašu un nevienu citu un ka tieši viņš ir tas, kurš no savas naudas nedabūšot redzēt ne kapara trīsgrasi. Viņā uzbangoja svilinoši kvēlas dusmas un pārņēma viņa prātu, dzīslas uz pieres pietūka, rokas drebēja.

Labi, ka es to dzirdēju, viņš sev teica. Ak Dievs, kur gan ir redzēts tik nekaunīgs neģēlis? No manas naudas ne kapara trisgraša! Neatliek nekas cits kā novak- tēt viņu un laist darbā dūres, pat ja man stundām un dienām būtu jāstāv un jāgaida te pie viņa durvīm, - tā nebūtu nekāda bēda, jo laiks nebūtu zaudēts velti. Man jādara viss, lai dabūtu viņu savos nagos, un tad es viņu nosukāšu, jā, viņš dabūs tādas sukas, ka atcerēsies mani vēl savā nāves stundiņā. Bet vai viņš kādreiz atstāj savu māju? Vai uzdrīkstas iziet uz ielas, starp cilvēkiem? Varbūt ir apgādājies ar krājumiem uz vairākām nedēļām. Ja nu es dabūšu redzēt viņu tikai aiz šīm loga restēm?

Ak, esi jel nolādēts, gļēvuli, gan šeit, gan tur, gan zemes virsū, gan viņsaulē! Kaut jel es dzirdētu, kā tu ellē brēc pēc piliena ūdens, ar ko apslacīt mēli! Bet vai lai šeit, šajā pasaulē, viņš turpina dzīvot labklājībā, rīkojas ar maniem dukātiem, mētā un šķindina tos savās rokās? Ja viņš tagad, šo pašu acumirkli, iznāktu pa durvīm, ja negaidot ieskrietu taisni man nagos, ak, cik salda ir jau doma vien, ka tā varētu notikt! Nāc ārā, neģēli! Lai mēris tevi parauj! Mēris? Kāpēc mēris? Vai tas nebūtu pārlieku maigs sods, vai viņš nav pelnījis briesmīgāku nāvi?

Behaims dziļi ievilka elpu un noslaucīja no pieres sviedru lāses.

Ak es, nelga, kam es ļaujos tādām dusmām! - viņš sevi norāja. Vai tad šis kraupainais šakālis negaida no manis tieši to? Vai gan es pats nedzirdēju, kā viņš izteica šādu vēlēšanos, smiedamies kā šakālis? Ko man līdz lāsti, kāds no tiem labums? Es varu lādēties un šķendēties, un piesaukt viņam mēri par simt dukātiem - bet vai tādā veidā atgūšu kaut vai grasi savas naudas? Un, ja viņš tiks man rokās un es viņu miltīšu līdz pagurumam, - mana nauda tomēr paliks pie viņa. Un beigu beigās, ja nemācēšu valdīties un viņš saļims no maniem sitieniem, es šā nožēlojamā nelieša dēļ vēl iekulšos nepatikšanās. Lai Dievs žēlīgs, ko es te stāvu? Vai esmu atnācis klausīties viņa nekaunīgajās un bezdievīgajās runās? Nē! Esmu nācis paskatīties, vai viņa - vai Nikola… Ak Dievs, vai no viņa mājas pa šīm durvīm… Ak labais un taisnīgais Dievs, stāvi man klāt, vai tā patiesi var būt Tava griba, lai Nikola…

Behaims mitējās un vairs nepiesauca taisnīgo Dievu Nikolas dēļ. Galvā bija iešāvusies kāda doma, kas satricināja viņu un mainīja visu. Viņš pēkšņi ieraudzīja ceļu, kas šķita vedam pie viņa tiesībām un pie septiņpadsmit dukātiem.

Tam ir jāizdodas, viņš sev sacīja. Iespējams, tas pat nebūtu pārāk grūti, un tad Bočeta būtu apvests ap stūri un varētu apraudāt zaudētos septiņpadsmit dukātus. Man liekas, tas var izdoties. Protams, tad šai mīlestībai jāpieliek punkts. Man jāizbeidz domās kavēties pie viņas, jāizmet no prāta viņas tēls. Bet vai es to spēšu? Ak vai, pārlieku esmu sapinies mīlestības tīklos, tas ir nožēlojami, tas ir kauns, ka vēl aizvien esmu pieķēries viņai, Bočetas meitai. Bet ja nu Nikola nav viņa meita? Vēl jau es nezinu, vai viņa iznāks no šīs mājas. Un, ja gaidu šeit veltīgi, tad viss būs citādi. Un savus septiņpadsmit dukātus - kur lai meklēju tos tādā gadījumā? Taču, ja viņa nāks, ja Nikola iznāks pa šīm durvīm, tad viss izdosies, kaut arī man vajadzētu pārvērst savu sirdi akmenī. Bet vai es to spēšu? Vai tad es nemīlu viņu vēl aizvien? Un vai mana mīlestība no sākta gala nav lielāka un kvēlāka par to, kuru viņa apliecinājusi man? Vai viņa nav ieguvusi pār mani lielāku varu nekā tā, kas man jebkad bijusi pār viņu? Kā tas man varēja gadīties? Kur palicis mans lepnums? Un ko par to saka mans gods?

Apziņā atausa kaut kas savāds, - ja viņa plāns izdotos, ja tas novestu pie labām beigām, tad par patiesību neizbēgami kļūtu tas, kas līdzīgi šausmu ainai rēgojies viņam acu priekšā, naktī bezmērķīgi klaiņojot pa Milānas ielām, tas, par ko līdz pat šai stundai bijis tik briesmīgi un skumji domāt: ka viņa ir Bočetas meita. "Ak, kaut jel tā nebūtu!" šī doma kā zibsnis uzplaiksnīja vēlreiz, pēdējo reizi. "Un tomēr! Tā ir jābūt!" pretī tūdaļ runāja iebildums, jo sava plāna labad Behaims bija spiests vēlēties to, kas iepriekš iedvesis izmisumu un šausmas. "Tā ir jābūt," viņš izlēma. "Viņa ir Bočetas meita. Es to zinu," viņš kā gravēt iegravēja sev sirdī.

Behaims stāvēja, pievērsis skatienu durvīm, plaukstas piespiedis pie deniņiem, un gaidīja. Viņš nezināja, vai dzenulis ir bailes vai cerība. Viņš lamāja un noniecināja sevi, izsmēja savu mīlestību, strīdējās tai pretī, ķīvējās ar sevi un kaisa dusmās, jo viņam šķita, ka šī mīlestība joprojām nav apdzisusi.

Tad durvis atvērās un viņš ieraudzīja Nikolu, juta viņu nākam jau pirms tam, kad bija ieraudzījis. Savā līganajā un lepnajā gaitā, pēc kuras bija uzpazīstama jau no tālienes, meitene izslīdēja caur dārzu un nogriezās ielā, iedama savu ceļu kā sapnī.

Joahims Behaims devās viņai nopakaļ, un viņa mīlestība mira, gribasspēka nokauta, lepnuma nodota, jo traucēja viņa plānam un tāpēc nedrīkstēja dzīvot.

Viņš sekoja Nikolai un paturēja meiteni acīs, un iedams slīpēja plānu, kurš bija jāīsteno jau šodien. Aiz Verčelli vārtiem viņš redzēja Nikolu mirkli vilcināmies, un pēc tam viņa nogriezās pa ielu, kas veda uz Svētā Eizorgio baznīcu. Behaims atcerējās, ka viņa ir paradusi katru dienu nomesties ceļos šajā baznīcā pie kokā grieztā Kristus vienā no šķērsjoma nišām un steidzīgi čukstētos vārdos uzticēt Pestītājam to, ko no viņa gaida. Dažreiz Nikola, ieradusies Behaima istabā ar nelielu nokavēšanos, aizbildinājās, ka bijusi Svētā Eizorgio baznīcā pie Kunga Kristus un šoreiz viņai bijis stāstāms vairāk nekā citās dienās.

Ej vien un parunā ar Kristu! - Behaims nodomāja, redzēdams meiteni nozūdam baznīcas joma puskrēslā. Dievs neļaus viņam tevi uzklausīt. Dievs ir manā pusē, viņš ir parādījis man šo ceļu, kad saucu uz viņu, un palīdzēs man tikt pie taisnības.

Un tirgotājs steidzās mājup, lai gaidītu Nikolu savā istabā.

Iegājusi tajā, meitene atrada viņu tik ļoti aizņemtu ar ceļasomas kravāšanu, ka viešņu viņš pat šķita nemanām. Behaima drānas un apakšdrēbes, jostas, apavi, krekli un krāsaini lakatiņi, pa daļai sakārtoti akurātās kaudzītēs, pa daļai juceklīgi izmētāti, gulēja uz galda, uz krēsliem un uz guļvietas.

Nikola izbijās, jo pirmajā mirklī neaptvēra, vai tas nozīmē ko labu vai sliktu, sākumu vai beigas, atvadas uz mūžiem vai ilgstošu kopbūtni.

-     Tu posies ceļā? - viņa nomākta izdvesa. - Tu gribi atstāt Milānu?

-     Tu esi piekritusi sekot man visur, lai kurp es dotos, - Behaims atbildēja, nepaceldams skatienu. - Mūsu ceļš vedīs uz Leko un pār Adas upi. No turienes līdz Venēcijai atliek nepilna stunda, ja vien ir labi zirgi.

-     Līdz Venēcijai, - Nikola nočukstēja, jo nekad nebija devusies tālāk par apkārtējiem ciemiem un šis ceļojums viņai šķita liels un pārdrošs piedzīvojums. Viņa pieglaudās mīļotajam.

-     Vai tu šaubījies par to, ka braukšu tev līdzi? - viņa jautāja. - Vai gan es neesmu atdevusi tavās rokās visu - savu dzīvību un dvēseli? Tev tikai jāpasaka man aizbraukšanas diena un stunda, lai esmu gatava. Vai tas būs jau šodien? Un Venēcija - vai tas tiesa, ka tur pa dienu nevar sadzirdēt pat ne savu balsi, jo piparmalēji velvēs taisa tik briesmīgu traci? Un saki man, vai tavā ceļasomā atradīsies vieta ari mantām, ko gribu ņemt līdzi es? Jo tev jāzina, mīļotais, ka es neesmu gluži nabadzīga. Man pieder seši alvas šķīvji - divi lieli un četri mazi -, tad vēl salātu bļoda un divi svečturi, visi trīs ar Lukardēzi vapeni un no sudraba. Un man pieder arī kapara ūdens krūze, taču tā ir smaga un neērti vedama, un varbūt nav vērts vest to līdzi šādā ceļojumā uz Venēciju.

-     Šis mantas man necik nepalīdzēs, - Behaims atteica un pacēla galvu, rādīdams raižpilnu un drūmu seju. - Tu jautā par dienu un stundu, bet tās es tev nevaru nosaukt. Darījumi sauc mani uz Venēciju, taču ir radušās grūtības, viss nav risinājies tā, kā biju cerējis, vārdu sakot, - man ir savas rūpes.

Un kā daždien cilvēks, kurš nezina padoma, viņš pacēla rokas un ļāva tām bezspēcīgi noslīgt.

Nikola raudzījās viņā, satriekta un nobažījusies.

-     Ja tev ir rūpes, mīļotais, tad ļauj man tajās dalīties, - viņa lūdza. - Es gan nezinu, vai varu būt tev noderīga. Toties zinu, ka pasaulē nav nekā tāda, ko es nebūtu ar mieru izdarīt tevis dēļ.

