Perucs Leo

Svētā Pētera sniegs

Leo Perucs

SVĒTĀ PĒTERA sniegs

Pirmā nodaļa

Kad mani atdeva nakts, es biju kaut kas bez vārda, bezpersoniska būtne, kura nepazina jēdzienus "pagātne" un "nākotne". Varbūt daudzas stundas, varbūt arī tikai daļu sekundes es gulēju tādā kā sastingumā, un tas pēc tam pārtapa stāvoklī, kuru tagad vairs nespēju aprakstīt. Nosaukdams to par ēnai līdzīgu, ar pilnīgas nenoteiktības izjūtu sapārotu sevis apzināšanos, es būšu nepietiekami atainojis tā īpašo un savdabīgo raksturu. Būtu viegli pateikt: es lidinājos tukšumā, - taču šie vārdi nenozīmē neko. Zināju tikai, ka eksistē kaut kas, bet to, ka šis "kaut kas" esmu es pats, to es nezināju.

Nemāku pateikt, cik ilgi šis stāvoklis turpinājās un kad modās pirmās atmiņas. Tās iznira manī un tūdaļ atkal izkusa, es nespēju tās noturēt. Vienas no tām, lai cik bezveidīgas, tomēr sāpināja vai biedēja mani, - dzirdēju sevi dziļi ievelkam elpu, kā murgos.

Pirmās atmiņas, kas palika apziņā, bija pilnīgi vienaldzīga rakstura. Prātā ienāca vārds, kurā sauca suni, kas reiz neilgu laiku bija man piederējis. Pēc tam: ka esmu aizdevis vienu no saviem Šekspīra Rakstu sējumiem un vairs neesmu saņēmis atpakaļ. Atlidoja kāds ielas nosaukums un mājas numurs, ar kuriem pat vēl tagad nespēju saistīt nevienu savas dzīves notikumu, un tad es iztēlē ieraudzīju motociklistu, kurš ar diviem nomedītiem zaķiem uz muguras brauca pa tukšo ciema ielu, - kad gan tas bija? Apjēdzu, ka esmu aizstreipuļojis sānis, izvairīdamies no vīra ar abiem zaķiem, un, celdamies kājās, biju pamanījis, ka rokā turu kabatas pulksteni, tas rādīja astoņi, un stiklu es krizdams biju saplēsis. Ar kabatas pulksteni rokā, bez cepures un mēteļa es biju no mājas -

Kad biju ticis tik tālu, pagājušo nedēļu notikumi pēkšņi nogruva pār mani ar tādu spēku, kas nav aprakstāms, - sākums, norise un beigas, viss vienā mirklī kā brūkoša nama sijas un ķieģeļi brāzās man virsū. Es redzēju cilvēkus un lietas, kuru vidū biju dzīvojis, un tie bija pārmērīgi lieli, rēgaini; milzīgi un baisi tie man šķita, kā cilvēki un lietas no citas pasaules. Un kaut kas no iekšpuses grasījās uzspridzināt manas krūtis: doma par laimi vai par bailēm šīs laimes dēļ, vai par izmisumu un mokošām ilgām, - tie visi ir vāji vārdi. Tā bija doma par kaut ko tādu, kas nav izturams ne sekundi.

Tā bija manas pamodušās apziņas pirmā satikšanās ar pārvarīgo piedzīvojumu, kas palicis man aiz muguras.

Tas man bija par daudz. Dzirdēju sevi kliedzam un, šķiet, mēģināju nomest segu, jo sajutu augšdelmā ieduram sāpes, un tad nokritu - nē, aizbēgu bezsamaņā, kas bija mans glābiņš.

Kad pamodos otro reizi, bija gaiša diena. Šoreiz es tūdaļ un bez kādas pārejas atguvu pilnu apziņu par sevi. Ieraudzīju, ka atrodos slimnīcas istabā, patīkamā, labi iekārtotā telpā, kas acīmredzot domāta maksājošiem vai kaut kāda cita iemesla dēļ privileģētiem pacientiem. Pie loga sēdēja vecīga slimokopēja, tamborēja un ik pa brīdim iestrēba kafiju. Gultā pie sienas man iepretim gulēja vīrietis ar bārdas rugājiem, iekritušiem vaigiem un balti apsaitētu galvu. Viņš cieši skatījās uz mani ar lielām, skumjām acīm un ar raižpilnu izteiksmi sejā. Man šķiet, kādā mīklainā atspoguļojumā es dažus mirkļus redzēju pats sevi - kā es tur guļu, bāls, novājējis, neskuvies, ar pārsietu galvu. Taču var arī būt, ka redzēju svešu cilvēku, pacientu, kas manas bezsamaņas laikā dalījis ar mani istabu. Tādā gadījumā viņu nākamajās minūtēs aizvāca no istabas, man nemanot. Jo, kad atkal atvēru acis, viņu es vairs neredzēju un arī viņa gulta bija nozudusi.

Nu es spēju atcerēties visu. Notikumi, kas mani šurp atveduši, acu priekšā iezīmējās skaidrās un stingrās aprisēs, taču tagad tiem bija cita seja. Tie bija zaudējuši visu baigumu un murgainumu. Šis tas no piedzīvotā joprojām šķita dīvains, šis tas - mīklains un neizskaidrojams. Tomēr visi šie noslēpumi nebiedēja. Un ari cilvēkus es vairs neredzēju kā milzīgus, grīļīgus, baismīgus fantomus. Tie stāvēja dienas gaišumā, tiem bija dabiski mērogi, tie bija tādi paši cilvēki kā es un visi pārējie - šīs pasaules radījumi. Un teju nemanāmi un kā paši no sevis tie, cilvēki un lietas, pievienojās manai agrākajai esamībai, saplūda ar to, bija daļa no manas dzīves un nešķirami no tās.

Slimokopēja pamanīja, ka esmu atmodies, un piecēlās. Viņas sejā bija pašapmierināti vientiesīga izteiksme, un tagad, raugoties uz viņu, es pēkšņi ievēroju līdzību ar veco sievu, kas gluži kā megēra bija izlēkusi no trakojošo zemnieku pūļa un uzbrukusi sirmajam mācītājam ar maizes nazi. "Sitiet melnsvārci!" viņa kliedza. Un likās savādi, ka tagad viņa ir šeit, manā istabā, rāma, klusa un vientiesīga, un kopj mani. Taču, kad viņa pienāca tuvāk, līdzība izzuda. Es biju maldījies. Kad viņa nostājās pie manas gultas, ieraudzīju pilnīgi svešu seju. Šo sievieti es nekad nebiju redzējis.

Viņa manīja, ka gribu runāt, un noraidoši pacēla plaukstas - tam vajadzēja nozīmēt, ka man sevi jāsaudzē, jo runāšana nenāks man par labu. Šajā mirklī man piepeši radās dejā vu sajūta, it kā to visu - gultu, slimnīcas istabu, slimokopēju - es jau reiz būtu piedzīvojis. Protams, ari tie bija maldi, taču ne mazāk savāda bija īstenība, kas slēpās aiz šīs sajūtas. Tagad es atminējos, ka Vestfalenes ciemā, kur strādāju par ārstu, man atkārtoti bija radusies tāda kā paredzēšanas spēja, un stāvokli, kurā atrados patlaban, es lāgiem biju gaišredzīgi nojautis jau iepriekš. H ir patiesība, varu apzvērēt, - uz Vestfalenes zemes tādas parādības ir novērotas jau no laika gala.

- Kā es šeit nokļuvu? - es iejautājos.

Slimokopēja paraustīja plecus. Varbūt viņai bija aizliegts ielaisties ar mani sarunā par šo tematu.

-     Cik ilgi es šeit atrodos? - es nerimos.

Likās, viņa apdomā jautājumu.

-     ŠI ir piektā nedēļa, - viņa pēc brīža atbildēja.

Tas nav iespējams, es secināju. Ārā snieg, joprojām ir ziema. Var būt pagājušas tikai dažas dienas, kopš esmu nogādāts uz šejieni. Četras dienas vai varbūt piecas. Tajā svētdienā, pēdējā Morvēdes dienā, sniga sniegs un snieg vēl aizvien. Kāpēc viņa melo?

Ieskatījos viņai sejā.

-     Tas nevar būt, - es paziņoju. - Jūs man nesakāt patiesību.

Viņa apjuka.

-      Nu, varbūt sešas nedēļas, - viņa vilcinādamās noteica. - Tik punktīgi es nezinu. Šajā istabā esmu piekto nedēļu. Pirms manis te bija cita māsa. Kad ierados, jūs jau te gulējāt.

-     Kas šodien par dienu? - es jautāju.

Viņa izlikās, ka nav sapratusi.

-     Kāda diena ir kalendārā? - es atkārtoju. - Kāds datums?

-      1932. gada otrais marts, - viņa pēdīgi atbildēja.

-     Otrais marts. - Šoreiz viņa teica patiesību, to varēja redzēt. Datums saskanēja ar manām aplēsēm. 25. janvāri es biju stājies pagasta ārsta amatā Morvēdē. Vienu mēnesi, līdz tai liktenīgajai svētdienai, biju strādājis mazajā Vestfalenes ciematiņā. Šeit es atrados piecas dienas, to tagad biju noskaidrojis. Kāpēc viņa man meloja? Un kā uzdevumā? Kuram bija interese iestāstīt man, ka bez samaņas esmu nogulējis šajā slimnīcā veselas piecas nedēļas? Nebija jēgas turpināt prašņāšanu. Redzēdama, ka vairāk jautājumu man nav, viņa bez visas mudināšanas pastāstīja, ka samaņu es esot atguvis jau vairākas reizes. Kādu dienu, kad viņa mainījusi man pārsējus un nejauši nometusi zemē bļodu, es, neatvērdams acis, esot vaicājis, kas viņa tāda. Vēlāk es esot bieži sūdzējies par sāpēm, viņa apgalvoja, un arī prasījis dzert, bet tūdaļ pēc tam allaž aizmidzis atkal. Es neko tādu neatcerējos.

- Pēcāk to atceras tikai retais, - viņa noteica un atgriezās pie loga un pie sava tamborējuma.

Es gulēju aizvērtām acīm un domāju par to, kas tagad jau beidzies - beidzies uz visiem laikiem. Viņa bija dzīva, es to zināju, viņa bija izbēgusi no šaušalīgās pēdējās stundas un atmaksas, - mana pārliecība par to bija nesatricināma kā klints. Viņa bija pārāk stipra, lai ietu bojā. Viņai paredzētā lode bija trāpījusi man. Tādi cilvēki kā viņa neiet bojā. Lai ko viņa noziegtos, lai cik liela būtu vaina, ko viņa sev uzkrauj, - viņa vienmēr atradīs cilvēkus, kuri metīsies nostāties starp viņu un atriebīgo likteni.

Taču es zināju arī, ka tas ir beidzies un viņa neatgriezīsies. Otru reizi ceļš nevedīs viņu pie manis. Kas par to! Vienu nakti viņa bija piederējusi man. Un šī nakts man palika, neviens nespēja to man atņemt, tā dusēja ieslēgta manā dzīvē kā tumšsarkans almandīns granīta gabalā. Šī nakts saistīja mani ar viņu uz visiem laikiem. Es biju turējis viņu savās skavās, jutis viņas elpas vilcienus, sirdspukstus un trīsas, kas skrēja caur viņas locekļiem, biju redzējis viņas pamošanās bērnišķīgo smaidu.

Un tas ir pagājis? Nē. To, ko sieviete dāvā tādā bezgalīgā naktī, viņa dāvā uz mūžu. Varbūt tagad viņa pieder citam, - par to es nespēju domāt bez skumjām. Ardievu, Bibiša!

"Bibiša" - tā viņa sevi sauca, sarunādamās ar sevi. "Nabaga Bibiša," - cik gan bieži biju dzirdējis no viņas mutes šo maigi žēlabaino skaņu. "Jūs dusmojaties uz mani, un es nezinu, kāpēc. Nabaga Bibiša!" - tā bija rakstīts zīmītē, ko man atnesa mazs puisēns, - cik sen tas bija? Un reiz, kad vēl bijām tikko pazīstami, tolaik, kad viņa izlikās, ka esmu viņai vienaldzīgs, kādas skābes piliens bija apsvilinājis viņai roku. "Ai, sāp! Tu neesi labs pret Bibišu!" viņa sūdzējās, ar izbrīnu un skumjām aplūkodama savu mazo pirkstiņu. Un, kad pasmējos par šiem vārdiem, mani skāra auksts un noraidošs skatiens. Tas ir pagājis. Šo skatienu es vairs nesastapšu nekad. Kopš tās nakts tas ir pagājis uz mūžiem.

Izdzirdu soļus un atvēru acis. Pie manas gultas stāvēja virsārsts ar abiem asistentiem, un tiem aiz muguras kāds cilvēks ar Hērakla miesasbūvi, ģērbies zili balti svītrotā trinīša uzsvārcī, stūma iekšā pa durvīm pārsiešanas galdu.

Paskatījos un tūdaļ pazinu viņu, pārģērbšanās citās drēbēs nespēja mani maldināt. Šis varenais augums, slīpais, mīksti veidotais zods, dziļi iegrimušās gaišzilās acis, - šis vīrietis trinīša uzsvārcī bija kņazs Praksatins, pēdējais no Rjurikoviču dinastijas. Rētu uz viņa augšlū- pas es neredzēju, viņš bija ataudzējis ūsas, un gaišie, gandrīz baltie mati vairs nebija atsukāti atpakaļ, bet gan krita pār pieri, un rokas bija brūnas un nekoptas, - vai tas bija vai nebija viņš? Bija gan, nekādu šaubu. Jau tas vien, kā viņš centās izvairīties no mana skatiena, izpauda man visu. Te viņš bija atradis patvērumu, paglābies drošībā, ar aizlienētu vārdu tēloja slimokopēju, negribēja, lai kāds viņu pazīst. Nu, no manis viņam nevajadzēja baidīties, lai taču turpina vilkt savu nožēlojamo dzīvi, ja sirdsapziņa ļauj, - man nebija nolūka viņu nodot.

-     Esat pamodies? Labrīt, - es izdzirdu virsārsta balsi. - Kā jūtaties? Vai ir labāk? Vai kaut kas sāp?

Es neatbildēju. Joprojām cieši skatījos uz kņazu Prak- satinu. Viņš bija novērsies, mans skatiens viņu uztrauca. Un nu es ieraudzīju to, kas pirmīt bija paslīdējis garām: ugunīgi sarkanu rētu, kas sākās aiz viņa labās auss un sniedzās līdz zoda apvidum, - piemiņu no tās nakts, kad viņš bija nodevis savu draugu un labdari.

-     Vai jūs zināt, kur atrodaties? - virsārsts jautāja.

Ielūkojos viņam sejā. Gadus piecdesmit vecs vīrs ar

iesirmu smailbārdiņu un možām acīm. Nu skaidrs, viņš gribēja pārliecināties, vai mana apziņa vēl arvien ir aizmiglota.

-     Es atrodos slimnīcā, - es atbildēju.

-     Pilnīgi pareizi, - viņš apstiprināja. - Osnabrikā, pilsētas slimnīcā.

Pār mani noliecās viens no abiem asistentiem. - Vai tu mani pazīsti, Amberg? - viņš noprasīja.

-     Nē, - es atteicu. - Kas jūs esat? Kas tu esi?

-     Paklau, tev tak vajag mani pazīt, - viņš neatlaidās. - Padomā. Berlīnē mēs vienu semestri kopā strādājām bakterioloģijas institūtā. Vai es tiešām būtu tik stipri pārvērties?

-     Vai jūs esat doktors Fribe? - es nedroši ieminējos.

-     Nu re! Beidzot. Tu tomēr mani pazini, - viņš gandarīts konstatēja un tad sāka tīt nost apsēju no mana augšdelma un pleca.

Šis Dr. Frībe, mans kolēģis no bakterioloģiskā institūta laikiem, arī bija pazinis Bibišu. Man neizturami gribējās dzirdēt viņas vārdu no bijušā kolēģa mutes, taču kāds instinkts liedza man par viņu runāt vai apvaicāties.

Norādīju uz šāviena brūci savā delmā.

-     Vai lode bija iekšā? - es jautāju.

-     Ko? - viņš izklaidīgi atsaucās.

-     Vai lodi vajadzēja izņemt?

Viņš pārsteigts paraudzījās uz mani.

-     Par kādu lodi tu runā? Tev ir plēstas un sistas brūces delmā un plecā.

Es noskaitos.

-     Plēstas un sistas? - iesaucos. - Kādas blēņas! Delms ir sašauts ar revolveri, bet plecs sadurts ar dunci. Tas jāredz pat nejēgam. Un turklāt…

Nu iejaucās virsārsts.

-     Paklausieties - kas jums nāk prātā? Gājējiem, kas neievēro norādījumus, mūsu satiksmes policisti taču nemetas virsū ar dunčiem un revolveriem.

-     Par ko jūs īsti runājat? - es viņu pārtraucu.

-     Nu atcerieties taču! - viņš turpināja. - Tieši pirms piecām nedēļām ap pulksten diviem pēcpusdienā šeit, Osnabrikā, jūs stāvējāt stacijas laukumā, visdzīvākās satiksmes vidū, un blenzāt izplatījumā kā hipnotizēts. Satiksmes policists jums uzsauca, šoferi uz jums kliedza, bet jūs neko nedzirdējāt un nekustējāties no vietas…

-     Tas ir tiesa, - es atzinu. - Es ieraudzīju zaļi lakotu kadilaku.

-     Žēlīgais Dievs! - virsārsts noteica. - Taisnība gan, šeit, Osnabrikā, tas ir vienīgais kadilaks. Bet jums, ber- līnietim, kadilaks taču nevarētu būt tik milzīgs pārsteigums. Jūs taču bieži būsiet redzējis šīs markas automašīnas.

-    Jā, bet šo kadilaku…

-     Nu, un kas notika tālāk? - viņš mani pārtrauca.

-     Es pārgāju pār laukumu uz staciju, nopirku biļeti un iekāpu vilcienā.

-     Nē, - virsārsts sacīja. - Jūs netikāt līdz stacijai. Jūs uzskrējāt taisni virsū automašīnai, un tā jūs notrieca. Galvaskausa pamatnes lūzums, asinsizplūdums smadzenēs, - tādu jūs atveda uz šejieni. Stāvoklis bija smags, un viss varēja beigties ari citādi. Tagad briesmas ir garām.

Es mēģināju lasīt viņa sejā. To tak viņš nevarēja domāt nopietni, tas tak bija kaut kas traks, ko viņš tur teica. Es biju iekāpis vilcienā, izlasījis divas avīzes un žurnālu un tad iemidzis. Kad vilciens apstājās Minsterē, es pamodos un uz perona nopirku cigaretes. Pulksten piecos, kad sāka tumst, nokļuvu Redā un tālāk braucu ar kamanām.

-     Atvainojiet, - es pazemīgi noteicu. - Bet galvas ievainojums ir no sitiena ar trulu priekšmetu. No zvēliena ar spriguli.

-     Ko niekus! - viņš iesaucās. - Kur tad šodien vēl atrodami spriguļi? Laukos taču strādā tikai ar mašīnām.

Ko lai es būtu teicis! Viņš jau nevarēja zināt, ka brīvkunga fon Malhīna muižā nav nekādu mašīnu un ka labību tur sēj, pļauj un kuļ tāpat kā pirms simt gadiem.

-     Tur, kur biju pirms piecām dienām, spriguļi vēl ir, - es pēdīgi sacīju.

Ārsts pārmija skatienu ar Dr. Frībi.

-     Tur, kur jūs bijāt pirms piecām dienām? - viņš novilka. - Tiešām? Nu tad jau tā ari būs. Tātad sitiens ar spriguli. Viss kārtībā, vairs par to nedomājiet. Tādus nepatīkamus piedzīvojumus ar spriguļiem vajag aizmirst. Mēģiniet izslēgt domas, jums nepieciešams miers. Kādreiz vēlāk jūs man visu pastāstīsiet.

Viņš pievērsās slimokopējai.

-     Biskvītus, tēju ar pienu, tvaicētus dārzeņus, - viņš pateica un devās prom, viņam sekoja abi asistenti, un pēdējais, pa priekšu stumdams pārsiešanas galdu, istabu atstāja kņazs Praksatins, iesāņus uzmetis man tramīgu skatienu.

Kas tas tagad bija? Ko tas nozīmēja? Vai virsārsts gribēja spēlēt man komēdiju? Vai varbūt tiešām ticēja tam satiksmes negadījumam? Bet bija taču pavisam citādi, tas tak viņam jāzina, pavisam citādi tas notika.

Otrā nodaļa

Mani sauc Georgs Fridrihs Ambergs, un es esmu medicīnas doktors. Ar šiem vārdiem sāksies mans ziņojums par notikumiem Morvēdē, un to es uzrakstīšu, līdzko ļaus mans fiziskais stāvoklis. Līdz tam vēl droši vien paies kāds laiciņš. Neesmu spējīgs sadabūt rakstāmspalvu un papīru, - man taču esot jāatpūšas, jāizslēdz domas, un arī ievainotā roka liedzas kalpot. Es nevaru darīt neko citu kā vien visos sīkumos iegrebt sev atmiņā to, kas noticis, tas man jāielāgo, lai nepazustu nekas, arī šķietami nenozīmīgais, - tas ir viss, ko tagad varu darīt.

Stāstot man būs jāatkāpjas tālu pagātnē. Māti es zaudēju dažus mēnešus pēc savas piedzimšanas. Mans tēvs bija slavens vēsturnieks, viņa īpašā joma bija Vācijas vēsture līdz bezvaldnieka periodam. Pēdējos mūža gados viņš kādā Vidusvācijas universitātē lasīja lekcijas par investitūras strīdu, par vācu karaklausības likumu trīspadsmitā gadsimta beigās, par Saules lēņu nozīmi un par Fridriha II pārvaldes reformām. Kad viņš nomira, man bija četrpadsmit gadu. Viņš man neatstāja neko citu kā vien prāvu, taču nedaudz vienpusīgi veidotu grāmatu krājumu, - bez klasiķu izdevumiem tajā bija vēl tikai vēsturiski darbi. Daļa no šīm grāmatām man pieder vēl šodien.

Mani pieņēma viena no mātesmāsām. Tā bija pedantiski stingra, mazrunīga un lietišķa sieviete, kas reti ļāvās emocijām, - mums bija maz, par ko sarunāties. Tomēr es visu mūžu palikšu viņai pateicīgs. Tiesa, es tikpat kā nekad nedzirdēju no viņas kādu laipnu vārdu; taču viņa prata iedalīt savus trūcīgos līdzekļus tā, lai es varētu turpināt studijas. Jau bērnībā izrādīju dedzīgu interesi par tēva zinību jomu, viņa bibliotēkā nebija gandrīz nevienas grāmatas, ko es nebūtu vairākkārt izlasījis. Taču, kad īsi pirms abitūrijas pirmo reizi paziņoju par nolūku nodoties vēstures studēšanai un pēc tam uzsākt akadēmisku kaijeru, tante kategoriski iebilda. Viņas lietišķajam prātam vēstures pētniecība šķita kaut kas nenoteikts, nevajadzīgs, svešs pasaulei un dzīvei. Man vajadzēja apgūt kādu praktisku profesiju, nostāties, kā viņa izteicās, uz stingra pamata, tātad - kļūt par ārstu vai juristu.

Es pretojos, un uzliesmoja nikni strīdi. Kādu dienu mana pedantiskā tante paņēma zīmuli un papīru un manu acu priekšā aprēķināja upurus, ko nesusi visus šos gadus, lai radītu man iespēju studēt. Tad es padevos - kas gan cits man atlika! Manis dēļ viņa taču patiešām bija no daudz kā atteikusies un vēlēja man tikai labu, es nedrīkstēju sagādāt viņai vilšanos. Un iestājos medicīnas fakultātē.

Pēc sešiem gadiem es biju ārsts ar vidusmēra zināšanām un spējām - tādu ir daudz - un ar vienu prakses gadu slimnīcā, ārsts bez pacientiem, bez naudas, bez sakariem un, pats sliktākais, bez iekšējas sliecības uz savu profesiju.

Pēdējā studiju gadā mani ietekmēja kāds notikums, par ko runa būs vēlāk, un tā ietekmē es iemantoju zināmus ieradumus, kurus patiesībā nebūtu varējis atļauties. Es mēdzu ierasties visur, kur satikās smalkā sabiedrība. Lai cik pieticīgi es šajā sakarā uzvedos - tomēr mans jaunais dzīvesveids prasīja lielākus izdevumus, un tos segt nepalīdzēja arī peļņa no privātstundām, kuras dažreiz sniedzu. Tāpēc es bieži biju spiests pārdot vērtīgas grāmatas no tēva bibliotēkas. Šā gada pirmajās janvāra dienās es atkal nonācu naudas grūtībās, mani nomāca sīki parādi. Tēva grāmatu vidū bija Šekspīra un Moljēra darbi - pēdējie atlikušie klasikas sējumi. Tos es aiznesu pie sava paziņas antikvāra.

Viņš pieņēma grāmatas un piedāvāja summu, kas man likās piemērota. Kad jau stāvēju durvīs, viņš pasauca mani atpakaļ, lai vērstu uzmanību uz to, ka Šekspīra Raksti nav pilni. Trūka sējuma ar sonetiem un "Ziemas pasaku". Pirmajā mirklī es apjuku, jo zināju, ka mājās tā nav; taču tad atcerējos, ka pirms dažiem mēnešiem esmu aizdevis to kādam kolēģim. Palūdzu grāmatu tirgotāju paciesties līdz pēcpusdienai un devos ceļā, lai atprasītu grāmatu.

Neatradis kolēģi mājās, nolēmu viņu pagaidīt. Aiz gara laika paņēmu rīta avīzi, kas atradās uz galda, un sāku lasīt.

Tur ir zināms valdzinājums - atgriezties tajās nedau- dzajās minūtēs, kas aizritējušas, iekams negaidīti sācies izšķirošs notikums. Pajautāt sev: kas tevi tobrīd nodarbināja, kur tu atradies domās, stāvēdams uz savas dzīves pārmaiņas sliekšņa? - Nu, es sēdēju nekurinātā istabā un salu savā plānajā mētelītī; jo ziemas mēteļa man nebija. Bez sevišķas uzmanības, tikai lai nosistu laiku, es izlasīju ziņojumu par dzelzceļa spridzinātāja arestu, rakstu "Kafija kā uzturlīdzeklis" un sacerējumu par sporta vingrošanu. Biju nikns uz savu kolēģi, likās tik bezatbildīgi, ka viņš nav laikus atdevis man grāmatu, un piedevām mani kaitināja liels tauku traips pašā avīzes lapas vidū, - kolēģis droši vien bija lasījis brokastojot, un sviestmaize saskārusies ar avīzi.

Notikumam, kurš tad sākās, bija gluži parasta, gandrīz neizteiksmīga seja. Mans skatiens pievērsās sludinājumam, tas ari viss.

Brīvkunga fon Malhīna muižas pārvalde Morvēdē, Rēdas apriņķī, darīja zināmu, ka var piedāvāt vietu pagasta ārstam. Tika garantēti minimālie gada ienākumi, kā arī bezmaksas dzīvoklis un apkure. Priekšroka pretendentiem ar labu vispārējo izglītību.

Par to, ka šī vieta varētu derēt man, es sākumā nemaz nedomāju. Manu uzmanību piesaistīja muižnieka vārds. "Brīvkungs fon Malhīns un fon der Borks", es dzirdēju sevi sakām un apjēdzu, ka šis viens vārds - "Malhīns" - ir atsaucis man atmiņā pilnu vārdu un titulu. Es to pazinu uzreiz. Bet kur gan biju to dzirdējis vai lasījis?

Es lauzīju galvu. Mana atmiņa reizēm iet pa savādiem ceļiem. Prātā ienāca melodija, kaut kāda veca dziesma, ko nebiju atcerējies daudzus gadus. Es to klusi dungoju, vēl un vēlreiz, un tad ieraudzīju istabu ar ozolkoka paneļiem pie sienām, ar grāmatām apkrauto galdu, un es sēdēju pie klavierēm un spēlēju šo dziesmu, un tagad atcerējos arī tekstu, diezgan banālu: "Man vajag tavu mīlu," - tā šī dziesma sākās. Tēvs staigāja šurpu turpu pa istabu, rokas pa paradumam saņēmis aiz muguras. Ārā, dārzā, vīteroja žubīte. "Bet uzticību ne," es spēlēju, - tā turpinājās teksts. "Brīvkungs fon Malhīns un fon der Borks," pieteica kāda balss, tēvs apstājās un sacīja: "Aiciniet kungu iekšā." Un es piecēlos un izgāju no istabas, kā vienmēr, kad tēvam nāca viesi.

Tas, ka šis viesis un Morvēdes muižnieks varbūt nemaz nav viena un tā pati persona, ka varbūt ir vairāki cilvēki ar tādu vārdu, man ienāca prātā tikai daudz vēlāk. Izlasīju sludinājumu vēlreiz. Tad apsēdos pie rakstāmgalda un sacerēju pieteikuma vēstuli. īsi pieminēju tēvu, aprakstīju savu dzīves gājumu, ciktāl tas varēja interesēt svešu cilvēku, un sniedzu ziņas par savu izglītību.

Kolēģa atgriešanos es nesagaidīju. Atstāju viņam dažas rindiņas, kurās lūdzu nekavējoties nogādāt man aizlienēto grāmatu, tad devos uz tuvāko pasta kantori un nosūtīju vēstuli.

Atbilde pienāca tikai pēc desmit dienām, taču piepildīja manas cerības. Brīvkungs fon Malhīns rakstīja, ka uzskatot par lielu godu to, ka personiski pazinis manu tēvu. Viņš esot laimīgs, ka var izdarīt pakalpojumu šā augsti vērtētā, diemžēl pārāk agri aizgājušā zinātnieka dēlam. Viņš lūdza paziņot, vai darbā varu ierasties jau šajā mēnesī. Lai es braucot caur Osnabriku un Minsteri, Rēdes stacijā gaidīšot automašīna. Vēl vajagot izpildīt dažas formalitātes: lai es nosūtot pagasta valdei savu doktora diplomu, kā arī apliecību par pabeigto praksi.

Kad paziņoju tantei, ka jau šomēnes atstāšu Berlīni un braukšu strādāt uz laukiem, viņa to uztvēra kā kaut ko pašsaprotamu un ļoti ilgi gaidītu. Tovakar mēs runājām tikai par izdevumiem, kas man tagad gaidāmi. Vajadzēja papildināt garderobi, iegādāties nepieciešamākos ķirurga un akušiera instrumentus un medikamentu krājumu. Vēl bija mātes rotaslietas: smaragda gredzens, divas aproces un pāris vecmodīgu pērļu auskaru. To visu mēs pārvērtām naudā. Taču ieņēmumi atpalika no cerētā, un tāpēc, lai cik tas grūti nācās, es biju spiests pārdot lielu daļu tēva grāmatu.

Divdesmit piektajā janvārī tante pavadīja mani uz staciju. Par manu ceļamaizi viņa bija vēlējusies samaksāt no savas kabatas. Uz perona, atvadīdamies un pateikdamies viņai par visu, pirmo reizi ieraudzīju viņas sejā kaut ko līdzīgu aizkustinājumam. Liekas, acīs viņai pat bija asaras. Kad iekāpu vilcienā, tante apņēmīgi pagriezās un atstāja staciju, vairs neatskatījusies uz mani. Tas bija viņas dabā.

Ap pusdienlaiku es iebraucu Osnabrikā.

Treša nodala

Stacijā man bija jāgaida pusotru stundu, un es to izmantoju pastaigai pa pilsētu. Osnabrikā ir vecs laukums, dēvēts par "Lielo Doma brīvību", un sešpadsmitajā gadsimtā būvēts nocietināts tornis, ko sauc par "Pilsoņu paklausību". Abi šie nosaukumi, kuri, lai arī pretrunīgi, manā skatījumā tomēr saderēja kopā, bija pamodinājuši manu ziņkāri, un es devos uz vecpilsētu. Taču liktenīgas nejaušības dēļ nedabūju redzēt ne laukumu, ne torni.

Vai tā tiešām bija nejaušība? Esmu dzirdējis, ka ar elektriskiem viļņiem no daudzu kilometru attāluma esot iespējams iekustināt un vadīt kuģus. Kāds nezināms spēks toreiz vadīja mani, ka es aizmirsu, ko meklēju, un soļoju pa līkumainajām ieliņām tā, it kā acu priekšā joprojām būtu noteikts mērķis? Iegāju kādā vārtu ejā - tā veda cauri visam namam, un es nonācu laukumiņā, kura vidū stāvēja akmens svētais un ap to savās nojumēs tirgojās desu un dārzeņu pārdevēji, - šķērsoju laukumu, uzkāpu pa kāpnēm, nogriezos sānielā un apstājos pie kāda senlietu veikaliņa. Man šķita, ka redzu skatlogu, un es nenojautu, ka ielūkojos nākotnē. Bet, kāpēc kāda nezināma griba toreiz pavēra man šo skatu nākotnē, tam es vēl šodien nespēju atrast izskaidrojumu.

Nejaušība, protams, nekas cits kā nejaušība. Man nav noslieces izskaidrot vienkāršus atgadījumus ar kaut ko pārdabisku, es principā atsakos šādā veidā piešķirt lietām svarīgumu, kurš tām nepiemīt. Es turos pie reāliem faktiem. Šajā vecajā pilsētā noteikti ir daudz senlietu tirgotavu, un es biju apstājies pie vienas no tām, pie pirmās, kas gadījās ceļā. Tas, ka starp visiem vecajiem krāmiem, kas tur bija izstādīti, starp glāzēm, romiešu kapara monētām, kokgriezumiem un porcelāna figūriņām manu uzmanību piesaistīja tieši marmora reljefs, nav nekāds brīnums, jo tas krita acīs jau ar savu lielumu vien. Cik noprotams, tas bija viduslaiku mākslas darba atdarinājums - vīrieša galva ar drosmīgiem, gandrīz mežonīgiem un tomēr cildeniem vaibstiem. Mutes kaktiņos vīdēja stingais, tālais smaids, kāds redzams visos gotiskajos mākslas darbos. Taču es zināju, ka šo pārmērīgi garo, kaislību izvagoto seju ar vareno, bet cēli veidoto pieri neredzu pirmoreiz. Kaut kur es to jau biju sastapis, varbūt kādā grāmatā, varbūt redzējis senā gemmā, tomēr nespēju atcerēties, kam pieder šī seja, un, jo ilgāk par to prātoju, jo nemierīgāks kļuvu. Zināju, ka šie spēcīgie vaibsti vairs nelaidīs mani vaļā un sekos man pat sapņos. Pēkšņi mani sagrāba bērnišķīgas bailes no šā tēla, es vairs negribēju to redzēt un novērsos.

Te mans skatiens skāra noputējušu grāmatu un brošūru kaudzi, pārsietu ar auklu. Varēju izlasīt virsējās grāmatas nosaukumu "Kāpēc pasaulē izzūd dievticība?".

Savāds jautājums! Vai šajā formulējumā tas vispār bija attaisnots? Un pie kāda trūcīga secinājuma bija nonācis grāmatas sacerētājs? Kādu banālu atbildi sagatavojis saviem lasītājiem? Vai viņš uzvēla vainu zinātnei? Tehnikai? Sociālismam? Vai galu galā pat Baznīcai?

Lai cik vienaldzīgi tas viss pamatā bija, es gluži vienkārši nejaudāju novērst domas no šīs grāmatas un no jautājuma, ko uzdeva tās virsraksts. Mani bija pārņēmis neparasts aizkaitinājums. Varbūt tās bija bailes no jaunās vides, no dzīves laukos un no uzdevuma, kam nejutos piemērots, - varbūt tās bija šīs apspiestās bailes, kas lika manām domām meklēt jebkādu izklaidi. Man bija jāuzzina, kāpēc pasaulē izzūd dievticība, tas man bija jāuzzina tūlīt pat, uz līdzenas vietas. Šī vēlēšanās apmāja mani kā uzmācīga ideja. Gribēju iet iekšā veikalā un nopirkt šo grāmatu, būtu nopircis pat visu saini ar grāmatām un brošūrām, ja īpašnieks atteiktos pārdot tikai to vienu grāmatu, - taču tik tālu es nemaz netiku, jo durvis bija slēgtas.

Bija pusdienas pārtraukums, par to es nebiju iedomājies. Veikala īpašnieks bija aizgājis mājās paēst. Nu arī man sagribējās ēst un garastāvoklis bojājās arvien vairāk. Vai lai es te stāvu un gaidu, līdz šim krāmu tirgonim labpatiks atvērt savu bodīti, - un beigu beigās nokavēju vilcienu? Kādēļ es vispār biju gājis uz pilsētu? Būtu vajadzējis palikt stacijā un tur mierīgi paēst pusdienas, tad šīs nepatikšanas būtu aiztaupītas. Tomēr - veikala īpašnieks taču varēja atgriezties kuru katru mirkli, droši vien dzīvoja kaut kur tuvumā, vienā no šiem vecajiem bezgaisa namiem ar netīri pelēkām fasādēm un akliem logiem, aiz viena no šiem logiem viņš sēdēja un steigšus ieturēja maltīti, - vai varbūt nemaz nebija aizgājis, arī tas bija iespējams, varbūt viņš atradās kādā blakustelpā, aizslēdzis durvis tikai tādēļ, lai neviens neiztraucētu viņa pusdienas.

Ieraudzīju pie durvīm zvana auklu un pazvanīju. Taču neviens nevēra vaļā.

"Tātad viņš pašlaik nosnaužas," es sev nikni teicu un piepeši gluži skaidri redzēju krāmu tirgoni acu priekšā: plikpaurains vecs vīrs ar sirmiem bārdas rugājiem gulēja uz dīvāna un krāca. Segu viņš bija uzvilcis līdz zodam, un uz naglas pie durvīm karājās viņa nospeķotā, cietā platmale. "Viņš guļ, un es lai te gaidu, līdz viņš būs atmodies. Nenāk ne prātā. Taisni tad, kad nāk sveši cilvēki, viņa nav veikalā! Izskatās, viņam nemaz nerūp pārdot savus krāmus. Labi. To grāmatu man nevajag."

Kā darīdams kaut ko aizliegtu, es vēl uzmetu zaglīgu un trauksmainu skatienu gotiskajam reljefam un tad devos prom.

Kad sasniedzu vārtu eju, man ienāca prātā, ka varu taču aizrakstīt krāmu tirgonim un lūgt, lai grāmatu viņš man atsūta pa pastu. Steigšus metos atpakaļ, laika vairs nebija daudz. Veikals joprojām bija slēgts, bet es ielāgoju ielu, mājas numuru un īpašnieka vārdu.

Tirgotāju sauca Gersons, un grāmata droši vien vēl tagad ir viņa skatlogā, es to nepasūtīju, būtu varējis aiztaupīt pūles un nemaz neiet atpakaļ. Taču es nekādi nevarēju nojaust, ka atbildes uz abiem jautājumiem, kuri neliek man mieru, atradīšu Morvēdē, ka tur es uzzināšu to, kāpēc pasaulē izzūd dievticība, un arī to, kuram dzīvajam un kuram mirušajam pieder marmora tēla vaibsti.

Desmit minūtes pirms vilciena atiešanas es stāvēju laukumā pie stacijas. Un tur negaidīti sastapos ar zaļi lakoto kadilaku. īsi sakot: tas tuvojās no labās puses, kamēr gaidīju satiksmes policista mājienu, pie stūres sēdēja sieviete, un šo sievieti es pazinu.

Ceturta nodaļa

Tagad, kad guļu šajā slimnīcas istabā un mana roka dus izstiepta uz segas kā aizmigusi vai nomērdēta, un manas acis meklē kādu pieturas punktu sienas krāsojuma sarkanajās svītrās, žuburos un zvaigznēs, - tagad, šajā nenozīmīgajā minūtē, es jūtu, kā man sitas sirds un aizraujas elpa tikai tāpēc, ka domāju par Bibišu, - bet toreiz, laukumā pie stacijas, es biju pilnīgi mierīgs, pats jutos pārsteigts par savu aukstasinību. Man liekas, šo sastapšanos es uztvēru kā gluži dabisku un ikdienišķu un brīnījos vienīgi par to, ka tā notiek tik vēlu, pēdējā mirklī.

Sievieti, kas sēdēja pie zaļi lakotā kadilaka stūres, es Berlīnē biju veltīgi meklējis veselu gadu. Un nu es braucu prom, lai sāktu citu dzīvi, no kuras gaidīju maz un necerēju tikpat kā neko, redzēju to savā priekšā vienmuļi pelēku un bez prieka, - un pēkšņi šī pilsēta, kuru atstāju tā, kā mēdz aiziet no savtīgas mīļākās ar aukstu sirdi, - šī pilsēta ar cietajiem, naidīgajiem vaibstiem pirmo reizi veltīja man maigu smaidu. "Lūk, ko es tev dāvinu!" tā sauca man nopakaļ. "Tu redzi, es par tevi domāju. Un tu gribi braukt prom?" - Vai man vajadzēja griezties atpakaļ un palikt, vai tāda bija šīs sastapšanās jēga? Tādā gadījumā tā nāca par vēlu. Vai varbūt tas bija tikai atvadu sveiciens, ko man nopakaļ sūtīja pasaule, no kuras devos prom, - izsmējīgas ardievas, pēdējais nevērīgais atvadu mājiens no pretējā krasta?

Tas nebija ne viens, ne otrs. Tā bija jauna atrašana un priekšspēle kaut kam lielākam. Taču par to es toreiz neuzdrošinājos domāt.