Behaims īsi iesmējās.

-     Ak, tu! - viņš noteica. — Kā lai tu man palīdzētu! Bet, ja jau par visām varītēm vēlies uzzināt, kas tās par rūpēm, tad neslēpšu, ka man nav sekmējies darījumos. Ir izpalikusi nauda, ievērojama summa, kas patlaban steidzami nepieciešama, jā, Dievs mans liecinieks, nekad man nav tik ļoti vajadzējis naudu kā šobrīd, un es nezinu, kā to sagādāt. Tu varēsi iedomāties, ka tāds ceļojums kā šis…

-     Mīļotais, tici, man nevajag daudz! - Nikola izbijusies iesaucās. - Ja tik būs drusku maizes un kāda ola vai varbūt daži augļi…

Behaims, paraustīdams plecus, atvairīja šos vārdus.

-     Runa nav par pārtiku, - viņš paskaidroja. - Tāds ceļojums ir saistīts arī ar citām, visai lielām izmaksām. Un, kad šeit, mājā, būšu nomaksājis to, ko esmu parādā, tad nezinu, vai ar pārpalikumu tikšu līdz Leko un vai tur varēšu samaksāt par mūsu naktsmājām.

Un tādā tonī, it kā viņu pašu nomāktu šāda atklātība, Behaims piebilda:

-     Nu tu zini, kāds ir stāvoklis. Bet vai man ar to ir līdzēts?

Nikola nopūtās un ar sastingušu skatienu iegrima pārdomās.

-     Vai tev izpalicis daudz naudas? - viņa skumji jautāja. - Liela summa?

-     Četrdesmit dukātu, jā, to ir viegli pateikt, - Behaims atbildēja. - Izklausās, it kā par to nemaz nebūtu vērts runāt. Tomēr tā ir neticami liela nauda, ja to vajag sagādāt un nezini, kā.

Un, itin kā rūpju mākts, viņš pārlaida ar plaukstu sev pār pieri.

-     Četrdesmit dukātu, - Nikola noteica un bridi klusēja. Viņa domāja par sava tēva naudu, ko tas mīlēja vairāk par acu gaismu un cītīgi slēpa no meitas, tomēr viņai nebija paslīdējis garām, kuros stūros un caurumos, aiz kuriem mūra akmeņiem sienā un zem kurām akmens flīzēm tā glabājas. Viņa lasīja rūpes un bēdas sava mīļotā sejā, tomēr pieņemt lēmumu nebija viegli.

-     Četrdesmit dukātu, - viņa atkārtoja. - Četrdesmit dukātu. Varbūt… būtu iespējams, mīļotais, varētu būt, ka es mācētu tos tev sagādāt.

-     Tu? - Behaims iesaucās, un balsī skanēja priecīgs satraukums. - Vai tu runā nopietni? Patiešām? Tu varētu… Zvēru pie savas dvēseles, tad es tiktu brīvs no visām rūpēm! Taču tas nevar būt tiesa. Es tam nespēju noticēt. Tu to nedomā nopietni.

Nikola iztēlē vēl arvien kavējās tēva mājā.

Tas, ko es daru, nav netaisni, viņa sev sacīja. Man jāņem tas, kas man pienākas, Dieva vārds. Es eju prom no tēva, taču viņš negribēs ne dzirdēt par pūru, lai cik arī niecīgu. Pat ceļamaizi viņš man neiedos. Četrdesmit dukātu! Protams, drīz viņš to pamanīs. Viņš smalki pazīst pat katru malkas pagali, kas atrodas viņa mājā.

Taču šī doma meiteni nebiedēja. Viņa jau redzēja sevi ceļā uz Venēciju.

-     Es runāju nopietni, - viņa teica. - Tu man netici? Tu pat nenojaut, mīļotais, uz ko es būtu gatava tevis dēļ!

-     Ja tu runā nopietni, ja tiešām ir tā, ka tu vari sagādāt naudu, tad nezaudē laiku! - Behaims mudināja. - Neliec man ilgi gaidīt! Steidzies!

12

Milānas hercogs Ludoviko Moro gulēja slimības gultā tajā hercoga pils telpā, kuru dēvēja par Ganu un fauna zāli, jo šie tēli greznoja sienas, ieausti divos Flandrijas paklājos. Hercogu uztrauca dūrējs diafragmas apvidū, un stipri sāpēja ari pietūkušās ceļu locītavas, tomēr steidzami ataicinātā uzticamā ārsta pūliņi līdz šim brīdim bija snieguši maz atvieglojuma. Pie gultas kājgaļa ar atvērtu "Šķīstītavas" sējumu rokās stāvēja hercoga kambarkungs Antonio Beninkāsa, kurš šodien baudīja labvēlību lasīt sirgstošajam hercogam Dantes vārsmas un savā labskanīgajā balsī nupat bija nolasījis vienpadsmito dziedājumu, kurā gleznotājs Oderīzi sūrojas par šīspasaules slavas nepastāvību. Zāles nišā, nodziļinājies savos papīros, sēdēja hercoga slepenās kancelejas priekšnieks Tommazo di Lanča, ieradies ziņot hercogam par visu, kas pēdējās dienās noticis Milānas pilsētā. Viņa dienestā bija daži desmiti visdažādāko kārtu cilvēku, kuriem bija jāizdibina un ik dienu jāziņo viņam, kas labs vai slikts tiek runāts pilsētā, kas tiek plānots vai īstenots, kas ir ieradies pilsētā vai atstājis to un kas cits ievērības cienīgs noticis. Jo bija nepieciešams pretoties franču galma tīkojumiem, - franči darīja visu, lai grautu

hercoga slavu, varu un īpašumu, un šķita neskopojamies ne ar naudu, ne ar dažādiem solījumiem. Par daudziem augstu stāvošiem un ievērojamiem pilsētniekiem bija zināms, ka tie nevilcinātos vajadzīgajā mirklī nojaukt pilsētas vārtus un to vietā uzbūvēt triumfa arkas, lai godinātu un slavinātu Francijas karali, kad tas ienāks Milānā.

Ārsts - meistars Dzabato - stāvēja pie kapara trij- kāja un virs kvēlošu ogļu saujiņas karsēja mikstūru, ko grasījās dot hercogam. Kalpazēns Džomīno bija gatavībā pēc pirmās prasības pasniegt sirdzējam vīnu, nogludināt spilvenus, atnest svaigas dzesējošas kompreses un izpildīt visas citas hercoga un ārsta pavēles.

Ārpusē galerijās un gaiteņos, sastājušies pulciņos, mīņājās kambarkungi un valsts padomnieki, augstmaņi, galma kalpotāji, kanceleju sekretāri un pils apsardzes virsnieki, gatavi tam, ka tiks aicināti hercoga istabā, jo valdnieks varētu vēlēties vienam dot kādus uzdevumus, no otra ievākt ziņas, ar trešo iztirzāt steidzamu dienas darbu un ar ceturto diskutēt par kādu neskaidru vietu "Šķīstītavā". Kaut kur ar īsiem pārtraukumiem skanēja stīgu akordi: Fenhelis, viens no galma mūziķiem, gaidīdams tāpat kā citi, īsināja laiku, pats ar sevi risinādams sarunu, ietērptu aprautās meldijās, kuras šķita te uzdodam jautājumu, te sniedzam atbildi.

Meistars Leonardo, ieradies, lai mantnīcā saņemtu zināmu summu, kas bija viņam atvēlēta, uz galvenajām kāpnēm sastapa kambarkungu Mateo Bosi, kurš atbildēja par hercoga maltītēm. No viņa gleznotājs uzzināja, ka sasirgušais hercogs uzticējis sevi meistara Dzabato rokām, un daiļrunīgi pauda nepatiku par šādu ārsta izvēli un visnotaļ zemu vērtējumu par Dzabato zināšanām un spējām, un kambarkungs klausījās, klepodams un kremšļodamies, jo cieta no apgrūtinātas elpošanas un tikai ar pastāvīgu kāsēšanu jaudāja tikt pie kāda mazumiņa gaisa.

- Un tādam pietiek nekaunības uzdoties par ārstu un anatomu! - meistars Leonardo dusmojās. - Ko tad viņš prot? Kādas ir viņa zināšanas? Vai viņš spēj man paskaidrot, kāpēc miega trūkums un garlaicība mudina mūs uz savādo nodarbi, ko sauc par žāvām? Vai viņš var man pateikt, kā tas nākas, ka rūpes, bēdas un fiziskas sāpes cenšas sniegt mums zināmu atvieglojumu, riešot mums acīs sāļa šķidruma pilienus? Un kāpēc bailēs cilvēka ķermenis dreb tieši tāpat kā aukstumā? Pajautājiet to viņam, un viņš paliks jums atbildi parādā. Viņš nemācēs jums pateikt, cik muskuļu darbojas, uzturot mēles kustības, lai tā spētu runāt un slavēt savu Radītāju. Viņš nezina, kāda nozīme un vieta cilvēka ķermenī ir liesai vai aknām. Vai viņš var man paskaidrot, kā ir veidots brīnišķais instruments, ko izgudrojis un darinājis visaugstākais meistars, - kā ir veidota sirds? To viņš nevar. Viņš ir tikai un vienīgi zāļu maisītājs, kurš māk vēl ari nolaist asinis un reizumis pamanās ievilkt izmežģītu kāju. Taču, lai sauktos par ārstu, viņam būtu jācenšas izprast, kas ir cilvēks un kas ir dzīvība.

Kambarkungs piebalsoja sadusmotajam Leonardo, izklāstīdams savu pieredzi:

-      Man jums jāpiekrīt, meistar Leonardo, jo ari man viņš nav pratis palīdzēt. Taču, patiesību sakot, ari pārējie ārsti, kurus izvaicāju, nezināja nekāda padoma. Nu ko lai dara, es dzīvoju un pildu savus pienākumus. Bet, ja mana kaite pastiprināsies, - ko tad? Kas notiks ar hercoga maltītēm? Kādās rokās nonāks atbildība par tām? Ak vai! Par to es nemaz negribu domāt! Ticiet man, tikai tad, kad būs jau par vēlu, Viņa Augstība hercogs atskārtis, cik labs kalpotājs esmu viņam bijis.

Kambarkungs nopūtās, paspieda Leonardo roku un klepodams un krekstēdams kāpa lejup pa trepēm.

Augšā galerijā kāds gaidītāju pulciņš centās īsināt laiku ar disputiem un pēc vairāku tematu iztirzāšanas tagad kavējās pie bieži apspriestā jautājuma par to, kādi pasaulīgi labumi spēj savam īpašniekam sniegt sajūtu, ka viņš drīkst dēvēties par laimīgu cilvēku. Sekretārs Ferjēro, kurš sacerēja hercoga depešas un bija tik aizņemts ar šo darbu, ka parasti neatrada laiku pat nomazgāt tinti no pirkstiem, kā pirmais atbildēja uz šo jautājumu attiecībā uz sevi.

-     Suņi, piekūni, medības, labi zirgi stallī, - to iegūt būtu laime, - viņš sapņoja, nogludinādams papīru ķīpu, ko turēja rokā.

-      Manas vēlmes nesniedzas tik tālu, - ierunājās jauns pils apsardzes virsnieks. - Es uzskatītu sevi par laimīgu, ja šonakt kauliņu spēlē izdotos laimēt vienu divus zelta gabalus.