Bakterioloģiskajā institūtā sākumā bija zināms tikai tas, ka viņu sauc Kallisto Canārisa un ka viņa studē fizioloģisko ķīmiju. Laika gaitā mums par viņu izdevās uzzināt visai maz: divpadsmit gadu vecumā viņa bija atstājusi Atēnas un tagad dzīvoja kādā Tīrgartenas savrupmājā kopā ar māti, kura, šķiet, pastāvīgi slimoja. Viņa apgrozījās tikai vissmalkākajās sabiedrības aprindās. Viņas tēvs, grieķu pulkvedis un karaļa adjutants, jau bija miris.

Tas bija viss, un ar to mums bija jāiztiek, jo Kallisto Canārisa ne ar vienu no mums nerunāja par savu personisko dzīvi. Viņa prata nodibināt zināmu distanci starp sevi un visiem pārējiem, un, ja kādreiz aizsākās īsa saruna, tajā tika skartas vienīgi profesionālās lietas, piemēram, fakts, ka Bunzena deglis nedarbojas, kā nākas, vai jautājums par to, cik lietderīgi būtu iegādāties otru augstspiediena sterilizatoru.

Pirmo reizi parādījusies institūtā, grieķu studente satrauca prātus, ikviens no mums centās atstāt uz viņu iespaidu. Viņu apbēra ar visiem iedomājamiem uzmanības apliecinājumiem, izvaicāja par zinātniskajiem mērķiem, piedāvāja padomu un atbalstu. Vēlāk, pamanot, ka pret visiem tuvināšanās mēģinājumiem viņa izturas ar vienādu noraidošu vēsumu, šī interese atslāba, tomēr nepazuda pilnīgi. Viņu dēvēja par augstprātīgu un iedomīgu, par izlutinātu aprēķinātāju un, protams, arī par dumju. "Mēs, akadēmiķi, viņai esam tukša vieta," tika sacīts. "Lai izpelnītos viņas ievērību, jābūt vismaz mersedesa īpašniekam." Tomēr patiesībā šķita, ka viņas noraidošā izturēšanās pret jebkādu draudzīgu attiecību veidu aprobežojas tikai ar laboratoriju. Vakaros, kad Kallisto atstāja institūtu, viņu sagaidīja kavalieris un palīdzēja viņai iekāpt savā automašīnā. Mēs pratām atšķirt viņas pielūdzējus citu no cita, katrs no šiem kungiem, personisko automašīnu īpašniekiem, bija saņēmis no mums raksturīgu apzīmējumu. Visos sīkumos tika ievērots, ka iepriekšējā dienā viņai pretī atbraucis "sentēvs Ābrahāms" vai ka viņa redzēta operas ložā kopā ar "smīnošo faunu". "Sentēvs Ābrahāms" bija baltbārdains vecs kungs ar stipri semītisku ārieni, bet "smīnošais fauns" - ļoti jauns cilvēks ar mūžīgi laipnu baudītāja seju. Vēl bija arī "meksikāņu aldaris", "mednieks" un "kalmiku princis". Reiz, kad Kallisto aizkavējās darbā, "mednieks" ienāca laboratorijā un jautāja pēc viņas. Viņa atradās ģērbtuvē, to mēs zinājām. Tomēr izturējāmies pret "mednieku" kā pret nevēlamu un nelūgtu viesi, bargi paziņojām, ka nepiederošām personām aizliegts ienākt laboratorijā, un sūtījām viņu pagaidīt ārpusē. Viņš uztvēra šo aizrādījumu mierīgi un aizgāja - man par lielu nožēlu, jo es biju izslavēts kā veikls paukotājs un ļoti labprāt būtu izsaucis "mednieku" uz dueli - ne tik daudz greizsirdības dēļ, bet gan tāpēc, ka cerēju šādā veidā iegūt kādu nozīmi Kallisto domās vai vismaz pievērst sev viņas uzmanību.

Uz semestra beigām es vairākas dienas slimoju un biju spiests palikt mājās. Kad atgriezos institūtā, Kallisto Canārisas tur vairs nebija. Viņa bija pabeigusi savu darbu. Man pastāstīja, ka viņa esot atvadījusies no katra kolēģa un apjautājusies arī par mani. Par turpmākajām iecerēm izteikusies gaužām neskaidros vārdos. Tomēr institūtā apgalvoja, ka viņa esot pametusi studijas un jau vistuvākajā laikā precēšoties ar "kalmiku princi". Taču es tam neticēju, jo, veikdama izmēģinājumus, viņa bija izrādījusi īpašu degsmi un gluži neparastu, gandrīz slimīgu godkāri, un turklāt - tieši to kungu, kuru dēvējām par "kalmiku princi", es jau divus mēnešus vairs nebiju manījis gaidām pie institūta. Likās, viņš ar visu savu eleganto Hispano ir kritis nežēlastībā.

Veselu pusgadu no rīta līdz vēlai pēcpusdienai es biju strādājis vienā istabā ar Kallisto. Un, ja vien atmiņa neviļ, šajā laikā nebiju pārmijis ar viņu vairāk par desmit vārdiem, ja neņem vērā sasveicināšanos atnākot un aizejot.

Sākumā jutos pārliecināts, ka ļoti drīz viņa atkal ieradīsies laboratorijā un uzsāks jaunu darbu. Neparko negribēju apjēgt, ka laiks, kurā man bijis ļauts ik dienu redzēt viņu, dzirdēt viņas balsi, ar acīm sekot viņas gaitai un kustībām, tagad ir pagājis uz neatgriešanos. Tikai pēc daudzām veltīgas gaidīšanas nedēļām es sāku viņu meklēt.

Jādomā, pastāv eksaktas un drošas metodes, kā Berlīnē atrast kādu cilvēku, izpētīt viņa dzīvokli, noskaidrot viņa dzīves ieradumus. Detektīvu birojs noteikti būtu izpildījis šo uzdevumu dažās dienās. Man bija jāmeklē citi ceļi. Satikties ar Kallisto Canārisu vajadzēja pilnīgi nejauši - vismaz lai viņai tā liktos.

Vakarā es apstaigāju ēdamzāles smalkajos restorānos, kuriem pirms tam nebiju zinājis pat nosaukumus. Ieejot restorānā, kurā neesi nodomājis uzkavēties, jau iepriekš rodas sajūta, ka tu krīti acīs un radi aizdomas. Lielākoties izlikos, ka meklēju brīvu galdiņu vai ka man norunāta tikšanās ar paziņu. Viesmīļiem, kuri gadījās ceļā, nosaucu kādu izdomātu vārdu, piemēram, jautāju pēc konsula Štokštrēma kunga vai asesora Baušlota, un ar neapmierinātu sejas izteiksmi atstāju restorānu, saņēmis atbildi, ka šeit šis kungs diemžēl neesot pazīstams. Dažreiz es arī paliku un pasūtīju kādu sīkumu. Vienā no tādām reizēm viesmīlis pārsteidza mani ar vēsti, ka konsuls Štokštrēma kungs nupat esot aizgājis - "slaids liela auguma kungs ar raga brillēm un celiņā pāršķirtiem matiem".

Es meklēju Bibišu lielo viesnīcu pēcpusdienas tējas zālēs starp dejojošiem pāriem, pirmizrāžu vakaros stāvēju pie teātra un vēroju piebraucam automašīnas, ierados, kad atklāja kādu mākslas izstādi vai lūgtiem viesiem izrādīja jaunu skaņu filmu. Ar lielām pūlēm sagādāju sev ielūgumu uz rautu grieķu vēstniecībā. Nesastapis viņu tur, es pirmo reizi zaudēju dūšu.

Atcerējos, ka viens no maniem kolēģiem reiz redzējis Bibišu kādā bārā. Nu es kļuvu par šā bāra pastāvīgo apmeklētāju. Nakti pēc nakts stundām ilgi sēdēju pie kokteiļa un paturēju acīs ieejas durvis. Sākumā ikreiz, kad šīs durvis vērās, sajutu vieglas gaidu trīsas. Vēlāk pat vairs nepacēlu acis, jo, pats to nemanīdams, biju pieradis, ka pa durvīm ienāk tikai vienaldzīgi un neinteresanti cilvēki.

Manu pētījumu rezultāts bija vairāk nekā pieticīgs: biju iemācījies no galvas lērumu dejas šlāgeru un zināju nosaukumu vairumam jauniestudējumu. Bibišu es nebiju redzējis.

Reiz es sastapu "mednieku". Viņš vienatnē sēdēja vīna krodziņā pie galda, smēķēja stipru cigāru un stingi skatījās tukšumā. Man viņš likās manāmi novecojis. Redzot viņu tik vientulīgi sēžam, man radās pilnīgi noteikts priekšstats, ka arī viņš ir pazaudējis Bibišu no acīm un tagad joņo ar savu rodsteru krustām šķērsām pa Berlīni, allaž nemierā, allaž meklējumos. Es pēkšņi sajutu simpātijas pret šo vīrieti, ar kuru reiz biju gribējis duelēties. Mēs bijām likteņa biedri. Gandrīz jau piecēlos, lai paspiestu viņam roku. Viņš mani nepazina; taču mans pētošais skatiens acīmredzot bija viņam nepatīkams. Viņš nomainīja vietu un apsēdās tā, lai es neredzētu viņa seju. Tad izņēma no kabatas avīzi un sāka lasīt.

Bibišu es meklēju līdz pēdējai dienai. Doma par to, ka viņa varētu būt atstājusi Berlīni, savādā kārtā ienāca man prātā tikai tad, kad pats stāvēju stacijā pie kases lodziņa un pirku biļeti uz Osnabriku.

Un šeit, Osnabrikā, laukumā pie stacijas, es viņu ieraudzīju, zaļais kadilaks, ko viņa stūrēja, apstājās nepilnus desmit soļus no manis, viņai mugurā bija roņādas kažoks un galvā pelēka berete.

Es biju laimīgs, absolūti laimīgs es biju šajā mirklī. Pat nevēlējos, lai viņa mani ierauga un pazīst, man pietika ar to, ka viņa ir šeit un es viņu redzu. Man šķita, ka tas ilgst tikai dažas sekundes. Viņa sakārtoja bereti, aizmeta cigaretes izsmēķi, un automašīna sāka braukt.

Tagad, kad viņa attālinājās no manis, vispirms lēni, tad arvien ātrāk, - tikai tagad man kļuva skaidrs, ka vajag kaut ko darīt, ielēkt taksometrā un braukt pakaļ, nevis lai parunātu ar viņu, nē, tikai lai atkal nepazaudētu viņu no acīm, es gribēju zināt, kurp viņa brauc, kur viņai ir mājas. Taču reizē es apjēdzu, ka esmu uzņēmies pienākumu un vairs neesmu noteicējs pār savu laiku kā agrāk. Pēc dažām minūtēm aties vilciens, Rēdas stacijā mani gaidīs pajūgs. "Vienalga!" kāda balss manī kliedza. "Tev jābrauc viņai pakaļ!" Taču tad jau bija par vēlu. Zaļais auto nozuda vienā no platajām ielām, kas veda uz iekšpilsētu.

"Ardievu, Bibiša!" es klusi noteicu. "Esmu zaudējis tevi otro reizi. Liktenis deva man iespēju, un es palaidu to garām. Liktenis? Kāpēc liktenis? Dievs sūtīja tevi pie manis, Bibiša. Dievs, nevis liktenis." Kāpēc pasaulē izzūd dievticība? - man iešāvās prātā, un īsu mirkli es redzēju stingo marmora seju senlietu veikala skatlogā.

Es satrūkos un paskatījos apkārt. Es stāvēju laukuma vidū, apkārt valdīja elles troksnis, uz mani kliedza taksometru šoferi, kāds motociklists man deguna priekšā nolēca no sava braucamā, lamājās un draudēja man ar dūri; satiksmes policists vairākas reizes pēc kārtas deva man kādu zīmi, es viņu nesapratu, - vai man jāstāv vai jāiet tālāk? Taisni uz priekšu? Pa labi? Pa kreisi?

Paspēru soli pa labi, un zemē nokrita avīzes un žurnāli, ko biju nesis padusē. Noliecos, lai tos paceltu, bet, tepat aiz muguras izdzirdīs auto tauri, atstāju tos mētājamies un palēcu sānis. - Nē! Es tomēr būšu pacēlis avīzes, jo vēlāk, braukdams vilcienā, tās lasīju. Tātad es tās pacēlu un palēcu sānis, un tad - kas notika tad?

Nenotika itin nekas. Es atgriezos uz ietves, devos uz staciju, nopirku biļeti un paņēmu bagāžu, tas viss taču ir pašsaprotami. Un tad es sēdēju vilcienā.

Piektā nodaļa

Rēdas stacijā mani gaidīja lielas, četrvietīgas kamanas. Jauns puisis, kurš it nemaz neizskatījās pēc kungu kučiera, iekrāva manu bagāžu, es uzsitu apkakli un pārvilku pār ceļiem vilnas segu, un tad mēs braucām pa līdzenu, pelēcīgu apvidu starp kailiem ceļmalas kokiem un pār apsnigušām rugainēm, - šīs ainavas skumjā vienmuļība mani nomāca, un dziestošās dienas blāvā gaisma vēl vairoja manu nospiestību. Es aizsnaudos, braucot es vienmēr nogurstu. Pamodos, kad kamanas apstājās pie mežsarga mājas. Izdzirdu rejam suņus un samiegojies atvēru acis, un tur stāvēja šis cilvēks, kas tagad šeit, manā slimnīcas istabā, slauka grīdu un izliekas, ka nekad agrāk nav mani redzējis, - šis kņazs Praksatins puskažokā un stulmu zābakos stāvēja pie kamanām un uzsmaidīja man. Uzreiz pamanīju rētu uz viņa augšlūpas - slikti sašūtu un slikti sadzijušu, kā es konstatēju, - kas tas var būt par ievainojumu? Izskatās, it kā liels putns tur būtu iecirtis ar knābi.

- Kā labi atbraucāt, dakter? - viņš jautāja. - Bagāžas dēļ nosūtīju jums pretī lielās kamanas, bet redzu, ka jums ir tikai šie divi koferīši.

Viņš runāja augstprātīgi laipnā tonī, šis cilvēks, kurš tagad ar slotu padusē lavās laukā no manas istabas, viņš runāja ar mani kā ar padoto. Bija tikai dabiski, ka noturēju viņu par Morvēdes muižnieku. Es piecēlos kamanās stāvus.

-     Vai man ir tas gods runāt ar brīvkungu fon Mal- hīnu…

-     Nē, es neesmu barons, esmu tikai viņa muižas pārvaldnieks, - viņš mani pārtrauca. - Kņazs Arkādijs Praksatins, - jā, es esmu krievs, vētras norauta lapa. Viens no tipiskajiem emigrantiem, kuri tūlīt sāk stāstīt, ka Krievijā viņiem piederējis sazin cik desetīnu un pils Pet- rogradā, un otra pils Maskavā un tagad viņi ir viesmīļi kaut kādā restorānā, - tikai es nejaušības dēļ neesmu viesmīlis, bet gan pelnu maizi šajā muižā.

Viņš vēl arvien turēja manu roku savējā. Viņa vārdos tagad skanēja tāda kā grūtsirdīga vienaldzība un tā vieglā pašironija, kas mulsina klausītāju. Gribēju nosaukt savu vārdu, taču tas viņam acīmredzot šķita lieki un viņš nemaz nelaida mani pie runāšanas.

-     Inspektors, pārvaldnieks, administrators, kā vien vēlaties, - viņš turpināja. - Tikpat labi es varēju kļūt par muižas šefpavāru. Varbūt talants man pat drīzāk ir tajā jomā. Dzimtenē mani zivju pīrāgi, sēnes krējuma mērcē, medījuma zupas ar pīrādziņiem bija slavenas visā apkaimē. Tolaik vēl bija dzīve. Bet šeit - šī zeme, šis apvidus… vai jūs spēlējat kārtis, dakter? Varbūt baku vai mazliet ekartē? Neko? Žēl. Šis apvidus, vai zināt, - liela vientulība, vairāk nekā. Jūs jau redzēsiet pats. Te nav nekādas saviesīgās dzīves.

Beidzot viņš atlaida manu roku, aizsmēķēja cigareti un sapņaini raudzījās vakarīgajās debesīs uz bālo mēnesi, kamēr es drebinādamies vīstījos vilnas segā. Tad viņš atsāka monologu:

-     Labi. Manis pēc, lai būtu vientulība. Bet, kas attiecas uz šejienes dzīvi, tad tā jau drīzāk ir sodība. Reizēm rītos ģērbdamies es sev saku: tātad tu dzīvo šo tukšo dzīvi, bet pats vien esi vainīgs, to tu pat vēlējies. Toreiz, kad mani arestēja boļševiki, - līdz savai nāves stundai neuzzināšu, par ko, - tātad toreiz es baidījos par savu dzīvību, jā, trīcēju bailēs un, ceļos nokritis, lūdzu Dievu: es esmu jauns, apžēlojies par mani, es gribu dzīvot. "Velns tevi rāvis," Dievs mani uzrunāja. "Tu nu man esi īstais ticības moceklis. Tad ej un dzīvo!" Un nu man ir šī dzīve. Pārējie - arī tie ir grēkojuši, krājuši sirdī ļaunumu, spēlējuši un dzēruši, izšķieduši zeltu un sudrabu, pārlieku maz apraudājuši savus grēkus, - bet šodien tie ir pat laimīgi, dzīvo kā zemnieki, un, ja pie putras ir vēl ari pašbrūvētais, tad tie jau jūtas apmierināti un negrem- dējas pārdomās. Turpretī es, redziet, nemitīgi gremdējos pārdomās par sevi, un te jums, dakter, būs mana kaite: es pārāk daudz gremdējos pārdomās. Jūs taču, cerams, nesimpatizējat šiem sarkanajiem?

Es atteicu, ka ar politiku nenodarbojos vispār. Viņš acīmredzot saklausīja manā atbildē aizkaitinājumu un nepacietību, jo soli atkāpās, iesita ar plaukstu sev pa pieri un izplūda pašpārmetumos.

-     Es te stāvu un pļāpāju, un pat noņēmos ar politiku, bet mājā guļ slims bērns, - ko gan jūs par mani domāsiet, dakter! Barons, mans draugs un labdaris, man teica: Arkādij Fjodorovič, aizbrauciet pretī ārstam un, ja viņš nejutīsies pārāk noguris no ceļojuma, palūdziet, lai pa ceļam viņš apmeklē šo slimnieku. Mazu meitenīti šeit, mežsarga mājā. Jau divas dienas viņai ir drudzis. Varbūt tas ir šarlaks.

Es izkāpu no kamanām un viņam nopakaļ devos uz māju. Tikmēr kučieris izjūdza zirgus, lai tie varētu brīvāk izkustēties. Jauna lapsa, kas pie ķēdes gulēja suņubūdā, nikni metās laukā un sāka kvankšķēt. Krievs paspēra ar kāju uz lapsas pusi, piedraudēja ar dūri un uzkliedza:

- Klusu, velna izdzimums, tu, trīsreiz nolādētais! Pazūdi būdā! Tu joprojām nepazīsti mani, kaut gan vajadzētu pazīt, gana bieži esi redzējusi. Nekam tu neesi derīga, tikai ēd maizi par velti.

Mēs iegājām mājā. Pa vāji apgaismotu gaiteni nonācām tumšā, nekurinātā istabā, es neredzēju gandrīz neko un nodauzīju lielakaulu pret krēsla malu. - Taisni uz priekšu, dakter, - krievs sacīja, taču es apstājos un ieklausījos vijoles skaņās, kas plūda no blakusistabas.

Tās bija pirmās taktis no Tartīni sonātes, un šī grūtsirdīgā melodija, kurā klejo rēgi, aizgrābj mani ikreiz, kad to dzirdu. Ar to man saistās kāda bērnības atmiņu aina. Es esmu tēva dzīvoklī, ir svētdiena, visi aizgājuši, pametuši mani vienu. Sāk tumst, valda dziļš klusums, tikai kamīnā klusi raud vējš, un man ir bail, jo apkārt viss ir noburts, mani pārņēmušas lielās bērna bailes no vienatnes, no rītdienas un no dzīves.

Mazs, sabijies puisēns, kuram uzmācas raudiens, - tāds es mirkli tur stāvēju. Taču tad saņēmos. "Kas gan šeit, šajā vientuļajā mājā, spēlē "Velna trilleru sonātes" pirmo daļu?" es sev jautāju. Un krievs, kā uzminējis manas domas, atbildēja:

-     Tas ir tas Federiko. Tā jau domāju, ka satikšu viņu šeit. Jau no agra rīta netika redzēts. Tātad viņš ir te un čīgā, nevis sēd mājās un mācās franču valodu. Nāciet, dakter!

Vijoļspēle apklusa, kad iegājām istabā. No gultas kājgaļa piecēlās pusmūža sieviete ar bāliem vaigiem un slābiem, bezmiega izvārdzinātiem vaibstiem un raudzījās manī ar baiļu un gaidu pilnām acīm. Petrolejas lampas gaisma nespodri apspīdēja vatētu segu, spilvenus un mazās, gadu trīspadsmit vai četrpadsmit vecās pacientes šauro sejiņu. Pār gultu rokas pleta nomelnējis ozolkoka Kristus. Zēns, kas bija spēlējis "Velna trilleru sonāti", nekustīgi sēdēja tumsā uz palodzes, vijole gulēja viņam uz ceļiem.

-     Nu? - krievs noprasīja, kad biju beidzis apskati.

-     Jums pilnīga taisnība, tas ir šarlaks, - es sacīju. - Ziņošu ciema vecākajam par infekciju.

-     Ciema vecākais ir barons, un es kārtoju viņa papīrus, - krievs paskaidroja. - Tātad aizpildīšu veidlapu un rit nosūtīšu to jums parakstīt.

Mazgādams rokas, devu sievietei nepieciešamos norādījumus uz nakti. Visu, ko pateicu, viņa atkārtoja baiļu un satraukuma pilnā balsī, lai apliecinātu, ka neko neaizmirsīs, un ne mirkli neizlaida bērnu no acīm. Tikmēr krievs pievērsās zēnam, kas vēl arvien nekustīgi sēdēja uz palodzes.

-      Redziet nu, Federiko, kādas nepatikšanas jūs man sagādājat. Jums ir aizliegts nākt uz šejieni, bet jūs par to neliekaties ne zinis, esat te sastopams katru dienu, steidzaties šurp kā vēja nests. Tātad tagad jūs atrodaties slimnieces istabā, varbūt pat esat jau aplipis ar šarlaku, tādas ir jūsu nepaklausības sekas. Ko man darīt? Būs jāsaka jūsu tēvam, ka atradu jūs šeit.

-     Jūs klusēsiet, Arkādij Fjodorovič, - no tumsas atskanēja zēna balss. - Es zinu, ka jūs klusēsiet.

-     Ak zināt? Jūs to zināt pilnīgi skaidri? Varbūt pat draudat man? Ar ko gan, Federiko, jūs gribat man draudēt? Es tagad runāju pilnīgi nopietni. Ko nozīmē šie vārdi? Atbildiet!

Zēns klusēja, un šķita, ka krievu šī klusēšana uztrauc. Viņš paspēra soli uz priekšu un turpināja:

-     Jūs te sēžat draudīgi kā ūpis tumšā naktī un klusējat. Vai jūs domājat, ka man bail… No kā lai es baidītos, es jums jautāju? Labi, šad un tad esmu ielaidies ar jums spēlītēs, ne jau sev par prieku, bet gan tikai lai jūs izklaidētu. Un, kas attiecas uz tiem papīriņiem, ko esat parakstījis…

-      Es nerunāju par Trente et Quarante[1], - zēns ierunājās ar vieglu augstprātības un nepatikas pieskaņu balsī. - Un neesmu ari jums draudējis. Jūs klusēsiet, Arkādij Fjodorovič, gluži vienkārši tāpēc, ka esat džentlmenis.

-     Ak tā jūs to domājat, - krievs, brīdi padomājis, noteica. - Labi, tātad pieņemsim, ka jūsu labad es vēl šo vienīgo reizi klusēšu kā džentlmenis, bet tad taču ir skaidrs, ka rit jūs atkal nāksiet šurp.

-     Tas tiešām ir skaidrs, - zēns attrauca. - Es nākšu rit un arī visās citās dienās.

Meitenīte izvilka roku no segas apakšas un, neatvērdama acis, klusā balsī jautāja:

-     Federiko! Vai tu vēl esi šeit, Federiko?

Zēns bez skaņas noslīdēja no palodzes.

-     Jā, es vēl esmu šeit, Elzij, es esmu pie tevis. Ari dakteris ir šeit. Tu ļoti drīz izveseļosies un varēsi celties.

Likās, krievs tikmēr ir pieņēmis lēmumu.

-     Tas ir pilnīgi neiespējami, - viņš teica. - Es nedrīkstu pieļaut, lai jūs turpināt šos apmeklējumus. Jūsu tēva priekšā es nevaru uzņemties atbildību…

Zēns ar žestu pārtrauca viņu.

-    Jums nav nekādas atbildības, Arkādij Fjodorovič. Es pats uzņemos pilnu atbildību. Jūs neko nezināt un nekad neesat mani te redzējis.

Līdz šim brīdim krieva kaulēšanās ar pusaugu zēnu bija mani drīzāk uzjautrinājusi nekā kaitinājusi. Taču tagad šķita, ka ir pienācis laiks iejaukties pašam.

-    Jaunskungs, - es ierunājos, - tas nav tik vienkārši. Savs vārds te ir sakāms ari man kā ārstam. Uzturēdamies šajā istabā, jūs pats esat kļuvis par slimības dīgļu nēsātāju. Jūs apdraudat visus cilvēkus, ar kuriem nonākat saskarsmē. Vai tas jums ir skaidrs?

Zēns neatbildēja. Stāvēja tumsā, un es jutu viņa skatienu.

-     Tātad jūs, - es turpināju, - divas nedēļas paliksiet izolācijā un uzraudzībā. Es par to parūpēšos. Pats par sevi saprotams, ka par to man jāziņo jūsu tēvam.

-     Vai jūs runājat nopietni? - viņš jautāja, un es gandarīts dzirdēju, ka viņa balss tagad skan citādi un ir zaudējusi daļu pašpārliecinātības.

-     Protams, - es atbildēju. - Esmu noguris, un prāts man nemaz nenesas uz jokiem.

-     Nē, to jūs nedrīkstat teikt manam tēvam, - viņš klusi un dedzīgi lūdza. - Dieva dēļ, nesakiet viņam, ka sastapāt mani šeit.

-      Bet nekas cits man diemžēl neatliek, - es paskaidroju pēc iespējas vienaldzīgi. - Manuprāt, nu mēs varam iet, šodien man te vairs nekas nav darāms. Starp citu, jaunskungs: jūs man neliekaties pārāk drosmīgs. Pelnītu sodu es jūsu gados uztvēru ar mazliet lielāku dūšu.

Istabā brīdi valdīja klusums, es dzirdēju tikai drudža pārņemtās meitenes straujo elpu un petrolejas lampas sprakšķus.

-     Arkādij Fjodorovič, - zēns pēkšņi ierunājās. - Jūs esat mans draugs. Kāpēc jūs man nepalīdzat? Jūs te stāvat un ļaujat, lai mani apvaino.

-     Tā jums nevajadzēja sacīt, dakter, - krievs noteica. - Tiešām, tā nevajadzēja sacīt. Ziniet, viņš tiešām ir sarežģītā situācijā. Mums drīzāk vajadzētu censties viņam palīdzēt. Vai jums nešķiet, ka pietiktu ar to, ja mājās mēs nekavējoties dezinficētu viņa drēbes un veļu?

-     Varbūt ar to pat pietiktu, - es atzinu. - Bet jūs jau pats dzirdējāt, ka jaunskungs ir nodomājis nākt uz šejieni rit un arī visās citās dienās.

Zēns stāvēja, atbalstījies pret palodzi, un raudzījās manī.

-     Un ja es jums apsolīšu vairs nenākt uz šejieni?

-     Vai jūs vienmēr tik strauji maināt nodomus? - es jautāju. - Kas man galvos, ka jūs turēsiet solījumu?

Istabā atkal iestājās klusums, un tad krievs sacīja:

-     Tas nav taisnīgi pret Federiko, dakter. Tā jūs runājat tāpēc, ka nepazīstat viņu, toties es viņu pazīstu, pat ļoti labi pazīstu. Viņš vienmēr tur doto vārdu - to es varu apliecināt.

-    Jauki. Tātad viņš dos man vārdu…

-     Jums, Arkādij Fjodorovič, - zēns mani pārtrauca, - tikai jums, sava draugam un džentlmenim, es došu vārdu. Es nenākšu uz šo māju, kamēr Elzija slimos. Vai ar to pietiek?

Jautājums bija tēmēts krievam, taču atbildēju es:

-     Pietiek.

Bez skaņas, gluži kā ēna, zēns tagad pienāca tuvāk.

-     Elzij! Vai tu mani dzirdi, Elzij? Es vairs nenākšu uz šejieni, tu dzirdēji, es devu vārdu. Tas man bija jādara. Tu jau saproti, ja tēvs uzzinās, ka esmu bijis pie tevis, viņš aizsūtīs tevi prom no šejienes, tālu prom, varbūt pat uz pilsētu pie svešiem ļaudīm. Tāpēc būs labāk, ja nenākšu. Vai tu mani dzirdi, Elzij?

-     Viņa nedzird, jaunskungs, viņa ir iemigusi, - nočukstēja sieviete.

Viņa paņēma lampu un nolika to uz galda. Zēns pēkšņi stāvēja lampas gaismā, un tikai tagad, šajā mirklī, es ieraudzīju viņa seju.

Mana pirmā izjūta bija šoks. Ja kāds, piemēram, krievs, tagad būtu uzdevis man kādu jautājumu, es nebūtu spējis izdvest ne vārda.

Sajutu spiedienu sirds apvidū, termometrs izkrita man no rokas, ceļi drebēja, es instinktīvi atbalstījos pret krēsla atzveltni.

Tad, pārvarējis pirmo sekunžu apjukumu un sācis domāt mierīgāk, es sev teicu, ka tas, ko redzu, nevar būt īstenība. Tas bija jutekļu māns, mani nervi bija pārkairināti, atmiņas spēja dzina ar mani jokus. Zēna seju aizsedza kāds cits tēls - tēls, kurš bija vajājis mani visu dienu. Neciešama iedomu aina, kam vajadzēja pazust tūdaļ pat.

Zēns noliecās, pacēla termometru un sniedza to man. Un, kad otrreiz ieskatījos šajā sejā - tagad redzēju to citādā apgaismojumā un pievērstu man -, kļuva skaidrs, ka tas nav jutekļu māns. Šim zēnam neizskaidrojamā kārtā bija gotiskā marmora reljefa vaibsti, ko pirms pāris stundām biju redzējis Osnabrikā starp citiem mūžveciem krāmiem senlietu tirgotāja skatlogā.

Mani valdzināja ne tik daudz ārējā līdzība, cik izteiksme, vienāda abās sejās. Es redzēju to pašu neizprotamo nevaldāmas varmācības un cildenas piemīlības līdzāspastāvēšanu, kas bija mani izbrīnījusi marmora tēlā. Tiesa, deguns un zods bija citādi: mazāk spēcīgi, liegāk veidoti. Cilvēks ar šādiem vaibstiem, tā man likās, bija spējīgs uz viskaislīgākajām un vismaigākajām jūtām vienlaikus. Kaut kas jauns un pārsteidzošs šajā sejā bija acis: lielas, zilas, sudraba atspulgu piestarotas acis, līdzīgas īrisa ziediem.

No marmora tēla skatlogā man bija palīdzējusi atrauties pēkšņa izšķiršanās, bet šeit es stāvēju kā noburts un stingi raudzījos šajā sejā un šajās acīs. Varbūt mana izturēšanās bija smieklīga, taču šķita, ka nedz zēns, nedz muižas pārvaldnieks nemana, kas manī norisinās. Krievs apspieda žāvas un ierunājās:

-     Vai nu ir viss, dakter? Iesim?

Nenogaidījis atbildi, viņš pievērsās Federiko:

-     Ārā gaida kamanas. Lielās kamanas. Tur vietas ir vairāk, nekā mums trim vajadzīgs. Tātad jūs, Federiko, brauksiet mums līdzi.

-     Pateicos, - zēns atbildēja. - Labāk iešu kājām. Es zinu īsāku ceļu.

-     Pārāk labi jūs to ceļu zināt. Pārāk labi, - krievs zobojās. - Man nav bail, ka jūs to neatradīsiet.

Zēns klusēja. Ar vijoles futrāli padusē piegāja pie gultas, viņa skatiens vēlreiz pievērsās guļošajai meitenei. Tad viņš paņēma mēteli un cepuri, pamāja ar galvu un man garām izgāja no istabas.

-    Jūs viņu aizvainojāt, dakter, - krievs sacīja, kad kamanas sāka braukt. - Jūs to darījāt tīšām, es redzēju gan, kā jums dzirksteļo acis. Jūs padarījāt viņu par savu ienaidnieku. Bet nav labi iemantot tādu ienaidnieku kā Federiko.

Mēs bijām atstājuši mežu un tumsā braucām pār apsnigušajiem laukiem, un vējš telefona stieplēs dziedāja savas skumjās meldijas.

-     Kas ir šā Federiko tēvs? - es jautāju.

-     Tēvs? Viņa īstais tēvs ir sīks amatnieks kaut kur Itālijas ziemeļos. Federiko nāk no ļoti nabadzīgas dzīves. Bet barons ir pieņēmis viņu dēla vietā un varbūt mīl vēl vairāk nekā savu miesīgu bērnu.

-     Tātad baronam ir arī miesīgs bērns?

-    Jā, - krievs atbildēja, mazliet izbrīnījies. - Jūsu mazā paciente, dakter. Bērns mežsarga mājā. Vai tad es jums neteicu, ka jūs ejat vizītē pie barona meitiņas?

-     Nē, to jūs man neteicāt. Un kāpēc viņš savu miesīgo bērnu nodod svešu cilvēku gādībā?

Tūdaļ apjēdzu, ka man nav tiesību uzdot šādu jautājumu, un piemetināju:

-     Piedodiet, es jautāju nevis aiz ziņkārības, bet gan kā ārsts.

Krievs izņēma no puskažoka kabatas sērkociņu kārbiņu un mēģināja aizsmēķēt cigareti. Vajadzēja kādu brīdi, līdz tas izdevās. Tad viņš atbildēja:

-     Varbūt meža gaiss ir pat labāks bērna veselībai. Tur, ciemā, vienmēr ir migla, vienmēr migla. Visu rudeni, visu ziemu. Vai redzat?

Ar roku, kas turēja cigareti, viņš norādīja uz izkaisītajām ciema gaismiņām, kas šķita vizuļojam aiz bieza, pienbalta plīvura.

-     Tā nāk no purva un no mitrajām pļavām, iezogas ciemā. Un ir tur vienmēr, dienu pēc dienas, nakti pēc nakts. Tā ir vēl sliktāka par vientulību, modina drūmas domas, liek sasirgt dvēselēm. Varbūt jums tomēr derētu iemācīties kādu kāršu spēli, dakter.

Sestā nodaļa

Māja, kurā mani izmitināja, piederēja ciema skroderim - garam, tievam cilvēkam ar iekaisušām acīm un gurdām kustībām. Viņš bija dienējis Osnabrikā pie dragūniem, piedalījies pasaules karā kā apakšvirsnieks, ievainots uzbrukumā Varšavai. Viņš bija precējies otru reizi. Viņa pirmā sieva bija nomirusi "no krūšu vainas", otrā bija ienesusi laulībā ne tikai kaut cik naudas, bet arī māju. To visu viņš man izstāstīja pirmajā vakarā, lēni un sīki, palīdzēdams izkravāt instrumentus. Vēlāk es redzēju viņu reti, viņš gandrīz vienmēr uzturējās darbnīcā. Savā guļamistabā es dažreiz dzirdēju, kā viņš pagalmā skalda malku.

Viņa sievu es redzēju ik dienu, tā uzturēja kārtībā manu dzīvokli un drēbes un mazgāja man veļu. Sākumā gatavoja arī ēdienu, bet vēlāk es sāku pasūtīt maltītes no viesnīcas restorāna. Viņa bija čakla, strādāja bez trokšņa un nerunāja daudz. Svētdienās saposās melnos svārkos ar dzeltenām apmalēm, priekšautam bija dzeltenas zīda lentes, ap kaklu zils krūšauts, - otru tādu tērpu es ciemā nemanīju nekur un visā apkaimē redzēju tikai vienu vienīgu reizi.

Mans dzīvoklis sastāvēja no trim istabām, pret kuru vecmodīgo iekārtojumu es jau pirmajā mirkli sajutu stipru nepatiku. Man bija skaidrs, ka nespēšu ilgi izturēt starp šīm greznumlietiņām un mēbelēm, kas bija vai nu nekam nederīgas, vai neērtas. Šodien es mazliet iecietī- gāk, pat ar zināmu aizkustinājumu atceros savu darbistabu ar ierāmētajām heliogravīrām, brieža ragiem, abiem pītajiem atzveltņiem, kuros sakrauti spilveni, un ūdensnesējas figūru uz kamīna dzegas, kā arī nabaga noputējušās mākslīgās puķes guļamistabā. Tās bija liecinieces bezgalīgai laimei, un tās es vairs nekad neredzēšu.

Pirmais apmeklētājs, kas apsēdās vienā no abiem pītajiem atzveltņiem, bija skolotājs.

Jau pa logu biju noskatījies, kā viņš, nespēdams izšķirties, staigā šurpu turpu gar vārtiem, vairākkārt grasās iet iekšā, tomēr atkal attālinās. Nu viņš nāca, kad es patlaban stāvēju pie spoguļa un skuvos. Viņam bija kalsna, krunkaina seja, plānie mati gari, sasukāti pa ģēniju modei, apģērbs nepārprotami tīši nekārtīgs, kam droši vien vajadzēja liecināt, ka viņš stāv pāri ārišķībai, un viņam patiesi izdevās izskatīties tā, kā mēdz iztēloties ceļojošu vārda mākslinieku.

Viņš bija ieradies nevis kā pacients, bet gan - kā nekavējoties man paziņoja - aiz veselīgas neuzticēšanās pret mīļotajiem līdzcilvēkiem. Viņš teica, ka esot padarījis to par ieradumu: nekad nesaņemt iespaidus pastarpināti, bet gan sagādāt tos sev personiski. Viņš neļaujoties citu ietekmei. Jo šie "citi" gan šeit, gan droši vien arī visur citur galvenokārt nodarbojoties ar to, ka mēģinot izšķirt cilvēkus, kuri zināmā mērā ir atkarīgi viens no otra un - te viņš ieturēja īsu pauzi - varbūt pat varot viens otram kaut ko nozīmēt.

No pītā atzveltņa viņš domīgi raudzījās kamīna liesmās, kamēr no viņa gamašām pilēja sniega ūdens, uz grīdas apvienodamies mazos ezeriņos un kanālos.

Viņš šeit zināmās aprindās tiekot uzskatīts par visai nesabiedrisku tipu un sevišķi maz esot ieredzēts augstākajos apvidos, - viņš turpināja un ar roku nenoteikti pamāja uz loga augšējo malu. Bet ar to viņš labprāt samierinoties. Šo nepatiku radot viņa tieksme uz patiesumu, viņa princips vienmēr teikt patiesību un neko citu kā patiesību. Viņš nerunājot caur puķēm, saucot lietas īstajos vārdos, - šajā ziņā viņš nemēdzot piekāpties, ari uz augšu ne. Protams, dažiem šis drosmīgais patiesums esot neērts, sevišķi tiem, kam ir kas slēpjams, bet to viņš, skolotājs, nevarot ņemt vērā.

Tad viņš mainīja sarunas tematu.

- Šis apvidus ir diezgan neveselīgs, - viņš sacīja. - Arī attiecībā uz higiēnu mēs visā atpaliekam, jo šeit valda progresam naidīgs režīms. Darba jums tātad atradīsies gana daudz. Jūsu priekštecis, vismaz pēdējos gados, labprāt būtu padzīvojis mierīgāk, taču tas viņam nebija lemts. Viņš nomira septiņdesmit divus gadus vecs. Droši varu sacīt, ka šajā mājā atradu īstu draudzību. Mēs ar nelaiķi sapratāmies itin visā. Cik gan daudzus vakarus es pavadīju šajā istabā, sirsnīgās sarunās, pie sviestmaizes un pudeles alus.

Skolotājs norādīja uz vienu no heliogravīrām, kurā bija attēlots kāds Šekspīra karalis tronī. Viņam pie kājām bija nometušās divas aizstāvību lūdzošas sievietes, un fonā stāvēja eksotiski sūtņi ar jājamzirgiem un kamieļiem.

-     Mana pēdējā Ziemassvētku dāvana, - viņš noteica. - Tā sagādāja vecajam kungam lielu prieku, viņš turēja to godā. Tagad tā pieder pagastam tāpat kā viss pārējais, visu mantojumu pagasts ūtrupē pievāca sev. Protams, tie darījumi nebija gluži tīri, dažādi ļautiņi ar viltu nopelnīja krietnu kušķi naudas, bet lai tie neiedomājas, ka ir pārlieku gudri. Kurš tad nepazīst tos brāļus, un pēdējais vārds šajā lietā vēl nav pateikts.

Brīdi viņš sēdēja klusēdams, nogrimis gravīras aplūkošanā. Kad pateicu, ka tagad vēlētos apciemot muižnieku, skolotājs tūdaļ piedāvājās mani pavadīt un parādīt ceļu. To es noteikti būtu atradis arī pats. No ciema ielas pa gabalu saredzēju kailu, piesnigušu skābaržu puduri un aiz tā - lielu divstāvu namu no sarkanīga smilšakmens, ar zilu šīfera jumtu.

Iedami mēs sākām runāt par manu namatēvu un viņa pirmo sievu.