Valsts padomnieks Tiraboski, divu ienesīgu vīna darītavu īpašnieks, pazīstams ar savu lielo taupību, pauda uzskatu:

-    Ja es ik dienu varētu aicināt pie sava galda divus, trīs vai četrus draugus, lai risinātu saturīgas sarunas par mākslām, zinātnēm un valstu valdībām, tad uzlūkotu to kā lielu, man dāvātu laimi. Taču tam vajag, - viņš nopūtās, - bagātīgi klātu galdu un apmācītus kalpus, kas servē ēdienus, un, Dievs mans liecinieks, tādiem tēriņiem man nepietiek līdzekļu.

-     Laime? Kas gan cits tā ir, ja ne zelta kausā pasniegta dzīves inde, - sacīja grieķis Laskariss, pēc Konstantino- poles krišanas zaudējis dzimteni. Viņam bija uzticēta abu hercoga dēlu audzināšana.

-     Ir tikai viens īpašums, ko es uzskatu par patiesi vērtīgu, pat par neaizstājamu, un tas ir laiks. Tāds, kuram ir iespēja rīkoties ar to pēc savas patikas, ir laimīgs un bagāts. Es, kungi, esmu nabagākais no nabagiem.

Šajās valsts padomnieka del Teljas žēlabās skanēja nevis skumjas, bet gan pašapziņa, gandarījums un lepnums. Hercogs viņam ārkārtīgi uzticējās un jau gadiem ilgi sūtīja viņu politiskos uzdevumos uz lieliem un maziem Itālijas galmiem, un, tiklīdz viena šāda misija bija pabeigta, del Telju jau gaidīja nākamā.

-     Laime, īsta laime ir radīt darbus, kas neizgaist tajā pašā dienā, bet dzīvo gadsimtiem ilgi, - rezignēti ierunājās hercoga galma konditors.

-     Tad jau īstā laime ir atrodama vienīgi katlu kalēju ieliņā, - iebilda jaunais Gvarnjēro, viens no hercoga kam- barpāžiem, kurš ļoti cienīja konditora zudīgos izstrādājumus.

-     Laime ir dzīvot tam, kas jau jaunos gados izraudzīts sev par uzdevumu, un visus pārējos laimes nosacījumus es uzskatu par pelavām, - paziņoja zirgu iejājējs Čenčo, kura pienākums bija sameklēt katram hercoga staļļu zirgam piemērotus iemauktus un seglus. - Tāpēc es droši varētu pieskaitīt sevi laimīgajiem, ja reizēm dabūtu dzirdēt kaut vai vienu atzinīgu vārdu par to, ko esmu paveicis. Taču, kā zināms…

Viņš apklusa, paraustīja plecus un atstāja pārējo ziņā izšķirt, vai šādos apstākļos viņš ir dēvējams par laimīgu.

Pie vārda tika dzejnieks Bellinčoli.

-      Mani draugi zina, - viņš sacīja, - ka gadiem ilgos pūliņos man ir izdevies savākt retu un nozīmīgu grāmatu krājumu, kā arī daudzas izmeklētas labāko meistaru gleznas. Tomēr šo dārgumu iemantošana nav darījusi mani par laimīgu cilvēku, ir tikai ļāvusi ar gandarījumu teikt, ka savu dzīvi neesmu izšķiedis gluži bezjēdzīgi. Un ar to man jāapmierinās. Jo justies laimīgiem šajā pasaulē - domājošiem prātiem tas droši vien nav lemts.

Viņš ieraudzīja tuvojamies Leonardo, sveicinot pamāja ar galvu un turpināja, cerēdams, ka teikto dzirdēs arī gleznotājs:

-     Turklāt mani skumdina tas, ka manā grāmatu krājumā viena vieta jau gadiem stāv tukša. Tā tiek taupīta meistara Leonardo traktātam par glezniecību, to šis dižais meistars ir iesācis jau pirms krietna laika, taču, kad viņš to pabeigs, - kurš gan var pateikt?

Leonardo, iegrimis domās, neredzēja sveicienu un arī nedzirdēja Bellinčoli vārdus.

-     Viņš nemana, ka runa ir par viņu, - sacīja valsts padomnieks del Telja. - Domās viņš kavējas nevis šajā šaurajā pasaulē, bet gan pie zvaigznēm. Varbūt patlaban pēta, kādā veidā mēness saglabā līdzsvaru.

-     Viņš rāda tik drūmu seju, - ieminējās kambarkungs Beki, kurš vadīja hercoga saimniecību, - it kā prātotu, kā gleznā atainot Sodomas bojāeju vai izmisumu, ko pārdzīvo tie, kuriem nav izdevies izbēgt no grēku plūdiem.

-     Stāsta, ka viņam galvā esot pārsteidzoši izgudrojumi, - atkal ierunājās jaunais pils apsardzes virsnieks, - ar kuriem viņš varot palīdzēt gūt ātru uzvaru gan tiem, kas aplenkti cietoksnī, gan uzbrucējiem.

-     Nav šaubu, ka viņš slīgst dziļās domās, - teica grieķis Laskariss. - Varbūt aplēš, kā varētu nosvērt, cik karātu vērts ir Dieva gars, kurā ieslēgts Visums.

-     Bet varbūt domā par to, vai kaut kur pasaulē ir atrodams otrs tāds pats kā viņš, - dzēlīgi piezīmēja valsts padomnieks Tiraboski.

-     Visiem zināms, ka jūs viņu nemīlat, - dzejnieks Bellinčoli sacīja. - Jums viņš ir svešs. Taču katrs, kurš kaut mazliet viņu iepazinis, nespēj viņu neiemīļot.

Valsts padomnieks Tiraboski savilka šaurās lūpas augstprātīgā smaidā, un saruna pievērsās citiem tematiem.

Meistars Leonardo, staigādams pa galeriju, nedz redzēja, nedz dzirdēja galma sabiedrību, jo viņa domas tiešām lidinājās debesu augstumos, veltītas putniem, kuri spēj planēt gaisos, nekustinot spārnus un izmantojot tikai vēja labvēlību, un šī mistērija iedvesa viņam sen nejustu bijīgu izbrīnu. No sapņiem viņu pēkšņi atmodināja dāma Lukrēcija, viegli uzsizdama viņam pa plecu.

-     Meistar Leonardo, es nevarēju vēlēties neko labāku kā sastapt jūs, - hercoga mīļākā viņu uzrunāja, - un ja būsiet tik laipns un mani uzklausīsiet…

-     Madonna, esmu jūsu rīcībā ar visu, ko spēju, - Leonardo sacīja, domās palaizdams brīvībā gārņus, lai tie turpina lidināties mākoņos.

-     Man stāsta, - daiļā Lukrēcija Krivelli iesāka, - no visām pusēm man pienes ziņas, ka jūs esot pievērsies būvmākslai, anatomijai, pat kara mākslai, nevis, kā vēlas Viņa Gaišība…

Leonardo neļāva viņai pabeigt teikumu.

-     Tas ir tiesa, - viņš apliecināja. - Visās jomās, ko jūs nosaucāt, es varētu izdarīt pa prātam Viņa Augstībai hercogam labāk nekā jebkurš cits. Un, ja hercogs būtu tik žēlīgs, ka mani pieņemtu, es atklātu viņam dažus noslēpumus par kara ierīču būvēšanu. Varētu parādīt viņam zīmējumus, kuros attēloti manis izgudrotie neuzvaramie kaujasrati, kas, iebraukdami ienaidnieku rindās, sēj nāvi un iznīcību un kam nespēj pretoties arī vislielākais bruņotu vīru skaits.

-     Es jūs lūdzu, nerunājiet par šiem kaujasratiem! - dāma Lukrēcija iesaucās. - Vai tiešām doma par kara troksni un asinsizliešanu tik ilgi novērš jūs no klusās glezniecības mākslas?

-     Man jāatgādina Viņa Augstībai arī tas, - Leonardo aizvien dedzīgāk turpināja, - ka Adas upei jāpiešķir cita gultne, lai tā varētu nest kuģus, darbināt eļļas spiednes un citus mehānismus, kā arī apūdeņot laukus, pļavas un dārzus. Esmu aprēķinājis, kurās vietās jāierīko baseini un dambji, slūžas un aizsprosti, lai regulētu ūdens piegādi. Un šis darbs uzlabos zemi un ik gadu ienesīs Viņa Augstībai sešdesmit tūkstošus dukātu peļņas. Jūs paceļat uzacis, madonna, jūs šūpojat galvu? Vai manis nosauktā summa jums liekas pārmērīgi liela? Vai jūs domājat, ka manos aprēķinos iezagusies kļūda?

-     Jūs, meistar Leonardo, runājat par daudzām lietām, - Lukrēcija sacīja, - taču izvairāties iztirzāt to vienīgo, kura visvairāk pie sirds gan Viņa Gaišībai, gan man. Es runāju par gleznu, kuru jums uzdots uzgleznot. Es runāju par mūsu Pestītāju un viņa mācekļiem. Man stāsta, ka jūs greizi skatāties uz savu otu un ņemat to rokā tikai ar piespiešanos un nelabprāt. Vēlos dzirdēt, kas jums sakāms par to, nevis par eļļas spiednēm un kaujasratiem.

Meistars Leonardo redzēja, ka nav laimējies izvairīties no nomācošajiem jautājumiem par "Vakarēdienu". Tomēr viņš nezaudēja sev raksturīgo mierīgo līdzsvaru.

-     Ļaujiet jums sacīt, madonna, - viņš paskaidroja, - ka visa mana būtne ir pilnībā vērsta uz šo darbu, un tas, ko jums stāstījuši ļaudis ar savu ierobežoto izpratni par šīm lietām, atrodas tikpat tālu no patiesības kā tumsa no gaismas. Un es esmu lūdzis godājamo tēvu, cik sirsnīgi vien spēdams, tā, kā mēdz lūgties Kristu, - esmu lūdzis, lai viņš izrāda pacietību un beidzot mitējas apsūdzēt, mocīt un skubināt mani katru mīļu dienu.

-     Biju domājusi, ka jūs ar prieku pabeigsiet tik dievbijīgu darbu. Vai varbūt ir tā, ka, strādādams pie šīs gleznas, esat tik novārdzis un paguris…

-     Madonna! - Leonardo viņu pārtrauca. - Ziniet, ka darbs, kurš pievelk, aizgrābj un notur mani ar tik milzīgu spēku, nespēj mani nogurdināt. Jo tādu mani ir veidojusi daba.

-     Un kāpēc, - hercoga mīļākā jautāja, - jūs neizturaties pret šo veco vīru, kā labam dēlam jāizturas pret tēvu, paklausīdams viņam un līdz ar to ari Viņa Gaišībai?

-     Šis darbs, - Leonardo sacīja, - gaida savu stundu. Tas tiek radīts par godu Dievam un par slavu šai pilsētai, un neviens nepanāks, lai pieļauju, ka tas kļūst man par negodu.

-     Tātad patiesība ir tas, ko stāsta daudzi, - Lukrē- cija brīnījās, - ka jūs baidāties kļūdīties un izpelnīties nopēlumu? Un ka jūs, ko viņi dēvē par šolaiku izcilāko meistaru, ciešat no iedomām un saskatāt savos darbos kļūdas, kur citi redz brīnumus?

-     Madonna, tas, ko jūs par mani sakāt - nezinu, vai vairāk aiz laipnības vai aiz labsirdības, - neatbilst patiesībai, - Leonardo atteica. - Tomēr es vismaz pa daļai vēlētos būt tāds, par kādu jūs mani iztēlojat. Patiesība ir tāda, ka ar šo darbu esmu saistīts kā mīlētājs ar savu mīļoto. Un, kā zināt, mīļotā, saīgusi un iespītējusies, nereti mēdz atstumt to, kurš kaislīgi tiecas iegūt viņas labvēlību.

-     Tie ir tikai joki un piedevām nav trāpīgi, - paziņoja hercoga mīļākā, allaž attiecinādama uz sevi visu, kas skāra mīlas lietas. - Meistar Leonardo, jūs zināt, cik ļoti esmu jums pieķērusies. Tomēr var gadīties, ka stūrgalvība, ar kādu jūs vairāties no darba pie šīs gleznas, var modināt Viņa Gaišībā nepatiku un īgnumu, un tad jūs vairs necik ilgi nebaudītu Viņa Gaišības labvēlību un žēlastību.

Kad meistars Leonardo izdzirdēja šos vārdus, domu lidojums aizrāva viņu sev līdzi un viņš redzēja sevi tālā un svešā zemē, bez draugiem un biedriem, bez mājām, vientuļu, pilnu skaudras ilgošanās kalpot mākslām un zinātnēm.

-     Varbūt, - viņš ierunājās, - man ir lemts turpmāk dzīvot nabadzībā. Tomēr jāpateicas labestīgās dabas daudzveidībai par to, ka visur, kur nonāku, es atrodu kaut ko jaunu, ko iemācīties, un šis, madonna, ir uzdevums, ko man piešķīris tas, kurš liek kustēties visam, kas sliecas sastingt mierā. Un, ja dzīve man būtu jāpavada citā zemē un starp ļaudīm, kas runā svešā mēlē, es tomēr nemitētos nodarbināt savu prātu, kalpodams šīs hercogistes slavai un labklājībai - lai Dievs to allaž sargā.

Un viņš nolīka pār Lukrēcijas roku, it kā tagad būtu jāatvadās uz mūžiem.

Šajā mirklī ar dziļu reveransu tuvojās kalps Džomīno un pavēstīja Lukrēcijai, ka hercogs vēloties viņu redzēt, jo slepenās kancelejas priekšnieks esot pabeidzis savu ziņojumu. Meistars Leonardo pagriezās uz promiešanu, taču Džomīno ar biklu žestu apturēja viņu.

-     Piedodiet, godātais kungs, - ari jums ir ziņa, un man nav viegli to jums nodot, jo tādas ziņas nemēdz uzklausīt labprāt. Tomēr jūs droši vien negribēsiet, lai, nevēloties jūs apbēdināt, jums noklusē lietu, kura, iespējams, ir svarīga.

-     Tātad tev uzdots man paziņot, - Leonardo sacīja, - ka esmu izpelnījies hercoga nepatiku un ka viņš nopēlis mani ar nikniem un rūgtiem vārdiem.

Zēns sparīgi papurināja galvu.

-     Nē, godātais kungs, - viņš teica, - hercoga kungs nekad nav runājis par jums tā, ticiet man, jūsu vārdu viņš piemin tikai ar vislielāko godbijību. Un tas, kas man vēstāms, attiecas nevis uz jums, bet gan uz vienu no jūsu draugiem. Meistars di Lanča dēvē viņu par Mančīno un apgalvo, ka viņš bieži manīts jūsu sabiedrībā, taču es nezinu, kā viņu sauc kristītā vārdā.

-     To nezina neviens, - Leonardo sacīja. - Un kas tad noticis ar Mančīno?

-     Šorīt viņš, nāvīgi ievainots, ir atrasts Akas mājas dārzā, asiņu lāmā, un meistars di Lanča saka: cik redzams, šim Mančīno esot ar cirvi pāršķelta piere. Un jums jāzina, godātais kungs, tā māja pieder Bočetam, kuru jūs pazīstat, un hercoga kungs ir pavēlējis viņu apcietināt un sākt izmeklēšanu, un varbūt šoreiz viņam…

-     Un kur tagad ir Mančīno? - Leonardo jautāja.

-     Piedodiet, ka nepateicu uzreiz, - Džomīno atvainojās. - Viņu nogādāja zīda audēju cunftes slimnīcā. Meistars di Lanča stāsta, ka tur nu viņš guļot, gaidīdams priesteri un pēdējo svaidījumu.

Trešajā stāvā zem pašām slimnīcas jumta spārēm, kambarītī, kur gultu vietā bija tikai salmu pakaiši, pārklāti ar rupjiem, izdilušiem palagiem, meistars Leonardo atrada Mančīno. Viņš gulēja aizvērtām acīm, grumbainie vaigi tvīka drudzī, rokas nerima nemierīgi kustēties, segu viņš bija nometis, galvu un pieri klāja apsēji. Pie guļvietas stāvēja divi viņa draugi - gleznotājs d'Odžono un ērģeļmeistars Martelji -, un ērģeļmeistars, noliecis galvu, lai neapdauzītu to pret spārēm, rokās turēja vīna krūku.

-     Viņš nav aizmidzis, nupat vēl prasīja dzert, - d'Odžono paskaidroja. - Taču viņam drīkst dot tikai tādu vīnu, kas uz pusēm atšķaidīts ar ūdeni, un tas viņam negaršo.

-     Ar viņu nav lāgā, - ērģeļmeistars, pieliecies vēl vairāk, čukstēja Leonardo pie auss. - Bija atnācis priesteris, pieņēma grēksūdzi un iedeva viņam svēto vakarēdienu. Ārsts saka, varbūt viņam vēl būtu bijis iespējams palīdzēt, ja palīdzība būtu nākusi laikus. Ļaudis, kas viņu atrada, droši vien piesauca visus svētos un atstiepa no baznīcas vīraka trauku, bet nevienam neienāca prātā atvest ārstu. Tikai šeit, slimnīcā, viņam iztīrīja brūci un apturēja asiņošanu. Šķiet, viņš sakāvies ar Bočetu, jo atrasts netālu no tā cilvēka mājas.

-      Dzert! - klusi iesaucās Mančīno, atvēra acis un iedzēra malku no krūkas, ko ērģeļmeistars turēja viņam pie lūpām. Tad viņš ieraudzīja Leonardo, vaibstos ievijās smaids, un viņš pacēla roku sveicienā.

-     Mans Leonardo, esi sveicināts! - viņš sacīja. - Liels ir tas prieks un gods, ko tu man sagādā, tomēr būtu labāk, ja tu pievērstu savu prātu lietām, kas svarīgākas par manu tagadējo stāvokli. Tiklīdz biju pabeidzis ciemošanos un grasījos lēkt ārā pa logu, viņš, vairāk nelga nekā nelietis, izmēģināja pret mani savu rokas cirvīti un savā muļķībā nobrāza man pieri līdz asinīm. Nekas vairāk tas nav, no tā neviens nemirst, tomēr uzskatīju par pareizu dažas stundas palikt ķirurga gādībā.

Mančīno vēlreiz palūdza padzerties, iedzēra malku un saviebās. Tad turpināja runāt, rādīdams uz vīru, kas gulēja viņam vistuvāk uz salmu klājiena.

-     Tam klājas slikti. Mūlis nosviedis viņu zemē un ar pakaviem saspārdījis tik pamatīgi, ka neviens vairs nespēs piecelt viņu kājās, tā saka ķirurgs. Turpretī man ir laimējies vairāk.

Drudzis pastiprinājās, un viņam sāka jukt domas.

-     Nē, par manu dvēseli jums nav jāplūcas - jums trim tur augšā, Dievam Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam, atstājiet to tur, kur tā ir, un arī tu gaidi pacietīgi, visusvētā Trīsvienība, tu jau zini, no tevis es neaizbēgšu, vienmēr esmu bijis labs kristietis, neesmu no tādiem, kas iet uz baznīcām zagt vaska sveces. Krodziniek, kaut tu izputētu, ja necel man galdā citu vīnu kā tikai šo, ko savā pagrabā esi trīsreiz kristījis un samaitājis tā, ka neviens kristīgs cilvēks to nespēj iedzert.

Brīdi Mančīno palika guļam, aizvēris acis, klusēdams un smagi elpodams. Tad elpa kļuva mierīgāka un viņš atdarīja plakstus. Drudzis bija atkāpies, un pēc viņa vārdiem varēja noprast, ka viņš apzinās savu stāvokli.

-Je m'en vais en pays lointain* - viņš ierunājās un atvadīdamies stiepa rokas pretim draugiem. - Es jūs lūdzu, apraudiet kopā ar mani manas zudušās dienas, aizzibējušas tik ātri kā atspoles. Kaut jel man būtu bijis lemts mirt pie turkiem vai pagāniem par kristīgās ticības uzvaru, tad Dievs ar prieku piedotu man par grēcīgo dzīvi, visi paradīzes svētie un eņģeli dejodami steigtos man pretī un sveiktu manu dvēseli ar psalmiem un vijoļu skaņām. Bet tagad es stājos Dieva tiesneša troņa priekšā kā tas, kas esmu bijis visu mūžu, - kā pļēgurs, spēlmanis, dienaszaglis, kauslis, brunču mednieks…

-     Mūsu likteņu lēmējs zina, ka tu neesi nekas tamlīdzīgs, tu esi dzejnieks, - Leonardo sacīja, saņemdams Mančīno roku savējā. - Bet pasaki man, kas gan trenca tevi saķerties ar Bočetu?

-     Nekas nenotiek bez iemesla. Izdibini iemeslu, un tu aptversi notikušo, - vai tie nav tavi vārdi, mans Leonardo? Bieži esmu dzirdējis tos no tavas mutes, - Mančīno atbildēja. - Vai gan pasaule nav pilna rūgtuma un nodevības? Redz, atnāca viena tāda un lūdzās, un raudāja, un savās bēdās nezināja padoma, un būtu apsteigusi mani nāvē, ja spētu nomirt no kauna un sāpēm. Tad nu es izņēmu naudu viņai no rokām un rāpos iekšā pa logu, lai atdotu to Bočetam, bet rāpos gaužām neveikli un ar tādu troksni, ka viņš uztrūkās no miega un nosprieda, ka esmu nācis zagt. Un, ja tu vēl meklē Jūdas galvu, mans Leonardo, tad es zinu vienu, kurš izskatās uz mata pēc tā Jūdas, kuru iztēlē redzi tu. Nemeklē vairs! Jo es esmu atradis Jūdu. Tikai - viņš ir iebāzis savā zutnī nevis trīsdesmit sudraba grašus, bet gan septiņpadsmit dukātus.

Mančīno aizvēra acis un kampa elpu.

-     Ja saprotu pareizi, - ieminējās gleznotājs d'Odžono, - viņš runā par to vācieti, kas taisījās atprasīt Boče- tam septiņpadsmit dukātus. Vācietis saderēja ar mani uz vienu dukātu, ka ar labu vai ļaunu atdabūs no Boče- tas savu naudu, jo neesot no tādiem, kam var noblēdīt septiņpadsmit dukātus. Un šodien viņš man paziņoja, ka godam esot uzvarējis derībās, Bočetas septiņpadsmit dukāti esot viņam kabatā un rīt agri viņš no manis paņemšot vēl arī to vienu, ko es esot zaudējis. Tāpēc šodien jāapskraida vēl trīs vai četras mājas, kurās man ir parādā naudu, un jāmēģina sadzīt rokā vienu dukātu, jo manā zutnī nav vairāk par diviem karllno.

-     Gribētos gan paskatīties uz šo vācieti, kuru Mančīno dēvē par Jūdu, - Leonardo noteica. - Un lai viņš mums pastāsta, kā pamanījies atdabūt no Bočetas naudu.

-     Dzert! - ievaidējās Mančīno.