-     Ko viņš jums sastāstīja? - skolotājs iesaucās. - Ka viņa nomirusi? No krūšu vainas? Ūja! Viņa ir dzīva, tikai aizbēgusi, lāga dvēsele, jā gan, ar kādas mākslīgo mēslu fabrikas aģentu, vienkārši aizbraukusi tam pakaļ. Mirusi? lā viņš teica, jā? Stājusies Dieva priekšā? Redziet nu. Viņa ir tikpat vesela kā jūs un es, citādi esmu gatavs likt galvu uz bendes bluķa.

Sacīju, ka manis dēļ viņam nevajag likt galvu tik neērtā stāvokli, jo man ir pilnīgi vienalga, vai šī sieviete vēl ir dzīva vai ne. Taču skolotājs runādams bija iededzies taisnās dusmās un tagad vēlējās izstāstīt man visu.

-     Un tagadējā sieva, tā jau arī viņu krāpj, tikai šai mīļākie ir tepat ciemā. Sākumā viņa griezās ar kalēja vecāko, tagad ir kārta jaunākajam. Par to skroderis zog viņai no skapja naudu un iegulda brandvīnā. Sapuvis, viss te ir sapuvis! Pat sviests, kas vēl pienā, šiem ļaudīm jau ir sarūgtējis.

Parkā pie akas un nelielā maura, kurā, ietīti salmos, slējās rožu krūmi, viņš atvadījās.

-    Jūs esat pārāk lētticīgs, - viņš teica viegli nosodošā tonī. - Drīz tiem kļūs skaidrs, ka jūs var vazāt aiz deguna uz katra soļa. Ja vēlaties uzzināt patiesību par kādu no šejieniešiem, tad jautājiet man. Es viņus dievamžēl pazīstu visus.

Tad viņš pa piesnigušo parku devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bijām nākuši, un iedams ar spieķi kulstīja bārbeļu sarkanās ogas. Vējš piepūta viņa plāno mēteli, un izskatījās, ka visas savas nožēlojamās zināšanas par šā ciema iedzīvotājiem viņš nes lielā, brūnā maisā uz sakumpušās muguras. Pie režģu vārtiem viņš vēlreiz atskatījās uz mani un plašā vēzienā pavicināja zaļo filca platmali.

Septītā nodaļa

Brīvkungs fon Malhīns pieņēma mani savā darbistabā - plašā, zemā telpā, kuras sienas bija apšūtas ar ozolkoka paneļiem un logi izgāja uz terasi un parku. Biezi cigāru dūmu mākoņi lidinājās pār rakstāmgaldu, karājās gaisā pie grāmatu plauktiem un irdami cēlās pie ķirmju izlodātajiem vērbaļķiem, kas balstīja griestus. Pie sienām bija izvietota vecu cērtamo un duramo ieroču kolekcija. Arī cienījami un reti eksemplāri, - es redzēju sešpadsmitā gadsimta divroku veseri, poļu kara cirvi, kuram kāts notīts ar ādas sloksnēm, šveiciešu āvu, spāņu īkšķgredzena dunci, medību šķēpu no sešpadsmitā un kaujas vāli no piecpadsmitā gadsimta, varenu divroku zobenu un vienu no tiem venēciešu zobeniem, ko dēvē par skjavonu. Un, kamēr manas acis apbrīnā kavējās pie divroča, kas likās esam saracēņu izcelsmes, es sniedzu muižniekam ziņojumu par viņa meitas veselības stāvokli.

Viņš uzmanīgi klausījās. Pēc pāris īsām piezīmēm secināju, ka viņš apraudzījis meitu jau ļoti agrā rītā un ka mežsarga sieva ir pieredzējusi slimnieku kopēja, pati izaudzinājusi divus bērnus, kuri kopš dzimšanas bijuši slimīgi.

- Mana mazā Elzija ir labās rokās, - viņš sacīja. - Un tagad, kad šeit esat jūs, es esmu pilnīgi mierīgs.

Par mazo Elziju šā apmeklējuma laikā vairs netika runāts. Barons tūdaļ novirzīja valodas uz manu tēvu.

Allaž, kad atsaucu atmiņā tēva tēlu, lielākoties redzu viņu iegrimušu darbā. Skaidrs priekšstats par šo darbu man radās tikai tajos agrīnajos gados, kad sāku domāt un vērot apkārtni. Toreiz man nebija šaubu, ka blīvi un smalki aprakstītajās lapās, kuras guļ uz viņa rakstāmgalda, ir buramvārdi un lūgšanas, kas sargā māju no zagļiem. Es apbrīnoju tēvu, un viņa darbs modināja manī gan biklumu, gan ziņkāri. Vēlāk no mūsu saimniecības vadītājas uzzināju, ka tēvs raksta "vēsturiskus darbus", ka nedrīkstu viņu tajos traucēt un ka šiem darbiem nav nekāda sakara ar jūras un dēku stāstiem, ko atradu bibliotēkās, savu skolasbiedru rokās vai Ziemassvētkos uz dāvanu galda. Līdz ar to mana interese par tēva darbu apdzisa uz ilgiem laikiem.

Man palikušas skaidras atmiņas par viņa mūža pēdējiem gadiem. Redzu, kā viņš, iegrimis domās, noliektu galvu soļo šurpu turpu pa savu istabu, redzu, kā viņš pārbauda mūsu vecās saimnieces rēķinus, seja viņam allaž bija bāla un mazliet gurda, reizēm viņš nopūtās, un grumbās viņa pierē es būtu varējis izlasīt rūpes, par kurām viņš bieži runāja, kā arī, iespējams, bēdas un dažu vilšanos. Ļoti vientuļš cilvēks, kas dzīvoja vairs tikai man un savam darbam, - tāds tēvs ir palicis man atmiņā.

Taču tas, kā manu tēvu atainoja barons, nekādā ziņā nesakrita ar šīm atmiņām. Varbūt šeit manu acu priekšā tapa tēva jaunības portrets, turpretī es pats biju pazinis viņu tikai mūža novakarā. Ar aizraujošu pasaules un dzīves izjūtu apveltīts cilvēks, kas iekaroja sievietes un apbūra vīriešus, kaislīgs mednieks un stipru vīnu cienītājs, sabiedrības dvēsele, nepacietīgi gaidīts un ar prieku sveikts viesis augstmaņu pilīs, izšķērdīgs dzīves svinētājs, kas pie pudeles vīna un cigāra dāsni bārstīja un atdāvināja vērtīgas idejas, - tāds brīvkunga fon Mal- hīna atmiņā dzīvoja mans tēvs, kura beidzamos, gurdos gadus biju pieredzējis.

-     Tas ir pārsteidzoši, - es klusi un domīgi noteicu.

-     Jā. Viņš bija cilvēks ar pārsteidzošām dotībām, - barons sacīja. - Patiesi dižena personība. Es bieži domāju par viņu. Un daudz atdotu, lai tikai varētu vēlreiz runāt ar viņu un pateikties viņam.

-     Pateikties? - es izbrīnījies atkārtoju. - Par ko?

No cigāra dūmu mākoņa atskanēja atbilde, kuru nebiju gaidījis.

-     Esmu viņam parādā lielāku pateicību, nekā viņš pats būtu nojautis. Viņš nomira pārāk agri. Viena doma, kuru viņš nevērīgi izmeta, kļuva par pamatu manam mūža darbam.

-     Tātad jūs nodarbojaties ar Vācijas viduslaiku vēsturi? - es jautāju.

Barons paskatījās uz mani. Šaurā seja ar asajiem pantiem zaudēja laipno izteiksmi, kļuva cieta, kaislīga un fanātiska.

-     Mani vēstures pētījumi ir noslēgušies, - viņš sacīja. - Patlaban es darbojos dabaszinātņu jomā.

Viņš atkal vērīgi paraudzījās manī. Varbūt meklēja manā sejā pazīstamos tēva vaibstus. Es klusēdams pētīju viduslaiku ieročus, kas karājās pie sienas.

-     Šķiet, jūs interesējaties par manu mazo kolekciju, - viņš ieminējās, un sejā atkal parādījās pirmītējā laipnā un nedaudz bezpersoniskā izteiksme. - Tas divrocis krīt jums acīs, vai ne?

Es pamāju ar galvu.

-     Saracēņu darbs, divpadsmitā gadsimta beigas, - vai ne?

-     Jā. Man ir vēl otrs tās pašas darbnīcas izstrādājums, bruņukrekls. Zobena nosaukums ir iegravēts asmenī. Al Rosub jeb "dziļi cērtošais". Šis ierocis ir pieredzējis Otrā krustakara cīņas, tā pēdējais īpašnieks krita pie Benevento kopā ar savu kungu - ķeizara dēlu Manfrēdu.

Viņš norādīja uz īsu, līku zobenu, kas karājās zem saracēņu ieroča.

-     Un tas? Vai to jūs pazīstat?

-     Šā veida ieroci, - es atbildēju, - Francijā dēvēja par braquemart, Vācijā - par "malhusu". lā forma ir mūžsena. Tas ir līdzīgs medību dunčiem, ar kuriem bija bruņoti romiešu gladiatori.

-     Teicami! - barons izsaucās. - Redzu, jūs esat lietpratējs. Jums jānāk pie manis biežāk, dakter, tik bieži, cik vien atļauj laiks. Nē, tiešām, dakter, tas jums jāapsola. Vakari ir gari, un šeit jums tik un tā nebūs daudz sabiedrības.

Viņš piecēlās un atnesa pudeli viskija un glāzes. Staigādams šurpu turpu pa istabu, viņš uzskaitīja cilvēkus, ar kuriem es, viņaprāt, varētu saieties.

-     Pirmkārt, ir mans vecais, mīļais draugs - mācītājs. Tas pats, kurš mani iesvētījis. Jūs, dakter, brīnīsieties par šā vienkāršā lauku garīdznieka zināšanu bagātību. Ārkārtīgi krietns un patīkams cilvēks. Tikai ziniet… nepārprotiet mani, dakter! Pēdējie gadi ir viņu mazliet nogurdinājuši. Sarunām ar viņu vairs gluži nepiemīt senā burvība. Vēl vienu viskiju, dakter! Uz otru kāju. Šīs pasaules lietas viņš uzlūko ar iecietību, kuru daudzi pārprot. Tā nav vientiesība, o nē, varbūt tikai rezignācija. Manu veco draugu smagi nospiež gadu nasta.

Aizmetis cigāra izsmēķi, viņš turpināja:

-     Manu muižas pārvaldnieku kņazu Praksatinu jūs jau pazīstat - vai ne? No viņa jūs varēsiet iemācīties jebkuru kāršu spēli un specifiski krievisko pasaules skatījumu. Starp citu, viņš ir pēdējais no Rjurikoviču dinastijas. Jā, jā, Praksatini ir Rjurika pēcteči. Ja pasaulē nevaldītu netaisnība, šodien viņš sēdētu cara tronī.

-     Vai nošauts gulētu kādās svina raktuvēs Urālos, - es piezīmēju.

Brīvkungs fon Malhīns spēji apstājās manā priekšā un kareivīgi ieskatījās man sejā.

-     Jūs tā domājat? Atļaušos pārstāvēt citu viedokli. Neaizmirstiet, ka Holšteini-Gottorpi tajā valstī bija un palika svešinieki, kaut arī pieņēma Romanovu uzvārdu. Savas likumīgās valdnieku dinastijas vadībā krievu tauta būtu gājusi citus attīstības ceļus.

Viņš atsāka staigāt pa istabu.

-     Ar manu asistenti jūs iepazīsieties tikai pēc astoņām dienām. Vakar ar savu automašīnu nosūtīju viņu uz Berlīni. Mums vajadzīgs jaudīgāks augstspiediena sterilizators.

-     Lauksaimnieciskiem nolūkiem? - es jautāju tikai un vienīgi aiz pieklājības, jo man nemaz nebija svarīgi uzzināt, kālab brīvkunga fon Malhīna muižā vajadzīgs augstspiediena sterilizators.

-     Nē, - barons atbildēja. - Ne lauksaimnieciskiem nolūkiem. Es nodarbojos ar pilnīgi noteiktu dabaszinātnisku problēmu - to es jums jau teicu. Jaunā dāma, kas sniedz man padomus un atbalstu šajā darbā, ir bakterio- loģe un ķīmijas zinātņu doktore.

Biju klausījies baronā tikpat kā bez intereses, man bija vienalga, vai viņš nodarbojas ar dabaszinātniskām vai kādām citām problēmām, taču pēdējie vārdi trāpīja man kā zibsnis, manī modās kādas sakarības nojausma reizē ar spēju laimes izjūtu un bailēm no vilšanās, - es neuzdrošinājos ticēt neiespējamam. Bakterioloģe, - Bibiša, - ķīmijas doktore, - barons vakar nosūtījis savu asistenti uz Berlīni, - vakar, Osnabrikas stacijas laukumā, es redzēju Bibišu, - pēc astoņām dienām viņa atgriezīsies, - bet nav taču iespējams, ka viņa dzīvo šeit, šeit, manā tuvumā, ka varēšu redzēt viņu ik dienu, - nē, tādi brīnumi nenotiek, tas ir sapnis, īss sekundes sapnis, - nosūtījis viņu uz Berlīni ar savu automašīnu, - varbūt ar zaļu kadilaku, - man viņam jāpajautā, tūliņ pat jāpajautā…

Taču barons bija atgriezies pie iepriekšējā sarunas temata.

-    Jā, un tad vēl ir skolotājs. Par viņu man negribas runāt, nevēlos aizsteigties priekšā jūsu vērtējumam. Vai varbūt pat esat jau iepazinies ar viņu? Jā? Nu tad jūs pats visu zināt. Viņš dēvējas par brīvdomātāju, - ak tu žēlīgais Dievs! Kas gan tā par brīvību! Viņam ir visļaunākā mēle visā ciemā, tāda tā brīvība, viņš nesaudzē nevienu, visur nojauš intrigas, - tomēr redz cilvēkiem cauri, vai ne? Viņu vis nevar apvest ap stūri. Mani viņš uzskata par savu zvērināto ienaidnieku, nezinu, kāpēc tā, - helas[2], tur es neko nevaru darīt. bet savā būtībā viņš ir nekaitīgs. Šeit visi viņu pazīst un ļauj viņam runāt.

Es atkal biju pilnīgi nomierinājies. Un apdomājies. Nebija iespējams, ka Bibiša dzīvo šeit, šajā ciemā. Viņa bija izlutināta, aplidota, viņai vajadzēja lielpilsētas greznību un ērtības, bez tām viņa nevarēja dzīvot. Kas par smieklīgu iedomu - meklēt Bibišu šeit, starp šīm nokvēpušajām zemnieku mājām un apsnigušajiem kartupeļu tīrumiem, šajā ciema ielā ar dubļu skrīnēm. Nē, no domas atrast šeit Bibišu es biju atteicies.

Tomēr kaut kas mudināja mani apvaicāties baronam par automašīnu, ar kuru viņa asistente aizbraukusi uz Berlīni. Es jautāju aplinkus.

-     Varbūt reizēm mani aicinās arī uz kaimiņu ciemiem, - vai ne? - es ievaicājos. - Vai steidzamos gadījumos šeit, ciemā, ir dabūjama kāda automašīna?

Barons iztukšoja savu viskija glāzi. Cigārs dūmoja pelnutraukā.

-     Man pašam ir mašīna, - viņš atteica. - Tiesa, es to neizmantoju tikpat kā nekad. Piederu pie tās izmirstošās cilvēku šķiras, kas nesteidzas un labprātāk sēd seglos, nevis pie stūres. Man diez kā nepatīk šis trakais mašīnu laikmets. Šejienes laukos, - starp citu, augsne te ir laba, dakter kaļķu augsne, palieņu augsne, smilšaina silāja augsne, tad atkal merģeļa augsne, - šeit, manā muižā, jūs neredzēsiet ne traktorus, ne sējmašīnas, bet gan tikai zirgu, laukstrādnieku, arklu. Un vasaras nogalē šķūņos vēl dzirdēsiet mūžseno spriguļu dancošanas dziesmu. Tā bija mana vectēva laikos, un tā paliks, kamēr es dzīvošu.

Paņēmis no galda cigāru, viņš domīgi nopurināja pelnus. Likās, viņš ir aizmirsis, ka esmu jautājis par automašīnu.

- Mana nelaiķe māsa, - viņš turpināja, - lika ievilkt visās mājas istabās elektrisko gaismu. Redziet, man vislabāk patīk strādāt eļļas lampas gaismā. Jūs brīnāties, dakter, jūs smaidāt? Patiesi diženie cilvēka garadarbi ir tapuši eļļas lampas gaismā - gan Vergilija "Eneīda", gan Gētes "Fausts". Tā ir spīdējusi nezināmajam meistaram, kurš pie rupji tēsta zemnieku galda zīmēja Ahenes Doma plānu. Tās maigo un laipno gaismu pazina Kristus, gudrās Evaņģēlija jaunavas, iedamas pretim Pestītājam, rokās nesa eļļas lampas. Jā - bet par ko mēs runājām? Pareizi, - vajadzības gadījumā jūs varēsiet izmantot manu mašīnu. Vai protat vadīt auto? Tas ir astoņcilin- dru limuzīns, kadilaks, es to… Vai nejūtaties labi, dakter? Konjaku? Glāzi ūdens? Dārgais, kā jūs izskatāties! Ir labāk? Nu paldies Dievam! Jūs taču nobālējāt kā krīts, dakter!

Astotā nodaļa

Citādi es to nevaru izskaidrot: spriegums, kas mani atstāja, pārsteiguma un laimes izjūta, kura mani spēji uzvilnīja, satraukums, ko negribēju izrādīt un kas tomēr bija tik spēcīgs, ka nespēju to apspiest, - viss kopā acīmredzot kalpoja par iemeslu tam, ka mana apziņa savādi sašķēlās: es dzirdēju barona balsi, uztvēru katru atsevišķu vārdu, taču reizē jutos tā, it kā vairs nemaz neatrastos šeit, it kā gulētu gultā kaut kādā slimnīcas istabā, šī sajūta bija pilnīgi skaidra, uz pieres un pie pakauša jutu kaut ko mitru, siltu, mēģināju to satvert, taču pēkšņi vairs nespēju pakustināt roku un dzirdēju klusos slimokopējas soļus. Toreiz mani acīmredzot pirmo reizi apciemoja vīzija par to stāvokli, ar kādu visam šim piedzīvojumam bija lemts beigties. Vēlāk šī priekšnojauta piemeklēja mani vēl vairākas reizes, taču gandrīz vienmēr tikai tad, kad biju noguris, lielākoties naktī pirms aizmigšanas, bet nekad vairs ne tik skaidri kā šajā priekšpusdienā. "Kas ar mani notiek?" es sev jautāju. "Kur es esmu? Vēl nupat taču sarunājos ar baronu. Bibiša brauc šurp, pēc astoņām dienām viņa būs klāt." Un tad es atguvos. Atvēru acis, barons stāvēja, noliecies pār mani, ar glāzīti konjaka rokā, es izdzēru konjaku, iztukšoju glāzi vēl otru reizi. "Kas tas tagad bija," man izskrēja caur smadzenēm, "vai es sapņoju? Jā, sapņoju gaišā dienas laikā. Bibiša brauc šurp, tas nav sapnis, tā ir īstenība." Un skaļi es sacīju kaut ko par pārstrādāšanos, par īsām vājuma lēkmēm, kam nav jāpiešķir nozīme. - Tie ir lielpilsētas iedzīvotāju nervi, - dzirdēju barona balsi. - Dzīve laukos nāks jums par labu. - Un pie vārda "laukos" man atkal bija jādomā par Bibišu, un es pieķēru sevi savādā, krasā jūtu maiņā: pirms dažām minūtēm nebiju uzdrīkstējies cerēt, ka vēl kādreiz viņu redzēšu, bet tagad likās teju nepanesami, ka viņa jāgaida astoņas dienas.

Nu es atkal valdīju pār saviem nerviem un drusku kaunējos par šo starpgadījumu. - Slikts gaiss, - barons noteica. - Ielaidīsim iekšā ozonu, visu rītu esmu kūpinājis kā skurstenis.

Viņš piecēlās un atvēra logu. Istabā iebrāzās auksts vējš, uz rakstāmgalda nočabēja papīri. Un šajā mirklī acīmredzot bija ienācis Federiko. Kad ieraudzīju viņu, viņš stāvēja, atbalstījies pret ozolkoka paneli starp divroku zobenu un skotu kleimora zobenu. Zēns bija atnācis no purva vai meža, gamašas aplipušas ar priežu skujām un sniegu, no atvērtās medību somas rēgojās kāda dumbra putna zilgani vizošā galva. Un mani atkal pārsteidza līdzība, - nē, tā nebija iedoma: šim zēnam bija sen miruša cilvēka vaibsti, cildeni vaibsti, kas piemituši vīram, kurš savā laikā noteikti bijis dižens, un, noraugoties, kā viņš nekustīgi stāv līdzās divroku zobenam, man prātā iešāvās savāda doma. "Šim ierocim viņš ir dzimis," es sev teicu. "Viņam tas ir kaldināts."

Un es teju vai brīnījos, ka viņa rokās redzu skrošu bisi, nevis šo zobenu.

Pār barona šauro, cieto seju pārslīdēja īss smaids.

-     Jau atpakaļ? Domāju, ka pārnāksi tikai ap die- nasvidu. Kā veicas meža darbi?

-     Ar ciršanu viņi ir tikuši gandrīz līdz strautam, - zēns atbildēja. - Izvest sāks rīt. Ir pieņemti divi jauni mežcirtēji. Dzelzceļa strādnieki.

-     Dzelzceļa strādnieki man diez kā nepatīk, - barons sacīja. - Tie nekam neder. Kas tos pieņēmis? Praksatins?

Tad, nenogaidījis atbildi, pievērsās man.

-     Tas ir Federiko, - viņš noteica, nepiebilzdams vairāk neko, ne vārda par zēna izcelsmi un par abu radniecību. - Un tas ir mūsu jaunais dakteris, atbraucis vakar.

Federiko viegli paklanījās, un nekas viņa sejā neliecināja, ka esam jau tikušies. Paspēru soli uz viņa pusi, taču te viņa īriszilās acis raidīja man izbrīnītu un noraidošu skatienu, es paliku stāvam un nolaidu roku, ko biju pa pusei pacēlis sveicienam, - viņš bija man atgādinājis, ka esam ienaidnieki.

Brīvkungs fon Malhīns nebija pamanījis nedz šo skatienu, nedz manu kustību.

-     Vai jūs esat mednieks? - viņš man jautāja. - Federiko šajā medību apgabalā pazīst katru zaķi. Sīko zvēru ir daudz, un ari stirnu pietiek. Jūs neko nesaprotat no medībām? Žēl. Jūsu tēvs, doktor, vareni šāva pīles. Ja vēlaties, varu kļūt jums par medību skolotāju. Negribat? Man tiešām žēl. Jūs laikam nepiekopjat nekādu sportu - vai ne?

-     Piekopju gan. Es paukoju.

-     Paukojat? Tas mani interesē. Vācu stilā? Itāļu?

Teicu, ka abos stilos esmu vienlīdz prasmīgs.

Barons iedegās sajūsmā.

-      Tad jau jūs esat tieši tas, kas mums vajadzīgs! - viņš iesaucās. - Tik reti ir atrodams labs paukotājs. Vai jums labpatiktu īss assaut[3]?

-     Tagad?

-    Ja jums nav iebildumu.

-     Lūdzu. Ar jums, baron?

-     Nē, ar Federiko. Viņš ir mans skolnieks paukošanā ar floreti - ļoti apdāvināts skolnieks, teikšu bez liekas kautrības. Bet jūs varbūt vēl jūtaties noguris. Šī vājuma lēkme pirmīt…

Uzmetu skatienu Federiko. Ar saspringtu uzmanību sejā viņš gaidīja manu atbildi. Pamanījis, ka vēroju viņu, zēns novērsās.

-     Tā ir pārgājusi, - es sacīju baronam. - Esmu atkal formā. Un jūsu rīcībā.

-     Lieliski! - brīvkungs fon Malhīns iesaucās. - Federiko, aizved doktora kungu uz sporta zāli. Te būs zobenu lādes atslēga. Es tūdaļ nākšu.

Federiko gāja pa priekšu, dūkdams kādu itāļu melodiju. Viņš soļoja tik ātri, ka man bija grūti turēties līdzi. Sporta zālē mēs novilkām svārkus un vesti, viņš klusēdams sniedza man paukošanas masku un ieroci. Likās, viņš netaisās gaidīt baronu. Lielā atstatumā mēs nostājāmies viens otram pretim. Sasveicinājāmies un ieņēmām pozu.

Federiko sāka ar aplinku triecienu kreisajā starp- pozīcijā un ar dubultu fintu, kurai, kā jau biju gaidījis, sekoja apļveida dūriens. Nenācās grūti apturēt šo visai skolniecisko uzbrukumu. Patiesību sakot, no šā assaut es necerēju gūt nekādu lielo prieku un biju pieņēmis izaicinājumu tikai tādēļ, lai izpatiktu baronam. Cīnījos bez aizrautības, tomēr jutos pilnīgi drošs, un, tīri mehāniski atvairīdams pretinieka triecienus, vēl arvien domāju par Bibišu un par atkalredzēšanos.

Taču te divcīņā sekoja pavērsiens, kādu nebiju paredzējis.

Uz sānisku cirtienu, ar kuru biju novērsis Federiko floreti no mērķa, viņš atbildēja ar virkni ļoti veiklu māņu dūrienu. Pēkšņi es aptvēru, ka savu pretinieku esmu novērtējis par zemu. Taču, iekams paguvu uzminēt viņa nolūku, pēc apļveida aizsargāšanās kustības sekoja dūriens, kuru spēju atvairīt tikai daļēji: tas skāra manu plecu.

- Touche![4] - es paziņoju un ieņēmu pamata pozu. Biju nikns uz sevi un nespēju izprast, kā man varējusi gadīties šī kļūme. Pēdējos gados biju ieguvis divas balvas turnīros, bet tagad stāvēju pretim pusaugu zēnam, iesācējam. - Trāpīts, - es atkārtoju un pēkšņi pamanīju, ka krekls uz kreisā pleca ir saplēsts un no nelielas skrambas sūcas asiņu lāses. Un tikai tagad es apjēdzu, ka pretinieka floretei galā nav mazās, ar ādu apvilktās lodītes, kas assaut laikā pasargā no ievainojumiem. Viņš bija vērsis pret mani nāvējošu ieroci.

Viņš noņēma masku.

-    Jūsu floretei nav drošinājuma, - vai jūs to zināt? - es jautāju.

-     Jūsējai arī ne, - viņš atbildēja.

Pirmajā mirklī nesapratu, ko viņš ar to grib teikt. Izbrīnījies paskatījos uz viņu - viņš mierīgi izturēja manu skatienu. Un nu es aptvēru.

"Jūs taču nedomāsiet, ka es cīnīšos ar skolaspuiku?"

Es to nepateicu - bet gribēju pateikt. Taču viņa skatiens, šo lielo, īriszilo, sudrabaina mirdzuma piestaroto acu skatiens liedza man izrunāt šos vārdus. Un tad manī notika kaut kas tāds, ko nespēju izprast vēl šodien.

Varbūt tās bija dusmas par to, ka man trāpīts, varbūt vēlme revanšēties, izpirkt savu neveiksmi, - nē! Nevar būt, ka tikai tas vien. Tā bija izteiksme viņa svešādajā sejā, tas bija viņa skatiens, kas mani turēja un piespieda, es pēkšņi jutu, ka manā priekšā stāv nevis puika, bet gan vīrietis - vīrietis, kuru esmu aizvainojis, nosaucis par mazdūšīgu, un šim vīrietim es biju parādā gandarījumu.

-     Nu? Vai esat gatavs? - izdzirdu Federiko balsi.

Visas pārdomas pagaisa. Es nejutu neko citu kā vien

negantu kāri stāties viņam pretī un cīnīties.

-     Sākam! - es iesaucos, un mūsu floretes sakrustojās.

Atceros, ka sākumā man bija kaut kāds plāns. Vēl arvien biju pārliecināts, ka esmu pārāks par savu pretinieku un spēju noteikt cīņas gaitu. Gribēju nevis ievainot viņu, bet gan aprobežoties ar aizsardzību, izjaukt viņa uzbrukumus un izdevīgā brīdī izsist ieroci viņam no rokas.

Iznāca citādi.

Jau pēc viņa pirmajiem dūrieniem atskārtu, ka līdz šim viņš ir tikai spēlējies ar mani. Tagad viņš cīnījās nopietni. Es stāvēju pretī spēcīgam paukotājam un niknam ienaidniekam. Viņš uzbruka ar tādu drosmi un kaislību un reizē arī ar tādu apdomu, kādu nebiju sastapis vēl nevienā pretiniekā. "Ar ko es cīnos?" es sev jautāju, atkāpdamies soli pēc soļa. "Kas ir šis briesmīgais pretinieks? Kam pieder šī seja? No kurienes viņam šīs nevaldāmās asinis?" Vairs nedomāju par to, ka biju gribējis tikai aizstāvēties, redzēju, ka uz spēles ir mana dzīvība, un uzbruku, taču manus uzbrukumus viņš atvairīja tikpat kā bez pūlēm. Ar šausmām apjēdzu, ka cīņā ar šo pretinieku man nav izredžu. Viņš bija aizdzinis mani līdz sienai. Roka pagura, un es sapratu, ka esmu pagalam. Zināju, ka nākamajā sekundē nāks pēdējais, izšķirošais dūriens, ar izmisuma spēku mēģināju novilcināt beigas, man bija bail -

-     Stāt! - iesaucās kāda balss.

Mūsu floretes paslējās gaisā.

-     Nu, dakter, vai esat apmierināts ar manu skolnieku? - jautāja barons.

Man liekas, es iesmējos. Histēriski smiekli - tā bija mana atbilde.

-     Tagad es uzņemšos assaut vadību, - barons turpināja. - Federiko! Soli atpakaļ! Vēl vienu. Es pieteikšu tavus dūrienus. Kuram ir trāpīts, tas piesakās. Uzmanību! Sākt!

Zibenīgi sekoja viņa pieteikumi, un Federiko zibenīgi dūra.

-     Balestra! Segties! Cavazione! Quarta bassa! Labi, dakter! Radoppio! Battuta! Segties! Colpo d'arresto! Labi! Passata sotto! Risposta! Intrecciata! Labi! Disarmo![5]

Florete izlidoja man no dūres. Federiko to pacēla un atdeva man. Pēc tam klusēdams sniedza man roku.

Barons pavadīja mani līdz parka vārtiem.

-     Piecpadsmit gadu vecumā gluži labs paukotājs, vai ne? - viņš atvadoties ieminējās.

-     Piecpadsmit gadu? - es atkārtoju. - Tomēr viņš vairs nav puika, viņš ir vīrietis.

Barons atlaida manu roku.

-    Jā, tas tiesa. Tas tiesa, - viņš sacīja, un pār viņa seju pārlaidās ēna. - Federiko dzimtā vīrieši nobriest agri.

Mājupceļā es biju savādā noskaņojumā. Man šķita, es nevis eju, bet gan slīdu gaisā virs ciema ielas, - dažkārt sapnī ir tāda sajūta, it kā vēja brāzma lēni dzītu tevi uz priekšu. Es jutos kā bez svara un reizē saviļņots, gandrīz satricināts. Šurp brauca Bibiša, un man aiz muguras bija divkauja, kauja uz dzīvību un nāvi. Visa mana būtne bija sabangota, un es stiprāk nekā parasti jutu, ka esmu dzīvs.

Manuprāt, tajā priekšpusdienā es biju ļoti laimīgs.

Mājās, darbistabā, mani gaidīja veca sieviņa, kaimiņa sīktirgotāja māte. Viņa sūdzējās par mokošu klepu un elpas trūkumu, par rīšanas grūtībām un sāpēm kaklā.

Es raudzījos viņā apjucis un izbrīnījies.

Biju pilnīgi aizmirsis, ka šeit esmu ciema ārsts.

Devītā nodaļa

Es viņu satiku, es satiku Bibišu pēc nedēļas, tuvojās dienvidus, ciema ielā plūcās suņi, sīktirgotājs stāvēja savas bodītes durvīs un uzsauca man, ka drīz būšot atkusnis. Es gāju tālāk, nogriezos ap stūri un ieraudzīju kadilaku. Zaļais auto stāvēja pie mazas, jaukas mājiņas, kam bija gaišzili slēģi un virs ārdurvīm erkerveida izbūve. Divi muižas strādnieki izcēla no automašīnas lielu, ar buraudeklu pārvilktu neregulāras formas priekšmetu un ienesa to priekšnamā. Tālāk nomaļus stāvēja Bibiša un sarunājās ar kņazu Praksatinu. Mani viņa neredzēja. Brūns aitusuns glauda galvu pie viņas melnā roņādas kažoka. Viņai visapkārt ziemas saulē trokšņoja zvirbuļi.

- Tātad jūs esat viņu atradusi, - krievs sacīja. - Pat esat ar viņu runājusi. Kāds eņģelis jūs esat, Kallisto! Jūsu vārdi skan manās ausīs kā svēto Lieldienas svētku zvani. Kā viņš jūtas? Ar ko nodarbojas? Galva viņam vienmēr bijusi pilna ar plāniem. Simt rubļus savā kabatā viņš pārvērta par tūkstoti, - tāds cilvēks viņš ir. Bet kāpēc viņš nav atbildējis uz manām vēstulēm? Vai tiešām viņam kauns par veco draugu un par pagātni?

Nu ierunājās Bibiša. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem es dzirdēju viņas zemo, samtaino balsi.

-     Tik daudz jautājumu! Nē, jūsu vēstules viņš nav saņēmis. Pērn trīs reizes ir mainījis darbu. Kādu laiku viņam nebija, kur dzīvot, viņš klaiņoja pa ielām. Pirms mēneša vēl strādāja par pulksteņmeistara palīgu.

-     Viņam vienmēr ir bijušas dotības uz mehānikas darbiem, viņš ir pat šo to izgudrojis, - krievs sacīja. - Un tagad? Kur viņš ir tagad?

-     Tagad jūsu draugs pa dienu tirgo avīzes, bet vakarā uzģērbj livreju, stāv pie restorāna "Ķelnes pilsēta" un palīdz klientiem iekāpt automašīnās.

-     Mans draugs? - krievs iesaucās. - Vai viņš teica, ka esam bijuši draugi? Mēs nekad neesam bijuši draugi. Es viņu pazinu, un klubā mēs uzspēlējām pa partijai. Un cik viņš pelna, - vai to viņš jums pateica?

-     Veiksmīgās dienās viņš nopelna kādas astoņas markas.

-     Astoņas markas. Viņš ir viens, bez apgādājamiem. Par piecām markām viņš var lieliski dzīvot, dienvidū pat atļauties glāzīti degvīna. Atliek trīs markas dienā, mēnesī tas ir deviņdesmit marku un gadā - it nekā! Pat ne procenti no summas, ko viņš man parādā. Man par to nospļauties - passez moi l'expression[6]. Vai viņš nebilda ne vārda par savu parādu?

-     Nē. Droši vien sen ir to aizmirsis.

-     Aizmirsis? - kņazs iesaucās. - Spēles parādu? Goda parādu? Septiņdesmit tūkstošus rubļu, zelta rubļu vekseļos, kas jāizpērk nedēļas laikā? Aizmirsis, jūs sakāt? Nu, es viņam aizrakstīšu, atgādināšu. Un vienā jaukā dienā saņemšu to naudu. Viņš atkal kļūs bagāts, es to zinu. Tāds cilvēks kā šis nepaliek avīžu pārdevējs visu mūžu. Tāds cilvēks kā šis… Vai tu būsi mierā! Gulsties!

Tas bija teikts aitusunim, kas bija pēkšņi pietrūcies kājās un grasījās klupt virsū zvirbuļiem. Bibiša pieliecās, noglāstīja tam kažoku, un suns ielika purnu viņai plaukstā.

-     Piedodiet, ka tagad jūs atstāšu, - kņazs teica. - Pirms maltītes vēl jāatbild uz vēstulēm, jānokārto korespondence. Vēlreiz pateicos jums.

Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka aiz automašīnas stāvu es.

-     Re, kur mūsu dakteris! Esat jau ieturējies? Atļausiet iepazīstināt, Kallisto, tas ir doktors Amberga kungs…

-     Tas ir gluži lieki. Mēs esam pazīstami, - Bibiša noteica. - Tiesa gan, es nezinu…

Viņa pamāja kņazam Praksatinam, kurš jau sēdēja mašīnā un stūrēja to uz garāžu. Tad viņa atkal pievērsās man.

-     Nezinu, vai jūs mani vēl atceraties.

-     Vai es jūs atceros? Jūs esat Kallisto Canārisa. Jūsu darba vieta bija pa labi pie otrā loga. Kad ieradāties pirmo reizi, jums mugurā bija vienkrāsaina, ziedu zila kleita ar zili balti svītrotu šalli…

-     Taisnība, - viņa mani pārtrauca.

-      Un vēlāk jūs vairs nekad nevalkājāt šo kleitu. Vienreiz, novembrī, jūsu nebija vienpadsmit dienas, vai jūs slimojāt? Sarunādamās pati ar sevi, jūs dēvējāties par Bibišu. Smēķējāt mazas, tievas cigaretes ar korķa iemuti…

-     Tiešām - jūs to visu vēl atceraties? Tātad varbūt tomēr esmu atstājusi uz jums nelielu iespaidu. Tādā gadījumā tikai nesaprotu, kāpēc jūs visu laiku nelikāties par mani ne zinis. Atzīšos, cītīgi pūlējos panākt, lai jūs mani pamanāt; bet jūs acīmredzot bijāt apņēmies mani neievērot. Gandrīz būtu pateikusi - "diemžēl".

Es raudzījos viņā. Kāpēc viņa to sacīja? Tas taču nebija tiesa.

-     Atzīstieties taču, - viņa turpināja, - ka mēs pusgadu strādājām vienā telpā, bet jūs man pateicāt tikai "labrīt" un "arlabvakaru". Jūs bijāt drusku augstprātīgs, atzīstieties taču, arī untumains, vai ne, varbūt jūs pārlieku izlutinājušas skaistas sievietes. Mazā grieķu studente jums nenozīmēja neko.

Es sāku domāt. - Vai viņai galu galā būtu taisnība? Vai vainīgs tomēr nebiju es pats? Vai nebiju bijis pārāk atturīgs, pārāk bailīgs, bikls, gļēvs, - varbūt pat pārāk lepns?

-      Vai jūs nožēlojat? - viņa bezrūpīgi jautāja. - Nu, jūs redzat, vēl arvien nav par vēlu. Nejaušība ir atvedusi mūs abus uz šejieni. Varbūt tagad mēs beidzot iedraudzēsimies. Vai ne?…

Mazliet vilcinādamās, viņa ar nedrošu smaidu sniedza man roku. Es to satvēru un nelaidu vaļā. Parunāt es nespēju. Jutos kā cilvēks, kurš savām acīm redzējis kaut ko tādu, kas ir pretrunā ar visiem dabas likumiem, redzējis brīnumu.

-    Jā, - viņa domīgi sacīja, - to kleitu, to zilo vadmalas kleitu es toreiz uzdāvināju savai istabmeitai.

Pēkšņi viņa sāka smieties.

-     Vai jūs dzirdējāt, ko viņš teica? Kņazs Praksatins! Par tiem saviem septiņdesmit tūkstošiem rubļu. Vai jūs to sapratāt? Nē? Es jums paskaidrošu.

Viņa viegli atbalstījās pret mani. Viņas delms pieskārās manējam.

-      Redziet - kņazam Praksatinam revolūcija neatņēma neko. To, kas viņam piederēja, viņš nospēlēja jau pirms kara. Spēlēja katru vakaru, pret azartu viņš ir bezspēcīgs. Kādu vakaru klubā viņš spēlēja pokeru ar trim jauniem kungiem, lielrūpnieku un muižnieku dēliem. Tajā vakarā viņam pasakaini veicās, veicās pirmo reizi mūžā, viņš laimēja divsimt četrdesmit tūkstošus rubļu. Viņa partneri bija lielu bagātnieku dēli. "Tā ir droša nauda," viņš nosprieda, pieņemdams čekus. Bet nākamajā dienā notika Ziemas pils sturmē- šana - Oktobra revolūcija. Kurš tad vairs domāja par spēles parādiem. Revolūcija atņēma tiem trim jaunekļiem visu, kas viņiem piederēja. Tagad viņi ir emigranti, diendienā cīnās par savu kailo dzīvību. Bet kņazs Praksatins katru mēnesi nosūta katram no viņiem vēstuli, ļoti pieklājīgu vēstuli, atgādina par parādu un apjautājas, vai viņi varbūt jau var izpirkt savus vekseļus. Viens ir mežstrādnieks Dienvidslāvijā, otrs pasniedz valodas stundas Londonā, trešais tirgo avīzes Berlīnē. Patiesībā tas viss nemaz nav tik smieklīgi. Dažreiz man ir kņaza žēl.

-     Kāpēc jums viņa žēl? - es iebildu. - Viņš ir laimīgs. Viņš dzīvo sapnī, un tāpēc viņa bagātība ir lielākā drošībā nekā jebkura cita. Jo to, kas tev pieder sapnī, nespēj atņemt nekādi ienaidnieki. To var tikai pamošanās, - bet kurš tad būs tik nežēlīgs, lai pamodinātu viņu no šā sapņa?

-     To, kas tev pieder sapnī, nespēj atņemt nekādi ienaidnieki, - viņa klusi atkārtoja. - To jūs ļoti skaisti pateicāt.