-     Varat pajautāt Bočetam pats, - sacīja ērģeļmeistars un, turēdams vīna krūku Mančīno pie lūpām, ar otru roku norādīja uz durvīm.

-     Žēlīgais Dievs! Tiešām, viņš ir šeit! - iesaucās d'Odžono.

Kambarītī bija ienākuši divi pilsētas kārtībnieki, līdzi vezdami apcietināto Bočetu, tas stāvēja starp abiem savā noplukušajā mētelī un nomītajās kurpēs, rokas bija sasietas aiz muguras, tomēr sejā vīdēja tik uzpūtīga izteiksme, it kā viņš būtu liels kungs, kuru ceļā pavada un apkalpo divi sulaiņi.

-     Te nu jūs esat, kungs, mēs esam izpildījuši jūsu gribu, - teica viens no kārtībniekiem. - Bet tagad pasteidzieties un sakiet savu sakāmo, runājiet īsi, lai netērējam laiku.

Bočeta pazina meistaru Leonardo un sveicināja viņu kā augstmanis augstmani. Tad ieraudzīja Mančīno un ar abiem kārtībniekiem uz pēdām piegāja pie salmu guļvietas.

-     Vai jūs mani pazīstat? - viņš jautāja. - Esmu ieradies jūsu dvēseles glābšanas labad, aiz kristīgas žēlsirdības neesmu skaitījis soļus un taupījis pūles, lai vestu jūs atpakaļ uz godīga ceļa. Ņemiet vērā, bēgdams jūs izkaisījāt zagtos dukātus pa grīdu gluži kā lēcas vai pupas, man bija jāizrāpo visi kakti, lai tos salasītu. Taču man trūkst septiņpadsmit dukātu, tie nav atrodami par spīti visai meklēšanai, tie ir pazuduši un turklāt pieder nevis man, bet gan dievbijīgam baznīcas kalpam, godājamam priesterim, kurš bija atdevis tos man glabāšanā, tātad tā ir svētīta nauda. Nosauciet man vietu, kur esat tos apracis vai paslēpis, es jūs lūdzu jūsu dvēseles glābšanas labad.

-     Segu! - Mančīno, drebēdams drudzī, lūdza d'Odžono. Kad viņu apklāja ar segu, viņš sniedza Bočetam atbildi.

-     Meklējiet vien, - viņš sacīja, - meklējiet čakli. Nekrītiet izmisumā, rāpojiet šurpu turpu, pūlieties, lieniet no ādas laukā, līdz būsiet tos atradis. Jo jūs taču zināt: kam nauda, tam gods.

-     Ak tu neteiksi? - dusmās nobālējis, Bočeta uzkliedza un veltīgi centās atsvabināt rokas no virvēm. - Tad brauc uz elli, lai tur ar tevi papriecājas tūkstoš velnu! Kaut es varētu tevi…

-      Atbrīvojiet tak viņu no šīs ligas! - d'Odžono uzsauca abiem kārtībniekiem. - Ko jūs vedāt šo lupat- maisu uz šejieni, viņš jau pieder bendem!

-     Visu ceļu viņš dīca mums ausīs, - viens no kārtībniekiem paskaidroja, - lūgdams, lai aizvedam viņu pie šā nabaga cilvēka saņemt piedošanu.

-     Kā jūs mani nosaucāt, jaunekli? - Bočeta pievērsās d'Odžono. - Par lupatmaisu? Un teicāt, ka es piederu bendem? Nu, man vienalga, es esmu cilvēks, kuru ķengas nespēj aizsniegt, taču jums, jaunekli, tas prasīs prāvu naudu, jo par šo būs jāmaksā man sods, līdzko atkal būšu brīvs un kungs pār savu rīcību. Meistar Leonardo, jūs to dzirdējāt un būsiet mans liecinieks!

-     Vediet viņu prom, - Leonardo pavēlēja kārtībniekiem, - jo tiesa, kuru viņš ik dienu apvaino un izsmej, tagad beidzot ir dabūjusi viņu rokā.

-     Nostre Seigneur se tait tout quoi* - atskanēja Mančīno čuksts, un tie bija viņa pēdējie vārdi šajā pasaulē, viņš vairs neatbildēja ne uz vienu jautājumu. Bija saklausāmi vairs tikai klusi vaidi un pēc tam gārgšana, kas turpinājās līdz tai pievakares stundai, kurā viņš nomira.

13

D'Odžono istabā gaidīdams Joahimu Behaimu, Leonardo aplūkoja koka lādi, kuras sānus rotāja ainas no kāzām Kānā, un rādījās apmierināts ar šo darbu, ko jaunais gleznotājs bija pabeidzis iepriekšējā dienā.

-      Redzu, - viņš sacīja, - ka arī šajā nomācošajā un nogurdinošajā darbā tu esi paturējis acīs to, kas ir visas glezniecības groži un stūre: perspektīvu. Arī zīmējums ir labs, un tu labi klāj krāsas. Slavējami arī tas, ka figūras esi izvietojis tā, lai pēc stājas viegli būtu uzminams, ko katrs vēlas. Šis algotnis grib dzert, neko citu kā vien dzert, jo ir ieradies kāzās tikai tādēļ, lai apdzertos līdz trakumam. Un šis līgavas tēvs ir godīgs vīrs, katrs pats savām acīm saskata, ka no viņa mutes nāks tikai godīgi vārdi un viņš pildīs to, ko apsolījis līgavainim. Un spīzmanis - var manīt, cik viņam svarīgi, lai visi viesi būtu apmierināti.

-     Un šis Kristus? - jautāja d'Odžono, kuram vēl nebija gana uzslavu.

-     Tu esi piešķīris viņam cildenus vaibstus, un ari madonna ir ļoti daiļa un piemīlīga. Tikai šis ceļš augšup kalnā starp papelēm, kuras nespēj dot pavēni, - tas man īsti nepatīk. Ja jūties nedrošs ainavas atveidošanā, tad vaicā dabai un dzīvajai dzīvei.

-     Ak vai! - d'Odžono iesaucās. - To es zinu, un man kauns, ka šīs nožēlojamās kāzas ir neizdevušās jau pašā pamatā. Esmu strādājis nemākulīgi un vislabprātāk saskaldītu šo lādi šķēpelēs, ar ko kurināt plīti, ja vien rit nebūtu gaidāms vīrs, kas ieradīsies tai pakaļ.

-     Tā tev ir izdevusies godam. Meistarīgs darbs, - Leonardo mierināja. - Un par to, kā tu rīkojies ar gaismu un ēnu, var sacīt vienīgi labu.

Tikmēr kokgriezējs Simoni jau pa trešam lāgam stāstīja savam draugam ērģeļmeistaram Martelji, cik savādu pavērsienu iepriekšējā dienā ieguvusi viņa dzīve.

-      Es steidzos no savas darbnīcas uz Svētā Eizorgija baznīcu, kā mēdzu darīt vairākas reizes dienā, un tur ieraudzīju viņu izmisušu tupam ceļos pie tā Kristus, kas darināts gluži nožēlojami, labāku dabūtu gatavu pat puika, kurš tur man kaltus. Dievs vien zina, cik ilgi viņa jau bija tur tupējusi, drebēdama elsās, ar bēdu sagrauztu seju, asarās mirkstošiem vaigiem, un, redzēdams viņu tādu, es beigu beigās, pats nezinu, kā, saņēmu dūšu viņu uzrunāt. Tu neticēsi, bet es vedu viņu pie sevis uz mājām, pateicu, ka man ir vecs tēvs, kurš slims guļ uz gultas un ir kopjams, un ka viņa izdarītu kristīgu darbu, ja šo nakti tēvu pieskatītu, un viņa paskatījās uz mani, nezinu, vai pazina, bieži esmu viņu sveicinājis, īsi sakot - tici vai ne, viņa nāca man līdzi, itin kā viņai būtu vienalga, kas ar viņu notiek, un naktī es dzirdēju viņu raudam, taču šorīt, kad ienesu viņai un tēvam pienu un maizi, viņa man uzsmaidīja. Varbūt pēc visa tā, ko viņa, domājams, pārcietusi, kad paies kāds laiks un viņa pie manis pieradīs… Tommazo! Ja es varētu paturēt viņu pie sevis, ja viņa paliktu, - es uzlūkotu sevi par laimīgāko cilvēku visā kristīgajā pasaulē. Jā, raugies vien uz mani, es neizskatos pēc mīlētāja, tik īskājains un tukls, ar pliku pauri un plaukstām pilnām tulznu, kas rodas darbā ar kaltu un grebli. Varbūt man galvā saviesušās tukšas cerības un nodomi, un tev, Tommazo, droši vien ir taisnība, ja pieskaiti mani tiem, kuri mēģina pārvērst kaparu zeltā. Jo visas viņas domas vēl arvien kavējas tikai pie tā cilvēka.

-     Es to vīru atceros, - sacīja ērģeļmeistars. - Un varu saprast, kāpēc viņa to iemīlējusi. Viņš ir jauns un gara auguma, ar lepniem sejas pantiem…

Atvērās durvis, un istabā sveicinot ienāca vīrs, par kuru patlaban tika runāts, - Joahims Behaims. Viņš bija ceļa drānās, ar jājamzābakiem kājās un izskatījās gatavs lēkt zirgā un atstāt pilsētu.

Ieraudzījis Leonardo, viesis bez kavēšanās tuvojās viņam un paklanījās reveransā.

-    Jau sen esmu vēlējies iepazīties ar jums un baudīt jūsu sabiedrību, - Behaims godbijīgi iesāka. - Ir aizritējis kāds laiks, kopš jūs sastapu, tas notika hercoga pils vecajā pagalmā todien, kad pārdevu Viņa Augstībai divus zirgus - berberu un sicīlieti. Varbūt jūs, kungs, mani atceraties.

-    Jā, atceros gluži labi, - Leonardo atbildēja, taču acu priekšā vīdēja vienīgi berbera tēls.

-     Un kopš tās dienas, - Behaims turpināja, - esmu dzirdējis pieminam jūsu vārdu bieži un ļoti cildinoši, kā ari uzzinājis par jums tādas lietas, kas nepieder pie ikdienišķajām.

Viņš paklanījās vēlreiz un pēc tam sasveicinājās ar d'Odžono un abiem pārējiem.

-     Arī es, - sacīja Leonardo, - ļoti kāroju jūs redzēt, vēl jo vairāk tāpēc, ka jāatzīstas - man pie jums ir darīšanas.

-     Ja man uzsmaidīs tā laime, ka varēšu jums kaut kā pakalpot, - Behaims izmeklēti pieklājīgi atsaucās, - jums atliks tikai pavēlēt.

-     Jūs esat ļoti laipns, - Leonardo noteica. - Es lūdzu jūs pastāstīt mums, kā jums izdevās atdabūt savu naudu, septiņpadsmit dukātus, no Bočetas, kurš visā Milānā taču pazīstams kā zaglis un krāpnieks.

-     Un es turklāt kaunpilni zaudēju derībās, un nu man ir jāmaksā, lai cik grūti tas ari būtu, - piebalsoja d'Odžono.

-     Redziet, vienmēr jau ir labāk iet pie avota, nevis pie ūdens siles, - paskaidroja kokgriezējs.

-     Tas ir sīkums, tik tikko stāstīšanas vērts, - Behaims iesāka, pievilka tuvāk krēslu un apsēdās tāpat kā pārējie, - un jau pirmajā dienā es teicu šim Bočetam, ka neesmu no tādiem, no kuriem var izkrāpt naudu, un tas, kurš ielaidies ar mani ķīviņā, līdz šim vienmēr ir to nožēlojis, jo beigās pats dabūjis ciest.

-     Nevaram vien sagaidīt, kad dzirdēsim jūsu stāstu, - Leonardo noteica.

-     Lai būtu īsāk, sākšu ar to, - Behaims sacīja, - ka šeit, Milānā, sastapu kādu meiteni, kas man patika labāk par visām citām. Negribu lielīties, tomēr esmu paradis un man ir lemts bez lielām pūlēm iegūt to, ko vēlos no sievietēm, un tā viņa kļuva par manu mīļāko. Kungi, man šķita, ka viņā esmu atradis sievieti, kuru esmu meklējis visu mūžu. Viņa bija daiļa, piemīlīga, slaidi noaugusi, pēc lepnās un pievilcīgās gaitas es spēju viņu pazīt tūkstoš soļu attālumā, un piedevām vēl pakļāvīga un pieticīga, nemīlēja rotas, bija man pieķērusies un citiem neveltīja ne skatiena.

Viņš apklusa un, iegrimis dziļās pārdomās, stingi skatījās tukšumā, bet tad sparīgi pārvilka ar plaukstu pār pieri, it kā gribētu izmest no prāta ainu, ko uzbūris ar saviem vārdiem. Un viņš turpināja:

-     Tātad viņa bija tā, ko tiku meklējis un atradu šeit, Milānā. Taču kādu vakaru pirms nedaudzām dienām es aizgāju uz krogu "Pie jēra", lai iedzertu vīnu un pārmītu dažus vārdus ar vienu no ļaudīm, kas tur pastāvīgi atrodami, un tur uzzināju, - viņš norādīja uz d'Odžono un kokgriezēju, - no šiem abiem uzzināju, ka tā, kuru mīlu, ir Bočetas meita.

Behaims pietrūkās kājās un lielā satraukumā sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Tad atkal atkrita krēslā un stāstīja tālāk:

-     No visiem daudzajiem tūkstošiem Milānas vīriešu tieši Bočeta bija viņas tēvs. Un tam vajadzēja notikt ar mani! Te nu jūs redzat, kungi, cik ļauni liktenis reizēm izrīkojas ar godīgu cilvēku.

-     Diez, vai arī Jūda Iskariots dēvēja sevi par godīgu cilvēku? - kokgriezējs pačukstēja ērģeļmeistaram.

-     Nespēju jums, kungi, atstāstīt domas, kas virpuļoja man galvā, - Behaims tikmēr turpināja. - Kauns teikt, taču es joprojām mīlēju viņu un jutos bezgala satriekts, kad to apzinājos. Manas sāpes bija mežonīgas un nevaldāmas, un tik tikko izturamas, tās neļāva man ne ēst, ne gulēt, taču pēdīgi es nolēmu tās iegrožot un vairs nedot tām sevī vietu.

-     Un tas jums izdevās tik viegli? - jautāja kokgriezējs.

Behaims brīdi klusēja.

-     Nē, viegli tas nebija, - viņš atbildēja. - Vajadzēja stipri sasprindzināt spēkus, lai pievārētu viņas burvību, kas joprojām mani iespaidoja. Tomēr es attapos, ieskaidroju sev, ka nedrīkstu dzīvot ar viņu. Jo dzīvot ar viņu nozīmētu ne tikai naktīs gulēt pie viņas un, kā saka, ļaut zvanu tornim atrast savu baznīciņu, nē, tas nozīmētu kopā baudīt ēdienu un dzērienu, kopā iet uz baznīcu, būt kopā miegā un nomodā, uzticēt viņai savas rūpes un dalīties visos priekos - ar viņu, Bočetas meitu! Un, pat ja viņā mājotu pati paradīze, - par manu pielaulātu sievu viņa nedrīkstēja kļūt, par mīļāko nedrīkstēja palikt. Biju viņu mīlējis pārāk stipri, un to nepieļāva mans lepnums un gods.

-    Jā, - Leonardo noteica, domādams par kādu citu cilvēku. - To nepieļāva viņa lepnums un gods.

-     Kas man palīdzēja šajā lietā, - Behaims turpināja, - kas uzveda mani uz pareizā ceļa, mans sargeņģelis vai pats Dievs, vai Dievmāte, - to es nezinu. Taču, tiklīdz biju pārvarējis šo mīlestību, viss kļuva vienkārši.

Viņš uz īsu bridi apklusa un pakavējās domās. Tad turpināja savu stāstu:

-     Viņa atnāca pie manis, kā nākusi katru dienu, un prātā viņai bija mīlas lietas, taču es izlikos, ka esmu smagu rūpju mākts. Pateicu, ka man pietrūkst naudas, ka jādabū četrdesmit dukāti un es nezinu, kur tos ņemt, un ka tas ir slikti. Viņa drusku sabijās, brītiņu prātoja un tad sacīja, lai es nebēdājot par naudu, viņa varot to man sagādāt, zinot, kā, un tad nu es turēju viņu pie vārda. Saprotiet mani pareizi, kungi, to naudu man nevajadzēja, Venēcijas spīķeros man ir zīda un vilnas audumi astoņsimt cehīnu vērtībā, un tos es katrā laikā varu ar peļņu pārvērst naudā.

-     Biju domājis, ka jūs pelnāt maizi ar zirgu tirgošanu, - ieminējās Leonardo.

-     Naudu var nopelnīt ar jebkuru preci, - Behaims viņu pamācīja, - šodien ar zirgiem, rit ar pakavu naglām, ar putraimiem tikpat labi kā ar pērlēm vai Indijas garšvielām. Es tirgojos ar visu, kas ienes naudu, te ar ziedēm, smaržūdeni un vaigu sārtumu no Levantes, te ar Aleksandrijas paklājiem, un, ja jūs varbūt zināt, kur par lētām cenām nopērkami lini, tad pasakiet man, jo šogad gaidāma slikta linu raža.

-     Vai dzirdēji, viņš tirgojas ar visu, - kokgriezējs pačukstēja ērģeļmeistaram. - Tirgotos ari ar Kristus asinīm, ja tik tās viņam būtu.

-     Bet atgriezīsimies pie lietas, par kuru gribat dzirdēt, - Behaims atkal ņēma vārdu. - Viņa atnāca nākamajā dienā, atnesa naudu un noskaitīja to man, četrdesmit dukātus, domāja, ka ir izdarījusi man lielu pakalpojumu, un bija labā omā. Es jums, kungi, nestāstīšu gari un plaši, ko es viņai pārmetu un ko viņa sacīja, jo tas jūs nogurdinātu. Pietiks pateikt, ka viņa atzinās, ka naudu naktī ir nočiepusi tēvam, kamēr tas gulējis, un es viņai aizrādīju, ka tas nav pareizi un cienīgi un man ārkārtīgi nepatīk, tas ir pret kristietību un bērna mīlestību un tagad, parādījusi savu īsto seju, viņa vairs nevar kļūt mana, lai iet prom, es vairs negribu viņu redzēt. Sākumā viņa noturēja to par joku, smējās un sauca: "Kas man jādzird no vīrieša, kurš izliekas mani mīlam!" Taču, apjēguši, ka runāju pilnīgi nopietni, viņa sāka lūgties, žēlojās, raudāja, uzvedās kā izmisuma pārņemta, bet es biju nolēmis neklausīties un neņēmu viņas vaimanas pie sirds. Noskaitīju no tās naudas septiņpadsmit dukātus, kas man pienācās, izsniedzu viņai kvīti, kā pieklājas, un atdevu ari atlikušo summu, lai viņa var aiznest to atpakaļ tēvam, un tā nu viss noritēja pēc tiesas un taisnības, jo es gribu iegūt un paturēt tikai to, kas mans, un neprasu pēc tā, kas pieder citam. Tad es sniedzu viņai roku uz atvadām un liku iet projām un vairs nenākt šurp, un viņa sadusmojās, jā, savā pārgalvībā pat uzdrošinājās nolamāt mani par sliktu cilvēku. Bet es domāju par tiem vārdiem, ko jūs, - Behaims pievērsās d'Odžono un norādīja uz lādi ar Kānas kāzu atainojumiem, - liekat Pestītājam sacīt šajās kāzās: "Sieva, kas man ar tevi!" - un parādīju viņai durvis.

- Tātad jūs aizsviedāt lielu mīlestību kā lētu skārda gredzenu! - sašutis pārmeta ērģeļmeistars.

-      Kungs! Nezinu, kas jūs tāds esat un ko nozīmē jūsu pļāpāšana! - Behaims uzsauca. - Varbūt jūs gribat nosodīt mani par to, ka esmu atdevis izmisušam tēvam naudu un meitu?

-     Protams, ne, neviens negrib jūs nosodīt, - mierinoši ierunājās Leonardo. - Jūs esat veikli nokārtojis lietu ar Bočetu…

-     Tā bija taisna lieta, - Behaims paziņoja.

-     Taisna lieta, bez šaubām, un tāpēc es gribu, - Leonardo turpināja, - parādīt jums pienākošos godu, gādādams par to, lai Milānā neizdziest atmiņas par jums. Jo tāda vīra seja ir tā vērta, lai tiktu uzzīmēta un nodota tālāk tiem, kuri nāks pēc mums.

Un viņš izvilka no jozmeņa skiču albumu un sudraba zīmuli.

-    Jūs parādāt man godu, ko es tiešām protu novērtēt, - Behaims apliecināja, staltāk apsēdās krēslā un noglauda savu tumšo, labi kopto bārdu.

-      Bet jūsu mīlestība pret šo meiteni, - kokgriezējs jautāja vācietim, kamēr Leonardo sāka zīmēt viņa portretu, - vai ari tas, ko uzskatījāt par mīlestību, vai no tā jūs tagad esat pilnīgi atsvabinājies?

Behaims paraustīja plecus.

-     Tā gan ir mana darīšana, nevis jūsējā, - viņš attrauca. - Taču, ja jau gribat zināt: vēl arvien neesmu izmetis viņu no prāta, tādu kā viņa nav tik viegli aizmirst. Tomēr, manuprāt, es mitēšos par viņu domāt, tiklīdz būšu atstājis Milānu un mērojis trīsdesmit vai četrdesmit jūdžu.

-     Un kurp vedīs jūsu ceļš? - apvaicājās d'Odžono.

-     Uz Venēciju, - Behaims atbildēja. - Tur es palikšu dienas četras piecas, pēc tam ar kuģi došos uz Konstan- tinopoli.

-     Arī es labprāt ceļoju, - piezīmēja kokgriezējs, - taču tikai pa tādām vietām, kur redzu ganāmies govis.

Ar to viņš gribēja sacīt, ka nav tāds nelga, lai iedrošinātos laisties atklātā jūrā vai citos vētrainos ūdeņos.

-    Jūs atkal pošaties pie turkiem? - d'Odžono iesaucās. - Vai tad jūs nebaidāties par savu dzīvību, jo tie tak neganti un nežēlīgi izlej kristiešu asinis?

-     Turks, - Behaims paskaidroja, - savās mājās un zemēs nav ne pustik ļauns, kā viņu pataisa, jo arī velns pie sevis ellē varbūt ir itin labs namatēvs. Bet jūs taču nebūsiet piemirsis, ka jāsamaksā man dukāts. Jo jāmaksā jums būs, kaut vai tādēļ vien, lai jūs iemācītos nākotnē vairāk cienīt mani un tādus kā es.

D'Odžono nopūtās un izvilka no kabatas sauju sudraba naudas. Behaims to paņēma un pārskaitīja. Pateicās d'Odžono un iebēra sudraba monētas savā zutnī.