Brīdi mēs abi klusējām. Bija kļuvis auksts, saule nozudusi aiz pelēkas mākoņu blīvas. Pa ciema ielu biezos vālos šurp vēlās migla, rāpoja gausi kā liels, neveikls dzīvnieks un aprija jumtus, logus, durvis un žogus.

-     Ir jau vēls, - viņa piepeši ierunājās. - Pulkstenis divi. Man jāpārģērbjas, nupat atbraucu no Berlīnes, - pulksten trijos mani gaida barons.

Viņa norādīja uz gaišzili krāsotajiem slēģiem.

-     Te es strādāju. Tā ir laboratorija. Jūs redzat, mani nav grūti atrast. Un, ja neesmu šeit, tad atradīsiet mani augšā, kungu mājā pie barona. Mēs drīz redzēsimies - vai ne?

Viņa pamāja man un nozuda.

Es būtu varējis priecāties, būtu varējis justies laimīgs. Taču, tiklīdz paliku viens, man uzmācās mokoša doma.

Sākumā tā bija tikai spēle. Es spēlējos ar šo domu.

Tas viss - es sev teicu - bija tik skaists un gaistošs kā sapnis. Kā sapnis, es atkārtoju. Un sāku prātot par to, cik maza ir atšķirība starp pagājušu īstenību un sapni. Bet ja nu tas tiešām būtu bijis tikai sapnis? - Es apstājos. - Varbūt es joprojām sapņoju. To visu, sniegu uz ciema ielas, vārnu tur, kokā, miglu, mājas, bālo sauli ziemas debesis, - to visu es redzu sapnī. Un tūdaļ es pamo- dlšos un viss pazudīs, tūlīt - jau nākamajā sekundē es pamodīšos. -

Smieklīga bija šī spēle, ko spēlēju pats ar sevi, tomēr man kļuva bail, un es metos skriet. "Vēl ne! Vēl ne!" kaut kas manī kliedza, un es jau biju mājās, zem kājām čīkstēja koka trepes, es atvēru durvis, un pretim plūda pazīstamā smarža, tikko manāmā hloroforma smarža, kas nekad neizzuda no manas istabas, tā mani mierināja, aizgainīja muļķīgās domas.

Desmitā nodaļa

Mans kaimiņš sīktirgotājs, kas bija uzsaucis, ka driz būs atkusnis, slikti pareģoja laiku. Nē, nākamajā dienā sākās nevis atkusnis, bet gan ledains, ar ūdeņainām sniegpārslām sajaucies lietus, kas līņāja stundām ilgi. Es biju izsalis līdz kaulam, kad ap desmitiem rītā atgriezos no vizītes mežsarga mājā.

Liku apturēt kamanas pie viesnīcas un krogā palūdzu konjaku, lai sasildītos. Sev par pārsteigumu, sastapu tur baronu. Viņš runāja ar krodzinieku par krītošajām lopu cenām un par alus patēriņa sarukumu. Ieraudzījis mani, tūdaļ nāca klāt.

-     Patlaban posos iet pie jums, dakter, - viņš sacīja. - Biju pie jums jau pirms stundas, bet man teica, ka jūsu neesot. Bijāt mežsarga mājā? Nu, un kā klājas jūsu mazajai pacientei? Nāciet, dakter, es jūs pavadīšu.

Kamēr šķērsojām ielu, es īsos vārdos pastāstīju baronam, ka mazās Elzijas stāvoklis ir apmierinošs. Drudzis un kakla sāpes mazinājušās, arī izsitumi sāk izbalēt.

-     Ak tā? Jau tagad? - brīvkungs fon Malhīns noteica. -Jā, šarlaks šajā apvidū jau kopš kāda gada parādās neparasti vieglā formā. Nudien, dakter, par bērnu es netiku raizējies ne mirkli.

To es jau zināju. Viņš man nepateica neko jaunu.

Pacienti, kas sēdēja uz sola manā uzgaidāmajā telpā, piecēlās, mums ienākot. Tie bija trīs - divi vīrieši un sieviete. Barons uzmeta tiem skatienu. Tad kopā ar mani iegāja darbistabā.

-     Daudz darāmā? - viņš jautāja, apsēdies un aizsmēķējis cigāru.

-     Var iztikt, - es atbildēju. - Pagaidām nāk tikai ciema ļaudis. Apkārtnē vēl nav zināms, ka tagad šeit atkal ir ārsts.

-     Ir interesanti gadījumi?

-     Nē. Nekā interesanta. Lielākoties parastās vainas: saaukstēšanās, vecuma kaites, rahītiski bērni. Jūsu mo- dernieka palīga sievai neklājas labi. Ielaists sirds muskuļa iekaisums. Bet to jūs noteikti zināt.

-    Jā, to es zinu, - brīvkungs fon Malhīns noteica un iegrima pārdomās.

-     Un jūs, baron? Kas kaiš jums? - es pēc brīža ievaicājos.

Viņš satrūkās un paskatījās manī.

-     Man? Nē, es neesmu slims. Es nekad neslimoju. Man ir dzelzs veselība.

Viņš atkal apklusa un pūta dūmu mākoņus.

-     Dzelzs veselība, - viņš atkārtoja. - Paklausieties, dakter, - es pazīstu tikpat kā visus ciema iedzīvotājus. Viens no abiem vīriem, kas sēd jūsu uzgaidāmajā istabā, - vai to nesauc Gauze?

-    Jā. Liekas, tā viņu sauc.

-     Nabaga dvēsele. Lāgiem es viņu nolīgstu art un kult. Sava veida ciema filozofs. Viņš prāto par viņpasauli un debesu taisnīgumu, par iedzimto grēku un nevainīgo ieņemšanu - viņš to visu noliedz. Vai vēl nav jums stāstījis, ka Kristum bijis jāmirst tāpēc, ka trīsdesmit trešajā gadā proletariāts nebija organizēts?

-     Nē, - es atteicu. - Ar mani viņš nav par to runājis. Pie manis viņš nāk kaulu sāpju dēļ.

-     Kaulu sāpju dēļ? Ak tā… viņš sūdzas par kaulu sāpēm? Un ko jūs viņam dodat pret šo kaiti?

-     Dodu aspirīnu un parakstu karstas vannas.

-    Jā, tas laikam ir pareizi, - barons noteica un atkal iegrima klusēšanā.

Pēkšņi viņš piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

-     Nebūtu gaidījis, ka tas būs tik grūti, - viņš sacīja, uzmezdams man skatienu. - Patiesi, biju to iztēlojies vienkāršāku.

-     Vai varu jums kaut kā pakalpot, baron? - es jautāju.

Viņš apstājās.

-    Jā, dakter, varat gan. Man ir kāds lūgums, un jūsu ziņā ir tas, vai gribēsiet man palīdzēt. Tīrais sīkums. Nezinu, protams… Nu, sliktākajā gadījumā pateiksiet nē.

No svārku kabatas viņš izņēma tievu stikla stobriņu un atkorķēja to. Likās, tajā ir daži pilieni caurspīdīga šķidruma. Barons to paostīja.

-     Ož pretīgi, - viņš ar mulsu smaidu konstatēja. - Kodīgi. Cērtas degunā. Manai asistentei vēl nav izdevies atņemt tam smaku.

Viņš sniedza stobriņu man.

-     Kas tas ir? Un kas man ar to jādara? - es vaicāju.

-     Gauze - tas būtu īstais, kurš man vajadzīgs, - viņš sacīja. - Ja jūs to viņam iepilinātu glāzē ūdens vai tasē tējas…

-     Es īsti nesaprotu. Vai tas palīdz pret kaulu sāpēm? Kāds paštaisīts līdzeklis?

-     Jā. Tas ir… Nē, dakter, negribu jums melot. Tam nav nekāda sakara ar kaulu sāpēm. Tas ir izmēģinājums, pie kura es pašlaik strādāju. Zinātnisks izmēģinājums.

-     Bet es kā ārsts taču nevaru ļaut, lai jūs izmantojat manu pacientu saviem zinātniskajiem eksperimentiem! - es iesaucos.

-     Kāpēc gan ne? Mēs abi esam zinātnieki, kas var palīdzēt viens otram. Es uzņemos atbildību par to, ka šis līdzeklis nekādā veidā nekaitēs organismam. Tas iedarbojas tīri psihiski, starp citu - pārejoši. Varbūt šis cilvēks kādu laiku būs drusku laimīgāks - un viss. Kāpēc lai jūs man nepalīdzētu?

-     Vai tas ir kāds opiāts? - es jautāju.

-     Kaut kas tamlīdzīgs. Ja eksperiments izdosies, jūs par to uzzināsiet vairāk - visu. Redziet, es jau varētu piedāvāt tam vīram glāzīti degvīna. Taču šai vielai ir tik velnišķīga smaka un riebīga garša - viņam rastos aizdomas. Turpretī medikaments, ko viņam dodat jūs, drīkst ost nepatīkami.

Viņš pagriezās un paraudzījās uz durvīm.

-     Vai ārpusē nedzird, ko mēs šeit runājam?

-     Nē, - es atteicu. - Tur nedzird neko. Bet es tiešām nezinu…

-     Vai varat man uzticēties? - viņš mani pārtrauca. - Tas ir tiesa, jūs nonākat manās rokās; bet vai ari es nenonāku jūsējās? Manuprāt, es runāju ar sava nelaiķa drauga dēlu. Es strādāju savai idejai, kas bija ari viņa ideja. Viņš man palīdzēja. Zinu, ka šobrīd piesaucu diženu un jums dārgu ēnu. Taču viss, kas notiek, notiek arī viņa dēļ, viņa piemiņas dēļ. Viņš jums noteikti sacītu: dari to!

Šo vārdu suģestijas iespaidā es zaudēju jebkuru pretošanās spēju. Un klusi un nomākti sacīju:

-     Es to darīšu.

Barons satvēra manu roku un paspieda to.

-     Es jums pateicos! - viņš iesaucās. - Tiešām esmu jums pateicību parādā. Jūs izdarāt man lielu pakalpojumu. Tātad, vai nav tiesa, tas ir pavisam vienkārši: visu saturu - tur ir tikai trīs četri pilieni - tējas tasē. Un vēl kas, ja drīkstu lūgt. Pasakiet tam cilvēkam - pēc tam -, ka man ar viņu jārunā. Gaidīšu viņu rit rītā, precīzi pulksten desmitos, - pasakiet to viņam, lūdzu!

Tad barons devās prom, nemanīdams, cik ļoti es jau tagad nožēloju savu solījumu.

Lai es būtu labs ārsts, man trūkst diezgan daudz kā, varbūt atskaitot tikai vienu: apzinīgumu. Tiklīdz aiz barona aizvērās durvis, manī sāka vairoties bažas, šaubas un pašpārmetumi.

"Kā es varēju apsolīt ko tādu?" es sev jautāju. "Kā barons varēja man ko tādu lūgt? Es esmu ārsts. Vai es drīkstu dot pacientam līdzekli, par kura nosaukumu, devām un iedarbību nezinu tikpat kā neko? Vai tas nenozīmē ļaunprātīgi izmantot pacienta uzticēšanos? Nē, es nevaru turēt šo solījumu, ko barons no manis izvilinājis. Es to nedrīkstu."

Taču tad mani ieskanējās gļēvulības un kūtruma balss. "Vai man tiešām ņemt atpakaļ doto vārdu, likt baronam vilties? Barons teica, ka šis līdzeklis nekādi nekaitē organismam un ka viņš pats nes pilnu atbildību. Un galu galā - barons ir zinātnieks, pētnieks, viņš pamatoti var cerēt uz manu izpratni."

"Nē! Nē! Nē! Es nedrīkstu to darīt!" kaut kas manī kliedza. Un, lai pieliktu punktu savai iekšējai nedrošībai, lai izvairītos no visiem turpmākajiem kārdinājumiem, es spējā apņēmībā paķēru stobriņu, pārlauzu to un izšļakstīju tā saturu uz grīdas.

Istabā izplatījās kodīga smaka. Man gandrīz kļuva nelabi.

"Tā nedrīkstēja rīkoties," es sev teicu. "Man nebija tādu tiesību. Vajadzēja aiznest preparātu atpakaļ baronam, pateikt viņam: te tas ir, es nespēju turēt doto vārdu. Bet to iznīcināt - tādu tiesību man nebija." Ko nu? Iet pie barona un atzīties izdarītajā? Nē, tam es biju par gļēvu.

Es atradu izeju. Nožēlojamu, kaunpilnu, melīgu izeju.

Ūdens glāzē izspiedu puscitrona sulu. Pievienoju dažas lāses joda tinktūras. Maisījums garšoja nelāgi un nevarēja radīt nekādas citas sekas kā vien nelielu nelabumu - un varbūt pat ne to. Un barons? "Viņš vienkārši nospriedīs, ka eksperiments nav izdevies," es sev teicu. "Kas man gar to daļas."

Aicināju iekšā pacientu, par ko bija runājis barons. Tas bija kalsns gara auguma vīrs, staigāja mazliet sakumpis. Bārdas rugāji, neuzticēšanās pilnas acis un patiesi - prātotāja seja, to es tagad redzēju uzreiz. Iepriekšējā dienā tikpat kā nebiju īsti uz viņu paskatījies.

Norādīju uz glāzi.

-     Tas jums. To jūs tagad izdzersiet. Ņemiet! Nebūs nemaz tik traki. Vienā paņēmienā! - Labi. Uz nakti atkal aspirīnu, rītos un vakaros siltu vannu. Jā, ka nepiemirstu: barona kungs vēlas ar jums runāt. Viņš gaidīs jūs rīt pulksten desmitos. Ierodieties laikā!

Viņš nejauši nometa cepuri, pacēla to un nolika uz krēsla. Mana ziņa šķita viņu uztraucam. Viņš pārbrauca ar plaukstu pār bārdas rugājiem.

-     Pie barona kunga? - viņš izstomīja. - Varbūt pie inspektora kunga?

-     Nē. Barona kungs pats grib ar jums runāt.

Viņš galīgi apjuka.

-     Barona kungs? Kas barona kungam ar mani runājams? Inspektora kungs dažreiz liek atnākt darba dēļ, bet barona kungs? Jau piecus gadus es te dzīvoju, bet viņš vēl nekad nav… To viņam noteikti tie kaimiņi… Tā druska malkas! Bet tā tak dara visi.

Gribēju viņu nomierināt.

-     Nē. Tas nekādā ziņā nav malkas dēļ.

Viņš uztraucās arvien vairāk.

-     Jā? Tātad ne tāpēc, ka es to malku… Jā, tad es varu iedomāties. Viņš redzēja mani sēžam ārā, uzreiz tā paskatījās uz mani. Bet kā viņš dabūjis to zināt! Es jums zvēru, daktera kungs, un apzvērēšu arī tiesas priekšā, - tā bija tikai tā viena reize. Ziemassvētku vakarā, mājā ne kumosa gaļas, un tad sieva saka…

Viņš nepabeidza teikumu. Ar strauju kustību paķēra no krēsla cepuri un grīļodamies izgāja no istabas.

Tovakar es aizgāju pie Bibišas.

Ieraudzīju viņu pie mikroskopa. Uz galda starp tīģeļiem, mēģenēm un stobriņiem stāvēja neskartās vakariņas.

-     Cik mīļi no jums, ka domājat par mani, - viņa sacīja. - Man ir ļoti patīkami, ka atnācāt. Nabaga Bibiša! Darbs! Darbs šodien nelaiž mani vaļā.

Redzēdama manu vilšanos, viņa pasmaidīja. Taču seja tūdaļ atkal kļuva nopietna.

-     Pa šo gadu esmu stipri mainījusies, vai ne? Vairs neesmu tā, kas biju. Jā - kā lai jums paskaidroju! Esmu kļuvusi par trauku neparastai un lielai domai. Tā nav mana, to es zinu, taču tā mani piepilda, nedod man mieru, es to jūtu savās dzīslās, tā sajaucas ar visiem maniem priekšstatiem, tā ir pārņēmusi mani savā varā.

Viņa atkal pasmaidīja.

-     Tas varbūt ir pārāk skaļi teikts. Es esmu tikai sīka palīgstrādniece, taču darbs ir mani aizrāvis, - vai jūs to nespējat saprast? Netaisiet taču tik drūmu seju! Nedusmojieties! Es tā priecājos, ka esat atnācis. Rīt - vai vēlaties rit iet ar mani pastaigāties? Stundu pirms brokastīm.

Pulksten astoņos. Pieklauvējiet pie mana loga. Es būšu gatava. Noteikti.

Es negāju prom, paliku stāvam dažu soļu attālumā no viņas mājas un stingi blenzu gaišajos logos.

Pulksten deviņos atnāca barons. Mani viņš neredzēja, Bibiša pati atvēra durvis. Tad tika aizvērti slēģi.

Sešas stundas es stāvēju sniegā un salā un gaidīju. Tikai trijos naktī barons atstāja māju.

Līdz pat ritam nogulēju savā gultā bez miega.

Pulksten astoņos es pieklauvēju pie viņas loga. Nekas nekustējās. Pieklauvēju vēlreiz.

Atvērās ārdurvis, un pa tām iznāca mazs, gadus vienpadsmit vecs puisēns, nesdams divas tukšas piena kannas.

Viņš ar aizdomām paskatījās uz mani.

- Jaunkundze guļ, - viņš noteica. - Jaunkundzi nedrīkst modināt.

Lai piešķirtu svaru saviem vārdiem, viņš pielika pirkstu pie lūpām. Tad metās skriet un pēc mirkļa nozuda.

Vēl brīdi es dzirdēju, kā biezajā miglā grab abas piena kannas.

Vienpadsmitā nodaļa

Manuprāt, toreiz, kad pārlauzu stikla stobriņu un izlēju tā saturu uz paklāja, es palaidu garām izdevību, kura vairs neatgriezās: izdevību izšķirīgi iejaukties notikumu gaitā. Man ir nenoteikta un neskaidra nojausma, ka viss varbūt būtu risinājies citādi, ja es būtu izpildījis brīvkunga fon Malhīna vēlēšanos. Es to neizdarīju, un man šķiet, ka tādējādi izstūmu pats sevi no visa, kas notika vēlāk. Tagad, atskatoties pagātnē, es redzu, ka allaž esmu palicis tikai skatītājs, - kaislīgi saviļņots par visu, ko uzzināju un redzēju, taču bez aktīvas dalības notiekošajā. Un tā ir likteņa ironija, ka tieši tagad guļu šajā slimnīcas istabā kā baismīgā un neizskaidrojamā notikumu pavērsiena upuris - ievainots, drudzī tvīkstošs un pa pusei nolēmēts.

Man nav tiesību sūdzēties: es esmu dzīvs. Un nezinu, kāds liktenis piemeklējis pārējos. Vai barons paglābās no tās pēdējās stundas orkāna? Un kas notika ar Federiko? Un viņa - uz kurieni aizbēga viņa? Jo par to, ka viņa ir dzīva un atrodas drošībā, es nekad neesmu šaubījies.

Ir viens, kas mācētu man atbildēt. Manā istabā allaž atkal ielavās Praksatins savā trinīša uzsvārcī, ar slotu rokā, pār plecu zaglīgi skatās uz mani. Skaļi teicu medicīnas māsai, ka vēlētos uzspēlēt kādu Trente-et-un[7] partiju, bet viņš izlikās to nedzirdam. Viņš ir gļēvs, bezgalīgi gļēvs viņš ir, un es viņu ienīstu, tāpat kā ienīdu toreiz, kad negaidīti satiku pie Bibišas.

Viņš sveicināja, aicināja mani apsēsties, uzvedās kā saimnieks. Tieši tas lika man sašust visvairāk: viņš izturējās tā, it kā pie Bibišas būtu mājās, it kā es būtu viņa un nevis Bibišas viesis. Klāt bija arī mācītājs - vecs virs ar kalsnu seju un baltiem matiem.

-      Manī jūs redzat cilvēku, kas aizvadījis smagu dienu, - krievs sacīja, kamēr Bibiša sniedza man tēju, - atļaušos tā teikt, tā ir patiesība. Baronam ir ciemiņi, ārzemju viesi, mums ļoti bieži ir ārzemju viesi. Bet vai zināt, ko tas nozīmē man? Pat elpot man neatlika laika… "Arkādij Fjodorovič," sacīja barons, mans labdaris, "parūpējieties drusku par pusdienām un vakariņām." - "Tieši tā," es atbildēju. "Parūpēšos, zināms, ka parūpēšos, un zivju salātus pagatavošu pats savām rokām, uz virtuves personālu es nepaļaujos." Bet kas gan notika? Barons, tētiņš, noņēmās ar saviem viesiem, noturēja konferences, augu dienu es nedabūju viņu redzēt, visu, visu darbu viņš atstāja manā ziņā. Tādās dienās, redziet, es jūtos spiests piekrist savam vectēvam, kurš allaž mēdza teikt, ka darbs pazemo cilvēku līdz lopiskam stāvoklim. Kad vedu no stacijas šo seru Redžinaldu…

-     Arkādij Fjodorovič! - Bibiša viņu pārtrauca. - Jūs taču zināt, ka baronam nepatīk…

-     Jā, zinu gan, - krievs sacīja. - Kad jūs, Kallisto, raucat pieri, kad esat nemierā ar mani, ir tā, it kā pie skaidrām debesīm norietētu saule. Es zinu, ka kungi vēlas palikt inkognito. Taču Anglijā noteikti ir vairāk nekā ducis seru Redžinaldu.

Viņš atkal pievērsās man.

-    Jūs tik vērīgi raugāties manī, dakter, ar pētnieka acīm, - raugāties tā, ka kļūst baisi. Droši vien jūs sev sakāt: zema piere, izcilni vaigu kauli, vājš cilvēks! Tāds ir jūsu viedoklis, vai ne? Uzpūtīgs un neuzticams, domā tikai par sevi pašu. Varbūt reiz es biju tāds cilvēks, dakter, senāk, kad vēl biju bezrūpīgs un mīlēju dzīvi. Bet tagad? Dzīve ir izturējusies pret mani cietsirdīgi, šaustījusi mani ar rīkstēm. Esmu kļuvis pavisam citāds. Tagad es gandrīz vienmēr domāju tikai par citiem un vispēdējām kārtām par sevi. Tā, piemēram, patlaban mani nomāc - nomāc stiprāk, nekā spēju izteikt, - tas, ka jūs sēžat tik saīdzis, pat tēju neesat iedzēris. Kallisto, mums kaut kas jādara, lai izklaidētu savus ciemiņus. Sarīkojiet taču kādu spēlīti.

Bibiša pieskārās manai rokai un čukstēja:

-     Kas jums kaiš? Vai esat sliktā omā?

Praksatins jau bija sameklējis kārtis.

-     Cienīgtēv, - viņš uzrunāja mācītāju, - vienu Trente- et-un partiju, tikai joka pēc. Jūs taču neatteiksieties? Es turēšu banku.

-     Vai esat tik noguris? Vai varbūt ir kādas nepatikšanas? - Bibiša man klusu jautāja.

-     Atvainojiet, es nespēlēšu, - paziņoja mācītājs. - Agrāk vakaros, "Baltajā briedī", dažreiz uzspēlēju ar saviem zemniekiem skātu un šad tad arī kādu piketa partiju ar muižnieku. Bet tagad…

-     Arī es spēlēju piketu, - krievs pretimnākoši paskaidroja.

-     Godīgi sakot, apstākļi vairs neļauj man riskēt ar zaudējumu spēlē. Arī ne tad, ja likmes ir pavisam zemas. Man jārēķinās ar katru grasi.

Mācītājs teica patiesību. Jau biju dzirdējis, ka no saviem ienākumiem viņš uztur brāļa bezdarbnieka daudzgalvaino ģimeni. Un, lai palielinātu šos ienākumus, gandrīz visas mācītājmājas istabas viņš bija atdevis Bibišai un pats iekārtojies mansardā. Istabā, kas kalpoja Bibišai par laboratoriju, krucifikss un "Svētā ģimene" no sienas nolūkojās uz elektronu lampām, lakmusa papīru, vates kumšķiem un ar želatīnu pildītiem Petri trauciņiem.

-    Ja zaudēsiet, cienīgtēv, varēsiet izrakstīt man vekseli, - krievs ierosināja.

-     Tas nozīmētu nelietīgi izmantot jūsu labsirdību, - atteica mācītājs, klusi iesmiedamies. - Vekselis ar manu parakstu varbūt būtu vēl nevērtīgāks par tukšu papīra lapu. Nē, es tiešām nevēlos spēlēt.

Krievs noglabāja kārtis atpakaļ kabatā.

-     Cienīgtēv, tad vismaz paņemiet vēl vienu kūkas gabaliņu, - viņš sacīja. - Tā ir pildīta ar plūškoka ogu biezeni un vārītām kazenēm. Un nomēģiniet arī jūs, dakter. Ar to jūs mani pagodināsiet. Tas ir mans creation\ manu roku darbs. Jums jāzina, dakter, ka šodien mēs svinam tādu kā atceres dienu.

-    Jā gan. Improvizētus mazus svētkus, - mācītājs apstiprināja.

-    Jo šodien aprit tieši gads, - krievs turpināja, - kopš šeit, mūsu vientulībā, ieradusies Kallisto. Kallisto, - vai gan tad, kad ieraudzīju jūs pirmo reizi, es tūdaļ neat- devu jums savu dvēseli?

-    Jā, jūs to atdevāt tūdaļ, - Bibiša teica, - un tā noteikti vēl atrodas laboratorijā zem stikla kupola, ja pa šo laiku nav izzudusi.

Viņas vārdos bija kaut kas tāds, kas lika man kaunēties un sadzina asinis galvā. Vai ari es, ieraudzījis Bibišu pirmo reizi, nebiju viņai "atdevis savu dvēseli"? Kopš pašas pirmās dienas visas manas domas bija nemitīgi riņķojušas ap viņu, to viņa zināja, es biju viņai atzinies. Agrāk biju izrādījis lepnumu un atturību. Bet tagad? Bez kādām pūlēm, tikai ar pāris vārdiem, ar skatienu, ko man dāvāja, viņa bija salauzusi manu lepnumu. Viņa redzēja mani neaizsargātu, tas viņai patika. Lāgiem Bibišai patika arī likt man noticēt, ka es viņai kaut ko nozīmēju. Taču tam es ikreiz drīkstēju noticēt tikai uz mirkli, pēc tam viņa aizslīdēja prom tik veikli kā burvju māksliniece. Kāpēc es to visu izpratu tikai tagad? Man, nevis kņazam Praksatinam, bija veltīts viņas izsmiekls.

Es piecēlos. Manī uzvilnīja skumjas un rūgtums.

-     Tātad intīmi svētki, - es noteicu. - Tādā gadījumā nevēlos traucēt ilgāk.

Viņa paskatījās uz mani ar pārsteigumu un izbrīnu.

- Jūs gribat iet prom? Jā, bet kāpēc gan? Palieciet taču! Jūs nevarat palikt? Ari ne tad, ja es jūs lūdzu?

Es nepaliku, es atvadījos. Jutu rūgtu gandarījumu, kad Bibiša vairs nemēģināja mani atturēt.

Mājās iekritu dīvānā, viss atkal likās citādi, jutos satraukts, apjucis, nemierā ar sevi. Atsaucu atmiņā katru Bibišas teikto vārdu, aizvien no jauna mocīju sevi ar to. Sāpēja galva, varbūt man bija drudzis. "Un ja es jūs lūdzu?" bija teikusi Bibiša, bet es tomēr biju aizgājis, biju viņu rupji aizvainojis. "Vai esat sliktā omā?" Jā, tagad mana sliktā oma ir viņai apnikusi. Kaut jel es spētu vērst to par labu! Varbūt tūlīt iet atpakaļ? Dažas puķes… "Vēlējos tikai atnest jums šīs rozes, Bibiša, jo šodien taču aprit gads, kopš esat šeit, es aizgāju tikai tādēļ, bez kāda cita iemesla." Bet kur lai šeit dabū rozes, tagad, ziemā! Tur, vāzē, ir mākslīgie ziedi, neglīti, noputējuši, - kāpēc baronam nav siltumnīcas? Ja viņam būtu siltumnīca, nevis laboratorija, - bet tad šeit nebūtu Bibišas. Ceriņi, šodien es kaut kur redzēju ceriņus, baltus ceriņus, - kur tas bija? Nē, runa bija par pliederiem, par pliederu biezeni, par viņa creation. Varbūt mana dvēsele, - ja es aiznestu viņai savu dvēseli, viņa to notvers zem stikla kupola un smiesies…

Pie durvīm klauvēja, un es satrūkos. Ienāca puisēns, kas bija iznesis no mācītājmājas piena kannas. Viņš pārlaida skatienu istabai un ieraudzīja mani guļam uz dīvāna.

-     Labvakar, to jums sūta jaunkundze, - viņš sacīja un sniedza man salocītu zīmīti.

Es pielēcu kājās un lasīju:

"Jūs dusmojaties uz mani, un es nezinu, kāpēc. Nabaga Bibiša! Man ar Jums jārunā, vēl šodien. Būšu vakariņās pie barona, vienpadsmitos gaidiet mani pie parka vārtiem. Noteikti! Agrāk nevaru atnākt."

Vārds "noteikti" bija nosvītrots, tā vietā viņa bija uzšņāpusi "lūdzu".

Pa ielām joņoja ziemelis un pūta man sejā graudainu sniegu. Es salu un gaidīju, ceturtdaļstundu es gaidīju. Nozvanīja vienpadsmit. Parkā dzirdēju trokšņus, gurkstēja un čirkstēja sniegs, atvērās vārti. "Kas tur stāv?" uzsauca kāda balss, un augšup pa manu augumu slīdēja kabatas lukturīša gaismas stars.

-    Jūs tas esat, dakter? Naksnīgas promenādes šajā gadalaikā? - jautāja brīvkungs fon Malhīns.

Viņam līdzās no tumsas iznira Bibiša - nelaimīga un satriekta Bibiša. Viņa paraudzījās manī bezpalīdzīgi kā bērns, kas baidās no pļaukas. "Viņš uzstāja, ka pavadīs mani, es tur neko nevaru darīt," es izlasīju viņas acīs.

-     Nāciet, dakter, aizvedīsim šo bērnu uz mājām, - barons aicināja.

Es nedusmojos nevienu mirkli, jutos laimīgs, ka redzu Bibišu un ka starp mums viss atkal ir kā agrāk. Viņa tūdaļ to pamanīja un ieķērās man elkonī.

-     Jūs tiešām varat būt neizturams, - viņa sacīja klusi, taču ļoti noteiktā toni.

Ceļā uz mācītājmāju barons bija runīgs kā allaž.

-     Man jums vēl jāpateicas, dakter, - viņš ieminējās, - par to, ka padarījāt iespējamu manu mazo eksperimentu.

Man piezagās nepatīkama sajūta. Viņš man pateicās, bet es taču nebiju turējis doto vārdu, vēl sliktāk - biju viņu maldinājis. Varbūt tagad būtu vajadzējis pateikt patiesību, tomēr nospriedu, ka gudrāk būs klusēt.

-     Vai tas vīrs bija pie jums? - es pajautāju.

-    Jā. Ieradās pie manis ar Bībeles teicieniem, citēja ījaba grāmatu, psalmus un vēstules korintiešiem. Un apsūdzēja sevi, ka esot zadzis malku no mana meža un Ziemassvētku vakarā nošāvis stirnu buku.

-     Vai iesniegsiet sūdzību?

-     Par ko jūs mani uzskatāt, dakter! Es taču neesmu necilvēks. Kaut ko tamlīdzīgu jau biju gaidījis. Viņš atnāca un izsūdzēja grēkus. Nebiju gluži pārliecināts, vai eksperiments ar atsevišķu objektu izdosies. Tas ir izdevies.

Jau bijām sasnieguši mācītājmāju. Bibiša stāvēja, atbalstījusies pret durvīm, un cīnījās ar miegu.

-     Vai esat nogurusi? - barons jautāja.

-     Ļoti, - Bibiša sūdzējās. - Aizmigu jau iedama. Pie stiprajiem viņiem es neesmu pieradusi tik ļoti kā…

Mirkli vilcinājusies, viņa turpināja.

-     …kā jaunākais no abiem jūsu ciemiņiem.

Barons pasmaidīja.

-     Varat mierīgi teikt, ko pie manis satikāt. Viens no abiem maniem viesiem agrāk bija angļu kroņa kolonijas gubernators, bet tagad ir privātpersona un atrodas angļu leģitīmisma kustības priekšgalā. Un otrs? Jaunā dāma, kura šeit stāv, turēdama roku priekšā mutei, lai mēs nemanītu, ka viņa žāvājas, - šī jaunā dāma jums noklusē, ka šodien ir ieturējusi vakariņas kopā ar Anglijas karali.

-     Ar Anglijas karali? - es pārsteigts iesaucos un paskatījos uz Bibišu.

-    Jā. Ar Ričardu Vienpadsmito, - viņa sacīja. - Esmu nogurusi līdz nāvei. Arlabunakti.

-     Bet Anglijas karali taču nesauc par Ričardu Vienpadsmito? - es saucu.

-     Tas ir Ričards Vienpadsmitais no Tjūdoru dinastijas, - barons paskaidroja. - Patlaban - zīmēšanas skolotājs kādā meiteņu skolā Saseksā. Anglijas leģitīmistiem viņš ir likumīgais karalis.

Divpadsmita nodaļa

Varbūt tā bija nejaušība, ka toreiz, no mežsarga mājas iedams atpakaļ uz ciemu, priežu meža malā es satiku brīvkungu fon Malhīnu. Bija agra priekšpusdiena, viņš bija gājis medībās un nošāvis divus rubeņus un vanagu, taču jau toreiz man radās pilnīgi noteikts iespaids, ka viņš ir gaidījis mani netālu no tās vietas, kur taka izved no meža. Šodien es zinu, ko viņam vajadzēja: jo tuvāk nobeigumam virzījās viņa pētījumi, jo lielāka kļuva tieksme kādam par tiem stāstīt. Pastāv kāds dvēseles līdzsvars, kas tiek apdraudēts, ja cilvēks lemj sevi klusēšanai. Baronam bija jāizrunājas.

Veselu gadu viņš bija dalījis šo noslēpumu ar Bibišu, savu līdzstrādnieci, un agrāk par šo to varbūt bija runājis arī ar mācītāju. Mācītājs bija sagādājis viņam vilšanos. Vecajā vīrā barons sastapa klusu pretestību, kuru nespēja pārvarēt. Viņš meklēja cilvēku, kura acu priekšā varētu no jauna uzburt savu plānu un domu vareno ēku. Pret mani, sava mirušā drauga dēlu, viņš kopš pašas pirmās dienas juta uzticēšanos.

Es izgāju no meža un stāvēju zem skaidrām, gaišzilām debesīm. Ledus skujas priežu zaros vizuļoja bālas saules gaismā. No ciema, kura sarkanais, četrkantainais baznīcas tornis vēl nebija saredzams, skanēja vientulīgi suņa rējieni.

Barons ieraudzīja mani un ar medību bisi rokā nāca šurp pa dumbraino pļavu.

- Labrīt, dakter! - viņš sveicināja. - Šeit neejiet tālāk, tūlīt iegrimsiet līdz ceļiem sniegā. Nāciet, vedīšu jūs pa labāku taku.

Vispirms viņš stāstīja par saviem viesiem, kas vakar aizbraukuši, - biju tos redzējis tikai īsu mirkli - un pēc tam par medībām. Kādu brīdi valodas grozījās tikai ap īsspalvas suņiem un piezagšanos medījumam, par stirnu bukiem un skotu baltirbēm. Vairs lāgā neatceros, kā mēs nonācām līdz politikas jomai.

Brīvkungs fon Malhīns atzina sevi par monarhijas piekritēju un aizstāvēja leģitīmismu, ko definēja kā saikni ar augstāku gribu. Providence, viņš paskaidroja, skaidrāk izpaužoties troņa mantošanā, nevis tautas gribā, - ja vispār pastāvot kaut kas tāds kā tautas griba, un to lai viņam, baronam, kāds vispirms pierādot. Viņaprāt, monarhijai nebija vajadzīgs nekāds socioloģisks attaisnojums ne no mūsu, ne kādiem citiem laikiem. Tā neesot atkarīga no laika un, pēc viņa domām, ari ne labākā valsts forma, toties vienkārši esot vienīgā pamatotā. Ticība monarhijai bija viņa reliģijas sastāvdaļa.

Tie bija pamatojami uzskati un pārāk nepārsteidza mani, jo skanēja no lauku aristokrāta mutes. Taču tad, it kā tas būtu kaut kas pašsaprotams un man sen zināms, viņš vieglā tonī sacīja:

-     Ja Vācijai, ja Eiropai ir nākotne, tad tā ir saistīta ar Dieva žēlastības izraudzīta ķeizara varu un ar Vācu nācijas Romas impērijas atgriešanos.

-     Ko jūs runājat? - es pārsteigts iesaucos. - Jūs sapņojat par Vācu nācijas Svētās Romas impērijas atjaunošanu? Vai par to gadsimtiem ilgi nesmējās visa pasaule?

To viņš atzina.

-     Jā, gadsimtiem ilgi, vai, pareizāk sakot, Hābsburgu valdīšanas laikā tā tiešām bija pasaulei par izsmieklu. Šīs dinastijas valdīšanas laikā tā bija zaudējusi savu jēgu, saturu, spēku. Tā var atjaunoties tikai tad, kad valdīs providences izredzēta un vēstures svētīta dinastija.

-     Tātad jūs ticat, ka tad, ja atgriezīsies Hoencollerni…

-      Hoencollerni? - viņš mani pārtrauca. - Kurp aizmaldās jūsu domas, dakter? Šie Brandenburgas mark- grāfi un Prūsijas ķēniņi taču bija svešinieki paši savā zemē. Hoencollernu valdīšana ir pabeigta epizode Vācijas vēsturē. Hoencollerni? Manu attieksmi pret pēdējo ķeizara kroņa nēsātāju vienmēr raksturoja tikai tīri personiskas simpātijas.

Viņš apstājās un ieklausījās aizsmakušā riekstroža ķērcienā no meža dziļumiem. Un tad klusu turpināja, kā sarunādamies ar sevi, nevis ar mani.

-     Vecā valsts ar sapņiem un ar dziesmām, - vai esat aizmirsis, ka Štaufenu valdīšanas laikā tā bija pasaules sirds? Štaufeni vis nebija ķeizari no firstu žēlastības.

-    Jā, - es piekritu, kamēr gājām tālāk. - Bet Štaufeni ir miruši. Viņu dzimta, vienīgā īsteni ķeizariskā dzimta, kas redzējusi pasauli kopš Augusta laikiem, ir izdzisusi.

-     Štaufenu dzimta nav izdzisusi, - barons, mirkli klusējis, atteica. - Tā dzīvo un kādu dienu saskaņā ar likteņa lēmumu sniegsies pēc kroņa un mantijas, kaut arī šīs svētās regālijas jau esot iztirgotas uz Ameriku.

Es paraudzījos uz viņu. Sejā atkal vīdēja kaislīgā un fanātiskā izteiksme, kuru jau pazinu. Varēja būt bīstami tagad ielaisties ar viņu strīdā. Tomēr es sacīju:

-     Tagad jautāšu jums, baron: kurp aizmaldās jūsu domas? Varbūt kaut kur Anglijā vēl ir kāds Tjūdors. Taču Štaufenu dzimta vairāk nekā pirms sešsimt gadiem ir noslīkusi asiņu un asaru jūrā. "Lai gavilē debesis," pasludināja pāvests, "lai gavilē zeme par to, ka iznīdēts ir Bābeles ķēniņa vārds un miesa, sēkla un atvases." Bābeles ķēniņš - tas bija Fridrihs Otrais, Heinriha un Konstances dēls, pēdējais Štaufens, kas nēsāja ķeizara kroni.

-     Fridrihs Otrais, - barons atkārtoja, - dēvēts par pasaules pārsteigumu, kas brīnišķi pārveido šo pasauli. Viņa dēļ Konstance atstāja mīļoto klosteri. Sapnī viņai bija pasludināts, ka viņa dzemdēs "uguns liesmu, pasaules spīdekli, spoguli bez plaisām". Šā ķeizara priekšā klanījās zemeslodes valdnieki. Kad viņš nomira, pasaulē norietēja saule, - tā raksta hronists, un tauta savās teikās pārcēla ķeizaru uz Kifheizeras kalniem. Viņam bija pieci dēli.

-    Jā. Pieci dēli. Heinrihs, Anglijas Izabellas dēls, nomira piecpadsmit gadu vecumā. Otrais Heinrihs, Ara- gonas princeses dēls, izdarīja pašnāvību.

-     Heinrihs, kurš nodeva impēriju, - barons noteica,

-      zēns ar tumšajām cirtām, kurš savā cietumā rītos dziedāja un vakaros raudāja. Viņš ielēca jūrā no cietuma mūra.

-     Trešais dēls, - es turpināju, - Konrāds, romiešu ķēniņš, divdesmit sešu gadu vecumā nomira no mēra.

Barons papurināja galvu.

-      Viņš nomira no indes, nevis no mēra. Savās pēdējās stundās viņš redzēja nākotni. "Impērija vīst," viņš sacīja, "un mēs grimstam nāves aizmirstībā." Kāds pareģojums!

Mēs gājām pa rugaini, sasalušie salmi krakšķēja zem kājām kā stikls. Mūsu priekšā gaisā pacēlās liels putns un ar platiem spārnu vēzieniem nozuda pār piesnigušo mežu.

-     Ķeizara ceturtais dēls, - es pārtraucu klusumu,

-     bija Manfrēds. Viņš krita Benevento kaujā.

-      Manfrēds, kurš savu dziesmu dēļ aizmirsa ķēniņ- valsti, - barons teica. - Štaufeni - viņi visi dziedāja. Tikai pēc vairākām dienām viņa līķi atrada kaujas laukā starp daudzajiem kritušajiem, pazina pēc gaišajiem matiem un ādas, tik baltas kā sniegs. "Biondo e bello e di gentile aspetto,"[8] - tā viņu aprakstīja Dante, un Šķīstītavā viņš liek Manfrēdam smaidot rādīt savas brūces un sūdzēties par to, cik atriebīgi rīkojies pāvests, liegdams viņam kapu zem Benevento tilta. Manfrēdam palika divi dēli, tikpat blondi kā viņš, un tie, trīsdesmit gadus iekalti važās, nomira Anžū Kārļa cietumos.

-     Un Encio, - es pabeidzu, - ķeizara vismīļākais dēls, nomira boloņiešu gūstā. Kā izpirkuma maksu ķeizars bija piedāvājis tiem "sudraba gredzenu apkārt ap pilsētu" un atgādinājis par untumaino veiksmi, kas nereti paceļ cilvēkus augstumos, lai pēdīgi sadragātu tos kritienā. Tomēr boloņieši neatbrīvoja ķēniņdēlu. "Viņš ir un paliks mūsu rokās," tie atbildēja, "un jau nereti mazs suns ir nomedījis mežakuili." Encio nodzīvoja divus gadus ilgāk par savu brāļadēlu, jauno Konradīnu, kas tika sodīts ar nāvi Neapoles tirgus laukumā. Viņš bija pēdējais Štaufens.

-     Nē, - sacīja barons. - Encio nebija pēdējais no spožās dzimtas. Skaists un piemīlīgs pat bojāejā, viņš cietumā atrada mīļoto. Gibelīnu grāfa Nikolo Rufo jaunākā meita slepeni dalīja ar viņu gultu. Kādā karnevāla naktī, kad cietumsargi izklaidējās ielās, viņa tika pielaulāta Encio. Pēc trim dienām viņš nomira, un viņa atstāja pilsētu. Bergāmo viņa laida pasaulē dēlu.

Mēs pēkšņi stāvējām pie parka režģu žoga, es redzēju ar salmiem apsegtos rožu krūmus, aku, terasi un kungu mājas zilo šīfera jumtu. Es par to izbrīnījos, jo neatcerējos, kā esam nonākuši ciemā.

Mums bija jāgaida. Divi vēršu vilkti mēslu vezumi bija saķērušies kopā un nosprostojuši ceļu. Riteņi kauca, vērši mauroja, kučieri lādējās, un visā šajā troksnī brīvkungs fon Malhīns turpināja runāt:

-     Pāvests zināja par Encio dēlu. "Aiz žēlsirdības un kristīgas mīlestības mēs viņu nepieminēsim," Kle- ments Ceturtais sacīja. Tur, Bergāmo, Štaufeni dzīvoja gadsimtiem ilgi - slepenībā un nabadzībā. Savas izcelsmes noslēpumu viņi pārmantoja no paaudzes paaudzē kopā ar abām burtnīcām, kurās ķēniņš Encio bija pierakstījis savas dziesmas un romances. Burtnīcas piederēja cilvēkam, kuru es pirms vienpadsmit gadiem meklēju un atradu Bergāmo. Viņš pelnīja iztiku kā galdnieks un, nabadzīgs būdams, atdeva man savu dēlu, kuru es atvedu sev līdzi.

Pār abiem mēslu vezumiem brīvkungs fon Malhīns norādīja uz sarkanīgajiem smilšakmens mūriem, pa kuriem augšup rāpās kailās mežvīnu stīgas.

-     Vai redzat to māju? Tā ir Kifheizera pils, tur dzīvo un gaida slepenais ķeizars. Es gatavoju viņam ceļu. Un kādu dienu pateikšu pasaulei vārdus, kurus Manfrēda kalps saracēnis reiz sauca dumpīgās Viterbo pilsētas iedzīvotājiem: "Atveriet vārtus! Atveriet sirdis! Raugiet, jūsu kungs, ķeizara dēls, ir klāt!"

Brīvkungs fon Malhīns apklusa un nolūkojās pakaļ abiem vēršu pajūgiem, kas beidzot bija atkabinājušies viens no otra un čīkstēdami brauca prom pa ciema ielu. Tad, neskatīdamies manī, ar biklu un mulsu smaidu ierunājās gluži citādā tonī:

-     Viņu jūs atradīsiet tur, dārza paviljonā, tur viņš strādā. Ap šo laiku viņam parasti ir franču valodas stunda.

Trispadsmita nodaļa

Esmu ilgi prātojis par to, kas gan risinājās manī toreiz, kad brīvkungs fon Malhīns uz ciema ielas izpauda man savus pārsteidzošos plānus. Pēc tam kad viņš mani atstāja, sākumā es, šķiet, pilnīgi atrados dzirdētā varā, aiz viņa vārdiem jutu neparasti stipru gribu un jau toreiz droši vien neskaidri nojautu, ka šī griba balstās uz kādiem reāliem, bet man nepazīstamiem spēkiem vai spējām. Fantazētāja iespaidu barons neatstāja uz mani ne mirkli, gluži otrādi, es jutu briesmas, kas izstrāvoja no viņa un apdraudēja mani un pasauli, kurā līdz šim biju dzīvojis. Tad šo nemieru daļēji nomainīja šaubas un pretestība, kas manī modās, un kādu laiku manās smadzenēs virpuļoja juceklīgi, absurdi un savstarpēji pretrunīgi priekšstati un domas, - es skaidri jutu, ka man ir drudzis.

Lēmums, kuru tad pieņēmu, bija mēģinājums aizbēgt no šīm domām. Kamēr izklaidīgi un nemierīgi meklēju termometru, - es drebēju no aukstuma, lai gan kamīnā dega uguns, - atmiņā piepeši atausa vārdi, ko bija teicis skolotājs nākamajā dienā pēc manas ierašanās Mor- vēdē. "Jūs esat pārāk lētticīgs," es dzirdēju viņu sakām.

"Ja vēlaties uzzināt patiesību par kādu no šejieniešiem, tad nāciet pie manis."

Nu es vairs ilgāk nespēju izturēt savā istabā, man vajadzēja iet un runāt ar viņu. Uz ielas apvaicājos, kur viņš dzīvo. Maza meitenīte parādīja man māju.

Kāpnēs skolotājs nāca man pretī - apmetnī, ar zaļo filca platmali galvā.

-     Paskat, dakteris klāt! - viņš pārlieku skaļā balsī iesaucās. - Nāciet tuvāk, godātais, nāciet tuvāk! Jau divas dienas es jūs gaidu. Nē, jūs mani neaizkavējat, itin nemaz. Šodien ir svētdiena, varu iedalīt laiku, kā man tīk. Dagobert, mums ciemiņš! - Es zināju, ka jūs atnāksiet.

Satvēris aiz rokas, viņš ievilka mani istabā, kur oda pēc spirta un izmirkušām vilnas drānām. Uz galda starp dažādām aļģēm, ķērpjiem un sūnām gulēja atvērts herbārijs. No dīvāna apakšas laukā rēgojās čuguna zābak- beņķītis briežvaboles formā. Uz kumodes divās rindās stāvēja stikla trauki ar spirtā ievietotām ēdamām un indīgām sēnēm no šīs apkaimes. No māla bļodiņas pienu laka mazs ezītis.

-     Tas ir Dagoberts, - skolotājs sacīja. - Mans vienīgais draugs kopš jūsu neaizmirstamā priekšteča aiziešanas. Adatains zellis, bet vajag tikai viņu iepazīt. Mēs ar Dagobertu esam viens otram līdzīgi, vai ne?

Viņš atbrīvoja man atzveltni, uz kura mētājās piķējamā lāpstiņa, pincete, avīžpapīrā ietīts desas gabals un drēbju suka, un piespieda mani apsēsties.

-     Tātad ir jaunumi, ko? - viņš iesāka. - Varbūt jūs lauzāt galvu par augstajiem viesiem, kas pagodinājuši mūsu ciemu, - vai nav tiesa, esmu uzminējis? Varbūt to vidū pa pusei oficiālā misijā bija arī kāds pilnvarotais no Quai d'Orsay[9]7 vai viņš šeit tikās ar kādu no Jagellonu pēcnācējiem, kas piesaka tiesības uz Polijas troni? Bet varbūt tas bija kāds resns, ne sevišķi tīrīgs levantietis, tiešs Bizantijas ķeizaru pēctecis? Jā, godātais, tas viss notiek, kāpēc lai tas nenotiktu? Pirms četriem mēnešiem te ieradās viens, kurš gan izskatījās ne pārāk ķeizarisks, drīzāk kā naudas mijējs no Austrumiem. Vai šoreiz tas bija kāds cits? Ne Aleksijs Septītais? Nu, taisni tāpēc tas varbūt būs bijis īstais Aleksijs, Bizantijā jau bija vairākas ķeizaru dinastijas: Komnēni, Angeli…

-     Sakiet man, Dieva dēļ, - ko tas viss nozīmē? - es viņu pārtraucu.

Skolotājs bija palicis zem lupas kādu sūnaugu un ar nazīti un adatu sāka knibināt laukā sporas.

-     Pieļauju, ka tas var jūs zināmā mērā mulsināt, - viņš teica, nepaceldams acu no sava darba. - Bet ja ieskatās mazliet dziļāk… Tātad, par piemēru, iedomājieties, ka reiz agrāk kāds cilvēks ir dzīvojis ļoti vētraini, varbūt - es pasvītroju, varbūt - viņam ir bijušas savas īpašas noslieces un viņš saistījies ar dažādiem ļaudīm, un tie tagad uzpeld cits pēc cita un prasa naudu par klusēšanu. Daži izskatās tā, ka viņus varētu noturēt par džentlmeņiem, - tie tad parasti ir slepeni emisāri, valstsvīri, politiķi, - bet ierodas arī apšaubāmi tipi, ar kuriem kopā nemaz nedrīkstētu rādīties, - un tad jāpalaiž baumas, ka tie ir ķeizaru un ķēniņu pēcteči, kas nonākuši spiedīgos apstākļos. Tad notiek svarīgas apspriedes, slepenas konferences, - jebkurā gadījumā tas izklausās nozīmlgāk un daudz labāk nekā tad, ja būtu vienkārši jāatzīstas, ka esi ticis nagos tumšiem godavīriem, kuri vezumiem vien ved tavu naudu laukā no mājas.

-     Sakiet - vai tas viss ir patiesība, ko jūs man stāstāt? - es satriekts jautāju.

Skolotājs pār briļļu stikliem paskatījās uz mani.

-     Nē, - viņš atteica. - Tie ir tikai izdomājumi lētticīgajiem, un pie tiem jau jūs nepiederat. Tātad jums tik tiešām nav man jātic. Arī ne tam, ka barona kungs katru gadu ir spiests pārdot kādu lauka gabalu vai meža pārcēli. Viss tikai joks, godātais, viss tikai nebēdnība un līksme. Un, ja, piemēram, nākamnedēļ ieradīsies gotu ķēniņa Alariha pēctecis… Redziet: ari mans Dagoberts ir no mūžsenas dzimtas, viņa senči dzīvoja pie mums jau terciāra periodā, taču viņš man nedraud, neko no manis neprasa - grib tikai drusciņ piena un drusciņ draudzības. Vai nav tiesa, Dagobert?

Brīdi viņš vēroja ezi, kas bija iztukšojis piena bļodiņu un tagad ostīja desas ādu, kas mētājās uz grīdas. Tad viņš turpināja:

-    Jā - un jūs droši vien prātojat arī par šo Federiko. Tā nu atkal ir cita opera. To, ka viņš ir barona kunga ārlaulības dēls, jūs jau būsiet uzminējis, - ciemā to zina katrs. Domas dalās tikai jautājumā par to, kas ir zēna māte. Daži apgalvo, ka viņš esot barona kunga nelaiķes māsas dēls. Es nekādā ziņā nepiekrītu šim viedoklim.

Taču zēns sagādā barona kungam pamatīgas galvassāpes! Viņš ir pāragri nobriedis un iemīlējies mazajā meitenītē - Elzij ā. Vai tagad saprotat, kāpēc barona kungam vajadzēja dabūt meiteni prom no mājas? Brāļa un māsas mīlestība! Diez, no kā puikam iedzimis kaut kas tāds! Jā, mūsu draugam barona kungam rūpju pietiek.

Un, nedodams man laiku tikt skaidrībā par dzirdēto, viņš turpināja runāt.

- Un tad šī, kā sacīt jāsaka, asistente! Kā tur lai nesmejas? Laboratorija, protams, ir tikai iegansts. Bet sevišķi pikanti ir tas, ka barona kungs iemitinājis viņu mācītājmājā. Ļoti gudri, tas nu jāatzīst, gandrīz pārlieku gudri. Jājautā tikai, kam viņš šo asistenti atvedis no Berlīnes - sev vai arī savam dīvainajam draugam, šim krievu kņazam, par kuru neviens nezina, ko viņš te īsti dara. Varbūt abi ir vienojušies, gadās taču tāda rakstura cilvēki, kuri viens otram neliedz neko. Var ari būt, ka muļķots tiek pats barona kungs. Fakts ir tas, ka mācītāja kungs izliekas neredzam, kas notiek paša mājā.

Ko skolotājs stāstīja tālāk, es vairs neatceros. Šeit mana atmiņa aizmiglojas. Varu tikai pieņemt, ka saglabāju stāju un neļāvu viņam nojaust, kas manī notiek. Neskaidri atceros, ka biju spiests pārlapot biezu burtnīcu, nezinu, kas tajā bija, iespējams, viņš gribēja, lai izlasu viņa dzejoļus. Turēju rokās arī grāmatu ar sūnu un ķērpju attēliem. Liekas, pēc tam skolotājs kopā ar mani atstāja māju un pavadīja mani lielu ceļa gabalu, jo es redzu, kā viņš uz lielceļa atvadoties pavicina zaļo filca platmali un tad lielā steigā dodas uz ciemu, it kā viņam pēkšņi būtu no manis bail.

Pēc tam es acīmredzot kādu laiku vienatnē maldījos apkārt. Nezinu, kāpēc salasīju oļus, ko vakarā atradu kabatās. Varbūt, lai aizbiedētu suni, kas skrēja man pakaļ pa ceļu. Kaut kur pametu cepuri un netālu no zivju dīķa arī mēteli. Tur to nākamajā dienā atrada krodzinieka meita, ar savu auto braukdama uz dzelzceļa staciju.

Par to, kā es plānajos svārkos tiku atpakaļ uz ciemu, manā atmiņā nav palicis ne pēdu. Migla izklīst tikai tajā brīdī, kad atkal stāvu laboratorijā.

No blakusistabas pa atvērtajām durvīm atskanēja Bibišas balss.

- Tūdaļ jūs drīkstēsiet ienākt. Negriezieties atpakaļ! Cik īsti ir pulkstenis, un vispār - kā tas nākas? Vai pie durvīm vairs nav jāklauvē?

Četrpadsmita nodaļa

Viņa nāca man pretī dzeltenā ķīniešu zīda kimono, sarkanās zīda tupelītēs, ar smaidu, kas likās jautājam: vai es tev patīku šajā kimono? Viņa paraudzījās manī, un smaids vēl dažas sekundes kā sastindzis palika skaistajā, skaidrajā sejā, kurā tagad parādījās satraukuma izteiksme.

-     No kurienes jūs nākat? - viņa vaicāja. - Kāpēc jūs tā uz mani skatāties? Kas noticis?

-     Nekas nav noticis, - es atbildēju, ar pūlēm atrazdams vārdus, un paša balss man izklausījās sveša. - Biju izgājis, izgājis pastaigāt, kaut kur ārā, un tagad esmu atnācis, lai jums kaut ko pajautātu.

Viņa vērīgi lūkojās manī.

-     Nu? Jautājiet! Kā jūs izskatāties! - Apsēdieties taču!

Viņa nolika uz grīdas spilvenu, tam virsū otru un tad apsēdās, rokas apskāva ceļus, seja bija pievērsta man.

-     Kāpēc jūs nesēžaties? Tā, un tagad runājiet. Mazu pusstundiņu es esmu brīva.

-     Mazu pusstundiņu, - es atkārtoju. - Un pēc tam? Kas atnāks pēc tam? Barons vai krievu kņazs?

-     Barons, - viņa atbildēja. - Bet vai tas nav vienalga?

-    Jā, - es teicu. - Tas ir vienalga. Viss man ir vienalga - tagad, kad zinu…

Viņa mazliet pacēla galvu.

-     Nu, ko jūs zināt?

Viņas mierīgais skatiens mani mulsināja.

-     Es zinu pietiekami, - es izgrūdu. - Man ar to pietiek. Viņš nāk pēcpusdienā, un viņš nāk vakarā un paliek līdz trijiem naktī…

-     Tas ir tiesa, - viņa sacīja. - Jūs esat labi informēts. Es eju gulēt ļoti vēlu, un man tomēr jāizguļas. Nabaga Bibiša! - Vai tas ir viss? Tātad greizsirdība uz baronu. Atzīšos, man par to prieks, šķiet, ka kungam es tiešām drusku patīku. To kungs man nekad nav teicis, bet mēs esam pazīstami jau tik sen, - toties dažreiz kungs ir izturējies pret mani gaužām nejauki. Taču tas ir piedots, Bibišai ir plaša sirds. Tātad kungs mani mīl…

-     Tagad vairs ne, - es attraucu, izsmējīgā toņa aizvainots.

-     Tiešām? - viņa jautāja. - Viss cauri? Žēl gan. Vai jums tas tik ātri pāriet?

-     Bibiša! - es izmisis iesaucos. - Kāpēc jūs mani mokāt? Jūs zobojaties par mani. Pasakiet taču beidzot patiesību, un es aiziešu.

-     Patiesību? - viņa jautāja, atkal pilnīgi nopietna. - Nē - es tiešām nesaprotu, ko jūs tagad domājat. Vienmēr esmu bijusi pret jums atklāta - varbūt pārāk atklāta. Sieviete nekad nedrīkst tāda būt.

Es pietrūkos kājās.

-     Vai lai tas tāpat turpinās? Ilgāk es to neizturēšu. Vai jūs domājat, es nezinu, ka tas viss ir tikai iegansts, šis darbs un tas tur, - es norādīju uz atvērtajām laboratorijas durvīm, - un ka viņš uzdod jūs par savu asistenti, bet patiesībā…

-     Nu? Sakiet vien laukā! Patiesībā es esmu viņa mīļākā. To taču jūs gribējāt teikt?

-    Jā. Vai nu viņa, vai kņaza Praksatina mīļākā.

Bibiša pacēla galvu un apjukusi skatījās manī ar lielām, izbiedētām acīm. Tad viņas pleci saguma.

-     Praksatina mīļākā, - viņa čukstēja. - Žēlīgais Dievs! Žēlīgais Dievs!

Viņa piecēlās un ar sparu iesvieda spilvenu dīvānā.

-      Šā lempja, šā lāča mīļākā! Un tas viss ir tikai iegansts - darbs, laboratorija, Dievmātes plauka! - Pasakiet man tikai vienu: kā jums prātā ienāca šāda doma? - Nē! Nesakiet neko, man nevajag atbildi, es neko negribu dzirdēt, klusējiet, es jūs lūdzu. Gribētos tikai zināt, kur jūs ņēmāt drosmi, lai to man pateiktu, tam taču vajag drosmi, un kur jūs ņēmāt tiesības…

-     Lūdzu piedošanu, - es sacīju. - Man patiesi nebija tiesību ielauzties pie jums, atņemt jums laiku un apgrūtināt jūs ar pārmetumiem. Tas man tagad ir skaidrs. Un, ja būsiet tik laipna un pieņemsiet manu atvainošanos, es varēšu iet.

-    Jā, - viņa noteica. - Man liekas, būs labāk, ja jūs tagad iesiet.

Es paklanījos.

-    Jau šodien lūgšu, lai barons mani atlaiž.

Tad es devos prom, skumjas un izmisums aizžņaudza man kaklu. Jau biju pie durvīm, kad viņa klusi ierunājās:

-     Palieciet.

Es neklausījos.

Viņa piecirta kāju.

-      Paliec taču!

Es biju laboratorijā, kad viņa mani pasauca. Apstājos, bet tikai uz sekundi, neatskatīdamies gāju tālāk - te viņa jau stāvēja man blakus.

-     Vai tu nedzirdi? Tev jāpaliek! Vai tu domā, ka es šeit vēl spētu izturēt bez tevis?

Viņa satvēra mani aiz plaukstu locītavām.

-     Klausies, - viņa sacīja. - Lai kas būtu bijis manā dzīvē, - mīlējusi es esmu tikai vienu vienīgu vīrieti, un viņš to nezināja vai negribēja zināt un netic man arī tagad. Es biju Berlīnē, - vai zini, uz kurieni es tur gāju vispirms? Es aizgāju uz institūtu un jautāju pēc tevis. Paraugies taču man sejā! Vai es izskatos pēc tādas, kas melo? Pat izlikties es nemāku.

Viņa palaida vaļā manas rokas.

-     Tu biji tik bāls, kad ienāci istabā, tik bāls kā līķis, - kāpēc es to visu tev nepateicu uzreiz! Tu man vēl arvien netici? Ļoti drīz tu man noticēsi. Es atnākšu pie tevis, - vai tu mani saproti? Varbūt būtu bijis labāk, ja tu būtu devis man laiku. Bet es negribu, lai tu vēl ilgāk nomo- kies ar šādām domām. Pēc divām dienām es būšu pie tevis, - vai tu man beidzot tici? Pulksten deviņos, tad viss ciems jau guļ. Tev nav jādara nekas cits kā vien jāgādā, lai namdurvis nav aizslēgtas. Tā, un tagad ej, - nē, paliec vēl!

Viņa apķērās man ap kaklu un noskūpstīja mani. Es spēji piekļāvu viņu sev klāt.

Kaut kas šķindot saplīsa pret grīdu. Jutos tā, it kā es kāptu augšup no kāda dziļuma, arvien straujāk un straujāk, visbeidzot trakā ātrumā, taču nevis stāvus, bet gan izstiepies guļus, un tad es izdzirdu balsi, vīrieša balsi:

-     Cik muļķīgi! Kā var būt tik neveikls!

Mēs atlēcām nost viens no otra.

-     Kas tur ir? - es izbijies iesaucos. - Vai mēs neesam vieni?

Bibiša skatījās manī un izbrīnā iesmējās.

-     Kas tev lēcies? Kas gan lai te būtu? Neviena te nav, vai tu domā, ka es ļautu skūpstīt sevi publiski? Šeit esi tu, un šeit esmu es, - vai ar to tev nepietiek?

-     Bet kāds taču runāja, un skaļi. Es dzirdēju kādu runājam.

-     Tu pats runāji, - viņa teica, - vai tad neatceries? "Kā var būt tik neveikls," tu sacīji, tu pats, jā, - un neatceries! Vai tev tik stipri sabeigti nervi? Re, skaties, ko mēs esam sadarījuši!

Bibiša norādīja uz grīdu, kur gulēja stikla lauskas.

-     Nav liela nelaime, - viņa noteica. - Tikai trauciņš ar buljonu un agaragaru, mākslīgā barotne. Bet laboratorijā nevajag skūpstīties, liec aiz auss. Ja mēs būtu nosvieduši zemē to tur mēģeni ar kultūrām, - prātam neaptverami. Nē - atstāj tās lauskas, gan es aizvākšu.

-     Bibiša, - es jautāju, - kur ir Dievmātes plauka?

Viņa pārsteigta palūkojās uz mani.

-     Ko tad tu saproti no Dievmātes pļaukas?

-     Neko, - es atbildēju. - Dzirdēju šo vārdu no tevis, un tas man neiziet no prāta. Tu runāji par savu darbu un par Dievmātes plauku.

Pēkšņi viņai steigšus vajadzēja dabūt mani prom no laboratorijas.

-     Jā? Tiešām? Nezinu, vai drīkstu par to runāt. Un ir jau arī tik vēls, - mīļais, tev jāiet. Vai cepures tev nav? Kur ir tavs mētelis? Bez mēteļa tādā salā - tas taču ir vieglprātīgi! Tevi nudien vajag pieskatīt.

Todien, kad sāka tumst, es stāvēju pie savas darbistabas loga un noraudzījos uz ciema ielu.

Sniga sniegs. Pārslas virpuļoja lejup sīkas, vieglas un klusas. Lietas zaudēja aprises, kļuva rēgainas un svešas.

No pīlādža ķērcot pacēlās vārnu bars, un tūdaļ parādījās medību kamanas, kas strauji brauca pa ielu. Grožus turēja Federiko. Pazinu viņu tikai tad, kad viņš garāmbraucot paslējās pusstāvus un sveicinot pievērsa man seju.

Kad viņš bija prom, man acu priekšā vīdēja nevis viņa zēniskā seja, bet gan Osnabrikas krāmu bodītes skatlogā redzētais gotiskais reljefs, kas vairs nelaida mani vaļā. Nezinu, kā tas notika, taču pēkšņi es apjautu, ko tik ilgi biju meklējis savā atmiņā: no kurienes es pazīstu šo marmora galvu un tās vēso smaidu. Ar piedzīvojuma spēku pār mani nāca atskārsme: šī galva bija fragments no sliktas kopijas, kurā atainots Palermo Doma varenais reljefs - pēdējā Štaufenu ķeizara portrets visā cēzara un triumfatora spožumā.

Skolotāja veikli būvētā melu ēka sagruva tik viegli un klusi, kā no jumtiem slīd sniegs. Es uzelpoju, atsvabināts no murga. Melots bija viss, ko viņš man bija teicis par Bibišu, par baronu un par Federiko izcelsmi. Jo Federiko zēniskajā sejā skaidri iezīmējās briesmīgie un cildenie Fridriha II vaibsti, viņa dižā senča, pasaules pārsteiguma un tās brīnišķā pārveidotāja vaibsti.

Saule rietēja aiz smagiem, tumšiem mākoņiem, kas iezaigojās violeti un koši sarkani, sēra dzelteni un kapara zaļi, izskatīdamies tā, it kā liesmotu. Vēl nekad es nebiju redzējis debesīs tādas krāsas. Un mani pārņēma savāda doma, man šķita, ka šī liesmošana un mirdzē- šana, šī spējā uzplaiksnīšana un izkvēlošana vakarīgajās debesīs ir Bibišas rotaļa, ko sauc par Dievmātes plauku, un ka tā nāk nevis no rietošās saules, bet gan no lejas, no viņas, tā nāca no mazās, pustumšās istabiņas, kurā viņa bija mani skūpstījusi.

Piecpadsmita nodaļa

Pārrunas, kurās es beidzot ieguvu skaidrību par to, ko barons dēvēja par savu mūža darbu, aizsākās ar barona un mācītāja debatēm un ar kādu vārdu, ko tajās iestarpināja Bibiša. Mēs sēdējām kungu mājas hallē, kas bija iekārtota kā zemnieku istaba. Acu priekšā joprojām skaidri redzu šo telpu: ozolkoka lādes, apgleznotos krēslus ap masīvo galdu, kokā griezto Ecce Homo pie kāpnēm, alvas šķīvjus pie sienām un pie kamīna plato "guļambeņķi", kāds vairs tikai retumis redzams Vestfalenes zemnieku mājās. Mācītājam priekšā uz galda stāvēja vīna glāze, mēs, pārējie, dzērām viskiju. Bibiša, atbalstījusi galvu uz kreisās plaukstas virspuses, uz papīra lapas zīmēja ģeometriskas figūras - spirāles, aplīšus un rozetes. Kņazs Praksatins sēdēja mazliet nomaļus un lika pasjansu.

Nezinu, kā šī saruna sākās. Biju iegrimis pats savās domās un lāgā neklausījos. Bibiša tik sveši raudzījās man garām, kad pacēla skatienu no zīmēšanas lapas. Vai viņa vēl atcerējās solījumu, ko devusi man iepriekšējā dienā, vai tas bija tikai gaistošs mirkļa untums? Man gribējās skaidrību. Pār galdu es viņai pajautāju, vai rit deviņos viņa būs laboratorijā. Nepaceldama acu, viņa paraustīja plecus. Tad apļu un spirāļu vietā uzzīmēja uz lapas krāšņu, ar daudziem ornamentiem rotātu devītnieku.

-     Jūsu iebildums, - es dzirdēju baronu sakām, - attiecas uz jebkuru laiku, ne tikai uz mūsējo vien. Lielos simbolus - kroni, scepteri, mitru un ābolu - ir radījusi un piešķīrusi ticības kvēle. Cilvēce vairs neprot ticēt šiem simboliem. Tas, kurš spēs atmodināt ticības kvēli tādā laikā, kas kļuvis tukšs un remdens, bez pūlēm aizvedīs sirdis atpakaļ pie kroņa spožuma un pie idejas par ķeizaru no Dieva žēlastības.

-     Ticība ir dāvana, - sacīja mācītājs. - Ticība ir Dieva darbs mūsos, un dzīvs tas var kļūt tikai ar pacietīgu darbu, ar kalpojošu mīlestību un lūgšanām.

-     Nē, - kā aizsapņojusies iebilda Bibiša. - Arī ar ķīmiju.

Istabā valdīja klusums, ko nepārtrauca ne skaņa. Es izbrīnījies paskatījos uz Bibišu, atkal nolīkušu pār papīra lapu, un tad paraudzījos uz mācītāju. Viņa seja bija bezkaislīga, tikai lūpās vīdēja īgnuma un gurdas pretestības vaibsts.

-     Kā lai saprot jūsu sacīto? - es jautāju Bibišai. - Ko jūs ar to domājāt?

Viņas vietā atbildēja barons.

-     Kā lai to saprot? Jūs, būdams ārsts, zināt, ka visas mūsu jūtas - bailes, ilgas, bēdas, laimes izjūta, izmisums -, ka ikviena no mūsu dzīvības izpausmēm ir rezultāts pilnīgi noteiktām ķīmiskām norisēm mūsu ķermenī. Un no šīs atziņas līdz domai, ko nupat divos vārdos izteica mana līdzstrādniece, ir tikai viens mazs solis.

Es meklēju Bibišu, taču viņas te vairs nebija, tikai apzīmētā lapa gulēja uz galda. Arī mācītājs un Prak- satins bija prom. Tie bija aizgājuši, man nemanot, un es nemaz nebrīnījos, vairs tos neredzēdams, - lūk, kas ir savādi. Ne mirkli es neprātoju par to, kāpēc mēs ar baronu esam atstāti divatā.

-     Tikai viens mazs solis, - brīvkungs fon Malhīns turpināja. - Bet cik daudz darba vajadzēja, iekams uzdrīkstējos šo soli spert. Cik daudz nakšu vajadzēja pavadīt bez miega, cik daudz liecību pārbaudīt, cik šaubu pārvarēt. Sākumā bija jūsu tēva sacītais. "Tam, ko mēs saucam par reliģisku degsmi un ticības ekstāzi," viņš teica šeit, šajā istabā, pie šā galda, "gan kā atsevišķai, gan kā masveida parādībai klīniskā aina gandrīz vienmēr ir tāda pati kā narkotikas izraisītam uzbudinājuma stāvoklim. Bet kādai narkotikai ir šāda iedarbība? Zinātne tādu nepazīst."

-     Nespēju ticēt, ka mans tēvs ir to sacījis! - es iesaucos. - Nevienā viņa darbā nav pat mājiena par šādu domu. Vārdi, ko jūs viņam piedēvējat, ir zaimošana.

-     Zaimošana? Skarbs vārds, - barons nesatraucami noteica. - Vai tas ir vietā, ja runa ir par patiesības izzināšanu? Vai tā ir zaimošana, ja es saku, ka tik cildenas jūtas kā nicinājumu pret nāvi mēs varam izraisīt ar niecīgu heroīna devu, tāpat kā sakāpinātu laimes gatavību - ar opiju vai baudas ekstāzi - ar kantaridīnu? Centrālamerikas tropos esot kāds augs, kura lapas, ja tās pakošļā, uz dažām dienām vai stundām piešķir gaišredzības spēju, - vai jums tas ir zināms? Ja izsekojam ticības vēsturei gadu tūkstošu gaitā…

-     Tātad jūs gribat sacīt, - es viņu pārtraucu, - ka milzīgo dvēseles pārvērtību, kura padarīja sabiedrības cilvēku Inigo de Rekaldu par svēto Ignaciju Lojolu, ir izraisījusi narkotiku lietošana?

-     Lai tas paliek, - barons teica. - Tā mēs netiksim tālāk. Es pamatojos uz to, ka ir jābūt tādām narkotikām, kuras spēj radīt reliģisku ekstāzi gan kā atsevišķu, gan masu parādību. Zinātne tādas narkotikas nepazīst, un uz šo konstatējumu balstās mans uzdevums.

Viņš noliecās pār galdu un nopurināja pusizsmēķētā cigāra pelnus trauciņā, kas stāvēja manā priekšā.

-     Zaimošana, jūs sacījāt. Es gāju pa to ceļu, ko rādīja mani pētījumi. Sākumā bija lielas grūtības. Veselu gadu es strādāju bez mazākajiem rezultātiem.

Viņš piecēlās. Mēs joprojām atradāmies hallē, taču tūdaļ acīmredzot būsim atstājuši māju, jo pamanu, ka viņa turpmākie vārdi manā atmiņā saistās ar citādu apkārtni. Redzu mūs ar baronu stāvam ciema ielā netālu no manas mājas, gaiss bija dzidrs un salts, un, kamēr viņš citēja kādu fragmentu no neoplatoniķa Dionīsija darbiem, pie sīktirgotāja bodītes durvīm - to atceros precīzi - tika izkrautas divas petrolejas kannas un kaste ar alus pudelēm, bet no kroga iznāca vīrietis ar gri- moņa spieķi rokā un naģeni galvā, pagāja mums garām un pasveicināja. Liekas, pēc tam es pavadīju baronu pastaigā. Iedami pa klaju lauku, mēs nonācām pie stipri dūmojoša ugunskura, ko kurināja divi lauksargi. Tie cepa kartupeļus. Dažādo labības parazītu nosaukumu uzskaitījums manā atmiņā saistās ar sveķainas, pārogļojušās koksnes smārdu un izcepto kartupeļu smaržu. Tad mēs atkal bijām kungu mājā, sēdējām barona darbistabā, tur, kur pie sienām karājās senie ieroči. Tomēr baronu acīmredzot bija pārņēmis kāds nemiers, jo mēs atstājām istabu un viņš pabeidza savu stāstījumu tur, kur bija to iesācis, hallē, un nu klāt bija ari pārējie, mācītājs un Bibiša, viņa ēda vīnogas, un galda galā sēdēja kņazs Praksatins un lika pasjansu, - izskatījās, it kā viņi nemaz nebūtu gājuši prom, viss bija kā iepriekš, tikai tagad sāka krēslot, un Bibiša piecēlās un iededza lampu.

Sešpadsmitā nodaļa

Jā. Veselu gadu es netiku uz priekšu, - barons sacīja.

- Biju uz aplama ceļa. Laiks, ko veltīju grieķu un romiešu autoru dabaszinātnisko darbu studēšanai, bija zaudēts velti. Trūcīgie norādījumi, ko atradu vai domājos atradis Agridžentas Zenobija "Augu grāmatā", Eresas Teofrasta "Augu aprakstos", Dioskorīda Materia Medica un Klaudija Pizo "Zāļu grāmatā", izrādījās esam maldinoši vai ari izpauda man tikai vispārzināmas lietas. Nepareizi izpratis kādu no šiem teksta fragmentiem, es ilgu laiku ticēju, ka melnajās driģenēs - Hyoscyamus niger - un vēlāk baltajā panātrē esmu atradis to augu, kam piemīt meklētās īpašības, lā bija alošanās. Jūs jau zināt, ka melno driģeņu inde izraisa tikai tīri motoris- kas dabas uzbudinājuma stāvokļus un ka panātres sula noteiktos apstākļos var radīt vieglu ādas iekaisumu, neko vairāk.

Barons pasniedzās pēc viskija pudeles un glāzes, taču bija tālu aizmaldījies domās, un viskijs izlija uz galda un uz grīdas. Viņš to nemanīja un turpināja runāt, rokā turēdams tukšo viskija glāzi.

- Pēc tam, pārgājis no dabaszinātniskajiem darbiem pie senatnes reliģiski filozofiskajiem rakstiem, es atradu pirmo pierādījumu savas teorijas pareizībai. Cēzara un Augusta laikabiedrs Diodors Sikuls vienā no saviem darbiem piemin augu, kuru nobaudot cilvēks "attālinās no parastās esamības un paceļas pie dieviem". Diodors Sikuls neapraksta šo augu tuvāk, arī nenosauc to vārdā, tomēr šis pieminējums man bija ārkārtīgi svarīgs. Šeit reliģiskās ekstāzes stāvoklis pirmo reizi bija viennozīmīgi un skaidri atvedināts uz auga indes lietošanu. Nu manai teorijai bija ne tikai vienkārša pieņēmuma raksturs. Tā varēja balstīties uz liecību, ko sniedzis visnotaļ apzinīgs autors, kura darbus vēlākajos ķeizaru laikos vēsturnieki bieži un bez vilcināšanās izmantojuši kā vēsturisku avotu.

Barons apstājās un atbildēja uz sveicienu diviem strādniekiem, kas vadīja pa ielu sniega arklu. Ar vienu no tiem viņš īsi aprunājās par sasirgušu govi. - Tur nekas nelīdzēs, ja govs neēd āboliņa sienu, tad tai ir drudzis! - viņš uzsauca strādniekam nopakaļ. Kad sniega arkls bija garām, viņš turpināja stāstīt.

- Dažus mēnešus vēlāk es uzdūros nesalīdzināmi nozīmīgākiem izteikumiem, ko sniedzis Dionīsijs Areopa- gita, ceturtā gadsimta kristīgais neoplatoniķis. Šis Dionīsijs savos rakstos stāsta, ka savas draudzes locekļiem, kuri ilgojušies pēc īstenas Dieva klātbūtnes, licis divas dienas gavēt un pēc tam cienājis tos ar "maizi, ceptu no svētiem miltiem". "Jo šī maize," viņš raksta, "ved pie vienotības ar Dievu un ļauj mums aptvert bezgalīgo." - Vai es jūs nogurdinu, dakter? Tiešām ne? Atradis rakstos šo vietu, es jutos atalgots par visu darbu, ko biju paveicis līdz tai dienai. Maize, cepta no "svētiem miltiem". Atcerējos kādu Bībeles pantu, ko agrāk nebiju apsvēris, jo tā patiesā jēga man bija palikusi neizprasta. "VIŅŠ sauca labību iz zemes," stāv rakstīts Ķēniņu grāmatā, "lai cilvēki no tās ēd un atzīst VIŅU." Un parsu svētajos rakstos daudzviet ir pieminētas "šķīstīšanas vārpas", kādā seno romiešu mistēriju spēlē tiek runāts par baltajiem jeb bālajiem graudiem, ar kuru starpniecību "labā dieve dara cilvēkus redzīgus", - tātad par labībai līdzīgu augu ar baltiem graudiem, par graudaugu, kas šodien izzudis, varbūt citu kultūraugu izskausts, - kurai aizmirstai labības kultūrai ir baltas vārpas?

Viņš ieturēja pauzi. Tad atsāka runāt.

- Tas bija aplams secinājums. Biju nelokāmi ieņēmis galvā vienu vienīgu domu, un Dievs vien zina, kur tā būtu mani novedusi, - taču tad, īstajā brīdī, manās rokās nonāca mūžsena romiešu druvu priesteru dziesma, svinīgs aicinājums Marmaram jeb Mavoram, kas toreiz vēl nebija asiņainais kara dievs, bet gan miermīlīgais druvu aizstāvis. "Marmar!" tur bija sacīts. "Liec savai baltajai sarmai nākt pār viņu sējumiem, lai viņi atzīst tavu spēku." Romiešu druvu priesteri, tāpat kā visi citi priesteri, pazina noslēpumaino narkotiku, kas noved cilvēkus ekstāzes stāvoklī, kurā viņi "top redzīgi" un "atzīst Dieva spēku". Baltā sarma - tā bija nevis labības kultūra, bet gan labības slimība, parazīts, sēnīte, kas iekļūst labības augos un barojas no to sulām.

Barona skatiens pārslīdēja pār tīrumiem un pļavām, kas klusi dusēja zem sniega nastas. Mums garām aizskrēja maza lauku pelīte, atstādama sniegā sīkas, tikko saredzamas pēdas.

-     Ir daudzi parazitējošo sēnīšu veidi, - brīvkungs fon Malhīns turpināja. - Gļotsēnes, askusēnes, aļģsē- nes. Bargins savā Synopsis fungorum[10] nosauc vairāk nekā simt sugu, turklāt šis darbs mūsdienās tiek uzskatīts par novecojušu. Un starp šīm simt sēnītēm man bija jāatrod viena, kura, nonākusi cilvēka uzturā un līdz ar to cilvēka organismā, izraisa ekstātiskas parādības.

Viņš pieliecās un pacēla kartupeli, kas mētājās sniegā pie ugunskura vietas. Brīdi viņš to vērīgi aplūkoja, tad gluži kā lielu dārgumu nolika atpakaļ tieši turpat, no kurienes bija paņēmis. Abi lauksargi, ziņkārīgi pienākuši tuvāk, izbrīnā skatījās uz viņu, un viens no abiem piemeta ugunskurā žagarus.