-     Mirkli paturiet zutni rokā! - lūdza Leonardo, pasmaidīja un pamāja Behaimam ar galvu. Un, kamēr Behaims turēja rokā zutni, gatavs to noglabāt, Leonardo uzskicēja vēl dažas līnijas, un zīmējums bija pabeigts.

Behaims piecēlās un izstaipīja locekļus. Tad palūdza Leonardo iedot skiču albumu, lai ieskatītos tajā. Aplūkoja savu ģīmetni, šķita ļoti apmierināts un neskopojās ar atzinības vārdiem.

-     Jā, tas esmu es, - viņš teica, - un līdzība patiesi ir liela. Un cik īsā laikā jūs to paveicāt! Man nudien nav sastāstīti pārspīlējumi. Jā, kungs, savu amatu jūs mākat, tur daži varētu ņemt jūs par priekšzīmi.

Viņš pāršķīra skiču albuma lapu un pārsteigts izlasīja Leonardo piezīmes.

"Kristofano no Bergāmo - paturi viņu prātā," tur stāvēja rakstīts. "Viņam ir tāda galvu, kādu esi nodomājis dot Filipam. Runā ar viņu par to, kas sagādā viņam raizes: par sērgām, kara draudiem un augošo nodokļu nastu. Viņu tu atradīsi Svētā Arkandželo ieliņā, kur ir skaistā balsta arka, mājā "Pie diviem baložiem" virs nažu kalēja bodītes."

-     Jūs rakstāt, - Behaims ieminējās, - pa turku modei, no labās puses uz kreiso. Un kas ir šis Filips, par kura galvu te acīmredzot tiek runāts?

-     Filips ir viens no Kristus mācekļiem, - Leonardo paskaidroja. - Gribu atainot viņu savas gleznas priekšplānā kā to, kas pieķēries Pestītājam lielā mīlestībā, un Kristu vēlos parādīt mācekļu lokā pie vakariņām.

-     Zvēru pie savas dvēseles, - Behaims noteica, - es redzu, ka, lai dabūtu gatavu tādu gleznu, jums jārūpējas par kaut ko vairāk nekā tikai par krāsām un otu!

Un viņš atdeva albumu meistaram Leonardo. Tad apliecināja nožēlu par to, ka ilgāk nevar pakavēties šo kungu sabiedrībā, jo trūkstot laika, zirgs jau esot apseglots. Viņš paņēma mēteli un cepuri, paklanīdamies apliecināja cieņu meistaram Leonardo, pamāja sveicienu d'Odžono un kokgriezējam, pavirši palocīja galvu uz ērģeļmeistara Martelji pusi, jo tas bija izpelnījies viņa nepatiku, un izgāja pa durvīm.

-     Tur viņš aiziet, - rūgti noteica d'Odžono, vīstīdams un kratīdams dūres. - Un šā cilvēka dēļ Mančīno vajadzēja nomirt!

-     Nomirt! - atkārtoja Leonardo. - Es to saucu citādi. Viņš ar lepnu sirdi atkal ir piebiedrojies lielajam veselumam un tādējādi aizbēdzis no šīs nepilnīgās pasaules.

Leonardo aizbāza skiču albumu aiz jozmeņa, un viņa vārdos ieskanējās prieks un triumfs.

-     Tagad man ir tas, kas vajadzīgs. Un šis darbs liecinās, ka debesis un zeme, jā, ka pats Dievs, sūtīdams manā ceļā šo cilvēku, ir redzami pielicis savu roku un palīdzējis man. Un tagad tiem, kas nāks pēc manis, es parādīšu, ka ari es esmu dzīvojis uz šīs zemes.

-     Un jūs, - teica d'Odžono, - tagad beidzot izdarīsiet pa prātam hercogam, kuram kalpojat, un spodrināsiet slavu pilsētai, kurai piederat.

-     Es, - Leonardo sacīja, - nekalpoju nevienam hercogam un nevienam valdniekam, tāpat kā nepiederu nevienai pilsētai, zemei un valstij. Es kalpoju vienīgi tai kaislībai, kura liek man skatīties, atskārst, sakārtot un veidot, un es piederu savam darbam.

14

Pēc astoņiem gadiem, 1506. gada rudenī, Joahims Behaims, atgriezdamies no Levantes, atkal devās kārtot darījumus Milānā. Izkāpis krastā Venēcijā, viņš tur bija uzturējies tikai dažas stundas, jo spīķeros nevajadzēja izkraut preces. Pārdošanai paredzētās mantas viņš nēsāja sev līdzi divos ar zīdu oderētos maisiņos. Tajos bija dārgakmeņi. Vienā maisiņā glabājās slīpēti safīri, smaragdi un rubīni, kopā kāds ducis, visi izmeklēti skaisti, bet otrā - mazāk vērtīgi akmeņi: ametisti, zeltainie topāzi un hiacinti. Gan vienus, gan otrus viņš gribēja piedāvāt franču augstmaņiem un virsniekiem, kuri pašlaik bija apmetušies Milānā. Jo Milāna atradās franču rokās.

Kad 1501. gadā Francijas karalis ar šveiciešu un franču karaspēku šķērsoja Alpu pārejas un iebruka Lom- bardijā, divi Moro karavadoņi kļuva par nodevējiem, padodamies frančiem. Nedz Romas ķeizars, nedz Neapoles karalis nepildīja sabiedroto pienākumus un nenāca Moro palīgā. Tā nu viņš zaudēja savu hercogisti, muižas, draugus un visbeidzot arī brīvību. Nonācis Francijas karaļa Luija XII gūstā, mūža pēdējos gadus viņš aizvadīja cietumā augstu klintī, Lošas pilsētā, kas atrodas Turēnā, Endras upes krastā.

Milānieši bija gluži labvēlīgi noskaņoti pret savu jauno valdnieku. "Ja jau mūsu pilsētas mūros jāpacieš svešas tautas," tie sprieda, "tad franči mums ir tīkamāki par spāņiem. Jo spāņi ir īgni un drūmi ļaudis, kas to vien zina, kā rāpot uz ceļiem pa baznīcām, turpretī franči visur, kur ierodas, līdzi atnes izklaides un labu omu. Un par kristietību viņi saka tā: "Kalpot Dievam? Kāpēc ne? Bet neaizmirsīsim, ka lāgiem der drusku paklejot arī pa laicīgām takām."

Tātad Joahims Behaims bija ceļā uz Milānu. Taču, iegriezies Veronā, lai sameklētu naktsmājas sev un jājamzirgam, viņš ievēroja pilsētnieku savādo uzvedību, kurai neatrada izskaidrojuma.

Sastaptie ļaudis blenza uz viņu, sabāza galvas kopā un sačukstējās. Citi, viņu ieraugot, šķita satrūkstamies. Tie apstājās, nogrozīja galvu un vienu, divas vai pat trīs reizes pārmeta krustu, kā atvairīdami ko ļaunu. Vēl citi izturējās gluži nekaunīgi, rādīja uz viņu ar pirkstiem vai mēģināja ar slepenām zīmēm, mājieniem un žestiem pievērst viņam savu pavadoņu uzmanību.

- Ka viņus zibens un pērkons! - Behaims šķendējās. - Kas tiem lēcies? Ir nu gan maniere tā blenzt! Vai šie ļaudis pirmo reizi redz vācu tirgoni, kurš ieradies no Levantes?

Pirmajā iebraucamajā vietā, kur viņš nonāca, saimnieks iepleta acis, nobubināja: - Lai Dievs stāv man klāt! -, aizcirta durvis viņam deguna priekšā un nedz ar klauvēšanu, nedz saucieniem un lāstiem nebija piedabūjams vēlreiz vērt tās vaļā. Nākamās iebraucamās vietas saimnieks šķita tikpat izbrīnījies un pārsteigts par Behaima parādīšanos, tomēr saglabāja pieklājību. Viņš teicās nožēlojam, ka nevarot uzņemt viesi savā namā, jo tas esot pārpildīts, vairs nevienas vietiņas, pat pie labākās gribas ne, un, bārstīdams nožēlas vārdus, izstūma Behaimu ārā pa durvīm.

Tikai trešajā viesnīcā Behaims atrada pajumti sev, kā arī vietu stallī un barības tarbu savam zirgam. Tiesa, ari šeit saimnieks skatījās uz viņu ar pārsteigumu un bailēm, aiz brīnumiem nejaudādams izdvest ne vārda, un Behaims nikni uzsauca:

-     Kas tā par nemodi - tā blenzt? Un cik ilgi jūs vēl liksiet man stāvēt un gaidīt? Ziniet, pēc dabas es neesmu pacietīgs.

-     Lūdzu, kungs, piedodiet, - saimnieks atguvies sacīja. - Jūs esat līdzīgs kādam cilvēkam, kuru nesen redzēju. Nospriedu, ka manu acu priekšā stāv viņš, jo līdzība ir apbrīnojama.

Ierādījis Behaimam istabu un uzticējis viņa zirgu staļļapuiša gādībai, saimnieks pievērsās apkalpotājam, kurš bija tikpat izbrīnījies un nobijies kā viņš pats, un paskaidroja savas izturēšanās iemeslus:

-     Ko tad lai dara? Ko tur lai saka? Ir tak zināms, ka ari ļaunais, jā, pat visļaunākais un pat zemiskais ir Dieva gribēts un laists pasaulē.

Šajā viesnīcā Behaims sapazinās ar rudbārdainu Tiro- les tirgotāju, kurš bija ceļā no Boloņas uz mājām, uz Ins- bruku. Kopā ar viņu ieturot vakariņas, Behaims uzzināja, ka Tiroles tirgotājs nemaz nav pamanījis pilsētnieku savādo un palaikam nekaunīgo izturēšanos. Brīnīdamies par to, Behaims sūrojās, cik ļoti viņam nepatīkot Veronā.

- Bet paskatieties uz Milānu! - viņš teica. - Kāda pilsēta! Tur jūs acumirklī atradīsiet sabiedrību, draugus, ļaudis, kuri pratīs jūs novērtēt. Tur ir vislabākās viesnīcas, lieliski apgādātas ar visu, ko vien var vēlēties, uz tādu viesnīcu es varu aicināt ciemos jebkuru augstdzimušu kungu. Ir arī pieticīgas, bet gluži labas iebraucamās vietas, kur izdevumus var noteikt pēc savas patikas. Taču, lai kur jūs apsēstos ieturēt maltīti, jums galdā cels tik smalkus un sātīgus ēdienus kā nekur citur pasaulē. Un Milānā es zinu kādu krogu, kurā tikšu cienāts ar tādu vīnu, kas spētu atdzīvināt pat mironi. Turp piestaigā gleznotāji un citi mākslinieki, un ar tiem es reiz sapratos ļoti labi.

Viņš apklusa un gremdējās domās par pagājušiem laikiem.

Pēc dažiem sarežģījumiem nonācis Milānā, Behaims bez kavēšanās uzmeklēja viesnīcu "Pie trim moriem", kurā mēdza apmesties vissmalkākie ļaudis. Tur viņš vēlējās uzturēties un iepazīties ar franču augstmaņiem, kuriem cerēja pārdot savus dārgakmeņus.

Viesnīcnieks, pats izskatīdamies un izturēdamies kā augstmanis, sagaidīja viņu pieklājīgi. Behaims bija mierā ar ierādīto istabu un nosauktajām cenām. Viņš palūdza atnest vakariņas un dzērienu uz istabu, jo posās drīz iet gulēt.