-    Jā - simt sēnīšu sugu vidū vienīgā, - barons sacīja. - Man nebija sīkāku ziņu par slimības ainu kā tikai tas, ka šī sēne maina labības grauda seglapu krāsu. Uzdevums likās diezgan bezcerīgs; taču palīgā nāca kāds novērojums un vienkāršs apsvērums. Ir - vai bija - kāda labības slimība, kas bieži aprakstīta pagājušos gadsimtos, un katrā apvidū, kur tā parādījās, to dēvēja citādi. Spānijā to sauca par "Magdalēnas ķērpi", Elzasā - par "Nabaga dvēseļu rasu". Kremonas Ādams savā "Ārstu grāmatā" aprakstīja to ar nosaukumu "Žēlsirdības grauds", Alpos tā bija pazīstama kā "Svētā Pētera sniegs". Sanktgallenas apkaimē to sauca par "Ubagotāj- mūku", Bohēmijas ziemeļos - par "Svētā Jāņa puvi". Šeit pie mums, Vestfalenē, kur šī slimība parādījās sevišķi bieži, zemnieki dēvēja to par "Dievmātes plauku".

-     Dievmātes plauka, - es atkārtoju. - Tātad tā ir labības slimība.

-     Jā. Viens no tās daudzajiem nosaukumiem. Šeit, Vestfalenē, to sauca šādi. Un tagad ievērojiet, ka visiem vārdiem, ko jums uzskaitīju, piemīt kaut kas kopīgs: saikne ar reliģiskiem priekšstatiem. Par šā labības parazīta raksturu zemnieki zināja vairāk nekā visi zinātnieki kopā. Viņos vēl dzīvoja atmiņas par mūžsenu, aizmirstu gudrību.

Migla pamazāk kāpa, un koki un krūmi izgaisa pien- baltā dūmakā. Lielas pārslas, gausi laizdamās lejup, pie- jaucās sniega putekļiem, kas virmoja no jumtiem.

-     Parazīts, ko sauksim par Svētā Pētera sniegu, - barons sacīja, - ieperinās auga iekšienē, bet pilnībā neaptur barošanās šūnu darbību. Slimības skartajā auga daļā nav manāmas tikpat kā nekādas ārējas pārmaiņas. Slimība reti paliek vienā un tajā pašā apvidū ilgāk par diviem vai trim gadiem, apdziest un atkal parādās tikai pēc daudziem gadiem. Taču tā klejo, lielākoties ieturēdama noteiktu virzienu, un tikai pavisam reti izplatās starveidīgi, vairākos virzienos. Svētā Pētera sniegu pirmo reizi atradu pieminētu Perudžas pilsētas hronikā par 1093. gadu. Tajā gadā labības sērga bija piemeklējusi visu apvidu starp Perudžu un Sjēnu. Tālā hronika vēsta, ka tajā pašā gadā septiņpadsmit zemnieki un amatnieki no Perudžas apkārtnes uzdevušies par gaišreģiem un apgalvojuši, ka tiem parādījies Kristus eņģeļa izskatā un uzdevis pasludināt pasaulei smagu sodu par grēkiem. Tie sprediķojuši un pulcējuši daudz klausītāju, un četri no tiem nonāvēti ar zobenu. - Nākamajā gadā Svētā Pētera sniegs parādījās Veronā, tātad bija pavirzījies uz ziemeļiem. Un Veronā jau pēc dažām nedēļām sapulcējās pieci tūkstoši cilvēku, augstmaņi un pilsoņi, vīrieši, sievietes un bērni, - briesmīgs pūlis, kā vēsta laikabiedru atstāsti, - un tie, dziedādami grēku nožēlas psalmus, klīduši pa Lombardiju no pilsētas uz pilsētu, no baznīcas uz baznīcu, visur uzbrukuši priesteriem, kas turēti aizdomās par pasaulīgu dzīvesveidu, un nogalinājuši vai piekāvuši tos. Tas notika 1094. gadā, un, pēc maniem aprēķiniem, nākamajā gadā Svētā Pētera sniegam būtu vajadzējis sasniegt Vāciju. Taču tas nenotika. Labības sēnīte acīmredzot nespēja taisnā ceļā pārvarēt Alpus. Apgājusi tos no rietumiem un austrumiem, nākamajā gadā tā parādījās vienlaikus Francijā un Ungārijā. Un abās zemēs tā izraisīja vareno, teju brīnumaino dvēseļu pacēlumu, kas redzami izpaudās tik riskantos pasākumos kā Pirmais krustakarš un svēto vietu atbrīvošana.

Šo apgalvojumu barons izteica ar tādu mieru, ka pret to sadumpojās visa mana būtība.

-     Vai jums šī konstrukcija neliekas mazliet pārdroša? - es ieminējos.

Barons pasmaidīja.

-     Jums, dakter, nebūtu viegli apgāzt viedokli, kuram ir tik plaši argumenti kā manējam, - viņš atbildēja. - Esmu izsekojis šā labības parazīta ceļam un visiem tā klejojumiem cauri gadsimtiem. Un esmu secinājis, ka visas lielās viduslaiku un jauno laiku reliģiskās kustības - flagelantu svētceļojumi, dejošanas epidēmijas, Mārburgas bīskapa Konrāda ķeceru vajāšana, kliniešu baznīcas reforma, bērnu krusta karagājiens, tā dēvētā "slepenā dziedāšana" pie Reinas augšteces, albiģiešu iznīcināšana Provansā, valdiešu iznīcināšana Pjemontā, senču kulta rašanās, husītu kari, anabaptistu kustība -, ka visas ticības cīņas, visi ekstātiskie satricinājumi ir aizsākušies tajos apvidos, kuros īsi pirms tam parādījies Svētā Pētera sniegs. Jūs dēvējat to par pārdrošu konstrukciju, - es varu sniegt pierādījumus par sava apgalvojuma pareizību katrā atsevišķā gadījumā.

Viņš atvēra rakstāmgalda atvilktni un aizvēra to atkal. Pēc tam pārlaida meklējošu skatienu istabai, viņam acīmredzot pietrūka viskija pudeles un cigāru kastes, taču tās bija palikušas lejā, hallē. Tad viņa acis pievērsās Ķīnas vāzei uz kamīna dzegas.

-     Redziet, dakter, - Ķīna, vai nav tiesa? Zeme bez reliģijas. Ķīnietim nav reliģisku priekšstatu, viņam ir tikai sava veida filozofija. Viduszemē jau gadu tūkstošiem netiek audzēta labība. Tikai rīss.

Mitējies meklēt viskija pudeli un cigāru kasti, viņš pazvanīja, aicinādams sulaini.

-     Un kāpēc, - es jautāju, un vārdi nāca pār lūpām paši no sevis, bez manas gribas, - kāpēc pasaulē izzūd dievticība?

-     Dievticība pasaulē neizzūd, - brīvkungs fon Malhīns atbildēja. - Ir tikai apdzisusi dievticlbas kvēle. Kāpēc tā ir apdzisusi? Arī es saskāros ar šo jautājumu, tikai biju spiests formulēt to citādi. Manā skatījumā problēma bija šāda: vai parazīts ir zaudējis virulenci, vai ari labība ir zaudējusi uzņēmību pret to? Viens no abiem šiem faktoriem jau vairāk nekā simt gadu bremzē Svētā Pētera sniega attīstību un izplatību Eiropā. Nu un - mani laboratoriskie izmēģinājumi ir pierādījuši…

Pie durvīm klauvēja, un ienāca sulainis - tas pats drusku šķielacainais neliela auguma puisis, kas ar kamanām bija vedis mani no stacijas. Viņš palika stāvam atvērtajās durvīs.

-     Ko jūs gribat? - barons pikti uzsauca. - Zvanīju? Nē, es neesmu zvanījis. Varat iet, jūs man neesat vajadzīgs. - Kur es paliku? Jā: izmēģinājumi, ko veicu ar savas asistentes palīdzību, rāda, ka parazīta virulence nav samazinājusies. Taču labība, redziet…

Viņš aprāvās un paskatījās uz durvīm.

-     Būtu varējis atnest man cigārus, ja jau nāca. Cik muļķīgi, nevienu neesmu paķēris līdzi. - Labība mūsdienās spēj pretoties parazītam ar nesalīdzināmi lielāku spēku nekā vēl pirms simt gadiem. Kvieši un rudzi, tāpat kā gandrīz visi kultūraugi, ir cēlušies zemēs ar siltāku klimatu un Eiropā tātad sakņojušies svešā augsnē. Pret slimību tie bija uzņēmīgi tikmēr, līdz pielāgojās svešajai augsnei, un šis pielāgošanās process ilga vairākus gadsimtus un tagad ir beidzies. Tam pievienojas vēl viens apstāklis. - Kāpēc viņš nenes to viskiju? Es taču liku viņam atnest viskiju un cigārus. - Jā, vēl viens apstāklis: sēnītes iespaids sākas tikai tad, ja augs ir novājinātā stāvoklī, kuru es jums varētu precizēt fizioloģiski un anatomiski. Taču mūslaiku uzlabotie kultivēšanas nosacījumi ir padalījuši šo novājināto labības stāvokli par izņēmuma parādību. Svētā Pētera sniegs tagad aprobežojas ar citām, savvaļā augošām sugām, kas piedāvā labākus dzīves nosacījumus, un šeit jums, dakter, būs atbilde uz jautājumu, kāpēc pasaulē izzūd dievticība.

Pēc šā pārsteidzošā paziņojuma brīvkungs fon Malhīns piecēlās un piegāja pie kamīna, lai sasildītos. Malka sprēgāja, dzirksteles vērpās, un starp sakrautajām pagalēm nikni izšāvās šaura, dzeltena liesmas mēle, it kā tverdama pēc viņa.

- Šī problēma, labības uzņēmības problēma, man bija izšķirošais faktors, - viņš turpināja. - No tā bija atkarīgs viss - mani plāni, manas cerības, - tas, vai naktis esmu veltījis auglīgām pārdomām vai upurējis himerai. Mēs ar asistenti vispirms mēģinājām uzpotēt parazītu veselīgam augam, un patiesi izrādījās, ka ir iespējams inficēt jaunu kvieša stādu ar parazīta dīgļiem un mākslīgi izraisīt tajā slimību. Taču tās bija un palika laboratoriskas sekmes bez turpmākām perspektīvām. Jo potēšana bija varmācīgs akts, kāds dabā nenotiek, un tikai caur šo varmācīgo aktu augs bija kļuvis uzņēmīgs pret sēnīti. Drīz mēs atteicāmies no šiem izmēģinājumiem un sākām meklēt līdzekli, kas varētu mazināt vai salauzt labības pretestības spēju. Pērn man tiešām izdevās mazītiņā tīruma gabaliņā izraisīt šo slimību bez potēšanas - mitrā, ziemeļvējam pakļautā un nepietiekami mēslotā augsnē, bet galvenokārt to veicināja apgaismojuma ierobežošana. Varbūt pirmo reizi kopš simt gadiem kviešu laukā atkal parādījās Svētā Pētera sniegs. Tiesa gan, tas palika mazajā, mākslīgi aptumšotajā zemes gabaliņā un neskāra nevienu pašu augu, kas atradās saules gaismā. Eksperiments bija izdevies un reizē ari izgāzies. Tik daudzu darba gadu pūliņi bija veltīgi. Es biju atradis Svētā Pētera sniegu, tomēr uzskatīju, ka visi mani plāni ir cietuši sakāvi. Un toreiz, dvēseles nomāktības laikā, man - to es atzīstu šeit, triju liecinieku klātbūtnē, - man palīgā nāca mana asistente.

Bibiša mirdzošām acīm lepni paraudzījās vispirms uz mani un tad uz baronu. Mācītājs klusēja un rauca pieri.

-     Paklausieties, Arkādij Fjodorovič! - barons uzrunāja krievu. - Jūs esat aizsapņojies tik ļoti, ka neesat pasūtījis cigārus. Uzrakstiet taču kartīti piegādātājam, tas atmaksāsies. Šis te ir viss mūsu krājums, ar to mums vēl pietiks, augstākais, trim dienām.

Viņš bija aizsmēķējis cigāru un turpināja:

-     Tā tas bija. Toreiz, kad vairs nezināju, ko iesākt, talkā nāca šī jaunā dāma. Viņai ar mani nebija viegli. Es esmu zemnieks, un man ir zemnieka galva, es allaž domāju tikai par tīrumu. Taču pēdīgi viņa man pierādīja, ka rudzu un kviešu lauks mums nav vajadzīgs un ka parazīts var attīstīties un strauji vairoties ari mākslīgā barotnē, - šķidrā barotnē ar noteiktām piedevām. Ar destilēšanas paņēmienu viņai izdevās iegūt no sēnītes un tās sporām šķidru narkotiku, un viņas veiktā analīze parādīja… Ko parādīja analīze, Kallisto?

-     Iedarbīgās sastāvdaļas ir vairāki alkaloīdi, - Bibiša paskaidroja. - Turklāt mazākos daudzumos ir atrodami ari sveķveida produkti un drusku sfazellnskābes, un visbeidzot ir konstatējamas kādas eļļainas substances pēdas.

-     Tas viss izklausās ļoti vienkārši, - piebilda barons.

-     Tomēr tas bija daudzu mēnešu darbs. Un tagad mēs esam tikuši tik tālu, ka varam sākt eksperimentu plašākā mērogā - ne vairs ar atsevišķu objektu, dakter. Jūs zināt, masu dvēselei ir savi likumi, uz kairinājumiem tā reaģē citādi un spēcīgāk…

Mācītājs bija piecēlies un ar lielu, zili rūtotu mutautu pārvilka sev pār pieri.

-     Es esmu tikai vecs vīrs, kas dzīvē nav ticis pārāk tālu, un zinu, ka jūs manī neklausīsieties, - viņš sacīja.

-     Tomēr es nemitēšos jūs brīdināt. Nedariet to! Tikai ne šeit, ciemā, es jūs lūdzu, lieciet mierā manus zemniekus, tiem jau tāpat klājas gana grūti. Man ir bail, vai dzirdat? Man ir bail par jums, par sevi, par mums visiem. Šajā Vestfālenes zemē apkārt mūždien virmo katastrofas nojausmas.

Brīvkungs fon Malhīns nogrozīja galvu.

-     Vecais draugs, jums ir bail? No kā? No kā jūs baidāties? Es taču daru tikai to, ko visu mūžu esat darījis jūs, - mēģinu aizvest cilvēkus atpakaļ pie Dieva.

-     Vai jūs tiešām jau tagad zināt, uz kurieni viņus aizvedīsiet? - mācītājs noprasīja. - Atcerieties taču to vietu Ķēniņu grāmatā: "VIŅŠ sauca labību iz zemes, lai cilvēki no tās ēd un atzīst VIŅU." Kas notika tad, kad cilvēki ēda no šīs labības? Ko vēsta Ķēniņu grāmata?

-     "Tie VIŅU atzina un cēla VIŅAM altārus," - tā ir rakstīts Ķēniņu grāmatā, "un nesa VIŅAM gūstekņus par upuri, skaitā piecus tūkstošus. Un ķēniņš Ahabs upurēja VIŅAM savu miesīgo dēlu."

-     Ko viņi atzina? - mācītājs jautāja. - Kam cēla altārus? Kam nesa cilvēku upurus?

-     Savam dievam.

-    Jā gan, savam dievam, nevis mūsējam! - mācītājs iesaucās. - Un to dievu sauca Molohs. Moloham ķēniņš Ahabs upurēja savu miesīgo dēlu, padomājiet par to!

Barons paraustīja plecus.

-     Varbūt tas ir tiesa, ka ķēniņš Ahabs upurēja cilvēkus Moloham un nevis Jahvem, - viņš noteica. - Taču šis asiņainais feniķiešu dievs šodien ir tikai atmiņu ēna. Kāpēc jūs viņu piesaucat?

Mācītājs jau bija pie durvīm, bet vēlreiz pagriezās atpakaļ.

-     Ne jau es, - viņš sacīja. - Molohu piesaucat jūs. Tikai pats to nezināt.

Septiņpadsmitā nodaļa

Kad pulkstenis nosita seši, mani sagrāba vēlēšanās būt vienam un es aizsūtīju prom abus zemniekus, kas sēdēja uzgaidāmajā telpā. Sieviete saņēma zivju eļļu savam bērnam, un vīrietim ar neiralģiskajām sāpēm es iedevu nomierinošus pilienus un liku atnākt rit. Viņš bija pakurls un nesaprata mani uzreiz. Sūdzējās, ka velkošās un plēsošās sāpes delmos nemitējoties, vaina esot dziļi iekšā un rodoties no biezām asinīm, un jau bija novilcis svārkus un kreklu un pieprasīja, lai nolaižu viņam asinis. Es paskaidroju, ka šodien jau ir pārāk vēls, lai viņš atnāk rīt agri no rīta - to es viņam iekliedzu aūsī, - un ka naktī viņš noteikti gulēs labi, ja iedzers pilienus. Viņš beidzot saprata mani, apģērbās, lēni un smagi kāpa lejup pa kāpnēm, un pagāja bezgalīgi ilgs laiks, līdz aiz viņa aizvērās ārdurvis.

Palicis viens savā istabā, es jautāju sev, kāpēc gan esmu aizraidījis viņu prom. Cik mokoši gausi man tagad vilksies gaidīšanas stundas. Nelielie sagatavošanās darbi bija pabeigti. Pie bodnieka biju nopircis aveņu ledenes, tās man likās labākas par viņa šokolādes konfektēm. Vēl arī pāris ābolu, šokolādes tāfelīti, kārbu cepumu, dateles un pudeli liķiera, - nekā vairāk bodītē nebija.

Abās vāzēs uz kamīna dzegas biju ielicis svaigus egļu zarus. Nu vēl iebīdīju kaktā nodeldēto dīvānu, lai uz to nekristu gaisma, un spilvenus abos pītajos atzveltņos apslacīju ar odekolonu. Tas bija viss, ko varēju darīt, un tagad atlika gaidīt.

Paņēmu avīzi un lūkoju lasīt, taču drīz atskārtu, ka nekādi pasaules notikumi nespēj saistīt manu interesi, nekas nejaudā novērst manas domas no vienīgā punkta, ap kuru tās nerimtīgi riņķo. Vēlēšanu rezultāti Dienvid- āfrikā un Argentīnā, kara draudi Tālajos Austrumos, valstsvīru tikšanās, sensācijas Parīzes tiesas zālē, parlamenta ziņojumi - tas viss atstāja mani vienaldzīgu. Tikai avīzes sludinājumu lapas es lasīju ar zināmu uzmanību. Bieži esmu prātojis, kā tas nākas, ka avīžu sludinājumu, šo mazo ikdienas manifestu lasīšana tik labvēlīgi iespaido uzbudinātus nervus. Varbūt tas ir tāpēc, ka sludinājumi ļauj mums uzzināt svešu un nepazīstamu cilvēku vēlmes un vajadzības un uz īsu laiciņu aizmirst savējās. Kāda dzīvības apdrošināšanas iestāde piedāvāja Teltovas, Jīterbogas un Tauhbelcigas apriņķu galvenā inspektora vietu, lauku mājas īpašnieks vēlējās par skaidru naudu steidzami pirkt labus pirmskara persiešu paklājus, tika meklēti ceļojoši aģenti darbam ar mašīnām, ziemas precēm, rāvējslēdzējiem un porcelāna izstrādājumiem, kāda ražena, eleganta būtne piedāvājās ilgstoši salīgt darbā par modeļu demonstrētāju. Visus šos sludinājumus es izlasīju vairākas reizes, tie uz brīdi atsvabināja mani no nemiera, aizvezdami prom no paša dzīves un likdami sajust svešu cilvēku vēlmes un rūpes gluži kā savējās. Un, atkal atgriezies sevī, es jutos gandrīz vai apmierināts, jo man bija tik maz vēlēšanos, tikai lai ātrāk paiet gaidīšanas laiks, - un tad jau ari bija pusseptiņi, Bibišas atnākšana pietuvojusies par pusstundu, - un nu pie durvīm klauvēja, ienāca mana saimniece un atnesa vakariņas.

Es ēdu steidzīgi un izklaidīgi, pēc desmit minūtēm vairs neatcerējos, kas bijis likts galdā. Pēc tam manī pamodās bažas, ka ēdiena smārds varbūt neizzudīs no istabas, un es atvēru abus logus un ielaidu iekšā auksto gaisu.

Ārā līdz pat jumtiem bija uzkāpusi migla, viesnīcas iebrauktuvē dega laterna, tās gaisma vizēja caur balto dūmaku nespodra, kā apmaldījusies. Raugoties uz ielu, atcerējos, ka vēl taču jāiet vizītē. Mežstrādnieka sievai, kas dzīvoja ārpus ciema, tuvojās radības, viņa gaidīja piekto bērnu. Dienvidū viņa bija sūdzējusies par stiprām sāpēm krustos un par vājumu staigājot, tāpēc vēlējos viņu apraudzīt. Aizvēru logus, iemetu kamīnā divas malkas šķilas. Tad paņēmu cepuri un mēteli un devos ceļā.

Tomēr biju mērojis to veltīgi. Sievietes stāvoklis nebija mainījies, tikai krustu sāpes atlaidušās, vēl varēja paiet dienas, līdz sāksies dzemdību sāpes. Sieva stāvēja virtuvē un gatavoja vakariņas. Man pretī sitās slaucenes skābenā smaka, sajaukusies ar katlā burbuļojošo nemizoto kartupeļu un pārvārītā cūkēdiena tvanu. Brīdi papļāpāju ar sievu un vīru, kurš nupat bija pārnācis no darba. Nabaga ļaudis, kādu ciemā bija daudz. Vienīgā govs ieķīlāta nodokļu parādu dēļ. Divās pustumšās un mitrās istabiņās mājoja astoņu cilvēku ģimene, bet guļvietas bija tikai četras. Izsistās loga rūtis un plaisas durvis bija aizbāztas ar tukšiem maisiem. Bērni cits pēc cita ienāca virtuvē un meta kārus skatus uz kartupeļu katlu. Sieva noteica, ka vecākajam vajadzētu nopirkt apavu pāri, bet mājā diemžēl neesot naudas.

Mana tante nekad nebija jūsmojusi par labdarību. "Katram pašam jārūpējas par sevi, un ari man neviens nepalīdz," viņa mēdza sacīt un tādā garā audzināja arī mani. Taču šajā vakarā es jutu tieksmi palīdzēt, izdarīt kaut ko labu, kliedēt kādas rūpes. Slepus izvilku no kabatas piecas divmarku monētas un klusi noliku tās uz plīts. Varbūt tā es rīkojos tikai tāpēc, ka drebēju par savu veiksmi, savu šāvakara veiksmi, un gribēju pielabināties skaudīgajiem dieviem. Šie ļaudis laikam bija ieraudzījuši naudu tūlīt pēc manas aiziešanas, jo dzirdēju, kā vīrs, iznācis uz ceļa, sauc man pakaļ, viņš mani neredzēja, kaut gan atrados tikai desmit soļu attālumā, migla bija pārlieku bieza.

Kad atgriezos mājās, mana istaba likās drusku tīkamākajā, gandrīz omulīga. Uzliku divus ābolus uz kamīna restēm, lai cepas. Tad nodzēsu visas gaismas, taču pilnīga tumsa neiestājās, kamīna uguns meta sarkanīgu blāzmu uz nodilušā paklāja un abiem pītajiem atzveltņiem.

Lejā, savā istabā, klepoja skroderis. Viņš gulēja uz gultas, slims ar bronhītu, biju ieteicis viņam dzert karstu pienu ar zelteri. Citādi viss bija mierīgi, tikai āboli uz restēm klusi sīca un šņāca, un istabu piestrāvoja smalka, garda smarža. Sēdēju un stingi skatījos ugunī, vairs nelūkojos pulkstenī, negribēju zināt, cik tas rāda un cik ilgi man vēl jāgaida.

Pēkšņi prātā ienāca doma, kas raisīja nemieru. Ko gan es darītu, es sev jautāju, ja tagad ierastos ciemiņš? Varētu atnākt kāds, kuru nav iespējams atraidīt, kurš par visu vari vēlētos uzkavēties pie manis, piemēram, kņazs Praksatins, - nē, gluži neiespējami tas nebija. Viņš jau reiz bija atnācis uz šejieni un palicis pāri pusnaktij. Ja viņš tagad ienāktu pa durvīm un apsēstos man līdzās pie kamīna uguns, - ko es darītu? Doma, pirmajā mirklī biedējoša, tagad sāka mani uzjautrināt. Un es iztēlojos, ka viņš jau sēd te, es tikai neredzu viņu, jo istabā ir tik tumšs, taču viņš te sēd, izstiepis kājas, galvu ar atglaustajiem gaišajiem matiem drusku piešķiebis sāņus, pītais atzveltnis čīkst un krakšķ zem varenā auguma svara, un kamīna liesmas atspīd garajos, spoži viksētajos zābakos.

"Nu, Arkādij Fjodorovič," es uzrunāju ēnu atzveltnī, "šodien jūs vis neesat pārāk runīgs. Jau piecas minūtes esat šeit, bet sēžat un klusējat kā ūpis tumšā naktī."

"Piecas minūtes?" liku ēnu tēlam atbildēt. "Šeit es esmu jau daudz ilgāk, dakter, un vēroju jūs. Jūs esat nepacietīgs, acīmredzot kaut ko gaidāt, un laiks jums velkas pārāk gausi."

Es pamāju ar galvu.

"Jā, laikam ir divējādi apavi," ēnu tēls turpināja, "vienos tas klibo, otros auļo. Un šodien, šajā istabā, laiks ir āvies klibojamos apavos un neparko negrib iet uz priekšu."

"Jums taisnība, Arkādij Fjodorovič," es nopūtos. "Tik gausi rit stundas."

"Un jūs neesat pieradis gaidīt, dakter, tas ir slikti. Es, redziet, es gan esmu iemācījies gaidīt. Ierazdamies šeit, domāju: nu, cik ilgi sarkanie paliks Krievijā? Gadiņu vai divus, ilgāk tak ne. Un es gaidīju. Bet tagad, pēc tik daudziem gadiem, es zinu, ka termiņš tiem nav noteikts. Tie paliks mūžīgi mūžos, un es gaidu bez cerībām. Vai ari jūs, dakter, gaidāt bez cerībām?"

"Nē," es strupi un pikti attraucu.

"Tātad jūs gaidāt sievieti," krievs noteica. "Protams. Man būtu vajadzējis saprast uzreiz. Mistisks apgaismojums, uz galda āboli, šokolāde, kārba ar kaut ko iekšā un pat dateles, arī liķieriti es redzu. Trūkst tikai rožu."

Viņš pacēla plaukstu pie mutes un sāka klepot.

"Uz galda būtu jāstāv Delftas vāzei ar baltām rozēm," viņš turpināja. "Vai jums tā neliekas, dakter?"

"Ak, klusējiet, Arkādij Fjodorovič," es saīdzis atteicu. "Kas jums tur daļas?"

"Manis pēc, lai to rožu nav, tikai nesāciet niknoties," vārdi no atzveltņa dziļumiem skanēja samtainā, dziedošā intonācijā. "Starp citu, tiešām - kam vajadzīgas rozes? Banāli ziedi bez kāda rakstura, - tātad jūs sagaidīsiet viņu bez rozēm. Paskat tikai! Šeit, šajā nomaļajā kaktā, šajā Dieva aizmirstajā ciemā viņš gaida ciemos sievieti! Jā, kam laime sviežas, tam laime nāk. Patiesi - te ir viena, tik daiļa un slaida kā svētā Dievmāte, āda viņai tik balta kā ābeļziedi. Un, kad viņa runā, ir tā, it kā zemi glāstītu pavasara vējš. Vai jūs, dakter, galu galā gaidāt viņu?"

"Varbūt," es atbildēju.

Kņazu Praksatinu atkal sagrāba klepus lēkme. Viņš piebīdīja krēslu mazliet tuvāk kamīnam.

"Tad jūs gaidāt bez cerībām," viņš sacīja. "Viņa nenāks. Arī es gaidīju, veselu gadu gaidīju, bet viņa neatnāca."

"Domāju gan, ka pie jums viņa neatnāca," es noteicu, iesmējos un nobrīnījos par to, cik naidīgi un ļauni skan mani smiekli.

"Un jums šķiet, ka pie jums viņa atnāks?" viņš attrauca. "Bet, lūdzu, var jau but — to mēs redzēsim. Es palikšu šeit, gaidīšu kopā ar jums un labprāt pārliecināšos pats savām acīm."

"Paliksiet?" es iesaucos. "Kas jums nāk prātā? Jums jāiet mājās, jūs taču esat slims, jūs klepojat."

"Ak tāpēc? Gan jau nenomiršu no šā klepus. Cikos tad jūs viņu gaidāt?"

"Arkādij Fjodorovič!" es stingrā tonī sacīju. "Tagad pietiek. Jūs šeit esat lieks. Jūs iesiet - un tūdaļ pat. Pilnīgi skaidri zinu, ka jūs tagad iesiet prom."

Viņš neizkustējās no atzveltņa. Kamīnā uzplaiksnīja liesmas, un vienu sekundi man šķita, ka redzu viņa seju.

"Ak tā? Jūs to zināt?" viņš teica. "Zināt pilnīgi skaidri? Varbūt pat draudat man? Taču šādi jūs neko nepanāksiet, tikpat labi jūs varētu censties ar rīkstes sitieniem nocirst koku. Ar ko jūs, dakter, gribat man draudēt?"

"Nemaz negribu jums draudēt," es atbildēju. "Jūs, Arkādij Fjodorovič, iesiet prom vienkārši tāpēc, ka esat džentlmenis."

"Jā," krievs pēc brīža sacīja. "Kā džentlmenim man tagad tiešām būtu jāiet prom. Bet vai arī jūs, dakter, reizēm nejūtat dvēselē atkarpi: nu, bet tieši tagad neparko?! Pateikšu jums patiesību: es esmu greizsirdīgs, gluži slims no greizsirdības, un neizsakāmi ciešu. Man būtu jāiet prom un tomēr ir jāpaliek. Es gribu zināt, dakter, kas pie jums atnāks."

"Attopieties taču, Arkādij Fjodorovič!" es viņu vārdoju. "Jūs nudien nerunājat nopietni. Jūs neesat greizsirdīgs, un jums nav arī iemesla greizsirdībai. Ejiet mierīgi mājās, es negaidu to, par kuru jūs runājat."

"Ak, kaut jel jūs teiktu patiesību!" viņš nopūtās. "Bet jūs nesakāt patiesību, to es redzu pēc acīm. Paklausieties - izteikšu jums priekšlikumu. Mēs esam vīrieši, vai nav tiesa, kultūras cilvēki, kurus liktenis atvedis te, uz šo nomali, un tomēr - kultūras cilvēki, tāpēc šo lietu nokārtosim bez strīda un godīgi. Te man ir kāršu kava. Tas, kurš izvilks lielāku kārti, paliks, bet otrs ies prom un vairs neatgriezīsies. Vai tas jums būtu pa prātam?"

"Tātad duelis? Amerikāņu duelis?"

"Kāpēc jūs saucat to par dueli? Es jau nesaku, ka zaudētājam noteikti tūlīt jāielaiž sev pierē lode. Viņš vienkārši aizies un vairs neatgriezīsies. Duelis? Maza spēlīte uz pieticīgu likmi, nekas vairāk."

"To jūs saucat par pieticīgu likmi? Nu labi, manis pēc, esmu ar mieru. Bet ir pārāk tumšs, es jau nemaz nesaredzu kārtis. Pagaidiet - iedegšu gaismu."

"Nē! Nededziet gaismu!" viņš iesaucās. "Kālab gan? Tas ir gluži lieki. Jūs jau arī esat greizsirdīgs tieši tāpat kā es, un greizsirdībai ir kaķa acis. Mēs abi lieliski redzam tumsā. Tagad es izvilkšu vienu kārti, - tā, esmu izvilcis pīķa kalpu, redziet, un tagad velciet jūs."

"Es neko neredzu, tātad šķiet, ka tomēr neesmu greizsirdīgs," es iesmējos. "Bet jūs - man liekas, jums diez kā nepatīk gaisma. Un varu derēt - ja tagad pagriezīšu gaismas slēdzi, jūs būsiet nozudis. Tātad tagad es iedegšu gaismu, riskēdams ar to, ka mūsu mazā saruna būs galā."

"Dedziet vien to gaismu!" viņš uzkliedza. "Mēģiniet vien, bet tas neizdosies. īssavienojums, dakter! īssavienojums!"

"Velns!" man paspruka. "Tā tik vēl trūka."

Es meklēju slēdzi un nespēju to atrast, apgāzu krēslu un ar pieri uzgrūdos grāmatplauktam. "Nepūlieties! īssavienojums!" smējās krievs, un viņa smiekli pārgāja klepus lēkmē. Te es beidzot atradu slēdzi, un istabā iedegās gaisma.

Izslējos, izstaipījos un pieliku plaukstu pie sāpošās pieres. Gaisma mani žilbināja.

- Jau projām, Arkādij Fjodorovič? - es iesaucos un pārlaidu skatienu istabai. - Žēl gan. Tātad tagad jūs neuzzināsiet, kas šovakar atnāks pie manis. Kāpēc jums pēkšņi bija tā jāsteidzas? Tā jāaiziet sans adieu[11], - man brīnums par jums, tās taču nav sabiedrības cilvēka manieres. Jā, - nu tad arlabunakti, dusiet saldi, pārāk nelauziet galvu par…

Es apklusu. Sāka zvanīt torņa pulkstenis, es nekustīgi stāvēju un skaitīju dziestošās zvana skaņas, pulkstenis bija deviņi.

Astoņpadsmitā nodaļa

Pulkstenis nosita deviņi, bet viņas vēl nebija. Atvēru logu un izliecos ārā - valdīja klusums, nebija dzirdams ne kluss solis, ne sniega gurkstoņa, miglā neslīdēja neviena ēna. "Kāpēc viņa nenāk?" es apjucis jautāju sev. "Kas noticis? Kas, Dieva dēļ, var būt noticis?" Un te es atcerējos, ka mājā nav citrona, par visu biju padomājis, tikai ne par citronu pie tējas. Bodīte jau bija ciet, vajadzēja iet uz viesnīcas restorānu, - bet kādēļ? Viņa taču nenāca. - Varbūt viņa jau bijusi šeit un atradusi namdurvis aizslēgtas. Bet es taču biju uzdevis savai saimniecības vadītājai… man pašam būtu vajadzējis pārliecināties par to, vai namdurvis atstātas vaļā. Kāpēc es to nebiju pārbaudījis?

Aizmirsu aizvērt logu, tik ļoti tagad steidzos, noskrēju lejā pa kāpnēm, - nē, namdurvis nebija aizslēgtas. Gausi uzkāpu atpakaļ augšā, tur man pretī sitās aukstais nakts gaiss, uzmetu vēl vienu skatienu ielai un pēc tam aizvēru logu.

Ielēju sev glāzi konjaka, manīju, ka dreb rokas. "Mieru! Tikai mieru!" es sev teicu, apsēdos un sāku prātot. Kas bija noticis? Viņa bija aizmirsusi. Sēdēja mājās savā laboratorijā un strādādama bija aizmirsusi dienu un stundu. Varbūt, juzdamās pārāk nogurusi, bija atlaidusies uz dīvāna, lai mazliet atpūstos, un aizmigusi. Vai varbūt… Varbūt nemaz negribēja nākt. Pārsteidzīgi dots solījums - vai tāds ir jāpilda? Kādēļ? Kas tad es viņai biju? - Kas es viņai biju? - "Vai tu domā, ka es šeit vēl spētu izturēt bez tevis?" viņa bija man teikusi. Taču tas bija noticis pirms divām dienām, un divās dienās sievietei var mainīties tik daudz kas!

Es atkal pielēju glāzi, - tas bija jau trešais konjaks. Šovakar gribēju dzert, līdz pudelē vairs nebūs ne lāses, līdz Bibiša un visa pasaule man kļūs vienaldzīga. - Varbūt biju netaisns pret viņu, viņa nebija aizmirsusi, bet pēdējā mirklī radies kāds šķērslis, barons licis viņu pasaukt vai arī viņa satikusi baronu ceļā pie manis. - Vēl vienu konjaku! Uz tavu veselību, Bibiša, kaut gan tu neesi atnākusi, velns parāvis, es tomēr mīlu tevi - diemžēl - un nespēju to mainīt. Kad ieraudzīšu tevi rīt… Varbūt viņa ir slima, guļ gultā un kaist drudzī. Bet tad taču būtu atsūtījusi man ziņu! Ar to pašu puisēnu, kurš jau reiz bijis pie manis. "Jūs dusmojaties uz mani, un es nezinu, kāpēc. Nabaga Bibiša!" - tā toreiz bija rakstīts zīmītē. Bet šodien? Ko viņa man rakstīs šodien? "Negaidiet mani vairs. Vai Jūs visā nopietnībā ticējāt, ka atnākšu pie Jums?" Tūdaļ viņš būs klāt: "Labvakar, to jums sūta jaunkundze." Vēl vienu konjaku. Tas palīdz. Visu nakti es —

Pie durvīm klauvēja.

Tas ir viņš. Tas ir puisēns, atnesis zīmīti. Bibiša ir slima. Nē, nav slima, taču negrib nākt. Nē, viņa labprāt atnāktu, bet nevar, pie viņas ir barons. - Iekšā! - es aizsmakušā balsī uzsaucu un novērsos, negribēju skatīties.

-     Labvakar, - sacīja Bibiša. - 0, te smaržo pēc ceptiem āboliem, cik jauki, tas man patīk. Nu? Es taču neliku jums ilgi gaidīt - vai ne?

Es raudzījos uz Bibišu, viņa mētelī un sniega zābakos stāvēja vaļējās durvīs, es paskatījos pulkstenī, tas rādīja trīs minūtes pāri deviņiem.

Viņa sniedza man roku skūpstam.

-     Patiešām - pati brīnos par savu precizitāti. Parasti tas nemaz nav manā dabā. Ak tad tā jūs dzīvojat. Reizēm esmu prātojusi, kā gan izskatās istaba, kurā jūs mitināties.

Palīdzēju viņai novilkt mēteli.

-     Neskatieties apkārt, Bibiša, - es lūdzu, un sirds man sitās kā negudra. - Šeit ir tik drūmi. Šī istaba…

Viņa man uzsmaidīja, viņai bija īpatna maniere smaidīt ar acīm un pat nāsīm.

-    Jā, - viņa teica, - var redzēt, ka šajā istabā vēl neesat uzņēmis ciemos daudz dāmu. Vai varbūt tomēr? Viešņas no Rēdas? Vai pat no Osnabrikas? - Gaisma ir drusku par spilgtu, varat to nodzēst, pietiks ar galda lampu, - jā, tā ir labi.

Es uzliku uz galda tējmašlnu un aizdedzu spirtu. Mēs abi jutām mulsumu, bet centāmies, lai tas nav manāms.

-     Vai ārā ir auksti? - es iejautājos, lai kaut ko sacītu.

-     Jā. Tas ir - nezinu. Varbūt. Nepievērsu tam uzmanību. Man bija bail, es skrēju.

-    Jums bija bail?

-Jā, tiešām. Cik muļķīgi. Kad mājās aizslēdzu aiz sevis durvis, man bija tik viegla sirds. Bet pēc tam! Šis ceļš uz šejieni, pa tumsu! Man kļuva bail. Pat īsais ceļš likās tik šausmīgi garš.

-       Man nebūtu vajadzējis ļaut, lai nākat vienatnē, - es teicu.

Viņa paraustīja plecus.

-     Un bail man ir vēl tagad, - viņa atzinās. - Vai neviens nevar te ienākt? Ja tagad kāds pacients…

-     Ap šo laiku tas nav pārāk ticami, - es atbildēju. - Bet, ja kāds atnāks, tad pazvanīs lejā pie durvīm. Šeit, augšā, es viņu nemaz nelaidīšu.

Viņa aizsmēķēja cigareti.

-     Iedzersim tēju, papļāpāsim, un tad es iešu, - viņa paziņoja.

Es klusēju. Viņa lūkojās zilajā spirta plītiņas liesmā. Skroderim lejasstāvā atkal uznāca klepus lēkme.

Bibiša satrūkās.

-     Kas tur ir? - viņa jautāja.

-     Tas ir mājas saimnieks. Viņam ir viegls bronhīts.

-     Vai tā ies visu nakti? - viņa apvaicājās.

-     Nē. Ja viņš neaizmigs, nokāpšu lejā un iedošu viņam kodelnu vai kādu citu līdzekli.

Likās, Bibišu kaut kas kaitina.

-     Tiešām nesaprotu, kādēļ esmu atnākusi, - viņa sacīja. - Varbūt varat man to pateikt? Jā, skatieties vien, apskatiet mani kārtīgi. Ko jūs patiesībā gaidāt? Ka kritīšu jums ap kaklu? Pat ne labvakaru neesat man lāgā novēlējis.

Es noliecos pār viņu un apliku roku viņai ap pleciem. Taču viņa vairījās, liedza skūpstu, atgrūda mani nost.

-     Bibiša! - es iesaucos izbrīnījies un mazliet aizskarts.

-    Jā? Es vēl arvien esmu tā pati, - viņa smējās.

-      Arvien vēl tā pati Bibiša. Jūs nu gan esat neveikls! Saplēsāt man kleitu. Vai jums nebūtu drusku zila zīda? Nē. Kur gan lai jums rastos zils zīds.

Piedāvājos noiet lejā pie skrodera un paprasīt zilu zīdu. Bibiša piekrita.

-     Ejiet, - viņa sacīja. - Bet nepalieciet prom pārāk ilgi. Man ir bail, jā, tiešām, vienatnē es baidos. Aizslēgšu aiz jums durvis. Jums būs jāpieklauvē un jāapliecina, ka tas esat jūs, citādi nevēršu vaļā.

Atgriezies atradu durvis neaizslēgtas. Iegāju istabā.

Bibiša stāvēja pie spoguļa un kārtoja matus. Viņas kleita bija noklāta uz dīvāna. Plecos viņa bija vaļīgi uzmetusi sarkaniem izšuvumiem rotātu kimono, nemaz nebiju pamanījis, ka viņa tādu atnesusi līdzi. Spogulis rādīja viņas skaidro, skaisto, mierīgo un apņēmības pilno seju.

-     Tā, - viņa noteica, neatskatīdamās uz mani.

-     Tagad jūs drīkstat novēlēt man labvakaru.

Saņēmu plaukstās Bibišas seju un paliecu atpakaļ viņas galvu. Viņa izdvesa vaidu, varbūt biju rīkojies par strauju. Tas bija sāpīgs un mežonīgs skūpsts, kurā atradām viens otru.

-     Tu atbrauci un izpostīji manu mieru, - Bibiša sūdzējās, kad beidzot atlaidos no viņas lūpām. - Tev ir tādas acis. Vai tu vienmēr tik viegli panāc savu pie sievietēm? Kad tu uz kādu paskaties… Vai tu vispār mani mīli?

-     Vai tu to nejūti, Bibiša?

-     Jā, bet gribu to arī dzirdēt. Nē, nesaki to man. Pasaki labāk - kur tu dzīvoji visu šo gadu, kurā mēs neredzējāmies? Vai tev bija mīļākā? Skaista? Skaistāka par mani? Jā? Nē? Tiešām ne? Bet tāpēc jau nevajag mitēties mani skūpstīt. Var atbildēt un skūpstīties reizē, - vai tomēr nevar?

Viņa aizvēra acis un ļāvās maniem skūpstiem, kimono noslīdēja no pleciem, un man cauri izskrēja laimes trīsas, kad šādi turēju viņu savās skavās.

Pret ritu, kad sāka aust gaisma, mana mīļotā mani atstāja. Nedrīkstēju viņu pavadīt. Priekšnamā, tumšajā stūri starp kāpnēm un drēbnieku darbnīcas durvīm, mēs atvadījāmies.

-     Jā, es drīz atnākšu, - viņa teica un pieglaudās man klāt. - Nē, rit ne. Tuvākajās dienās mums būs daudz darba, bet, kad tas būs padarīts, - es nelikšu tev gaidīt. Man taču tik labprāt gribētos vēl palikt, bet - jāiet mājās, jāiet drīz, kaķis pienu izēdis. Nē, muļķīti, man nav kaķa, tā ir tāda bērnu dziesmiņa. Ja tagad kādu sastapšu, tad teikšu, ka biju pastaigāties. Vai man noticēs? Un, ja ne, - man vienalga. Noskūpsti mani vēlreiz. Paklau, kā tu zini, ka bērnibā mani sauca par Bibišu, - vai esmu tev to teikusi? Mums jāredzas jau šodien. Ja nāksi garām, pieklauvē man pie loga. Vēl vienu skūpstu! Un tagad —

Noraudzījos, kā viņa sīkiem, piesardzīgiem solīšiem aiziet pa sniegu. Vienu reizi atskatījās un pamāja man. Kad viņa nozuda, es devos augšā uz savu istabu. Manī valdīja prieka pilns nemiers, vēl nekad nebiju tā juties. Likās, it kā tagad tūdaļ būtu jāsāk kaut kas pilnīgi jauns - piemēram, jāmācās jāt vai jāķeras pie zinātniska darba, vai vismaz vienatnē kādu stundu jābrien pa sniegu.

Pēc tam, pulksten deviņos, man sākās diena, sākās tieši tāpat kā visas iepriekšējās, it kā šajā naktī nekas nebūtu noticis. Ieradās pirmais pacients - vīrs ar nei- ralģiskajām sāpēm. Sveicināju viņu ar neviltotu atkalredzēšanās prieku un arī zināmu aizkustinājumu. Biju aizsūtījis viņu prom, jo gaidīju Bibišu, un nu, kad viņa aizgājusi, viņš atkal bija klāt. Sagaidīju viņu kā mīļu, vecu draugu.

- Nu, kā pavadījāt nakti? Stāstiet! - es aicināju un piedāvāju viņam cigāru, cepumus, dateles un glāzi liķiera.

Deviņpadsmitā nodaļa

Nākamajās dienās man neizdevās satikt Bibišu vienatnē. Ikreiz, kad gāju garām mācitājmājai, pie viņas laboratorijā bija brīvkungs fon Malhīns. Ieskatījies pa logu, lampas gaismā redzēju viņa šauro galvu ar augsto pieri un iesirmajiem deniņiem, viņš turēja rokā mēģeni vai ari kopā ar Bibišu stāvēja pie cilindriska stikla trauka, kurš atgādināja Soksleta ekstrakcijas aparātu. Reiz, kad laboratorijā bija tumšs, redzēju Bibišu blakusistabā pie rakstāmmašīnas, un viņš laikam soļoja šurpu turpu un diktēja, viņu es neredzēju, redzēju tikai viņa ēnu slīdam pa sienu un grīdu.

Barons vienmēr atradās pie viņas, viņai neatlika laika man, taču tas mani vairs neuztrauca. Nakts, kurā viņa kļuva par manu mīļāko, bija manī šo to mainījusi. Ja iepriekš biju slims, tad tagad jutos veselāks. Plosošās šaubas bija pagaisušas, mani vairs nemocīja mūžīgi mainīgie noskaņojumi. Bibišu es mīlēju varbūt pat vairāk nekā jebkad agrāk, mīlēju viņu tā, kā mīlu šodien. Taču manī tagad valdīja liels miers, es jutos kā alpīnists, kas pēc nebeidzamiem pūliņiem un briesmām pievārējis stāvu klintssienu un tagad guļ saulē apreibis, laimīgs un pašpaļāvības pilns. Šādi gaidīšanas laiks bija viegli panesams. Es zināju, ka Bibiša atgriezīsies, līdzko būs pabeigts viņas darbs. Un, kad savā istabā jutos vientuļš, kad trauksmaini ilgojos pēc viņas, manas domas atgriezās pie tās nakts.

Arī man šajās dienās bija vairāk darba nekā iepriekš. Ciemā bija divi difterijas gadījumi, turklāt es bažījos par mazās Elzijas stāvokli. Viņa bija pārcietusi šarlaku. Ada vairs nezvīņojās, taču trauslais organisms bija novājināts, bērnam vajadzēja gaisa pārmaiņu, man likās ieteicama ilgāka uzturēšanās mazāk skarbā klimatā. Par to bija jāapspriežas ar brīvkungu fon Malhīnu, kuram plānu īstenošana atstāja tik maz laika rūpēm par meitiņu.

Es nācu no mežsarga mājas, bija sestdiena, - kopš tās nu ir aizritējusi nedēļa. Pirms nedēļas es Morvēdē gāju pa ciema ielu, meklēdams baronu. Ciema ļaudis mazos pulciņos stāvēja pie "Brieža" viesnīcas un pie bodītes, vīri un sievas - visi, kas nesēdēja mājās un nemizoja kartupeļus. Zemnieki bija mazrunīgi kā allaž, taču gurdajās, vēja ārdētajās un rūpju sagrumbotajās sejās vīdēja tādas kā nemierīgas gaidas. Tie noraudzījās pakaļ ar alus mucām piekrautām ragavām, kas lēnām brauca uz kungu mājas pusi, blakus soļoja kučieris, plīkšķinādams pātagu. Bodnieks bez kādas prasīšanas tūdaļ man paskaidroja, ka barons par godu savai vārdadienai ielūdzis visu ciemu uz muižu. Saimniekiem un rentniekiem kungu mājā esot sagatavota lielā dārza zāle, laukstrādniekus un mežstrādniekus cienāšot saimes istabās pārvaldnieka mājas apakšstāvā. Mielastā būšot cūkas cepetis un desas ar skābiem kāpostiem, klāt divas glāzes degvīna katram un vēl alus, cik grib. Un no viņa, bodnieka, barona kungs esot nopircis veselu kasti piparkūku, ko izdāļāt ciema bērniem, lai arī tiem tiek kāds prieciņš. Agrākajos gados barona kungs nekad neesot bijis tik dāsns.

- Zemnieki runā, - bodnieks turpināja, - ka šodien par godu svētkiem barona kungs atlaidīšot dažiem vaļiniekiem rentes parādus. Tam gan es neticu. Kur tad paliek kārtība? Es pazīstu barona kungu, viņš jūt līdzi vienkāršajiem ļautiņiem, bet attiecībā uz rentes naudu vis nesaprot jokus, kārtībai jābūt, kā tad citādi? Tiklīdz ļaudis manīs, ka viņš vairs lāgā neseko rentes nomaksai… Kas ir, mazais puisi, vai tev tā jāsteidzas? Kas tev deg? Par trīsdesmit feniņiem pīpes tabaku vectēvam. Te tev būs tabaka, nepazaudē, pasveicini vectēvu no manis un tagad skrien, tik neapgāz baznīcas torni!

Tas tika teikts mazam puisēnam, kurš ar saviem grašiem bija nepacietīgi klaudzinājis pa leti, cenzdamies pārtraukt bodnieka runasplūdus.

Laboratorijā un arī blakusistabā bija tumšs. Es pieklauvēju pie loga, neviens neatsaucās, pieklauvēju vēlreiz un stiprāk, - viss palika kluss, neviens nenāca vērt vaļā. Man piezagās nepatīkama sajūta. Parasti Bibiša ap šo laiku vienmēr atradās laboratorijā. Vai viņa būtu aizbraukusi? Vai barons atkal nosūtījis viņu uz Berlīni? Varbūt šo pašu brīdi viņa zaļajā kadilakā brauc pār Osnabrikas stacijas laukumu? Nē, es sev teicu. Tas nav iespējams. Ja viņa postos aizbraukt, tad būtu to man pateikusi. Neaizbrauktu neatvadījusies pēc visa tā, kas starp mums noticis. Bet varbūt viņa ir pabeigusi darbu? Viņai ir izdevies atņemt preparātam smaku - tā bija pretīga smaka, man toreiz sametās pavisam nelabi -, un tagad viņi var veikt savu eksperimentu uz plašākas bāzes… Protams! Viss ciems šovakar ir ielūgts uz muižu. Divas glāzes degvīna katram un vēl alus, cik grib. Tātad preparāts nebūs alū, tā nevarētu nomērīt pareizo devu, ja jau katrs var dzert, cik grib. Tas būs degvīnā. Reizē ar degvīnu zemnieki iedzers narkotiku, ko Bibiša destilējusi no Dievmātes pļaukas. Rīt baznīca varbūt būs pilna ar dievlūdzējiem zemniekiem, - kāpēc mācītājs tam tik ļoti pretojas? Un rīt atnāks Bibiša, to viņa ir man apsolījusi. "Kad darbs būs padarīts, es nelikšu tev gaidīt," - tā viņa teica.

Biju nonācis muižā. Nesastapu nevienu, kuram varētu prasīt pēc barona. Droši vien visi kalpi noņēmās ar svētku priekšdarbiem dārza zālē un pārvaldnieka mājā. Iegāju hallē. Lampa nespodri apspīdēja divus cilvēkus, kas klusēdami sēdēja viens otram pretim ar kokgriezumiem rotātajos atzveltnes krēslos. Man ieejot, viens no tiem piecēlās, un es pazinu mācītāju.

- Labvakar, daktera kungs, - viņš sveicināja. - Meklējat barona kungu? Te viņš sēd un snauž. Jā, patiesi, ir iesnaudies sēdus, - tā es viņu atradu, atnācis uz šejieni. Arī man ir kas runājams ar viņu. Varat mierīgi nākt tuvāk, jūs viņu neuzmodināsiet. Viņš guļ taisnīgo miegā.

Bez trokšņa aizvēris aiz sevis durvis, uz pirkstgaliem tuvojos baronam. Viņš sēdēja, salīcis uz priekšu, galvu atbalstījis uz delma, elpa plūda vienmērīgi un rāmi. Viņa priekšā uz galda gulēja atvērta grāmata; lasot Lukiānu, viņu bija pieveicis nogurums.

-     Vai nav apbrīnojami, ka viņš spēj tik mierīgi gulēt? - mācītājs turpināja. - Nekāda baiļu, raižu vai šaubu ēna neaptumšo sapni šim vīram, kas uzkrāvis sev plecos tādu atbildības nastu.

-     Un jūs, cienīgtēv, nevēlaties dalīt šo atbildību ar viņu? - es klusi un stomīgi iejautājos. - Vai gan viss, ko viņš plāno, nenotiek Kristus baznīcas labā?

-     Nē, - mācītājs klusi un noteikti atbildēja. - Kristus baznīcai nav nekāda sakara ar šā vīra nolūkiem. Kristus baznīca ir būvēta uz Dieva visvarenības, nevis uz cilvēku prāta pamatiem. Cilvēks dzīvo zemes virsū tādēļ, lai no brīvas gribas godinātu Dievu, - vai tad jūs to nezināt?

Es neatbildēju. Hallē valdīja dziļš klusums, ko pārtrauca tikai gulētāja liegie elpas vilcieni.

-     Un kāpēc, cienīgtēv, jūs neesat aizliedzis saviem baznīcēniem nākt uz šejieni? - es vaicāju.

-     Esmu par to domājis, - viņš atteica. - Tomēr tas nelīdzētu, viņi nāktu šurp tik un tā. Viņi mani neklausa.

-    Ja vien šā vīra plānos nav iezagusies kāda kļūda, - es sacīju, - turpmāk Morvēdes zemnieki jūs klausīs.

Mācītājs paraudzījās manī un tad man garām paskatījās uz gulētāju atzveltnes krēslā.

-    Jūs tā domājat? - viņš jautāja. - Vai tad jūs pazīstat šejieniešus? Vai jūs, tik jauns būdams, vispār pazīstat cilvēkus? Es, jaunskungs, esmu novecojis savu zemnieku un mežstrādnieku vidū, pazīstu visus viņu rūpestus, pazīstu viņu domas, vēlmes, alkas, zinu, kas slepenībā notiek viņu dvēselēs. Man ir bail.

Viņš norādīja uz baronu.

- Redziet - es atnācu, lai vēlreiz runātu ar viņu. Nodomāju, ka varbūt pēdējā minūtē izdosies noskaņot viņu citādi, parādīt viņam atbildības šausmas, atturēt viņu. Un tad es te sēdēju - veselu pusstundu sēdēju viņam pretim un vēroju viņa miegu. Ja pār viņa seju būtu pārslīdējušas nemiera trīsas, ja no sapņa dzīlēm atskanētu vaids!… Bet paskatieties, cik mierīgi viņš guļ. Un cilvēks, kuram stundu pirms izšķiršanās ir tik mierīgs miegs, neklausās brīdinājumos. Man vairs nav ko viņam teikt. Es aizeju. Arlabunakti.

Arī es atstāju halli, kāpu augšup pa kāpņu pusloku, lai meklētu Bibišu.

Divdesmitā nodaļa

Mazajā salonā, kur brīvkungs fon Malhīns pēc maltītes mēdza dzert mokku un lasīt avīzi, es uzdūros Federiko un kņazam Praksatinam. Abi sēdēja pie kāršu galda. Kad gāju iekšā, Praksatins draudzīgi un mazliet izklaidīgi pamāja man ar galvu un vairāk nelikās par mani zinis. Turpretī Federiko pār kārtīm cieši skatījās manī; viņš zināja, ka nāku no mežsarga mājas. Parasti biju atnesis viņam kādu ziņu par mazo Elziju: ka viņai klājas labāk vai ka viņa apjautājusies par Federiko. Taču šoreiz es klusēju. Domāju par to, ka biju gribējis ieteikt baronam sūtīt meitenīti uz dienvidiem, - taču tagad man pēkšņi šķita, ka tas ir nevis ārstniecisks pasākums, kura nepieciešamībai ticu, bet gan nekrietna nodevība pret Federiko. Redzot šīs lielās, īriszilās acis jautājoši pievērstas man, es kļuvu nedrošs. Izvairījos no tām un izlikos, ka ieinteresēti noraugos kāršu spēlē.

Nezinu, kādu spēli abi spēlēja, bet drīz ievēroju, ka tās norise nav pa prātam krievam, jo viņš izskatījās īgns un pavadīja partijas atsevišķās fāzes ar dusmīgiem izsaucieniem krievu un vācu valodā.

Piepeši viņš nosvieda kārtis uz galda.

-     To es nespēju saprast! - viņš iesaucās. - Vakar, Federiko, jūs nespējāt vinnēt nevienā vienīgā partijā, bet šodien pēkšņi esat kļuvis par meistaru, spēlējat pavisam citādi, izmantojat pret mani pat tādus trikus, kurus neesmu jums mācījis, un es pat esmu atdevis jums vekseli, ko vakar man paspēlējāt. Te kaut kas nav kārtībā. Tagad, Federiko, neskatieties uz dakteri - skatieties acis man! Sakiet patiesību: kas jums iemācījis šos trikus?

-     Neviens nav mācījis man trikus, - Federiko atbildēja. - Es pa nakti apdomāju, kā jāspēlē, lai jūs uzveiktu.

-     Jūs pa nakti apdomājāt! - krievs sašutis sauca. - Bet jums nekas nav jāapdomā, tā jūs sagādājat sev neatļautu priekšrocību. Tu paskat! Lapsa izliekas par aizmigušu, bet patiesībā skaita vistas. Tā nav godīgi, Federiko. Džentlmeņu vidū nav pieņemts apdomāt un slepeni izgudrot trikus.

-     To es nezināju, - Federiko sacīja.

Krievs pievērsās man.

-     Tagad jūs varbūt nospriedīsiet, dakter, - viņš teica, sajaukdams un no jauna izdalīdams kārtis, - ka es spēlēju kārtis ar Federiko sava prieka pēc, lai īsinātu laiku vai pat laimētu naudu. Tāds viedoklis, dakter, būtu pilnīgi aplams. Esmu uzņēmies uzdevumu izglītot viņa garu un vedināt to uz dižajām problēmām, kuras vienīgās apmierina domātājus, jo man, dakter, ir ļoti stipra nosliece uz filozofiju, es nemitīgi prātoju par vissarežģītākajiem jautājumiem, piemēram, par bezgalīgās telpas robežām, šī problēma nodarbina mani dienu un nakti. Taču, iekams uzdrīkstos ķerties pie sava uzdevuma, Federiko man vispirms jāiepazīstina ar loģiskās domāšanas likumiem. Tam man kalpo kāršu spēle. Es spēlēju ar viņu katru dienu, patērēju tam daudz laika. Turklāt mani vada arī audzinošs nolūks. Es strādāju pie tā, lai Federiko apniktu spēlēt, varbūt jau pēc gada viņš vairs pat nespēs skatīties uz kārtīm. Es iepotēju viņam patiesu pretīgumu pret jebkādām kāršu spēlēm. Un tādējādi pasargāju viņu no briesmām, no kurām pats ne vienmēr esmu izvairījies. Man kļūst skumji, dakter, domājot par savu pagājušo dzīvi. Visu zaudēto var atrast, tikai pazaudēto laiku vairs ne. Piedevām es apvienoju šos vingrinājumus ar sarunām franču valodā.

Viņš bija izdalījis kārtis un uzrunāja Federiko:

-     Mais vous etes dans Ies nuages, mon cher. A quoi son- gez-vous? Prenez vous cartes, s'il vous plait! Vous ētes le premier ā jouer.[12]

Federiko paņēma kārtis un nolaida tās atkal. Tad paraudzījās uz mani.

-    Jūs, dakter, izskatāties tā, it kā gribētu man kaut ko teikt.

Es papurināju galvu.

-     Vai arī - it kā gribētu man kaut ko noklusēt. Jā, tieši tā. Jūs man kaut ko noklusējat.

Viņa baiļpilni pētošās acis mani apmulsināja.

-     Biju nodomājis nogaidīt, - es iesāku. - Gribēju to pateikt jums tikai rīt. Taču ja jau jūs jautājat… Uzskatu par nepieciešamu, lai mazā Elzija…

Likās, viņš ir uzminējis, ko grasos paziņot. No viņa sejas nozuda bailīgais saspringums, to nomainīja naids, tāds naids, kādu vēl nekad nebiju redzējis neviena cilvēka sejā. Es izbijos, kļuvu par gļēvuli šā zēna skatiena priekšā.

-     Uzskatu par nepieciešamu, lai mazā Elzija vēl kādu laiku paliek izolēta, - es izlaboju savu sakāmo. - Man vairs nav iebildumu pret to, ka jūs viņu apmeklējat.

Viņš lūkojās manī vispirms ar neuzticēšanos, pēc tam izbrīnījies, tad apjucis un visbeidzot starojošs.

-     Es drīkstu iet pie viņas? - Federiko iesaucās. - Jūs atļaujat? Un es uzskatīju jūs par savu ienaidnieku. Jūs atbrīvojat mani no dotā vārda? Es jums pateicos. Sniedziet man roku. Es jums pateicos. Un tagad es iešu.

-     Šodien vēl neejiet, - es lūdzu. - Viņa guļ. Jūs viņu uzmodināsiet.

-     Nē, neuzmodināšu. Neraizējieties. Pavisam klusu ieiešu viņas istabā un pavisam klusu iziešu ārā. Pat neelpošu. Gribu tikai redzēt viņu.

Pēkšņi pār zēna seju pārlaidās ēna.

-     Vai neteiksiet manam tēvam, ka esmu aizgājis pie Elzijas?

-     Nē. Es jūs nenodošu.

-     Saprotiet - ja tēvs to uzzinās… Viņš jau reiz man draudēja, ka aizvedīs Elziju uz Šveici vai Angliju. Bet es nespētu bez viņas dzīvot.

-     Ak, jūs spētu gan, - krievs nomurmināja. - Pat pilnīgi noteikti jūs spētu bez viņas dzīvot.

-    Jūsu tēvs to neuzzinās, - es apsolīju un atteicos no domas sūtīt slimo bērnu uz dienvidiem. "Viņa izveseļosies ari tepat," centos sev iestāstīt, lai atvieglotu sirdsapziņu, "varbūt tieši meža gaiss nāk viņai par labu, un pēc pāris nedēļām būs pavasaris."

Federiko pievērsās krievam.

-     Tagad es iešu, Arkādij Fjodorovič. Jūs dzirdējāt, dakteris atbrīvoja mani no dotā vārda. Palieciet sveiks. Man žēl, ka jūs sadusmoju. Rīt, Arkādij Fjodorovič, došu jums revanšu.

Viņš devās prom, un krievs aizkaitināts noskatījās viņam pakaļ. Tad sāka izteikt man pārmetumus:

-     Taisni tagad, spēles laikā, jums to vajadzēja pateikt? Nudien, varējāt vēl pagaidīt. Ko prātīgu tagad vairs var iesākt? Itin neko. Pulkstenis ir astoņi. Man tiešām neatliek nekas cits kā vien iet lejā un parūpēties par mūsu viesiem.

Atgriezies hallē, es sastapu Bibišu. Viņa bija viena.

Viņa pietrūkās kājās, pieskrēja man klāt un satvēra mani aiz plaukstas locītavas ar tādu kustību, kāda bija raksturīga vienīgi viņai.

-     Kur tu biji? - viņa sauca. - Es visur tevi izmeklējos, meklēju stundām ilgi. Esmu tikusi galā, vai dzirdi? Mūsu darbs ir galā. Dienām ilgi neesmu tevi redzējusi - vai tu vispār domāji par mani? Es tev droši vien vairs neko nenozīmēju, jā? Nu - ko tu gaidi? Vai man varbūt jālūdz tev skūpsts? Paldies. Ļoti laipni. Jā, tu drīksti noskūpstīt mani vēlreiz. Viņš aizgāja, bet gan jau es atkal ar viņu izlīgšu.

Sākumā neaptvēru, ka tagad viņa runā par brīvkungu fon Malhīnu.

-     Es ar viņu sastrīdējos. Ļoti nopietnā diskusijā. Ar ko? Ar baronu es sastrīdējos. Narkotikas dēļ. Viņš uzskatīja, ka mums abiem - viņam un man - tā nav jāiedzer. Mēs esot vadoņi, viņš teica, mums esot bezkaislīgi un ar skaidru galvu jāstāv visam pāri, mūsu uzdevums esot vadīt, nevis tikt aizrautiem līdzi. Par to mēs sastrīdējāmies. Es teicu, ka stāvēt visam pāri nozīmē palikt ārpus visa un ka tieši viņam kā vadonim ir jājūt tāpat, kā jūt pūlis, un jādomā tāpat, kā domā pūlis. Es nespēju pārliecināt viņu un viņš - mani. Viņš bija drusku nelāgā omā, kad mani atstāja.

-     Un tu dzersi to narkotiku, Bibiša? - es jautāju.

-     Nāc apsēdies! - viņa aicināja un novilka mani sev blakus uz soliņa pie kamīna. - Mīļotais, es jau esmu to iedzērusi. Ja gribi mani brīdināt, ir jau par vēlu. Tā man bija jāiedzer. Saproti taču mani. Zini, es neesmu īpaši laimīgs cilvēks - varbūt tieši tāpēc, ka esmu zaudējusi ticību. Un es vēlos, kaut atkal spētu lūgt Dievu, kā lūdzu bērnībā. Kopš nošāva manu tēvu… tu to nezini? Es tev neesmu stāstījusi? Kad Grieķijā pasludināja republiku, toreiz… Nē, ne ielu cīņās. Viņu notiesāja un nošāva pēc kara laika likumiem. Viņš bija karaļa adjutants. No mājas, kurā dzīvojām, mēs varējām sadzirdēt šāvienus un bungu rīboņu. Kopš tās dienas es vairs neesmu lūgusi Dievu. Esmu ticējusi vienīgi zinātnei un nevis Dievam.

Un es vēlos, kaut atkal spētu lūgties, vēlos atgūt savu bērnības ticību, - vai tagad tu mani saproti?

Bridi mēs abi klusējām. Bibiša pieglaudās man klāt.

-     Es šodien biju pie tevis, vai tu to zini? - viņa pēkšņi ierunājās. - Biju pie tevis un meklēju tevi, pilnīgi viena sēdēju tavā istabā. Biju taču apsolījusi tev, ka atnākšu, tiklīdz darbs būs pabeigts. Baidījos ne pa jokam, tomēr uzskrēju augšā pa kāpnēm un gaidīju tavā istabā. Tavs saimnieks joprojām klepo, kā klepojis. Kāpēc tavā istabā vienmēr ož pēc hloroforma, tas tik ļoti gurdina. Uguns kamīnā un tāds klusums, - es gandrīz aizsnaudos. Un tu? Kur biji tu? Liki man gaidīt! Meklēji mani šeit? Meklēji visur, tikai savās mājās ne? Jocīgi.

Viņa atgāza galvu un iesmējās, smējās ar acīm un nāsīm.

-     Nē, šodien es vairs nenākšu, - viņa noteica. - Zini, esmu drusku nogurusi un drīz iešu mājās. Nē, nu netaisi tūlīt tik satriektu seju. Es atnākšu rīt. Deviņos? Nē, agrāk, daudz agrāk. Tiklīdz satumsīs. Atskanēs klauvējiens, un Bibiša būs klāt. Tev tikai jāgādā, lai pie tevis nav vairāk neviena. Bet rit taču ir svētdiena. Tu nezini, ka rīt ir svētdiena? Saki, kur tu īsti dzīvo? Var redzēt, ka tev klājas labi. Tikai sapnī vai tad, ja cilvēkam klājas labi, viņš nezina, kas patlaban par dienu.

Vēlu naktī es vēlreiz devos uz kungu māju.

Iegāju dārza zālē. Lielā telpa bija pārkurināta, man pretī biezos mākoņos sitās tabakas dūmi, oda pēc alus, atdzisušiem ēdieniem un pārāk daudziem cilvēkiem. Kaut kur vaimanāja ermoņikas. Zemnieki sēdēja pie alus un risināja mazliet skaļākas sarunas nekā parasti, šur tur pār galdu pārlidoja kāds joks, kuru es nesapratu. Sievas mudināja taisīties uz māju. Mans saimnieks skroderis piegāja pie manis kopā ar otru vīru, ko stādīja man priekšā kā savu svaini, un uzstāja, ka mums esot jāsadzer.

Baronu es nemanīju, ieraudzīju tikai kņazu Praksa- tinu. Viņš bija tas, kurš spēlēja ermoņikas. Sēdēja uz tukšas alus mucas starp zemnieku sievām, kuras blenza viņā izbrīnījušās un bez kādas saprašanas, un dziedāja tām krievu dziesmu par melnajiem huzāriem, kas dodas kaujā. Viņš vienīgais bija iedzēris par daudz.

Divdesmit pirmā nodaļa

Nākamajā dienā es gaidīju mājās un, kad manā istabā sāka tumst, noliku malā grāmatu, ko biju lasījis. Nejutu nepacietību, biju pārliecināts, ka Bibiša atnāks, un baudīju gaidīšanas laimi un vieglo satraukumu, kas manī trīsēja, - baudīju to, kā bauda saldu augli vai vecu, stipru, dārgu vīnu. Laiks ritēja, - lai rit! "Kaut kad," es sev teicu, "kad būs tumšs, pie durvīm atskanēs klauvējiens un Bibiša būs klāt."

"Bet kad īsti būs tumšs?" es prātoju. Istabā vēl arvien spēju saskatīt krēslu, galdu, spoguli un skapi, jā, saredzēju pat Šekspīra tēlus heliogravīrā pie sienas - karali, nerru, sievieti, kas lūdz aizstāvību, un eksotiskos sūtņus. Tātad vēl nebija tumšs. Brīdi neatņemdamies raudzījos attēlā, - nu aprises izplūda, saredzami palika vairs tikai karalis un nerrs, un tagad izgaisa arī tie, taču apzeltītais ietvars joprojām skaidri izcēlās uz sienas fona, skaidrāks par pašu gravīru, - pilnīgi tumšs nebija vēl aizvien.

Es neskatījos pulkstenī, - bija jau arī vienalga, cik tas rāda. Iespējams, seši vai varbūt pat jau septiņi, - nē, septiņi vēl nevarēja būt, jo starp pusseptiņiem un septiņiem saimniece man parasti atnesa vakariņas. Man nemaz negribējās ēst, es gulēju uz dīvāna un smēķēju, un tagad jau bija tik tumšs, ka vairs neredzēju cigaretes dūmus.

- Ir tumšs, Bibiša, - es skaļi noteicu. - Jau sen ir satumsis. Neviens neredzēs, ja tagad atnāksi pie manis. Un tagad tev jānāk, - dzirdi? Jānāk. Es tā gribu. Tu nedrīksti likt man gaidīt vēl ilgāk, - dzirdi? - Es sakodu zobus, aizturēju elpu un mēģināju koncentrēt domas uz to, ka Bibišai tagad jānāk, es to viņai pavēlēju. Tad es aizvēru acis un iztēlojos, kā viņa, manas gribas vadīta, iznāk no mācītājmājas un sīkiem, tramīgiem solīšiem šķērso piesnigušo ciema ielu. "Tā man nevajadzēja darīt," es sev sacīju. "Viņai bija jānāk brīvprātīgi." Jutos pilnīgi pārliecināts, ka tūdaļ, pēc nepilnas minūtes, viņa pieklauvēs pie durvīm. Nē! Viņai nebūs jāklauvē! Es atvēru durvis, gribēju dzirdēt viņas vieglos soļus uz čīkstošajiem koka pakāpieniem. Un, kamēr es stāvēju un ieklausījos, un gaidīju soļus, kas nenāca, baznīcas tornī sāka zvanīt pulkstenis.

Tātad tomēr tikai seši. Vēl taču nevar būt septiņi, citādi vakariņas jau atrastos manā istabā. Vai varbūt saimniece pirmo reizi būtu novēlojusies? Nebiju saskaitījis pulksteņa sitienus. Nu beidzot iededzu gaismu un ieskatījos pulkstenī.

Es satrūkos. Stundu rādītājs bija uz astoņiem.

Savādi: pirmajā mirklī es domāju tikai par savu saimnieci, satrūkos viņas dēļ. "Kas viņai noticis?" es sev jautāju. "Kāpēc viņa nav atnākusi? Ak, tas taču vienalga," es nospriedu, "kas man bēdas par skrodera sievu! Bibiša! Kur ir Bibiša? Kāpēc vēl nav klāt? Kas noticis ar Bibišu?"

Un tikai tagad uznāca bailes, īstās bailes.

Bibiša ir iedzērusi narkotiku. Kurš tad zina, kādas blakusparādības tā izraisa cilvēka organismā? Iepriekš taču netika veikti nekādi izmēģinājumi ar šo narkotiku - nē, viens tomēr bija, bet to es izbojāju. Mana vaina! Tā ir mana vaina, ja ar viņu kaut kas noticis. Varbūt viņa ir slima, viņu piemeklējusi sirdskaite, viņa sauc, bet neviens nedzird, viņai esmu vajadzīgs es, bet manis tur nav…

Un jau es biju uz ielas. Tieši toreiz man ceļā gadījās motociklists. Aina ar šo cilvēku, kas, pārmetis pār muguru divus nošautus zaķus, brauca pa ciema ielu un pie viesnīcas nolēca no motocikla, bija pirmā, kas pēc pamošanās atausa man atmiņā. Izvairīdamies no braucēja, es pakritu gar zemi. "Kur viņš ņēmis zaķus?" prātoju, celdamies kājās. "Patlaban zaķiem un irbēm taču ir saudzēšanas laiks." Ievēroju, ka vēl arvien turu rokā kabatas pulksteni, krītot biju saplēsis tam stikliņu. Noglabāju to kabatā un tad gāju tālāk.

Durvis, kas veda uz laboratoriju, bija vaļā, un es iegāju iekšā. Istabās valdīja tumsa un ledains aukstums. Iededzu gaismu. Bibišas nebija mājās.

Es atviegloti uzelpoju. Nē, Bibiša nebija slima, viņa bija tikai izgājusi. Manī sarosījās vāra cerība. Varbūt tagad viņa ir pie manis, atnākusi tūdaļ pēc manas aiziešanas, ari vakar viņa gaidīja manā mājā, kamēr es viņu visur meklēju.

Steigšus devos atpakaļ uz mājām, pukstošu sirdi kāpu augšup pa kāpnēm, lēnām, nu es vairs nesteidzos. Klusi atvēru durvis, gribēju pārsteigt Bibišu.

Viņas tur nebija. Atradu istabu tādu pašu, kādu biju pametis, tikai uguns kamīnā bija apdzisusi. Un nu mani pārņēma skumjas, es vairs neticēju, ka Bibiša vēl var atnākt. Kaut kas bija noticis, kaut kas bija liedzis viņai turēt solījumu. Bet kas? Kas varēja būt noticis?

Un, kamēr es, drebinādamies aiz aukstuma, drūmu domu mākts, stāvēju pie izdzisušā kamīna, man pēkšņi kaut kas ienāca prātā.

Bibiša ir baznīcā. Pilnīgi skaidrs, ka viņa ir baznīcā, - kāpēc šī doma man nebija ataususi jau agrāk? Narkotika! Viņa ir atkal atradusi ticību, pirmo reizi kopš daudziem gadiem lūdz Dievu. Stāv ceļos uz aukstajām akmens flīzēm starp ekstātiskas jūsmas pārņemtajiem vai elles šausmu apsēstajiem zemniekiem, kuri, tāpat kā viņa, ir iedzēruši narkotiku, un ērģeles brāzmo, mācītājs dod svētību un skaita Ave Maria, un viņas dvēsele ir vienota ar Dievu.

Uz baznīcu! Ievēroju, cik tukša ir iela, ceļā nesastapu nevienu vienīgu cilvēku. Baznīca grima tumsā, viss bija kluss, ērģeles neskanēja. Pagrūdu vaļā smagās durvis un gāju iekšā.

Baznīca bija tukša.

Pirmajā mirkli jutu bezgalīgu izbrīnu - nekad vēl nebiju redzējis baznīcu tik pamestu. Taču tad teicu sev, ka vakara dievkalpojums jau beidzies, pulkstenis taču pusdeviņi. Bet kur ir Bibiša? Mājās viņas nav, ari baznīcā ne, - kur viņa var būt?

Kungu mājā, es sev atbildēju. Pie brīvkunga fon Mal- hlna. Viņš bija nelāgā omā, abi sastrīdējās, un nu viņa cenšas izlīgt ar baronu. Tātad tāpēc nav atnākusi pie manis.

Bija sācies putenis, ledains vējš īsām, spēcīgām alpām svilpdams sitās man sejā. Sacēlu mēteļa apkakli un cīnījos uz priekšu pa sniegu un vēju. Kopš tā laika ir aizritējusi nedēļa, 24. februārī, svētdienā, ap deviņiem vakarā es pēdējo reizi iegāju brīvkunga fon Malhīna mājā.

Pa ceļam sastapu tikai vienu vienīgu cilvēku, es viņu pazinu, tas bija vīrs ar neiralģiskajām sāpēm. Viņš grasījās paiet man garām, bet es viņu aizturēju.

-     Uz kurieni? - es uzsaucu. - Varbūt jūs ejat pie manis?

Viņš papurināja galvu.

-     Es eju uz sprediķi! - viņš atkliedza.

-     Uz sprediķi? - es atkārtoju. - Kur tad šodien sprediķo?

-     Šodien šeit, ciemā, sprediķo visur, - saņēmu atbildi. - Sprediķo nabaga ļaudīm. Pie maiznieka, pie kalēja un viesnīcā "Pie brieža". Es eju uz "Briedi".

-     Tad ejiet vien, bet piesargieties, ka nesaaukstēja- ties! - es viņam uzsaucu. - Un lai jums "Briedī" garšīgs alus!

-     Tad es eju, - viņš attrauca un aizbrida pa sniegu.

Brīvkungu fon Malhīnu es sastapu kungu mājas

hallē. Bibišas pie viņa nebija.

Divdesmit otrā nodaļa

Brīvkungs fon Malhīns vienatnē sēdēja hallē. Diena, kuru viņš tik ilgi gaidījis, bija pienākusi. Tai viņš bija raudzījies pretim mierīgi un arī tagad neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes. Viņa priekšā uz galda stāvēja līdz pusei iztukšota viskija pudele, rokā viņš turēja cigāru, pret griestiem kāpa zili dūmu mākoņi.

Viņš vaicāja pēc kņaza Praksatina, kuru nebija redzējis visu dienu. Nemācēju neko atbildēt. Nemiera pilns domāju par Bibišu, arī te viņas nebija, - kur viņa varēja būt? Nespēju sadūšoties un pajautāt par viņu baronam. Ar īsu, gandrīz valdonīgu žestu viņš norādīja uz krēslu, es gribēju iet prom un nejaudāju aiziet; stāvēdams aci pret aci ar viņu, jutu šīs stundas dižumu, man bija jāpaliek.

Barons sāka runāt. Vēlreiz uzskicēja man savu plānu un cerību milzīgo ēku, kas gotiski aizsniedzās debesīs, un es klausījos viņā, šo domu pārdrošības aizgrābts un saviļņots. Viskija pudele jau sen bija iztukšota, cigāru dūmu mākoņi kļuva arvien biezāki un smagāki. Barons vēl arvien runāja par ķeizaru ar īstenajām asinīm un par jauno impēriju, kurai jātop par spīti visām aplamajām ļaužu cerībām un domām.

-      Un Federiko? - es iejautājos, un piepeši manī uzvilnīja neizskaidrojamas baismas, pār muguru pārskrēja šermuļi. - Vai viņš zina, kam ir aicināts? Vai jūtas spējīgs tikt galā ar savu uzdevumu? Un vai tiks ar to galā?

Brīvkunga fon Malhīna acis iezibsnījās.

-     Esmu mācījis viņam to, ko savam dēlam Manfrēdam mācīja Fridrihs Otrais. Mācījis par pasaules dabu, par ķermeņu tapšanu un dvēseļu radīšanu, par vielas iznīcību un mūžīgo lietu nemainīgumu. Mācījis dzīvot starp cilvēkiem un tomēr pāri tiem. Taču apdāvinātība ir šīs dzimtas asinīs. Tiem, kas dzimuši no īstenajām asinīm, ir dots zināt to, ko mēs, pārējie, tikai nojaušam vai ar pūlēm iemācāmies. Viņš ir trešais Fridrihs, Sibillu pareģotais. Viņš pārvērtīs laiku un mainīs tā likumus.

-     Un jūs? - es jautāju. - Kur šajā pārvērstajā laikā būsiet jūs?

Barona lūpās vīdēja sapņains smaids.

-     Es būšu viņam tas, kas Pestītājam bija Pēteris: vienkāršs zvejnieks, taču allaž viņam līdzās.

Barons piecēlās un ieklausījās.

-     Vai dzirdat zvanus? - viņš jautāja. - Jā? Vai dzirdat? Patlaban zemnieki baznīcā stājas procesijai. Viņi nāks šurp un dziedās savas senās Marijas dziesmas kā mana vectēva laikos.

Es dzirdēju zvanus. "Baznīca ir tukša," tie dārdināja. "Baznīca ir tukša…" Un katrs zvana sitiens trāpīja man sirdī kā ar veseri. Un manī bija bailes, kas auga ar katru zvana skaņu, jau tik lielas, ka vairs nespēju tās panest, likās, tās uzspridzinās man sirdi.

Telpā iešāvās auksts vēja brāziens. Barons man pāri paraudzījās uz durvīm.

-     Tas esat jūs? - viņš izbrīnījies vaicāja. - Ko jūs no manis vēlaties? Jūs es šajā stundā negaidīju.

Es atskatījos. Durvīs stāvēja skolotājs.

-     Jūs vēl esat šeit, barona kungs? - viņš sēca. - Skrēju šurp, cik ātri vien jaudāju. Kāpēc jūs vēl neesat prom? Vai tad nezināt, kas notiek ārā?

-     Zinu, - brīvkungs fon Malhīns atbildēja. - Skan zvani, zemnieki nāk lielā procesijā un dzied Marijas dziesmas.

-     Marijas dziesmas? - skolotājs iekliedzās. - Skan zvani? Jā, zvani skan, taču tie zvana trauksmi, un zemnieki dzied, taču nevis Marijas dziesmas, bet gan "Internacionāli". Tie grib aizdedzināt jumtu jums virs galvas, barona kungs.