Kad trauki bija novākti un viņš bija iedzēris glāzīti pirms miega, pie durvīm vēlreiz atskanēja klauvējieni un istabā ienāca viesnīcas saimnieks.

-     Atvainojiet, kungs, ka ierodos, - viņš sacīja, - kaut arī jūs, kā redzams, jūtaties visai noguris. Vēlos pajautāt, vai ceļā uz šejieni ļaudis lāgiem nav veltījuši jums savādus skatienus.

-     Ir gan, - Behaims apstiprināja. - Tas man atgadījās nevis vienu reizi, bet gan simtreiz un ne tikai šeit, Milānā, bet jau Veronā un arī ciemos, kuriem jāju cauri.

-    Ja drīkstu dot padomu, - viesnīcnieks turpināja,

-     tad ieteiktu jums nodzīt bārdu vai vismaz apcirpt to citādi. Šodien tādas bārdas vairs nenēsā.

-     Ne velna! - Behaims izlamājās, jo lepojās ar savu kopto bārdu, kurā vēl nebija neviena sirma pavediena.

-     Lai ļaudis blenž, cik grib, tas mani neuztrauc.

-     Dariet, kā tīk, kungs, - viesnīcnieks noteica, tomēr vēl negāja prom un, brīdi prātojis, jautāja: - Jūs droši vien vēl neesat iegriezies pie Santa Maria delle Grazie klostera mūkiem?

-     Nē. Kas man meklējams pie tiem mūkiem? - Behaims brīnījās.

-     Šā klostera refektorijā, - viesnīcnieks paskaidroja, -atrodas slavenais "Vakarēdiens", ko gleznojis mūsu meistars Leonardo, florencietis, un tas, kungs, ir tāds darbs, kas jāredz. Jūs noteikti esat kādreiz ticies ar Leonardo.

-    Jā, - Behaims atbildēja. - Es bieži uzturējos viņa sabiedrībā, un, ja atmiņa mani neviļ, reiz viņš ielūdza mani pie sava galda vai izrādīja kādu citu godu. Vai viņš ir Milānā?

- Nē, Leonardo jau sen vairs nedzīvo mūsu pilsētā, un stāsta, ka viņš esot devies ceļojumos, - viesnīcnieks pastāstīja. - Taču atgriezīsimies pie "Vakarēdiena". Jau gadiem ilgi to aplūkot nāk lieli ļaužu pulki un ne tikai no Milānas un visas Lombardijas, nē, arī no Venēcijas, no Mantujas hercogistes, no malienēm, no Romanjas, pat no daudz tālākām vietām. Nāk jauni un veci, vīri un sievas, dažus pat nogādā šurp ar nestuvēm. Tie ieiet refektorijā, tērpušies svētdienas drānās, kā ieradušies uz lieliem svētkiem. Nāk arī zemnieki no ciemiem, un ari viņi šā "Vakarēdiena" apskatīšanai ir ģērbušies goda drānās, un stāsta, ka viens reiz atvedis līdzi pat savu uzposto ēzeli. Uzklausiet manu padomu, kungs, un ejiet paraudzīties uz šo gleznu! Jā, patiesi, to jums vajadzētu izdarīt!

Un, to teicis, viņš atvadījās.

Kad nākamajā rītā Behaims stāvēja klostera refektorijā pie "Vakarēdiena" un viņa skatiens, aplūkojis Kristu un Sīmani Pēteri, apstājās pie Jūdas, kurš turēja rokā zutni, viņš sajutās kā saņēmis bliezienu pa pieri, un galvā sajuka visas domas.

Dievs, stāvi man klāt! - viņam izšāvās cauri kā zibens. Vai es sapņoju, vai kas te notiek? Nekrietns apvainojums, zvēru pie savas dvēseles, kaunpilns apvainojums! Kā viņš uzdrīkstējies!

Behaims paskatījās apkārt, meklēdams līdzcietību un sapratni par to, kas viņam šeit nodarīts. Par spīti agrajai stundai refektorijā bija daudz apmeklētāju, un visi noraudzījās, kā viņš stāv pie Jūdas, neviens neizdvesa ne skaņas, valdīja tāds klusums kā baznīcā, kad zvaniņš iešķindina konsekrāciju. Tikai tad, kad saniknotais Behaims atstāja refektoriju, cik ātri vien spēdams, - jo vairs negribēja atrasties šo skatienu krustugunīs - un izsteidzās laukā, ļaudis sāka sarunāties un sasaukties.

-     Vai tu redzēji? Jūda skatījās uz Jūdu.

-     Viņš atnāk uz šejieni un parādās visiem! Nevis nobēg visbiezākajā mežā, tuksnesī, alā vai kādā citā cilvēku pamestā vietā!

-     Glezna pievelk viņu gluži kā ozols cūku.

-     Diez, vai šis ir kristietis un iet uz misi?

-     Kam tādam mise? Tādā tīrumā Dievs neļauj dīgt sēklai.

Tikmēr Joahims Behaims, pilns niknu domu, mēroja atceļu uz viesnīcu, jo bija apņēmies vairs ne stundu nepalikt Milānā, un bezspēcīgās dusmas izlauzās uz āru skaļos vārdos:

-     Cik zemiski! Vai gan var izdomāt ļaunāku joku? Un turklāt viņš taču ir vecs vīrs, kurš vairs neder nekam citam kā vien kapam. Tad tādēļ viņš zīmēja manu portretu! Tāda ir alga par to, ka ielaidos ar gleznotājiem un visu to salašņu baru. Zvēru pie savas dvēseles, šo Leonardo vajadzētu savaldīt, jo cik gan ļaunuma viņš vēl var pastrādāt, turpinādams savas nekrietnības! Tas esot gleznotājs? Tikpat labi ērkšķu krūmu var dēvēt par vīnkoku. Dieva vārds, šim Leonardo galvā nav necik smadzeņu, ja viņš nav spējis izdomāt citu Jūdu kā vien mani. Kāvienu viņam par to vajadzētu. Nē, ne kāvienu, - tāds ir jāiekaļ ķēdēs uz galerām!

Behaims sasniedza Doma laukumu, un tur viņam pretim nāca kokgriezējs Simoni ar mazu puisēnu pie kreisās rokas un Nikolu pie labās. Taču Joahims Behaims, vēl arvien niknu domu pārņemts, sažņaudzis dūres, noliecis galvu, lamādamies bohēmiešu valodā, pagāja trijotnei garām, neveltījis tai ne skatiena.

Kokgriezējs apstājās un atlaida puisēna plaukstu.

-     Tas bija viņš, - Simoni noteica, sirdij drebot, nolijis ar aukstiem sviedriem. - Vai tu viņu redzēji?

-     Jā, - Nikola atbildēja. - Es viņu redzēju.

-     Un tu - vai tu viņu mīli joprojām? - kokgriezējs izgrūda.

-     Kā tu vari tik muļķīgi jautāt! - Nikola atteica un aplika roku Simoni ap pleciem. - Tici man, es nemūžam nebūtu viņu mīlējusi, ja zinātu, ka viņam ir Jūdas seja.

Autora pēcvārds

Varbūt daži šīs grāmatas lasītāji būs pamanījuši, ka vārsmas, ko lieku skandēt Mančīno, ir ļoti līdzīgas dzejoļiem, kurus rakstījis dižais franču dzejnieks Fransuā Vijons, kurš, dzimis 1431. gadā Parīzē, no 1448. līdz 1452. gadam Parīzes Universitātē studēja daiļās mākslas, sacerēja daudzus nozīmīgus dzejoļus un arī romānu dzejā, kura darbība risinās Parīzes studentu kvartālā, - romāns diemžēl ir gājis zudībā -, bet ap 1464. gadu pilnībā nozuda no savu laikabiedru redzesloka, tāpēc neviens nemāk pateikt, kur viņš dzīvojis pēc 1464. gada un kad nomiris.

Tātad, ja atzīstu, ka vārsmām, ko esmu ielicis mutē Mančīno, ir nepārprotama ārēja un iekšēja radniecība ar Fransuā Vijona dzejoļiem, man tomēr nevajag pārmest plaģiātu. Jo šajā grāmatā esmu atļāvies - iespējams, gaužām pārdroši - ne vien dot mājienus, bet arī pilnīgi skaidri parādīt, ka šis Mančīno nav neviens cits kā tas pats Fransuā Vijons - students, dzejnieks, vagants un zagļu bandas loceklis, kurš, bez vēsts pazudis Francijā, gadsimta beigās atkal uzrodas Milānā, dzīvo savu vētraino dzīvi starp māksliniekiem, kas mitinās ap Domu, - gleznotājiem, kokgriezējiem, bronzas lējējiem un akmeņkaļiem - un tad aiziet nāvē, kura gan nav slavas apmirdzēta, tomēr, manuprāt, ir savā ziņā bruņnieciska. Tātad, ja viņš ir Fransuā Vijons, tad viņam arī ir pilnas tiesības uzdot Fransuā Vijona vārsmas par savējām.

Tomēr varbūt kāds lasītājs nevēlēsies sekot man pa šo ceļu un nebūs pārliecināms identificēt Mančīno ar bezvēsts pazudušo franču dzejnieku. Labi, to es lasītājam nevaru liegt. Tādā gadījumā lai šo Mančīno, kurš pats sevi dēvē par pļēguru, spēlmani, dienaszagli, kausli un brunču mednieku, viņš uzskata ari vēl par literāru zagli, - tas vairs nav svarīgi. Taču, lai par ko izšķirtos lasītājs - vai uzlūkot Mančīno kā Fransuā Vijonu vai tikai kā nekaunīgu vārsmu zagli -, tomēr kapakmens panti, ko franču vagants un dzejnieks sacerējis sev un atstājis nākamībai, nozīmes ziņā varētu attiekties arī uz Mančīno. Ļoti brīvi pārtulkoti, tie skan šādi:

Tam nebij bļodas, nebij kausa, Nekā tam nebij, nabagam. Ak Kungs, jel mieru dāvā viņam, Dod gaismu mūžīgo Tu tam.

Izdevēja piezīme

Šis izdevums ir burtiski sagatavots pēc Leo Peruca "Leonardo un Jūdas" pabeigtā manuskripta, kas glabājas Vācu bibliotēkā Frankfurtē pie Mainas. Koriģētas tikai nenozīmīgas pārrakstīšanās kļūdas.

Pēc vienošanās ar apgādu šajā manuskriptā tika saglabāti divi labojumi, veikti 1959. gadā, kad romāns apgādā Zsolnay tika izdots pirmo reizi. Peruca lietotais reģionālais rakstības variants "Lionardo" viscaur tika koriģēts par "Leonardo"; tāpat tika saglabāts apgāda izraudzītais nosaukums "Leonardo un Jūda". Peruca manuskriptā nosaukums bija "Vakarēdiena Jūda".

Tā kā Perucs, kā pats apliecinājis, piešķīra ļoti lielu nozīmi teikuma ritmam, interpunkcija tika modernizēta ārkārtīgi saudzīgi. Tika vienādotas sīkas nekonsekvences lielā un mazā sākumburta lietošanā, kā arī apostrofa izmantojums.

Leo Perucs

LEONARDO UN JŪDA

Tulkotājas redakcijā

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā. LV-1010. Red. nr. T-10. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] no zemes tu esi nācis, par zemi tev jāpaliek. (franču vai.) 158

[1] Es dodos uz tālām zemēm. (Franču vai.) 186

[1] Mūsu kungs klusē par visu. (Franču vai.) 190

Content

Perucs Leo Leonardo un Jūda