Barons skatījās uz viņu un nebilda ne vārda.

-     Ko jūs vēl gaidāt? - skolotājs sauca. - Nāk jūsu rentnieki, barona kungs, nāk rentnieki ar spriguļiem un izkaptīm! Mēs nekad neesam bijuši draugos, barona kungs, taču šodien uz spēles ir jūsu dzīvība. Jā gan, jūsu dzīvība ir uz spēles. Jūs vēl stāvat tepat? Steidzieties taču uz garāžu pēc sava auto un laidieties prom!

-     Par vēlu, - mēs izdzirdām mācītāja balsi. - Tie ir aplenkuši māju. Un nelaidīs viņu ārā.

Balstīdamies uz Federiko rokas, mācītājs kāpa lejup pa kāpņu pusloku. Sutana nokarājās viņam no pleciem, saplēsta skrandās, pie vaiga viņš turēja piespiestu lielu, zili rūtotu mutautu, notraipītu ar asinīm. No parka un no ielas mēs dzirdējām mežonigus saucienus un klaigas. Skolotājs aizslēdza durvis un izvilka atslēgu.

-     Tie man uzbruka un piekāva mani, - mācītājs sacīja. - Piedalījās arī sievas. Mani aizvilka prom un iesprostoja šķūnī. Bet pēc tam tie vairs nelikās par mani zinis un es varēju aizbēgt.

"Kur ir Bibiša?" man cauri izskrēja kā zibsnis. "Dieva dēļ, man jātiek pie viņas. Viņa ir tur, ārā, viena ar saniknotajiem zemniekiem."

-     Laidiet mani ārā, man jātiek pie viņas! - es uzkliedzu skolotājam, taču viņš manī neklausījās.

-     Kaut jel man būtu bijis laiks izlaist suņus, - noteica barons. Viņš sameklēja revolveri un nolika to sev priekšā uz galda. Federiko klusēdams nostājās viņam līdzās, un zēna rokās es ieraudzīju milzīgo saracēņu zobenu, sauktu par Al Rosub, - šo pilnīgi nelietderīgo ieroci viņš droši vien bija noņēmis no sienas barona rakstāmistabā augšstāvā.

-     Es jūs lūdzu, barona kungs, nešaujiet! - iesaucās mācītājs. - Mierīgi uzklausiet ļaudis. Mēģiniet vest sarunas, iegūt laiku, - žandarmi jau ir ceļā uz šejieni.

Es satvēru skolotāju aiz delma.

-     Man jātiek ārā. Vai dzirdat? Dodiet atslēgu! - es saucu, taču viņš atsvabinājās no mana tvēriena, un es veltīgi raustīju aizslēgtās durvis.

-     Žandarmi? Kas paziņojis žandarmiem? - dzirdēju barona balsi.

-     Es, - mācītājs atsaucās. - Šodien trīs reizes runāju ar Osnabriku. Dienas vidū un pēc tam arī vakarā.

-    Jūs paziņojāt žandarmiem, cienigtēv? - barons iesaucās. - Tātad jau dienas vidū zinājāt…

-     Nē. Es nezināju neko, bet nojautu visu, man bija bail. Allaž taču esmu jums sacījis: jūs domājat, ka aicināt Dievu, bet atnāks Molohs. Un Molohs ir atnācis! Vai jūs viņu dzirdat?

No ārpuses pa durvīm dauzīja ar dūrēm, rungām un cirvi. Barons paņēma no galda revolveri. Tad pievērsās Federiko.

-     Tagad tu iesi augšā uz savu istabu, - viņš pavēlēja.

-     Nē, - Federiko atteica.

Dzirdot šo "nē", barons salēcās kā no pātagas cirtiena.

-     Tu iesi augšā un ieslēgsies savā istabā, - viņš atkārtoja.

-     Nē, - Federiko atteica.

-     Federiko! - brīvkungs fon Malhīns iesaucās. - Vai esi aizmirsis, ko tev mācīju? Tas rakstīts vecās impērijas likumā: dēls, kas neklausa savam tēvam, būs bezgodis mūžīgi un nekad vairs neatgūs savu godu.

-     Es palikšu, - Federiko sacīja.

Un tādu es redzēju šo zēnu pēdējo reizi, tādu esmu saglabājis atmiņā viņa tēlu: kā viņš tur stāvēja, plaukstas salicis uz milzīgā Štaufenu zobena roktura, bezbailīgs un nekustīgs, - kā akmenī kalts piemineklis saviem dižajiem senčiem, tāds viņš tur stāvēja.

-     Veriet vaļā! - ārā atskanēja kāda balss, un es izbijos, jo šī balss piederēja Bibišai. - Veriet vaļā! Citādi durvis tiks uzlauztas!

Manuprāt, durvis atslēdza pats barons. Tajā pašā mirklī hallē iebrāzās ducis zemnieku ar cirvjiem un spriguļiem, ar nažiem un rungām, un starp pirmajiem, kas iekļuva iekšā, bija Bibiša - Bibiša ar naida pilnām acīm un saltu, skarbu vaibstu ap lūpām, un viņai aiz muguras stāvēja kņazs Praksatins, pēdējais no Rjuriko- viču dinastijas, izkliedza krievu "Internacionāles" vārdus un vicināja sarkanu karogu.

-     Stāt! - barons uzsauca zemniekiem. - Apstājieties, vai es šaušu! Ko jūs gribat? Kā jums nāk prātā te ielauzties?

-     Mēs esam Morvēdes strādnieku un zemnieku revolucionārā padome. Esam ieradušies paņemt to, kas mums pieder! - no durvju puses skaļi paziņoja mans saimnieks skroderis.

-     Salašņas jūs esat! - barons viņiem uzkliedza. - Musinātāji jūs esat! Piedzērušies bandīti.

-     Uz ciņu mostiet, darbaļaudis! - auroja kņazs Praksatins, un bodnieks aizspraucās līdz durvīm un uzsauca zemniekiem, kas stāvēja ārā:

-     Rokā ir. Viņš ir šeit.

-     Karu pilīm! - kņazs Praksatins kliedza. - Lai dzīvo proletariāta ekonomiskā atbrīvošana! Nāvi muižniekiem un viņu sulaiņiem!

-     Pakārt! Pakārt! - ārā skanēja balsis. - Koku te pietiek. Un telegrāfa stabu arī.

-     Ļaudis! - vaimanāja mācītājs. - Dieva dēļ, ļaudis, nāciet jel pie prāta!

-     Sitiet to melnsvārci nost! - ieķērcās kāda balss, un starp zemnieku galvām iznira naida izķēmota sievietes seja, rokā viņa turēja nazi, ko atvēzēja pret mācītāju.

-     Atpakaļ! - asi un griezīgi pavēlēja brīvkungs fon Malhīns, un uz mirkli iestājās miers. - Vēl vienu soli, un es šaušu. Ja jums, ļaudis, ir kas man sakāms, tad lai viens iznāk priekšā. Pārējie klusēs. Tā. - Un tagad lai viens no jums runā. Kurš nāks priekšā? Tikai viens!

-     Es, - sacīja Bibiša. - Es runāšu.

Brīvkungs fon Malhīns paliecās uz priekšu un ieskatījās viņai sejā.

-    Jūs, Kallisto? - viņš iesaucās. - Jūs runājat šo salašņu vārdā?

-     Es runāju Morvēdes zemnieku un strādnieku vārdā, - Bibiša atteica. - Es runāju darba tautas vārdā, kura šeit cieš tāpat kā visur. Es runāju ekspluatēto un apspiesto vārdā.

Brīvkungs fon Malhīns paspēra soli uz viņas pusi.

-     Jūs esat mani apmānījusi, vai nav tiesa? - viņš ledainā mierā jautāja. - Dienu pēc dienas esat mani mānījusi. Tātad tas bija jūsu darbs. Ar ko jūs esat saindējusi šos ļaudis? Atzīstieties!

Viņš bija satvēris Bibišu aiz rokas. Viņa izrāvās.

-      Paskatieties uz šo! - viņa uzsauca zemniekiem. - Tas ir parazīts, kas barojas no jums. Tas ir cilvēks, kurš liek jums izdzīt no kūts beidzamo govi, ja nespējat samaksāt renti par savu kartupeļu tīrumu. Nav tādas dienas, kad jūs nebūtu cietuši izsalkumu viņa dēļ, nav tādas dienas, kurā viņš nebūtu vairojis savu bagātību uz jūsu posta rēķina. Tagad jūs stāvat aci pret aci ar viņu. Nokārtojiet rēķinus!

-      Pietiek, - barons noteica. - Vispirms man jānokārto rēķini ar jums. Jūs esat mani apmānījusi. Iznīcinājusi manu mūža darbu. Kādēļ jūs to izdarījāt? Kurš jums par to samaksāja?

Nezinu, vai varēšu pilnīgi pareizi aprakstīt to, kas norisinājās tālāk. Iespējams, notikumu hronoloģiskā secība bija citāda. Es redzēju kādu smagu priekšmetu, varbūt cirvi vai veseri, aizlidojam par mata tiesu garām barona galvai. Viņš pacēla revolveri un notēmēja, atskanēja šāviens, un lode trāpīja man, es biju steigšus nostājies priekšā Bibišai.

Sākumā nejutu, ka esmu ievainots. Zemnieki metās uz priekšu, baronu es tagad vairs neredzēju.

-     Atpakaļ! - dzirdēju Federiko balsi.

-     Ļaudis! Ļaudis! - vaimanāja mācītājs.

-     Tā taču ir slepkavība! Nāk žandarmi!

Man garām ar asinīm noplūdušu galvu paskrēja kņazs Praksatins. Krodzinieks sagrīļojās un saļima, kad Federiko plakaniski iezvēla viņam ar zobenu. Kalējs bija sagrābis vienu no smagajiem atzveltņiem, lai sviestu ar to Federiko, bet es paķēru viskija pudeli un iebelzu ar to viņam pa roku. Viņš iekliedzās un palaida krēslu vaļā.

Pēkšņi sajutu durošas sāpes plecā. Telpa sāka līgoties un griezties. Redzēju sev pār galvu nozibam spriguli, nu tas pacēlās augšup, lai triektos man virsū.

-     Žandarmi! Žandarmi ir klāt! - kliedza mācītājs, un es izdzirdu tauru signālus un izkliegtas komandas, sprigulis joprojām rēgojās pār manu galvu un tad -

Tad es zaudēju samaņu.

Divdesmit trešā nodaļa

Rūpīgi ievīstīts, es guļu savā gultā, medicīnas māsa uz dažām minūtēm ir atvērusi logu, nu pie manis ieplūst aukstais, svaigais ziemas gaiss. Tas veldzē. Man vairs nesāp, varu pat pakustināt roku. Kaitina tikai tas, ka neesmu noskuvies, jūtu bārdas rugājus sejā, šis stāvoklis man vienmēr bijis nepanesams. Gribas piecelties un pastaigāt pa istabu, taču māsa to neļauj, saka, vispirms man vajagot pajautāt virsārstam.

Kā es ienīstu šo sievišķi! Viņa sēd pie loga un skaļi strebj rīta kafiju, tamborējums gatavībā guļ uz palodzes. Nu viņa paskatās uz mani pār kafijas krūzi, ko ceļ pie mutes, vientiesīgā seja pauž tādu kā nosodījumu, droši vien viņa grib, lai es guļu mierīgi vai pat iemiegu. Bet es nevaru iemigt, nejūtos noguris, kaut gan teju visu nakti esmu palicis nomodā.

Es paliku nomodā un domāju. Redzēju kungu māju, gar kuras sarkanīgajiem mūriem augšup vijās mežvīni, redzēju aku un dārza paviljonu, četrkantaino baznīcas torni un ciema mājas, starp kurām nemitīgi, dienu no dienas, rītos un vakaros blāvoja baltā migla. Un kā par zaudētu paradīzi domāju par savu trūcīgo, askētisko istabu, kurā Bibiša bija kļuvusi par manu mīļāko. Bibiša!

Kā viņa bija pārvērtusies tajā baismīgajā nakti, kāds ārprāts bija viņu pārņēmis? Un Morvēdes ļaudis, - kas gan tos kā saniknotu suņu baru bija dzinis uzklupt šim sapņotājam, brīvkungam fon Malhlnam?

Es neatradu atbildi uz šiem jautājumiem. Mitējos prātot un lauzīt galvu. Šķita, ka man uz krūtīm guļ smags akmens, no kura svara es nespēju atbrīvoties nekādā veidā.

Tikai tad, kad ausa rīts, es iemigu.

Istabā ir ienācis virsārsts ar abiem asistentiem. Šoreiz mans apsējs netika atjaunots.

-     Nu? Kā klājas šodien? - virsārsts jautāja. - Vai gulējāt labi? Sāpes? Un kāda ir ēstgriba? Mērena, jā? Nu, gan tā ar laiku radīsies. Drusku piespiediet sevi paēst. - Ko vēl es gribēju pajautāt, - kā tur īsti bija ar to spriguli? Jūs solījāt pastāstīt ko vairāk.

-    Jūs taču man neticat, - es atteicu. - Negribat ticēt.

Virsārsts noglaudīja savu bārdiņu.

-     Tas ir aizspriedums, - viņš sacīja. - Es principā ticu visam, ko stāsta mani pacienti. Maniem pacientiem vienmēr ir taisnība.

Tomēr pie šā jautājuma viņš vairs neatgriezās. Deva māsai dažus rīkojumus attiecībā uz manu diētu un tad grasījās atstāt istabu. Es viņu aizkavēju un palūdzu atsūtīt pie manis bārddzini.

-     To es nokārtošu, - noteica dakteris Frībe un kaut ko atzīmēja bloknotā.

Virsārsts pasmaidīja.

- Tātad jūs esat atgriezies pasaulē, - viņš sacīja. - Atmostas ārišķība, jūs sākat rūpēties par savu izskatu. Tā ir laba zīme.

Viņš aizgāja, un pēc piecām minūtēm savā zili balti svītrotajā trinīša uzsvārcī, ar putu otiņu un skūšanās piederumiem rokā manā istabā ienāca kņazs Praksatins.

Viņš nāca saīdzis, it kā saņemtais uzdevums būtu gaužām nepatīkams. Taču viņš jau daudz reižu bija atradis kādu darāmo manā istabā, viņu vilktin vilka pie manis, viņš gribēja pārliecināties, ka neesmu viņu pazinis. Tomēr līdz šim bija vairījies nākt man tuvumā un zagšus skatījās uz mani tikai tad, kad domāja, ka netiek novērots. Vai varbūt es iztulkoju viņa izturēšanos aplam? Vai tā nebija neuzticēšanās vai bailes? Varbūt viņš meklēja izdevību slepeni parunāt ar mani? Ja viņam bija kas man sakāms, tad izdevība tagad bija sagaidīta.

Kņazs Praksatins noliecās pār mani, ieziepēja man vaigus un sāka skūt bārdu - man par pārsteigumu, itin veikli. "Laikam būs ieguvis šo māku te, slimnīcā," es konstatēju. Morvēdē viņu pašu ik vakaru pirms maltītes skuva viens no abiem kungu sulaiņiem.

Ticis galā ar darbu, viņš pacēla man pretī spogulīti. Vēl arvien viņš nebilda ne vārda, toties man - man tagad bija kas runājams ar viņu, es gribēju pielikt punktu šai spēlei, viņš nedrīkstēja aiziet, neatbildējis uz maniem jautājumiem. Man beidzot bija jāuzzina, kur atrodas Bibiša un kas noticis ar brīvkungu fon Malhīnu un Federiko, - viņš to zināja, viņam tas bija man jāpasaka.

-     Kurš jūs atveda uz šejieni? - es klusu ievaicājos.

Viņš izlikās, ka nemaz neesmu runājis ar viņu.

-     Kā tas nākas, ka jūs esat šeit? - es nerimos.

Viņš paraustīja plecus. Un tad savā maigajā, dziedošajā intonācijā teica:

-    Jūs taču gribējāt, lai jums nodzen bārdu. Dakteris atsūtīja mani pie jums.

Nu es zaudēju pacietību.

-    Jūs taču neiedomāsieties, ka neesmu jūs pazinis, - es sacīju asi, tomēr tik klusi, lai nedzirdētu māsa.

Viņš kļuva nemierīgs un izvairījās no mana skatiena.

-     Jūs mani pazīstat? - viņš ērcīgi noteica. - Manis pēc. Es jūs nepazīstu. Esmu nodzinis jums bārdu, - vai vēl esmu jums vajadzīgs? Man vēl jādzen bārda citiem kungiem.

-     Arkādij Fjodorovič, - es ļoti klusi sacīju. - Kad redzēju jūs pēdējo reizi, jūs nesāt sarkanu karogu un dziedājāt "Internacionāli".

-     Ko es nesu? - viņš pārjautāja.

-     Sarkanu karogu.

Nu viņš satrūkās. Seja kļuva sarkana un pēc tam gluži bāla.

-     Gar to, ko es daru brīvajā laikā, nevienam nav nekādas daļas, - viņš skaļi paziņoja, māsa pacēla galvu un ieklausījās. - Šeit es daru savu darbu tāpat kā visi pārējie.

Viņš nikni paraudzījās manī. Tad savāca savas mantas, promejot vēlreiz atskatījās un uzsauca:

-     Un vispār nevienam gar to nav daļas!

Tad izgāja ārā un aizcirta durvis.

Pēc brīža manā istabā ienāca dakteris Frībe. Apsēdās uz gultas malas un ņēmās pļāpāt. Pēkšņi viņš sacīja:

-     Paklau, tu pirmīt uzsāki ķīviņu ar mūsu sanitāru. Vīrs bija galīgi apjucis. Atnāca pie manis un sūdzējās par tevi. Tu esot pārmetis viņam par politisko pārliecību. Ak Dievs, mēs visi šeit, protams, zinām, ka komunistu demonstrācijās viņš nes sarkano karogu. Viņš nu reiz ir reģistrēts partijas biedrs. Zināms, nav nekāds gara milzis, taču savu darbu šeit veic itin labi un ir pilnīgi nekaitīgs cilvēks.

-     Es neuzskatu viņu par nekaitīgu, - es noteicu. - Šis cilvēks izliekas, spēlē šeit muļķīša lomu, nezinu, kādā nolūkā.

-     Nevar būt! - dakteris Frībe iesaucās. - Tiešām? No kurienes tu vispār viņu pazīsti?

-     Sastapu viņu tajā ciemā, kurā strādāju par pagasta ārstu.

-     Tā. Un kā to ciemu sauc?

-     Morvēde.

-     Morvēde, - viņš domīgi atkārtoja. - Jā, kaut kur šeit tiešām ir vieta ar tādu nosaukumu. Reiz mums bija viens pacients no Morvēdes, strādāja tur cukurfabrikā.

-     Morvēdē nav cukurfabrikas, - es sacīju.

-     Kā nu ne, tur jābūt cukurfabrikai. Tātad mūsu sanitāru tu satiki Morvēdē? Tas ir interesanti. Ko viņš tur darīja?

-     Bija inspektors lēņu muižā.

-     Izbeidz, - dakteris Frībe noteica. - No lauksaimniecības tas cilvēks saprot tieši tikpat daudz, cik es no ķenguru medībām. Varbūt, augstākais, jaudā atšķirt govi no vērša. Viņš - un lēņu muižas inspektors!

-      Tu man netici, - es rezignēti sacīju. - Tad nav jēgas stāstīt tālāk. Varbūt tu neticēsi arī… Vai atceries to grieķu studenti, kas strādāja pie mums bakterioloģijas institūtā? Kallisto Canārisu?

-    Jā, - viņš atbildēja. - To nu es atceros ļoti labi.

-     Ari viņu es satiku Morvēdē.

-     Tā, - viņš novilka. - Bet viņa ir ieprecējusies šeit, Osnabrikā. Vai tu esi pilnīgi drošs par to, ko stāsti? Vai Morvēdē tu ar viņu runāji?

Man uznāca smiekli.

-     Vai es ar viņu runāju? - es iesaucos. - Paklausies, Morvēdē viņa bija mana mīļākā!

Tūdaļ nožēloju, ka esmu to pateicis, un noskaitos uz sevi. Biju ļāvis, lai man izvilina noslēpumu, biju nodevis mūs ar Bibišu viņa rokās.

-     Tu klusēsi! - es šņācu. - Es tevi nožņaugšu, ja kādreiz kādam bildīsi par to kaut pušplēstu vārdu.

Viņš pasmaidīja un pacēla roku mierinošā žestā.

-     Nu vai zini! Diskrētums man - mums, vīriešiem, taču ir kaut kas pašsaprotams. Tātad viņa bija tava mīļākā?

-    Jā. Vienu nakti. Vai varbūt tu netici ari tam?

-     Kā nu ne, - viņš ļoti nopietni atsaucās. - Tam es ticu. Kāpēc lai neticētu? Tu gribēji viņu par mīļāko, tev vajadzēja dabūt viņu par mīļāko, un tā viņa kļuva par tavu mīļāko. Tu esi panācis neiespējamo - sapni, Amberg, drudža sapni, kad gulēji gultā un murgoji.

Mani lēnām pārņēma ledaini šermuļi, es jutos tā, it kā auksta roka taustītos pa manu miesu līdz sirdij, lai to apturētu. Gribēju kliegt un nespēju izdvest ne skaņas. Tikai blenzu uz viņu, šo cilvēku, kas sēdēja uz manas gultas malas, izskatīdamies tā, it kā teiktu patiesību. "Nē! Nē! Nē!" viss mani pretojās. "Viņš melo, neklausies, viņš grib nozagt tev Bibišu, nozagt tev visu, lai viņš iet prom, negribu vairs viņu redzēt," - un tad es pēkšņi kļuvu gluži vājš un gurds, gandrīz nevarēju paelpot, tik gurds es biju, mani pārņēma dziļa mazdūšība, es zināju, ka viņš ir teicis patiesību, - Bibiša nekad nebija bijusi mana miļākā.

-     Netaisi tik apstulbušu seju, Amberg, - dakteris Frībe sacīja. - Neuzņem to lietu tik smagi. Sapnis izšķērdīgām rokām dod mums to, ko skopā dzīve palikusi parādā. Un šī tā dēvētā īstenība, - kas ar to notiek, kas no tās paliek? Ari tas, ko esam piedzīvojuši, izbalē, pārvēršas ēnā un reiz izirst, kā izirst sapnis.

-     Ej! - es noteicu un aizvēru acis, gribēju būt viens, katrs viņa vārds darīja man sāpes.

Viņš piecēlās.

-     Tu tiksi ar to galā, - viņš promejot piebilda. - Reiz tu to tikpat būtu uzzinājis. Nu - rīt tu par to domāsi pavisam citādi.

Un tagad, palicis viens, tikai tagad es sāku apjēgt, kas ar mani noticis, tikai tagad mani sagrāba izmisums.

"Kam gan dzīvot tālāk!" manī kliedza un sūdzējās kāda balss. "Kāpēc es atmodos! Likdami lietā visu savu mākslu, viņi ir mani izglābuši un atdevuši atpakaļ ikdienas vienmuļībai. Viss ir beidzies, es visu esmu zaudējis, kļuvis nabadzīgs kā pēdējais ubags. Vai gan man jādzīvo tālāk? Bibiša, Morvēde, Dievmātes plauka, - viss tikai drudža murgi, sapņa tēli." Un jau aizmiglojās atmiņas, ainas izplūda, vārdi aizvējoja, sapnis slīdēja no manis prom. Aizmirstība kā migla nogūla pār Morvēdes mājām un cilvēkiem.

Manī viss satumsa. Bibiša! Aizvērt acis un vairs nepamosties. Nevajag dzīvot tālāk. Bibiša -

-     Lai slavēts Jēzus Kristus! - pēkšņi un skaļi teica medicīnas māsa.

-     Mūžīgi mūžos, āmen, - es izdzirdu kādu balsi un salēcos, šo balsi es pazinu.

Es atvēru acis. Pie manas gultas stāvēja Morvēdes mācītājs.

Divdesmit ceturta nodaļa

Tas esat jūs? - es iesaucos bezgalīgā pārsteigumā, un mana roka taustījās pēc viņa sutanas. - Kā tas iespējams? Vai tas tiešām esat jūs vai ari…

Viņš ilgi un nesteidzīgi kremšļojās zili rūtotajā mutautā. Pēc tam pamāja man ar galvu.

-     Jūs liekaties izbrīnījies, ka ierodos pie jums, - viņš sacīja. - Vai tad jūs mani negaidījāt? Dzirdēju, ka esat pamodies no bezsamaņas, - un tad taču cilvēciskais pienākums man liek jūs apmeklēt. Varbūt esmu jūs izbiedējis? Modinājis jūsos sliktas atmiņas?

Es paslējos sēdus un skatījos uz viņu, jutu smaržu, kas strāvoja no sutanas, šo vieglo šņaucamtabakas un vīraka dvesmu, - tas patiesi bija viņš. "Kur ir dakteris Frībe?" balss manī sauca. "Kāpēc daktera Frībes tagad nav šeit?"

-     Jā, jūsu piedzīvojums ir briesmīgs, - Morvēdes mācītājs turpināja. - Bet tagad, paldies Visaugstākajam, viss ir tikpat kā pārciests, pēc dažām dienām jūs varēsiet atstāt slimnīcu. Taču ticiet - arī man tas bija šausmīgs mirklis, kad redzēju jūs pakrītam.

-     Kur tad es pakritu? - es jautāju.

-     Hallē. Tieši tad, kad ieradās žandarmi. Vai to jūs vairs neatceraties?

-     Jūs esat Morvēdes mācitājs, vai nav tiesa? - es jautāju. - Jūs kāpāt lejup pa kāpnēm un sacījāt, ka māja ir aplenkta, un tūdaļ pēc jums ieradās zemnieki ar spriguļiem un cirvjiem. Jūsu sutana bija saplēsta. Tā taču tiešām notika - vai varbūt esmu to tikai nosapņojis?

-     Nosapņojis? - Mācītājs nogrozīja galvu. - Kas jums nāk prātā! Tas viss diemžēl ir tik īsts un patiess, kā es te tagad stāvu. Vai varbūt jums ir pateikts, ka jūs to esat tikai nosapņojis?

Es pamāju ar galvu.

-     Jā. Ārsti grib man iestāstīt, ka pirms piecām nedēļām šeit, Osnabrikā, stacijas laukumā, mani ir notriekusi automašīna. Un ka visu šo laiku es bez samaņas esmu gulējis šajā istabā un nekad neesmu bijis Morvēdē. Un ja nebūtu atnācis jūs, cienīgtēv…

-     Tas mani nepārsteidz, - mācītājs mani pārtrauca. - Kaut ko tamlīdzīgu jau biju gaidījis. Jums jāzina - darbojas zināmi spēki, lai visu šo lietu noklusētu, un izredzes tam nav nelabvēlīgas, jo šis ir viens no gadījumiem, kur privātie centieni sakrīt ar sabiedriskajām interesēm. Varas iestādes nevēlas, lai tām būtu jāsniedz ziņojums par revolucionāra noskaņojuma uzliesmojumiem zemnieku vidū. Tātad tie bija, saprotiet, tikai vietēja rakstura nemieri bez kādas politiskas nozīmes un tika ātri apspiesti, zemnieki ir atgriezušies druvās un pie arkliem, un tā šo lietu varētu nodot aizmirstībai - ja vien šeit, slimnīcā, neatrastos kāds ļoti neizdevīgs liecinieks. Beigu beigās tas vēl var pieteikties un sākt runāt, un tad būtu jāturpina izmeklēšana un varbūt pat jāceļ apsūdzība pret atsevišķām personām. Vai tagad aptverat, kādēļ jums grib iestāstīt, ka viss jūsu piedzīvotais ir tikai drudža sapnis? Ir liecinieki, kuriem jārunā, un ir liecinieki, kuriem jāklusē. Un jūs, dakter, klusēsiet, vai nav tiesa?

-     Nu es visu saprotu, - es sacīju, un pēkšņi man ap sirdi atkal kļuva pavisam viegli un brīvi. - Man grib nozagt gabalu dzīves. Bet mēs abi, cienīgtēv, jūs un es, gan zinām, ka neesmu sapņojis, zinām, ka patiesi esmu bijis Morvēdē.

-     Mēs abi to zinām, - mācītājs apstiprināja.

-     Un brīvkungs fon Malhīns? - es jautāju. - Vai viņš nerunās?

Mācītāja lūpas kustējās kā mēmā lūgšanā.

-     Nē, brīvkungs fon Malhīns nerunās, - viņš pēdīgi noteica. - Brīvkungs fon Malhīns ir miris. Viņš saļima jucekļa vidū, sirdstriekas ķerts. Neskaudiet viņam šo vieglo nāvi. Pēc minūtes paša zemnieki būtu nosituši viņu ar rungām.

Es klusēju, neuzdrīkstēdamies vēl ko jautāt.

-    Jā, dakter, - mācītājs turpināja, - sapnis par Štaufenu impēriju ir izsapņots. Nav vairs ne Kifheizera, ne slepena ķeizara. Federiko? Es aizvedu viņu pie tēva uz Bergāmo. Viņš kļūs par galdnieku. Mazā Elzija ir pansionātā Šveicē un vēl nezina, ka viņas tēvs miris. Varbūt pēc gadiem atcerēsies savu bērnības rotaļbiedru un atsauks viņu atpakaļ no galdnieka darbnīcas. Bet varbūt aizmirsīs.

-     Un viņa? - es iesaucos, šis jautājums visu laiku bija kaisis man uz lūpām. - Kas notika ar viņu?

Mācītājs pasmaidīja, uzminējis, ka jautāju par Bibišu.

-     Viņa ir drošībā. Jūs varbūt nezinājāt, ka viņa ir precējusies, - par to viņa runāja nelabprāt un nedzīvoja kopā ar vīru. Tagad ir atgriezusies pie vīra šeit, Osnabrikā. Tieši viņš rosina centienus noklusēt notikušo. Šeit, pilsētā, viņš ir svarīga personība, cilvēks ar lielu ietekmi. Nemēģiniet stāties viņam ceļā. Tādā cīņā jūs paliktu pilnīgi viens, viens pats pret tik daudziem. - Es? Ak tu žēlīgais Dievs! Nē, dakter, ar mani jūs nedrīkstat rēķināties. Ņemiet vērā: kad atstāšu šo namu, neviens neatzīsies, ka ir mani redzējis. Aizgājis es būšu tikai daļa no jūsu sapņa. Esiet gudrs, dakter! Kad ārsti jums atkal teiks, ka aptumšotas apziņas stāvoklī esat redzējis šo sapni par Morvēdi, tad piekāpieties, sakiet jā un āmen. Viss taču notiek tikai šīs sievietes dēļ, - neaizmirstiet to! Arī jūs viņu reiz mīlējāt, - vai varbūt es alojos?

-     Bet kāpēc viņa nodeva baronu? - es iesaucos. - Kāpēc izpostīja viņa mūža darbu?

-     To viņa neizdarīja, - mācītājs atteica, viegli nogrozīdams galvu. - Brīvkunga fon Malhīna liktenī viņa nav ne pie kādas vainas. Viņa tikai izpildīja to, ko viņš bija izdomājis.

-     Tātad barona aprēķinos bija kļūda. Kā viņš varēja tā maldīties! Tādas beigas! Šis briesmīgais eksperimenta iznākums!

-     Eksperiments viņam izdevās, dakter. Viņš nebija maldījies. Viņš gribēja aizvest pasauli atpakaļ pie ticības, bet ticība… Kristus baznīca ir nemainīga un mūžīga, tāpat kā nemainīga un mūžīga ir patiesība. Bet ticiba? Katram laikam ir sava ticība, un mūsdienu ticība - to es zināju jau sen -, mūsdienu ticība ir…

Viņš bezpalīdzīgi novēzēja roku, un viņa sejā bija skumjas, nogurums un dziļa rezignācija.

-     Apvērsums? - es klusi un nedroši jautāju. - Vai tā ir mūsdienu ticība?

Mācītājs neatbildēja.

Es aizvēru acis un iegrimu domās. - Apvērsums! Sapnis par varmācīgu esamības pārkārtošanu. Vai gan šai ticībai, tāpat kā jebkurai ticībai, nav savi evaņģēlisti un Bībele, savi mīti un dogmas, savi priesteri un sektas, savi mocekļi un paradīze? Vai gan šo mācību, tāpat kā jebkuru jaunu mācību, nevajā un neapspiež šīs zemes varenie? Vai gan tā slepeni nedzīvo sirdī daudziem jo daudziem, kas vārdos spiesti to noliegt? Šīs mācības dēļ visā pasaulē ir izlietas asiņu straumes. Vai tā ir mūsdienu evaņģēlijs vai mūsdienu Molohs? -

-     Cienīgtēv! - es iesaucos. - Palīdziet man! Kas ir mūsdienu ticība?

Atbilde nesekoja.

Es atvēru acis un izslējos sēdus.

Morvēdes mācītāja te vairs nebija. Palikusi tikai viegla šņaucamtabakas un vīraka dvesma.

-     Māsa, - es lūdzu, - pasauciet atpakaļ to kungu.

Māsa pacēla skatienu no sava tamborējuma.

-     Kādu kungu?

-     Garīdznieka kungu, kas nupat aizgāja prom.

-     Te neviena nav bijis.

-     Bet es taču pirms minūtes sarunājos ar mācītāju. Viņš stāvēja šeit, pie manas gultas. Un izgāja no istabas. Garīdznieks. Mācītājs.

Māsa paņēma termometru, nokratīja to un iebāza man padusē.

-     Mācītājs? - viņa atkārtoja. - Nē, te neviena nav bijis. Jūs sarunājāties pats ar sevi.

Palūkojos uz viņu vispirms ar izbrīnu un pēc tam ar dusmām - un tad beidzot sapratu. Nu kā tad! Viņš taču bija to pareģojis. "Ņemiet vērā," viņš bija teicis, "kad atstāšu šo namu, neviens neatzīsies, ka ir mani redzējis." Tieši tā ari notika. Cik pareizi viņš bija to pareģojis!

Kādu padomu viņš bija man devis? Lai saku jā un āmen? - Labi.

-    Jums taisnība, māsa, - es sacīju. - Es sarunājos pats ar sevi. Tā gadās bieži, tas ir slikts ieradums, es zinu. - Vai virsārsta kungs šodien atnāks vēlreiz? Man būtu steidzami ar viņu jārunā.

Virsārsts iestājās durvīs.

-     Nu? - viņš noprasīja. - Jūs likāt mani pasaukt. Kaut kas nav kārtībā? Temperatūra?

-     Nē, - es atbildēju. - Temperatūras nav. Gribēju tikai jums pateikt, ka tagad spēju skaidri atcerēties, kā notika tā nelaime. Es gāju pār stacijas laukumu, visapkārt valdīja elles troksnis, es apstājos un pacēlu brošūru, ko nejauši biju nometis zemē, turpat aiz muguras izdzirdu auto tauri, un tad automašīna acīmredzot būs notriekusi mani zemē.

Viņš piegāja tuvāk pie manas gultas.

-     Un tas notikums ar spriguli?

-     To es būšu nosapņojis, virsārsta kungs.

-     Nu, paldies Dievam! - viņš iesaucās nepārprotamā atvieglojumā. - Paklausieties - biju nopietni nobažījies par jums. Baidījos no jauna asinsizplūduma smadzenēs, no apziņas aptumšošanās. Taču šķiet, ka nekas tamlīdzīgs vairs nedraud. Tagad tikai jāatgūst spēki. Manuprāt, pēc kādas nedēļas varēšu laist jūs veseļoties mājās, - vai tas jums būtu pa prātam?

Divdesmit piektā nodaļa

Pēc nedēļas es, balstīdamies uz spieķa, mēroju divus

kāpņu posmus līdz virsārsta istabai, lai atvadītos.

Viņš piecēlās no rakstāmgalda un nāca man pretī.

-     Nu tātad jūs esat klāt, - viņš mani sveicināja. - Pēdējās dienās esat pārsteidzoši strauji atlabis. Jūs tik tikko var pazīt. Tātad šodien jūs mūs atstājat? Ja atceros, kā jūs uz šejieni atveda!… Nē, kolēģa kungs, te nav par ko pateikties, pierakstīsim to jūsu spēcīgajai konstitūcijai, ka viss beidzies tik labi, - nē, es tiešām neesmu darījis neko vairāk kā vien pildījis savu pienākumu. Jā, labprāt atzīstos, ka tā nejauši ir mana specializācijas joma. Tātad ar pēcpusdienas vilcienu? Ja ceļš jūs vēl kādreiz atvedīs uz Osnabriku -

-    Eduard, vai nevēlies iepazīstināt mani ar šo kungu? - man aiz muguras atskanēja kāda balss, es pagriezos - un stāvēju aci pret aci ar Bibišu.

Mēs raudzījāmies viens otrā, - viņas sejā nekas neliecināja par saviļņojumu. Vai viņa tik labi prata savaldīties? Vai varbūt bija gaidījusi, ka atnākšu uz šejieni?

-    Ārsts Amberga kungs - mana sieva, - virsārsts iepazīstināja. - Vai tava automašīna ir lejā? Ir vēl paagrs, man jāpastrādā. - Dakteris Ambergs līdz šai dienai bija mūsu pacients. Stacijas laukumā viņu… Nu? Kā tur bija? Stāstiet, dakter Amberg!

-     Mani notrieca auto, cienītā kundze.

Virsārsts apmierināts noglaudīja sev bārdiņu.

-     Tātad jums neiesita ar spriguli, vai nav tiesa? Redzi, tā viņam bija tāda uzmācīga ideja. Viņš to iedomājās dienām ilgi.

Viņš iesmējās. Bibiša lūkojās manī lielām, nopietnām acīm.

-     Galvaskausa pamatnes lūzums, asinsizplūdums smadzenēs, - virsārsts turpināja.

-     Tik smagi?! - Bibiša man sacīja, un es būtu varējis apskaut viņu par līdzcietību un skumjām, kas skanēja viņas balsī.

-    Jā, diez cik vienkārši tas vis nebija, - virsārsts atbildēja manā vietā. - Viņš sagādāja mums darbu pilnas sešas nedēļas.

-     Šo laiku jūs droši vien atcerēsieties bez sevišķa siltuma, vai ne? - Bibiša jautāja, un viņas skatiens pauda, cik tramīgi viņa gaida manu atbildi.

-     No šā laika es paņemu līdzi lielas un skaistas atmiņas, - es teicu. - Šo laiku es neaizmirsīšu nekad.

Tad es pieliecos viņai mazliet tuvāk un pavisam klusi jautāju:

-     Un jūs, Bibiša?

Taču, lai cik klusi bija mani vārdi, virsārsts tos tomēr saklausīja.

-     Jūs pazīstat manu sievu? - viņš pievērsās man. - Un zināt viņas pavārdu?

-     Es visu laiku lauzu galvu par to, no kurienes pazīstu daktera kungu, - Bibiša ļoti steidzīgi ierunājās.

Viņa paskatījās manī, un viņas acis lūdzās: uzmanies! Nenodod mani! Viņš nojauš, kas starp mums bijis. Ja viņš to uzzinātu skaidri -

Nē, Bibiša, nebaidies, es tevi nenodošu.

-     Man bija tā laime, - es sacīju, - kopā ar cienīto kundzi strādāt bakterioloģijas institūtā Berlīnē.

Bibiša pasmaidīja.

-     Nu protams. Kā es neatcerējos uzreiz! Un turklāt tas pat nemaz nav tik sen.

-     Jā, - es apstiprināju, - tas vēl nemaz nav tik sen.

Mēs klusējām un mirkli abi domājām par Morvēdi

un par mazo, nabadzīgo istabiņu, uz kuru veda čīkstošas koka kāpnes.

Virsārsts nokremšļojās. Bibiša sniedza man roku.

-     Novēlu jums laimīgu ceļu, daktera kungs, un…

Viņa sastomījās un meklēja kādu pēdējo vārdu.

-     Un paturiet mūs labā atmiņā, - viņa beidzot klusi noteica.

Es noliecos pie viņas rokas.

-     Pateicos jums, - sacīju un jutu, kā viņas roka trīc manējā; Bibiša bija uzminējusi, par ko es pateicos.

Es gāju pār pagalmu. Bibiša stāvēja pie loga un noraudzījās man pakaļ, es to zināju, - zināju bez lūkošanās, jo jutu viņas skatienu.

Es gāju lēnām. Sniegs sāka kust, starp mākoņiem bija iznirusi saule, no jumtiem pilēja palāses. Gaiss bija liegs, izskatījās, ka pavasaris grasās pienākt jau šodien.

[1] "trīsdesmit un četrdesmit" jeb "Sarkanais un melnais" - kāršu spēle. (No franču vai Šeit un turpmāk - tulkotājas piezīmes.)

[2] Diemžēl. (No franču vai.) 60

[3] Treniņa cīņa. (No franču vai)

[4] Trāpīts! (No franču vai) 66

[5] paukošanas termini. (No itāļu vai.)

[6] piedodiet par izteicienu. (No franču vai)

[7] "trīsdesmit viens" - kāršu spēle. (No franču vai)

[7] Šeit: darinājums. (No franču vai.)

[8] blonds un skaists, ar piemīlīgu ārieni. (No itāļu vai.)

[9] d'orsē krastmala - Francijas Ārlietu ministrijas atrašanās vieta Parīzē.

[10] Sēņu saraksts. (No latīņu vai.)

[11] bez ardievām. (No franču vai.) 140

[12] bet jūs jau esat aizmaldījies mākoņos, mans dārgais. Par ko jūs sapņojat? Ņemiet savas kārtis, lūdzu. Jums jāsāk pirmajam. (No franču vai)

Content

Perucs Leo Svētā Pētera sniegs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Treša nodala

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trispadsmita nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturta nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa