E L Džeimsa

Brīvība piecdesmit nokrāsās

E L Džeimsa

Brīvība piecdesmit nokrāsās

Prologs

Māmiņ! Māmiņ! Māmiņa guļ uz grīdas. Viņa guļ jau ilgi. Es izsukāju viņai matus, jo viņai tas patīk. Viņa nepamostas. Es viņu sapurinu. Māmiņ! Man sāp vēders. Es gribu ēst. Viņa šeit nav. Man slāpst. Es ieeju virtuvē, pievelku krēslu pie izlietnes un padzeros. Ūdens apšļaksta manu zilo džemperi. Māmiņa vēl joprojām guļ. Mosties, māmiņ! Viņa nekustas. Viņa ir auksta. Es paņemu savu segu un apsedzu māmiņu, un pats apguļos viņai blakus uz lipīgā, zaļā paklāja. Māmiņa vēl joprojām iemigusi. Man ir divas rotaļu mašīnītes. Tās brauc pa grīdu, uz kuras guļ māmiņa. Viņa laikam ir slima. Es meklēju kaut ko ēdamu. Saldētavā ir zirņi. Tie ir auksti. Es tos lēnām apēdu. Man atkal sāp vēders. Es guļu blakus māmiņai. Zirņu vairs nav. Saldētavā ir kaut kas cits. Tas nelāgi ož. Es to nolaizu, un mana mēle pielīp. Es gausi ēdu dīvaino atradumu. Garša ir riebīga. Es iedzeru ūdeni. Es rotaļājos ar mašīnām un guļu blakus māmiņai. Viņa ir ļoti auksta un nemostas. Durvis atsprāgst vaļā. Es apsedzu māmiņu ar segu. Viņš ir ieradies. Velns! Kas te, pie joda, noticis? Sasodīts, trakā maita! Nolādēts, nolādēts! Vācies no ceļa, sīkais mēsls! Viņš man iesper, un galva atsitas pret grīdu. Tā sāp. Viņš kādam piezvana un aiziet. Viņš aizslēdz durvis. Es apguļos blakus māmiņai. Man sāp galva. Atnāk policiste. Nē. Nē. Nē. Nepieskaries man. Nepieskaries man. Nepieskaries man. Es palieku pie māmiņas. Nē. Ejiet prom. Policistei rokās ir mana sega, un viņa mani satver. Es kliedzu. Māmiņ! Māmiņ! Es gribu pie māmiņas. Vārdu vairs nav. Es nespēju izrunāt vārdus. Māmiņa mani nedzird. Man nav vārdu.

Kristjen! Kristjen! Viņas balsī skan trauksme, un tā izvelk viņu no murgu un izmisuma dzīlēm. Es esmu šeit. Tepat.

viņš pamostas un redz, ka ana ir noliekusies pār viņu, sagrabusi viņu aiz pleciem un purina. Meitenes sejā jaušamas raizes, zilās acis ir plati ieplestas, un tajās mirdz asaras.

-    Ana. Viņa balss pārvērtusies par aizsmakušu čukstu, un mutē jaušama kodīgā baiļu garša. Tu esi šeit.

-    Protams!

-    Es sapnī redzēju…

-    Zinu. Es esmu tepat blakus.

-     Ana. Viņš izdveš sievietes vārdu, un tas kļūst par amuletu pret melno, smacējošo paniku, kas pārņēmusi viņu visu.

-     Kuš, es esmu šeit. Ana apvijas viņam apkārt, ar saviem locekļiem viņu sargādama, un sievietes miesas siltums ielīst viņā, atvairot ēnas un bailes. Viņa ir saules starojums, viņa ir gaisma… viņa pieder Kristjenam.

-    Lūdzu, nestrīdēsimies, viņš aizsmacis nosaka un apskauj Anu.

-     Labi.

-     Zvērests. Nepakļaušanās. Es to spēšu. Mēs atradīsim kādu iespēju. Vārdi traucas viņam pār lūpām, veidojot dažādu emociju, mulsuma un nemiera jūkli.

-Jā. Protams. Mēs vienmēr atradīsim iespēju, viņa čukst un noskūpsta Kristjenu, apklusinot viņu un atsaucot atpakaļ tagadnē.

1. NODAĻA

Caur jūras aļģu saulessarga spraugām man paveras skats uz neticami, vasarīgi zilām Vidusjūras debesīm, un es apmierināta nopūšos. Kristjens ir izstiepies uz pludmales krēsla man blakus. Mans vīrs mans pievilcīgais, seksīgais vīrs, ģērbies tikai džinsa šortos lasa grāmatu par iespējamo Rietumu pasaules banku sistēmas sabrukumu. Esmu dzirdējusi, ka tā ir aizraujoša lasāmviela. Nekad vēl neesmu redzējusi viņu tik nekustīgu. Viņš vairāk līdzinās studentam nekā cilvēkam, kurš vada vienu no lielākajiem uzņēmumiem Amerikā.

Mēs esam sasnieguši sava medusmēneša pēdējo posmu un laiskojamies pēcpusdienas saules staros Monako pludmalē pie ļoti atbilstoši nodēvētās Beach Plaza Montē Carlo viesnīcas, kaut gan neesam tajā apmetušies. Es atveru acis un uzlūkoju "Daiļo dāmu", kas noenkurota ostā. Mēs, protams, dzīvojam uz greznas motorjahtas klāja. Tā uzbūvēta tūkstoš deviņsimt divdesmit astotajā gadā, un šobrīd majestātiski slejas virs ūdens gluži kā visu pārējo jahtu karaliene. Tā līdzinās uzvelkamai bērnu rotaļlietai. Kristjens to dievina, un man ir aizdomas, ka viņš jūt kārdinājumu iegādāties šo jahtu. Ak, zēni un to spēļmantiņas…

Es atlaižos krēslā, klausos Kristjena ierakstīto mūziku savā atskaņotājā un baudu vēlās pēcpusdienas saules starus, dīki kavēdamās atmiņās par bildinājumu. Par brīnišķīgo bildinājumu laivu namiņā… Es gandrīz sajūtu pļavas ziedu smaržu…

Vai varam apprecēties jau rīt? Kristjens klusi jautā man pie auss. Es guļu viņam uz krūtīm laivu namiņa lapenē, kas izrotāta ar puķēm, un atpūšos pēc kaislīgas mīlēšanās.

-    TOC \o "1-3" \h \z Hmm.

-    Vai tas nozīmē "jā"? Viņa balsi ieskanas cerība un izbrīns.

-    Hmm.

-Nē?

-    Hmm.

Es jūtu, ka viņš smaida. Stila, vai tu esi zaudējusi runas dāvanas?

Arī manās lūpās atplaukst smaids. Hmm.

Viņš iesmejas un cieši apskauj mani, pirms noskūpsta uz galvvidus. Tātad mēs rīt apprecēsimies Lasvegasā.

Es samiegojusies paceļu galvu. Nedomāju, ka maniem vecākiem tas patiktu.

Kristjens laiž pirkstgalus augšup un lejup pār manu kailo muguru, maigi to glāstīdams.

-    Ko tu vēlies, Anastasija? Lasvegasu? Lielas kāzas ar visiem iespējamiem krāšņumiem? Paskaidro.

-     Neko lielu… Tikai draugu un radu lokā. Es vēroju Kristjenu, un mani aizkustina klusais lūgums, kas izlasāms viņa mirdzošajās, pelēkajās acis. Ko vēlas viņš?

-    Labi. Viņš pamāj. Kur?

Es paraustu plecus.

-     Vai mēs varētu kāzas rīkot šeit? viņš piesardzīgi iejautājas.

-    Tavu vecāku mājā? Vai viņi neiebilstu?

Kristjens iespurdzas. Māte justos kā septītajās debesis.

-     Nu labi, tātad šeit. Domāju, ka ari mani vecāki dotu priekšroku šādam risinājumam.

Viņš noglāsta manus matus. Nav iespējams justies vēl laimīgākai kā šobrīd.

-    Tātad esam vienojušies par vietu. Vēl jānosaka laiks.

-    Par to droši vien jājautā tavai mātei.

-     Hmm. Kristjena smaids uz brīdi apdziest. Varu viņai piešķirt mēnesi, bet ne vairāk. Es tevi pārāk kvēli gribu, lai gaidītu ilgāk.

-    Kristjen, es jau piederu tev. Turklāt sen. Bet labi, lai būtu mēnesis. Es uzspiežu maigu, šķīstu skūpstu viņa krūtīm un pasmaidu.

-    Tu apdegsi, Kristjens iečukst man ausī, iztrūcinādams mani no snaudas.

-     Es degu tikai ilgās pēc tevis. Manās lūpās atplaukst visjaukākais smaids. Saule ir noslīdējusi zemāk un apspīd mani no visa spēka. Kristjens pavīpsnā un ar vienu strauju kustību ievelk manu pludmales krēslu saulessarga paēnā.

-    Prom no Vidusjūras saules, Greja kundze.

-    Pateicos par šādu pašaizliedzību, Greja kungs.

-     Nav par ko, Greja kundze, un es nepavisam nerīkojos pašaizliedzīgi. Ja apdegsi, es nevarēšu tev pieskarties. Viņš sarauc uzaci, viņa acis uzjautrinājumā mirdz, un es jūtu sirdi laimē sažņaudzamies. Bet domāju, ka tu to zini un smejies par mani.

-    Vai es tā rīkotos? es tēloti nevainīgi jautāju.

-    Jā, un tu to dari. Bieži. Tas ir viens no daudzajiem iemesliem, kāpēc tevi mīlu. Viņš pieliecas un noskūpsta mani, rotaļīgi iekozdamies apakšlūpā.

-     Es cerēju, ka tu mani ieziedīsi ar sauļošanās krēmu. Neatraudamās no viņa mutes, es uzmetu lūpu.

-     Tas ir smags darbs, sieva… bet no šāda piedāvājuma atteikties nevaru. Piecelies sēdus, viņš aizsmakušā balsī pavēl. Es paklausu un jūtu, kā viņš ar spēcīgiem, stingriem pirkstiem iemasē man ādā sauļošanās krēmu.

-    Tu patiesi esi ļoti skaista. Man ir paveicies, viņš nomurmina, skarot manas krūtis un pārklājot tās ar losjonu.

-   Tieši tā, Grej. Es koķeti uzlūkoju viņu, nolaidusi skropstas.

-    Pieticība tev piestāv, sieva. Pagriezies. Es apstrādāšu tavu muguru.

Es smaidīdama noguļos uz vēdera, un viņš atsprādzē mana šausminoši dārgā bikini peldkostīma augšdaļu.

-    Kā tu justos, ja es sauļotos kailām krūtīm, tāpat kā pārējās sievietes pludmalē? es painteresējos.

-     Neapmierināts, viņš nevilcinādamies atbild. Ari šobrīd es neesmu priecīgs, ka tev mugurā ir tik maz drēbju. Viņš pieliecas un iečukst man ausī: Nesper soli par tālu.

-    Vai tas ir izaicinājums, Grej?

-    Nē. Tikai fakta konstatēšana, sieva.

Es nopūšos un papurinu galvu. Kristjen, Kristjen… mans privātīpašnieciskais, greizsirdīgais, valdonīgais Kristjens.

Pabeidzis darbu, viņš uzšauj man pa pēcpusi.

-    Būs labi, skuķi.

Novibrē viņa mūžam klātesošais, mūžam aktīvais BlackBerry plaukstdators. Es saraucu pieri, un Kristjens pasmīn.

-   Tikai manām acīm, Greja. Viņš paceļ uzaci, rotaļīgi brīdinādams mani, vēlreiz uzsit pa dibenu un apsēžas uz sava krēsla, lai atbildētu uz zvanu.

Mana iekšējā dieviete apmierināta murrā. Varbūt šonakt mēs sarīkosim kādu izradi tikai Kristjena acīm. Viņa viszinīgi vīpsnā, saraukusi uzaci. Es pasmaidu, par to domādama, un atkal iegrimstu savā pēcpusdienas snaudā.

-    Mam'selle? Un Perrier pour moi, un Coca-Cola light pour ma femme, s'il vous plait. Et quelque chose a manger… laissez-moi voir la carte.

Hmm… mani pamodina Kristjena tekošā franču valoda. Es paveru acis, skropstām notrīsot spožajā saules gaismā, un ieraugu, ka Kristjens mani vēro. Tikmēr no mums attālinās jauna, viesnīcas formastērpā ģērbusies sieviete, rokā turēdama paplāti, un viņas augstā, blondā zirgaste izaicinoši šūpojas.

-    Vai esi izslāpusi? Kristjens jautā.

-    Jā, es samiegojusies nomurminu.

-    Es labprāt tevi vērotu kaut visu dienu. Vai jūties nogurusi?

Manos vaigos parādās sārtums. Naktī es maz gulēju.

-     Es arī. Kristjens pasmaida, noliek telefonu un pieceļas kājās. Viņa šorti nedaudz noslīd lejup, līdz ir redzama peldbikšu augšējā maliņa. Novilcis šortus, viņš izkāpj no sandalēm. Man pazūd domu pavediens.

-     Nāc peldeties kopā ar mani. Viņš pastiepj roku, bet es tikai apjukusi lūkojos uz viņu. Peldēties? viņš atkārto, uzjautrināti pieliekdams galvu uz sāniem. Es neatbildu, un viņš lēni pašūpo galvu.

-    Manuprāt, tevi vajadzētu pamodināt. Viņš piepeši metas man klāt un paceļ mani uz rokām, bet es spalgi kliedzu vairāk gan pārsteiguma nekā baiļu dēļ.

-    Kristjen! Laid mani zemē! es pavēlu.

Viņš iesmejas. Tikai jūrā, meitenīt.

Vairāki cilvēki, kas sauļojas pludmalē, mūs vēro, bet viņu skatienos jaušama frančiem raksturīgā mulsā vienaldzība, ko tagad pazistu arī es. Kristjens smiedams nes mani uz jūras pusi un iebrien ūdenī.

Es apviju rokas viņam ap kaklu. Tu neuzdrošināsies, es aizelsusies saku, mēģinādama apslāpēt spurdzienu.

Kristjens atplaukst smaidā. Ana, Ana, vai tiešām neko neesi sapratusi šajā neilgajā laikā, kopš esam pazīstami? Viņš mani noskūpsta, un es izmantoju izdevību; laižot pirkstus caur Kristjena matiem, es satveru tos abās rokās un atbildu uz skūpstu, ielauzdamās viņa mutē ar mēli. Viņš spēji ievelk elpu un atliecas atpakaļ. Viņa acis ir satumsušas, bet tajās jaušama piesardzība.

-    Es zinu, kāda spēle tev padomā, viņš nočukst un nesteidzīgi ieslīgst vēsajā, skaidrajā ūdenī, vilkdams mani sev lidzi, un mūsu lūpas atkal satiekas. Piemirsusi Vidusjūras dzestrumu, es apvijos vīram apkārt.

-     Man šķita, ka tu vēlies peldēt, es nomurminu, neatraudamās no viņa lūpām.

-    Tu proti novērst uzmanību. Kristjens ar zobiem viegli skrāpē manu apakšlūpu. Bet nezinu, vai gribu, lai Montekarlo krietnie ļaudis redz manu sievu kaisles varā.

Es maigi skrubinu viņa žokli, juzdama pie mēles viņa bārdas rugājus, un mani nepavisam neinteresē krietnie Montekarlo ļaudis.

-    Ana, viņš ievaidas. Aptinis manus zirgastē saņemtos matus ap plaukstas locītavu, viņš saudzīgi parauj manu galvu atpakaļ, atklādams skatienam kaklu. Viņš apbārsta to ar skūpstiem, sākot no auss ļipiņas.

-    Vai man paņemt tevi jūrā? viņš izdveš.

-    Jā, es čukstu.

Kristjens atkāpjas un bridi vēro mani. Viņa acīs manāma sirsnība, alkas un uzjautrinājums. Tu esi nepiesātināma, sieva, un ļoti pārgalvīga. Kādu briesmoni es esmu radījis?

-     Briesmoni, kas piemērota tev. Vai tu gribētu, lai esmu citāda?

-     Es tevi gribētu jebkādu, lai tikai tu piederētu man. Tu to zini. Bet ne šobrīd. Ne tagad, kad mums ir skatītāji. Viņš ar galvas mājienu norāda uz krastu.

Kā, lūdzu?

Un tiešām vairāki saules baudītāji pludmalē ir atmetuši vienaldzību un ieinteresēti vēro mūs. Kristjens piepeši satver mani ap vidukli un uzmet gaisā tā, ka es iekritu ūdeni un slīgstu zem viļņiem līdz pat mīkstajām smiltīm jūras dibenā. Iznirusi es klepoju, sprauslāju un spurdzu.

-    Kristjen! es norāju savu vīru, pārmetoši viņu uzlūkodama. Man šķita, ka mēs mīlēsimies jūrā… un atkal piedzīvosim kaut ko jaunu. Viņš iekož apakšlūpā, slēpdams uzjautrinājumu. Es viņu apšļācu ar ūdeni, un viņš uzreiz atbild ar to pašu.

-     Mums vēl būs visa nakts, viņš nosaka, plati smaidīdams. Uz redzi, mazā! Viņš ienirst ūdeni un parādās trīs pēdu attālumā, pirms aizvirzās prom no krasta un manis, peldēdams plūstošā, graciozā kraulā.

Rotaļīgais, ķircinošais Kristjens! Es ar plaukstu aizēnoju acis un vēroju, kā viņš aizpeld. Nešpetnais vīrietis… kā man viņu atvilināt atpakaļ? Tuvodamās krastam, es apsveru visas iespējas. Pie krēsla mani jau gaida dzērieni, un es strauji iemalkoju diētisko kolu. Kristjens pārvērties par tik tikko saskatāmu punktu tālumā.

Hmm… Es apgulos uz vēdera, neveikli atraisu peldkostīma augšdaļas saites, novelku to un nevērīgi uzmetu uz Kristjena krēsla. Lūk… nu tu redzēsi, cik pārgalvīga es spēju būt, Grej. Sagremo šo! Es aizveru acis un ļaujos saules siltajiem stariem… tie sasilda manu ādu un kaulus, un es, šīs tveices iemidzināta, grimstu arvien dziļāk snaudā. Manas domas pievēršas kāzu dienai.

-    Drīkstat noskūpstīt līgavu, mācītājs Volšs paziņo.

Es starodama uzsmaidu savam vīram.

-    Tu beidzot piederi man, viņš nočukst, ievelk mani savās skavās un šķīsti noskūpsta uz lūpām.

Es esmu precējusies. Esmu Kristjena Greja sieva. Man no prieka reibst galva.

-    Tu esi skaista, Ana, viņš nomurmina un smaida, acīm mīlestībā mirdzot… un tajās gail arī kaut kas tumšāks, kaut kas kvēls. Neļauj, lai šo kleitu tev novelk kāds cits, izņemot mani. Vai saprati? Viņa smaids kļūst divkārt tveicīgāks, un pirkstgali slīd pār manu vaigu, uzkarsējot asinis.

Velns un elle… kā viņam tas izdodas? Pat šeit, kur uz mums skatās tik daudzi cilvēki?

Es pamāju, zaudējusi valodu. Cerams, neviens mūs nedzird. Mācītājs, par laimi, ir smalkjūtīgi atkāpies. Es palūkojos uz viesiem, kas ieradušies, tērpti svinīgās drānās… Mana māte, Rejs, Bobs un visi Greji aplaudē, un viņiem pievienojas pat Keita, mana līgavas māsa. Viņa izskatās satriecoša savā bāli sārtajā kleitā un stāv blakus līgavaiņa draugam Kristjena brālim Eljotam. Man nebija ne jausmas, ka viņš svētku uzvalkā var būt tik pievilcīgs. Visi starodami smaida, tikai Greisa skaisti raud, slaucīdama asaras smalkā, baltā mutautiņā.

-     Vai esi gatava līksmot, Greja kundze? Kristjens nomurmina, veltīdams man savu kautro smaidu. Es vārda tiešā nozīmē izkūstu. Viņš izskatās lieliski vienkāršā, melnā smokingā ar sudrabotu vesti un kaklasaiti. Viņš ir tik… valdzinošs.

-    Gatava kā vēl nekad. Es apzinos, ka mana mute iepletusies ļoti muļķīgā smaidā.

Vēlāk kāzu svinības norisinās pilnā sparā. Keriks un Greisa pārspējuši paši sevi. Dārzā atkal uzslieta nojume, un tā ir izgreznota ar gaiši sārtiem, sudrabotiem un ziloņkaula baltiem rotājumiem. Sānu sienu nav, un nojume pavērsta pret līci. Mums ir paveicies, jo laiks ir labs, un ūdeni apmirdz vēlās pēcpusdienas saules stari. Vienā nojumes malā iekārtota deju grīda, bet otrā ir bagātīgi apkrauts bufetes galds.

Rejs un mana māte smiedamies dejo viens ar otru. Kad viņus vēroju, mani pārņem saldi sērīgas izjūtas. Ceru, ka mana un Kristjena laulība būs ilgstošāka. Nezinu, ko es darītu, ja viņš mani pamestu. Kas apprecas steigā, tas lej gaužas asaras. Man no prāta neiziet šis sakāmvārds.

Keita stāv man blakus un ir ļoti skaista savā garajā zīda tērpā. Viņa palūkojas uz mani un sarauc pieri. Klau, šai dienai jābūt skaistākajai tavā mūžā, viņa mani rāj.

-    Tā jau ir, es nočukstu.

-    Ana, kas noticis? Vai tu skaties uz savtf mati un Reju?

Es noskumusi pamāju.

-    Viņi ir laimīgi.

-    Bet laimīgāki, būdami šķirti.

-    Vai tevi māc šaubas? Keita satrūkūsieš jautai,

-    Nē, nepavisam. Tikai… es viņu ļoti mīlu. Es sastingstu, nespēdama vai negribēdama paust savas bažas vārdos.

-    Ana, ir acīmredzams, ka viņš tevi dievina. Zinu, ka jūsu attiecības sākās neparasti, bet nav noliedzams, ka jūs abi šī pēdējā mēneša laikā esat ļoti laimīgi. Viņa satver manas rokas un saspiež tās. Turklāt ir jau par vēlu, viņa smaidīdama piebilst.

Es iespurdzos. Keita nekad neaizmirst atgādināt par pašsaprotamo. Viņa ievelk mani savā īpašajā Ketrinas Kevanas apskāvienā. Viss būs labi, Ana. Un, ja viņa dēļ tev kaut matiņš nokritīs no galvas, viņam nāksies taisnoties manā priekšā. Viņa atkāpjas un uzsmaida kādam man aiz muguras.

-    Sveika, mazā. Kristjens mani apskauj, pārsteigdams nesagatavotu, un noskūpsta uz deniņiem. Sveicināta, Keita, viņš uzrunā manu draudzeni. Kaut gan pagājušas jau sešas nedēļas, viņš vēl joprojām izturas pret Keitu vēsi.

-    Vēlreiz sveiks, Kristjen. Es uzmeklēšu tavu vedēju, kurš sagadīšanās dēļ ir ari mans draugs. Uzsmaidījusi mums abiem, viņa iet pie Eljota, kurš sarunājas ar viņas brāli ītanu un mūsu draugu Hosē.

-    Laiks doties prom, Kristjens nomurmina.

-    Jau? Šīs ir pirmās viesības, kurās man nav iebildumu atrasties uzmanības centrā. Es pagriežos viņa skavās, lai varētu viņu uzlūkot.

-     Pelnīti. Tu izskaties lieliski, Anastasija.

-    Tu arī.

Kristjens pasmaida, un viņa acis iegailas. Tev piestāv šī skaistā kleita.

-    Šī vecā lupata? Es kautri pietvīkstu un paraustu vienkāršās, pieguļošās kāzu kleitas smalko mežģīņu apmali. Šo tērpu īpaši man pagatavoja Keitas māte. Man patik mežģīnes, kas sākas tūlīt zem plecu līnijas pieklājīgi, bet vilinoši. Vismaz es tā ceru.

Viņš pieliecas un noskūpsta mani. Iesim. Es vairs nevēlos dalīties tavā klātbūtnē ar visiem šiem ļaudīm.

-    Vai mēs varam pamest paši savas kāzas?

-     Meitenīt, tās ir mūsu svinības, un mēs varam rīkoties, kā paši vēlamies. Torti jau sagriezām. Un šobrīd es vēlos tikai aizraut tevi projām un izbaudīt tevi viens pats.

Es iespurdzos. Tu varēsi mani baudīt visu mūžu, Grej.

-     Priecājos, to dzirdot, Greja.

-    Lūk, kur jūs abi esat! Tik mīlīgi kā balodīši.

Es klusībā ievaidos. Mūs atradusi Greisas māte.

-     Kristjen, mīļais… vai padejosi vēl vienu reizi ar savu vecmāmiņu?

Kristjens sakniebj lūpas. Protams, vecomāt.

-     Un tu, daiļā Anastasija, iepriecini vecu vīru. Padejo ar Teo.

-    Kas ir Teo, Treveljana kundze?

-     Vectēvs Treveljans. Un tu drīksti mani saukt par vecmāmiņu. Jums abiem jāķeras pie darba un jālaiž pasaule mani mazmazbērni. Es vairs ilgi nedzīvošu. Viņa plati uzsmaida mums abiem.

Kristjens pārbijies samirkšķina acis. Iesim, vecomāt, viņš nosaka, steigšus satverdams veco sievieti aiz rokas un aizvezdams viņu uz deju zāles pusi. Pametis skatienu pār plecu, viņš manāmi apvalda vēlmi uzmest lūpu un izbola acis. Uz redzi, mazā.

Es dodos pie vectēva Treveljana, bet mani pārtver Hosē.

-     Uz deju es tevi vairs nelūgšu. Laikam jau esmu uzurpējis pietiekami daudz tava laika uz deju grīdas… Es priecājos, redzot tevi laimīgu, bet es runāju nopietni, Ana. Ja būšu tev vajadzīgs, es vienmēr tev palīdzēšu.

-     Pateicos, Hosē. Tu esi krietns draugs.

-     Es runāju pavisam nopietni. Viņa tumšajās acīs jaušams, ka tā ir patiesība.

-    Zinu. Pateicos, Hosē. Bet tagad, lūdzu, atvaino, jo man norunāta tikšanās ar vecu vīru.

Viņš apjucis sarauc pieri.

-    Kristjena vectēvu, es paskaidroju.

Hosē atplaukst smaidā. Vēlu veiksmi, Ana. Vēlu veiksmi tev visā.

-     Paldies, Hosē.

Pēc dejas ar Kristjena mūžam valdzinošo vectēvu es nostājos pie franču stila durvīm un vēroju, kā saule nesteidzīgi virzās lejup debesīs virs Sietlas, metot koši oranžas un akvamarīna krāsas ēnas pār līci.

-    Iesim, Kristjens mani mudina.

-    Man jāpārģērbjas. Es satveru viņu aiz rokas, gribēdama aizvilkt viņu aiz stikla durvīm un augšup kopā ar mani. Viņš neizpratnē sarauc pieri un saudzīgi parauj manu roku, līdz es apstājos.

-    Ja nemaldos, tu pats gribēji man novilkt šo kleitu, es paskaidroju. Kristjenam iemirdzas acis.

-    Tieši tā. Viņa lūpās atplaukst baudkārs smaids. Bet es tevi neizģērbšu šeit. Tādā gadījumā mēs šeit iestrēgtu līdz… es pat nezinu… Viņš pavicina plaukstu, nepabeigdams teikumu, bet jēga ir nepārprotama.

Es piesarkstu un atlaižu viņa roku.

-    Un neizlaid matus, viņš noņurd.

-     Bet…

-     Nekādu iebildumu, Anastasija. Tu esi ļoti skaista. Un es vēlos būt tas, kurš tevi izģērbs.

Es saraucu pieri.

-    Sakravā drēbes, ko ņemt līdzi, Kristjens pavēl. Tev tās būs vajadzīgas. Lielais čemodāns ir pie Teilora.

-    Labi. Kas viņam padomā? Viņš nav atklājis man, kurp dosimies. Man pat šķiet, ka to nezina neviens. Miai un Keitai neizdevās izvilināt no viņa patiesību. Es pametu skatienu apkārt un pieeju pie mātes, kas stāv blakus Keitai.

-     Es nepārģērbšos.

-    Kāpēc? māte jautā.

-    Kristjens grib, lai atstāju mugurā šo. Es paraustu plecus, it kā ar to viss būtu izskaidrots. Viņa uz bridi sarauc pieri.

-    Tu nesolīji pakļāuties, viņa iejūtīgi atgādina. Keita mēģina apslāpēt spurdzienu, izliekoties, ka klepo. Es samiedzu acis. Ne viņai, ne manai mātei nav ne jausmas, cik kvēls bija mans strīds ar Kristjenu par šo jautājumu. Es negribu par to atkal domāt. Mans Kristjens prot uzmest lūpu… un murgot. Šīs atmiņas liek man atgūt nopietnību.

-    Zinu, māt, bet viņam patīk šī kleita, un es vēlos viņam izdabāt.

Māte manāmi atmaigst. Keita paceļ skatienu pret debesīm un smalkjūtīgi aizvirzās prom, atstādama mūs divatā.

-    Tu izskaties burvīgi, bērns. Karla saudzīgi parausta manu atrisušo matu sprogu un noglāsta man zodu. Es ar tevi ļoti lepojos, mīļā. Tu padarīsi Kristjenu ļoti laimīgu. Viņa ievelk mani apskāvienā.

Ak, māt!

-     Nespēju noticēt, cik pieaugusi tu šobrīd izskaties. Jaunas dzīves sākums… Tikai atceries, ka vīrieši ir no citas planētas, un viss būs labi.

Es iespurdzos. Kristjens vispār ir no pavisam citas galaktikas. Ja vien viņa zinātu!

-     Paldies, māt.

Rejs pienāk mums klāt, sirsnīgi smaidīdams.

-    Tu esi radījusi brīnišķīgu meiteni, Karla, viņš saka, acīm lepnumā mirdzot. Viņš savā melnajā smokingā un gaiši sārtajā vestē izskatās ļoti šarmants. Es jutu asaras sariešamies acīs. Ak nē… pagaidām man izdevies neraudāt.

-   Toties tu viņu pieskatīji un palīdzēji viņai pieaugt, Rej. Karlas balsī ieskanas ilgas.

-    Un katra minūte man bija kā dāvana. Tu esi lieliska līgava, Anija. Rejs atglauž man aiz auss to pašu atrisušo šķipsnu.

-    Tēt… Es apslāpēju šņukstu, un viņš mani aši, neveikli apskauj.

-    Turklāt būsi varena sieva, viņš aizsmacis nočukst.

Kad tēvs palaiž mani vaļā, man blakus jau stāv Kristjens.

Rejs sirsnīgi paspiež savam jaunajam znotam roku. Pieskati manu meiteni, Kristjen.

-    Tas ietilpst manos plānos, Rej. Un Karla. Viņš pamāj manam tēvam un noskūpsta māti uz vaiga.

Pārējie kāzu viesi sastājušies plašā lokā, caur ko mums jāiziet, lai tiktu līdz mājas fasādei.

-    Vai esi gatava? Kristjens jautā.

-Jā.

Viņš satver manu plaukstu, un mes ejam zem viesu paceltajām rokām. Viņi sauc mums laba vēlējumus un apsveikumus un apbārsta mūs ar rīsiem. Pašā loka galā mūs gaida Greisa un Keriks, kas smaida un apskauj mus. Greisa atkal grasās raudāt, un mēs steidzīgi atvadāmies.

Teilors stāv pie Audi SUV, gatavs vest mūs projām. Kristjens atver man mašīnas durvis, bet es pagriežos un metu savu balto un sārto rožu pušķi jaunajām sievietēm, kas sapulcējušās tuvumā. Mia to noķer un triumfēdama paceļ gaisā; viņas seju rotā starojošs smaids.

Es iesēžos mašīnā, smiedamās par Mias bezbailīgo ķērienu, un Kristjens pieliecas, paceldams manas kleitas malu. Kad esmu droši iekārtojusies, viņš pamāj viesiem atvadas.

Teilors atver viņam mašīnas durvis. Apsveicu, kungs.

-     Pateicos, Teilor, Kristjens atbild, nosēzdamies man blakus.

Mašīna sakustas, un kāzu viesi apber to ar rīsiem. Kristjens satver manu plaukstu un noskūpsta pirkstu kauliņus.

-    Vai pagaidām viss ir labi, sieva?

-    Pat lieliski, vīrs. Kurp mēs dodamies?

-    Uz lidostu, viņš vienkārši atbild, savilcis lūpas sfinksas smaidā.

Hmm… kas viņam padomā?

Teilors nebrauc uz izlidošanas terminālu, kā biju gaidījusi; viņš vada mašīnu caur apsargātajiem vārtiem un tieši uz lidlauka. Ko tas nozīmē? Bet jau nākamajā mirklī es pamanu Kristjena lidmašīnu, kam uz sāniem ar lieliem, ziliem burtiem rakstīts Grey Enterprises Holdings, Inc.

-     Nevar būt! Vai tu atkal izmanto uzņēmuma īpašumu savtīgos nolūkos?

-    Cerams, Anastasija. Kristjens plati smaida.

Teilors aptur mašīnu pie pakāpieniem, kas ved uz lidmašīnas durvīm, un izlec ārā. Kristjens izkāpj, abi bridi sarunājas, un Kristjens atver manas durvis, bet neatkāpjas, lai Jautu man izkāpt; viņš ieliecas salonā un paceļ mani uz rokām.

Oho! Ko tu dari? es spalgā balsī vaicāju.

-    Nesu tevi pār slieksni, viņš atbild.

Vai tam nevajadzēja notikt mājās?

Kristjens bez manāmas piepūles uznes mani augšā pa kāpnēm, un Teilors mums seko, nesdams manu mazo čemodānu. Viņš noliek to uz lidmašīnas durvju sliekšņa, pirms atgriežas pie mašīnas. Salonā mūs gaida Kristjena pilots Stefans, ģērbies formastērpā.

-     Laipni lūdzam, Greja kungs un kundze! Viņš plati smaida.

Kristjens noliek mani zemē un paspiež Stefanam roku. Viņam blakus stāv tumšmataina sieviete, apmēram trīsdesmit četrus gadus veca, un ari viņai mugurā ir formastērps.

-    Apsveicu jūs abus, Stefans turpina.

-    Pateicos, Stefan. Anastasija, jūs abi esat pazīstami. Viņš šodien būs lidojuma kapteinis, un šī ir otrā pilote Beiglija.

Viņa nosarkst, dzirdot savu uzvārdu, un strauji mirkšķina plakstiņus. Es tik tikko apvaldu vēlmi izbolīt acis. Jau kārtējā sieviete zaudējusi galvu mana pārāk glītā vīra dēļ.

-    Priecājos ar jums iepazīties! Beiglija vītero. Es viņai laipni uzsmaidu, Kristjens galu gala pieder man.

-    Vai viss sagatavots? Kristjens viņiem abiem jautā, un es tikmēr aplūkoju salonu. Iekārtojumā galvenie toņi ir gaišs kļavas koks un krēma krāsas āda. Viss izskatās ļoti labi. Salona otrā malā stāv vēl viena jauna sieviete ļoti skaista brunete.

-    Jā, viss ir pabeigts. Laika apstākļi no šejienes līdz Bostonai ir labi.

Bostonai?

-    Un brāzmas?

-    Tikai pie pašas Bostonas. Virs Senonas ir fronte, kas varētu mūs nedaudz pašūpot.

Šenona? Īrijā?

-    Skaidrs. Nu, es ceru to visu nogulēt, Kristjens lietišķi paziņo.

Nogulēt?

-     Mēs ķersimies pie darba, kungs, Stefans sola. Nodosim jūs prasmīgās stjuartes Natālijas rokās. Kristjens palūkojas uz jauno sievieti un sarauc pieri, bet jau nākamajā mirklī uzsmaida Stefanam.

-    Lieliski, viņš nosaka un, satvēris mani aiz rokas, pieiet pie grezna ādas sēdekļa. Tādu kopā ir divpadsmit.

-    Apsēdies, viņš pavēl, novilkdams žaketi un atpogādams smalko sudrabkrāsas brokāta vesti. Mēs iekārtojamies divos krēslos, kas novietoti viens otram pretī, un starp mums ir spoži nopulēts galds.

-    Laipni lūdzu lidmašīnā, kungs un kundze. Apsveicu! Natālija sniedz mums divas glāzes ar sārtu šampanieti.

-     Pateicos, Kristjens nosaka. Meitene mums pieklājīgi uzsmaida un dodas prom.

-    Par laimīgu laulības dzīvi, Anastasija! Kristjens paceļ glāzi, un mēs saskandinām. Šampanietis garšo brīnišķīgi.

-    Vai tas ir Bolinger? es jautāju.

-    Jā, tas pats.

-    Pirmajā reizē es to dzēru no tējas tases. Es atplaukstu smaidā.

-    To dienu es lieliski atceros. Tavs izlaidums.

-    Kurp mēs lidojam? Es vairs nespēju apvaldīt ziņkāri.

-    Uz šenonu, Kristjens atbild. Viņa acis sajūsmā mirdz, un viņš līdzinās mazam zēnam.

-    Īrijā? Mēs lidojam uz Īriju!

-     Tur mēs papildināsim degvielas krājumus, viņš piebilst, mani ķircinādams.

-    Un pēc tam? es jautāju.

Viņa smaids kļūst vēl platāks, un viņš papurina galvu.

-    Kristjen!

-    Uz Londonu, viņš atbild, vērīgi uzlūkodams mani un cenzdamies nolasīt manas domas.

Es spēji ievelku elpu. Velns un elle! Biju domājusi, ka mēs ceļosim uz Ņujorku vai Aspenu, vai Kārību jūru. Man ir grūti noticēt dzirdētajam. Visu mūžu esmu ilgojusies paviesoties Anglijā. Es jūtos tā, it kā mani no iekšpuses izgaismotu laimes starojums.

-    Pēc tam uz Parīzi.

Kā, lūdzu?

-    Un Francijas dienvidiem.

Oho!

-    Zinu, ka tu vienmēr esi sapņojusi par ceļojumu uz Eiropu, Kristjens klusi paskaidro. Es gribu piepildīt tavus sapņus, Anastasija.

-    Tu pats esi manu sapņu piepildījums, Kristjen.

-    Un tu esi manējais, Greja kundze, viņš nočukst.

Ak…

-     Piesprādzējies.

Es pasmaidu un izpildu pavēli.

Lidmašīna traucas pa skrejceļu, un mēs malkojam šampanieti, apmainīdamies muļķīgiem, platiem smaidiem. Nespēju noticēt, ka divdesmit divu gadu vecumā beidzot pametīšu Ameriku un apmeklēšu Eiropu! Un tieši Londonu!

Kad esam pacēlušies, Natalija atnes vēl divas šampanieša glāzes un kāzu mielastu. Un tas tiešām ir lielisks mielasts kūpināts lasis, cepta irbīte ar zaļo pupiņu salātiem un kartupeļiem saldā krējuma mērcē. To visu sagatavojusi un pasniedz izdarīgā Natālija.

-    Vai saldo ēdienu vēlēsieties, Greja kungs? viņa painteresējas.

Mans vīrs papurina galvu un pārlaiž pirkstu pār apakšlūpu, jautājoši uzlūkodams mani. Viņa sejas izteiksme ir noslēgta un neizdibināma.

-     Nē, pateicos, es nomurminu, nespēdama atraut skatienu no Kristjena. Viņa lūpas savelkas nelielā, noslēpumainā smaidā, un Natālija aiziet.

-     Lieliski, viņš nosaka. Biju ieplānojis saldajā ēdienā baudīt tevi.

Šeit?

-    Nāc, viņš aicina, piecēlies kājās, un sniedz man roku. Mēs kopā aizejam līdz salona tālākajai malai.

-    Šeit ir vannasistaba. Viņš norāda uz nelielām durvīm, bet pēc tam ved mani tālāk pa nelielu gaiteni un cauri durvīm tā galā.

Guļamistaba! Telpa iekārtota krēmkrāsas un kļavas koka toņos, un gultu sedz vairāki spilveni zelta un pelēkbrunā krāsā. Tā izskatās ļoti ērta.

Kristjens pagriežas un ievelk mani savās skavās, lūkodamies man acīs.

-     Es nospriedu, ka mēs varētu pavadīt savu kāzu nakti trīsdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā. Nekad vēl neesmu to darījis.

Vēl kaut kas jauns! Es lūkojos uz viņu, juzdama, kā dauzās sirds. Jūdzes augstuma brālība… jā, esmu par to dzirdējusi.

-     Bet vispirms man tevi jāizdabū no šīs brīnišķīgās kleitas. Kristjena acīs iemirdzas mīlestība un kaut kas tumšāks, kaut kas fascinējošs… Tas pamodina manu iekšējo dievieti. Kristjena tuvumā man aizraujas elpa.

-     Pagriezies. Viņa balss ir dobja, pavēlnieciska un neticami seksīga. Kā viņam izdodas iekļaut tik daudz solījumu vienā vienīgā vārdā? Es dedzīgi paklausu, un viņš pieskaras maniem matiem, ar prasmīgiem pirkstiem saudzīgi izvilkdams sprādzes citu pēc citas. Matu cirtas pakāpeniski noslīgst man pār pleciem, apklājot muguru un krūtis. Es cenšos nekustēties, bet alkstu viņa pieskārienu. Pēc ilgās, nogurdinošās, bet līksmās dienas es vēlos viņu, vēlos viņu visu.

-    Tev ir skaisti mati, Ana. Kristjena lūpas ir pie manas auss, un es jūtu viņa elpu, kaut gan viņa mute nepieskaras manai ādai. Kad matos vairs nav nevienas sprādzītes, viņš izlaiž pirkstus tiem cauri, saudzīgi masēdams galvas ādu… Mmm… Es aizveru acis un baudu sajūtas. Viņa pirksti slīd zemāk, un viņš parauj matus tā, ka es atliecu galvu, atklādama skatienam kaklu.

-    Tu piederi man, viņš izdveš, ar zobiem uzmanīgi pavilkdams manu auss ļipiņu.

Es ievaidos.

-     Kuš, kuš, viņš mani norāj. Pārmetis matus man pār vienu plecu, viņš laiž pirkstu gar manu muguru no viena pleca līdz otram, izsekodams mežģīņu apmalei. Es notrīsu gaidās. Kristjens uzspiež vēl vienu liegu skūpstu man uz muguras virs pirmās kleitas podziņas.

-     Brīnumdaiļa, viņš čukst, veikli atdarīdams to. Šodien tu mani vērti par laimīgāko vīrieti pasaulē. Rīkodamies satraucoši lēni, viņš tiek galā ar katru pogu līdz pat mugurai. Es tevi ļoti mīlu. Viņš bārsta skūpstus pār manu ādu no skausta līdz pat plecam un izmanto pauzes, lai murminātu: Es. Tevi. Ārkārtīgi. Gribu. Es. Vēlos. Būt. Tevī. Tu. Piederi. Man.

Katrs vārds ir kā reibinoša dzēriena malks. Es aizveru acis un atliecu galvu vēl vairāk, lai viņš varētu piekļūt manam kaklam, un grimstu arvien dziļāk burvestībā, ko vij mans vīrs, Kristjens Grejs.

-     Man, viņš čukstus atkārto un noslidina kleitu lejup man pār rokām, līdz audums nokrīt uz grīdas, ziloņkaula krāsas zīdam un mežģīnēm izplūstot ap kājām.

-    Pagriezies, Kristjens klusi pavēl, piepeši aizsmacis. Es paklausu, un viņš spēji ievelk elpu.

Es esmu ģērbusies cieši pieguļošā, koši sārtā satina korsetē ar zeķturiem, pieskaņotās mežģīņu biksītēs un baltās zīda zeķēs. Kristjens alkaini laiž skatienu lejup pār manu augumu, bet klusē. Viņš tikai lūkojas uz mani, acis iekārē plati iepletis.

-    Vai tev patīk? es čukstu, juzdama, ka vaigus pārklāj kautrs sārtums.

-    Vairāk nekā tikai patīk, mazulīt. Tu izskaties satriecoši. Viņš pastiepj roku, un es, to satvērusi, izkāpju no kleitas.

-    Nekusties, Kristjens nomurmina un, ne mirkli nenovērsis kaislē satumsušās acis no manis, ar vidējo pirkstu novelk līniju pār manām krūtīm tieši virs korsetes augšmalas. Es elpoju straujāk, un viņš atkal atkārto šo ceļojumu pa krūtīm, ar savu kairinošo pieskārienu raisīdams tirpas pār manu mugurkaulu. Viņš sastingst un pavicina rādītājpirkstu, norādīdams, lai pagriežos.

Šobrīd es viņa labā būtu gatava uz visu.

-    Stāt, viņš pavēl. Esmu pagriezusies pret gultu ar muguru uz Kristjenu. Viņš ar vienu roku apskauj manu vidukli, pievilkdams mani sev klāt, un ar zobiem viegli skrubina kakla ādu. Ar plaukstām aptvēris manas krūtis, viņš ar īkšķiem velk apļus ap krūšu galiņiem, un tie saspringti tiecas izlauzties no korsetes auduma žņaugiem.

-    Mana, viņš nočukst.

-    Tava, es izdvešu.

Pametis manas krūtis novārtā, viņš laiž rokas lejup pār vēderu un augšstilbiem, ar īkšķiem skardams kājstarpi. Es apslāpēju vaidu. Kristjena pirksti slīd pār zeķturiem, un, rīkodamies tikpat veikli kā vienmēr, viņš vienlaikus atāķē tos abus no zeķēm. Viņa rokas aizvirzās līdz manai pēcpusei.

-    Mana, viņš atkārto, glāstīdams dibena vaigus, un viņa pirkstgali skar manu kājstarpi.

-     Mmm…

-    Kuš. Kristjens laiž plaukstas pār maniem augšstilbiem aizmugurē un atsprādzē ari otru zeķturu pāri.

Viņš noliecas un atvelk gultas pārklāju. Apsēdies.

Nokļuvusi Kristjena burvestības varā, es paklausu; viņš nometas ceļos man pie kājām un saudzīgi noauj man baltās, smalkās Jimmy Choo kurpes. Viņš satver kreisās kājas zeķes augšmalu un nesteidzīgi novelk to, ar īkšķiem glāstīdams kājas ādu… Pēc tam viņš to atkārto ar otru kāju.

-     Es jūtos kā izsaiņodams savu Ziemassvētku dāvanu. Viņš man uzsmaida, pievēris garās, tumšās skropstas.

-    Dāvanu, ko jau esi izbaudījis…

Viņš pārmetoši sarauc pieri. Nē, meitenīt. Šoreiz tā patiesi pieder man.

-    Kristjen, es biju tavējā jau kopš mirkļa, kad pieņēmu bildinājumu. Es pavirzos uz priekšu un satveru viņa mīļo seju abās plaukstās. Es piederu tev. Un vienmēr būšu tavējā, mans vīrs. Bet šobrīd man šķiet, ka tev mugurā ir pārāk daudz drēbju. Es pieliecos, lai viņu noskūpstītu, bet viņš piepeši izslējās, kaismīgi atbildēdams uz skūpstu, un ievij pirkstus manos matos.

-   Ana, viņš izdveš. Mana Ana. Viņš atkal mani skūpsta, ar mēli ielauzdamies mutē.

-     Drēbes, es nomurminu. Mūsu elpa saplūst kopā. Es novelku vesti viņam gar pleciem, un viņš izlokās no tās, uz bridi palaizdams mani vaļā. Pēc tam viņš ilgi lūkojas uz mani ar kaisles pilnu skatienu.

-    Lūdzu, ļauj to izdarīt man, es klusā, vilinošā balsī saku. Es gribu izģērbt savu vīru, savu Kristjenu.

Viņš apsēžas, tupēdams uz ceļiem; es pieliecos, satveru viņa sudraboti pelēko kaklasaiti, kas man ir vismīļākā, un nesteidzīgi to atraisu, pirms noņemu pavisam. Kristjens atliec galvu, lai es varētu sasniegt viņa balta krekla pirmo pogu. Kad tā ir atdarīta, es ķēros pie aproču pogām. Tās ir no platīna, un tajās iegravēti savīti burti A un K mana dāvana kāzās. Kad esmu noņēmusi pogas, Kristjens atņem man tās un savelk pirkstus dūrē. To noskūpstījis, viņš ieliek pogas bikšu kabatā.

-    Cik romantiski, Grej!

-    Tev, mana mīļotā sieva, es vienmēr esmu gatavs sniegt ziedus un sirdi. Vienmēr.

Es satveru viņa roku un, nolaidusi skropstas, noskūpstu vienkāršo platīna laulību gredzenu. Viņš iestenas un aizver acis.

-    Ana, viņš nočukst, un viņa lūpās mans vārds pārvēršas par lūgšanu.

Ķērusies pie krekla otrās pogas, es atkārtoju Kristjena iepriekšējās darbības, uzspiezdama vieglu skūpstu uz viņa krūtīm pēc katras pogas, un čukstu: Tu. Padari. Mani. Laimīgu. Es. Tevi. Mīlu.

Viņš ievaidas, pirms ar vienu strauju kustību apķer mani ap vidukli un ieceļ gultā, tūlīt pat man sekodams. Kvēli skūpstīdams mani, viņš satver manu galvu abās plaukstās, neļaudams pakustēties, un mēs izbaudām viens otru ar mēli. Pēc brīža viņš spēji izslējās, stāvēdams uz ceļiem, bet es aizelsusies alkstu pēc turpinājuma.

-   Tu esi skaista… sieva. Kristjens laiž plaukstas lejup par manām kājām un satver kreiso pēdu. Tev ir brīnišķīgas kājas. Es gribu tās skūpstīt sprīdi pa sprīdim. Sākot ar šo vietu. Viņš piespiež lūpas pie kājas īkšķa un ar zobiem viegli paskrubina pirksta spilventiņu. Visi muskuļi, kas atrodas man zemāk par jostasvietu, spēji saspringst. Kristjena mēle slīd pār pēdas izliekumu, zobi skar papēdi un virzās augšup pār potīti. Viņš bārsta skūpstus pār apakšstilba iekšpusi; tie ir maigi un mikli. Es nodrebinos.

-    Mierā, sieva, viņš mani brīdina. Jau nākamajā mirklī esmu pagriezta tā, ka guļu uz vēdera, un Kristjens turpina savu laisko ceļojumu ar muti augšup pa kāju iekšpusi līdz augšstilbiem un pēcpusei, pirms sastingst. Es ievaidos.

-     Lūdzu…

-     Es vēlos redzēt tevi kailu, Kristjens nomurmina un nesteidzīgi attaisa korsetes āķīšus citu pēc cita. Kad korsete ir izplāta uz gultas zem manis, viņš ar mēli novelk līniju pār manu mugurkaulu.

-     Lūdzu, Kristjen…

-    Ko tu gribi, sieva? viņš klusi jautā man pie auss. Viņš gandrīz uzgūlies man virsū… Es jūtu viņa cieto locekli pie sava dibena.

-    Tevi.

-     Un es gribu tevi. Mana mīlestība, mana dzīve… viņš čukst un zibenīgi pagriež mani tā, ka es guļu uz muguras. Viņš aši pieceļas un ar vienu strauju kustību atbrīvojas no biksēm un apakšveļas. Jau nākamajā mirklī viņš ir brīnišķīgi kails un slejas man pāri, ar miesu pauzdams savu gatavību. Nelielo telpu piepilda viņa žilbinošais skaistums, viņa vēlme un alkas pēc manis. Viņš pieliecas, novelk man biksītes un ielūkojas acīs.

-    Mana, viņš nosaka.

-    Lūdzu, es zemojos, un viņa lūpās atplaukst baudkārs, nerātns, vilinošs smaids, kāds raksturīgs tikai Kristjenam.

Viņš ierāpjas gultā un sāk skūpstīt manu labo kāju… līdz sasniedz vietu, kur augšstilbi savienojas, un paver manas kājas platāk.

-    Mmm… mana sieva, viņš noņurd un ar lūpām pieskaras manai kājstarpei. Es aizveru acis un ļaujos sajūtām, ko rada viņa izveicīgā mēle. Ievijusi pirkstus Kristjena matos, es šūpoju gurnus, viņa uzsāktā ritma paverdzināta, un izliecu muguru virs gultas. Viņš satver manus gurnus, lai es nekustētos… bet turpina izsmalcināto spīdzināšanu. Esmu pavisam, pavisam tuvu.

-    Kristjen! es ievaidos.

-    Vēl nē, viņš izdveš un virzās augstāk, iegremdēdams mēli manā nabā.

-    Nē! Nolādēts! Es jūtu, ka Kristjens pasmaida un turpina ceļojumu tālāk.

-    Tu esi nepacietīga, sieva. Mums ir daudz laika, līdz nolaidīsimies Smaragdu salā. Viņš bijīgi noskūpsta manas krūtis un ar lūpām paviļā kreisās krūts galiņu. Viņš palūkojas uz mani, un viņa acis ir tumšas kā debesis tropiskās vētras laikā.

Biju jau aizmirsusi… Eiropa.

-    Vīrs, es tevi gribu. Lūdzu.

Kristjens slejas man pāri, ar savu augumu apklādams mani, un atbalstās uz elkoņiem. Viņš paberzē degunu pret manējo, un es pārlaižu rokas pār viņa spēcīgo, muskuļoto muguru līdz tvirtajam dibenam.

-    Greja kundze… mana sieva. Mans uzdevums ir tev pakalpot. Viņa lūpas maigi skar manu ādu. Es tevi mīlu.

-     Es tevi ari.

-    Turi acis vaļā. Es gribu tevi redzēt.

-    Kristjen… jā… es iesaucos, un viņš nesteidzīgi iekļūst manī.

-    Ana, Ana… viņš dveš un sāk kustēties.

-    Ar ko tu, sasodīts, nodarbojies? Kristjens ierēcas, pamodinādams mani no patīkamā sapņa. Viņš ir nostājies pludmales krēsla kājgalī, ūdenī izmircis un skaists, un saniknots uzlūko mani.

Ko es esmu izdarījusi? Ak nē… es guļu uz muguras… Velns, velns, velns, un viņš ir nikns. Nolādēts! Ļoti nikns.

2. nodaĻa

Es piepeši esmu pavisam modra, un mans erotiskais sapnis jau ir aizmirsts.

-     Vēl nupat es gulēju uz vēdera. Laikam miegā pagriezos, es bikli čukstu, vārgi mēģinādama aizstāvēties.

Kristjena acīs blāzmo dusmas. Viņš pieliecas, paķer manu peldkostīma augšdaļu no sava krēsla un pasviež to man.

-    Apģērbies! viņš nošņāc.

-     Kristjen, neviens taču neskatās.

-    Un kā vēl skatās. Teilors un viņa apsargi noteikti priecājas par izrādi! viņš atcērt.

Jēziņ! Kāpēc es visu laiku aizmirstu par apsargiem? Es pārbijušies ar plaukstām apklāju krūtis. Kopš ļaundara darbības rezultātā avarēja Kristjena helikopters, mums nemitīgi seko algoti cilvēki.

-    Jā, Kristjens sašutis apstiprina. Un tevi varētu nofotografēt arī kāds glums, neģēlīgs paparaci. Vai gribi rēgoties uz Star žurnāla vāka? Šoreiz kaila?

Nolādēts! Paparaci! Velns un elle! Es steigšus uzrauju mugurā peldkostīma augšdaļu, neveikli sasiedama to. Esmu kļuvusi gluži bāla un nodrebinos. Prātā nelūgtas iezogas atmiņas par paparaci uzbrukumu pie Sietlas Neatkarīgās izdevniecības, kad tika izziņota mūsu saderināšanās. Tā galu galā ir daļa no dzīves kopā ar Kristjenu Greju.

-    L'addition! Kristjens skarbi uzsauc garām ejošajai viesmīlei. Mēs dodamies prom, viņš man paziņo.

-    Tūlīt?

-    Jā. Tūlīt.

Mjā, ar viņu nav vērts strīdēties.

Kristjens uzvelk šortus, kaut gan viņa peldbikses ir pavisam samirkušas, un uzrauj mugurā pelēku t-kreklu. Viesmīle jau pec mirkļa atgriežas, nesdama viņa kredītkarti un rēķinu.

/

Es negribīgi iespīlējos savā tirkīzzilajā kleitā un apauju sandales. Kad viesmīle aizgājusi, Kristjens paķer grāmatu un telefonu un slēpj savu niknumu aiz lielām saulesbrillēm ar spoguļstikliem. No viņa plūst spriedzes un dusmu viļņi. Man sažņaudzas sirds. Katra otrā sieviete šajā pludmalē sauļojas ar kailām krūtīm, un tas nav nekāds noziegums. Mana peldkostīma augšdaļa uz šī fona izskatās savādi. Es klusībā nopūšos, ļaudamās nomāktībai. Man šķita, ka Kristjens saskatīs smieklīgo… varbūt… ja es būtu palikusi guļam uz vēdera. Tomēr viņa humora izjūta ir pagaisusi.

-    Lūdzu, nedusmojies uz mani, es nočukstu. Izņēmusi viņam no rokām grāmatu un telefonu, es ievietoju abus priekšmetus savā mugursomā.

-    Ir jau par vēlu, viņš klusi atbild. Pārāk klusi. Iesim. Viņš satver mani aiz rokas un pamāj Teiloram, kā ari abiem tā palīgiem, franču apsargiem Filipam un Gastonam. Abi ir dvīņi, vienādi kā divas ūdens lāses. Viņi pacietīgi vērojuši mūs un visus pārējos pludmalē, stāvēdami verandā. Kāpēc es vienmēr viņus aizmirstu? Kā tas iespējams? Teilors slēpjas aiz tumšām brillēm, un viņa seja ir kā akmeni tēsta. Velns, arī viņš uz mani dusmojas. Es neesmu radusi redzēt viņu ģērbušos tik vienkārši šortos un melnā polo kreklā.

Kristjens izved mani caur viesnīcas vestibilu līdz ielai. Viņš turpina klusēt, gremdēdamies drūmās pārdomās, un pie visa vainīga esmu es. Teilors mums seko kopā ar saviem pavadoņiem.

-     Uz kurieni mēs ejam? es bikli ievaicājos, lūkodamās uz Kristjenu.

-    Atpakaļ uz jahtu. Viņš uz mani neskatās.

Man nav ne jausmas, cik ir pulkstenis; droši vien pieci vai seši vakarā. Kad sasniedzam piekrasti, Kristjens uzved mani uz piestātnes, kur šūpojas "Daiļās dāmas" motorlaiva un ūdensmotocikls. Viņš atraisa pēdējo, un es tikmēr pasniedzu Teiloram savu mugursomu. Skatiens, ko viņam veltu, ir nemiera pilns, bet Teilora sejas izteiksme ir tikpat neizdibināma kā Kristjenam. Es nosarkstu, atcerēdamās, ko viņš pludmalē redzējis.

-     Lūdzu, Greja kundze. Teilors iedod man glābšanas vesti no motorlaivas, un es to paklausīgi aplieku sev apkārt.

Kāpēc man vienīgajai nepieciešama veste? Kristjens un Teilors dīvaini saskatās. Sasodīts, vai viņš dusmojas ari uz Teiloru? Pēc tam Kristjens pārbauda manas vestes siksnas un savelk vidējo ciešāk.

-    Derēs, viņš saīdzis nomurmina, vēl joprojām uz mani neskatīdamies. Velns!

Kristjens graciozi uzkāpj uz ūdensmotocikla un, aicinādams mani pievienoties, pastiepj roku. Cieši to satvērusi, es pamanos pārmest kāju pār sēdekli aiz viņa tā, ka neiekrītu ūdenī, bet Teilors un dvīņi tikmēr iesēžas motorlaivā. Kristjens ar kāju atgrūžas no piestātnes, un motocikls līgani izpeld jūrā.

-    Turies, viņš pavēl, un es aplieku rokas viņam apkārt. Tieši šī iemesla dēļ man patīk braukt ar ūdensmotociklu. Es cieši apskauju Kristjenu un piespiežu degunu viņam pie muguras, ar izbrīnu atceroties laiku, kad viņš nemūžam nepieļautu šādus pieskārienus. Viņš smaržo labi… pēc Kristjena un jūras. Kristjen, piedod man. Lūdzu.

Viņš saspringst un, nedaudz atmaidzis, brīdina: Uzmanīgi! Es uzspiežu skūpstu viņam uz muguras un pieglaužu vaigu pie tās, vērodama piestātni, kur sapulcējušies vairāki atpūtnieki un lūkojas uz mums.

Kristjens pagriež atslēgu, un dzinējs ierēcas. Pietiek ar vienu ātruma pārslēga kustību, lai motocikls palēktos uz priekšu un aiztrauktos pār vēso, tumšo ūdens klaju uz "Daiļās dāmas" pusi. Es pieķeros Kristjenam ciešāk, izbaudīdama satraucošo ātrumu. Visi Kristjena auguma izcilnie muskuļi redzami kā uz delnas. Es piespiežos pie viņa.

Teilors ar motorlaivu piebrauc mums līdzās. Kristjens uz viņu palūkojas un palielina ātrumu, un mēs traucamies uz priekšu, aizlidojot pār ūdens virsmu kā izveicīgi aizmests olis. Teilors pārspīlēti papurina galvu, kā samierinājies ar likteni, un dodas jahtas virzienā, bet Kristjens pašaujas "Daiļajai dāmai" garām un izbrauc atklātā jūrā.

Ūdens šļakatas lāso pār mums, siltais vējš appūš seju un rausta manus zirgastē sasietos matus. Ir tik labi! Varbūt šis aizraujošais brauciens kliedēs Kristjena nelāgo omu. Es neredzu viņa seju, bet zinu, ka viņš bauda katru mirkli, beidzot aizmirsis visas raizes, un uzvedas atbilstoši savam vecumam.

Viņš vada motociklu lielā puslokā, un es aplūkoju krastmalu laivas piestātnē, dzelteno, balto un smilškrāsas mozaīku, ko veido biroju un dzīvokļu ēkas, bet aiz tām slejas roboti kalni. Viss izskatās pavisam nesakārtots atšķirībā no ģeometriski pareizajiem kvartāliem, pie kādiem esmu pieradusi, bet ainava ir ļoti gleznaina. Kristjens pamet skatienu pār plecu, un viņa lūpās jaušams smaids.

-    Vēlreiz? viņš pārkliedz motora rēkoņu.

Es dedzīgi māju ar galvu. Viņš žilbinoši uzsmaida man, parauj droseli un atkal joņo apkārt "Daiļajai lēdijai", bet pēc tam atklātā jūrā… un šķiet, ka man ir piedots.

-   Tu esi apdegusi, Kristjens rāmi nosaka, atsprādzēdams manu glābšanas vesti. Es bažīgi cenšos izprast viņa noskaņojumu. Mēs esam uz jahtas klāja, un viens no stjuartiem klusi stāv blakus, gaidīdams manu glābšanas vesti. Kristjens viņam to pasniedz.

-    Vai vēlēsieties vēl kaut ko, kungs? jauneklis painteresējas. Man patīk viņa franciskā izruna. Kristjens palūkojas uz mani, noņem saulesbrilles un iekarina tās sava t-krekla apkaklē.

-    Varbūt gribi iedzert? viņš jautā man.

-    Vai man noderētu alkohols?

Kristjens pieliec galvu uz sāniem. Kāpēc tu tā vaicā? Viņa balss ir pavisam klusa.

-    Tu zini iemeslu.

Viņš sarauc pieri, it kā gribētu kaut ko apsvērt.

Kas gan viņam padomā?

-    Divas glāzes džina ar toniku, lūdzu. Arī riekstus un olīvas, viņš saka stjuartam, kurš pamāj un steidzīgi nozūd.

-    Vai tu domā, ka es tevi sodīšu? Kristjena balss ir zīdaini maiga.

-    Vai tu to vēlies?

-Jā.

-    Kada veida?

-     Kaut ko izdomāšu. Varbūt vēlāk, kad būsi izbaudījusi savu dzērienu. Un tas ir juteklisks drauds. Es noriju siekalas, un mana iekšējā dieviete, līdz šim rātni tvērusi saules starus savā iedomātajā pasaulē, piepeši sarosās.

Kristjens atkal sarauc pieri.

-    Vai tu vēlies sodu?

Kā viņš to zina? Tas atkarīgs no dažādiem apstākļiem, es pietvīkusi nomurminu.

-    Piemēram? Viņš apslāpē smaidu.

-    No tā, vai tu vēlies man nodarīt sāpes.

Kristjens sakniebj lūpas; no humora vairs nav ne vēsts. Viņš pieliecas un noskūpsta mani uz pieres.

-    Anastasija, tu esi mana sieva, nevis Pakļautā. Es nekad nevēlos tev nodarīt sāpes. Tagad tev jau tas būtu jāzina. Tikai… tikai neizģērbies citu acu priekšā. Es negribu, lai tavs kailums nonāktu dzeltenajā presē. Arī tu to nevēlies, un domāju, ka tas neiepriecinātu arī tavu māti un Reju.

Rejs! Sasodīts! Manu patēvu ķertu trieka. Es sevi klusībā norāju par tik muļķīgu rīcību.

Stjuarts atnes mūsu dzērienus un uzkodas, ko novieto uz tīkkoka galda.

-    Apsēdies, Kristjens pavēl. Es paklausu un iekārtojos uz saliekamā krēsla. Kristjens apsēžas man blakus un pasniedz glāzi ar džinu un toniku.

-    Priekā, Greja kundze.

-    Priekā, Greja kungs. Es nobaudu pirmo malku. Dzēriens ir veldzējošs, vēss un gards. Es paceļu skatienu un redzu, ka Kristjens uzmanīgi vēro mani, bet viņa sejas izteiksme ir neizdibināma. Tas ir ļoti kaitinoši… Nezinu, vai viņš vēl joprojām dusmojas, tāpēc izmantoju ierasto uzmanības novēršanas paņēmienu.

-    Kam pieder šī jahta? es jautāju.

-    Angļu bruņiniekam. Kaut kādam seram. Viņa vecvectēvs atvēra pārtikas veikalu. Viņa meita apprecējās ar kādu no Eiropas kroņprinčiem.

Oho! Milzu bagātnieks?

Kristjens piepeši šķiet piesardzīgs. Jā.

-    Tāpat kā tu, es nosaku.

-Jā-

Ak tā.

-    Un tu, Kristjens nočukst un iemet mutē olīvu. Es strauji samirkšķinu acis un atceros, kāds viņš izskatījās smokingā un sudrabotajā vestē, kad lūkojās uz mani kāzu ceremonijas laikā, un viņa acīs kvēloja patiesa mīlestība.

- Viss, kas pieder man, tagad pieder tev, viņš skaļā, skaidrā balsi citē laulību zvērestu.

Viss? Tas ir dīvaini. Vēl nesen man nebija nekā, un tagad, es ar rokas mājienu norādu uz apkārtējo greznību, ir tik daudz.

-    Tu drīz pieradīsi.

-    Nedomāju, ka tas jebkad notiks.

Uz klāja iznāk Teilors. Jums zvana, Greja kungs. Kristjens sarauc pieri, bet pieņem sniegto telefonu.

-    Grejs, viņš skarbi nosaka un piecēlies nostājas jahtas priekšgalā.

Es lūkojos uz jūru, neklausīdamās viņa sarunā; ja nemaldos, viņam zvana Roza, helikoptera otrā pilote. Es esmu bagāta… sasodīti bagāta. Neesmu neko darījusi, lai nopelnītu šo naudu, tikai apprecējusies ar bagātu vīru. Es nodrebinos, atcerēdamās sarunu par pirmslaulību līgumu. Tā norisinājās svētdienā pēc Kristjena dzimšanas dienas, un mēs sēdējām pie virtuves galda, laiski brokastodami. Mēs ar Eljotu, Keitu un Greisu spriedām par to, kāpēc šķiņķis ir labāks par desām, bet Keriks un Kristjens tikmēr lasīja svētdienas avīzi…

-   Skatieties! Mia iesaucas, nolikdama klēpjdatoru uz virtuves galda mums pretī. Sietlas ziņu lapā ir raksts par tavu saderināšanos, Kristjen.

-    Jau? Greisa pārsteigta ievaicājas. Viņa sakniebj lūpas, acīmredzami iedomājusies kaut ko nepatīkamu. Kristjens sarauc pieri.

Mia izlasa rakstu skaļi. Esam saņēmuši ziņas, ka Sietlas iekārojamākais vecpuisis, pats Kristjens Grejs, beidzot ir nomakšķerēts, un gaisā jau skan kāzu zvani. Kas ir šī ļoti, ļoti laimīgā dāma? Mēs esam devušies viņas vārda medībās. Un domājam, ka šobrīd viņa lasa sasodīti garu pirmslaulību līgumu!

Kristjena māsa iespurdzas un spēji apklust, jo Kristjens viņu skarbi uzlūko. Iestājas klusums, un gaisotne Greju virtuvē spēji kļūst ledaina.

Ak nē! Pirmslaulību līgums? Man šī doma pat nebija ienākusi prātā. Es noriju siekalas un jūtu, ka no sejas atplūst asinis. Lūdzu, kaut zeme atvērtos! Kristjens neveikli sagrozās uz krēsla, un es bažīgi uzlūkoju viņu.

-    Nē, viņš ar lūpām izveido vārdu.

-    Kristjen, Keriks uzmanīgi ieminas.

-     Es par to vairs nerunāšu, Kristjens atcērt. Viņa tēvs uzmet man nemierpilnu skatienu un paver muti, gribēdams kaut ko teikt.

-     Nekāda pirmslaulību līguma! Kristjens skaļi paziņo, gandrīz kliegdams, un sadrumis ķeras pie avīzes, ignorēdams visus pārējos, kas sēž pie galda. Viņi pārmaiņus uzlūko mani un viņu… un pēc tam cītīgi vairās uz mums skatīties.

-     Kristjen, es klusi ierunājos. Es parakstīšu visu, ko jūs ar Greja kungu vēlaties. Tā galu galā nebūtu pirmā reize, kad viņš liek man kaut ko parakstīt. Kristjens paceļ skatienu un saniknots pablenž uz mani.

-    Nē! viņš noskalda. Es atkal nobālēju.

-    Tas domāts, lai aizsargātu tevi.

-     Kristjen, Ana… man šķiet, jums par to vajadzētu aprunāties divatā, Greisa mūs norāj, pārmetoši uzlūkodama Keriku un Miu. Izskatās, ka arī viņiem draud nepatikšanas.

-    Ana, runa nav par tevi, Keriks kā mierinādams nosaka. Un uzrunā mani vārdā, lūdzu.

Kristjens salti samiedz acis, vērodams tēvu, un man sažņaudzas sirds. Velns, viņš ir patiesi nikns.

Visi sāk dedzīgi sarunāties; Mia un Keita pielec kājās, lai nokoptu galdu.

-    Es dodu priekšroku desai! Eljots iesaucas.

Savukārt es pētu savus savītos pirkstus. Cerams, Kristje-

na vecāki mani neuzskata par vieglas dzīves tīkotāju. Kristjens pasniedzas un saudzīgi satver abas manas plaukstas savējā.

-     Izbeidz.

Kā viņš zina, kas man prātā?

-     Neklausies, ko saka mans tēvs, Kristjens noteic tik klusi, ka to dzirdu tikai es. Viņš ir ļoti sadusmots par Elinu. Viss, ko viņš sacīja, bija mērķēts pret mani. Žēl, ka māte nespēja apvaldīt mēli.

Es zinu, ka Kristjens vēl joprojām nav atguvies pēc iepriekšējā vakarā notikušās "sarunas" ar Keriku par savu dēku ar Elinu.

-   Viņam ir taisnība, Kristjen. Tu esi ļoti bagāts, un es mūsu kopējam katlam varu piedāvāt tikai savus studiju parādus.

Kristjens sadrūmis uzlūko mani. Anastasija, ja tu mani pametīsi, varēsi ņemt līdzi visu, kas man pieder. Reiz tu jau mani pameti. Es zinu, kāda ir sajūta.

Apžēliņ! Tas bija citādi, es nočukstu, viņa sāpju aizkustināta. Bet… varbūt tu gribēsi pamest mani. No šīs domas man kļūst nelabi.

Viņš iespurdzas un nicīgi pašūpo galvu.

-     Kristjen, tu zini, ka es varētu izdarīt kaut ko neticami muļķīgu, un tu… Es atkal piekaļu skatienu savītajiem pirkstiem, juzdama sāpju dzēlienu sirdī, un nespēju pabeigt teikumu. Zaudēt Kristjenu… tas būtu neizturami.

-    Izbeidz. Tūlīt pat. Par šo tematu mēs vairs nerunāsim, Ana. Punkts. Nekādu pirmslaulību līgumu. Ne tagad, ne vēlāk. Viņš velta man izteiksmīgu skatienu, pavēlēdams klusēt, un es paklausu. Pēc tam viņš pievēršas Greisai. Māt, vai mēs drīkstam rīkot kāzas šeit?

Kopš tās reizes Kristjens nav pat ieminējies par līgumu. Viņš izmantojis katru izdevību, lai man apliecinātu, ka visa viņa nauda pieder arī man. Es nodrebinos, atcerējusies neprātīgo iepirkšanās gājienu kopā ar Kerolainu Ektoni no Neiman Marcus; Kristjens uzstāja, lai iegādājos visu nepieciešamo medusmēnesim. Pat mans peldkostīms maksāja piecsimt četrdesmit dolārus. Protams, tas ir ļoti glīts, bet es uzskatu, ka ir muļķīgi tērēt tādu summu par četriem auduma trīsstūrīšiem.

-    Tu pieradisi, Kristjens izrauj mani no pārdomām, atkal apsēzdamies pie galda.

-    Pie kā?

-    Pie naudas, viņš paskaidro, pacēlis skatienu pret debesīm.

Varbūt pēc kāda laika, Kristjen. Es piebīdu viņam tuvāk nelieki šķīvi ar sālītām mandelēm un Indijas riekstiem.

-    Jūsu rieksti, kungs, es nosaku, cenzdamās apvaldīt smieklus. Man gribas iedvest sarunā nedaudz humora, lai kliedētu drūmās domas un atmiņas par kļūmi ar peldkostīmu.

Kristjens pasmīn. Mani rieksti ilgojas pēc tevis. Paķēris mandeli, viņš iemet to mutē, acīm mirdzot priekā par joku. Viņš aplaiza lūpas. Dzer savu džinu. Mēs iesim uz gultu.

Jau?

-    Dzer, viņš atkārto, un viņa acis satumst.

Ak vai, ar šādu skatienu iespējams uzkarsēt visu pasauli. Es paņemu glāzi un iztukšoju to, lūkodamās Kristjenam acīs. Viņš nedaudz paver muti, un es saskatu mēles galiņu viņam aiz zobiem. Viņš baudkāri uzsmaida man un ar vienu plūstošu kustību pieceļas. Noliecies man pāri, viņš ar abām plaukstām atspiežas pret mana krēsla roku balstiem.

-    Lai tu atcerētos, ka tā uzvesties nedrīkst. Seko man. Un neej uz tualeti, viņš iečukst man ausī.

Man aizraujas elpa. Neiet uz tualeti? Cik rupji! Mana zemapziņa satrūkusies paceļ skatienu no grāmatas "Čārlza Dikensa kopotie raksti, 1. sējums".

-    Nav tā, kā tu domā. Kristjens pavīpsnā un sniedz man roku. Uzticies man. Viņš izskatās seksīgs un labsirdīgs. Kā gan es varētu pretoties?

-    Labi. Es satveru viņa plaukstu, jo gluži vienkārši uzticētu viņam pat savu dzīvību. Ko viņš ieplānojis? Mana sirds sāk dauzīties straujāk, līksmas nepacietības pārņemta.

Kristjens ved mani pār klāju uz grezno, skaisti iekārtoto salonu, pēc tam pa šauru gaiteni caur ēdamistabu un lejup pa kāpnēm uz lielo kajīti.

No rīta kāds ir kajīti iztīrījis un saklājis gultu. Telpa ir pievilcīga. Abās pusēs ir pa iluminatoram, elegantās mēbeles darinātas no tumša valrieksta koka, sienas ir krēma krāsā, un viss apvilkts ar zeltītu un sarkanu audumu.

Kristjens atlaiž manu roku, novelk t-kreklu un nosviež to uz krēsla. Viņš izkāpj no sandalēm un ar vienu strauju kustību novelk šortus un peldbikses. Mmm… Vai man nekad neapniks vērot viņu kailu? Šis vīrietis ir neticami pievilcīgs, un viņš ir mans. Kristjena āda mirdz arī viņu ietekmējuši saules stari. Viņa mati ir atauguši garāki un slīgst pār pieri. Man ir ļoti, ļoti paveicies.

Viņš satver manu zodu, to nedaudz pavilkdams, līdz es izlaižu apakšlūpu no zobu tvēriena, un pārlaiž īkšķi pār to.

-      I ā ir labāk. Kristjens pagriežas un pieiet pie milzīgā skapja, kur glabā savas drēbes. Viņš izņem no pašas pēdējās atvilktnes divus metāla rokudzelžu pārus un acu masku, kādas parasti tiek izmantotas lidmašīnā.

Rokudzelži! Mēs nekad neesam tos izmantojuši. Es satraukta pametu skatienu uz gultu. Kur viņš grasās tos piestiprināt? Kristjens pagriežas un rāmi vēro mani; viņa acis savādi mirdz.

-    Šie var sagādāt sāpes. Ja pārāk stipri pavilksi rokas, tie iegrauzisies adā. Viņš paceļ vienu pāri augstāk. Bet šobrīd es ļoti vēlos tevi saslēgt šajos.

Velns un elle! Man izkalst mute.

-    Ņem. Kristjens gariem soļiem pienāk klāt un pasniedz rokudzelžus man. Vai vēlies tos vispirms aptaustīt?

Dzelži šķiet izturīgi, un metāls ir vēss. Es ceru, ka man nekad nenāksies nokļūt šādās važās citos apstākļos, ne tikai rotaļu laikā.

Kristjens uzmanīgi vēro mani.

-    Kur ir atslēgas? es iejautājos, balsij trīsot.

Viņš atver plaukstu, atklādams skatienam nelielu metāla atslēgu. Ar šo var atvērt abus dzelžus. Patiesībā visus, kas man pieder.

Cik dzelžu viņam ir? Neatceros, ka būtu tos redzējusi lielajā senlietu lādē.

Kristjens ar rādītājpirkstu noglāsta manu vaigu un virza to lejup līdz mutei. Viņš pieliecas, it kā grasīdamies mani noskūpstīt.

-    Vai vēlies parotaļāties? viņš klusi jautā, un es jūtu visas asinis saplūstam zemāk par jostasvietu.

-    Jā, es izdvešu.

Viņš pasmaida. Lieliski. Viņš uzspiež man uz pieres pavisam vieglu skūpstu. Mums vajadzēs paroli.

Kā,lūdzu?

-    Ar "izbeidz" mums nepietiks, jo tu to droši vien teiksi, bet nedomāsi nopietni. Viņš paberzē manu degunu ar savējo; tā ir vienīgā saskarsme starp mums.

Mana sirds strauji pukst. Velns… Kā viņam izdodas mani tā ietekmēt ar dažiem vārdiem?

-    Tev nesāpēs. Sajūtas būs spēcīgas. Ļoti spēcīgas, jo es tev neļaušu kustēties. Vai piekriti?

Mmm, izklausās seksīgi. Es elpoju pārāk skaļi. Velns, es jau esmu sākusi elsot. Paldies Dievam, ka esmu ar šo vīrieti precējusies, citādi mani pārņemtu kauns. Es pievēršu skatienu vina kailumam.

/

-    Jā, es tik tikko dzirdami atbildu.

-     Izvēlies vārdu, Ana.

Mm…?

-    Drošības paroli, viņš klusi paskaidro.

-    Konfekte, es elsodama nosaku.

-    Konfekte? viņš uzjautrināts atkārto.

-Jā.

Kristjens smaidīdams iztaisnojas un lūkojas uz mani. Interesanta izvēle. Pacel rokas.

Es paklausu, un Kristjens satver manas kleitas apakšmalu. Novilcis to man pār galvu, viņš nomet kleitu uz grīdas un pastiepj roku. Es viņam atdodu dzelžus. Viņš novieto abus komplektus uz galdiņa pie gultas kopā ar acu masku un norauj no gultas pārklāju, ļaudams tam nokrist zemē.

-     Pagriezies.

Es pagriežos, un viņš atraisa manu peldkostīma augšdaļu. Arī tā nokļūst uz grīdas.

-    Rīt es to pielīmēšu tev pie ādas, Kristjens nomurmina un parauj gumiju, kas satur manus matus. Viņš saņem biezās cirtas vienā plaukstā un saudzīgi pavelk tās tuvāk, un es speru soli viņam klāt, atspiezdamās pret viņa krūtīm. Un piebriedušo locekli. Es spēji ievelku elpu, un Kristjens, parāvis manu galvu sāņus, noskūpsta mani uz kakla.

-     Tu biji ļoti nepaklausīga, viņš nomurmina man pie auss, un es jūtu saldkaislas tirpas pārskrienam pār muguru.

-    Jā, es nočukstu.

-    Hmm. Un kā mēs tagad rīkosimies?

-     Mēģināsim ar to sadzīvot, es izdvešu. Kristjena liegie, laiskie skūpsti mani padara traku. Viņš pasmaida, piespiedis lūpas man pie kakla.

-    Ak, sieva, tu vienmēr esi bijusi optimiste.

Viņš iztaisnojas. Uzmanīgi sadalījis manus matus trijās šķipsnās, viņš tos nesteidzīgi sapin un sasien ar gumiju. Saudzīgi paraustījis bizi, viņš pieliecas man pie auss. Es tev sniegšu mācību, viņš nomurmina.

Kustēdamies ļoti strauji, Kristjens satver mani ap vidukli, apsēžas uz gultas un pārmet mani sev pār ceļgalu tā, ka es sajūtu viņa locekli sev pie vēdera. Viņš vienu reizi spēcīgi uzsit man pa dibenu. Es iekliedzos un jau nākamajā mirkli guļu uz muguras gultā, bet viņš lūkojas uz mani ar dūmakaini pelēkām acīm. Esmu gatava uzsprāgt.

-    Vai zini, cik skaista tu esi? Kristjens virza pirkstus augšup pār mana stilba iekšpusi, un es jūtu kņudoņu… itin visur. Nenovērsdams skatienu no manis, viņš pieceļas no gultas un paņem abus rokudzelžus. Satvēris manu kreiso kāju, viņš apliek skavu ap potīti.

Es spēji ievelku elpu.

Kristjens paceļ manu labo kāju un apliek ap to otru dzelžu skavu. Abas manas kājas ir saslēgtas dzelžos, un man nav ne jausmas, kur viņš grasās tos piestiprināt.

-    Piecelies sēdus, viņš pavēl, un es nekavējoties paklausu.

-    Aptver ar rokām ceļgalus.

Es samirkšķinu acis, bet pievelku ceļgalus pie krūtīm, lai varētu apvīt rokas tiem apkārt. Kristjens satver mani aiz zoda un uzspiež maigu, miklu skūpstu man uz lūpām. Jau nākamajā mirklī man uz acīm ir maska. Es neko neredzu un dzirdu tikai savu straujo elpu, kā arī ūdens šļakstus ap jahtas sāniem, kuģim lēni šūpojoties jūrā.

Vareni. Es jau esmu neticami uzbudināta.

-    Kāda ir parole, Anastasija?

-     Konfekte.

-    Ļoti labi. Kristjens satver manu kreiso roku un apliek skavu tai apkārt, bet pēc tam to pašu izdara ar otru roku. Kreisā roka ir savažota ar kreiso potīti, bet labā plauksta ar labo. Es nevaru iztaisnot kājas. Sasodīts!

-     Un tagad es tevi drāzīšu, līdz sāksi kliegt, Kristjens klusi nosaka.

Es spēji izgrūžu elpu.

Viņš satver mani aiz papēžiem un pagrūž, līdz es atmuguriski nokritu uz gultas. Man nav citas iespējas, kā vien turēt kājas saliektas. Es pavelku dzelžus, un tie piekļaujas pat vēl ciešāk. Viņam taisnība… tie iegraužas ādā pietiekami spēcīgi, lai radītu sāpes… Esmu sasieta un bezpalīdzīga, ieslodzīta laivā, un sajūta ir ļoti dīvaina. Kristjens pašķir manas potītes, un es ievaidos.

Viņš noskūpsta mana augšstilba iekšpusi, un man gribas locīties, bet tas nav iespējams. Nevaru atrast atbalsta punktu, lai izliektu gurnus. Manas kājas ir paceltas virs gultas, un es nevaru pakustēties.

-    Tev nāksies izjust visu baudu līdz pēdējai pilei, Anastasija. Bez spirināšanās, Kristjens noņurd, virzīdamies augstāk gar manu augumu un bārstīdams skūpstus gar bikini biksīšu malu. Viņš pavelk aukliņas, kas to satur sānos, un auduma trīsstūrīši noslīgst lejup. Esmu kaila un pakļauta viņa iegribam. Viņš noskūpsta mani uz vēdera un ar zobiem viegli skar nabu.

-    Mmm, es nopūšos. Nebūs viegli… Man nebija ne jausmas. Kristjens virzās augšup līdz krūtīm, pa ceļam maigi skūpstīdams un kodīdams ādu.

-    Kuš, kuš, viņš mani mierina. Tu esi ļoti skaista, Ana.

Es iestenos, nepiepildītu alku mocīta. Citreiz es šādā brīdī jau cilātu gurnus, atsaukdamās uz Kristjena pieskārieniem savā ritmā, bet tagad nevaru pakustēties. Es ievaidējusies pavelku dzelžus, un metāls iegraužas man ādā.

-    Āāā! es iesaucos. Bet patiesībā sāpes mani nemaz nesatrauc.

-    Tu mani padari traku, Kristjens nočukst. Tāpēc es tev atbildēšu ar to pašu. Viņš ir gandrīz uzgūlies man virsū, balstot svaru uz elkoņiem, un pievēršas manām krūtīm. Viņš viegli iekožas tajās, nolaiza krūtsgalus, pavirpina tos starp pirkstiem, līdz mani pārņem neprāts. Kristjens nerimstas, un es vairs nespēju valdīties. Lūdzu, lūdzu! Viņa loceklis spiežas man klāt.

-    Kristjen, es elsoju un jūtu, kā viņa lūpas savelkas uzvaras smaidā.

-    Vai man panākt, lai beidz šādi? viņš noņurd, ar mēli skardams manu krūtsgalu, un tas saspringst vēl vairāk. Tu zini, ka es to spēju. Viņš spēcīgi iesūc krūtsgalu mutē, un es iekliedzos; bauda kā zibens šautra aizjoņo no krūtīm līdz pat gurniem. Es bezpalīdzīga pavelku dzelžus, nokļuvusi sajūtu varā.

-    Jā, es šņukstu.

-    Nē, meitenīt, tas būtu pārāk vienkārši.

-     Kristjen… lūdzu.

-    Kuš. Viņš ar zobiem viegli skrāpē manu zodu, virzīdamies augšup līdz mutei, un es spēji ievelku elpu. Viņš mani noskūpsta. Prasmīgā mēle ielaužas man starp lūpām, izgaršo un izpēta mani, valda pār manām sajūtām, bet es atbildu uz šo izaicinājumu, un mūsu mēles savijas kopīgā dejā. Viņš garšo pēc vēsa džina un Kristjena Greja, un smaržo pēc jūras. Viņš satver manu zodu tā, ka nevaru pakustināt galvu.

-    Mierīgi, meitenīt. Tikai mieru, viņš nočukst, ar lūpām skardams manu muti.

-    Es gribu tevi redzēt.

-    Nē, Ana. Šādi tavas izjūtas būs spēcīgākas. Un, rīkodamies mokoši lēni, Kristjens sasprindzina gurnus un daļēji iekļūst manī. Citreiz es paceltu gurnus viņam pretī, bet tagad nevaru pakustēties. Viņš atraujas.

-    Kristjen, lūdzu!

-    Vēlreiz? viņš aizsmacis ķircina mani.

-    Kristjen!

Viņš atkārto kustību un atkal atraujas, vienlaikus mani skūpstīdams un virpinādams krūtsgalu pirkstos. Visi mani nervu gali ir pārkairināti.

-    Nē!

-    Vai tu mani gribi, Anastasija?

-    Jā, es izmisusi apstiprinu.

-    Pasaki to, viņš nomurmina, skaļi elpodams, un vēlreiz kā spīdzinādams iekļūst mani… un atraujas.

-    Es tevi gribu. Lūdzu, es šņukstu.

Man pie auss atskan viņa klusā nopūta.

-    Un tu mani dabūsi, Anastasija.

Viņš izslējās un ietriecas manī. Es iekliedzos un atmetu galvu, paraudama dzelžus; Kristjens skar manu pašu jutīgāko vietu, un mani visu pārņem saldkaislas tirpas; tās ir brīnišķīgas, neizturamas mokas, un es nespēju pakustēties. Viņš sastingst, pirms sāk apļot gurnus, un kustība atbalsojas kaut kur dziļi manī.

-    Kāpēc tu man pretojies, Ana?

-     Kristjen, izbeidz…

Viņš vēlreiz apļo gurnus, izlikdamies nedzirdam lūgumu; lēni izvilcis locekli ārā, viņš atkal ietriecas manī.

-    Runā! Kāpēc? viņš nošņāc, un es neskaidri apjaušu, ka viņš runā caur sakostiem zobiem.

Pār manām lūpām izlaužas nesakarīgs vaids… Sajūtas ir pārāk spēcīgas!

-    Runā!

-     Kristjen…

-    Ana, man jāzina.

Viņš atkal ietriecas manī, šoreiz pavisam dziļi, un es jūtu kāpinājumu… tas ir visaptverošs un ietin mani kā segā, plūstot no pavēderes līdz visiem locekļiem, līdz visām ciešajām metāla skavām.

-    Nezinu! es iekliedzos. Tāpēc, ka varu! Tāpēc, ka mīlu tevi! Lūdzu, Kristjen!

Viņš skaļi iestenas un piepilda mani, vēl un vēlreiz, un atkal, un es grimstu arvien dziļāk baudas jūrā. Ne mans prāts, ne miesa vairs nespēj izturēt šo uzbrukumu. Es vēlos iztaisnot kājas, pārņemt kontroli pār savu gaidāmo orgasmu, bet nevaru… esmu bezpalīdzīga. Kristjens valda pār mani, viņš var ar mani darīt visu, ko vēlas… Man acīs sariešas asaras. Tas ir pārāk… Es nevaru viņu apturēt. Un nemaz negribu viņu apturēt… Es gribu… gribu… nē, nē… pārāk daudz…

-    Tieši tā, Kristjens noņurd. Ļaujies, Ana!

Un es ļaujos, skaļi kliegdama; orgasms pārņem savā varā visu manu miesu gluži kā liesma, kas izšaujas man cauri, aprijot visu savā ceļā. Kad tas ir beidzies, es jūtu asaras līstam pār seju un esmu gluži kā izmocīta; mans augums vel trīs un dreb.

Un es sajūtu, ka Kristjens nedaudz atraujas, bet neizslīd no manis. Viņš nometas uz ceļiem un pievelk mani sev klāt. Ar vienu roku aptvēris manu pakausi, viņš uzliek otru uz mana vidukļa, un es jūtu viņa spējo kulmināciju sevī, ari pati vēl neatguvusies pēc savējās. Es jūtos iztukšota, nogurusi, nokļuvusi ellē… vai debesīs. Mūs abus pārņēmis neprātīgs hedonisms.

Kristjens norauj masku un noskūpsta mani. Viņš skūpsta manas acis, degunu, vaigus, nožāvēdams asaras, un abām plaukstām aptver manu seju.

-    Es tevi mīlu, sieva, viņš nočukst. Kaut gan tu mani padari traku, es tev blakus jūtos dzīvs. Man nav spēka atvērt acis vai muti un atbildēt. Viņš ļoti saudzīgi nogulda mani un atraujas.

Es protestēdama kaut ko noņurdu. Kristjens izkāpj no gultas un atsprādzē rokudzelžus. Atbrīvojis mani, viņš maigi paberzē apsārtušās plaukstu locītavas un potītes, pirms apguļas blakus un ievelk mani apskāvienā. Es iztaisnoju kājas. Mmm, ļoti labi. Es jūtos lieliski. Šis orgasms neapšaubāmi bija visspēcīgākais, kādu esmu piedzīvojusi. Hmm… vaidonīgā Kristjena Greja soda drāziens.

Vajadzēs arī turpmāk pieļaut dažādus pārkāpumus.

Mani pamodina spiediens urīnpūslī. Atvērusi acis, es apjūku. Ārā ir tumšs. Kur es esmu? Londonā? Parīzē? Nē, uz jahtas klāja. Es jūtu, kā laiva šūpojas ūdenī, un dzirdu kluso dzinēja dūkoņu. Mēs esam devušies ceļā. Dīvaini. Kristjens sēž man blakus un strādā ar datoru. Viņš ir ģērbies baltā lina kreklā un raupja auduma biksēs; viņa mati vēl ir slapji. Es saožu tīro nupat mazgātas miesas un Kristjena Greja smaržu… Mmm.

-    Labrīt, viņš nomurmina, sirsnīgi uzlūkodams mani.

-    Labrīt. Es pasmaidu, piepeši nokautrējusies. Cik ilgi es gulēju?

-    Tikai stundu.

-    Kāpēc mēs esam jūrā?

-    Vakar mēs gājām uz restorānu, baletu un kazino. Es noļ spriedu, ka šovakar mēs varētu paēst tepat. Pavadīsim klu! su nakti divatā.

Es atplaukstu platā smaidā. Kur mēs dodamies?

-    Uz Kannām.

-     Labi. Es izstaipu savus nogurušos muskuļus. Darbs ar Klodu sporta zālē nav mani sagatavojis šai pēcpusdienai.

Es uzmanīgi pieceļos, jo man vajag apmeklēt vannasistai bu. Paķērusi zīda rītasvārkus, es steidzīgi ietinos tajos. Kāpēc mani pārņēmis tāds biklums? Es jūtu sev pievērsto Kristjena skatienu. Kad palūkojos uz viņu, mans vīrs pievēršas klēpjdatoram, saraucis pieri.

Kamēr es izklaidīgi mazgāju rokas, atsaukdama atmiņā kazino pavadīto vakaru, mani rītasvārki paveras. Es satriekta lūkojos uz savu atspulgu.

Žēlīgā debess! Ko viņš man nodarījis?

3. nodaĻa

Es ar šausmu pilnu skatienu veros uz sarkanajiem plankumiem, kas sedz manas krūtis. Uzsūktie zilumi! Man ir zilumi! Esmu precējusies ar vienu no cienījamākajiem Amerikas uzņēmējiem, un viņš man uzsūcis zilumus. Kāpēc es to nejutu? Manos vaigos iesitas sārtums. Skaidrs, kāpēc seksa meistars izmantoja pret mani savas apbrīnojamās spējas.

Zemapziņa pablenž uz mani pār savām bibliotekāres brillēm un nosodoši paklakšķina mēli, bet dieviete ir sabrukusi uz krēsla un nav spējīga piedalīties sarunā. Es lūkojos uz savu atspulgu. Rokudzelži atstājuši sarkanus nobrāzumus uz plaukstu locītavām. Arī tur noteikti būs zilumi. Es aplūkoju potītes tās ir tikpat sarkanas. Rodas iespaids, ka esmu cietusi kādā negadījumā. Es vēroju sevi, mēģinādama aptvert, kā izskatos. Pēdējā laikā mans augums ir pavisam citāds. Tas ir tik tikko manāmi mainījies, kopš iepazinos ar Kristjenu… Es esmu slaidāka un spēcīgāka, mani mati mirdz un ir labi apgriezti. Nagi ir manikirēti, kājām veikts pedikīrs, uzacis ieguvušas lielisku formu. Es pirmo reizi mūžā esmu labi kopta… izņemot šos baisos mīlas kodumus.

Šobrīd man negribas domāt par skaistumkopšanu. Esmu pārāk nikna. Kā viņš uzdrošinājās šādi iezīmēt manu augumu? Gluži kā pusaudzis! Mēs kopā esam pavisam neilgi, bet Kristjens vēl nekad nav uzsūcis man zilumus. Es izskatos drausmīgi. Un es zinu, kāpēc viņš tā rīkojās. Sasodītais despots! Nu tā! Mana zemapziņa sakrusto rokas zem krūtīm; šoreiz viņš spēris soli par tālu. Es sparīgi izeju no vannasistabas un nozūdu lielajā skapī, rūpīgi vairīdamās pamest skatienu uz Kristjena pusi. Nometusi rītasvārkus, es uzvelku sporta bikses un kreklu. Atpinuši bizi, es paņemu suku no nelielās kumodes un laižu to pār sapinkātajiem matiem.

-    Anastasija! Kristjens mani pasauc, un es sadzirdu nemieru viņa balsi. Vai viss ir labi?

Es izliekos viņu nedzirdam. Vai viss ir labi? Nē, viss ir slikti! Domāju, ka visa turpmākā medusmēneša laikā es nevarēšu nēsāt peldkostīmu, nemaz nerunājot par neticami dārgo bikini. Mani piepeši pārņem svelošs niknums. Kā viņš uzdrīkstējās? Tūlīt es viņam parādīšu, cik viss ir labi! Es dusmās kūsāju. Jā, arī es varu uzvesties kā pusaudze! Atgriezusies guļamistabā, es metu viņam ar suku, pagriežos un aizeju, bet pakavējos pietiekami ilgi, lai redzētu, cik pārsteigts ir Kristjens, cik zibenīgi viņš paceļ roku un aizsedz galvu. Suka tikai atsitas pret viņa apakšdelmu un nokrīt uz gultas.

Izskrējusi no kajītes, es metos augšā pa kāpnēm uz klāja, bēgdama uz priekšgala pusi. Man nedaudz jānomierinās. Visapkārt valda tumsa, un gaiss ir patīkami silts. Vējā jaušams Vidusjūras aromāts, bet no krasta vēdī jasmīnu un buganvileju smarža. "Daiļā dāma" bez redzamas piepūles slīd pa rāmo, kobaltzilo jūru, un es ar elkoņiem atbalstos pret koka reliņiem, vērodama attālo krastu, kur mirgo un spīguļo sīkas gaismiņas. Es dziļi ievilku elpu un pamazām nomierinos. Kristjens nostājas man aiz muguras; es viņa klātbūtni sajūtu, vēl pirms dzirdu soļus.

-    Tu uz mani dusmojies, viņš nočukst.

-    Vai tiešām, Šerlok?

-    Cik ļoti?

-    Skalā no viens lidz desmit manas dusmas sasniedz atzīmi "piecdesmit". Piemēroti, vai ne?

-     Tu esi tik dusmīga? Viņš izklausās vienlaikus pārsteigts un apbrīnas pilns.

-    Jā. Tik ļoti, ka esmu gatava uz vardarbību, es nosaku, runādama caur sakostiem zobiem.

Mans vīrs klusē, un es pagriezusies viņu uzlūkoju. Viņš mani vēro, bažīgi iepletis acis. Viņš nav pat mēģinājis man pieskarties, un tas līdz ar viņa sejas izteiksmi liek man noprast, ka viņš jūtas kā no laivas izmests.

-    Kristjen, tev jābeidz šie centieni pār mani valdīt. Tu jau paskaidroji man savu nostāju pludmalē. Turklāt ļoti iedarbīgi, ja pareizi atceros.

Viņš tik tikko manāmi parausta plecus. Nu, tagad tu vairs nenovilksi peldkostīma augšdaļu, viņš gražīgi nomurmina.

Un tas attaisno šādu rīcību? Es saniknota uzlukoju Kristjenu. Man nepatīk, ka tu uz manis atstāj pēdas. Vismaz ne lik daudz. Tas ir stingrais ierobežojums! es nošņācu.

-    Man nepatīk, ka tu cilvēku acu priekšā izģērbies. Tas savukārt ir mans stingrais ierobežojums, viņš atcērt.

-   Šķiet, to jau esam noskaidrojuši, es caur sakostiem zobiem atcērtu. Paskaties uz mani! Es pavelku kreklu lejup, atklādama krušu augšdaļu. Kristjens lūkojas man acīs, bet izskatās samulsis un nedrošs. Viņš nav radis redzēt mani tik dusmīgu. Vai tiešām viņš nesaprot, ko izdarījis? Vai nesaprot, cik muļķīgi tas ir? Man gribas uz viņu kliegt, tomēr es savaldos, jo negribu spert soli par talu. Dievam vien zināms, kā viņš varētu reaģēt. Pēc brīža Kristjens nopūšas un paceļ plaukstas, rādīdams, ka ir samierinājies.

-    Labi, labi, viņš nosaka. Es saprotu.

Aleluja!

-    Lieliski!

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem. Piedod! Lūdzu, nedusmojies uz mani. Viņš beidzot izskatās nožēlas pilns un izmanto vārdus, ko parasti lietoju es.

-    Dažreiz tu uzvedies kā muļķa puika, es viņu norāju, tomēr manā balsī vairs nav cīņas spara, un viņš to jūt. Spēris soli man tuvāk, viņš bikli paceļ roku un atglauž matu šķipsnu man aiz auss.

-    Zinu, viņš klusi atzīst. Man vēl daudz jāmācās.

Es atceros doktora Flinna vārdus… Emocionālā ziņā Kristjens ir pusaudzis, Atia. Viņš izgriezis šo attīstības posmu no savas dzīves, iepludinājis visu enerģiju uzņēmējdarbībā un guvis pārsteidzošus panākumus. Tagad viņam tas pats jāizdara ar savu jūtu pasauli.

Mana sirds nedaudz atmaigst.

-     Mums abiem daudz jāapgūst. Es nopūšos un piesardzīgi uzlieku plaukstu viņam virs sirds. Kristjens nesaraujas, kā mēdza to darīt, tomēr sastingst. Viņš apklāj manu plaukstu ar savējo un kautri pasmaida.

-    Nupat es uzzināju, ka tu met spēcīgi un trāpīgi, sieva. Man tas nekad nebūtu ienācis prātā, bet es tevi galu galā vienmēr novērtēju pārāk zemu. Tu mani nemitīgi pārsteidz.

Es saraucu uzaci. Rejs mani apmācīja. Es ļoti labi metu un šauju, Kristjen, un tu rīkotos prātīgi, ja to paturētu atmiņā.

-    Centīšos, sieva. Vai vismaz parūpēšos, lai visa iespējamā munīcija būtu pienaglota pie grīdas un tev nebūtu pieejams ierocis. Viņš pavīpsnā.

Ari es pasmīnu, samiegdama acis. Man ir radoša domāšana.

-    Taisnība, Kristjens nočukst un, atlaidis manu plaukstu, ievelk mani apskāvienā. Viņš iegremdē degunu manos matos. Arī es apviju rokas viņam apkārt, spiezdama viņu cieši sev klāt, un jūtu, kā pamazām zūd viņa spriedze.

-    Vai man ir piedots?

-    Un man?

Es jūtu viņu pasmaidām. Jā, viņš atbild.

-    Tev ari.

Mēs ilgi stāvam apskāvušies, un es aizmirstu savas dusmas. Viņš tiešām labi smaržo, kaut gan uzvedas kā pusaudzis. Kā gan es spētu viņam pretoties?

-     Vai esi izsalkusi? Kristjens pēc brīža jautā. Es esmu aizvērusi acis un atbalstījusi galvu viņam pret krūtīm.

-    Jā. Izbadējusies. Visa šī… hmm… slodze uzlabojusi manu apetīti. Bet es neesmu ģērbusies piemēroti vakariņām. Domāju, ka manas sporta bikses un krekls izpelnītos nosodošus skatienus ēdamistabā.

-    Manās acis tu izskaties lieliski, Anastasija. Turklāt šī jahta uz visu nedēļu pieder mums. Abi varam ģērbties, kā vēlamies. Uzskati to par brivā apģērba dienu Rivjērā. Lai nu kā, es gribēju pavakariņot uz klāja.

-    Jā, labprāt.

Viņš man dāvā kvēlu skūpstu, kurā jaušams lūgums piedot, un mēs abi, rokās sadevušies, ejam uz priekšgala pusi, kur mūs jau gaida gaspačo zupa.

Stjuarts pasniedz mums crиme brыlйe un smalkjūtīgi nozūd.

-    Kāpēc tu vienmēr sapin man matus? es jautāju Kristjenam, ziņkāres pārņemta. Mēs sēžam viens otram blakus pie galda, un es esmu aizāķējusi apakšstilbu viņam aiz kājas. Viņš sastingst, turēdams rokā deserta karoti, un sarauc pieri.

-     Negribu, lai tavi mati kaut kur aizķertos, viņš klusi paskaidro un iegrimst domās. Tas laikam ir pieradums, viņš prāto un piepeši iepleš acis, trauksmes pārņemts.

Ko viņš atcerējās? Tas ir kaut kas sāpīgs, kāda agrīnās bērnības atmiņa. Negribu viņam par to atgādināt. Pieliekusies vīram klāt, es uzlieku pirkstu viņam uz lūpām.

-    Nē, nav svarīgi. Mani tikai māca ziņkāre. Es veltu viņam sirsnīgu, uzmundrinošu smaidu. Kristjens šķiet piesardzīgs, bet jau pēc brīža manāmi atslābinās, un es redzu viņa atvieglojumu. Es pieliecos un noskūpstu viņu uz mutes kaktiņa.

-     Kristjen, es tevi mīlu. Manus vārdus dzirdot, viņš kautri pasmaida, un man sažņaudzas sirds. Es tevi vienmēr mīlēšu.

-    Es tevi arī, viņš klusi atbild.

-    Par spīti manai nepakļāvībai? Es paceļu uzaci.

-    Tavas nepakļāvības dēļ, Anastasija. Viņš plati smaida.

Es ar karoti ielaužu apdedzinātā cukura garozu, kas klāj

desertu, un papurinu galvu. Vai es jebkad spēšu izprast šo vīrieti? Hmm, krēms garšo brīnišķīgi.

Tiklīdz stjuarts ir aiznesis deserta traukus, Kristjens pasniedzas pēc sārtā vīna pudeles un piepilda manu glāzi. Es pārliecinos, ka esam divatā, un jautāju: Kāpēc tu man aizliedzi apmeklēt tualeti?

-     Vai tiešām vēlies to zināt? Kristjens pasmaida, un viņa acīs iedegas baudkāra uguns.

-     Varbūt. Es uzlūkoju viņu, nolaidusi skropstas, un iemalkoju vīnu.

-    Jo pilnāks urīnpūslis, jo spēcīgāks orgasms, Ana.

Es nosarkstu. Ak tā! Nūjā, tas izskaidro daudzus jautājumus.

Kristjens smaida un izskatās kaitinoši viszinīgs. Vai es vienmēr jutīšos kā nepraša viņam blakus?

-     Jā. Nu… Es izmisīgi meklēju kādu jaunu sarunas tematu, un Kristjens par mani apžēlojas.

-     Ko tu vēlies šovakar darīt? Viņš piešķiebj galvu, veltīdams man greizu smaidu.

Visu, ko gribi, Kristjen. Varbūt vēlreiz pārbaudīsim tavu pieņēmumu par pūsli? Es paraustu plecus.

-     Man ir zināms, ko es vēlos, viņš noņurd. Paķēris savu vīna glāzi, viņš pieceļas un sniedz man roku. Nāc līdzi!

Es satveru viņa plaukstu, un viņš ieved mani salona kajītē. Uz kumodes ir nolikts mūzikas atskaņotājs, un viņš to ieslēdz.

-    Padejosim? Kristjens ievelk mani apskāvienā.

-    Ja tu uzstāj.

-    Es uzstāju, sieva.

Atskan glāsmaina, banāla melodija. Vai kaut kas līdzīgs Latīņamerikas ritmiem? Kristjens man uzsmaida un sāk kustēties, aizraudams mani sev Ildzi virpulī pa salona grīdu.

Sāk dziedāt vīrietis, kura balss atgādina siltu, izkusušu karameli. Es šo dziesmu zinu, bet nevaru atcerēties nosaukumu. Kristjens noliec mani zemu pie grīdas, un es pārsteigta iesaucos, bet jau nākamajā mirklī sāku smieties. Viņš labsirdīgi smaida, pieceļ mani un griež apkārt, turēdams aiz rokas.

-    Tu dejo lieliski, es atzīstu. Pat rodas iespaids, ka es protu dejot.

Kristjens man velti savu sfinksas smaidu, bet klusē, un man ienāk prātā, ka viņš domā par Bargo Kundzi, sievieti, kas viņam iemācīja dejot… un drāzties. Es sen nebiju atcerējusies Elinu. Kristjens par viņu nav ieminējies kopš savas dzimšanas dienas, un, cik man zināms, arī viņu lietišķās attiecības ir pārtrauktas. Man tomēr negribīgi jāatzīst, ka viņa bijusi fantastiska skolotāja.

Vēlreiz noliecis mani atmuguriski, Kristjens aši noskūpsta mani uz lūpām.

-    Man pietrūktu tavas mīlas, es nomurminu, citēdama dziesmas tekstu.

-    Man tavas mīlas pietrūktu vēl vairāk, viņš nosaka un griež mani virpulī. Pēc tam viņš klusi dzied vārdus man ausī tā, ka man saļogās kājas.

Dziesma beidzas, un Kristjens uzlūko mani ar satumsušām, mirdzošām acim, kurās vairs nav ne miņas no humora. Man piepeši aizraujas elpa.

-    Vai nāksi pie manis gultā? viņš čukst, un tas ir kvēls lūgums, kas liek manai sirdij sažņaugties.

Kristjen, es tev piederu jau kopš brīža, kad teicu jāvārdu pirms divarpus nedēļām. Bet es zinu, ka šādi viņš atvainojas un pārliecinās, vai esam salabuši pēc strīda.

Kad es pamostos, caur iluminatoriem iespīd saule, un uz kajītes griestiem rotājas ūdens atspīdumi. Kristjens nekur nav redzams. Es smaidīdama izstaipos. Hmm… man nav iebildumu pret soda seksu, kam seko samierināšanās sekss. Gulties blakus saniknotam Kristjenam vai tādam, kurš ir gatavs uz visu, lai man atvainotos sajūtas ir pavisam atšķirīgas. Ir grūti izlemt, kurš no abiem šiem vīriešiem man patīk labāk.

Es pieceļos un dodos uz vannasistabu. Atvērusi durvis, es ieraugu Kristjenu, kurš skuj bārdu un ir kails; viņam ap vidukli apmests tikai dvielis. Viņš pagriežas un atplaukst platā smaidā, nemaz nedusmodamies, ka esmu viņu iztraucējusi. Izrādās, Kristjens nekad neaizslēdz durvis, ja ir vienīgais cilvēks kādā telpā. Šīs rīcības iemesls ir pārāk skumjš, un es negribu par to domāt.

-    Labrīt, sieva, viņš mani sveicina, priekā starodams.

-    Tev arī labrīt. Es smaidu un vēroju, kā viņš skujas. Man ļoti patīk uz viņu lūkoties. Kristjens paceļ zodu un ar gariem, rūpīgiem vēzieniem laiž skuvekli zem tā, un es pieķeru sevi neapzināti atkārtojam viņa darbības. Es nostiepju apakšlūpu bridi, kad to pašu dara viņš, lai noskūtu ūsas. Kristjens pagriežas un pavīpsnā, bet pusi viņa sejas vēl joprojām sedz putas.

-    Vai tev patīk priekšnesums? viņš painteresējas.

Ak, Kristjen, es tevi varētu vērot stundām ilgi. Viens no visu laiku labākajiem, es nomurminu. Viņš pieliecas un aši mani noskūpsta, nosmērēdams manu vaigu ar putām.

-    Vai gribi, lai es atkal izmantoju šo uz tavas ādas? viņš nerātni nočukst un parāda man skuvekli.

Es sakniebju lūpas, izlikdamās, ka esmu apvainojusies. Nē, nākamreiz es izmēģināšu vasku. Atceros, kā Kristjens Londonā līksmoja, atklājis, ka esmu izmantojusi viņa prombūtni (viņš devās uz kādu tikšanos), lai ziņkāres dēļ noskūtu kaunuma matus. Protams, man neizdevās izpatikt viņa perfekcionista prasībām…

-     Ko tu, velns un elle, esi izdarījusi? Kristjens iesaucas, nespējot apvaldīt šausmu pilno uzjautrinājumu. Viņš pieceļas sēdus gultā mūsu viesnīcas istabā netālu no Pikadilli laukuma, ieslēdz lampu un lūkojas uz mani, iepletis muti. Ir apmēram pusnakts. Es pietvīkstu tikpat sarkana kā rotaļu istabas palagi un mēģinu pavilkt savu satina naktstērpu zemāk, lai Kristjens mani neredzētu, bet viņš satver mani aiz rokas.

-    Ana!

-    Es… hmm, noskuvos.

-    To es redzu. Kāpēc? Viņš smaida līdz ausīm.

Es paslēpju seju plaukstās. Kāpēc mani pārņēmis tāds kauns?

-    Ana, viņš klusi ierunājas un atņem manu roku no sejas. Neslēpies. Viņš kož lūpā, lai nesmietos. Atbildi. Kāpēc? Viņa acis uzjautrināti dzirksti. Kāpēc viņam tas šķiet tik smieklīgi?

-    Nesmejies par mani.

-    Es nesmejos. Piedod. Es esmu… sajūsmināts, viņš nosaka.

-     Nu…

-    Atbildi. Kāpēc?

Es dziļi ievelku elpu. Šorīt, kad devies uz tikšanos, es mazgājos dušā un atcerējos tavus noteikumus.

Kristjens samirkšķina acis. No viņa sejas nozūd uzjautrinājums, un viņš piesardzīgi vēro mani.

-    Es tos uzskaitīju prātā, atcerēdamās arī savus uzskatus par tiem, un iedomājos par skaistumkopšanas salonu, un tad es nospriedu… ka tev tas patīk. Bet man pietrūka drosmes, lai dotos uz vaksāciju. Mana balss izdziest līdz čukstam.

Kristjens lūkojas uz mani, un viņa acis mirdz šoreiz nevis uzjautrinājumā par manu amizanto uzvedību, bet gan mīlestībā pret mani.

-    Ana, viņš izdveš un pieliecies mani noskūpsta. Tu mani sajūsmini, viņš nočukst, mūsu lūpām saskaroties. Ar abām rokām aptvēris manu seju, viņš dāvā vēl vienu skūpstu.

Pēc ilga, aizrautīga mirkļa viņš atraujas un atbalstās pret elkoni. Viņa acīs atkal uzdzirkstī jautrība.

-    Es vēlos rūpīgi nopētīt tavu paveikto darbu, sieva.

-    Kā, lūdzu? Nē! Viņš noteikti joko! Es ar plaukstām apklāju savu nesen atkailināto vietu.

-    Nu nē, Anastasija. Kristjens satver manas rokas un atvirza tās, ar strauju kustību nomezdamies ceļos man starp kājām tā, ka es nevaru pakustēties. Viņa skatiens ir tik kvēls, ka spētu aizdedzināt sausu malku. Pirms es pagūstu uzliesmot, viņš pieliecas un virza lūpas lejup pār kailo vēderu tieši līdz kājstarpei. Es sakustos zem viņa, negribīgi pakļauda111ās neizbēgamajam.

-    Tā, kas te ir? Kristjens uzspiež skūpstu vietā, kur līdz šim rītam rotājās mani kaunuma mati, un piepeši paberzē savu rugājiem apaugušo zodu pret manu miesu.

-    Au! es iesaucos. Ada ir neticami jutīga.

Kristjena skatiens pievēršas man, un viņa acīs pavīd iekāre. Tu esi palaidusi garām šo vietu, viņš nomurmina un saudzīgi pieskaras man.

-     Ak tā… Nolādēts, es nosaku, cerēdama, ka ar to šī nepatīkamā apskate beigsies.

-    Man iešāvās prātā doma. Viņš kails izlec no gultas un nozūd vannasistabā.

Ar ko viņš nodarbojas? Jau pēc mirkļa Kristjens atgriežas, nesdams līdzi ūdens glāzi, lielu krūzi, manu skuvekli, savu skūšanās otu, ziepes un dvieli. Viņš visu noliek uz naktsgaldiņa, paturēdams tikai dvieli, un lūkojas uz mani.

Nu nē! Zemapziņa nomet Dikensa kopotos rakstus, izlec no atpūtas krēsla un iespiež rokas gurnos.

-    Nē, nē, nē! es spalgi paziņoju.

-     Sieva, ja ir paveicams darbs, tas jāpaveic kārtīgi. Pacel gurnus augstāk. Viņa acis ir pelēkas gluži kā vasaras debesis vētras laikā.

-    Kristjen! Tu mani neskūsi.

Viņš piešķiebj galvu. Kāpēc gan nē?

Es pietvīkstu. Vai tad tas nav acīmredzams? Jo tas ir pārāk… pārāk…

-     Intīmi? viņš čukst. Ana, mani sajūsmina intimitāte, kad esmu tev blakus, un tu to zini. Turklāt mums ir bijuši daudz neķītrāki piedzīvojumi; kāpēc tu esi nolēmusi kautrēties tieši šobrīd? Šo tava ķermeņa daļu es pazīstu labāk nekā tu pati.

Es pārsteigta uzlūkoju Kristjenu. Ak, šis iedomīgais… jā, viņam ir taisnība… bet tik un tā! Tas nav pareizi! Mana balss skan klīrīgi un spalgi.

-    Nē, tas ir seksīgi.

Tiešām? Vai tevi tas uzbudina? Man neizdodas apslāpēt izbrīnu.

Kristjens nicīgi iespurdzas. Vai neredzi? Viņš paskatās uz savu piebriedušo locekli. Es vēlos tevi noskūt, viņš čukst.

Nu labi, pie visiem velniem! Es atguļos un pārmetu roku pār seju, lai man nebūtu jāskatās uz notiekošo.

-    Ja tevi tas iepriecinās, Kristjen, uz priekšu! Tu esi perverss, es nomurminu, paceldama gurnus, un viņš pagrūž man apakšā dvieli, bet pēc tam noskūpsta uz augšstilba iekšpuses.

-    Jā, meitenīt, tev taisnība. Izcili perverss.

Nošļakst ūdens; Kristjens iemērc skūšanās otu ūdens glāzē un pēc tam paskalo to krūzē. Satvēris manu kreiso potīti, viņš paver manas kājas un apsēžas starp tām tā, ka gulta ieliecas. Man šobrīd ļoti gribas tevi sasiet, viņš nomurmina.

-    Es apsolu, ka nekustēšos.

-     Ļoti labi.

Putām pārklātā otiņa noslīd pār manu kaunumu, un es spēji ievelku elpu. Tā ir silta. Acīmredzot ūdens glāzē ir karsts. Es nedaudz pagrozos. Kut… bet patīkami.

-     Nekusties, Kristjens mani norāj un atkal pavēzē otu. Vai ari es tiešām tevi sasiešu, viņš brīdinādams piebilst, un man pār muguru pārskrien saldas tirpas.

-    Vai esi to jau darījis? es bikli ievaicājos, kad viņš pasniedzas pēc skuvekļa.

-     Nē.

-    Ļoti labi. Es atplaukstu smaidā.

-    Atkal kaut kas jauns, sieva.

-    Hmm. Man patīk jauni piedzīvojumi.

-    Man ari. Ķeramies klāt. Un Kristjens laiž skuvekli pār manu jutīgo miesu, rīkodamies pārsteidzoši saudzīgi. Nekusties, viņš izklaidīgi pavēl, un es noprotu, ka viņš visu uzmanību velta darbam.

Jau pēc dažām minūtēm viņš paķer dvieli un noslauka no manis liekās putas.

-    Lūk, tā jau ir labāk, viņš nospriež, un es beidzot paceļu roku, lai varētu uz viņu paskatīties. Kristjens atraujas un apbrīno savu veikumu.

-    Vai esi apmierināts? es aizsmakusi jautāju.

-     Ļoti. Viņš viltigi pasmaida un nesteidzīgi ieslidina pirkstu mani.

-    Bet tas bija jautri, Kristjens nosaka. Viņa acīs uzplaiksni viegls uzjautrinājums.

-    Tev jā, varbūt. Es uzmetu lūpu, bet viņam taisnība, tas bija… uzbudinoši.

-    Ja pareizi atceros, pēc tam sekoja ļoti patīkama nodarbe. Kristjens atkal ķeras pie skūšanās. Es steidzīgi pievēršu skatienu saviem pirkstiem. Jā, tas bija patīkami. Man nebija ne jausmas, ka matiņu noskūšana ir tik svarīga.

-     Es tevi tikai ķircinu. Vai tad tā nedara visi vīri, kas neglābjami iemīlējušies savā sievā? Kristjens satver mani aiz zoda un vēro, mēģinādams nolasīt manas domas. Viņa acis piepeši manāma piesardzība.

Hmm… pienācis laiks atriebei.

-    Apsēdies, es nomurminu.

Viņš turpina mani vērot, neizpratnes pārņemts. Es saudzigi pagrūžu viņu tuvāk baltajam vannasistabas soliņam. Kristjens apjucis uz tā apsēžas, un es izņemu viņam no rokas skuvekli.

-    Ana, viņš brīdina, atskārtis, kas man padomā. Es pieliecos un noskūpstu viņu.

-    Atliec galvu, es nočukstu.

Viņš vilcinās.

-    Aci pret aci, Kristjen.

Viņa acīs atplaiksni piesardzība un uzjautrinājums apvienojumā ar neticību. Vai tu zini, ko dari? viņš klusi apvaicājas. Es lēni, uzsvērti papurinu galvu, mēģinādama izlikties ļoti nopietna. Kristjens aizver acis, pašūpo galvu un kā padodamies atliec to atpakaļ.

Jēzus, viņš tiešām ļaus, lai es viņu noskuju! Es bikli ieslidinu pirkstus Kristjena mitrajos matos uz pieres un cieši tos satveru, lai turētu viņa galvu nekustīgu. Viņš ievelk elpu, samiedz acis ciešāk un paver lupas. Es ļoti saudzigi velku skuvekli augšup no kakla līdz zodam, atstādama sliedi putās. Kristjens izpūš elpu.

-    Vai domāji, ka es tevi savainošu?

-    Es nekad nezinu, ko tu darīsi, Ana, bet nē… vismaz ne tīšām.

Skuveklis atkal ceļo pa viņa kaklu, veidojot platāku sliedi.

-    Es nemūžam tevi nesavainotu tīši, Kristjen.

Viņš atver acis un apvij rokas man apkārt, un es uzmanīgi novelku skuvekli lejup pār viņa vaigu.

-    Zinu, viņš nosaka, pieliekdams galvu tā, lai man būtu vieglāk strādāt. Jau pēc diviem skuvekļa vēzieniem esmu visu pabeigusi.

-    Lūk. Un ncizlēju ne pili asiņu! es lepni paziņoju.

Kristjens virza rokas augšup gar manu kaju, pavilkdams

augšup naktstērpu un pieraudams mani tuvāk tā, ka es apsēžos jāteniski viņam virsū un pieķeros pie augšdelmiem, lai nenokristu. Viņš tiešām ir ļoti muskuļots.

-    Vai drīkstu tevi šodien kaut kur aizvest?

-    Mēs nesauļosimies? Es dzēlīgi saraucu uzaci.

Kristjens satraucies aplaiza lūpas. Nē. Nesauļosimies.

Man šķita, ka tu varētu dot priekšroku kaut kam citam.

-    Nu, tā kā tu mani pārklāji ar zilumiem un liedzi jebkādu iespēju sauļoties, kāpēc gan ne?

Viņš nolemj nepievērst uzmanību manam tonim (ļoti prātīgi). Mums nāksies tālu braukt, bet lasīju, ka tas ir tā vērts. Tēvs ieteica apciemot šo vietu. Tas ir ciemats kalna galā, Senpoldevānsa. Tur ir vairākas mākslas galerijas. Es iedomājos, ka mēs varētu izvēlēties kādu gleznu vai skulptūru jaunajai mājai, ja redzēsim kaut ko interesantu.

Es atliecos un uzlūkoju Kristjenu. Mākslas darbi… viņš grib iegādāties gleznas. Kā gan es varētu pirkt gleznas?

-    Kas noticis? viņš jautā.

-    Kristjen, es neko nesaprotu no mākslas.

Viņš parausta plecus un iecietīgi uzsmaida man. Mēs nopirksim tikai to, kas mums patiks. Runa nav par līdzekļu ieguldīšanu.

Ieguldīšanu? Sasodīts!

-    Kas noticis? Kristjens atkārto.

Es papurinu galvu.

-    Paklau, es saprotu, ka mēs tikai nupat saņēmām arhitektes rasējumus, bet nekas slikts nenotiks, ja aplūkosim da-

žas gleznas, un tas ciemats ir ļoti sens. Saglabājies no viduslaikiem.

Ak jā, arhitekte. Kāpēc Kristjens man atgādināja par to sievieti? Džia Mateo ir Ēljota draudzene un iekārtojusi Kristjena namu Aspenā. Kad tikāmies, viņa nemitīgi centās pieskarties Kristjenam.

-    Nu, kas tevi nomāc? Kristjens iesaucas. Es papurinu galvu. Atbildi! viņš uzstāj.

Kā lai viņam pasaku, ka mani tracina Džia? Šī nepatika nav izskaidrojama. Es negribu izskatīties pēc greizsirdīgas sievas.

-   Vai tiešām tu vēl dusmojies par vakardienu? Kristjens nopūšas un ar degunu pieskaras manām krūtīm.

-    Nē. Tikai esmu izsalkusi, es nomurminu, lieliski apzinādamās, ka šādi novērsīšu viņa uzmanību.

-   Kāpēc tu uzreiz to neteici? Kristjens saudzīgi noceļ mani sev no kājām un pieceļas.

Senpoldevānsa ir nocietināts viduslaiku ciemats kalna galā, viena no gleznainākajām vietām, ko savā mūžā esmu redzējusi. Es staigāju pa šaurajām, bruģētajām ieliņām, sadevusies rokās ar Kristjenu un ieslēpusi plaukstu viņa šortu aizmugurējā kabatā. Teilors un Gastons vai Filips es nespēju viņus atšķirt mums seko. Mēs paejam garām ar kokiem apaugušam laukumam, kur trīs veci vīri, no kuriem viens, par spīti tveicei, nēsā bereti, cenšas trāpīt mērķī ar bumbu. Laukumā ir daudz tūristu, bet es jūtos labi pie Kristjena sāniem. Ir daudz, ko redzēt nelielas sānielas, kas ved uz pagalmiem ar smalkām akmens strūklakām, senas un modernas skulptūras, mazi, aizraujoši veikaliņi.

Pirmajā mākslas galerijā Kristjens izklaidīgi vēro erotiskās fotogrāfijas, košļādams saulesbriļļu kājiņu. Fotogrāfijas, kurās dažādās pozās attēlotas kailas sievietes, ir uzņēmusi Florensa Della.

-    Tas nav gluži tas, ko biju iztēlojusies, es neapmierināta noņurdu. Šie attēli atsauc man atmiņā fotogrāfiju kasti, ko atradu Kristjena skapi… mūsu skapī. Interesanti, vai viņš tās iznīcināja?

-    Es ari nē, Kristjens smaidīdams atbild. Viņš satver manu roku, un mēs pieejam pie nākamā mākslinieka darbiem.

Es izklaidīgi prātoju, vai vajadzētu ļaut Kristjenam mani fotografēt.

Mēs nostājamies pie kādas sievietes gleznām, kas veltītas klusajai dabai augļiem un dārzeņiem, kas izzīmēti ļoti skaidrā palielinājumā un ar bagātīgām, košām krāsām.

-Šīs man patīk. Es noradu uz trim piparu gleznam. Tās man atgādina, kā tu kapāji dārzeņus manā dzīvoklī. Es iespurdzos, un Kristjens nesekmīgi cenšas slēpt uzjautrinājumu.

-     Manuprāt, es to izdarīju diezgan veiksmīgi, viņš noņurd. Tikai pārāk lēni. Turklāt… Viņš ievelk mani apskāvienā. Tu novērsi manu uzmanību. Kur tu tās novietotu? !

-    Par ko tu runā?

Kristjens rotaļīgi satver zobos manu ausi. Par gleznām. Kur tu tās novietotu? Viņš iekož man auss ļipiņā, un sajūtas aizstīgo līdz pat klēpim.

-    Virtuvē, es nomurminu.

-    Hmm. Laba doma, sieva.

Es samiedzu acis, cenzdamās saskatīt cenu. Katra glezna maksā piecus tūkstošus eiro. Augstā debess!

-    Cik dārgas! es izdvešu.

-    Nu un? Viņš ar degunu paberzē manu ausi. Ir laiks pierast, Ana. Palaidis mani vaļā, viņš piesoļo pie galda, kur sēž jauna sieviete, ģērbusies baltā, un nenolaiž skatienu no mana vīra. Es apvaldu vēlmi izbolīt acis un pievēršos gleznām. Pieci tūkstoši eiro… šausmas!

Mēs esam paēduši pusdienas un laiski dzeram kafiju Lesentpolas viesnīcā. Visapkart paveras brīnišķīgs skats uz lauku ainavu. Vīna dārzi un saulespuķu lauki veido kaut ko līdzīgu lupatu segai pār līdzenumu, un šur tur manāmas mazas, glītas franču zemnieku mājiņās. Diena ir tik jauka un skaidra, ka mēs pat varam saskatīt jūru, kas nespodri mirgo pie apvāršņa.

Kristjens izrauj mani no pārdomām. Tu man vaicāji, kāpēc es pinu tavus matus, viņš nomurmina. Mani izbiedē viņa balss tonis. Viņš izskatās… vainīgs.

-    Jā. Ak vai…

-    Man šķiet, ka narkomāne ļāva man rotaļāties ar viņas matiem. Nezinu, vai tās ir atmiņas vai tikai sapnis.

Oho! Viņa miesīgā māte.

Kristjens lūkojas uz mani, un viņa sejas izteiksme ir neizdibināma. Es jūtu sirdi sažņaudzamies. Ko man teikt, kad viņš pavēsta kaut ko šādu?

-    Man patīk, ka tu rotaļājies ar maniem matiem, es vilcinādamās atbildu.

Kristjena acīs uzplaiksni nedrošība. Vai tiešām?

-    Jā. Tā ir taisnība. Es satveru viņa roku. Manuprāt, tu mīlēji savu miesīgo māti, Kristjen.

Viņš iepleš acis un brīdi stingi vēro mani. Vai esmu spērusi soli par tālu? Lūdzu, Kristjen, saki taču kaut ko! Bet viņš vēl joprojām klusē, pievērsis man savu pelēko acu skatienu. Viņš šķiet kā apmaldījies.

Pēc brīža Kristjens palūkojas uz manu plaukstu, kas apklāj viņējo, un sarauc pieri.

-    Saki kaut ko, es nočukstu, jo vairs nespēju izturēt šo klusumu.

Kristjens papurina galvu un dziļi ievelk elpu.

-    Iesim. Viņš atlaiž manu roku un pieceļas. Vai esmu pārkāpusi kādu robežu? Man nav ne jausmas. Es nobīstos un nezinu, kā rīkoties teikt vēl kaut ko vai izlikties, ka nekas nav noticis. Pēdējā iespēja man šķiet pieņemamāka, un es paklausīgi sekoju viņam.

Kad esam izgājuši no restorāna, Kristjens satver manu plaukstu.

-    Uz kurieni vēlies doties?

Viņš runā! Un nedusmojas uz mani paldies Dievam! Es atvieglota nopūšos un paraustu plecus. Man tikai prieks, ka tu ar mani vēl joprojām runā.

-    Tu jau zini, ka man nepatīk pieminēt visas tās šausmas. Tā ir pagātne. Viss, viņš klusi nosaka.

Nē, Kristjen, tā nav. Šī doma mani skumdina, un es pirmo reizi sev jautāju, vai tās patiesi reiz paliks pagātnē. Viņš vienmēr būs piecdesmit dēmonu apsēsts… mans nabaga Kristjens. Vai es vēlos, lai viņš mainās? Nē, ne gluži… bet es vēlos, lai viņš jūtas mīlēts. Es pametu skatienu uz viņu un bridi baudu viņa valdzinošo pievilcību… un viņš ir mans. Un mani apbur ne tikai viņa glītā seja un skaistais augums. Mani fascinē tas, kas slēpjas aiz šīs nevainojamās ārienes viņa trauslā, daudz cietusi dvēsele.

Kristjens velti man savu parasto skatienu, kurā uzjautrinājums sajaucas ar piesardzību, veidojot seksīgu kokteili. Viņš apskauj mani ap pleciem, un mēs laužamies cauri tūristu pūlim līdz vietai, kur Filips vai Gastons atstājis ietilpīgo Mercedes mašīnu. Es ieslēpju plaukstu Kristjena šortu aizmugurējā kabatā, priecādamās, ka viņš nedusmojas. Bet, patiesību sakot… kurš četrus gadus vecs bērns nemīl savu māti, lai cik slikta tā būtu? Es skaļi nopūšos un apskauju viņu ciešāk. Aiz mums slapstās apsargi, un es sāku prātot, vai viņi paēduši.

Mēs apstājamies pie neliela veikaliņa, kur tirgo skaistas dārglietas. Kristjens ielūkojas skatlogā un pievērš skatienu man. Satvēris manu plaukstu, viņš pārlaiž īkšķi pār dzelžu atstāto sarkano svītru, kas jau gandrīz izzudusi, un nopēta to.

-    Man nesāp, es apliecinu. Kristjens pagriežas, atbrīvodams manu roku no savas šortu kabatas, un satver arī to, saudzīgi pagriezdams, lai varētu aplūkot locītavu. Platīna ļ Omega pulkstenis, ko viņš man uzdāvināja pie brokastu galda pirmajā Londonā pavadītajā rītā, aizsedz sarkano svītru. , Katru reizi, kad redzu gravējumu, man saļogās ceļgali.

Anastasija,

Tu esi mans Kaut Kas Vairāk

Mana mīla, visa mana dzīve

Kristjens

Par spīti visai savai cīņai ar dēmoniem, mans vīrs spēj būt ļoti romantisks. Es lūkojos uz neskaidrajiem iespiedumiem uz locītavas. Un dažreiz viņš ir īsts mežonis. Palaidis manu kreiso plaukstu vaļā, viņš satver manu zodu un norūpējies ielūkojas man sejā.

-     Man nesāp, es atkārtoju. Kristjens paceļ manu roku pie lūpām un kā atvainodamies viegli noskūpsta locītavu.

-    Iesim, viņš aicina un ieved mani veikalā.

-    Lūk. Kristjens paceļ nupat iegādāto platīna rokassprādzi. Tā ir brīnišķīga, ļoti smalki izstrādāta, rotāta ar nelieliem, abstraktiem puķu rakstiem, kam vidū iestiprināti sīki briljantiņi. Viņš apliek nieciņu man ap roku. Sprādze ir plata un līdzinās aprocei, un noslēpj sarkano svītru. Turklāt maksāja trīsdesmit tūkstošus eiro, es nodomāju, kaut gan man bija

grūti saprast sarunu ar pārdevēju, kas norisinājās franciski. Nekad vēl neesmu nēsājusi kaut ko tik dārgu.

-    Tā jau ir labāk, Kristjens nomurmina.

-    Labāk? es čukstu, ieskatīdamās viņa mirdzošajās, peIckajās acīs, un jūtu, ka uz mums ar greizsirdības un pārmetuma pilnu skatienu lūkojas kalsnā pārdevēja.

-    Tu zini, kāpēc, Kristjens nedroši nosaka.

-    Man tas nav vajadzīgs. Es papurinu roku, un sprādze sakustas. Tā uztver pēcpusdienas gaismu, kas ieplūst caur veikaliņa logu, un briljanti met sīkas, dzirkstošas varavīksnes uz telpas sienām.

-    Toties man ir, Kristjens kaismīgi paskaidro.

Kāpēc? Kāpēc viņam tas vajadzīgs? Vai viņš jūtas vainīgs?

I'ar ko? Par atstātajām pēdām? Par savu miesīgo māti? Par to, ka neatklāja man savas jūtas? Ak, mans nabaga Kristjen…

-    Nē, tā nav. Tu man jau esi devis ļoti daudz. Brīnišķīgu medusmēnesi, Londonu, Parīzi, Rivjēru… un tevi pašu. Man ir ļoti paveicies, es nočukstu, un viņa acis atmaigst.

-    Nē, Anastasija, paveicies ir man.

-     Paldies. Es pastiepjos uz pirkstgaliem, apviju rokas Kristjenam ap kaklu un noskūpstu viņu… ne jau tāpēc, ka viņš man uzdāvināja rokassprādzi, bet gan tāpēc, ka viņš pieder man.

Sēžot mašīnā, Kristjens gremdējas pārdomās un lūkojas uz košajiem saulespuķu laukiem. Ziedi griež galvu pretī saulei un bauda tās starus. Viens no dvīņiem laikam Gastons

-     ir pie stūres, un Teilors sēž viņam blakus. Kristjens kaut ko prāto. Es satveru viņa roku un iedrošinādama saspiežu to. Viņš palūkojas uz mani, atbrīvo plaukstu un noglāsta manu ceļgalu. Man mugurā ir īsi, kupli svārki baltā un zilā krāsā, ko papildina zila, pieguļoša blūze bez piedurknēm. Kristjens brīdi vilcinās, un es nezinu, kādu virzienu viņš izvēlēsies

-    lejup vai augšup. Es saspringstu, gaidīdama viņa maigo pieskārienu, un man aizraujas elpa. Ko viņš darīs? Viņš izvēlas laist plaukstu lejup, piepeši satver manu potīti un pavelk kāju sev uz ceļiem. Es ar visu augumu pagriežos uz viņa pusi.

-    Dod arī otru!

Es satraukta palūkojos uz Teiloru un Gastonu, kas cītīgi raugās uz priekšu, un uzlieku Kristjenam uz ceļiem otru pedu. Viņš rāmi nospiež kādu pogu durvīs. No paneļa mums priekšā izslīd viegli ietonēta stikla siena, un pēc desmit sekundēm mēs jau esam nošķirti no apsargiem. Mjā… lūk, kāpēc šīs mašīnas aizmugurē ir tik daudz vietas!

-    Es gribu apskatīt tavas potītes, Kristjens klusi paskaidro. Viņa acīs uzplaiksni bažas. Dzelžu pēdas? Sasodīts, es jau domāju, ka tas ir aizmirsts. Ja palikušas kādas svitras, tās ir aizslēptas aiz manu sandaļu siksniņām. Neatceros, ka no rīta būtu kaut ko redzējusi. Kristjens ar īkšķi maigi noglāsta manas labās kājas pēdu, un es saraujos. Viņa lūpas savelkas smaidā, un viņš ātri atraisa siksniņu. Ieraugot tumšo, sarkano švīku, viņš pārstāj smaidit.

-    Nesāp, es nomurminu. Kristjena sejā jaušamas skumjas, un viņš sakniebj lūpas. Es nopurinu sandali uz grīdas, un viņš pamāj, it kā man noticējis, tomēr es jūtu, ka viņš atkal ieslīdzis savās drūmajās pārdomās. Izklaidīgi glāstīdams manu pēdu, viņš pagriežas un lūkojas ārā pa mašīnas logu.

-    Klau, ko gan citu tu domāji ieraudzīt? es klusi pajautāju. Kristjens paskatās uz mani un parausta plecus.

-    Nebiju domājis, ka šo švīku izskats liks man justies tā, kā es šobrīd jūtos, viņš atzīst.

Ak tā! Vēl nupat viņš bija noslēgts, bet nu jau ir ar mieru runāt atklāti. Cik… raksturīgi Kristjenam. Man ir grūti izsekot viņa noskaņojuma maiņām.

-    Kā tu jūties?

Viņa acis ir drūmas. Neveikli, viņš nomurmina.

Nē… Es atsprādzēju drošības jostu un pievirzos Kristjenam tuvāk, nenoņemdama kājas viņam no ceļiem. Man gribas ieritināties viņam tuvāk, un es tā rīkotos, ja priekšējā sēdeklī būtu tikai Teilors. Bet apziņa, ka tur ir ari Gastons, mani apvalda par spīti nodaļījumam. Ja vien būtu tumšāks… Es satveru Kristjena rokas.

-     Man nepatīk vienīgi zilumi, es nočukstu. Viss pārējais… tas, ko tu izdarīji… Es pieklusinu balsi vēl vairāk. Ar dzelžiem… Tas man patika. Pat vairāk nekā patika. Tas bija lieliski. To tu vari ar mani darīt jebkurā laikā.

Kristjens nedaudz sagrozās. Lieliski? Mana iekšējā dieviete satrūkusies atrauj skatienu no Džekijas Kolinsas grāmatas.

-    Jā. Es smaidu. Sakustinājusi kāju pirkstus, es jūtu viņa miesu pamostamies un redzu, kā viņš paver lūpas, spēji ievilkdams elpu.

-    Tev jāpiesprādzējas, sieva, Kristjens klusi brīdina, un es atkārtoju žestu ar kāju pirkstiem. Viņa acis satumst, un viņš brīdinādams satver manu potīti. Vai viņš vēlas, lai es rimstos? Vai arī turpinu? Viņš sarauc pieri un sastingst, un pēc brīža izņem no kabatas savu telefonu, vienlaikus ielūkodamies pulkstenī. Acīmredzot kāds piezvanījis, un Kristjens šķiet sadrūmis.

-    Jā, Bārnij? viņš asi nosaka.

Velns! Atkal esam spiesti pārtraukt iesākto darba dēļ. Es gribu atraut kājas, bet Kristjens satver manu potīti ciešāk.

-    Serveru telpā? viņš neticīgi pārjautā. Vai iedarbojās ugunsdzēšanas sistēma?

Uguns! Es noceļu kājas uz grīdas, un šoreiz Kristjens mani neaizkavē. Piesprādzējusi drošības jostu, es nervozi grozu trīsdesmit tūkstošus eiro vērto rokassprādzi. Kristjens atkal nospiež pogu savas puses roku balstā, un nodaļījums slīd lejup.

-     Vai kāds ievainots? Un bojājumi? Saprotu… Kad? Kristjens atkal ielūkojas pulkstenī un izvelk pirkstus caur matiem. Nē. Ne ugunsdzēsēju departamentu, ne policiju. Vismaz ne pagaidām.

Kristjena biroju ēkā noticis ugunsgrēks? Es izbrīnīta skatos uz viņu, domām joņojot. Teilors pagriežas, lai varētu dzirdēt Kristjena teikto.

-     Labi, man nepieciešams vispusīgs ziņojums par bojājumiem. Un jāpārbauda visi, kas varējuši piekļūt telpām pēdējo piecu dienu laikā, ieskaitot apkopējus… Sameklē Andreu un pasaki, lai viņa man piezvana. Jā, argons laikam ir tikpat iedarbīgs, vērtīgāks par zeltu.

Ziņojums? Argons? Es kaut ko atceros no ķīmijas stundām skolā… Ja nemaldos, tas bija kāds ķīmiskais elements.

-    Es saprotu, ka ir agrs… Atsūti man ziņu pēc divām stundām… Nē, man jāzina. Paldies, ka piezvanīji. Kristjens beidz sarunu un nekavējoties sastāda citu telefona numuru.

-     Velč? Labi… Kad? Kristjens atkal ielūkojas pulkstenī. Tātad stunda… Jā… Visu diennakti datu glabātavā… Jā. Viņš atvieno zvanu.

-    Filip, man pēc stundas jābūt uz klāja.

-    Labi, Monsieur.

Ā, tātad šis ir Filips, nevis Gastons. Mašīna palielina ātrumu.

Kristjens palūkojas uz mani. Viņa sejas izteiksme ir neizdibināma.

-    Vai kāds ir cietis? es klusi jautāju.

Viņš papurina galvu. Bojājumu ir pavisam nedaudz. Satvēris manu roku, viņš to nomierinoši saspiež. Nesatraucies. Mani ļaudis jau ķērušies pie darba. Kristjens atkal ir pašpārliecinātais uzņēmuma vadītājs, kurš par visu var parūpēties un nemaz nav izsists no līdzsvara.

-    Kur sākās uguns?

-    Serveru telpā.

-    Greja namā?

-Jā.

Viņš atbild aprauti, tapec es nojaušu, ka viņš neveļas par to runāt.

-    Kāpēc bojājumu ir tik maz?

-    Istabā ierīkota ļoti laba ugunsdzēšanas sistēma.

Nu, protams.

-    Ana, lūdzu… nesatraucies.

-    Es nemaz nesatraucos. Tomēr tie ir meli.

-    Mēs vēl nezinām, vai tā tiešām bija ļaunprātīga dedzināšana, viņš nosaka, pareizi uzminējis mana nemiera cēloni. Es izbijusies paceļu plaukstu pie kakla. Vispirms helikopters, un tagad šis?

Kas būs nākamais?

4. NODAĻA

Es nekur nespēju rast mieru. Kristjens jau vairāk nekā stundu ir ieslēdzies savā kabinetā. Es mēģināju lasīt, skatīties televīziju, sauļoties piedienīgi apģērbta, protams bet nevaru nomierināties un atbrīvoties no nepatīkamas sajūtas. Uzvilkusi šortus un t-kreklu, es noņemu smieklīgi dārgo aproci un uzmeklēju Teiloru.

-    Greja kundze! viņš mani sveicina, atrāvies no Entonija Bērdžesa romāna. Viņš sēž nelielajā salonā pie Kristjena kabineta.

-    Es labprāt aizietu iepirkties.

-    Protams, kundze. Viņš pieceļas.

-    Es paņemšu motociklu.

Teilors izbrīnīts paver muti. Mmm… Viņš sarauc pieri, zaudējis valodu.

-    Es negribu traucēt Kristjenu.

Viņš apslāpē nopūtu. Greja kundze, es… Manuprāt, Greja kungam tas nepatiktu, un es negribu zaudēt darbu.

Dieva dēļ! Man gribas veltīt viņam kādu izteiksmīgu skatienu, tomēr es tikai samiedzu acis un skaļi nopūšos, pauzdama savu bezspēcības pilno sašutumu par to, ka pati nedrīkstu noteikt savu likteni. Tomēr es nevēlos, lai Kristjens dusmojas uz Teiloru… vai mani. Droši pagājusi Teiloram garām, es pieklauvēju pie kabineta durvīm un eju iekšā.

Kristjens runā pa telefonu, atspiedies pret sarkankoka galdu. Viņš paceļ skatienu. Pagaidi mirkli, Andrea, viņš nomurmina klausulē un gaidpilni, pieklājīgi uzlūko mani. Kāpēc es jūtos kā iegājusi skolas direktora kabinetā? Vēl vakar šis vīrietis ieslēdza mani rokudzelžos. Tomēr es negrasos no viņa baidīties; viņš galu galā ir mans vīrs. Izslējusies taisna, es līksmi uzsmaidu viņam.

-    Klau, es aizbraukšu iepirkties. Paņemšu līdzi apsardzi.

-    Jā, labi. Ņem kādu no dvīņiem un arī Teiloru, viņš atļauj, un es noprotu, ka noticis kaut kas svarīgs, jo viņš mani pat neiztaujā. Es lūkojos uz viņu, prātodama, vai nevaru kaut kā palīdzēt.

-   Vai gribēji vēl kaut ko? Kristjens jautā. Viņš gaida, kad iešu prom.

-    Varbūt es varu tev kaut ko atnest? es jautāju, un viņa sejā atplaukst kautrs smaids.

-    Nē, Ana, man neko nevajag. Apkalpe par mani parūpēsies.

-     Labi. Man gribas viņu noskūpstīt. Un es to varu, jo viņš ir mans vīrs. Es apņēmīgi speru soli uz priekšu un uzspiežu skūpstu Kristjenam uz lūpām, viņu pārsteigdama.

-    Andrea, es tev pārzvanīšu, viņš nomurmina un noliek telefonu uz galda sev blakus. Ievilcis apskāvienā, viņš kaismīgi skūpsta mani. Kad esmu brīva, es strauji elpoju. Viņa acīs mirdz alkas.

-    Tu novērs manu uzmanību. Man jātiek skaidrībā ar šo problēmu, lai es varētu atkal pievērsties medusmēnesim. Kristjens ar rādītājpirkstu noglāsta manu vaigu un zodu, paceldams to augšup.

-     Labi. Piedod.

-    Nevajag atvainoties, sieva. Man patīk tava iejaukšanās. Viņš noskūpsta mani uz mutes kaktiņa.

-    Ej, tērē naudu! viņš novēl un atkāpjas.

-     Taps darīts. Es pavīpsnāju, iziedama no kabineta. Zemapziņa papurina galvu un sakniebj lūpas. Tu viņam nepateici, ka ņemsi ūdensmotociklu, viņa mani norāj, izdziedādama vārdus. Es izliekos viņu nedzirdam. Harpija!

Teilors pacietīgi gaida.

-     Priekšnieks devis atļauju. Vai varam beidzot iet? Es pasmaidu, negribēdama dot vaļu sarkasmam. Teilors pat neslēpj apbrīnu.

-    Tikai pēc jums, Greja kundze.

Teilors pacietīgi izskaidro man, kā darbojas motocikla vadības pogas un kā ar to braukt. Viņš ir labs skolotājs, jo visu stāsta rāmi un neuzbāzīgi. Mēs stāvam motorlaivā, kas šūpojas rāmajā ostas ūdenī blakus jahtai. Gastons mūs vēro, aizslēpies aiz saulesbrillēm, un viens no jahtas apkalpes cilvēkiem vada motorlaivu. Mjā, man līdzi dodas trīs cilvēki tikai tāpēc, ka es gribu nedaudz iepirkties. Cik muļķīgi!

Aizvilkusi glābšanas vestes rāvējslēdzēju, es starojoši uzsmaidu Teiloram. Viņš pastiepj roku un palidz man uzkāpt uz motocikla.

-     Piestipriniet aizdedzes siksnu pie plaukstas locītavas, Greja kundze. Ja nokritīsiet, dzinējs automātiski izslēgsies, viņš paskaidro.

-     Labi.

-    Vai esat gatava?

Es dedzīgi māju ar galvu.

-   Nospiediet aizdedzi, kad aizslīdēsiet apmēram četru pēdu attālumā no laivas. Mēs jums sekosim.

-     Labi.

Viņš atgrūž motociklu no laivas, un tas līgani ieslīd ostas ūdenī. Sagaidījusi mājienu, es nospiežu aizdedzes pogu, un dzinējs ierēcas.

-    Tikai mieru, Greja kundze! Teilors uzsauc. Es spiežu akseleratoru. Motocikls palecas uz priekšu un sastingst. Sasodīts! Kāpēc, kad to darīja Kristjens, viss izskatījās tik viegli? Es mēģinu vēlreiz un atkal apstājos. Divkārt Sasodīts!

-    Uzmanīgāk ar jaudu, Greja kundze! Teilors uzsauc.

-    Jā, jā, es noņurdu un atkārtoju mēģinājumu, nospiezdama sviru ļoti piesardzīgi, un motocikls pabrauc uz priekšu, bet šoreiz neapstājas. Urrā! Tas virzās tālāk. Uzvara! Man sajūsmā gribas spiegt un klaigāt, bet es apvaldu šo vēlmi un uzmanīgi vadu motociklu tālāk prom no jahtas. Aiz muguras skan dobjā motorlaivas rēkoņa. Es atkal nospiežu sviru, un motocikls traucas uz priekšu, lidojot virs ūdens. Matus bužina silta vēja brāzma, abās pusēs motociklam mirdz sīkas ūdens lāsītes, un es jūtos brīva. Vareni! Tagad es saprotu, kāpēc Kristjens nekad neļauj man ķerties pie stūres.

Man negribas doties uz krasta pusi un beigt izklaidi, tāpēc es apsviežos un virzu motociklu lokā gar stalto jahtu. Ir tik interesantu Es ignorēju Teiloru un pārējos aizmugurē un vēl vienu reizi apbraucu apkārt jahtai. Pašās loka beigās es pamanu Kristjenu uz klāja. Šķiet, viņš lūkojas uz mani, izbrīnā pavēris muti, bet ir grūti saskatīt viņa sejas izteiksmi. Es pārdroši noņemu plaukstu no roktura un dedzīgi pamāju Kristjenam. Viņš izskatās kā akmenī cirsts, bet beigu beigās paceļ roku un aprauti pamāj. Man ir grūti noprast, ko viņš domā, un es jūtu, ka diezin vai vēlos to uzzināt, tāpēc dodos uz krasta pusi, traukdamās pa Vidusjūras zilgmi, uz kuras mirguļo pēcpusdienas saules stari.

Piestātnē es pagaidu Teiloru, kurš piebrauc man klāt. Viņš izskatās sadrūmis, un mani pārņem bailes, kaut gan Gastons šķiet nedaudz uzjautrināts. Varbūt noticis kaut kas tāds, kas atvēsinājis abu attiecības? Tomēr es noprotu, ka iemesls droši vien slēpjas manī. Gastons izkāpj no motorlaivas un piesien to pietauvošanās vietā, bet Teilors tikmēr māj, lai es tuvojos. Rīkodamās ļoti uzmanīgi, es ievirzu motociklu blakus laivai. Viņš nedaudz atslābst.

-     Izslēdziet dzinēju, Greja kundze, viņš rāmi nosaka, satver rokturi un sniedzas man pretī, lai palīdzētu iekāpt motorlaivā. Es to veikli izdaru, priecādamās, ka nenokritu.

-    Greja kundze, Teilors nobažījies ieminas, un viņa vaigi sārtojas. Greja kungs nedaudz satraucas, ja izmantojat motociklu. Viņš gandriz mīņājas, kauna pārņemts, un es saprotu, ka viņš saņēmis dusmu pilnu zvanu no Kristjena. Mans nabaga vīrs, kurš tik slimīgi pārņemts ar drošību… Ko man ar tevi darīt?

Es mierīgi uzsmaidu Teiloram. Saprotu. Bet Greja kunga šeit nav, un, ja viņš nedaudz satraucas, esmu pārliecināta, ka viņš būs tik laipns un pats man to pateiks, kad es atgriezīšos uz jahtas.

Teilors saraujas. Labi, Greja kundze, viņš klusi piekrīt un pasniedz man rokassomiņu.

Izkāpjot no laivas, es ar acs kaktiņu pamanu viņa negribīgo smaidu un arī pati tik tikko savaldos, lai nesāktu smaidīt. Teilors man ir ļoti tuvs, bet man nepatīk saņemt rājienus no viņa mutes. Viņš nav ne mans tēvs, ne vīrs.

Es nopūšos. Kristjens dusmojas… un viņam šobrīd jau pietiek iemeslu raizēm. Kāpēc es viņam sagādāju vēl vienas? Stāvēdama krastā un gaididama Teiloru, es jūtu telefonu novibrējam somiņā un izņemu to ārā. Melodija Your Love is King nozīmē, ka man zvana Kristjens.

-    Sveiks, es nomurminu.

-    Sveika, viņš atņem.

-    Es atgriezīšos uz jahtas. Nedusmojies.

Viņš izbrīnīts ievelk elpu. Mmm…

-    Tomēr man bija jautri, es nočukstu.

Kristjens nopūšas. Labi, es nevēlos liegt tev prieku, sieva. Tikai uzmanies. Lūdzu.

Oho! Man ir atļauts izklaidēties! Protams. Vai man tev kaut ko atvest no pilsētas?

-    Tikai tevi pašu. Neskartu un vienā gabalā.

-    Pacentīšos izpildīt tavu vēlmi, Grej.

-     Priecājos, to dzirdot, sieva.

-    Mēs cenšamies apmierināt klientu vēlmes, es smiedamās atgādinu.

Viņa balsī dzirdams smaids. Man zvana kāds cits. Uz redzi, mazā.

-    Uz redzi, Kristjen.

Viņš beidz sarunu. Ūdensmotocikla krīze ir novērsta! Teilors atver man mašīnas durvis, un es iesēžos tajā, piemiegdama viņam ar aci. Viņš uzjautrināts papurina galvu. Mašīnā es ieslēdzu e-pasta programmu tālruni.

No: Anastasija Greja Temats: Pateicos Datums: 17.08.2011. 16:55 Kam: Kristjens Grejs Par to, ka nebiji pārāk īgns. Tava mīlošā sieva (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: Cenšos saglabāt mieru Datums: 17.08.2011. 16:59 Kam: Anastasija Greja

Nav par ko. Pacenties atgriezties vienā gabalā. Tas nav lūgums. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs un par drošību pārāk norūpējies virs

Es pasmaidu, izlasījusi viņa atbildi. Mans mīļais despots!

Kāpēc es gribēju iepirkties? Man riebjas iepirkties. Bet man ir nojausma, kāpēc, un es apņēmīgi paeju garām Šaneies guci i^iora un pārējo dizaineru veikaliem. Beigu beigās mazā, pārbāztā, tūristiem domātā tirgotavā es atrodu pretindi savai nomāktībai. Tā ir neliela sudraba ķēdīte, kas liekama ap potīti. To rotā sīkas sirsniņas un mazi zvaniņi. Tā patīkami šķind, kad to pakrata, un maksā piecus eiro. Es to aplieku ap kāju tūlīt pēc samaksāšanas. Lūk, šī manta man piestāv, tā atbilst manai būtībai. Es nekavējoties jūtos daudz labāk. Man nemūžam negribētos zaudēt saikni ar meiteni, kurai patīk šāda ķēdīte. Dziļi sevī es zinu, ka mani mulsina ne tikai Kristjens, bet arī viņa bagātība. Vai es jebkad pie tās pieradīšu?

Teilors un Gastons uzticīgi seko man caur tūristu pūļiem, un es drīz vien aizmirstu viņu klātbūtni. Es gribu kaut ko nopirkt Kristjenam, lai novērstu viņa domas no notikumiem Sietlā. Ko uzdāvināt cilvēkam, kuram pieder viss? Es apstājos nelielā laukumā, ko ieskauj veikali, un aplūkoju tos visus pēc kārtas. Pamanījusi elektronikas veikalu, es atceros viesošanos galerijā un Luvrā. Toreiz mēs aplūkojām Milosas Venēru… Man ausīs skan Kristjena vārdi: "Mēs visi spējam apbrīnot sievietes augumu. Mums patīk uz to skatīties jebkādā veidolā marmorā, eļļas krāsās, satīnā vai uz lielā ekrāna."

Man prātā iešaujas kāda pārdroša doma. Vajag tikai izvēlēties īsto, un man palīdzēt spēs viens vienīgs cilvēks. Izvilkusi no somiņas telefonu, es piezvanu Hosē.

-    Kas…? viņš samiegojies nomurmina.

-    Hosē, te Ana.

-    Ana, sveika! Kur tu esi? Vai viss labi? Viņš izklausās možāks un norūpējies.

-    Es esmu Kannās, Francijas dienvidos, un man klājas lieliski.

-    Francijas dienvidos? Vai kaut kādā smalkā viesnīcā?

-    Mmm… nē. Mēs dzīvojam laivā.

-    Laivā?

-    Lielā laivā, es nopūtusies paskaidroju.

-    Sapratu. Viņa balss šķiet manāmi atvēsusi. Laikam nevajadzēja viņam zvanīt. Negribu klausīties nosodījumos.

-    Hosē, man nepieciešams tavs padoms.

-     Padoms? Viņš izklausās pārsteigts. Jā, protams, viņš nosaka, runādams jau daudz draudzīgāk. Es pastāstu viņam savu plānu.

Pēc divām stundām Teilors palīdz man izkāpt no motorlaivas uz klāja. Gastons kopā ar kādu apkalpes vīru piesien motociklu. Kristjens nekur nav manāms, un es aizsteidzos uz mūsu kajīti, lai iesaiņotu dāvanu. Mani pārņēmis bērnišķīgs prieks.

-    Tu ilgi biji prom. Kristjens mani iztrūcina brīdī, kad es piestiprinu pēdējo limlentes strēmeli. Es pagriežos un redzu viņu stāvam kajītes durvīs; viņš cieši vēro mani. Vai vēl joprojām esmu kritusi nežēlastībā motocikla dēļ? Vai arī viņš tikai domā par ugunsgrēku savā birojā?

-    Kas notiek Sietlā? Vai tavā birojā viss kārtībā? es bikli ievaicājos.

-   Apmēram, Kristjens nosaka. Viņa sejā parādās un tūlīt pat nozūd aizkaitinājums.

-    Es nedaudz iepirkos. To paziņodama, es ceru uzlabot Kristjena noskaņojumu, vienlaikus lūgdama Dievu, kaut viņa īgnums nebūtu vērsts pret mani. Viņš sirsnīgi pasmaida, un es aptveru, ka viss ir labi.

-    Ko tu nopirki?

-    Šo. Es uzlieku pēdu uz gultas un parādu Kristjenam ķēdīti.

-    Ļoti glīta, viņš nosaka. Pienācis tuvāk, viņš pieskaras sīkajiem zvaniņiem, un rota patīkami nošķind. Atkal saraucis pieri, Kristjens laiž pirkstus pār sarkano švīku, un man pār kāju pārskrien skudriņas.

-    Un šo. Es parādu viņam kastīti, cerēdama novērst uzmanību.

-    Tas ir man? Kristjens izbrīnīts jautā. Es kautri pamāju. Viņš paņem dāvanu un uzmanīgi to papurina. Atplaucis zēniskā, žilbinošā smaidā, viņš apsēžas uz gultas, satver mani aiz zoda un noskūpsta.

-      Pateicos, viņš nosaka, un viņa sejā jaušams bikls prieks.

-    Tu vēl neesi atvēris dāvanu.

-    Man patiks, lai kas tas būtu. Kristjens mirdzošām acīm lūkojas uz mani. Es reti saņemu dāvanas.

-    Ir grūti tev kaut ko nopirkt. Tev galu galā viss jau ir.

-    Man esi tu.

-    Taisnība. Es viņam uzsmaidu. Jā, Kristjen, es tev piederu.

Viņš ātri norauj ietinamo papiru. Kamera? Viņš izbrīnīts uzlūko mani.

-    Es zinu, ka tev jau ir digitālais aparāts, bet šis domāts… hmm… portretiem un tamlīdzīgi. Tur ir divi objektīvi.

Kristjens apjucis samirkšķina acis.

-    Šodien, kad bijām galerijā, tev patika Florensas Dellas fotogrāfijas. Un es atcerējos, ko teici Luvrā. Un bija vēl tie citi attēli. Es noriju siekalas, pūlēdamās atvairīt atmiņas par kasti, ko atradu viņa skapī.

Kristjens aiztur elpu un iepleš acis, beidzot sapratis, par ko ir runa, un es steidzīgi turpinu, baidīdamās zaudēt drosmi.

-     Man šķita, ka tev patiktu… Mmm… fotografēt mani.

-    Fotografēt. Tevi? Viņš izbrīnīts lūkojas uz mani, nepievērsdams uzmanību kastei, ko tur uz ceļiem.

Es pamāju, izmisīgi cenzdamās saprast, ko Kristjens domā. Pēc brīža viņš atkal palūkojas uz kasti un pieskaras kameras attēlam uz vāka. Viņa kustībā jaušama savāda bijība.

Ko tas nozīmē? Es nebiju gaidījusi šādu reakciju, un zemapziņa pārmetoši skatās uz mani. Kristjens nekad neizturas atbilstoši manām iedomām. Viņš paceļ skatienu un tajā pavīd… kas? Sāpes?

-    Kāpēc tev šķiet, ka es to vēlos? viņš samulsis jautā.

Nē, nē, nē! Tu teici, ka tev patiks…

-     Vai tad tā nav? es jautāju, cenzdamās nepievērst uzmanību zemapziņai, kas interesējas, kāpēc vispār kāds gribētu fotografēt mani kailu. Kristjens norij siekalas un izlaiž pirkstus caur matiem. Viņš šķiet apjucis un izbiedēts, bet pēc brīža dziļi ievelk elpu.

-    Parasti man šādas fotogrāfijas bijušas kā nodrošinājums, Ana. Es zinu, ka pārāk ilgi esmu izturējies pret sievietēm kā pret īpašumu, viņš nosaka un apklust.

-    Vai tu domā, ka fotogrāfiju uzņemšana būtu… īpašumtiesību apliecinājums? Man piepeši aizraujas elpa un no sejas atplūst asinis.

Kristjens samiedz acis. Es esmu ļoti apjucis, viņš nočukst. Viņa acis plati ieplešas, un tajās pavīd kaut kas neizprotami trausls.

Velns! Vai es esmu vainīga? Tāpēc, ka pajautāju par viņa miesīgo māti? Varbūt viņu tā satraucis ugunsgrēks birojā?

-    Kāpēc? es nočukstu, sajuzdama baiļu garšu mutē. Man šķita, ka Kristjens jutas laimigs. Mēs abi esam laimīgi. Biju domājusi, ka es padaru viņu laimīgu. Es negribu viņu samulsināt. Vai tā ir? Manas domas sagriežas virpulī. Viņš gandrīz trīs nedēļas nav apmeklējis Flinnu. Vai problēmas slēpjas tur? Vai tāpēc Kristjens pamazām sabrūk? Varbūt man piezvanīt Flinnam? Bet piepeši pār mani nāk neparasti dziļa atklāsme, kāda droši vien mani piemeklēs tikai vienu reizi mūžā. Ugunsgrēks, helikopters, ūdensmotocikls… Kristjens ir nobijies, viņš baidās par manu drošību un to aptvēra, kad ieraudzīja sarkanās zīmes man uz ādas. Viņš jau visu dienu par tām doma un samulsina pats sevi, jo nav radis justies nelāgi, kad nodara sāpes. Šī doma liek man nodrebināties.

Kristjens parausta plecus un atkal pievērš skatienu manai plaukstas locītavai, ko vairs neslēpj pēcpusdienā nopirktā aproce. Trāpīts!

-    Šīm svītrām nav nekādas nozīmes, Kristjen. Es paceļu roku, rādīdama viņam švīku, kas jau gandrīz izzudusi. Tu man piešķīri drošības paroli. Paklau, vakar man bija labi. Es lieliski pavadīju laiku. Neļaujies vairs drūmām domām, jo man patīk raupjš sekss. Es tev to jau esmu teikusi. Manā sejā ielīst sārtums, un es cenšos apslāpēt bailes, kas pieņemas spēkā.

Kristjens cieši vēro mani, un ir grūti saprast, kas viņam prātā. Varbūt viņš apsver manus vārdus. Es steidzīgi turpinu runāt.

-    Vai tu satraucies ugunsgrēka dēļ? Vai domā, ka tam ir kāda saistība ar helikopteru? Vai tāpēc tevi māc bažas? Runā ar mani, Kristjen, ludzu!

Viņš skatās uz mani, neko neteikdams, un pār mums atkal plešas klusums, tāpat kā pēcpusdienā. Man ir skaidrs, ka viņš neko nestāstīs.

-    Nevajag pārāk daudz domāt, Kristjen, es klusi viņu norāju, un šie vārdi atbalsojas istabā, atsaucot atmiņā pagātnes notikumus; to pašu viņš teica man par savu muļķīgo līgumu. Nocēlusi kastīti viņam no kājām, es to atveru. Kristjens bezkaislīgi vēro mani, it kā es būtu kāds savāds, svešs radījums. Zinādama, ka dedzīgais pārdevējs veikalā jau sagatavojis kameru darbam, es satveru to un noņemu objektīva vāciņu. Pacēlusi kameru tā, ka skatu meklētājā parādās viņa glītā, izmisuma pārveidotā seja, es nospiežu pogu un turu to piespiestu, līdz nākamajām paaudzēm digitālā formā saglabāti desmiti attēlu ar Kristjena izbiedēto sejas izteiksmi.

-    Tādā gadījumā es izturēšos pret tevi kā pret īpašumu, es nomurminu un vēlreiz nospiežu slēdzi. Pēdējā kadrā redzams, ka viņš tik tikko manāmi sarāvis lūpas. Nākamajā kadru sērijā viņš jau smaida… gandrīz nejaušami, tomēr smaida. Es atkal nospiežu slēdzi un redzu, kā spriedze pamet viņa augumu un viņš uzmet lūpu, turklāt ļoti pārspīlēti un muļķīgi, un es iespurdzos. Paldies Dievam! Ir atgriezies mans mūžam mainīgais Kristjens, un es ļoti priecājos, viņu redzot.

-     Man šķita, ka dāvana domāta man, Kristjens īdzīgi nomurmina, bet man liekas, ka tas ir labdabīgs joks.

-    Nu, es uzskatīju, ka tā sniegs izklaidi, bet kamera acīmredzot ir sieviešu apspiešanas simbols. Es turpinu uzņemt attēlus un skatos, kā uzjautrinājums viņa sejā kļūst arvien redzamāks. Nākamajā brīdī Kristjena acis satumst, un viņa izteiksmē pavīd kaut kas plēsonīgs.

-    Vai tu vēlies, lai es tevi apspiežu? viņš zīdaini maigā balsī painteresējas.

-     Nē, nepavisam, es nomurminu, atkal spiezdama slēdzi.

-     Es varu tevi apspiest tā, ka tu to vēl ilgi atcerēsies, viņš glāsmaini piedraud.

-    Zinu, Grej. Tu jau vairākas reizes esi to pierādījis.

Kristjens manāmi sadugst. Velns! Es nolaižu kameru un

lūkojos uz viņu.

-    Kas tev kaiš, Kristjen? Manā balsi ir skaidri saklausāma nepacietība. Runā taču!

Viņš klusē. Rrr! Mans vīrs ir sasodīti kaitinošs. Es atkal paceļu kameru.

-    Runā, es atkārtoju.

-    Nekas, viņš nosaka un piepeši nozūd no skatu meklētāja. Viņš ar vienu strauju, plūstošu kustību notrauc kameras kasti uz grīdas, satver mani un nogrūž uz gultas, pats apsēzdamies jāteniski man virsū.

-     Eu! es iesaucos un atkal fotografēju Kristjenu, iemūžinādama viņa smaidu, kurā jaušami nelāgi nodomi. Viņš sa-

tver kameras objektīvu, un mēs nonākam apgrieztās lomās viņš pavērš kameru pret mani un nospiež slēdzi.

-    Tātad tu vēlies, lai es tevi fotografēju, sieva? viņš uzjautrināts noprasa. Es redzu tikai viņa izspūrušos matus un izteiksmīgo muti, kas savilkta platā smaidā. Nu, sāksim ar to, ka tev vajadzētu smieties, viņš paziņo un sāk nežēlīgi kutināt mani zem ribām. Es spiedzu, smejos un lokos zem viņa, beigu beigās satverdama viņu aiz rokas, lai apturētu. Viņš smaida vēl platāk un turpina, vienlaikus uzņemdams fotogrāfijas.

-    Nē! Beidz! es saucu.

-    Vai tu joko? Kristjens noņurd un noliek kameru uz grīdas mums blakus, lai varētu mani spīdzināt ar abām rokām.

-     Kristjen! es smiedamās un sprauslādama protestēju. Viņš nekad vēl nav mani kutinājis. Es svaidu galvu turpu šurpu, mēģinu izlocīties no viņa tvēriena, spurdzu un grūžu viņa rokas prom, bet viņš neatkāpjas un smaidīdams priecājas par manām mokām.

-     Kristjen, izbeidz! es lūdzos, un viņš piepeši rimstas. Satvēris manas rokas, viņš piespiež tās pie grīdas abpus manai galvai un slienas man pāri. Es aizelsusies cenšos atgūties pēc smieklu lēkmes. Ari Kristjens elpo tikpat saraustīti, un viņa acīs plaiksnī… kas? Manas plaušas atsakās darboties. Izbrīns? Mīlestība? Bijība? Jēziņ, tas ir tas īpašais skatiens!

-    Tu. Esi. Skaista, viņš nosaka.

Es lūkojos uz viņa mīļo, saspringto seju, un man šķiet, ka viņš mani ieraudzījis pirmo reizi mūžā. Aizvēris acis, viņš pieliecas un skūpsta mani, bijības pārņemts. Redzot viņu šādu, tik atklātu un padevīgu manis dēļ, es jutu savu libido pamostamies. Mmm… Kristjens atlaiž manas rokas, ar abām plaukstām aptver manu galvu un ievij pirkstus matos, saudzīgi turēdams mani nekustīgu, un manu miesu pārņem iekāre, atbildot uz viņa skūpstu. Un piepeši šis skūpsts mainās, tas vairs nav mīlošs, bijīgs un apbrīnas pilns, bet gan kvēls, dziļš un prasīgs. Viņa mēle ielaužas manā mutē un ņem, nevis dod. Skūpstā parādās kaut kas izmisīgs un alkains. Iekāre izplūst pa manām dzīslām, pamodinot visus muskuļus un nervu šķiedras, bet vienlaikus parādās arī trauksme.

Kristjen, kas ar tevi notiek?

Viņš spēji ievelk elpu un iestenas. Ko tu ar mani dari? viņš apjucis nočukst un piepeši uzguļas man virsū tā, ka esmu iespiesta matracī. Ar vienu roku viņš satver mani aiz zoda, bet otru laiž pār manu augumu, skardams krūtis, vidukli un gurnu, līdz aptver dibenu. Kristjens vēlreiz mani noskūpsta, iebīda ceļgalu man starp kājām tā, ka esmu spiesta saliekt savējo, un berzējas pret mani. Es jūtu viņa piebriedušo locekli, kas izspīlē bikšu audumu. Kad tas spiežas man klāt, es aizelsusies ievaidos, ļaudamās viņa drudžainajai kaislei. Kaut gan dziļi prātā ieskanas trauksmes zvani, es nepievēršu tiem uzmanību, jo zinu, ka Kristjens mani grib, ka esmu viņam vajadzīga, un šis ir viņa iecienītais paņēmiens, kā veidot saikni ar mani. Es viņu skūpstu, kaisles uzbangojuma pārņemta, un laižu pirkstus caur viņa matiem, satverdama tos un cieši turēdama. Viņš garšo dievlgi un smaržo pēc Kristjena, mana Kristjena.

Piepeši sastindzis, viņš pieceļas un uzvelk stāvus arī mani. Esmu pavisam noreibuši. Viņš atpogā manus šortus un spēji nometas ceļos, paraudams tos lejup līdz ar biksītēm, un es vēl neesmu paguvusi atgūties, kad jau guļu uz gultas zem Kristjena, un viņš atver savu bikšu rāvējslēdzēju. Oho! Viņš pat negrasās novilkt drēbes. Abām plaukstām aptvēris manu galvu, viņš bez jebkādas priekšspēles ielaužas manī tā, ka es pārsteigta iekliedzos, vienlaikus dzirdot, kā caur viņa sakostajiem zobiem šņācot plūst elpa.

Bridi pierimis, Kristjens sakustina gurnus, iekļūdams dziļāk, un es ievaidos.

Man tevi vajag, viņš dobjā balsī noņurd un maigi kodi manu ādu gar žokli, pirms turpina spēcīgo skūpstu. Es apviju rokas un kājas viņam apkārt, pieglaužot viņu sev tuvāk, jo esmu apņēmusies izgaisināt viņa raizes, un viņš sāk kustēties… tā, it kā censtos ierāpties manī iekšā. Viņš atkārto šo drudžaino, instinktīvo, izmisuma pilno kustību, un es jau gatavojos ļauties šim neprātīgajam ritmam, vēl prātodama, kas Kristjenu nomāc. Bet mana miesa uzvar un aizgaiņā domas, un es kāpju arvien augstāk, līdz mani pārņem brīnišķīgas sajūtas, es atbildu uz katru Kristjena grūdienu ar savējo. Viņš skaļi elpo man ausī, un es zinu, ka viņš aizmirsies mani… Es elsodama skaļi ievaidos. ŠI viņa vēlme pēc

manis ir neprātīgi erotiska. Es sniedzos… sniedzos… un viņš dzen mani augstāk, pārņemdams mani visu, iegūdams mani, un es to vēlos, ļoti vēlos… mūsu abu labā.

-    Pievienojies man, viņš elš un izslējās virs manis. Esmu spiesta izlaist viņu no sava tvēriena.

-    Atver acis, viņš pavēl. Man tevi jāredz. Viņa balsī skan trauksmains lūgums. Mani plakstiņi trīsot paceļas, un es redzu Kristjenu virs sevis. Viņa seja ir kaislē saspringusi, acīs jaušamas alkainas ilgas. Viņa kvēle un mīlestība ir pēdējais grūdiens, kas man nepieciešams. Es atmetu galvu atpakaļ un ļaujos orgasmam.

-    Ana! Kristjens iesaucas un pievienojas man. Vēl daži grūdieni, un viņš sabrūk virs manis. Pēc brīža viņš pagriežas tā, ka es guļu viņam virsū, un mēs abi vēl esam savienoti. Es pamazām atgūstos, mans augums pierimst un vairs nepulsē, un man gribas pajokot par apspiešanu un īpašumtiesībām, bet es iekožu mēlē, jo neesmu pārliecināta par Kristjena noskaņojumu. Pacēlusi galvu, es nopētu viņa seju. Viņš ir aizvēris acis un apvijis rokas man apkārt ciešā apskāvienā. Es uzspiežu skūpstu viņa krūtīm, ko sedz plānais krekla audums.

-    Pastāsti man, kas tevi nomāc, Kristjen, es klusi lūdzu un bažīgi gaidu, vai tagad, guvis apmierinājumu, viņš beidzot runās. Viņš apskauj mani vēl ciešāk, bet neatbild. Acīmredzot viņš negrasās man neko atklāt. Mani pārņem iedvesma.

-     Es svinīgi apsolu būt uzticīga sabiedrotā gan slimībā, gan veselībā, būt tev blakus labos laikos un sliktos, dalīties ar tevi priekos un bēdās, es nomurminu.

Kristjens sastingst. Viņš atver acis un lūkojas uz mani ar neizdibināmu skatienu, bet es turpinu atkārtot laulību zvērestu.

-     Es apsolu mīlēt tevi bez nosacījumiem, atbalstīt tavus centienus un sapņus, godāt un cienīt tevi, smieties un raudāt kopā ar tevi, atklāt tev savus sapņus un cerības, sniegt tev mierinājumu brīžos, kad tas būs nepieciešams. Es apklustu un gaidu. Kristjens mani vēro, pavēris lūpas, bet neko nesaka.

-    Un mīlēt tevi līdz nāvei. Es nopūšos.

-    Ana, Ana, viņš nočukst un atkal sakustas, pārtraukdams mūsu ciešo tuvību tā, ka guļam sānu pie sāna. Izmantodams pirkstu kauliņus, viņš noglāsta manu vaigu.

-    Svinīgi apsolu, ka saudzēšu un lološu mūsu savienību un tevi, Kristjens aizsmacis čukst. Apsolu uzticīgi mīlēt tevi, atsakoties no visām pārējām, labos laikos un sliktos, slimībā un veselībā, lai kādos ceļos mūs aizvestu dzīve. Es tevi sargāšu, uzticēšos un cienīšu tevi. Es dalīšos tavos priekos un bēdās un sniegšu mierinājumu, kad tas būs vajadzīgs. Apsolu tevi dievināt, atbalstīt tavus sapņus un cerības un gādāt par tavu sirdsmieru. Viss, kas pieder man, tagad ir tavs. Es tev dāvāju savu roku, sirdi un mīlestību no šī mirkļa, kamēr vien abi būsim dzīvi.

Man acis sariešas asaras. Kristjens atmaidzis lūkojas uz mani.

-    Neraudi, viņš nosaka, ar īkšķi uztverdams asaru no mana vaiga.

-    Kāpēc tu ar mani nerunā? Lūdzu, Kristjen!

Viņš aizver acis, it kā sāpju pārņemts.

-   Kristjen, es solīju tev sniegt mierinājumu brīžos, kad tev tas nepieciešams. Lūdzu, neliec man lauzt solījumu.

Viņš nopūšas un sadrūmis atver acis. Ugunsgrēks tika izraisīts tīšuprāt, viņš nosaka, piepeši izskatīdamies ļoti jauns un neaizsargāts.

Sasodīts!

-    Un mani māc raizes, ka vainīgais vēršas pret mani personiski. Un, ja tā ir… Viņš apklust, nespēdams turpināt iesākto.

-… viņi varētu trāpīt man, es nočukstu. Kristjens nobāl, un es aptveru, ka beidzot esmu uzminējusi viņa bažu iemeslu. Es noglāstu viņa seju.

-    Paldies, es nomurminu.

Viņš sarauc pieri. Par ko?

-    Par to, ka man pateici.

Kristjens papurina galvu, un viņa lūpās ataust smaida atblāzma. Tu spēj būt ļoti pārliecinoša, sieva.

-    Un tu spēj vārīties pats savu domu un raižu sulā līdz nāvei. Droši vien nomirsi no sirdstriekas, pirms sasniegsi četrdesmit gadu vecumu, bet man tu būsi vajadzīgs vēl ilgi pēc tam.

-Tu mani nobeigsi. Redzot tevi uz ūdensmotocikla… Man tiešām gandrīz apstājās sirds. Kristjens atkrīt uz gultas un ar plaukstu apsedz acis, un es jūtu, kā viņš nodreb.

-   Kristjen, pat mazi bērni brauc ar ūdensmotocikliem. Vai spēj iedomāties, kas ar tevi notiks, kad mēs viesosimies tavā Aspenas namā un es pirmo reizi uzkāpšu uz slēpēm?

Viņš spēji ievelk elpu un pagriežas pret mani, un, kad ieraugu šausmas viņa sejā, man gribas smieties.

-    Mūsu namā, viņš pēc brīža nosaka.

Es izliekos to nedzirdam. Kristjen, es esmu pieaugusi sieviete, turklāt daudz izturīgāka, nekā šķiet. Kad tu to beidzot sapratīsi?

Viņš parausta plecus un sakniebj lūpas. Es nospriežu, ka prātīgāk butu mainīt sarunas tematu.

-    Vai policijai ir zināms, ka notika ļaunprātīga dedzināšana?

-    jā, Kristjens nopietni apliecina.

-     Ļoti labi.

-    Apsardze turpmāk būs stingrāka, viņš lietišķi nosaka.

-    Saprotu. Es paceļu galvu un palūkojos uz savu vīru. Viņš vēl joprojām ir ģērbies šortos un kreklā, un arī man mugurā ir krekls. Mjā, šis tiešām bija "viens, divi, gatavs" variants. Es iespurdzos.

-    Kas tevi uzjautrina? Kristjens apjucis vaicā.

-Tu.

-Es?

-    Jā. Tu. Tev mugurā ir drēbes.

-    Ak jā, pareizi. Viņš palūkojas uz sevi, atkal pievērš skatienu man, un viņa sejā atplaukst plats smaids.

-    Nu, sieva, tu jau zini, cik grūti man novaldīt rokas tavā klātbūtnē. It ipaši, ja tu spurdz kā skolniece.

Ak jā, viņš taču mani kutināja. Brr! Es apsēžos jāteniski Kristjenam virsū, bet viņš nekavējoties noprot, kas man padomā, un satver mani aiz abām plaukstu locītavām.

-    Nē, viņš brīdina, un balsī nav ne vēsts no humora.

Es uzmetu lupu, bet nospriežu, ka viņš vēl nav tam gatavs.

-    Lūdzu, nevajag, Kristjens nočukst. Es to nespētu izturēt. Bērnībā mani neviens nekutināja. Viņš apklust, un es atslābinu rokas, lai viņam nevajadzētu tās turēt.

-     Keriks kutināja Eljotu un Miu, un tas izskatījās jautri, bet es… man…

Es pielieku pirkstu viņam pie lūpām un nosaku: Zinu, zinu, nevajag. Saudzīgi noskūpstījusi vīni uz mutes, es saritinos viņam pie krūtīm. Manī pamostas senā, pazīstamā smeldze un dziļās skumjas, ko jūtu, kad domāju par mazo Kristjenu. Šī vīrieša labā esmu gatava uz visu, jo es viņu ārkārtīgi mīlu.

Viņš apvij rokas man apkārt un iegremdē degunu matos, dziļi ieelpodams to smaržu un vienlaikus glāstīdams man muguru. Nezinu, cik ilgi mēs tā guļam, bet beigu beigās es laužu patīkamo klusumu.

-     Kāds ir ilgākais laiks, ko esi pavadījis, neapmeklējot doktoru Flinnu?

-     Divas nedēļas. Kāpēc tu jautā? Vai tevi pārņēmusi nevaldāma vēlme mani kutināt?

-     Nē, es iesmējusies atbildu. Man šķiet, ka viņš tev palīdz.

Kristjens nicīgi iespurcas. Un kā vēl! Es viņam maksāju pietiekami. Viņš saudzīgi parauj mani aiz matiem, panākdams, ka es paceļu galvu un ielūkojos viņam sejā.

-    Vai tu satraucies par manu labsajūtu, sieva? viņš klusi jautā.

-     Katrai krietnai sievai jādomā par sava mīļotā vīra labsajūtu, Kristjen, es ķircinādama paziņoju.

-     Mīļotā? viņš čukstus atkārto, un viņa lūpās tas pārvēršas par ārkārtīgi svarīgu jautājumu.

-    Kvēli mīļotā. Es pavirzos uz priekšu, lai varētu Kristjenu noskūpstīt, un viņš kautri pasmaida.

-    Vai vēlies izkāpt krastā un paēst?

-    Es gribu ēst tur, kur tev labpatiks.

-    Lieliski. Kristjens smaida. Uz klāja es varu parūpēties par tavu drošību. Un pateikties par dāvanu. Viņš satver kameru un, turēdams to izstieptā rokā, nofotografē mūs abus šajā pēckutināšanas, pēcseksa, pēcgrēksūdzes apskāvienā.

-    Man bija prieks to pasniegt. Es pasmaidu, un viņa acis iegailas.

Mēs klīstam pa krāšņajām, apzeltītajām astoņpadsmitā gadsimta Versaļas pils telpām. Reiz tā bija necila medību re-

zidence, bet Saules karalis to pārvērta par satriecošu, greznu varas centru. Tomēr jau pirms astoņpadsmitā gadsimta k-igārn šajā pilī mitinājās pēdējie absolūtās monarhijas pārstāvji.

Visvairāk mani līdz šim ielīksmojusi Spoguļu zāle. Pa rietumu puses logiem ieplūst agrīnās pēcpusdienas saules gaisina; tā apspīd spoguļus, kas izkārtoti gar pretējo sienu, un .īpmirdz zeltītos rotājumus un milzīgos kristāla kroņlukturus. Skats ir elpu aizraujošs.

-    Ir interesanti pavērot, kas notiek ar lielummānijas pārņemtiem despotiem, kuri nošķiras no pasaules šādā greznībā, es klusi nosaku Kristjenam pie auss. Viņš palūkojas uz mani un uzjautrināts piešķiebj galvu.

-    Ko tu ar to vēlies pavēstīt, sieva?

-    Tikai skaļi domāju, Kristjen. Es bezrūpīgi pamāju, norādīdama uz apkārtni. Viņš smīkņādams seko man uz istabas centru, kur es nostājos un aizgrābta vēroju skatu brīnišķīgo dārzu, kas spoguļojas stiklā, un brīnišķīgo Kristjenu Greju, manu vīru, kurš atklāti lūkojas uz mani ar mirdzošām acīm.

-     Es tev uzceltu šādu pili, viņš nočukst. Tikai tādēļ, lai redzētu, kā gaisma apzeltī tavus matus šeit, šajā mirklī. Viņš atglauž šķipsnu man aiz auss. Tu līdzinies eņģelim. Noskūpstījis mani zem auss ļipiņas, viņš satver manu roku un nosaka: Lūk, uz ko mēs, despoti, esam gatavi savu mīļoto sieviešu dēļ.

Kautri smaidīdama, es pietvīkstu un sekoju Kristjenam plašajā zālē.

-    Par ko tu domā? Kristjens klusi jautā, malkodams kafiju. Mēs nupat esam paēduši vakariņas.

-    Par Versaļu.

-    Tā bija pārliecīgi grezna, vai ne? Viņš smaida. Es pārlaižu skatienu pār jahtas ēdamistabu, kas iekārtota tikai nedaudz gaumīgāk, bet tikpat krāšņi, un sakniebju lūpas.

-     Jahta nepavisam nav tik uzkrītoša, Kristjens kā aizstāvēdamies nosaka.

-    Zinu. Te ir ļoti jauki. Medusmēnesis ir lielisks.

-     Vai tiešām? viņš jautā, patiesi izbrīnīts. Un viņa lūpās atkal parādās biklais smaids.

- Protams!

-    Atlikušas tikai divas dienas. Vai ir vēl kaut kas tāds, ko vēlies aplūkot vai izdarīt?

-     Gribu tikai būt kopā ar tevi, es klusi atbildu. Kristjens pieceļas, apiet galdam apkārt un noskūpsta mani uz pieres.

-    Vai varēsi iztikt bez manis apmēram stundu? Man jāizlasa vēstules, jānoskaidro, kas notiek mājās.

-    Protams, es moži atbildu, cenzdamās slēpt vilšanos, ka vajadzēs stundu pavadīt bez Kristjena. Vai mana vēlme ik mirkli būt viņam blakus ir dīvaina?

-    Pateicos par kameru, viņš nomurmina un dodas uz kabinetu.

Es atgriežos kajītē un nospriežu, ka ari man nekaitētu ieskatīties pastkastītē. Atvērusi klēpjdatoru, es lasu vēstules no mātes un Keitas; viņas stāsta man jaunākās tenkas un jautā, kā norit medusmēnesis. Lieliski, līdz kāds nolēma izraisīt ugunsgrēku Kristjena uzņēmumā… Kad pabeidzu rakstīt atbildi mātei, pastkastītē parādās jauna vēstule no Keitas.

No: Ketrlna L. Kevana

Datums: 17.08.2011. 11:45

Kam: Anastasija Greja

Temats: Ārprāts!

Ana, es nupat uzzināju, ka Kristjena birojs dedzis. Vai domā, ka tas bija tīši?

Keita

Mana draudzene ir pie datora! Es steigšus ieslēdzu savu nesen atklāto rotaļlietu Skype programmu un redzu, ka viņa ir pieslēgusies tai. Es aši rakstu ziņu.

Ana: Cau, vai esi te?

Keita: JĀ, Ana! Kā tev klājas? Kā patīk medusmēnesis? Vai redzēji manu vēstuli? Vai Kristjens zina, kas notika?

Ana: Man klājas labi. Medusmēnesis ir lielisks. Jā, es izlasīju vēstuli. Jā, Kristjens zina.

Keita: Man jau tā šķita. Nav īpaši daudz informācijas par notikušo. Un Eljots man neko nestāsta.

Ana: Vai tu meklē faktus jaunam rakstam? Keita: Tu mani pārāk labi pazīsti. Ana: Kristjens man neko daudz nav atklājis. Keita: Eljots uzzināja no Greisas!

Sasodīts, nedomāju, ka Kristjens vēlētos, lai ši vēsts aplido visu Sietlu. Es izmēģinu savu iecienīto taktiku Keitas uzmanības novēršanai.

Ana: Kā klājas Eljotam un Itanam?

Keita: ītans iekļuva psiholoģijas maģistra programmā Sietlas Universitātē. Eljots ir burvīgs.

Ana: Malacis Itans!

Keita: Kā uzvedas tavs bijušais pavēlnieks?

Ana: Keita!

Keita: Kas ir?

Ana: TU LIELISKI ZINI, KAS!

Keita: Labi. Atvaino.

Ana: Viņš uzvedas lieliski. Pat izcili :)

Keita: Labi, es esmu apmierināta, ja tu jūties laimīga.

Ana: Es esmu septītajās debesīs.

Keita: :) Man jādodas. Vai varam aprunāties vēlāk?

Ana: Nezinu. Pārliecinies, vai esmu pieslēgusies. Laika joslas ir fui!

Keita: Taisnība. Mīlu tevi, Ana.

Ana: Es tevi arī. Uz redzi.

Keita: Uz redzi. <3

Mani nemaz nepārsteidz atklāsme, ka draudzene jau uzodusi sensāciju. Es paceļu acis pret griestiem un izslēdzu programmu, pirms Kristjens ieraudzījis mūsu sarunu. Viņam nepatiktu piezīme par bijušo pavēlnieku, un es neesmu pārliecināta, ka viņš patiesi ir bijušais…

Es skaļi nopūšos. Keita visu zina kopš tā liktenīgā vakara trīs nedēļas pirms kāzām, kad es beidzot kritu par upuri draudzenes prašņāšanai. Bija patīkami beidzot ar kādu aprunāties.

Ieskatījusies pulkstenī, es secinu, ka aizritējusi jau stunda kopš vakariņām, un es ilgojos pēc sava vīra, tāpēc atgriežos uz klāja. Varbūt viņš jau beidzis strādāt.

Es esmu Spoguļu zālē, un Kristjens stāv man blakus. Viņa sejā rotājas mīlestības un sirsnības pilns smaids. Tu līdzinies eņģelim. Es atbildu uz viņa smaidu, bet ielūkojos spoguli un redzu, ka esmu viena pelēcīgā, nemīlīgā istabā. Nē! Es spēji pagriežu galvu un redzu, ka Kristjens vēl joprojām smaida, bet izskatās skumjš un nožēlas pārņemts. Viņš atglauž matu šķipsnu man aiz auss, pirms klusēdams pagriežas un nesteidzīgi aiziet. Viņa soļi atbalsojas starp spoguļiem, un viņš šķērso milzīgo zāli, līdz sasniedz greznās divviru durvis tās galā… vientuļš vīrietis bez atspulga… un es pamostos, alkaini kampdama gaisu. Mani pārņēmušas neprāta bailes.

-    Ana, tumsā man blakus bažīgi iečukstas Kristjens.

Viņš ir tepat. Drošībā. Mani pārņem atvieglojums.

-    Kristjen, es sēcu, mēģinādama apvaldīt sirdi, kas pukst pārāk strauji. Viņš ievelk mani apskāvienā, un es tikai tagad aptveru, ka man pār vaigiem plūst asaras.

-     Ana, kas noticis? Viņš notrauš sāļās lāses man no ādas, un viņa balsī ir jaušams nemiers.

-    Nekas. Es tikai redzēju muļķīgu sapni.

Viņš noskūpsta mani uz pieres un asaru slacītajiem vaigiem, cenzdamies mierināt. Tikai nelāgs sapnis, meitenīt, viņš nosaka. Es par tevi parūpēšos. Viss būs labi.

Es dziļi ieelpoju Kristjena smaržu un apvijos viņam apkārt, pūlēdamās nedomāt par bēdām un zaudējuma sāpēm, ko jutu sapnī, un šajā mirkli es saprotu, no kā es patiesībā baidos visvairāk no tā, ka varētu pazaudēt Kristjenu.

5. nodaĻa

Es sakustos un instinktīvi stiepjos pēc Kristjcna, bet satveru tikai tukšumu. Nē! Es steigšus atveru acis un satraukta lūkojos apkārt. Kristjens mani vēro, nosēdies uz neliela, mīksta atzveltnes krēsla blakus gultai. Viņš pieliecas, noliek kaut ko uz grīdas un apguļas man blakus. Viņam kājās ir šorti ar apgrieztām starām, bet mugurā pelēks sporta krekls.

-    Nesatraucies, viss ir labi, viņš klusā, maigā balsī mani mierina, gluži kā runādams ar lamatās iedzītu zvēru, un saudzīgi atglauž man aiz auss matu šķipsnu. Es nekavējoties nomierinos, bet redzu, ka Kristjens neveiksmīgi cenšas slēpt savas bažas.

-    Tu pēdējās pāris dienās esi bijusi ļoti nervoza, viņš nosaka, nopietni mani uzlūkodams.

-    Man nekas nekaiš, Kristjen. Es savelku lūpas tik možā smaidā, cik vien spēju, jo nevēlos atklāt, kā mani satraukuši dedzināšana. Prātā nemitīgi uzpeld atmiņas par to, kā helikopters tika sabojāts un Kristjens pazuda; mana sirds sažņaudzas, kad atceros baismīgo tukšumu un neaprakstāmās sāpes, kas mani toreiz mocīja. Es cenšos apslāpēt atmiņas un turpinu smaidīt.

-    Vai tu vēroji mani guļam?

-    Jā, Kristjens atbild, nenolaizdams skatienu no manis. Tu runāji.

-    Vai tiešām? Nolāpīts! Ko es teicu?

-   Tu raizējies, viņš piebilst, un viņa acīs redzamas bažas. Vai man neko neizdosies noslēpt no šī vīrieša? Viņš paliecas uz priekšu un noskūpsta mani starp uzacīm.

-    Kad tu rauc pieri, šeit izveidojas neliels kāsis. To ir patīkami skūpstīt. Neuztraucies, meitenīt, es par tevi parūpēšos.

-    Ne jau par sevi es uztraucos, bet gan par tevi, es noņurdu. Kurš rūpējas par tevi?

Kristjens iecietīgi smaida. Esmu pietiekami liels un neglīts, lai pats sevi pieskatītu. Labi, Ana, celies. Pirms dosimies mājup, es vēlos kaut ko paveikt. Viņa sejā atplaukst zēniskais smaids, kas it kā apliecina "jā, man tiešām ir tikai divdesmit astoņi gadi", un viņš uzsit man pa dibenu. Es satrūkusies iebrēcos un atceros, ka šodien mēs atgriezīsimies Sietlā, un mani atkal pārņem drūmas domas. Negribas doties prom. Iespēja pavadīt visu diennakti pie Kristjena sāniem bija lieliska, un es vēl neesmu gatava dalīt viņa laiku ar uzņēmumu un ģimeni. Mēs baudījām svētlaimīgu medusmēnesi. Bija gan daži nepatīkami mirkļi, bet tā noteikti ir normāla parādība jaunlaulāto dzīvē… vai ne?

Bet Kristjens nespēj apslāpēt savu zēna prieku, un tas pielīp arī man, par spīti nomāktībai. Viņš ar elegantu kustību pieceļas no gultas, un es ieinteresēta viņam sekoju. Kas viņam prātā?

Kristjens nostiprina atslēgu pie manas plaukstas locītavas.

-    Tu vēlies, lai es sēžos pie stūres?

-    Jā. Kristjens smaida. Vai nav pārāk cieši?

-    Normāli. Vai tāpēc tev mugurā ir glābšanas veste? Es saraucu uzaci.

-Jā.

Man neizdodas apslāpēt smieklus. Tu acīmredzami uzticies manām spējām, Grej.

-    Kā vienmēr, sieva.

-    Nemāci mani!

Kristjens kā aizstāvēdamies paceļ rokas, bet smaida. Vai es to uzdrošinātos?

-    Jā! Un tu mēdz tā darīt, un šeit mēs nevaram apstādināt mašīnu ceļa malā un strīdēties.

-     Trāpīgi teikts, sieva. Vai mēs visu dienu stāvēsim uz platformas, apspriežot tavas braukšanas prasmes, vai arī dosimies izklaidēties?

-    Trāpīgi, Grej. Es satveru ūdensmotocikla rokturus un uzkāpju tam virsū. Kristjens iekārtojas aiz manis un ar kāju atsperas no jahtas. Teilors un abi matroži mūs uzjautrināti vēro. Kristjens pavirzās uz priekšu, apvij rokas man apkārt un piespiež augšstilbus klāt manējiem. Lūk, kāpēc man palik šis transporta līdzeklis! Es ielieku atslēgu aizdedzē un nospiežu pogu, un dzinējs ierūcas.

-    Gatavs? es uzsaucu Kristjenam, pārkliegdama trok*ni.

-    Cik vien iespējams, viņš atbild, pietuvinājis lūpas manai ausij.

Es uzmanīgi pavelku sviru, un motocikls atvirzās no jah!,is. Tas kustas tik rāmi un mierīgi, ka mani pārņem nepacietība. Kristjens apskauj mani ciešāk. Es vēlreiz pavelku sviru, mēs traucamies uz priekšu, un es priecīga jūtu, ka motocikls neapstājas.

-    Uzmanīgāk! Kristjens sauc, bet es dzirdu sajūsmu viņa balsī. Motocikls joņo garām jahtai uz atklātās jūras pusi. Mēs esam izmetuši enkuru pie Senlorēnduvēras, un tālumā manāma Nicas Cote d'Azur lidosta, kas šķietami uzcelta tieši uz ūdens. Kopš iepriekšējā vakara, kad atbraucām, es jau esmu dzirdējusi dažas lidmašīnas nolaižamies. Manuprāt, nekaitētu aplūkot to tuvāk.

Mēs traucamies pretī lidostai, gandrīz lidojot virs ūdens. Mani pārņēmusi sajūsma, un es priecājos, ka Kristjens ļāva man sēsties pie stūres. Bažas, kas mani mākušas pēdējās divas dienas, pagaist kā nebijušas, un mēs tuvojamies lidostai.

-     Nākamreiz ņemsim divus motociklus! Kristjens uzsauc. Es plati smaidu, jo mani patīkami satrauc doma, ka mēs varētu sacensties.

Mēs lidojam pa vēso, zilo jūru pretī kaut kam, kas līdzinās skrejceļa galam, un piepeši mani iztrūcina lidmašīnas dārdi virs galvas. Tie ir tik skaļi, ka es ļaujos panikai, strauji pagriežos un vienlaikus parauju droseli, noturēdama to par bremzēm.

-    Ana! Kristjens iesaucas, bet ir jau par vēlu. Es nokritu no motocikla, vēzēdama rokas un kājas, un aizrauju Kristjenu sev līdzi. Mēs abi iegāžamies ūdenī, uzsitot milzu šļakatas.

Es kliegdama grimstu kristālskaidrajā zilgmē un noriju lielu malku Vidusjūras ūdens. Mēs esam tālu no krasta, un ūdens ir auksts, bet glābšanas veste jau pēc mirkļa uzrauj mani augšā. Es izslauku ūdeni no acīm un pametu skatienu

apkārt meklējot rvristjenu. Viņš jau tuvojas man. Motocikls rāmi līgojas dažu pēdu attālumā, un tā dzinējs ir apklusis.

-    Vai tev nekas nekaiš? Kristjens ir sasniedzis mani un šķiet pārbijies.

-     Nē, es nosēcu, bet nespēju apvaldīt līksmi. Lūk, Krist* jen, nekas sliktāks nevar notikt, ja braucam ar ūdensmotociklu! Viņš ievelk mani apskāvienā un ar abām plaukstām aptver manu galvu, rūpīgi nopētīdams seju.

-    Nu re, nebija nemaz slikti! es smejos.

Pēc brīža Kristjens pavīpsnā, acīmredzami juzdamies atvieglots. Jā, nebija gan. Tikai es tagad esmu slapjš, viņš rotaļīgi noņurd.

-    Es arī.

-    Tu man patīc slapja. Viņš veltī man neķītru skatienu.

-     Kristjen! es viņu norāju, cenzdamās tēlot sašutumu. Viņš smaida, izskatīdamies neprātīgi pievilcīgs, un pieliecies kvēli noskūpsta mani. Kad viņš atvirzās, es tik tikko spēju paelpot.

-    Labi, dosimies atpakaļ. Mums jānomazgājas dušā. Es sēdīšos pie stūres.

Mēs dīki pavadām laiku British Airioays pirmās klases pasažieru atpūtas telpā Hītrovā pie Londonas, gaidot reisu uz Sietlu. Kristjens lasa Financial Times. Es izņemu no somas viņa kameru, jo gribu nofotografēt savu vīru. Viņš izskatās ļoti seksīgs savā parastajā baltajā kreklā un džinsos, aizspraudis saulesbrilles aiz kakla izgriezuma. Zibspuldzes uzliesmojums viņu iztraucē, viņš samirkšķina acis un kautri pasmaida.

-    Kā tu jūties, sieva? viņš jautā.

-    Man ir skumji, jo jāatgriežas mājās, es atbildu. Man patīk dienas, kad tu visu savu laiku velti man.

Kristjens satver manu plaukstu, paceļ to pie lūpām un saudzīgi noskūpsta. Man arī.

-     Bet? es jautāju, saklausījusi šo mazo, nepateikto vārdu teikuma beigās.

Kristjens sarauc pieri. Bet? viņš stūrgalvīgi atkārto. Es pieliecu galvu uz sāniem, veltīdama viņam savu "runā!" skatienu, ko esmu slīpējusi pēdējo dienu laikā. Kristjens nopūšas un saloka avīzi. Es vēlos, kaut šis dedzinātājs būtu notverts un vairs netraucētu mums dzīvot.

-    Ak tā! Es saprotu viņa vēlmi, tomēr mani pārsteidz l.ida atklātība.

-    Ja Velčs kaut ko tādu pieļaus vēlreiz, es viņu izkastrēšu, Kristjens apsola, un man par muguru pārskrien saltas lirpas, dzirdot šādu draudīgumu viņa balsi. Viņš bezkaislīgi vēro mani, un es nezinu, kas notiek. Varbūt viņš gaida kadu vieglprātīgu piezīmi? Es izdaru vienīgo, ko spēju iedomāties, lai kliedētu piepešo spriedzi, proti, paceļu kameru un nofotografēju savu vīru.

-    Guļava, mosties! Esam mājās, Kristjens nosaka.

-    Hmm, es atņurdu, negribēdama pamest vilinošo sapni, kurā mēs ar Kristjenu esam uz piknika segas Kjūgārdenā. Es esmu ļoti nogurusi. Ceļošana izsmeļ spēkus pat pirmajā klasē. Ja nemaldos, mēs pavadījām gaisā vairāk nekā astoņpadsmit stundas; gurduma dēļ es vairs nejūtu laika ritumu. Manas durvis atveras, un Kristjens liecas pār mani. Viņš atsprādzē drošības jostu un paceļ mani uz rokām.

-    Izbeidz, es varu iet pati, es miegaini protestēju.

Kristjens iesmejas. Man tevi jāpārnes pār slieksni.

Es apviju rokas viņam ap kaklu. Augšā līdz pat trīsdesmitajam stāvam? Es smaidu, izaicinādama viņu.

-    Sieva, tu man par lielu prieku esi pieņēmusies svarā.

-    Kā, lūdzu?

Viņš atplaukst platā smaidā. Ja neiebilsti, mēs izmantosim liftu. Viņš draudigi samiedz acis, kaut gan es zinu, ka viņš mani tikai ķircina.

Teilors atver Eskalas ēkas vestibila durvis un smaida. Laipni lūdzu mājās, Greja kungs un kundze.

-    Pateicos, Teilor, Kristjens nosaka.

Es aši uzsmaidu Teiloram un vēroju, kā viņš atgriežas pie mašīnas, kur pie stūres jau gaida Sojers.

-    Kāpēc tu teici, ka esmu pieņēmusies svarā? Es saīgusi uzlūkoju Kristjenu. Viņš piespiež mani ciešāk pie krūtīm, nesdams caur vestibilu, un smaida vēl platāk.

-     Ne īpaši daudz, viņš apliecina, bet piepeši šķiet sadrūmis.

-     Kas noticis? Es cenšos apvaldīt paniku, kas ieskanas manā balsī.

-    Tu esi atguvusi daļu no tā svara, ko zaudēji, kad mani pameti, Kristjens klusi nosaka, spiezdams lifta izsaukšanas pogu. Viņa vaibsti saspringst.

Es jūtu dzēlienu sirdī, vērojot, kā viņš ļaujas šim piepešajam izmisumam. Kristjen! Es pieglaužu plaukstu pie viņa vaiga un ieviju pirkstus matos, pievilkdama viņu sev tuvāk. Ja es toreiz neaizietu, vai tu tagad būtu man blakus? Šeit un tagad?

Kristjena acis, zili pelēkas kā negaisa mākonis, nekavejoties atmaigst, un viņa lūpās parādās mans iemīļotais, kautrais smaids. Nē, viņš atzīst un ieiet liftā, neizlaizdams mani no rokām. Viņš pieliecas un maigi noskūpsta mani. Nē, sieva, tā nebutu. Bet es zinātu, ka varu parūpēties par tavu drošību, jo tu man nepretotos.

Viņa balsī ieskanas nožēla… Mjā.

-     Man patīk pretoties, es piesardzīgi nosaku.

-    Zinu. Un mani tas padarījis ļoti… laimīgu. Viņš apjucis uzsmaida man.

Paldies Dievam! Kaut gan esmu resna? es nočukstu.

Kristjens iesmejas. Kaut gan esi resna. Viņš atkal mani noskūpsta, šoreiz kvēlāk, un es velku viņu sev tuvāk klāt. Mūsu mēles savijas lēnā, erotiskā dejā. Kad atskan signāls, kas vēsta, ka lifts sasniedzis Kristjena dzīvokli, mums abiem trūkst elpas.

-    Ļoti laimīgu, viņš nomurmina. Viņa smaidā uzplaiksni kaut kas bīstams, plakstiņi ir nolaisti zemu pār acīm, un tajās daudzsološi zib iekāre. Papurinājis galvu, it kā atgūdamies, Kristjens ienes mani priekšnamā.

-     Esi sveicināta mājās, sieva. Viņš atkal mani noskūpsta, šoreiz daudz šķīstāk, un veltī man savu neatkārtojamo smaidu, acīm priekā mirdzot.

-    Esi sveicināts mājās, vīrs. Ari es staroju, un mana sirds atsaucas viņa aicinājumam, līksmes pārpildīta.

Kristjenam vajadzētu nolikt mani zemē, bet viņš šķērso priekšnamu, nes mani pa gaiteni lidz lielajai istabai un nosēdina uz iebūvētā virtuves galda tā, ka manas kājas šūpojas pār tā malu. Viņš sameklē divas šampanieša glāzes un izņem no ledusskapja pudeli mūsu iecienīto Bollinger. Atvēris pudeli tik veikli, ka neviena lāse netiek izšķiesta, Kristjens Ielej sārto šķidrumu glāzēs un vienu pasniedz man, pats norādāmies man starp kājām.

-    Iedzersim par mums, sieva.

-    Par mums, vīrs, es nočukstu, bikli smaidīdama. Mēs saskandinām un iemalkojam šampanieti.

-    Es zinu, ka esi nogurusi, Kristjens klusi nosaka, paberzēdams degunu pret manējo. Bet es ļoti labprāt dotos ii/, gultu… un negulētu. Viņš noskūpsta mani uz lūpu kakliņa. Šī būs pirmā nakts kopš atgriešanās, un tagad tu paliesi piederi man. Viņš bārsta skūpstus pār manu kaklu, balsij apdziestot. Sietlā ir jau gandrīz vakars, un es esmu pārguruši, tomēr jūtu pavēderē uzliesmojam iekāri.

Kristjens rāmi dus man blakus, un es vēroju rītausmas sārtās un zeltītās švīkas aiz milzīgajiem logiem. Viņš pārmetis roku man pār krūtīm, un es mēģinu pieskaņot savu elpošanu viņējai, lai atkal ieslīgtu miegā, bet man nekas neizdodas. Mans ķermenis vēl darbojas pēc Griničas laika, tāpēc esmu nomodā un prāts drudžaini darbojas.

Pēdējās trīs nedēļas bijušas notikumiem pārbagātas… Kuru gan es cenšos piemānīt? Runa ir par pēdējiem trim mēnešiem. Manas kājas šķietami jau ilgi nav skārušas zemi. Un tagad es esmu Kristjena Greja sieva, precējusies ar glītu, seksīgu, dāsnu, šausminoši bagātu vīrieti. Neviena sieviete pat sapņos nevarētu satikt tik lielisku cilvēku. Un tik strauji!

Es pagriežos uz sāniem un aplūkoju Kristjenu. Zinu, ka viņš vēro mani guļam, bet man šāda iespēja rodas reti. Miegā viņš izskatās jauns un bezrūpīgs. Garās skropstas apēno vaigus, uz zoda rēgojas daži bārdas rugāji, izteiksmīgās lūpas ir nedaudz pavērtas un atslābinātas. Viņš dziļi elpo. Es gribu viņu skūpstīt, ieslidināt mēli viņa mutē, noglāstīt maigos un vienlaikus asos rugājus. Man jāapvalda vēlme viņam pieskarties, jo nebūtu labi viņu modināt. Hmm… es varētu gluži vienkārši satvert viņa auss ļipiņu zobos un pakošļāt to. Zemapziņa nikna pablenž uz mani pār brillēm, atrāvusies no Čārlza Dikensa kopoto rakstu otrā sējuma, un norāj mani. Liec nabaga cilvēku mierā, Ana.

Pirmdien man jāatgriežas darbā. Mums atlikusi tikai šī diena, pirms atjaunosim ierasto kārtību. Būs dīvaini nere-

Dzert Kristjenu visu dienu, ja pēdējās trīs nedēļas kopa pavadījām gandrīz katru minūti. Es atlaižos gultā un pētu griestus. Tik ciešai tuvībai vajadzētu radīt nomācošu sajūtu, bet tā gluži vienkārši nav. Mani sajūsmināja ik mirklis, pat mūsu strīdi. Ik mirklis… izņemot vēsti par ugunsgrēku Kristjena kompānijā.

Man pār muguru pārskrien saltas tirpas. Kurš vēlētu Kristjenam ļaunu? Es domās pārcilāju visas iespējamības. Kāds darījumu partneris? Bijusī Pakļautā? Neapmierināts darbinieks? Man nav ne jausmas, un Kristjens neko nestāsta, tikai laiku pa laikam pamet man jaunumu druskas, cenzdamies pasargāt no sliktākā. Es nopūšos. Mans bruņinieks mirdzoši baltās un melnās bruņās vienmēr mēģina mani saudzēt. Kā man panākt, lai viņš ir atklātāks?

Kristjens sakustas, un es sastingstu, jo nevēlos viņu modināt, bet panāku tieši pretējo. Sasodīts! Man pievēršas divu spožu acu skatiens.

-    Kas noticis?

-    Nekas. Turpini gulēt, es smaidīdama mudinu. Viņš izstaipās, ar plaukstām paberzē seju un uzsmaida man.

-    Lidojuma sekas? viņš noprasa.

-    Vai tā to sauc? Es nevaru iemigt.

-     Manā rīcībā ir zāles, kas dziedē visu. Un tās paredzētas tieši tev, meitenit. Viņš plati smaida kā mazs zēns, un es paceļu skatienu pret griestiem, bet nespēju apvaldīt smieklus. Visas drūmās domas ir aizslaucītas kā nebijušas, un es ar zobiem satveru viņa auss ļipiņu.

Mēs ar Kristjenu sēžam Audi R8 un braucam tilta virzienā. Mums paredzētas svētdienas vakariņas viņa vecāku namā, rīkotas par godu tam, ka esam atgriezušies. Piedalīsies visi radinieki, kā ari Keita un Itans. Būs savādi uzturēties citu cilvēku sabiedrībā pēc tik ilgas vienatnes. No rīta man nebija izdevības aprunāties ar Kristjenu. Viņš pavadīja laiku savā kabinetā, bet es tikmēr izkravāju mantas. Kristjens teica, ka man tas nav jādara, par visu parūpēšoties Džonsas kundze. Tomēr tas ir vēl kaut kas jauns, pie kā man jāpierod kalpotāju esamība mājās. Es izklaidīgi laižu pirkstus pār durvju ādas apšuvumu, mēģinādama aizgaiņāt savādas domas. Mani moka nelāgas sajūtas. Varbūt vainojams nogurums pēc lidojuma? Dedzināšana?

-    Vai tu ļautu man sēsties pie stūres šai mašīnai? es ieautajos un pati satrūkstos. Nebiju domājusi šos vārdus teikt skaļi.

-    Protams, Kristjens smaidīdams atbild. Viss, kas pieīler man, ir tavs. Tomēr, ja saskrāpēsi sānus, es tevi ievedīšu sarkanajā sāpju istabā. Viņš aši pamet skatienu uz mani, savilcis lūpas ļaunīgā smaidā.

Vai! Es skatos uz viņu, pavērusi muti. Vai tas ir joks?

-    Tu joko. Tu mani sodītu par mašīnas sabojāšanu? Vai mašīnu tu mīli vairāk nekā mani? es ķircinādama apjautājos.

-    Gandrīz, viņš piekrīt un saspiež manu ceļgalu. Bet mašīna nesilda manus sānus nakti.

-     Esmu pārliecināta, ka to var nokārtot. Tu varētu gulēt salonā, es atcērtu.

Kristjens iesmejas. Mēs esam mājās tikai dienu, un tu mani jau izdzen no dzīvokļa. Viņš šķiet sajūsmināts un smaida līdz ausīm, un, kaut gan es vēlos dusmoties, tas nav iespējams, ja viņam ir šāds noskaņojums. Es beidzot pamanu, ka Kristjens ir daudz līksmāks, kopš iznāca no sava kabineta. Un es apjaušu, ka uzvedos tik gražīgi, jo mums jāatgriežas īstenībā un es nezinu, vai viņš atkal pārvērtīsies par noslēgto Kristjenu, kāds bija pirms medusmēneša, vai arī man būs iespēja paturēt jauno, uzlaboto variantu.

-    Kāpēc tu esi tik priecīgs? es pavaicāju.

Kristjens atkal atplaukst žilbinošā smaidā. Tāpēc, ka šī saruna ir ļoti… normāla.

-    Normāla! Es nicīgi iespurcos. Ne jau pēc trim nedēļām laulībā!

Viņa smaids nozūd.

-    Joks, Kristjen, es steigšus nosaku, jo negribu bojāt viņa noskaņojumu. Reizēm viņš ir ārkārtīgi nepārliecināts pats par sevi. Droši vien tā bijis vienmēr, bet līdz šim viņš šo nedrošību slēpis aiz biedējošās izturēšanās. Kristjenu ķircināt ir ļoti viegli laikam tāpēc, ka viņš nav pie tā pieradis. Tā ir īsta atklāsme, un mani atkal pārsteidz doma, ka mums vēl daudz jāuzzina vienam par otru.

-     Neuztraucies, es izmantošu Saab, es noņurdu un pagriezusies lūkojos ārā pa logu, cenzdamās atbrīvoties no nelāgā noskaņojuma.

-    Atā, Kas noticis;"

-     Nekas.

-    Reizēm tu esi ļoti kaitinoša, Ana. Runā!

Es vīpsnādama pagriežos. Tu esi tāds pats, Grej.

Viņš sarauc pieri un klusi nosaka: Es cenšos.

-    Zinu. Es arī. Mans noskaņojums nedaudz uzlabojas, un es pasmaidu.

Keriks ir uzlicis galvā pavāra cepuri un apsējis priekšau tu ar uzrakstu "Saņemta atļauja grilēt". Viņš stāv pie grila un izskatās ārkārtīgi smieklīgs. Es pasmaidu ik reizi, kad palūkojos uz viņu. Jāatzīst, ka es jūtos daudz priecīgāka. Mēs visi sēžam pie galda Greja ģimenes mājas terasē un baudām vasaras beigu saules starus. Greisa un Mia liek uz galda dažādus salātus, bet Eljots un Kristjens apmainās draudzīgiem dzēlieniem un pārrunā jaunās mājas celtniecības plānus. Itans un Keita mani iztaujā par medusmēnesi. Kristjens ir satvēris manu roku un izklaidīgi rotaļājas ar laulību un saderināšanās gredzeniem.

-    Ja tev izdosies vienoties ar Džiu par visiem plāniem, man ir brīvs laiks no septembra līdz novembra vidum, un es varu iesaistīt visu brigādi, Eljots nosaka, vienlaikus izstaipīdamies un aplikdams roku Keitai ap pleciem. Mana draudzene apmierināta smaida.

-     Džia rītvakar atnāks, un mēs apspriedīsim plānus, Kristjens atbild. Ceru, ka vienosimies. Viņš pagriežas un gaidpilni uzlūko mani.

Es par šo tikšanos dzirdu pirmo reizi.

-     Protams. Es smaidu, lai nesatrauktu Kristjena radus, bet patiesībā atkal ieslīgstu nomāktībā. Kāpēc viņš pieņem šādus lēmumus, neapspriežoties ar mani? Varbūt mani vairāk satrauc doma, ka Džia, apveltīta ar kārdinošiem gurniem un pilnīgām krūtīm, ģērbusies dārgos tērpos un apslacījusies ar smaržām, atkal izaicinoši uzsmaidīs manam vīram? Zemapziņa pārmetoši skatās uz mani. Viņš nav tev sagādājis nevienu iemeslu greizsirdībai. Sasodīts, mans noskaņojums šodien svārstās kā neprātīgs. Kas ar mani notiek?

-    Ana! Keita iesaucas, izraudama mani no pārdomām. Vai tu vēl esi Francijas dienvidos?

-    Jā, es smaidīdama apstiprinu.

-    Tu ļoti labi izskaties, viņa nosaka, bet vienlaikus sar«»uc pieri.

-   Jūs abi esat glīti un starojoši, Greisa smaidīdama paziņo, un Eljots tikmēr piepilda mūsu glāzes.

-    Par jauno pāri! Keriks priecīgs paceļ glāzi, un visi pie galda sēdošie atkārto šos vārdus.

-     Un apsveicam ītanu, kurš iekļuvis maģistra programmā Sietlas Universitātē, Mia lepni piebilst. Viņa veltī ītanam dievināšanas pilnu smaidu, un ītans pavīpsnā. Interesanti, vai Miai izdevies mazināt Keitas brāļa pretestību? Man ir grūti par to spriest.

Es klausos pārējo sarunās. Kristjens stāsta par mūsu piedzīvojumiem pēdējo triju nedēļu laikā, reizēm kaut ko izpušķodams. Viņš šķiet ļoti mierīgs un savaldīgs; raizes par dedzināšanu ir aizmirstas. Toties es nespēju atbrīvoties no drūmajām domām un ēdu pavisam negribīgi. Vakar Kristjens paziņoja, ka esmu resna. Viņš jokoja! Zemapziņa atkal mani norāj. Itans netīšām apgāž glāzi, un tā nokrīt uz terases; visi iztrūkstas un sāk rosīties, lai satīrītu izlijušo šķidrumu.

-    Ja tūlīt pat neizrausies no sava īgnuma, es tevi aizvedīšu uz laivu namiņu un beidzot kārtīgi nopēršu, Kristjens čukst.

Es pārsteigta ievelku elpu un skatos uz viņu, pavērusi muti. Ko tas nozīmē? Vai viņš mani tīšām izaicina?

-    Tu neuzdrošinātos! es norūcu, un kaut kur dziļi mani pamostas senais, tīkamais satraukums. Kristjens paceļ uzaci. Protams, viņš ne mirkli nevilcinātos. Es aši pametu skatienu uz Keitu galda otrā pusē. Viņa ieinteresēta vēro mūs. Es atkal pievēršos Kristjenam un draudīgi samiedzu acis.

-     Tev vispirms nāktos mani notvert… un man kājās ir zempapēžu kurpes, es nošņācu.

-     Es lieliski izklaidētos, tevi ķerot, viņš čukst, baudkāri smaidīdams, un man šķiet, ka viņš joko.

Manos vaigos ielīst sārtums, bet es jūtos neizskaidrojami labāk.

Kamēr ēdam desertu zemenes un putukrējumu, sākas lietus. Mēs pielecam kājās un, savākuši šķīvjus un glāzes, nesam tās uz virtuvi.

-     Labi, ka negaiss pagaidīja, līdz paēdām, Greisa apmierināta nosaka, un mēs sapulcējamies viesistabā. Kristjens apsēžas pie melnajām, mirdzošajām klavierēm, nospiež kluso pedāli un sāk spēlēt kādu melodiju, kas šķiet pazīstama, bet es neatceros tās nosaukumu.

Greisa jautā, kā man patika Senpoldevānsa.

Viņa apmeklējusi šo vietu pirms daudziem gadiem savā medusmēnesī kopā ar Keriku, un es nospriežu, ka tā ir laba zīme, jo abi tagad ir ļoti laimīgi. Keita un Eljots ir iekārtojušies uz liela, mīksta dīvāna, bet Itans, Mia un Keriks aizrautīgi sarunājas par psiholoģiju.

Piepeši visi Greji apklust un izbrīnīti lūkojas uz Kristjenu.

Kas noticis?

Kristjens klusi dzied, sēdēdams pie klavierēm. Mēs visi aizrautīgi ieklausāmies viņa liegajā, melodiskajā balsī un dziesmas Wherever you will go tekstā. Es jau iepriekš esmu dzirdējusi viņu dziedam; vai pārējiem šī ir pirmā reize? Viņš apraujas, tiklīdz sadzird, ka istabā valda kapa klusums. Keita jautājoši uzlūko mani, un es paraustu plecus. Kristjens pagriežas uz klavieru soliņa un sarauc pieri; viņu laikam mulsina atskārsme, ka viņš nokļuvis visu uzmanības centrā.

-    Turpini, Greisa uzmanīgi mudina dēlu. Es nekad neesmu dzirdējusi tevi dziedam, Kristjen. Nemūžam. Viņa lūkojas uz manu vīru ar apbrīnas pilnu skatienu. Viņš sēž uz soliņa, izklaidīgi skatīdamies uz Greisu, un pēc brīža parausta plecus, aši uzlūko mani un pievēršas stikla durvīm. Pārējie piepeši sāk nervozi pļāpāt, un es vienīgā turpinu vērot savu mīļoto vīru.

Greisa liek man novērsties no viņa, satverot manas plaukstas un piepeši ieraujot mani apskāvienā.

-    Jaukā meitene! Pateicos tev, pateicos! viņa čukst tā, ka to dzirdu tikai es. Man kaklā iespriežas kamols.

-    Nu… Es atbildu uz Greisas apskāvienu, īsti nesaprazdama, par ko viņa man pateicas. Greisa smaida, acīm mirdzot, un noskūpsta mani uz vaiga. Ko es esmu paveikusi?

-    Tūlīt uzvārīšu tēju, viņa aizsmakusi sola, un es dzirdu aizturētās asaras viņas balsī.

/

Kristjens ir piecēlies kājās un lūkojas laukā pa lielajām stikla durvīm. Es pieeju viņam klāt.

-    Sveiks, es nomurminu.

-     Sveika. Viņš apliek roku man ap vidukli un pievelk mani tuvāk, un es ieslidinu plaukstu viņa džinsu aizmugurējā kabatā. Mēs vērojam lietus strūklas aiz stikla.

-    Vai jūties labāk?

Es pamāju.

-     Lieliski.

-    Tu proti apklusināt visus istabā.

-      Es ar to nodarbojos ikdienā, viņš smaidīdams nosaka.

-     Darbā jā, bet ne šeit.

-    Tev taisnība.

-     Neviens nav dzirdējis tevi dziedam? Nekad?

-     Tā izskatās, viņš skarbi nosaka. Vai esi gatava doties prom?

Es vēroju Kristjenu, mēģinādama izprast viņa noskaņojumu. Viņš šķiet mierīgs un maigs, tomēr es saskatu viņa sejā nelielu apjukumu, tāpēc nolemju mainīt sarunas tematu.

-    Vai tu mani nopērsi? es čukstu, un man vēderā piepeši parādās tauriņi. Iespējams, ka man tas ir nepieciešams… Varbūt man pietrūka tieši šīs daļas no mūsu dzīves.

Kristjens lūkojas uz mani, un viņa acis satumst.

-     Es negribu tev nodarīt sāpes, bet ļoti labprāt parotaļātos.

To dzirdot, es satraukta pārlaižu skatienu istabai, bet neviens mūs nedzird.

-     Tikai tad, ja būsi nerātna, sieva, Kristjens pieliecies iečukst man ausī.

Kā viņam izdodas iedvest tik daudz jutekliska solījuma tikai sešos vārdos?

-    Pamēģināšu kaut ko izdomāt, es smaidīdama apsolu.

Atvadījušies no Kristjena ģimenes, mēs pieejam pie mašīnas.

-     Ņem. Kristjens pasviež man atslēgas. Tikai neietriecies nekur, viņš ļoti nopietni piebilst, citādi es dusmās ārdīšos.

Man izkalst mute. Viņš ļaus man vadīt viņa mašīnu? Iekšējā dieviete sparīgi uzvelk savus ādas cimdus un zemās kurpes, saukdama: Urrā!

-    Vai esi pārliecināts? es izbrīnīta jautāju.

-    Pasteidzies, pirms esmu pārdomājis.

Nekad vēl neesmu smaidījusi tik plati. Kristjens paceļ skatienu pret debesīm un atver šofera puses durvis, lai es varētu iekāpt. Viņš vēl nav apgājis mašīnai apkārt, kad es jau iedarbinu dzinēju, un viņš aši iekārtojas man blakus.

-     Nespēj novaldīt savu nepacietību, sieva? viņš smīkņādams painteresējas.

-    Un kā vēl!

Es lēnām braucu atmuguriski un pagriežu mašīnu iebraucamajā ceļā. Man izdodas nenoslāpēt dzinēju, un es pati esmu par to pārsteigta. Sajūgs atsaucas pat uz vieglāko pieskārienu. Uzmanīgi vadīdama mašīnu, es ielūkojos atpakaļskata spoguli un redzu, ka Sojers un Raiens iekāpj Audi SUV. Man nebija ne jausmas, ka apsargi mums sekojuši. Es bridi pakavējos, pirms izbraucu uz ielas.

-    Vai esi pārliecināts?

-    Jā, Kristjens saspringts apliecina, un es nojaušu, ka tā nebūt nav. Ak, mans nabaga, nabaga Kristjens. Gribas pasmieties par viņu un vienlaikus ari par sevi, jo mani pārņēmusi tīkama trauksme. Kaut kur dziļi sevi es pat nedaudz vēlos atrauties no Sojera un Raiena tāpat vien, prieka pēc. Paskatījusies uz abām pusēm, es izvadu mašīnu uz ielas. Kristjens saraujas, un es nespēju pretoties kārei viņu paķircināt. Iela ir tukša. Es nospiežu gāzes pedāli, un mēs traucamies uz priekšu.

-    Ana, uzmanīgāk! Kristjens sauc. Lēnāk, citādi nogalināsi mūs abus.

Es nekavējoties palēninu gaitu. Mjā, šī mašīna patiešām ir ātra!

-    Piedod, es nomurminu, cenzdamās izklausīties nožēlas pārņemta, bet man tas neizdodas. Kristjens pavīpsnā, bet man šķiet, ka tādējādi viņš cenšas slēpt atvieglojumu.

-    Uzskatīsim to par nerātnību, viņš nevērīgi nosaka, un es tūlīt pat sāku braukt vēl lēnāk. Ieskatījusies spoguli, es nekur neredzu Audi SUV. Aiz mums brauc tikai kāda mašīna ar aptumšotiem logiem. Es iztēlojos, kā Sojers un Raiens izmisīgi cenšas mūs panākt, un neizskaidrojama iemesla dēļ jūtu sajūsmas tirpas pārskrienam pār kauliem. Tomēr es nevēlos piebiedēt savam mīļotajam vīram sirdstrieku, tāpēc nolemju uzvesties prātīgi un braucu lēnām. Mana pārliecība par sevi arvien pieņemas spēkā, un es tuvojos tiltam.

Kristjens piepeši izgrūž lāstu un pūlas izvilkt no bikšu aizmugurējās kabatas savu telefonu.

-    Nu? viņš skarbi uzrunā zvanītāju. Nē, viņš pēc mirkļa nosaka un pamet skatienu atpakaļ. Jā.

Arī es ieskatos spogulī, bet neredzu neko dīvainu, tikai i lažas mašīnas. SUV no mums šķir četras mašīnas, un mēs visi braucam vienmērīgā ātrumā.

-    Saprotu. Kristjens skaļi nopūšas un paberzē pieri; no viņa lieliem viļņiem plūst spriedze. Kaut kas nav labi.

-    Jā… Nezinu. Viņš palūkojas uz mani un nedaudz atvirza telefonu no auss. Viss ir kārtībā. Brauc vien tālāk, viņš rāmi nosaka, man uzsmaidīdams, bet viņa acīs vīd nemiers. Velns! Es jūtu adrenalīna uzplūdu asinīs. Viņš atkal pievēršas sarunas biedram.

-     Labi, uz tilta. Tiklīdz to sasniegsim. Jā… sarunāts.

Kristjens ievieto telefonu tam paredzētajā statīvā, lai nevajadzētu izmantot rokas.

-    Kas noticis, Kristjen?

-    Nenolaid skatienu no ceļa, Ana, viņš klusi pavēl.

Es braucu Sietlas virzienā un pametu skatienu uz Kristjenu. Viņš lūkojas taisni uz priekšu.

-     Negribu, lai tevi pārņem panika, viņš rāmi nosaka. Bet, tiklīdz sasniegsim tilta uzbrauktuvi, tev jāspiež gāzes pedālis grīdā. Mums seko.

Seko! Velns un elle! Man rīklē iespriežas kamols, sirds strauji dauzās, pār galvas ādu skrien tirpas un kakls aizžņaudzas. Kas mums seko? Mans skatiens pievēršas spogulim, un es redzu, ka aiz mums tiešām brauc tā pati mašīna ar aptumšotajiem stikliem, ko manīju iepriekš. Es samiedzu acis, pūlēdamās saskatīt vadītāju, bet tas neizdodas.

-     Skaties, kur brauc, meitenīt, Kristjens saudzīgi nosaka. Viņa balsī šoreiz neskan niknums, ko es parasti dzirdu, kad runa ir par manām autovadītājas prasmēm.

Savaldies! Es domās sevi iepļaukāju, lai nomāktu bailes, kas grasās mani pārņemt savā varā. Ja nu sekotājs ir bruņots? Ja viņam ir ierocis un vēlme nogalināt Kristjenu? Esmu spiesta apslāpēt nelabumu.

-     Ka mēs zinām, ka mums seko? Mana balss pārvērtusies par spalgu, trīsošu čukstu.

-    Dodžam aiz mums ir viltotas numura zīmes.

Kā viņš to zina?

Kad tuvojamies tiltam, es ieslēdzu pagrieziena signālu. Ir vēla pēcpusdiena, un pārsegums ir slapjš, kaut gan lietus mitējies. Par laimi, mašīnu ir maz.

Es atceros, ko Rejs man teica kādā no daudzajām lekcijām par pašaizsardzību, ļa ļausies panikai, tu visticamāk iesi bojā vai smagi savainosies, Anij. Es dziļi ievelku elpu, mēģinādama nomierināties. Mūsu sekotājs vēl ļaunu Kristjenam. Mans prāts pamazām skaidrojas, un ari vēders vairs nevelkas čokurā. Mans pienākums ir rūpēties par Kristjena drošību. Es gribēju braukt ar šo mašīnu, turklāt braukt ātri. Tagad man dota iespēja. Es ieķeros stūrē un vēl reizi palūkojos spogulī. Tumšā mašīna mūs jau gandrīz panākusi.

Kristjens izbijies pamet skatienu uz mani, kad es piepeši palēninu gaitu un nogaidu. Sekotājs ir spiests apstāties, līdz mašīnu plūsmā rodas pārrāvums. Un tad es pārslēdzu ātrumu un iespiežu pedāli grīdā. R.8 aiztraucas uz priekšu tā, ka mēs abi tiekam iespiesti sēdeklī. Spidometrs rāda septiņdesmit piecas jūdzes stundā.

-    Uzmanīgi, meitenīt, Kristjens rāmi brīdina, kaut gan esmu pārliecināta, ka viņš nemaz nav rāms.

Es šaudos starp divām satiksmes joslām kā dambretes kauliņš, lavierēdama starp mašīnām un kravas automobiļiem. Uz šī tilta mēs esam ļoti tuvu ezeram, tāpēc šķiet, ka lidojam virs ūdens. Es apņēmigi ignorēju dusmu un pārmetuma pilnos skatienus, ko man velta citi vadītāji. Kristjens ir saņēmis abas plaukstas kopā virs ceļiem un nekustas, un, kaut gan manas domas drudžaini joņo, es brīdi ieprātojos, ka viņš tādējādi cenšas mani netraucēt.

-    Laba meitene, viņš klusi uzmundrina mani un pamet skatienu atpakaļ. Es vairs neredzu to dodžu.

-    Mēs braucam aiz objekta, Greja kungs, telefonā ieskanas Sojera balss. Viņš mēģina jūs panākt. Mēs centīsimies piekļūt viņam blakus un ievirzīties starp viņa mašīnu un jūsējo.

-     Ļoti labi. Mana sieva ar visu tiek galā lieliski. Ja satiksmes plūsma būs tikpat reta kā šobrīd un izskatās, ka tā ir, mēs pēc dažām minūtēm pametīsim tiltu.

-    Jā, Greja kungs.

Mēs pabrāžamies garām tilta vadības tornim, un es aplausu, ka esam pusceļā pāri Vašingtona ezeram. Ātrums vēl joprojām sasniedz septiņdesmit piecas jūdzes.

-    Tu visu dari pareizi, Ana, Kristjens atkārto, atkal pamezdams skatienu atpakaļ. Vienu gaistošu mirkli viņa tonis man atsauc atmiņā mūsu pirmo piedzīvojumu rotaļu istabā, kad viņš pacietīgi uzmundrināja mani. Es aši aizgaiņāju šo domu, lai nekas nenovērstu uzmanību no ceļa.

-    Uz kurieni man jābrauc? es jautāju, nedaudz nomierinājusies. Tagad es izjūtu mašīnu. To vadīt ir ļoti patīkami, motors darbojas klusi un nevainojami. Grūti pat noticēt, cik atri mēs braucam. Šajā mašīnā tas ir viegli paveicams.

-    Greja kundze, brauciet uz šoseju 1-5 un pēc tam uz dienvidiem. Mūs interesē, vai dodžs jums sekos arī turpmāk, Sojers nosaka. Luksoforā deg zaļā gaisma paldies Dievam! un es traucos tālāk, nervozi pamezdama skatienu uz Kristjenu. Viņš, mani iedrošinādams, uzsmaida, bet jau nākamajā mirkli liekas sadrūmis.

-    Velns! viņš klusi nosaka.

/

Nobraucot no tilta, mums priekšā ir mašīnu rinda, un esmu spiesta palēnināt gaitu. Es ieskatos spogulī un pamanu dodžu.

-    Apmēram aiz desmit mašīnām?

-     Jā, redzu, Kristjens apstiprina, lūkodamies pa šauro aizmugures logu. Kas tas varētu būt?

-     Interesanti. Vai ir skaidri zināms, ka pie stūres sēž vīrietis? es jautāju, vērsdamās pie statīvā iestiprinātā telefona.

-     Nē, Greja kundze. Varētu būt arī sieviete. Logi ir pārāk tumši.

-    Sieviete? Kristjens atkārto.

Es paraustu plecus. Varbūt tava Elina? es ieminos, nenovērsdama skatienu no ceļa.

Kristjens sastingst un izņem telefonu no statīva. Viņa nav mana Elina, viņš noņurd. Mēs neesam sarunājušies kopš manas dzimšanas dienas. Un viņa tā nerīkotos. Tas nav viņas dabā.

-    Leila?

-     tis tev jau teicu, ka viņa ir Konektikutā pie saviem vecākiem.

-    Vai esi pārliecināts?

Viņš bridi klusē. Nē. Bet domāju, ka Leilas vecāki būtu sazinājušies ar Flinnu, ja viņa aizbēgtu. Parunāsim par to mājās. Pagaidām domā tikai par ceļu.

-    Varbūt tā bija tikai parasta mašīna un nesekoja mums.

-    Es negribu riskēt. Vismaz ne tad, kad uz spēles ir tava drošība, Kristjens atcērt un atkal ievieto telefonu statīvā, lai mēs varētu sarunāties ar apsargiem.

Tā kā es šobrīd nevēlos Kristjenu kaitināt (varbūt vēlāk), es iekožu mēlē. Par laimi, mašīnu ir mazāk. Man izdodas aiztraukties pār Mauntleikas krustojumu uz šosejas pusi, stūrējot gar pārējām mašīnām.

-    Kas notiks, ja mūs apturēs policisti? es jautāju.

-    Tas būtu ļoti labi.

-    Tā kā runa ir par manu autovadītājas apliecību, es atļaušos nepiekrist.

-    Par to pagaidām nesatraucies, viņš nosaka, un es dzirdu viņa balsī negaidītu humora pieskaņu.

Atkal nospiedusi gāzes pedāli, es sasniedzu septiņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā. Jā, šī mašīna nav no lēnajām. Man patīk tās atsaucība. Spidometrs rāda jau astoņdesmit piecas jūdzes. Nekad neesmu braukusi tik ātri; no manas vabolītes varēja izspiest tikai piecdesmit jūdzes stundā.

-    Viņš apdzinis pārējos satiksmes dalībniekus un palielinājis ātrumu, Sojers rāmi ziņo telefonā. Līdz deviņdesmit.

Sasodīts. Ātrāk! Es nospiežu gāzes pedāli, un dzinējs iedūcās; mēs traucamies ar deviņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā un tuvojamies krustojumam.

-    Turpini, Ana, Kristjens nomurmina.

Es uz bridi palēninu gaitu, jo mēs sasniedzam krustojumu ar 1-5 šoseju. Uz tās ir salidzinoši maz mašinu, un nepieciešama tikai sekunde, lai es nokļūtu ātrajā joslā. Es nospiežu gāzes pedāli, un brīnišķīgais R8 traucas uz priekšu; mēs aizjoņojam pa kreiso joslu, bet pārējie mirstīgie paraujas malā, dodami mums ceļu. Ja es nebūtu tā pārbijusies, man šis mirklis sagādātu daudz prieka.

-    Viņš brauc ar simt jūdzēm stundā, Greja kungs.

-    Neatpaliec no viņa, Luk! Kristjens viņam pavel.

Lūk?

Ātrajā joslā iebrauc kravas automobilis Nolāpīts! un es nospiežu bremžu pedāli.

-    Stulbenis! Kristjens nolamā vadītāju, kad mēs inerces dēļ paliecamies uz priekšu. Es noskaitu pateicības lūgšanu par drošības jostām.

-    Apbrauc viņam apkārt, Ana, Kristjens noteic, sakodis zobus. Es ielūkojos spoguļos un šķērsoju uzreiz trīs joslas. Mēs patraucamies garām lēnākajām mašīnām un atgriežamies ātrajā joslā.

-     Lieliski pastrādāts, sieva, Kristjens atzinīgi nosaka. Kur ir policisti, kad mums viņi vajadzīgi?

-    Es negribu soda kvīti, Kristjen, nomurminu, vērodama ceļu. Vai tu esi kādu saņēmis, braucot ar šo mašīnu?

-     Nē, viņš atbild, bet es ar acs kaktiņu pamanu viņa smīnu.

-    Vai tevi kāds apturējis?

-Jā.

-    Ak tā!

-     Viss atkarīgs no šarma. Skaties uz ceļu. Sojer, kur ir dodžs?

-    Nupat sasniedza simt desmit jūdžu ātrumu, Greja kungs, Sojers atbild.

Velns un elle! Mana sirds mežonīgi dauzās. Vai es varētu braukt ātrāk? Es nospiežu gāzes pedāli un traucos garām pārējām mašīnām.

-      Nozibini priekšējās gaismas, Kristjens pavēl, kad mums priekšā braucošais Ford Mustang nepavirzās malā.

-    Bet tas būs nepieklājīgi.

-    Tādā gadījumā esi nepieklājīga! viņš atcērt.

Jēzus, nomierinies taču! Kur ir priekšējo gaismu slēdzis?

-    Pavelc indikatoru uz savu pusi.

Es paklausu, un Mustang pavirzās, kaut gan vadītājs parāda man rupju žestu. Es pašaujos viņam garām.

-    Pats viņš ir nepieklājīgs, Kristjens noņurd un pievēršas man. Nogriezies uz Stjuarta ielas!

Klausos, priekšniek!

-    Mēs izmantosim Stjuarta ielas nobrauktuvi, Kristjens ziņo Sojeram.

-    Brauciet uz Eskalu.

Es palēninu gaitu, ielūkojos spoguļos, ieslēdzu pagrieziena signālu un pārsteidzoši viegli šķērsoju četras šosejas joslas, nobraucot lejā. Mēs dodamies uz dienvidiem pa Stjuarta ielu. Tā ir klusa, un mašīnu ir maz. Kur visi pazuduši?

-    Mums sasodīti paveicies ar satiksmes plūsmu. Bet tas nozīmē, ka ari dodžam paveicās. Turpini braukt, Ana. Ved mūs mājās.

-   Neatceros ceļu, es nomurminu. Doma, ka dodžs mums vēl joprojām seko, manī raisa paniku.

-    Uz dienvidiem. Turpini braukt, līdz likšu apstāties. Kristjens atkal šķiet satraukts. Es aiztraucos garām trim kvartāliem, bet Jeilas avēnijas luksoforā iedegas dzeltenā gaisma.

-    Brauc, Ana! Kristjens man uzkliedz. Es tik spēcīgi salecos, ka nospiežu gāzes pedāli, un mēs abi tiekam iemesti sēdeklī. Jau parādījusies sarkanā gaisma.

-    Viņš nogriežas uz Stjuarta ielas, Sojers ziņo.

-    Nepazaudē viņu, Lūk.

-    Lūk?

-    Tā vinu sauc.

/

Es paskatos uz Kristjenu un redzu, ka viņš uz mani lūkojas kā uz prātu zaudējušu. Skaties uz ceļu! viņš noskalda.

-    Lūks Sojers? es jautāju, nelikdamās manām viņa balss toni.

-    Jā! viņš aizkaitināts atcērt.

-    Ak tā. Kāpēc es to nezināju? Sojers pēdējās sešas nedēļas mani pavadījis uz darbu, bet es pat nezināju vina vārdu.

-    Taisnība, kundze, Sojers nosaka, mani iztrūcinādams, kaut gan runā tikpat rāmi un vienmuļi kā parasti. Objekts brauc pa Stjuarta ielu. Arvien palielinādams ātrumu.

-    Brauc, Ana. Pietiks pļāpāt, Kristjens noņurd.

-    Esam apstājušies pie pirmā Stjuarta ielas luksofora, Sojers ziņo.

-   Ana, griez šurp! Pasteidzies! Kristjens man uzsauc, norādidams uz stāvvietu Borena avēnijas dienvidu pusē. Es pagriežu stūri, un riepas nošvīkst pret asfaltu, mašīnai iebraucot pārpildītajā stāvvietā.

-    Apkārt! Ātri! Kristjeris sauc. Es braucu uz stāvvietas tālāko galu, cik ātri vien spēju, līdz no ielas mūs vairs nevar saskatīt. Tur, Kristjens norāda uz brīvu vietu. Nolādēts, viņš grib, lai iebraucu tajā!

-   Uz priekšu! viņš nepacietīgi pavēl, un es paklausu, nevainojami novietodama mašīnu. Tā droši vien ir vienīgā reize mūžā, kad man tas izdevies.

-     Mēs slēpjamies stāvvietā starp Stjuarta ielu un Borena avēniju, Kristjens ierunā telefonā.

-    Sapratu. Sojers izklausās aizkaitināts. Palieciet tur, mēs sekosim objektam.

Kristjens pagriežas un nopēta manu seju. Vai viss kārtībā?

-    Jā, es nočukstu.

Kristjens pasmīn. Dodža vadītājs mūs nedzird, starp citu.

Un es iesmejos.

-    Mēs braucam garām krustojumam, Greja kungs. Es redzu stāvvietu. Viņš pabraucis jums garām.

Mēs abi vienlaikus atviegloti atgāžamies sēdeklī.

-    Tu lieliski brauci, sieva. Kristjens maigi noglāsta manu vaigu, un es satrūkstas, jūtot šo pieskārienu. Tikai tagad es aptveru, ka esmu aizturējusi elpu, un izpūšu to.

-    Vai tas nozīmē, ka tu vairs nesūkstīsies par manām vadītājas prasmēm? es painteresējos. Kristjens smejas, atbrīvodamies no ilgi krātās spriedzes.

-    To es nevaru apsolīt.

-    Pateicos, ka ļāvi sēsties pie stūres. It īpaši šādos apstākļos. Es izmisīgi cenšos runāt jautri.

-    Varbūt tagad braukt vajadzētu man.

-     Patiesību sakot, nedomāju, ka šobrīd spēšu izkāpt un apmainīties ar tevi vietām. Manas kājas ir ļenganas kā želeja. Es piepeši sāku trīcēt un drebēt.

-    Vainojams adrenalīns, meitenīt, Kristjens nosaka. Tu visu paveici lieliski, tāpat kā vienmēr. Tu mani sajūsmini, Ana. Un nekad neliec man vilties. Viņš ar plaukstas virspusi maigi pieskaras manam vaigam, lūkodamies uz mani ar mīlas, baiļu un nožēlas pilnām acīm… tik daudz emociju vienlaikus… un viņa vārdi ir pēdējais piliens. No manas aizžņaugtās rīkles izlaužas viens vienīgs šņuksts, un es sāku raudāt.

-     nē, Anna, ne. Lūdzu, neraudi. Kaut gan mašīnā nav daudz vietas, Kristjenam izdodas pārvilkt mani pār rokasbremzi un nosēdināt sev uz ceļiem. Atglaudis manus matus no sejas, viņš skūpsta mani uz acim un vaigiem, un es apviju rokas viņam apkārt, klusi šņukstēdama viņam pie kakla. Kristjens ieslēpj degunu man matos un cieši apskauj mani, un mēs ilgi sēžam, klusēdami un turēdamies viens pie otra.

Mūs iztrūcina Sojera balss. Objekts palēninājis gaitu pie Eskalas. Viņš izpēta teritoriju.

-    Sekojiet viņam, Kristjens pavēl.

Es ar plaukstas virspusi noslauku degunu un dziļi ievelku elpu, mēģinādama nomierināties.

-     Izmanto manu kreklu. Kristjens noskūpsta mani uz deniņiem.

-    Piedod, es nomurminu, kaunēdamās par savām asarām.

-    Par ko? Nevajag justies vainīgai.

Es atkal noslauku degunu. Viņš satver mani aiz zoda un viegli noskūpsta uz lūpām. Kad tu raudi, tavas lūpas kļūst ļoti maigas, mana skaistā, drosmīgā meitene, viņš nomurmina.

-    Skūpsti mani vēl.

Kristjens sastingst, vienu roku uzlicis man uz muguras, bet otru uz dibena.

-    Skūpsti mani, es izdvešu un vēroju, kā viņš paver lūpas, spēji ievilkdams elpu. Pārliecies man pāri, viņš izņem telefonu no statīva un nosviež to uz vadītāja sēdekļa blakus manām sandalēs tērptajām kājām. Jau nākamajā mirklī viņa mute ir uz manējās, un viņš ievij labās rokas pirkstus man matos, lai es nekustētos, bet kreiso pieglauž manam vaigam. Viņa mēle ielaužas man starp lūpām, un es to uztveru ar prieku. Adrenalīns pārvēršas par iekāri, kas strāvo man cauri. Es pieglaužu abas plaukstas viņa sejai un laižu pirkstus pār viņa bārdas rugājiem, izbaudīdama sava vira garšu. Mana drudžainā atsaucība liek viņam dobji ievaidēties, un visi mani pavēderes muskuļi kaislē saspringst. Kristjens virza plaukstu lejup, skardams manu krūti, vidukli un dibenu. Es nedaudz pabīdos sānis.

-    Mm, viņš nosaka un aizelsies atraujas no manis.

-     Kas noticis? es klusi jautāju, vēl joprojām ar lūpām skardama viņa muti.

-    Ana, mēs esam Sietlas autostāvvietā.

-Un?

-    Šobrid man ļoti gribas tevi izdrāzt, un tu kusties uz manis… un man kļūst grūti savaldīties.

Šos vārdus dzirdot, es zaudēju kontroli pār savu iekāri, un visi muskuļi atkal saspringst.

-    Ņem mani. Es noskūpstu Kristjena mutes kaktiņu. Es viņu vēlos. Tūlīt pat. Straujais brauciens uzkarsējis manas asinis. Tas biedēja… un šīs bailes ir iekvēlinājušas manu libido. Kristjens atraujas un satumsušām acīm vēro mani, zemu nolaidis plakstiņus.

-Šeit? viņš aizsmacis jauta.

Man izkalst mute. Kā viņam izdodas mani uzbudināt ar vienu vienīgu vārdu? Jā. Es tevi gribu. Tagad.

Kristjens piešķiebj galvu un brīdi vēro mani. Pārdroša rīcība, sieva, viņš nočukst, kad jau šķietami pagājusi mūžība, un ciešāk satver manus matus, savīdams tos mezglā virs skausta. Viņš mani atkal skūpsta, šoreiz jau spēcīgāk. Otra plauksta slīd lejup pār dibenu līdz augšstilbam. Es saudzīgi paraustu viņa matus, kas atauguši garāki nekā parasti.

-    Man prieks, ka tev mugurā ir svārki, Kristjens nomurmina un, ieslidinājis roku zem maniem svārkiem, ko rotā zili un balti raksti, noglāsta ādu. Es atkal sakustos viņam uz ceļiem un dzirdu, cik spēji viņš ievelk elpu.

-     Nekusties, viņš noņurd un ar_plaukstu aptver manu kājstarpi; es nekavējoties sastingstu. īkšķis noglāsta klitoru, un man aizraujas elpa. Patīkamas sajūtas gluži kā strāva ieplūst dziļi, dziļi manī.

-     Mierīgi, Kristjens nočukst un vēlreiz mani noskūpsta, ar īkšķi vilkdams lokus uz plānajām, caurspīdīgajām mežģīņu biksītēm. Viņš nesteidzīgi ieslidina divus pirkstus aiz tām un iekļūst manī. Es ievaidos un virzu gurnus tuvāk viņa plaukstai.

-    Lūdzu, es čukstu.

-     Tu esi gatava, Kristjens saka, mokoši lēni virzīdams pirkstus manī iekšā un ārā. Vai pakaļdzīšanās tevi uzbudina?

-    Mani uzbudini tu.

Viņa lūpās atplaukst plēsīgs smaids, un viņš piepeši atrauj pirkstus. Iebīdījis roku man zem ceļgaliem, viņš negaidot paceļ mani un pagriež ar seju pret priekšējo stiklu.

-    Apsēdies jāteniski, viņš pavēl un saliek kājas kopā. Es paklausu, nolaizdama kājas uz grīdas abpus viņējām. Kristjens pārlaiž rokas pār maniem augšstilbiem lejup un augšup, paviīkdams manus svārkus.

-     Plaukstas uz maniem ceļgaliem, Ana. Pieliecies. Pacel gaisā savu burvīgo pēcpusi. Uzmanies, lai neapdauzītu galvu.

Oho! Mēs tiešām ļausimies savām dziņām atklātā stāvlaukumā! Es aši pārlaižu skatienu apkārtnei un nevienu neredzu, bet jūtu tīkama satraukuma tirpas pārskrienam pār muguru. Visiem pieejams stāvlaukums! Cik… pikanti! Kristjens sakustas zem manis, un es saklausu, kā viņš atvelk rāvējslēdzēju. Ar vienu roku apskāvis mani ap vidukli, viņš ar otru pabīda malā mežģīņu biksītes un ar vienu strauju kustību iekļūst manī.

-    Jā! es skaļi iesaucos, tiekdamās Kristjenam pretī, un viņš sakož zobus. Pacēlis roku man līdz kaklam, viņš satver to un izpleš pirkstus, pievelk mani tuvāk un pagrūž galvu tā, lai varētu noskūpstīt manu kaklu. Otru plaukstu viņš uzliek man uz gurna, un mēs sākam kustēties kopā.

Es atsperos pret grīdu, Kristjens grūžas man pretī, iekšā un ārā. Sajūta ir… Es skaļi ievaidos. Šādi viņš iekļūst ļoti dziļi. Ar kreiso plaukstu satvērusi rokas bremzi, es atbalstu otru pret durvīm. Kristjens satver zobos manu auss ļipiņu un pavelk to, gandrīz nodarīdams sāpes. Viņš cilā gurnus augšup lejup, un es viņam pieskaņojos, līdz esam atraduši ritmu, un viņš virza roku zem maniem svārkiem līdz vietai, kur sastopas augšstilbi, ar pirkstiem maigi skardams klitoru zem plānā biksīšu auduma.

-Jā!

-    Centies. Atri, viņš noņurd man pie auss, sakodis zobus. Mums jābeidz ātri, Ana. Un viņš uzspiež spēcīgāk.

-    Mmm! Es jūtu pirmos baudas priekšvēstnešus mostamies dziļi sevī.

-    Ļaujies, meitenīt, Kristjens aizelsies saka man pie auss. Es vēlos tevi dzirdēt.

Es atkal ievaidos un metos sajūtu virpuli, cieši aizmiegusi acis. Viņa balss pie manas auss, elpa uz kakla, baudas viļņi no vietām, kur viņš mani skar ar pirkstiem un ietiecas dziļi mani, un es vairs nespēju savaldīties. Mana miesa pārņem vadību, alkstot pēc ļaušanās.

-    Jā, Kristjens sten, un es uz brīdi atveru acis, lūkojoties uz mašīnas audekla jumtu, bet pēc brīža tās cieši aizmiedzu un beidzu.

-    Ana, Ana, viņš murmina, apbrīnas pārņemts, pirms apvij abas rokas man apkārt, vēl pēdējo reizi paceļ gurnus un sastingst, ļaudamies savai kulminācijai.

Kristjens ar degunu noglāsta manu žokli un maigi noskūpsta kaklu, vaigu, deniņus, bet es tikmēr guļu uz viņa, atbalstījusi galvu pret viņa kaklu.

-    Vai atbrīvojies no spriedzes, sieva? Kristjens atkal ar zobiem satver manu auss ļipiņu un pavelk to. Mans augums ir izsmelts, pilnīgi iztukšots, un es ieņaudos, juzdama, kā viņš smaida.

-     Manējā pilnīgi noteikti ir pagaisusi, viņš nosaka, pabīdīdams mani nostāk. Vai esi zaudējusi valodu?

-    Jā, es noņurdu.

-    Tu esi sasodīti miesaskāra būtne, vai ne? Man nebija ne jausmas, ka tev patīk sekss vietās, kur to redz citi.

Es izbijusies pieceļos sēdus, un Kristjens saspringst. Neviens mūs nenovēro, vai ne? Es satraukta pētu stāvlaukumu.

-     Vai tu domā, ka es ļautu kādam redzēt savu sievu orgasma brīdī? Kristjens mierinādams noglāsta man muguru, bet viņa balsī ieskanas kaut kas tāds, ka es nodrebinos. Pagriezusies pret viņu, es šķelmīgi pasmaidu.

-    Sekss mašīnā! es lepni paziņoju.

Kristjens pasmaida un atglauž matu šķipsnu man aiz auss. Dosimies mājās. Es sēdīšos pie stūres.

Viņš atver durvis, lai es varētu izkāpt pirmā. Nostājusies pie mašīnas, es pametu skatienu atpakaļ un redzu, ka Kristjens aši aizvelk rāvējslēdzēju, pirms seko man un satver durvis, ļaudams man apsēsties. Gariem soļiem apgājis mašīnai apkārt, viņš iekārtojas pie stūres, sameklē telefonu un piezvana.

-     Kur ir Sojers? viņš skarbi vaicā. Un dodžs? Kāpēc Sojers nav pie tevis?

Kristjens uzmanīgi klausās, ko atbild Raiens (es vismaz pieņemu, ka tas ir viņš).

-    Sieviete? Kristjens pārsteigts izdveš. Nepazaudē viņu. Beidzis sarunu, Kristjens pievēršas man.

Mašīnu vadīja sieviete? Kas tā varētu būt? Elina? Leila?

-    Dodžam pie stūres bija sieviete?

-     Tā izskatās, viņš klusi apstiprina un pārskaities sakniebj lūpas. Brauksim mājās, viņš nomurmina un iedarbina mašīnu. Dzinējs ierēcas, un Kristjens veikli brauc atmuguriski.

-     Kur ir… mmm, objekts? Un ko tas vispār nozīmē? Izklausās dīvaini.

Kristjens pasmīn; mēs izbraucam no stāvvietas un atgriežamies uz Stjuarta ielas.

-    Tā tiek apzīmēts izsekojamais. Raiens reiz strādāja FIB.

-    FIB?

-    Nemaz nejautā. Kristjens papurina galvu. Ir acīmredzams, ka viņš iegrimis pārdomās.

-    Nu labi, kur ir šis sieviešu dzimtes objekts?

-    Uz 1-5 lielceļa. Brauc dienvidu virzienā. Viņš norūpējies palūkojas uz mani.

Oho! Dažu sekunžu laikā Kristjens paguvis būt kaislīgs, rāms un trauksmes pilns. Es noglāstu viņa augšstilbu, laiski vilkdama pirkstus augšup pa džinsu iekšpusi, un ceru uzlabot viņa noskaņojumu. Kristjens ar vienu roku atlaiž stūri un aptur manu plaukstu.

-     Nē, viņš nosaka. Esam jau gandrīz klāt. Tu droši vien nevēlies, lai iekļūstam negadījumā triju kvartālu attālumā no mājām. Viņš paceļ manu plaukstu pie lūpām un noskūpsta rādītājpirkstu, tādējādi mīkstinādams atraidījumu. Savaldīgs, rāms, valdonīgs… Mans Kristjens. Un viņam pirmo reizi pēdējā laikā izdevies likt man justies kā nerātnam bērnam. Es atrauju roku un brīdi sēžu klusēdama.

-    Sieviete?

-     Tā izskatās. Kristjens nopūšas, iebrauc Eskalas pazemes stāvvietā un ievada piekļuves kodu drošības panelī. Vārti atveras, un viņš prasmīgi novieto mašīnu tai atvēlētajā nodaļījumā.

-    Man patīk ši mašīna, es nomurminu.

-    Man arī. Un man patika tas, kā to vadīji… un nesadragāji.

-    Drīksti man tadu uzdāvināt dzimšanas diena. Es pavīpsnāju.

Kristjens izbrīnīts paver muti un vēro, kā es izkāpju no mašīnas.

-    Baltu, protams, es piebilstu, plati smaidīdama.

Arī viņa lūpās atplaukst smaids. Anastasija Greja, tu vienmēr mani pārsteidz.

Es aizveru durvis un apeju mašīnai apkārt, gaidīdama Kristjenu. Viņš graciozi izkāpj, pievērsis man savu īpašo skatienu… to, kas uzrunā kaut ko dziļi slēptu manī. Es šo skatienu lieliski pazīstu. Nostājies man pretī, viņš pieliecas un nočukst: Tev patīk mašīna. Man patīk mašīna. Esmu tevi izdrāzis tajā… varbūt tagad vajadzētu pamēģināt uz tās.

Man aizraujas elpa… un stāvvietā iebrauc elegants BMW sudraba krāsā. Kristjens satraukts uz to palūkojas, bet jau nākamajā mirklī viņa skatienā uzplaiksni aizkaitinājums, un viņš viltīgi uzsmaida man.

-    Izskatās, ka neesam vieni. Iesim! Viņš satver manu roku un dodas uz lifta pusi. Kamēr gaidām, mums blakus nostājas BMW vadītājs. Viņš ir jauns un ģērbies vienkārši; garie, tumšie mati ir sakārtoti pakāpeniskā griezumā. Puisis izskatās pēc kāda plašsaziņas lidzekļa darbinieka.

-     Labdien! viņš sasveicinās, mums sirsnīgi uzsmaidīdams.

Kristjens apliek roku man apkārt un pieklājīgi pamāj.

-    Es nupat ievācos. Sešpadsmitajā dzīvoklī.

-    Sveiki! Es atbildu uz viņa smaidu. Puisim ir patīkamas, brūnas acis.

Lifta durvis atveras, un mēs visi ieejam iekšā. Kristjens bezkaislīgi uzlūko mani.

-    Jūs esat Kristjens Grejs, jauneklis ierunājas.

Kristjens saspringts pasmaida.

-    Mans vārds ir Noa Logans. Kaimiņš pastiepj roku, un Kristjens to negribīgi paspiež. Kurš stāvs? Noa jautā.

-    Man jāievada kods.

-    Ak tā!

-    Augšējais dzīvoklis.

-    saprotu. Noa plati smaida. Protams. Viņš nospiež astotā stāva pogu, un durvis aizveras. Jūs droši vien esat Greja kundze?

-    Jā. Es pieklājīgi pasmaidu, un mēs sarokojamies. Noa nedaudz piesarkst un skatās uz mani mazliet ilgāk, nekā vajadzētu. Arī es pietvīkstu, un Kristjena apskāviens kļūst ciešāks.

-    Kad jūs pārvācāties uz šejieni? es jautāju.

-    Iepriekšējā nedēļas nogalē. Māja ir lieliska.

Iestājas neveikls klusums, pirms lifts apstājas Noa stāvā.

-    Bija patīkami ar jums abiem iepazīties, viņš atvieglots nosaka un iziet ārā. Durvis viņam aiz muguras klusi aizveras. Kristjens ievada nepieciešamo kodu, un lifts atkal ceļas augšup.

-    Jauks puisis, es nomurminu. Vēl nekad neesmu sastapusi kādu no kaimiņiem.

Kristjens sarauc pieri. Man tas patīk.

-    Tikai tāpēc, ka esi vientuļnieks. Man Noa šķita diezgan sirsnīgs.

-    Vientuļnieks?

-    Jā. Iestrēdzis savā ziloņkaula tornī, es rāmi paskaidroju. Kristjens uzjautrināts savelk lūpas.

-     Mūsu ziloņkaula torni. Un tev, sieva, laikam uzradies jauns pielūdzējs.

Es paceļu skatienu pret griestiem. Kristjen, tu laikam visus uzskati par pielūdzējiem.

-    Vai tu nupat izbolīji acis?

Mana sirds iepukstas straujāk. Protams, es nočukstu, balsij nedaudz aizķeroties.

Kristjens piešķiebj galvu, acīm gailot, un viņa sejā vienlaikus jaušas augstprātība un uzjautrinājums. Kā man uz to atbildēt?

-     Vēlams, vardarbīgi.

Viņš samirkšķina acis, mēģinādams slēpt pārsteigumu. Vardarbīgi?

-    Jā, lūdzu.

-    Tu gribi vēl?

Es lēni paloku galvu. Lifta durvis atveras, un mēs esam

mājās.

-    Cik vardarbīgi? Kristjens klusi jautā, acīm satumstot.

Es tikai lūkojos uz viņu un neatbildu. Viņš uz mirkli piever acis, satver mani aiz rokas un ievelk priekšnamā.

Kad ieskrienam dzīvoklī, tur jau stāv Sojers, gaidpilni uzlūkodams mūs.

-Sojer, es pieņemšu ziņojumu pēc stundas, Kristjens nosaka.

-    Labi, kungs. Sojers pagriežas un ieiet Teilora kabinetā.

Mums ir stunda laika!

Kristjens pievērš skatienu man. Tātad vardarbīgi?

Es pamāju.

-    Tev paveicies, sieva. Šodien esmu gatavs izpildīt tavus lūgumus.

6. NODAĻA

-    Vai tev jau ir kaut kas padomā? Kristjens klusi jautā, cieši vērodams mani. Es paraustu plecus, piepeši satraukta un aizelsusies. Nezinu, kas vainojams pakaļdzīšanās, adrenalīns, sliktais noskaņojums, kas mani bija pārņēmis iepriekš… Es nesaprotu iemeslu, tomēr vēlos šo piedzīvojumu. Ļoti vēlos. Kristjena sejā pavid mulsums. Pikantas spēles? viņš jautā, un viņa balss līdzinās glāstam.

Es pamāju, juzdama, ka vaigos iekvēlojas sārtums. Kāpēc manī modies kauns? Mēs abi kopā esam bieži ļāvušies erotiskām nodarbēm. Viņš galu galā ir mans vīrs! Vai es kaunos tāpēc, ka to vēlos un baidos atzīties? Zemapziņa mani pārmetoši uzlūko. Nedomā tik daudz!

-    Carte blanche? Kristjens čukst un vēro mani, it kā mēģinādams nolasīt domas.

Interesanti, kas ietilpst šajā carte blanche? Jā, es satraukta nomurminu, nokļuvusi tvīksmīga nemiera varā. Viņa lūpās nesteidzīgi atplaukst seksīgs smaids.

-    Nāc līdzi, viņš mani aicina, paraudams uz kāpņu pusi. Viņa nodomi ir nepārprotami. Rotaļu istaba!

Kāpņu augšgalā viņš atlaiž manu roku un atslēdz rotaļu istabas durvis. Pie atslēgas pielikts piekariņš ar uzrakstu "JĀ", ko es viņam nesen uzdāvināju.

-    Lūdzu, sieva, viņš nosaka un plaši atver durvis.

Rotaļu istabā valda tīkami pazīstams aromāts āda, koks

un tīrīšanas līdzeklis. Es nosarkstu, jo apzinos, ka Džonsas kundze mūsu medusmēneša laikā bijusi šeit un visu spodrinājusi. Kad ienākam, Kristjens ieslēdz nespodro, liego gaismu, kas apspīd tumši sarkanās sienas. Es vēroju savu vīru, piesātinātas un kvēlas kaisles pārņemta. Ko viņš tagad daris? Viņš aizslēdz durvis un pagriežas, domigi vēro mani un pēc brīža uzjautrināts pašūpo galvu.

-    Ko tu vēlies, Anastasija? viņš piesardzīgi jautā.

-    Tevi, es izdvešu.

Kristjens pavīpsnā. Mani tu jau esi dabūjusi. Tajā brīdī, kad iekriti manā kabinetā.

-    Nu, tad pārsteidz mani, Grej.

Viņš savelk lūpas smaidā, kas vēstī par apslāpētu jautrību un daudzsološu miesaskāri. Kā vēlies, sieva. Viņš sakrusto rokas virs krutim un pieliek pirkstu pie mutes, mani vērodams. Sāksim ar to, ka atbrīvosim tevi no visām drēbēm. Paspēris soli uz priekšu, viņš satver manas īsās audekla jaciņas apakšmalu, paver to un nogrūž man pār pleciem. Jaka nokrīt uz grīdas, un Kristjens satver manu melno blūzi.

-    Pacel rokas.

Es paklausu, un viņš mani izģērbj. Pieliecies tuvāk, viņš maigi noskūpsta mani uz lūpām, un viņa acis mirdz valdzinošs iekāres un mīlestības apvienojums. Blūze nokļūst uz grīdas blakus jakai.

-     Ņem, es nočukstu, nemierīgi uzlūkodama savu vīru, un sniedzu viņam matu gumiju, ko biju aplikusi ap plaukstas locītavu. Kristjens sastingst un nedaudz iepleš acis, bet viņa sejas izteiksme neko nepauž. Pēc brīža viņš pieņem gumiju.

-    Pagriezies, viņš pavēl.

Es atvieglota pasmaidu un nekavējoties paklausu. Izskatās, ka šo nelielo problēmu esam atrisinājuši. Kristjens saņem manus matus kopā, ātri tos sapin un nostiprina ar gumiju. Viņš parauj bizi, un es atliecu galvu.

-     Prātiga doma, sieva, viņš iečukst man ausī un viegli iekožas ļipiņā. Pagriezies un novelc svārkus. Ļauj, lai tie nokrīt uz grīdas. Viņš atkāpjas, un es pagriežos pret viņu. Lūkodamās Kristjenam acīs, es atpogāju svārkus un pavelku lejup rāvējslēdzēju. Kuplie svārki noslīd lejup un izplājas man pie kājām.

-     Izkāp ārā, Kristjens nosaka. Es speru soli viņam tuvāk, un viņš, veikli nometies uz ceļiem, satver manas labās kājas potīti. Kamēr viņš prasmīgi atsprādzē sandales, es ar vienu roku atbalstos pret sienu zem tapām, uz kurām reiz

bija pakarinātas pātagas, stibas un lāpstiņas. Palikusi tikai pletne un jātnieka pātaga. Es ziņkāri nopētu abus priekšmetus. Vai viņš izmantos šos? /

Kristjens apsēžas uz papēžiem, mani vērodams; viņš man noāvis kurpes, un tagad man mugurā ir tikai mežģīņu krūšturis un biksītes. Uz tevi ir patīkami skatīties, sieva. Viņš spēji izslējās, satver mani ap gurniem un pievelk sev klāt, ieslēpdams degunu man starp kājām. Tu smaržo pēc sevis, manis un seksa, viņš nosaka, strauji ievilkdams elpu. Reibinoši. Viņš noskūpsta mani caur plāno audumu, un es notrīsu, vina vārdu aizkustināta. Šķiet, ka it viss mani izkūst. Kristjens ir sasodīti… nerātns. Paņēmis manas drēbes un sandales, viņš veikli pieceļas kājās, kustēdamies ar sportista cienīgu grāciju.

-     Nostājies pie galda, viņš rāmi nosaka, pamādams tā virzienā, un pagriezies pieiet pie noslēpumainās lādes. Aši paraudzījies uz mani, viņš pavīpsnā. Skaties uz sienu, Kristjens pavēl. Tādējādi tu nezināsi, kas man padomā. Mans pienākums ir izpatikt, sieva, un tu gribēji pārsteigumu.

Es novēršos, bet uzmanīgi klausos; mana dzirde piepeši kļuvusi ārkārtīgi smalka. Kristjenam padodas modināt manī cerību, uzkurināt iekāri… likt man gaidīt. Es dzirdu, kā viņš noliek manas kurpes un laikam arī drēbes uz lādes; pēc tam viņa kurpes noklaudz, nomestas uz grīdas viena pēc otras. Hmm… man patīk baskājains Kristjens. Pēc mirkļa es dzirdu, kā viņš atrauj atvilktni.

Rotaļlietas! Mmm, kā man patīk šī neziņa! Atvilktne tiek aizvērta, un es elpoju straujāk. Kā gan šī necilā skaņa spēj pārvērst mani par drebošu nervu čupiņu? Neko nesaprotu. Atskaņotājs klusi iešņācās, un es nojaušu, ka gaidāms muzikāls pavadījums. Ieskanas sērīgas, pieklusinātas klavieru skaņas. Es nepazīstu šo melodiju. Drīz klavierēm piebalso elektriskā ģitāra. Kas tas ir? Vīrieša balss runā par nebaidīšanos no nāves, es tik tikko spēju izšķirt vārdus.

Kristjens nesteigdamies tuvojas man, basajām pēdām plīkšķot pret koka grīdu. Es sajūtu viņu sev aiz muguras, un atskan žēlabaina sievietes balss.

-    Tātad tu vēlies vardarbību, sieva? Kristjens klusi vaicā man pie kreisās auss.

-    Hmm.

-    Tev man jāpavēl rimties, ja vairs nespēsi izturēt. Tiklīdz dzirdēšu pavēli, es visu pārtraukšu. Vai saproti?

-Jā.

-    Tev jaapsola.

Es spēji ievelku elpu. Kas viņam, nolāpīts, ir padomā? Apsolu, es satraukta nomurminu, atcerējusies Kristjena vārdus: Negribu tev nodarīt sāpes, bet ļoti labprāt parotaļātos.

-     Malacis. Viņš pieliecas, noskūpsta manu kailo plecu, aizāķē pirkstu aiz krūštura lencītes un novelk zem tās līniju pār manu ādu. Es tik tikko apslāpēju vaidu. Kā viņam izdodas pat nieka pieskārienu padarīt tik erotisku?

-    Velc nost, Kristjens iečukst man ausī. Es steigšus paklausu, un krūšturis nokrīt uz grīdas.

Viņš laiž plaukstas man pār muguru, iebīda abus īkšķus aiz biksīšu malas un noslidina tās lejup.

-     Izkāp, viņš pavēl. Ari šoreiz es paklausu un izkāpju no biksītēm. Viņš noskūpsta mani uz dibena un pieceļas.

-    Es tev aizsegšu acis, lai visas izjūtas būtu spēcīgākas. Viņš uzliek man uz acīm masku, un pasaule iegrimst tumsā. Dziedātāja nesakarīgi vaid, papildinādama sērīgo, izjusto melodiju.

-     Pieliecies un apgulies uz galda, Kristjens klusi nosaka. Nekavējies.

Es nevilcinādamās pārliecos pār galda malu un ar visu ķermeņa augšdaļu atbalstos pret gludi nopulēto koku, piespiezdama seju pie cietās virsmas. Tā ir vēsa un nedaudz smaržo pēc bišu vaska ar citrona aromātu.

-    Izstiep rokas un pieķeries pie tālākās malas.

Mmm… Es ar abām plaukstām satveru galdu. Tas ir plats, tāpēc manas rokas ir plati ieplestas.

-    Ja palaidīsi galdu vaļā, es tevi nopēršu. Vai saprati?

-Jā-

-    Vai tu velies, lai es tevi noperu, Anastasija?

Visi mani muskuļi, kas atrodas zem jostasvietas, saldkaisli saspringst. Es apjaušu, ka to vēlos jau kopš pusdienām, kad Kristjens man piedraudēja, un ne pakaļdzīšanās, ne mīlēšanās pēc tam nav spējusi apmierināt manas alkas.

-    Jā, es aizsmakusi nočukstu.

-    Kāpēc?

Vai tiešām nepieciešams kāds iemesls? Es paraustu plecus.

-    Runā, viņš aicina.

-     Mmm…

Un piepeši viņš man spēcīgi uzsit pa dibenu.

-    Au! es iesaucos.

-    Klusē.

Kristjens maigi paberzē vietu, pa kurvi nupat iesita. Noliecies man pāri tā, ka gurni iespiežas man pēcpusē, viņš uzspiež skūpstu starp lāpstiņām un laiž lūpas pār manu muguru. Viņš ir novilcis kreklu, tāpēc krūšu matiņi kutina manu ādu, bet piebriedušais loceklis, raupjā džinsa auduma slēpts, tiecas man pretī.

-    Paver kājas, Kristjens pavēl.

Es ieplešu kājas.

-    Platāk.

Es iestenējusies paklausu.

-     Laba meitene, Kristjens nosaka. Viņš ar pirkstu velk līniju lejup pār manu muguru un dibena vaigiem, pieskardamies ānusam, kas instinktīvi saraujas.

-    Šeit mēs nedaudz izklaidēsimies, viņš nočukst.

Oho!

Pirksts turpina ceļu pār starpeni un nesteidzīgi ieslīd manī.

-    Tu jau esi mitra, Anastasija. Vai tās ir atskaņas no mūsu iepriekšējā piedzīvojuma? Vai arī kaut kas pavisam jauns?

Es ievaidos, un viņš bridi virza pirkstu iekšā un ārā, sagādādams izjūtas, kas liek man tiekties pretī viņa plaukstai.

-    Mmm, Ana, man šķiet, ka atbilde ir abējādi. Man šķiet, ka tev patīk būt šeit, šādā pozā. Kad tu piederi man.

Jā… ak Dievs, jā. Viņš atrauj roku un vēlreiz spēcīgi uzšauj man pa dibenu.

-    Runā, viņš aizsmacis mani mudina.

-    Jā, jā, es elsoju.

Kristjens atkal man iesit, un es iekliedzos, pirms viņš ieslidina manī divus pirkstus un nekavējoties tos izvelk. Izmantodams manas maksts mitrumu kā lubrikantu, viņš ieberzē to apkārt ānusam.

-   Ko tu darīsi? es aizelsusies jautāju. Vai viņš… vai viņš iekļūs tur?

-    Ne to, kas tev padomā, Kristjens mani mierina. Es ļ.iu teicu, Ana, ka mēs virzīsimies soli pa solim. Es dzirdu, ka no tūbiņas tiek izspiests šķidrums, un viņa pirksti atkal masē mani tur, uzklājot lubrikantu. Bailes cīnās ar sajūsmu, ko rada nezināmais, un es notrīsu. Viņš man atkal iesit, šoreiz zemāk, trāpīdams pa kājstarpi. Es ievaidos. Ir tik… labi!

-     Nekusties, Kristjens brīdina, Un nepalaid vaļā galdu.

-    Aha.

-    Šis ir lubrikants. Viņš uzziež to vēl nedaudz. Es cenšos nekustēties, bet sirds strauji, nevienmērīgi pukst, un mani caurstrāvo vienlaikus iekāre un bailes.

-     Ana, es jau sen vēlos mesties šajā piedzīvojumā kopā ar tevi.

Es iestenos un jūtu kaut ko vēsu un metālisku pieskārāmies manam mugurkaulam.

-     Esmu tev sagatavojis nelielu dāvanu, Kristjens nočukst.

Manu gara acu priekšā parādās aina no reizes, kad viņš man izrādīja savu kolekciju. Nevar būt! Anālais aizbāznis. Kristjens novelk ar to līniju starp maniem dibena vaigiem.

Mmm…

-    Es to ļoti lēni ievirzīšu tevī iekšā.

Saldkaislu gaidu un izbīļa pāriiemta, spēji ievelku elpu.

-    Vai sāpēs?

-     Nē, meitenīt. Tas nav liels. Kad rotaļlieta būs tevī, es tevi spēcīgi izdrāzīšu.

Man tik tikko izdodas nesabrukt. Kristjens noliecas pār mani un atkal noskūpsta starp lāpstiņām.

-    Vai esi gatava? viņš čukst.

Gatava? Vai esmu gatava kaut kam tādam?

-    Jā, es klusi nomurminu, jūtot, ka mute izkaltusi. Kristjens atkal ar pirkstu velk līniju pār manu dibenu un starpeni, pirms ieslidina pirkstu manī. Izrādās, tas ir īkšķis. Viņš ar plaukstu aptver manu kājstarpi un saudzīgi noglāsta klitoru. Es ievaidos, baudīdama sajūtas. Nepārtraucis šīs burvīgās kustības, Kristjens uzmanīgi un lēni iebīda auksto aizbāzni manī.

-    Au! es skaļi ievaidos, šis svešādās sajūtas iztrūcināta, un muskuļi iebilst pret šādu ielaušanos. Kristjens apļo īkšķi manī un iegrūž rotaļlietu vēl dziļāk; tā virzās pavisam brīvi, un es nezinu, kas vainojams varbūt esmu pārāk uzbudināta, varbūt viņš novērsis manu uzmanību ar saviem prasmīgajiem pirkstiem, bet mans augums to pieņem. Priekšmets ir smags… un nepierasts… tur!

-    Jā, meitenīt.

Un es sajūtu… tur, kur man pieskaras viņa īkšķis… un aizbāznis spiež uz… o, jā… Viņš nesteidzīgi pagriež rotaļlietu, un no manas mutes izlaužas stiepts vaids.

-    Kristjen, es nomurminu, pārvērzdama viņa vārdu par nesakarīgu mantru, un pamazām pielāgojos jaunajām sajūtām.

-     Laba meitene, viņš nosaka un laiž brīvo plaukstu lejup man pār sāniem līdz gurnam. Viņš nesteidzīgi izvelk īkšķi, un es dzirdu pazīstamo skaņu, kad tiek atvilkts rāvējslēdzējs. Satvēris mani aiz abiem gurniem, viņš pierauj mani sev tuvāk, un es ieplešu kājas vēl platāk. Viņa pēdas skar manējās. Nelaid vaļā galdu, Ana, viņš brīdina.

-    Jā, es izdvešu.

-     Tātad vardarbīgi? Saki man, ja kļūst pārāk grūti. Vai saprati?

-    Jā, es čukstu, un viņš ietriecas mani, vienlaikus vilkdams mani sev tuvāk. Aizbāznis ieslīd dziļāk…

-    Au! es iesaucos.

Kristjens sastingst, elpodams straujāk, un es velku gaisu plaušās tikpat steidzīgi kā viņš, pūlēdamās apjaust visu notiekošo: kairo piepildījuma sajūtu, vilinošo apziņu, ka daru kaut ko aizliegtu, erotisko baudu, kas izplūst uz āru no manām dzīlēm. Viņš saudzīgi pavelk aizbāzni.

O, jā… Es ievaidos un dzirdu, kā Kristjens strauji ievelk elpu; skaņā jaušama tīra, nepārprotama bauda, un tā uzkarsē manas asinis. Vai es jebkad esmu jutusies tik neķītra, tik…?

-    Vēlreiz? viņš čukst. -Jā.

-     Necelies no galda, viņš pavel, nedaudz atraujas un atkal ietriecas mani.

Jā… tieši šo es gribēju. Jā, es stenu.

Kristjens kāpina tempu, elpodams skaļāk, un kustas arvien dedzīgāk.

-   Ana, viņš izdveš un satver aizbāzni, nesteidzīgi to pavilkdams ārā un iebīdīdams iekšā. Sajūta ir neaprakstāma, un man šķiet, ka es tūlīt zaudēšu samaņu uz galda. Viņš ne reizi nesajauc ritmu, iegūdams mani vēl un vēl, kustēdamies manī strauji un spēcīgi, līdz es jūtu muskuļus saspringstam.

-    Velns! es ievaidos, gatavodamās ļauties orgasmam.

-    Jā, meitenīt, Kristjens sten.

-    Lūdzu! es iesaucos un pat nezinu, ko vēlos lai viņš rimstas, lai nekad nerimstas, lai vēlreiz pavelk aizbāzni. Mana miesa saspringst arvien vairāk, aptverot gan Kristjena locekli, gan rotaļlietu.

-    Tieši tā, viņš izdveš un spēcīgi uzsit man pa dibenu, un es beidzu vēl un vēl, es krītu un virpuļoju, itin viss mani pulsē, un Kristjens saudzīgi izvelk aizbāzni.

-   Jā! es iekliedzos, un Kristjens, satvēris manus gurnus, skaļi sasniedz savu kulmināciju, neļaujot man pakustēties.

Sieviete vēl joprojām dzied. Kristjens šajā istabā vienmēr uzliek mūziku atkārtošanas režīmā. Dīvaini. Esmu ieritinājusies sava vīra skavās viņam uz ceļgaliem, mūsu kājas savijušās kopā, bet mana galva balstās uz viņa krūtīm. Mēs guļam uz rotaļu istabas grīdas pie galda.

-    Laipni lūdzu atpakaļ pasaulē, Kristjens nosaka un noņem man masku. Es samirkšķinu acis, pielāgodamās blāvajai gaismai. Satvēris mani aiz zoda, Kristjens maigi noskūpsta mani uz lūpām, satraukti lūkodamies man acis. Es paceļu roku un noglāstu viņa vaigu, un viņš pasmaida.

-    Vai es izpildīju uzdevumu? viņš uzjautrināts painteresējas.

Es saraucu pieri. Uzdevumu?

-    Tu gribēji kaut ko vardarbīgu, viņš saudzīgi atgādina.

Es pasmaidu, gluži vienkārši nespēdama savaldīties. Jā.

Tev viss lieliski izdevās…

Kristjens sarauc uzacis un atbild uz manu smaidu. Ļoti priecājos, to dzirdot. Šobrīd tu izskaties lieliski izdrāzta un ļoti skaista. Viņš ar garajiem pirkstiem noglāsta manu vaigu.

-    Tā ari jūtos, es apmierināta nomurrāju.

Kristjens pieliecas un maigi noskūpsta mani; viņa lūpas ir patīkamas, siltas un padevīgas. Tu nekad man nesagādā vilšanos. Viņš atraujas un vēro mani. Kā tu jūties? Viņa balsī ieskanas rūpes.

-     Labi, es nomurminu, koši pietvīkdama. Lieliski izdrāzta. Es kautri pasmaidu.

-    Sieva, tev ir šausmīgi nerātna mēle. Kristjens tēlo, ka ir apvainojies, bet es saklausu viņa balsī uzjautrinājumu.

-    Tāpēc, ka esmu precēta ar šausmīgi nerātnu puisi, Grej.

Viņa seja atplaukst burvīgi muļķīgā smaidā, un es nespēju uz to neatbildēt. Man prieks, ka tu ar viņu apprecējies, Kristjens nosaka. Satvēris manu bizi, viņš paceļ to pie lūpām un bijīgi noskūpsta, acīm mīlestībā starojot. Kā gan iespējams pretoties šādam vīrietim?

Es pasniedzos pēc viņa kreisās plaukstas un uzspiežu skūpstu uz laulību gredzena vienkāršas platīna stīpiņas, kādu nēsāju arī es. Mans, es nočukstu.

-    Tavs, Kristjens piekrīt. Viņš apvij roku man apkārt un iegremdē degunu manos matos. Vai vēlies, lai sagatavoju tev vannu?

-    Hmm. Tikai tad, ja man pievienosies.

-    Labi, viņš nosaka. Nolicis mani stāvus uz grīdas, viņš pieceļas ari pats. Viņam kājās vēl joprojām ir džinsi.

-    Vai tu uzvilksi savus… hmm… otrus džinsus?

Kristjens samulsis rauc pieri. Kādus otrus?

-    Tos, ko mēdzi nēsāt šeit.

-    Tos džinsus? Viņš apjucis samirkšķina acis.

-    Tu tajos izskaties ļoti iekārojams.

-    Vai tiešām?

-    Jā. Sasodīti iekārojams.

Viņš kautri pasmaida. Tevis dēļ, sieva, varbūt tos arī uzvilkšu. Viņš pieliecies noskūpsta mani un paķer no galda nelielo bļodu, kurā ielikts aizbāznis, lubrikanta tūbiņa, acu maska un manas biksītes.

-    Kurš tīra rotaļlietas? es jautāju, kopā ar Kristjcnu pieiedama pie lādes.

Viņš izbrīnīts uzlūko mani, it kā nesaprastu jautājumu. Es. Un Džonsas kundze.

-    Kā, lūdzu?

Viņš pamāj, izskatīdamies vienlaikus uzjautrināts un nokaunējies, pirms izslēdz mūziku. Nu… hmrn…

-    Iepriekš to darīja tavas Pakļautās? es pabeidzu teikumu viņa vietā, un viņš atvainodamies parausta plecus.

-    Ņem. Kristjens pasniedz man savu kreklu, un es to uzvelku, ievīstīdamās audumā. Tas vēl glabā viņa smaržu, un visas bažas par aizbāžņa mazgāšanu pagaist. Viņš atstāj mantas uz lādes un, satvēris manu roku, atslēdz rotaļu istabas durvis. Mēs nokāpjam lejā, un es padevīgi sekoju savam vīram.

Nemiers, nelāgais noskaņojums, satraukuma trīsas, bailes un adrenalīna uzpludi pakaļdzīšanās laikā tas viss ir nozudis. Es esmu pilnīgi rāma, piesātinājusies un mierīga. Kad ieejam vannasistabā, es skaļi nožāvājos un izstaipos, beidzot pilnīgi apmierināta ar sevi.

-    Kas noticis? Kristjens jautā, pagriezdams krānu.

Es papurinu galvu.

-     Runā, viņš klusi lūdz un ielej ūdenī eļļu ar jasmīnu aromātu. Istabu piepilda patīkama, jutekliska smarža.

Es piesarkstu. Man tikai ir labāk.

Kristjens pasmaida. Tevi šodien bija pārņēmis savāds noskaņojums, sieva. Viņš pieceļas un ievelk mani apskāvienā. Es zinu, ka tu raizējies par nesenajiem notikumiem. Man ļoti žēl, ka esi tajos iesaistīta. Nezinu, kas vainojams; varbūt kāds bijušais darbinieks vai sāncensis pūlas atriebties. Ja manis dēļ ar tevi notiktu kaut kas slikts… Viņa balss izdziest līdz sāpju pilnam čukstam. Es apviju rokas viņam apkārt.

-    Ja nu kaut kas notiktu ar tevi, Kristjen? es beidzot paužu savas bailes vārdos.

Viņš lūkojas uz mani. Mēs visu noskaidrosim. Labi, velc kreklu nost un kāp vannā.

-    Vai tev nav jārunā ar Sojeru?

-    Sojers pagaidīs. Kristjens sakniebj lūpas, un mani pārņem žēlums pret miesassargu. Kā viņam izdevies saniknot manu vīru?

Kristjens palīdz man atbrīvoties no krekla un sarauc pieri, ieraudzījis manas krūtis. Uz tām vēl ir gandrīz pagaisušie zilumi no mīlas kodumiem, ko viņš man sagādāja medusmēneša laikā, bet es nolemju šoreiz viņu par tiem neķircināt.

-    Interesanti, vai Raiens panāca dodžu?

-     Mēs to noskaidrosim pēc vannas. Kāp iekšā. Viņš sniedz man roku. Es nostājos karstajā, smaržīgajā ūdenī un piesardzīgi apsēžos.

-    Au! Dibens nedaudz smeldz, un karstais ūdens liek man sarauties.

-     Mierīgi, Ana, Kristjens mani brīdina, bet jau nākamajā mirklī nepatīkamās sajūtas pagaist.

Viņš izģērbjas un iekāpj man aiz muguras, pievilkdams mani sev pie krūtīm. Es iekārtojos viņam starp kājām, un mēs apmierināti, laiski guļam karstajā ūdenī. Es zīmēju līnijas viņam uz kājām, un viņš saudzīgi burza manu bizi.

-    Mums jāpārrunā jaunās mājas celtniecības plāni. Vēlāk šajā vakarā, labi?

-    Protams. Tā sieviete atgriezīsies. Mana zemapziņa atrauj skatienu no Dikensa kopoto rakstu trešā sējuma un sarauc pieri. Es viņai piekrītu. No manām lūpām izlaužas nopūta. Diemžēl Džias Mateo veidotais projekts ir brīnišķīgs.

-    Man jāsagatavojas darbam, es nočukstu.

Kristjens sastingst. Tu zini, ka tev nav jāatgriežas darbā, viņš nomurmina.

Tikai ne to! Kristjen, mēs par to jau runājām. Lūdzu, nesāc šo strīdu atkal.

Viņš parauj manu bizi tā, ka es atliecu galvu. Tas bija tikai atgādinājums. Viņš maigi noskūpsta mani uz lūpām.

Uzvilkusi sporta bikses un jaku, es dodos paņemt drēbes no rotaļu istabas. Kad šķērsoju priekšnamu, es dzirdu kabinetā Kristjena pacelto balsi un sastingstu.

-    Kur tu, pie velna, biji?

Izklausās, ka viņš kliedz uz Sojeru. Es saraujos un metos uz rotaļu istabu augšstāvā. Man tiešām negribas klausīties, kā viņš rāj nabaga apsargu, jo es vēl joprojām baidos no Kristjena, kad viņš auro. Nabaga Sojers! Man vismaz ir iespēja atbildot kliegt Kristjenam pretī.

Paķērusi savas drēbes un Kristjena kurpes, es pamanu porcelāna trauku uz lādes; tajā vēl joprojām rēgojas aizbāznis. Laikam vajadzētu to notīrīt. Es pievienoju rotaļlietu pārējām mantām un atgriežos lejā, nervozi pametot skatienu uz kabineta pusi, bet tur valda klusums. Paldies Dievam!

Rītvakar atgriezīsies Teilors, un viņa klātbūtnē Kristjens parasti ir mierīgāks. Šodien un rīt Teilors pavada laiku pie savas meitas. Es izklaidīgi prātoju, vai man reiz būs izdevība ar meiteni iepazīties.

No saimniecības telpas iznāk Džonsas kundze. Mēs viena otru iztrūcinām.

-    Greja kundze! Nemaz jūs neredzēju.

Ak tad nu esmu Greja kundze!

-    Sveicināta, Džonsas kundze.

-    Laipni lūdzu mājās. Un apsveicu! Viņa smaida.

-    Lūdzu, sauciet mani par Anu.

-    Es nejustos ērti, tā rīkojoties, Greja kundze.

Kāpēc visam jāmainās tikai tāpēc, ka man pirkstā ir gredzens?

-     Vai vēlaties pārskatīt šīs nedēļas ēdienkarti? Džonsas kundze painteresējas, gaidpilni uzlūkodama mani.

Kādu ēdienkarti?

-    Mmm… Jāatzīst, ka nekad nebiju gatavojusies uzklausīt šādu jautājumu.

Viņa pasmaida. Kad sāku strādāt pie Greja kunga, mēs katru svētdienas vakaru apspriedām nākamajai nedēļai paredzēto ēdienkarti, un es pierakstīju visus produktus, kas viņam būtu nepieciešami.

-    Saprotu.

-     Vai man izmazgāt šīs drēbes? viņa jautā un izstiepj roku, grasīdamās tās paņemt.

-    Mmm… nē. Vispār man tās vēl vajadzīgas. Un tās slēpj trauku ar rotaļlietu! Es pietvīkstu koši sarkana. Pat nesaprotu, kāpēc vēl spēju ielūkoties Džonsas kundzei acis. Viņa zina, ar ko mēs nodarbojamies, jo uzkopj rotaļu istabu. Ir ļoti dīvaini apjaust, ka nekas no manis darītā nepaliek noslēpumā.

-     Protams, Greja kundze. Kad būsiet gatava, es labprāt ar jums visu apspriestu.

-    Pateicos.

Sojers nobālis iznāk no Kristjena kabineta, mūs pārtraukdams, un steidzīgi šķērso lielo istabu. Viņš aprauti pamāj, neskatīdamies mums acis, un paslēpjas Teilora kabinetā. Es priecājos par viņa parādīšanos, jo nevēlos šobrīd runāt ar Džonsas kundzi par seksa rīkiem vai ēdienkartēm. Aši uzsmaidījusi viņai, es aizbēgu uz guļamistabu. Vai man jebkad izdosies pierast pie tā, ka manā rīcībā ir kalpotāji? Es papurinu galvu. Varbūt kādreiz…

Es nometu Kristjena kurpes zemē un savas drēbes atstāju uz gultas, bet trauku ar rotaļlietu aiznesu uz vannasistabu, aizdomīgi to nopētot. Aizbāznis izskatās nekaitīgs un pārsteidzoši tīrs. Es nevēlos kavēties pārdomās par to un steidzīgi nomazgāju priekšmetu ar ziepēm un ūdeni. Vai ar to pietiks? Jāpajautā seksa meistaram, vai nevajadzētu rotaļlietu sterilizēt. Es nodrebinos, par to prātodama.

Kristjens ir nodevis bibliotēku manā rīcībā, un es par to esmu sajūsmināta. Telpā novietots balts, glīts koka galds, pie kura varu strādāt. Es nolieku uz tā savu klēpjdatoru un pārlūkoju piezīmes par pieciem manuskriptiem, ko izlasīju medusmēneša gaitā.

Jā, man ir viss vajadzīgais. Es nedaudz baidos atgriezties darbā, tomēr nedrīkstu to pieminēt Kristjena klātbūtnē. Viņš izmantotu šādu izdevību un piespiestu mani aiziet no izdevniecības. Es atceros, ka Rouču gandrīz ķēra trieka, uzzinot par manu gaidāmo laulību un līgavaini. Neilgi pēc tam es saņēmu apstiprinājumu, ka redaktores vieta piešķirta man. Tagad es saprotu, ka iemesls bija manas kāzas ar priekšnieku. Doma nav patīkama. Es vairs neesmu redaktora vietas izpildītāja; es, Anastasija Stīla, esmu kļuvusi par pilntiesīgu redaktori.

Kristjens vēl nezina, ka es darbā nemainīšu uzvārdu; man trūkst drosmes viņam to pateikt. Manuprāt, iemesls ir pamatots. Man nedaudz jāattālinās no vīra, bet es zinu, ka viņš sāks strīdu, to uzzinājis. Varbūt vajadzētu ar viņu aprunāties jau šovakar.

Es atlaižos krēslā un ķēros pie pēdējā darba, kas man šodien paredzēts. Klēpjdatora pulkstenis rāda, ka ir jau septiņi. Kristjens vēl nav iznācis no sava kabineta, tātad man ir laiks. Izņēmusi atmiņas karti no jaunās fotokameras, es to pievienoju datoram un pārnesu fotogrāfijas uz to. Kamēr attēli tiek kopēti, es kavējos pārdomās par aizvadīto dienu. Vai Raiens atgriezies? Vai arī vēl brauc uz Portlendu? Vai viņš notvēris noslēpumaino sievieti? Vai Kristjens saņēmis kādu vēsti? Man nepieciešamas atbildes. Es zinu, ka Krist-

jens ir aizņemts, bet man tas nerūp, jo es vēlos saprast, kas notiek, un piepeši jūtos nedaudz aizvainota, jo Kristjens man neko nestāsta. Grasidamās doties uz kabinetu un runāt ar viņu, es pieceļos, bet tajā pašā mirkli uz ekrāna parādās attēli no mūsu medusmēneša pēdējām dienām.

Žēlīgā debess!

Tajos visos esmu redzama es. Iemigusi, ļoti daudzos attēlos iemigusi, mani mati aizsedz seju vai izplūst pār spilvenu, lūpas ir pavērtas… Un vienā es pat sūkāju ikšķi! Neesmu to darījusi jau gadiem ilgi! Attēlu ir ļoti daudz. Man nebija ne jausmas, ka Kristjens mani fotografējis. Vairāki attēli uzņemti no tāluma; vienā no tiem esmu pārliekusies pār jahtas margām un domīgi veros tālumā. Kā es nepamanīju, ka Kristjens mani fotografē? Es pasmaidu, redzot attēlus, kuros esmu saritinājusies zem viņa un smejos, mani mati plīvo, un es cenšos atvairit viņa pirkstus, kas mani kutinot spīdzina. Ir arī fotogrāfija, kur mēs abi esam lielās kajītes gultā un viņš turēja kameru izstieptā rokā. Es esmu iekārtojusies Kristjenam uz krūtim, un viņš lūkojas uz kameru, acis iepletis, tik jauns… un iemīlējies. Ar otru plaukstu viņš aptvēris manu galvu, un es smaidu kā mīlas apmāta muļķe, bet nespēju novērst skatienu no Kristjena, sava skaistā vīrieša, kura mati pēc seksa ir sajaukti, pelēkās acis mirdz, lūpas pavērtas smaidā. Mans izskatīgais vīrs, kurš nespēj paciest kutināšanu, bet vēl nesen nevarēja pat izturēt pieskārienus, toties tagad tiem ļaujas. Vajadzēs viņam pajautāt, vai viņam mani glāsti patīk vai arī viņš tos piecieš, lai sagādātu prieku man.

Es saraucu pieri, lūkodamās uz Kristjena attēlu; piepeši esmu nokļuvusi savu pāri plūstošo jūtu varā. Pasaulē ir kāds, kurš vēl viņam ļaunu; vispirms tika sabojāts helikopters, pēc tam uzņēmuma ēkā notika ugunsgrēks, un šodien mēs bēgām no mašinas. Es spēji ievelku elpu un ar plaukstu aizspiežu sev muti, mēģinādama apslāpēt šņukstu. Dators mani vairs neinteresē; es pielecu kājās, jau atmetusi savu iepriekšējo nodomu viņam kaut ko pārmest. Tagad es tikai vēlos pārliecināties, ka viņam nekas nekaiš.

Pat nepieklauvējusi, es iebrāžos kabinetā. Kristjens sēž pie galda un runā pa telefonu. Viņš pārsteigts un aizkaitināts paceļ skatienu, bet nepatika izgaist, tiklidz viņš ierauga mani.

-    Tātad uzlabot attēlu nav iespējams? viņš saka, turpinādams sarunu, bet nenolaiž skatienu no manis. Es nevilcinādamās apeju galdam apkārt, un viņš izbrīnīts pagriežas krēslā, acīmredzami domādams: "Kas viņai vajadzīgs?" Kad ierāpjos Kristjenam uz ceļiem, viņš apjucis sarauc uzacis. Es apviju rokas viņam ap kaklu un pieglaužos tuvāk. Kristjens uzmanīgi apliek roku man apkārt.

-    Mmm… jā, Bārnij. Pagaidi vienu mirkli. Viņš piespiež telefonu pie pleca.

-    Ana, kas noticis?

Es papurinu galvu. Kristjens satver mani aiz zoda un ielūkojas acīs. Es atbrīvoju galvu no viņa tvēriena, iekārtojos viņam zem zoda un saritinos vēl mazāka. Kristjens apmulsis apskauj mani ciešāk un noskūpsta uz pakauša.

-    Labi, Bārnij, atkārto, ko teici! Viņš turpina sarunu, iespiedis telefonu starp ausi un plecu, un nospiež kādu taustiņu datorā. Uz ekrāna parādās graudains, melnbalts novērošanas kameras kadrs. Tajā redzams gaišā kombinezonā tērpies vīrietis ar tumšiem matiem. Kristjens nospiež citu taustiņu, un vīrietis iet kameras virzienā, pieliecis galvu. Kad viņš pietuvojies kamerai, Kristjens aptur kadru. Novērojamais stāv spoži baltā istabā, un viņam kreisajā pusē ir augstu, melnu skapju rinda. Tā droši vien ir kompānijas serveru telpa.

-     Vēlreiz, Bārnij.

Ap kameras nofilmētā vīrieša galvu piepeši parādās rāmis, un attēls tiek palielināts. Es aizgrābta pieceļos sēdus.

-    Vai to šobrīd veic Bārnijs? es klusi painteresējos.

-    Jā, Kristjens apstiprina. Vai vari padarīt attēlu kaut nedaudz skaidrāku? viņš jautā Bārnijam.

Attēls brīdi ņirb, līdz kļūst asāks, pievēršoties vīrietim, kurš apzināti lūkojas uz grīdu un vairās no kameras. Es viņu vēroju un piepeši jūtu, kā pār muguru pārskrien šermuļi. Man šķiet, ka jau esmu redzējusi šo seju. Viņam ir īsi, nekārtīgi, melni mati, kas izskatās savādi un nekopti… un nupat fokusētajā attēlā es saskatu arī nelielo auskara riņķi.

Oho! Es zinu, kas viņš ir.

-    Kristjen, es nočukstu. Tas ir Džeks Haids.

7. nodaĻa

-    Vai tā varētu būt? Kristjens izbrīnīts jautā.

-    Profils ir viņējais. Es norādu uz ekrānu. Un auskars, plecu līnija… Arī miesasbūve līdzinās viņam. Džeks droši vien nēsā parūku… vai ari nogriezis un nokrāsojis matus.

-    Bārnij, vai tu dzirdi? Kristjens noliek telefonu uz galda un ieslēdz skaļruni. Šķiet, ka esi rūpīgi pētījusi savu bijušo priekšnieku, sieva, viņš noņurd, izklausīdamies neapmierināts. Es sadusmota raucu pieri, bet mani glābj Bārnijs.

-    Jā, Greja kungs. Es dzirdēju, ko teica jūsu sieva. Šobrīd es izmantoju seju atpazīšanas programmu, lai pārskatītu visus digitālos kadrus. Noskaidrosim, kādās uzņēmuma vietās šis sūdabrālis… atvainojiet, kundze… šis cilvēks ir paviesojies.

Es satraukta uzlūkoju Kristjenu, bet viņš neliekas dzirdējis Bārnija lietoto lamuvārdu. Viņš uzmanīgi pēta kadru.

-    Kāpēc Džekam vajadzētu ielauzties tavā firmā? es jauta ju.

Kristjens parausta plecus. Varbūt viņš vēlas atriebties. Nezinu. Dažreiz nav skaidrs, kāpēc cilvēki kaut ko dara. Šobrīd mani tikai māc dusmas, ka tu esi strādājusi plecu pie pleca ar tādu draņķi. Cieši sakniebis lūpas, viņš apliek roku man ap vidukli.

-    Mūsu rīcībā ir arī viņa datora saturs, Bārnijs piebilst.

-    Jā, atceros. Vai esi sameklējis Haida adresi? Kristjens asi painteresējas.

-    Esmu.

-    Ziņo Veicam.

-    Protams. Pārskatīšu arī pilsētas novērošanas kameru saturu un mēģināšu izsekot viņu.

-    Noskaidro, kāda viņam ir mašīna.

-    Klausos.

-    Vai tiešām Bārnijs to visu var izdarīt? es čukstu.

Kristjens pamāj, lepni smaidīdams.

-    Ko jūs atradāt Džeka datorā? es klusi jautāju.

Viņa sejā parādās skarba izteiksme, un viņš papurina galvu. Neko īpašu, viņš nosaka un sakniebj lūpas.

-    Pastāsti!

-     Nē.

-    Ar ko tas bija saistīts? Ar mani vai tevi?

-    Mani. Viņš nopūšas.

-    Kas tas bija? Kaut kas par tavu dzīvesveidu?

Kristjens papurina galvu un pieliek pirkstu man pie lūpām, lai es apklustu. Es sašutusi raucu pieri, bet viņš samiedz acis, brīdinādams, ka man jāpievalda mēle.

-     Divtūkstoš sestā gada Camaro. Nosūtīšu datus arī Veicam, Bārnijs dedzīgi ziņo.

-    Lieliski. Noskaidro, kurās telpās tam maitasgabalam izdevies pabūt. Un salīdzini šo attēlu ar viņa fotogrāfiju Sietlas Neatkarīgās izdevniecības dokumentācijā. Kristjens skeptiski palūkojas uz mani. Es vēlos pārliecināties, vai tiešām esam atraduši īsto.

-    Tas jau ir izdarīts, un Greja kundzei ir taisnība. Šis cilvēks ir Džeks Haids.

Es atplaukstu smaidā. Nu, vai redzi? Es varu būt noderīga. Kristjens noglāsta manu muguru.

-     Vareni, sieva. Viņš pasmaida, jau atmetis īdzigumu, un vēršas pie Bārnija. Ziņo man, kad būsi izsekojis visām Haida darbībām mūsu ēkā. Pārbaudi arī visus pārējos īpašumus, kuriem viņš varētu būt ticis klāt, un informē apsargus, lai tie varētu pārmeklēt telpas.

-    Klausos.

-    Pateicos, Bārnij. Kristjens beidz sarunu.

-    Šķiet, ka tu, sieva, esi ne vien dekoratīva, bet ari noderīga. Kristjena acis uzjautrinājumā nerātni iegailas, tātad viņš mani tikai ķircina.

-    Dekoratīva? Es saraucu pieri, tēlodama dusmas.

-     Ļoti, viņš klusi piekrīt un maigi noskūpsta mani uz lūpām.

-    Tu esi daudz dekoratīvāks nekā es, Grej.

Viņš pasmaida un skūpsta mani spēcīgāk, apvīdams manu bizi ap plaukstas locītavu un pievilkdams mani sev klāt. Kad mēs beidzot viens no otra atraujamies, mana sirds pukst straujāk.

-    Vai esi izsalkusi? Kristjens jautā.

-    Nē.

-    Toties es esmu.

-    Ko tu vēlies?

-    Nu… ēdienu.

-    Varu tev kaut ko pagatavot, es spurgdama solu.

-    Man patīk šī skaņa.

-     Piedāvājums gatavot ēst?

-    Tavi spurdzieni. Viņš noskūpsta mani uz matiem, un es pieceļos kājās.

-    Ko vēlēsieties vakariņās, kungs? es mīlīgi painteresējos.

Viņš samiedz acis. Vai tu mani ķircini, sieva?

-     Protams, Grej… pavēlniek.

Kristjena lūpās atplaukst sfinksas cienīgs smaids. Es vēl joprojām varu pārmest tevi pār celi, viņš kārdinoši nomurmina.

-    Zinu, es smejot atbildu. Ar plaukstām atbalstījusies pret krēsla paroceņiem, es pieliecos un Kristjenu noskūpstu.

-    Tas ir viens no iemesliem, kāpēc tevi mīlu. Bet pagaidām tev nāksies kaut kur paslēpt savu niezošo plaukstu, jo tu esi izsalcis.

Viņš kautri pasmaida, un mana sirds mīlā sažņaudzas.

-    Sieva, sieva, ko man ar tevi darīt?

-    Atbildēt uz jautājumu. Ko vēlies vakariņās?

-     Kaut ko vieglu. Pārsteidz mani, viņš nosaka, atsaukdams man atmiņā vārdus, ko viņam veltīju rotaļu istabā.

-    Pamēģināšu. Es līganā gaitā izeju no kabineta un dodos uz virtuvi, bet vīlusies redzu, ka tur vēl ir Džonsas kundze.

-     Labdien!

-    Sveicināta, Greja kundze. Vai esat gatava vakariņām?

-    Mmm…

Viņa kaut ko maisa katlā, no kura plūst kārdinošs aromāts.

-     ts grasījos pagatavot sev un Greja kungam sviestmaizes.

Džonsas kundze brīdi klusē. Jā, labi, viņa nosaka. Greja kungam garšo franču maize. Saldētavā ir daži sviestmaizēm piemēroti gabali. Es labprāt tās jums pagatavošu, kundze.

-    Protams. Bet es gribētu to izdarīt pati.

-    Saprotu. Es jums netraucēšu.

-    Ko jūs gatavojat?

-     Boloņas mērci. To iespējams apēst ari vēlāk. Es to sasaldēšu. Viņa sirsnīgi pasmaida un izslēdz plīti.

-    Kādas sviestmaizes Kristjenam garšo?

-    Ak, Greja kundze, varat tajā samest jebko. Ja vien sastāvdaļas būs uz franču maizes, viņš apēdīs to visu. Mēs sasmaidāmies.

-    Labi, pateicos. Es sameklēju saldētavā plastmasas maisiņus, kuros salikti franču maizes gabali. Uzlikusi divus no tiem uz šķīvja, es ieslēdzu mikroviļņu krāsnī atkausēšanas režīmu un atskatos. Džonsas kundze ir nozudusi. Es saraucu pieri, atgriezdamās pie ledusskapja un sākdama meklēt sastāvdaļas. Acīmredzot man pašai nāksies pārrunāt ar Džonsas kundzi, kā mēs turpmāk sadarbosimies. Man patīk doma, ka es varētu gatavot Kristjenam ēdienu nedēļas nogalēs, un es nebūt neiebilstu, ja Džonsas kundze to darītu darba dienās. Atgriežoties mājās pēc darba, man nepavisam negribēsies stāvēt pie plīts. Hmm… tas nedaudz līdzinās Kristjena iedibinātajam Pakļauto režīmam. Es papurinu galvu. Nedrīkstu pārāk aizrauties ar šādām domām.

Ledusskapī ir šķiņķis, un sānu atvilktnē es atrodu nogatavinātu avokado. Kad esmu to saberzusi putriņā un pievienoju sāli un citrona sulu, Kristjens iznāk no kabineta, rokā turēdams jaunās mājas plānus. Viņš noliek papīra lapas uz brokastu letes, pienāk man klāt un ievelk apskāvienā, noskūpstīdams mani uz kakla.

-    Mana baskājainā sieva virtuvē, viņš nomurmina.

-     Vai izteiciens neskan citādi? "Baskājainā grūtniece sieva virtuvē?" es vīpsnādama painteresējos.

Kristjens piepeši ir stings kā marmora statuja. Pagaidām vēl nē, viņš paziņo, un es viņa balsī dzirdu nepārprotamu izbīli.

-    Nē, nē, nepavisam!

Viņš manāmi atslābst. Šajā ziņā esam vienisprātis, sieva.

-    Bet tu vēlies bērnus, vai ne?

-   Jā, protams. Kaut kad. Bet pagaidām neesmu gatavs ar kādu dalīt tavu laiku. Viņš atkal noskūpsta mani uz kakla.

Dalīt…?

-     Ko tu gatavo? Izskatās garšīgi. Kristjens piespiež lūpas man aiz auss, un es nojaušu, ka viņš mēģina novērst manu uzmanību. Pār muguru pārskrien tīkamas tirpas.

-    Sviestmaizes, es atbildu.

-     Mans iecienītais ēdiens, viņš smaidīdams nosaka un viegli iekožas man auss ļipiņā. Es iegrūžu elkoni viņam ribās.

-    Sieva, tu esi mani ievainojusi! Viņš saķer sānu, tēlodams sāpes.

-    Ņerga, es pārmetoši nomurminu.

-    Ņerga? viņš pārsteigts atkārto un uzsit man pa dibenu. Es protestēdama iebrēcos. Gatavo man rijamo, skuķi! Un vēlāk es tev parādīšu, kāds ņerga esmu. Vēlreiz rotaļīgi ieplājis man pa pēcpusi, viņš pieiet pie ledusskapja.

-    Vai vēlies glāzi vīna?

-    Jā, lūdzu, es atsaucos.

Kristjens izklāj Džias zīmētos rasējumus uz brokastu letes. Viņas darbs patiesi ir lielisks.

-     Man patīk ierosinājums izveidot visu pirmā stāva tālāko sienu no stikla, bet…

-    Bet? Kristjens mani pamudina.

Es nopūšos. Negribu atņemt mājai tās īpašo gaisotni.

-    Gaisotni?

-    Jā. Džia piedāvā krasas pārmaiņas, bet… nu… es iemīlēju māju tādu, kāda tā ir. Ar visiem trūkumiem.

Kristjens sarauc pieri. Izskatās, ka viņš neizprot manu domu.

-    Man patīk māja tāda, kāda tā ir šobrīd, es nočukstu. Vai viņš sadusmosies?

Viņš vērīgi nopēta mani. Es gribu māju, kas atbilst tavām vēlmēm. Lai kādas tās būtu. Šis nams pieder tev.

-    Es gribu, lai ari tev tas patiktu. Lai tu justos laimīgs.

-    Manai laimei pietiek ar to, ka būšu tev blakus. Ļoti vienkārši, Ana. Viņš nenovērsdamies lūkojas uz mani, šos vārdus teikdams pavisam nopietni. Es samirkšķinu acis, sirdij priekā sažņaudzoties. Viņš tiešām mani mīl.

-     Nu… Es noriju siekalas, pūlēdamās atbrīvoties no emociju kamola kaklā. Man patīk stikla siena. Varbūt varam palūgt Džiu to iekļaut mājas kopējā dizainā, bet darīt to pieticīgāk.

Kristjens pasmaida. Protams. Kā vēlies. Ko teiksi par otrā stāva un pagraba plāniem?

-    Tie man patīk.

-     Lieliski.

Es saņemu drosmi, lai uzdotu svarīgāko jauta jumu. Vai tu gribi iekļaut ari rotaļu istabu? Tiklīdz izrunāju šos vārdus, es jūtu, ka vaigos sakāpj jau sen pazīstamais sārtums. Kristjens paceļ uzacis.

-    Un tu? viņš izbrīnīts un uzjautrināts painteresējas.

Es paraustu plecus. Nu… ja tu tā vēlies.

Kristjens brīdi vēro mani. Pagaidām nepieņemsim nekādu konkrētu lēmumu. Tā galu galā būs mūsu ģimenes māja.

Mani pārsteidz vilšanās, kas iedzeļ sirdī. Laikam jau viņam taisnība, kaut gan… kad mums paredzēta ģimene? Droši vien aizritēs daudzi gadi.

-    Turklāt mēs varam improvizēt.

-    Man patīk improvizācijas, es nočukstu.

Kristjens atplaukst smaidā. Es vēlos kaut ko ar tevi apspriest. Viņš pamāj guļamistabas virzienā, un mēs sākam ilgu, visaptverošu sarunu par vannasistabām un atsevišķiem skapjiem.

Kad esam pabeiguši, ir jau pusdesmit.

-    Vai tu atkal ķersies pie darba? es jautāju, redzot, kā Kristjens saritina plānus.

-    Nē, ja tu to nevēlies. Viņš pasmaida. Ko tu gribi darīt?

-     Mēs varētu paskatīties televīziju. Es negribu lasīt un negribu ari doties uz gultu… pagaidām.

-    Labi, Kristjens nevilcinoties piekrīt, un mēs dodamies uz istabu, kurā ir televizors.

Līdz šim mēs šeit esam sēdējuši tikai četras reizes, un Kristjens parasti lasa grāmatu. Televīzija viņu itin nemaz neinteresē. Es saritinos viņam blakus uz dīvāna, pa velku kājas zem sevis un atbalstu galvu Kristjenam uz pleca. Viņš ar vadības pulti ieslēdz platekrāna televizoru un nevērīgi pārslēdz kanālus.

-    Vai ir kāda īpaša draza, ko vēlies noskatīties?

-    Tu neesi televīzijas piekritējs, vai ne? es sarkastiski painteresējos.

Viņš papurina galvu. Velti izšķiests laiks. Bet es kaut ko paskatīšos kopā ar tevi.

-    Es iedomājos, ka mēs varētu pamaigoties.

Kristjens spēji pagriež galvu un uzlūko mani. Maigoties? Viņš uz mani skatās tā, it kā man piepeši būtu izaugusi otra galva, un pārtrauc bezjēdzīgo pārslēgšanu. Televizorā redzama kāda pārliecīgi izgaismota ziepju opera spāņu valodā.

-    Jā. Kāpēc viņš šķiet šausmu pārņemts?

-    Mēs varētu doties uz gultu un maigoties tur.

-    To mēs darām visu laiku. Kad tu pēdējo reizi ar kādu maigojies televizora priekšā? es kautri painteresējos, bet manā balsī jaušama ķircinoša pieskaņa.

Vīrs parausta plecus un papurina galvu. Atkal sācis spaidīt tālvadības pults pogas, viņš pārslēdz vēl dažus kanālus, pirms atrod vecu "X failu" sēriju.

-    Kristjen?

-    Es nekad to neesmu darījis, viņš klusi nosaka.

-    Pat ar Bargo Kundzi nē?

Viņš nicīgi iespurdzas. Ana, mums ar Bargo Kundzi bija daudz dažādu nodarbju. Maigošanās neietilpa to sarakstā. Viņš pavīpsnā un samiedz acis; tajās atmirdz uzjautrinājuma pilna ziņkāre. Un tu?

Es piesarkstu. Protams. Nu, vismaz nedaudz…

-    Kā, lūdzu? Ar ko?

Ak vai… Es negribēju sākt šādu sarunu.

-    Runā! viņš neatlaižas.

Es pētu savus pirkstus, savijusi tos kopā. Kristjens saudzīgi apklāj manas plaukstas ar savējo. Es paceļu skatienu un redzu, ka viņš smaida.

-    Mani tas tiešām interese. Lai es varētu līdz nemaņai piekaut vainīgo.

Es iespurdzos. Nu, pirmajā reizē…

-    Pirmajā! Tātad tas nebija tikai viens neģēlis? viņš nonu rd.

/

Mani atkal pārņem smiekli. Kāpēc esi tik pārsteigts, Grej?

Viņš sarauc pieri, izlaiž pirkstus caur matiem un vēro mani, it kā es piepeši viņam rādītos citā gaismā. Pēc brīža viņš parausta plecus. Nezinu. Nu… tev galu galā trūka pieredzes.

Es pietvīkstu. Kopš satiku tevi, esmu iekavēto atguvusi ar uzviju.

-    Taisnība. Kristjens smaida. Runā. Es gribu zināt.

Lūkodamās sava vīra pelēkajās acīs, es mēģinu izprast viņa noskaņojumu. Vai viņš sadusmosies? Vai arī viņa interese ir patiesa? Es nevēlos, lai viņš saīgst… Tādos brīžos viņš kļūst neciešams.

-    Vai tiešām gribi, lai es pastāstu?

Kristjens nesteidzīgi paloka galvu, un viņa lūpas savelkas uzjautrinājuma un pašpārliecības smaidā.

-     Es bridi dzīvoju Teksasā pie mātes un viņas trešā vīra. Toreiz mācījos desmitajā klasē. Puiša vārds bija Bredlijs, un viņš bija mans partneris fizikas laboratorijas darbos.

-    Cik tev bija gadu?

-    Piecpadsmit.

-    Ar ko viņš tagad nodarbojas?

-    Nezinu.

-    Līdz kurai pozīcijai viņš tika?

-     Kristjen! es viņu norāju… un viņš piepeši satver manus ceļgalus, pēc tam pieķeras potītēm un pagāž mani tā, ka es nokritu uz dīvāna. Jau nākamajā mirkli viņš ir uzgūlies man virsū un iebīdījis kāju starp manējām. Es nevaru pakustēties, un viss noticis tik pēkšņi, ka es pārsteigta iekliedzos. Kristjens satver manas rokas un paceļ tās augšup man virs galvas.

-    Tātad šis Bredlijs… vai viņš sasniedza pirmo pozīciju? Kristjens jautā, ar degunu novilkdams līniju pār manējo, un maigi noskūpsta manu lūpu kaktiņu.

-   Jā, es nomurminu. Viņš satver mani aiz zoda, ar mēli ielauzdamies mutē, un es ļaujos viņa kvēlajiem skūpstiem.

-    Šādi? Kristjens vaicā, nedaudz atraudamies.

-    Nē… nepavisam, es ar pūlēm izdvešu, juzdama, kā visas asinis aizplūst lejup.

Atlaidis manu zodu, Kristjens laiž plaukstu pār manu augumu un sasniedz krūti.

-    Vai viņš darīja šādi? Vai pieskārās tev tā, kā to daru es? īkšķis skar manu krūtsgalu caur krekla audumu, un Kristjens atkārto maigo kustību, līdz krūtsgals saspringst.

-    Nē. Es notrīsu viņa skavās.

-    Vai viņš tika līdz otrajai pozīcijai? Kristjens čukst man ausī, laizdams plaukstu lejup pār manām ribām un vidukli līdz gurnam. Satvēris auss ļipiņu starp zobiem, viņš to saudzīgi parauj.

-    Nē, es dvešu.

Televizorā Malders kaut ko runā par noziedzniekiem, kuri F1B neinteresē.

Kristjens uz bridi pierimst, nedaudz paslejas un ar tālvadības pulti izslēdz skaņu, vērodams mani.

-     Un sāncensis numur divi? Vai viņš tika tālāk par otro pozīciju?

Kristjena acis kvēlo… dusmās? Uzbudinājumā? Ir grūti saprast, kas vainojams. Viņš apguļas man blakus un ieslidina roku zem manām sporta biksēm.

-      Nē, es nočukstu, viņa kaislīgā skatiena savažota. Kristjens viltīgi pasmaida.

-    Lieliski. Viņš ar plaukstu aptver manu kājstarpi. Tev nav apakšveļas, sieva. Man tas patīk. Viņš atkal mani noskūpsta, ar pirkstiem turpinādams vīt savus valgus. īkšķis viegli skar klitoru, mani kārdinot, un viņš mokoši lēni ievirza rādītājpirkstu manī.

-     Mums vajadzēja tikai maigoties, es ievaidējusies atgādinu.

Kristjens sastingst. Man šķita, ka mēs to šobrīd darām.

-    Nē. Bez seksa.

-    Kā, lūdzu?

-     Bez seksa…

-    Tātad bez seksa? Kristjens izvelk roku man no biksēm. Pamēģini. Viņš laiž rādītājpirkstu man pār lūpām, un es sajutu savu sāļo garšu. Atsaukdams atmiņā iepriekšējo kustību, viņš ievirza pirkstu man mutē un pagriežas, iekārtodamies man starp kājām. Viņa loceklis spiežas man klāt, un viņš vairākas reizes spēji sakustas. Bikšu audums berzējas pret mani ļoti patīkamā vietā, un es spēji ievelku elpu. Viņš atkārto darbību, pieglauzdamies man klāt.

-    Vai šo tu vēlies? viņš čukst un vienmērīgi kustina gurnus.

-    Jā, es stenēdama atbildu.

Kristjens atkal pievēršas maniem krūtsgaliem, tos maigi glāstīdams, un ar zobiem viegli skrāpē manu žokli. Vai zini, cik iekārojama esi, Ana? viņš aizsmacis jautā, spiezdamies man klāt. Es atveru muti, mēģinādama pateikt kaut ko saprotamu, bet nekas neizdodas, un es spēju vien skaļi vaidēt. Kristjens saudzīgi iekožas man apakšlūpā, un pēc brīža es sajūtu viņa mēli mutē. Viņš atbrīvo manu plaukstas locītavu, un es alkaini laižu rokas pār viņa pleciem un ieviju pirkstus matos, bet viņš tikmēr turpina mani skūpstīt. Kad parauju Kristjena matus, viņš iestenas un ielūkojas man acīs.

Mmm…

-    Vai tev patīk mani pieskārieni? es čukstu.

Viņš uz mirkli sarauc pieri, it kā nesaprastu jautājumu, un pārtrauc kustības. Protams. Es tos dievinu, Ana. Ja runa ir par taviem pieskārieniem, es jūtos kā izsalkušais bagātīgās dzīrēs, viņš kaismīgi apliecina.

Ohol

Kristjens nometas ceļos man starp kājām un pierauj mani sēdus, lai varētu novilkt krekliņu. Zem tā esmu kaila. Satvēris sava krekla malu, viņš novelk to pār galvu un nomet uz grīdas, pirms uzceļ mani sev uz kājām, salicis plaukstas tieši man virs dibena.

-    Pieskaries man, viņš dveš.

' /

O jā… Es bikli pastiepju roku un ar pirkstu galiem viegli skaru viņa krūšu matiņus un apdegumu rētas. Kristjens spēji ievelk elpu, un viņa acu zīlītes paplašinās, bet iemesls nav bailes. Tā ir jutekliska atsaukšanās uz manu glāstu. Viņš uzmanīgi vēro mani, kamēr es liegi laižu pirkstus pār viņa ādu no viena krūtsgala līdz otram. Tie saspringst. Es pieliecos un apberu viņa krūtis ar skūpstiem, vienlaikus virzīdama plaukstas viņa plecu virzienā un juzdama stingros, gluži kā

akmeni cirstos muskuļus. Mans vīrs ir lieliskā fiziskā formā.

-    Es tevi gribu, viņš nomurmina, un šie vārdi ir kā zaļā gaisma manam libido. Es ieviju pirkstus viņa matos un pavelku viņa galvu atpakaļ, sākdama kaislīgu skūpstu; man pavēderē šaudās karstas liesmas. Kristjens ievaidas un nogrūž mani uz dīvāna. Piecēlies sēdus, viņš norauj manas sporta bikses un vienlaikus atvelk rāvējslēdzēju.

-    Pēdējā pozīcija, viņš nočukst un ar strauju kustību piepilda mani.

-     Āāā… es iestenos, un viņš sastingst, ar abām plaukstām aptvēris manu seju.

-    Es tevi mīlu, sieva, viņš nomurmina un ļoti lēni, maigi mīlējās ar mani, līdz es sašķīstu sīkās lauskās, saukdama viņa vārdu un apvīdamās viņam apkārt, alkdama palikt viņa skavās līdz mūža beigām.

Es guļu Kristjenam uz krūtīm. Mēs esam uz grīdas pie televizora.

-     Klau, mēs izlaidām trešo pozīciju. Es ar pirkstiem izzīmēju līnijas uz viņa vēdera muskuļiem.

Kristjens iesmejas. Nākamreiz. Viņš noskūpsta mani uz galvvidus.

Es paceļu skatienu un pievēršos televizora ekrānam, kur vīd "X failu" pēdējie kadri. Kristjens pasniedzas pēc tālvadības pults un ieslēdz skaņu.

-    Vai tev seriāls patika? es jautāju.

-    Jā, bērnībā.

Hmm… Kristjens bērnībā… kikbokss, "X faili" un aizliegums pieskarties.

-    Un tev? viņš apvaicājas.

-    Es biju pārāk maza, kad to rādīja.

-    Tu esi ļoti jauna. Kristjens sirsnīgi smaida. Man patīk ar tevi maigoties, sieva.

-     Man ar tevi arī, Grej. Es noskūpstu viņu uz krūtīm, un mēs klusēdami vērojam, kā beidzas sērija un sākas reklāmas.

-     šīs trīs nedēļas bija brīnišķīgas. Neņemot vērā pakaļdzīšanos, ugunsgrēkus un jukušu bijušo priekšnieku. Mēs it kā mitinājāmies paši savā pasaulē, es sapņaini nomurminu.

-    timm, Krīstjens dobji noņurd. Nezinu, vai jau esmu gatavs atdot pārējiem daļu tava laika.

-    Rit atgriezīsimies īstenībā, es saku, cenzdamās apslāpēt skumjas.

Kristjens nopūšas un izlaiž pirkstus caur matiem. Apsardze strādās pastiprinātā režīmā… Es viņu apklusinu, uzliekot plaukstu uz lūpām. Negribu atkal dzirdēt šo lekciju.

-    Zinu. Es uzvedīšos prātīgi. Apsolu. Un tas man atgādina… Es atbalstos uz elkoņiem, lai varētu ielūkoties viņam sejā. Kāpēc tu kliedzi uz Sojeru?

Kristjens piepeši sastingst. Ak nē…

-    Tāpēc, ka mums kāds sekoja.

-    Tā nebija Sojera vaina.

Viņš bezkaislīgi uzlūko mani. Apsargi nedrīkstēja pieļaut, lai izraujies viņiem tik tālu priekšā. Viņi apzinās, ka tā bija kļūda.

Es piesarkstu, vainas apziņas pārņemta, un atkal noguļos viņam uz krūtīm. Vainīga biju es, jo vēlējos atrauties no apsargiem.

-    Tā nebija…

-    Pietiek! Kristjens mani spēji pārtrauc. Mēs par to nerunāsim, Anastasija. Viņi pieļāva kļūdu, un tas vairs nenotiks.

Anastasija! Es kļūstu par Anastasiju tad, kad esmu izpelnījusies viņa dusmas, tāpat kā toreiz, kad vēl dzīvoju ar māti.

-    Labi, es nomurminu, cenzdamās pielabināties. Man negribas strīdēties. Vai Raiens panāca to sievieti dodžā?

-    Nē. Un es neesmu pārliecināts, ka tā bija sieviete.

-    Kāpēc? Es atkal paceļu skatienu.

-    Sojers redzēja kādu cilvēku ar zirgastē sasietiem matiem, bet nepaguva to labi aplūkot. Viņš pieņēma, ka pie stūres sēdējusi sieviete. Tagad, kad esi atpazinusi to draņķi, ir pilnīgi iespējams, ka tas bija viņš. Haids mēdza nēsāt matus šādi. Kristjena balsī ieskanas nepārprotams riebums.

Es nesaprotu, kā uztvert šo vēsti. Kristjens novērš manu uzmanību, pārvilkdams plaukstu pār kailo muguru.

-   Ja ar tevi kaut kas notiktu… viņš nomurmina, nopietni uzlūkodams mani.

-    Zinu, es nočukstu. Man ir tādas pašas jūtas pret tevi.

-   Iesim, tev salst, viņš saka, piecēlies sēdus. Dosimies uz gultu. Tur varam izmēģināt trešo pozīciju. Viņš baudkāri uzsmaida man, tikpat mainīgs kā vienmēr kaislīgs, saniknots, izbijies, seksīgs… mans piecdesmit dēmonu māktais Kristjens. Es satveru viņa plaukstu, viņš pieceļ mani kājas, un es pavisam kaila sekoju viņam uz guļamistabu.

Nākamajā rītā mēs piebraucam pie Sietlas Neatkarīgās izdevniecības ēkas, un Kristjens saspiež manu plaukstu. Viņš savā tumši zilajā uzvalkā un pieskaņotajā kaklasaitē ļoti līdzinās ietekmīgam uzņēmējam, un es pasmaidu. Pēdējā reize, kad viņš ģērbās tik eleganti, bija balets Montekarlo.

-    Tu zini, ka tev tas nav jādara, vai ne? Kristjens klusi painteresējas. Es tik tikko apvaldu vēlmi izbolīt acis.

-    Zinu, es nočukstu, negribēdama, lai mani sadzird Sojers vai Raiens, kas sēž priekšā. Kristjens sarauc pieri, un es pasmaidu.

-    Tomēr man gribas atgriezties darbā, es turpinu. Tu taču to saproti. Es pieliekusies noskūpstu Kristjenu, bet viņš vēl joprojām ir sadrūmis. Kas noticis?

Viņš nedroši palūkojas uz Raienu; Sojers nupat izkāpis no mašīnas. Es ilgošos pēc tā laika, ko tu veltīji tikai man.

Es noglāstu viņa vaigu. Abpusēji. Medusmēnesis bija brīnišķīgs. Pateicos.

-    Ej uz darbu, sieva.

-    Tu ari, Grej.

Sojers atver durvis. Es vēl pēdējo reizi paspiežu Kristjena roku un izkāpju ārā. Pirms ieeju ēkā, es vēl pamāju savam vīram. Sojers man seko.

-    Sveika, Ana! Klēra man uzsmaida, sēdēdama pie sava galda priekšnamā.

-     Labrīt, Klēra, es smaidīdama atbildu.

-    Tu lieliski izskaties. Vai medusmēnesis bija labs?

-    Brīnišķīgs, pateicos. Kas notika šeit?

-    Vecajam Roučam klājas tāpat kā parasti, bet apsardze ir daudz stingrāka, un mūsu serveru telpā notiek remonts. Bet Hanna tev visu pastāstīs.

Par to es nemaz nešaubos. Draudzīgi uzsmaidījusi Klērai, es dodos uz savu kabinetu.

Hanna ir mana asistente. Viņa ir gara auguma sieviete, ļoti kalsna un tik neticami izdarīga, ka dažreiz mani pat biedē. Bet pret mani viņa izturas sirsnīgi, kaut gan ir dažus gadus vecāka. Viņa jau ir sagatavojusi man kafiju ar pienu tā ir vienīgā tase, ko es ļauju viņai atnest.

-    Labrīt, Hanna! es viņu sveicinu.

-    Sveicināta, Ana! Kā tev klājās medusmēnesī?

-     Brīnišķīgi. Lūk, dāvana tev! Es nolieku uz asistentes galda nelielo smaržu pudelīti, ko viņai nopirku, un viņa sajūsmināta sit plaukstas.

-   Paldies! Hanna aizrautīgi nosaka. Steidzamākās vēstules jau ir uz tava galda, un Roučs labprāt tevi pieņemtu desmitos. Pagaidām nekādu citu ziņu nav.

-    Lieliski. Paldies. Un pateicos par kafiju. Iegājusi savā kabinetā, es nolieku portfeli uz galda un aplūkoju vēstuļu kaudzi. Man būs daudz darba.

Bridi pirms desmitiem pie durvīm kāds bikli pieklauvē.

-    Ienāciet!

Elizabete pabāž galvu durvju spraugā. Sveika, Ana! Gribēju tikai apsveikt tevi ar atgriešanos.

-    Labrīt! Patiesību sakot, kopš sāku lasīt visas šīs vēstules, es vēlos atgriezties Francijas dienvidos.

Elizabete iesmejas, bet šī skaņa ir savādi neīsta. Es piešķiebju galvu un vēroju viņu, kā to parasti dara Kristjens.

-    Man prieks, ka esi atgriezusies, viņa nosaka. Pēc dažām minūtēm tiksimies pie Rouča.

-    Labi, es nomurminu, un viņa aizver durvis. Es sadrūmusi lūkojos uz tām. Kas Elizabeti nomāc? Es paraustu plecus. Datorā atskan signāls; esmu saņēmusi ziņu no Kristjena.

No: Kristjens Grejs

Temats: Nepaklausīgas sievas

Datums: 22.08.2011. 09:56

Kam: Anastasija Stila

Sieva!

Es Tev nosūtīju zemāk redzamo vēstuli, un tā atnāca atpakaļ. Tāpēc, ka neesi mainījusi savu uzvārdu.

Vai vēlies man kaut ko pateikt?

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs Pielikums:

No: Kristjens Grejs Temats: Pašiem sava pasaule Datums: 22.08.2011. 09:32 Kam: Anastasija Greja Greja kundze!

Man ļoti patika apzināt visas pozīcijas kopā ar Tevi. Ceru, ka Tava pirmā diena darbā būs lieliska. Es jau ilgojos pēc mūsu nošķirtās pasaules. Skūpstu. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs, atgriezies īstenībā Ak vai! Es nekavējoties atbildu.

No: Anastasija Stīla

Temats: Neiznīcini mūsu pasauli

Datums: 22.08.2011. 09:58

Kam: Kristjens Grejs

Vīrs!

Man nav nekādu iebildumu apmainīties beisbola terminiem, Grej. Tomēr šeit es vēlos paturēt savu uzvārdu. Visu paskaidrošu šovakar. Tagad man jādodas uz sapulci. Ari es ilgojos pēc mūsu pasaules… P.S. Man šķita, ka es drīkstu izmantot tikai telefonu…? Anastasija Stīla

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore jūtu, ka Kristjens gatavojas sākt baismīgu strīdu. Skaļi nopūtusies, es savācu papīrus un dodos uz sapulci.

Sanāksme ilgst divas stundas. Tajā piedalās visi redaktori, Roučs un Elizabete. Mēs runājam par personālu, stratēģijām, mārketingu, apsardzi un gada nogali. Mani sanāksmes gaitā arvien vairāk pārņem nemiers. Darbabiedru attieksme pret mani ir tik tikko jaušami mainījusies; tajā jūtama norobežošanās un bijība, kādu es nemanīju, pirms devos savā medusmēnesī. Turklāt Kortnija, kas vada dokumentālās literatūras nodaļu, raida manā virzienā neslēpti naidigus skatienus. Varbūt mani pārņēmusi vajāšanas mānija, bet tas varētu izskaidrot Elizabetes savādo uzvedību no rīta.

Manas domas pievēršas jahtai, pēc tam rotaļu istabai un mūsu bēgšanai no noslēpumainā dodža pa 1-5 lielceļu. Varbūt Kristjenam ir taisnība… varbūt es vairs nedrīkstu strādāt. Šī atziņa liek man noskumt; vienmēr esmu gribējusi šādu darbu. Ja tas vairs nebūs iespējams, ar ko es nodarbošos? Iedama atpakaļ uz savu kabinetu, es mēģinu aizdzīt šis drūmās domas.

Apsēdusies pie galda, es ātri ieskatos elektroniskajā pastkastītē. Tajā nav ziņu no Kristjena. Es sameklēju telefonu… nekā. Lieliski. Mana vēstule nav izraisījusi dusmu vētru. Varbūt mēs šovakar par to parunāsim, kā jau lūdzu. Man gan ir grūti tam noticēt, bet, atvairīdama nepatīkamās nojautas, es atveru mārketinga plānu, ko saņēmu Rouča kabinetā.

Hanna pilda mūsu pirmdienas rituālu, ienākot manā kabinetā ar šķīvi, kas paredzēts Džonsas kundzes pagatavotajām pusdienām, un mēs kopīgi ēdam, pārrunādamas visu, ko nedēļas laikā vēlamies panākt. Viņa man atklāj visas darba tenkas, bet tādu ir pārsteidzoši maz, kaut gan es biju prom trīs nedēļas. Kamēr mēs pļāpājam, pie durvīm kāds pieklauvē.

-    Ienāciet!

Roučs atver durvis, un viņam blakus ir Kristjens. Es uz brīdi zaudēju valodu. Kristjens uzmet man svelmīgu skatienu un ienāk iekšā, pieklājīgi uzsmaidīdams Hannai.

-     Labdien, jūs droši vien esat Hanna. Es esmu Kristjens Grejs, viņš paziņo. Hanna steidzīgi pielec kājās un sniedz viņam roku.

r

-     Greja kungs! Ļ-ļoti priecājos iepazīties, viņa stostās. Vai vēlaties kafiju?

-    Jā, labprāt, Kristjens sirsnīgi nosaka. Hanna apjukusi palūkojas uz mani un pamet kabinetu, spraukdamās garām Roučam, kurš stāv uz mana kabineta sliekšņa un izskatās tikpat pārsteigts kā es.

-    Atvaino, Rouč, man nepieciešams pārmīt dažus vārdus ar Stllas jaunkundzi. Kristjens manu uzvārdu izrunā ar sarkastisku pieskaņu.

Lūk, kāpēc viņš ieradies… Velns!

-   Protams, Greja kungs. Ana, Roučs nomurmina un aizver durvis, pirms dodas prom. Es atgūstu valodu.

-     Ļoti patīkami tevi redzēt, Grej. Es pārspīlēti mīlīgi smaidu.

-    Stīlas jaunkundze, vai drīkstu apsēsties?

-    Šeit viss pieder tev. Es norādu uz krēslu, kurā vēl pirms brīža sēdēja Hanna.

-    Tieši tā. Kristjens man velta plēsīgu smaidu, bet viņa acis salti mirdz un vārdi izskan aprauti. No viņa plūst gandrīz taustāmi spriedzes viļņi. Sasodīts! Man sažņaudzas sirds.

-    Tavs kabinets ir ļoti šaurs, viņš nosaka, apsēdies pretī galdam.

-    Man ar to pietiek.

Kristjens bezkaislīgi nopēta mani, bet es zinu, ka viņš dusmojas, un dziļi ievelku elpu. Šī saruna nebūs patīkama.

-    Kā varu tev palīdzēt, Kristjen?

-    Es tikai pārlūkoju savus īpašumus.

-    īpašumus? Visus?

-    Jā, visus. Dažiem nepieciešama zīmola pārveide.

-    Zīmola pārveide? Kādā ziņā?

-     Domāju, ka tu visu saproti, viņš draudīgi klusā balsī nosaka.

-     Lūdzu, nestāsti man, ka pēc triju nedēļu prombūtnes pārtrauci darbu, lai ierastos pie manis un sarīkotu skandālu mana vārda dēļ. Es neesmu nekāds īpašums!

Viņš sakustas krēslā un sakrusto kājas. Nē. Ne gluži skandālu.

-    Kristjen, man jāstrādā.

-    Izskatījās, ka tu pļāpā ar savu asistenti.

Mani vaigi iekvēlojas. Mēs apspriedām darbu grafiku, es atcērtu. Un tu neatbildēji uz jautājumu.

Pie durvīm kāds pieklauvē. Ienāciet! es nevajadzīgi skaļi uzsaucu.

Hanna atver durvis un ienes nelielu paplāti, ko novieto uz mana galda. Piena krūka, cukurtrauks, kafija franču presē viņa nav izlaidusi nevienu sīkumu.

-    Pateicos, Hanna, es nomurminu, kaunēdamās par savu uzbrēcienu.

-     vai man atnest vēl kaut ko, Greja kungs? viņa dveš, un es aizkaitināta apvaldu savu vēlmi izbolīt acis.

-    Nē, paldies. Kristjens velta viņai savu žilbinošo smaidu, kas liek sievietēm nomest biksītes. Hanna pietvīkst un iziet no kabineta, plati smaidīdama. Kristjens atkal pievēršas man.

-    Labi, Stīlas jaunkundze, par ko mēs runājām?

-    Tu nepieklājīgi pārtrauci manu darbu, lai strīdētos par vārdu.

Kristjens samirkšķina acis, laikam izbrīnīts par manā balsī dzirdamo niknumu. Viņš veikli noņem neredzamu plūksnu no bikšu ceļgala. Es nedaudz aizmirstos, vērodama viņa garos, prasmīgos pirkstus. Viņš to darījis ar nodomu, un es samiedzu acis.

-     Man reizēm patīk ierasties negaidītā vizītē. Tādējādi vadītāji nezaudē modrību un sievas neaizmirst, kur ir viņu vieta. Tu jau saproti. Viņš parausta plecus, augstprātīgi sakniebis lūpas.

Neaizmirst, kur ir viņu vieta! Man nebija ne jausmas, ka tev ir tik daudz brīva laika, es noskaldu.

Kristjena acis kļūst ledainas. Kāpēc tu negribi šeit mainīt uzvārdu? viņš salti painteresējas.

-    Paklau, vai mums tiešām par to jārunā šobrīd?

-    Es esmu šeit. Nesaprotu, kāpēc gan nē.

-    Man ir ļoti daudz darba, jo es trīs nedēļas biju prom.

Kristjena skatiens ir vēss un vērtējošs, pat atturīgs. Mani

izbrīna atklāsme, ka viņš spēj izturēties tik salti pēc iepriekšējā vakara un šīm trim nedēļām. Acīmredzot viņš ir patiesi saniknots. Kad viņš beidzot iemācīsies neuztvert visu tik saasināti?

-    Vai tev ir kauns par to, ka esi mana sieva? viņš jautā mānīgi klusā balsī.

-    Nē! Nekādā ziņā, Kristjen. Es pārmetoši uzlūkoju viņu. Runa ir par mani, nevis tevi. Sasodīts, viņš mēdz būt ļoti kaitinošs. Mans dumjais, tirāniskais egoists.

-     Kā gan runa var nebūt par mani? Kristjens piešķiebj galvu, un viņa sejā atspoguļojas patiesa neizpratne. Atturigums nedaudz pagaist, un viņš lūkojas uz mani, plati iepletis acis, līdz es apjaušu, ka viņš jūtas aizskarts. Man ir izdevies viņu sāpināt. Nē… tas nepavisam nebija mans nodoms.

Jāpanāk, lai viņš palūkojas uz notiekošo no mana skatupunkta. Jāizskaidro savi apsvērumi.

-    Kristjen, kad es sāku šeit strādāt, mēs tik tikko bijām iepazinušies, es pacietīgi ierunājos, meklēdama īstos vārdus. Man nebija ne jausmas, ka tu nopirksi izdevniecību…

Ko lai saku par šo notikumu mūsu neilgajā pagātnē? Par viņa neprātīgajiem iemesliem šādam solim despotisms, vajātāja tieksmes, pilnīga rīcības brīvība milzīgās bagātības dēļ… Es zinu, ka viņš vēlas par mani rūpēties, bet galvenos sarežģījumus sagādā tas, ka viņam pieder mana darbavieta. Ja viņš nebūtu iejaucies, es varētu mierīgi strādāt un man nevajadzētu uzklausīt čukstus izteiktās, neapmierinātības piesātinātās piezīmes no darbabiedru puses. Es satveru galvu abās plaukstās, lai nevajadzētu lūkoties Kristjenam acis.

-    Kāpēc tev tas ir tik svarīgi? es jautāju, izmisīgi cenzdamās atgūt savu pagaisušo savaldību. Viņš bezkaislīgi vēro mani, un viņa mirdzošajās acīs nekas nav izlasāms; sāpes ir rūpīgi noslēptas. Bet es jau zinu atbildi, pirms viņš to izteicis.

-    Es gribu, lai visi zinātu, ka tu piederi man.

-    Tā ir! Paskaties! Es paceļu kreiso plaukstu, rādīdama viņam laulību un saderināšanās gredzenu.

-    Ar to nepietiek.

-     Nepietiek ar to, ka es kļuvu par tavu sievu? Mana balss ir tikai nedaudz skaļāka par čukstu.

Kristjens samirkšķina acis, ieraudzījis šausmas manā sejā. Kā man rīkoties? Ko citu varu izdarīt?

-     Ne jau tā es to biju domājis, viņš skarbi nosaka un izlaiž pirkstus caur ataugušajiem matiem, kas krīt uz pieres.

-    Ko tu biji domājis?

Kristjens norij siekalas. Es vēlos, lai visa tava pasaule sāktos un beigtos ar mani, viņš atzīstas, un viņa sejā atspoguļojas izmisums. Šie vārdi liek man zaudēt līdzsvaru. Es jūtos kā saņēmusi spēcīgu sitienu pa vēderu; tas aizsit man elpu un cērt dziļu brūci. Un gara acu priekšā paradās mazs, nobijies, rud matains puisēns ar pelēkām acīm, ģērbies netīrās, nesaderigās un slikti pieguļošās drēbēs.

-    Tava vēlme ir piepildījusies, es bez sirdsapziņas pārmetumiem nosaku, jo tā ir taisnība. Bet šobrīd es cenšos izveidot karjeru un negribu izmantot tavu uzvārdu. Man ar

Kaut ko jānodarbojas, Kristjen. Es nevaru dīki dzīvot, iesprostota Eskalā vai mūsu jaunajā mājā. Tur es zaudētu prātu. Es nosmaktu četrās sienās. Līdz šim es vienmēr esmu strādājusi, un man tas patīk. Šis ir mans sapņu darbs, viss, ko jebkad esmu vēlējusies. Bet tas nenozīmē, ka es tevi mīlu mazāk. Tu man esi visa pasaule. Man aizžņaudzas rīkle, un acīs iedzeļ asaras. Es nedrīkstu raudāt, ne jau šeit. Lai stiprinātu savu apņēmību, es atkārtoju šos vārdus prātā. Nedrīkstu raudāt, nedrīkstu raudāt.

Viņš klusēdams vēro mani un pēc brīža viegli samiedz acis, it kā apsvērdams dzirdēto.

-    Es tevi smacēju? Kristjens drūmi painteresējas, un es atceros, ka līdzīgu jautājumu viņš jau man reiz uzdevis.

-   Nē… jā… nē. Ši saruna manī iesveļ tik bezspēcīgas dusmas, ka es nevēlos to turpināt šeit. Aizvērusi acis, es paberzēju pieri, mēģinādama saprast, kā esam līdz tam nokļuvuši.

-    Paklau, mēs runājām par manu uzvārdu. Šeit es vēlos paturēt iepriekšējo, jo gribu iezīmēt atstatumu starp tevi un mani… bet tikai šeit, nekur citur. Visi uzskata, ka es savu darbu dabūju tevis dēļ, bet patiesībā… Es apklustu, ieraudzījusi, ka Kristjens iepleš acis. Nē… vai tiešām tas notika viņa dēļ?

-    Vai vēlies zināt, kāpēc dabūji šo darbu, Anastasija?

Anastasija? Ak vai! Ko tas nozīmē?

Kristjens sagrozās krēslā, acīmredzami stiprinādams apņēmību. Vai es tiešām gribu zināt?

-    Izdevniecības vadītāji tev piešķīra Haida darbu kā pagaidu risinājumu. Viņi negribēja nolīgt tik svarīgu darbinieku brīdī, kad norisinās uzņēmuma pārdošana. Vadītājiem nebija ne jausmas, ko ar izdevniecību darīs jaunais īpašnieks, un viņi pieņēma prātīgu lēmumu, izvairoties no nepieciešamības maksāt milzīgu atlaišanas kompensāciju. Tāpēc viņi iecēla Haida vietā tevi, līdz jaunais īpašnieks… Viņš uz brīdi apklust, savilcis lūpas ironijas piesātinātā smaidā. Proti, es… Līdz es pārņemšu izdevniecību.

Sasodīts! Ko tu ar to vēlies pateikt? Tātad es tiešām esmu šeit tikai Kristjena dēļ. Mani pārņem šausmas.

Viņš pasmaida un pašūpo galvu, redzot, cik izbiedēta esmu. Neraizējies. Tu lieliski tiki galā ar uzdoto. Malacis. -

Viņa balsī ieskanas tik tikko jaušams lepnums, un es gandrīz izkūstu.

-    Ak tā, es nesakarīgi nomurminu, pūlēdamās atgūties pēc šādām vēstīm. Pavērusi muti, es apsēžos krēslā un stinj;i lūkojos uz Kristjenu. Viņš sagrozās.

-    Es nevēlos tevi smacēt, Ana. Negribu ieslodzīt tevi zeltītā krātiņā. Kaut gan… Viņš sadrūmis brīdi klusē. Teiksim tā: to nevēlas mana saprāta racionālā puse. Viņš domīgi noglāsta zodu, acīmredzami prātodams par kādu jaunu plānu.

Ko viņš iecerējis? Kristjens piepeši paceļ skatienu, it kā viņu būtu pārņēmusi atklāsme. Viens no iemesliem, kāpēc esmu šeit… izņemot nerātnas sievas savaldīšanu, viņš nosaka, samiedzis acis, ir nepieciešamība pārrunāt, ko darīšu ar uzņēmumu.

Nerātna sieva! Neesmu nerātna un neesmu arī īpašums! Es saniknota uzlūkoju Kristjenu, un man acīs vairs nav asaru.

-     Kādi ir tavi plāni? Es piešķiebju galvu, atkārtodama Kristjena kustību, un nespēju apslāpēt sarkasma dzēlienu balsī. Viņa lūpās parādās tik tikko jaušams smaids. Mans vīrs ir gluži kā dzīvsudrabs! Es nekad nespēju izsekot līdzi visām šīm zibenīgajām pārmaiņām.

-      Es mainīšu uzņēmuma nosaukumu. Turpmāk tā būs Grejas izdevniecība.

Žēlīgā debess!

-    Un jau pēc gada tā piederēs tev.

Es atkal izbrīnīta paveru muti, šoreiz vēl platāk.

-    Šī ir mana kāzu dāvana.

Es aizveru muti, atkal to atveru, mēģinādama kaut ko pateikt, bet man nekas neizdodas. Prāts ir tukšs kā izslaucīts.

-    Vai man mainīt nosaukumu uz "Stīlas izdevniecību"?

Viņš runā pavisam nopietni. Jēziti!

-     Kristjen, es nočukstu, kad smadzenes beidzot atgūst saikni ar mēli. Tu man uzdāvināji pulksteni… Es neprotu vadīt uzņēmumu.

Viņš pieliec galvu un pārmetoši uzlūko mani. Es savējo vadu jau kopš divdesmit viena gada vecuma.

-     Bet tu esi… tu. Despots un brīnumbērns. Kristjen, tu studēji ekonomiku Hārvardā, pirms pameti studijas. Tev vismaz ir kāda nojausma par nozari. Es trīs gadus strādāju pusslodzi, tirgojot krāsas un savilcējus! Esmu redzējusi pavisam mazu daļiņu no pasaules un nezinu gandrīz neko! Mana balss kļūst arvien skaļāka, līdz es pabeidzu savu tirādi.

-    Tu esi lasījusi vairāk grāmatu nekā jebkurš cits, ko pazīstu, viņš sašutis iebilst. Tu saproti, kas ir laba grāmata. Kamēr baudījām medusmēnesi, tu nespēji nedomāt par darbu. Cik manuskriptus tu izlasīji? Četrus?

-    Piecus, es nočukstu.

-    Un uzrakstīji pilna apjoma ziņojumus par visiem. Tu esi ļoti gudra sieviete, Anastasija. Esmu pārliecināts, ka tu ar visu tiksi galā.

-    Vai tu esi zaudējis prātu?

-    Jā… tevis dēļ, viņš nočukst.

Un es iespurdzos, jo neesmu spējīga ne uz ko citu. Viņš samiedz acis.

-    Visi par tevi smiesies. Tu nopirki izdevniecību savai sievietei, kura visā savā pieaugušas būtnes dzīvē ir strādājusi tikai trīs mēnešus pilnas slodzes.

-    Vai tev šķiet, ka mani interesē citu cilvēku domas? Turklāt tu nedarbotos viena pati.

Es ieplešu muti. Viņš tiešām ir zaudējis prātu. Kristjen… Es apklustu un satveru galvu rokās; man vairs nav ne jausmas, ko es jūtu. Vai viņš ir pilnīgi jucis? Un es jūtu, ka dziļi mani, kādā tumšā vietā, mostas piepeša un neiederīga vēlme smieties. Es paceļu skatienu, un Kristjens iepleš acis.

-    Vai tevi kaut kas uzjautrina, Stilas jaunkundze?

-    Jā. Tu.

Viņš izskatās satriekts, bet es redzu, ka viņš ari cenšas apvaldīt smaidu. Vai tu smejies par savu viru? Tas nav paciešams. Un tu kodi lūpu. Viņa acis satumst… un es pazīstu šo sejas izteiksmi. Pavedinoša, degsmīga, baudkāra… Nē, nē, nē! Tikai ne šeit.

-     Nemaz nedomā! es viņu brīdinu, trauksmes pārņemta.

-    Par ko, Anastasija?

-    Es zinu, par ko vēstī šī izteiksme. Mēs esam darbā.

Kristjens pieliecas, neatraudams skatienu no manējā; viņa pelēkajās acīs vīd alkas. Ak Dievs! Es noriju siekalas.

-    Mēs esam mazā kabinetā, kam ir normāla skaņas izolācija un slēdzamas durvis, viņš čukst.

-   Nekrietns morāles principu pārkāpums, es rūpīgi izrunāju katru vārdu.

-    Ne jau tad, ja tu to dari ar savu vīru.

-    Ar sava priekšnieka priekšnieka priekšnieku, es nošņācu.

-    Tu esi mana sieva.

-    Nē, Kristjen. Es runāju nopietni. Vakarā varēsi mani izdrāzt kaut septiņos dažādos veidos. Bet ne šeit. Ne jau tagad!

Kristjens samirkšķina acis un atkal tas samiedz. Pec brīža viņš mani pārsteidz, skali iesmiedamies.

-    Septiņos dažādos veidos? Viņš ieinteresēts sarauc uzaci. Varbūt es izmantošu šo piedāvājumu, Stīla.

-    Izbeidz taču saukt mani par Stilu! es saniknota uzsitu pa galdu, iztrūcinādama mūs abus. Dieva dēļ, Kristjen, ja tev tas ir tik svarīgi, es mainišu uzvārdu!

Kristjens spēji ievelk elpu un piepeši atplaukst žilbinošā uzvaras smaidā, atklādams visus zobus. Oho…

-    Lieliski. Viņš sasit plaukstas un pieceļas.

Kas notiks tagad?

-     Uzdevums ir paveikts. Man ir daudz darba. Atvainojiet, Greja kundze.

Rrr… Viņš ir neticami kaitinošs! Bet…

-    Jā, Greja kundze?

Es nolaižu plecus. Ej prom.

-    Tieši to es grasījos darīt. Tiksimies vakarā. Nepacietīgi gaidīšu septiņus dažādus veidus.

Es saraucu pieri.

-     Starp citu, drīzumā notiks vairāki ar uzņēmējdarbību saistīti pasākumi, un es vēlos, lai tu tos apmeklē kopā ar mani.

Es ieplestām acīm lūkojos uz viņu. Kāpēc viņš gluži vienkārši neiet prom?

-     Likšu Andreai piezvanīt Hannai, un viņa ierakstīs datumus tavā plānotājā. Es gribu, lai tu iepazīsties ar dažiem cilvēkiem. Turpmāk Hannai vajadzētu rūpēties par tavu darbu grafika plānošanu.

-    Labi, es apjukusi nomurminu, nespēdama atgūties.

Kristjens pārliecas pār manu galdu. Kas viņam tagad vajadzīgs? Viņš mani uzlūko ar hipnotisku skatienu.

-     Prieks ar jums strādāt, Greja kundze. Viņš pieliecas vēl tuvāk, un es jūtos kā paralizēta, saņemdama viņa maigo skūpstu. Uz redzi, mazā, viņš nomurmina, spēji pieceļas, piemiedz man ar aci un dodas prom.

Es ar pieri atbalstos pret galdu, juzdamās tā, it kā pār mani nupat būtu pārbraucis vilciens, vārdā Kristjens Grejs. Viņš ir kaitinošākais, neciešamākais un ietiepīgākais vīrietis pasaulē. Es izslejos un drudžaini berzēju acis. Kam es nupat piekritu? Ana Greja vadīs Sietlas Neatkarīgo izdevniecību… nē, Grejas izdevniecību. Viņš ir zaudējis prātu. Pie durvīm kāds pieklauvē, un parādās Hanna.

-    Vai viss ir labi? viņa painteresējas.

Es tikai skatos uz savu asistenti, un viņa sarauc pieri.

-    Zinu, ka tev nepatīk, ja es kaut ko tādu daru… bet vai drīkstu uzvārīt tev tēju?

Es pamāju.

-    Tivinings angļu brokastu tēju, vāju un melnu?

Es atkal paloku galvu.

-    Tūlīt atnesīšu, Ana.

Es stingi lūkojos uz datora ekrānu, vēl joprojām nespēdama atgūties. Kā lai piespiežu Kristjenu kaut ko saprast? Ar vēstuli!

No: Anastasija Stila

Temats: ES NEESMU ĪPAŠUMS!

Datums: 22.08.2011. 14:23

Kam: Kristjens Grejs

Greja kungs!

Turpmāk, kad vēlēsieties mani apciemot, lūdzu, piesakiet savu ierašanos laicīgi, lai es varu kaut nedaudz sagatavoties Jūsu tirāniskās pusaudža megalomānijas uzbrukumam.

Jūsu Anastasija Greja (lūdzu pievērst uzmanību uzvārdam)

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs

Temats: Septiņi dažādi veidi

Datums: 22.08.2011. 14:34

Kam: Anastasija Stila

Mana mīļotā Greja kundze! (Uzsvars uz "mana".)

Kā varu attaisnot savu ricibu? Biju netālu no Tava biroja un nolēmu ieskriet ciemos.

Nē, Tu neesi īpašums. Tu esi mana mīļotā sieva.

Tev, kā vienmēr, izdevies padarīt manu dienu gaišāku.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs, despotisks megalomāns

Viņš cenšas jokot, bet man nav noskaņojuma smieties. Dziļi ievilkusi elpu, es atkal ķēros pie vēstuļu lasīšanas.

Vakarā, kad iesēžos mašīnā, Kristjens mani sagaida klusēdams.

-    Sveiks, es nomurminu.

-    Sveika, viņš piesardzīgi atbild. Un viņa bažas ir pamatotas.

-    Vai šodien vēl kādam izjauci darba ikdienu? es mīlīgi painteresējos.

Viņa lūpās parādās smaida atblāzma. Tikai Flinnam.

Ak tā!

-    Nākamreiz, kad posīsies pie viņa, es tev iedošu sarakstu ar tematiem, ko vajadzētu apspriest, es skarbi paziņoju.

-    Tu esi nedaudz saspringta, sieva.

Es stingi lūkojos uz Raiena un Sojera pakausi mums priekšā. Kristjens man blakus nedaudz sagrozās.

-     Klau, viņš klusi ieminas un sniedzas pēc manas rokas. Es pavadiju visu pēcpusdienu, cenzdamās izdomāt, ko viņam teikt, kaut gan patiesībā man vajadzētu strādāt. Tomēr līdz ar katru nākamo stundu manas dusmas arvien pieņēmās spēkā. Mani nogurdina Kristjena ietiepība, īgnums un bērnišķīgā uzvedība. Es izrauju plaukstu no viņa tvēriena ietiepīgi, īgni un bērnišķīgi.

-    Vai tu uz mani dusmojies? Kristjens čukst.

-    Jā, es atcērtu un, sakrustojusi rokas virs krūtīm, lūkojos ārā pa logu. Kristjens atkal sakustas, bet es neļauju sev pievērsties viņam. Nesaprotu, kāpēc esmu tik nikna, tomēr tā ir. Esmu neprātīgi nikna.

tijkīdz, piebraucam pie Eskalas, es ignorēju noteikumus un steidzīgi izkāpju no mašīnas, rokā turēdama portfeli. Neskatīdamās atpakaļ, es lieliem soļiem ieeju ēkā. Raiens man seko un ātri dodas pie lifta, lai nospiestu izsaukuma pogu.

-    Ko tas nozīmē? es salti jautāju, kad esmu nostājusies Raienam blakus, un viņš piesarkst.

-    Atvainojiet, kundze, viņš nomurmina.

Kristjens pienāk man klāt; mēs abi gaidām liftu, un Raiens atkāpjas.

-    Tātad tu nedusmojies uz mani vien? Kristjens dzēlīgi painteresējas. Es saniknota paceļu skatienu un redzu, ka viņa sejā atplaiksni smaids.

-    Vai tu par mani smejies? Es samiedzu acis.

-    Es nemūžam neuzdrošinātos! Viņš paceļ plaukstas, it kā es būtu pret viņu pavērsusi ieroci. Kristjenam mugurā ir tumši zilais uzvalks, kas izskatās nupat gludināts. Nekārtīgie mati krīt viņam virs acīm, un sejas izteiksme izstaro nevainību.

-    Tev jāapgriež mati, es nomurminu un novērsusies ieeju liftā.

-    Vai tiešām? viņš jautā, atmetot matus no pieres, un seko man.

-    Jā. Es nospiežu piekļuves kodu.

-    Tātad tu ar mani tagad runā?

-    Mazliet.

-    Par ko tieši tu dusmojies? Man nepieciešama kāda norāde, viņš piesardzīgi ieminas.

Es pagriežos pret Kristjenu, izbrīnā pavērusi muti.

-    Vai tu tiešām nesaproti? Kristjen, tu esi ārkārtīgi gudrs cilvēks; tu noteikti kaut ko nojaut! Nespēju noticēt, ka esi tik neaptēsts.

Kristjens satrūcies pasper soli atpakaļ. Tu patiesi esi dusmīga. Man šķita, ka mēs tavā kabinetā jau visu nokārtojām, viņš apjucis nomurmina.

-    Nē, Kristjen, es tikai pakļāvos tavām bērnišķīgajām prasībām.

Lifta durvis atveras, un es saniknota izeju pa tām. Teilors mūs gaida priekšnamā. Viņš soli atkāpjas un steidzīgi aizver muti, redzot, cik dusmīga esmu.

-    Sveiks, Teilor, es nomurminu.

-    Greja kundze, viņš atbild.

Nometusi portfeli, es dodos uz lielo istabu. Džonsas kundze stāv pie plīts. Mēs sasveicināmies, un es pieeju pie ledusskapja, lai izņemtu no tā baltvīna pudeli. Kristjens man seko uz virtuvi un vēro mani kā vanags, kamēr es noceļu no skapja glāzi. Viņš tikmēr novelk žaketi un nevērīgi noliek to uz letes.

-    Vai vēlies vīnu? es pārspilēti mīlīgi painteresējos.

-     Nē, pateicos, Kristjens atbild, nenovērsdams skatienu no manis, un es apjaušu, ka viņš jūtas bezpalīdzīgs. Viņam nav ne jausmas, ko ar mani darīt. Tas savā ziņā ir komiski, bet citā traģiski. Lai viņš iet pie velna! Kopš tikšanās pēcpusdienā man ir grūti just viņam līdzi. Kristjens nesteidzīgi noņem kaklasaiti un atver krekla augšējo pogu. Es piepildu savu glāzi ar Sauvignon Blanc, un Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem. Pagriezusies es redzu, ka Džonsas kundze ir nozudusi. Sasodīts! Viņa bija mans vairogs. Es iemalkoju vīnu. Tas ir gards.

-      Izbeidz, Kristjens nomurmina un ar diviem soļiem šķērso attālumu starp mums. Maigi atglaudis matu šķipsnu man aiz auss, viņš noglāsta ļipiņu, liekot man nodrebēt. Vai pēc šīs sajūtas visu dienu esmu ilgojusies? Pēc viņa pieskārienā? Es papurinu galvu, atbrīvodama ausi no viņa tvēriena, un ielūkojos viņam acīs.

-    Runā ar mani, viņš nomurmina.

-    Kāpēc? Tu tik un tā manī neklausies.

-     Tā nav taisnība. Tu esi viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kuru teiktajā es ieklausos.

Es atkal iedzeru malku vīna.

-    Vai runa ir par tavu uzvārdu?

-    Jā un nē. Mani sanikno tava rīcība, atklājot, ka es neesmu ar tevi par kaut ko vienisprātis. Es lūkojos uz Kristjenu, gaidīdama viņa dusmas.

Viņš nedaudz samiedz acis. Ana, tu zini, ka man ir… problēmas. Man nav viegli atkāpties jautajumos, kas saistīti ar tevi. Tas nav nekāds noslēpums.

-    Bet es neesmu bērns, un es neesmu īpašums.

-    Zinu. Kristjens nopūšas.

-    Tādā gadījumā neizturies pret mani tā, es lūdzoši čukstu.

Viņš ar pirkstu kauliņiem noglāsta manu vaigu un pārlaiž īkšķi pār apakšlūpu.

-    Nedusmojies. Tu man esi ļoti dārga. Gluži kā neizsakāmi vērtīgs īpašums vai bērns, Kristjens nočukst, vērodams mani ar bijības pilnu skatienu. Es ieklausos viņa vārdos. Bērns. Esmu viņam dārga kā bērns. Tātad bērns viņam butu dārgs!

-     Es tāda neesmu, Kristjen. Es esmu tava sieva. Ja tevi sāpināja atklāsme, ka nepieņemšu tavu uzvārdu, vajadzēja man to pateikt.

-    Sāpināja? Viņš sarauc pieri, un es nojaušu, ka viņš apsver šo domu. Vēl joprojām sadrūmis, viņš piepeši izslējās un aši uzmet skatienu savam pulkstenim. Arhitekte ieradīsies jau pēc stundas. Mums jāpaēd.

Ak nē! Es klusībā ievaidos. Kristjens nav man atbildējis, un tūlīt nāksies tikties ar Džiu Mateo. Mana briesmīgā diena nupat kļuvusi vēl neizturamāka. Es pārmetoši uzlūkoju Kristjenu.

-    Mūsu saruna vēl nav beigusies.

-    Nav taču vairs nekā apspriežama.

-    Tu varētu pārdot izdevniecību.

Kristjens nicīgi iesmejas. Pārdot?

-Jā.

-    Vai tev šķiet, ka es šībrīža tirgu varētu atrast pircēju?

-    Cik tu par to samaksāji?

-    Salīdzinoši maz. Viņa balsi ieskanas piesardzība.

-    Un kas notiks, ja izdevniecība bankrotēs?

Kristjens pavīpsnā. Mēs izdzīvosim. Bet es neļaušu tai bankrotēt, Anastasija. Vismaz ne tikmēr, kamēr tur strādāsi tu.

-    Kas notiks, ja es aiziešu?

-    Ar ko tu tādā gadījumā nodarbotos?

-    Nezinu. Ar kaut ko citu.

-    Tu jau teici, ka šis ir tavs izsapņotais darbs. Un atvaino, ja kļūdos, bet es Dievam, mācītājam Volšam un mūsu tuvākajiem draugiem apsolīju tevi "dievināt, atbalstīt tavus sapņus un cerības un gādāt par tavu sirdsmieru".

-    Vai tu citē savu laulību zvērestu? Tas nav taisnīgi.

-    Nekad neesmu solījis rīkoties taisnīgi, ja runa ir par tevi. Turklāt tu jau reiz izmantoji zvērestu kā ieroci pret mani, Kristjens atgādina.

Es saviebjos. Tā ir taisnība.

-   Anastasija, ja tu uz mani vēl joprojām dusmojies, izgāz niknumu pār mani gultā. Kristjens balss piepeši kļūst dobja un klusa, tajā ieskanas jutekliskas ilgas, un acis iekvēlojas.

Gultā? Kā?

Viņš iecietīgi smaida, vērodams manu sejas izteiksmi. Vai viņš domā, ka es varētu viņu sasiet? Dievs Tēvs debesīs!

-    Septiņos dažādos veidos, viņš nočukst. Nepacietīgi gaidu.

Oho!

-    Geila! Kristjens piepeši uzsauc, un jau pēc četrām sekundēm parādās Džonsas kundze. Kur viņa slēpās? Teilora kabinetā? Vai viņa mūs dzirdēja? Cerams, nē.

-    Jā, Greja kungs?

-    Mēs labprāt ķertos pie vakariņām.

-    Protams, kungs.

Kristjens nenovērš skatienu no manis, it kā es būtu kāds eksotisks zvērs, kas kuru katru mirkli metīsies bēgt. Es iedzeru malku vīna.

-    Laikam pievienošos tev un izbaudīšu kādu glāzi, viņš nopūties paziņo un atkal izlaiž pirkstus caur matiem.

-    Tu neiztukšosi šķīvi?

-    Nē. Es lūkojos uz savu fetučlni porciju, no kuras esmu apēdusi tikai dažus kumosus, un vairos no Kristjena drūmā skatiena. Pirms viņš pagūst kaut ko teikt, es pieceļos un paņemu šķīvjus no galda.

-     Drīz atnāks Džia, es nomurminu. Kristjens neapmierināts sakniebj lūpas, bet klusē.

-     Es paņemšu traukus, Džonsas kundze piedāvā, tiklīdz es ienāku virtuvē.

-    Pateicos.

-    Vai jums negaršoja ēdiens? viņa nobažījusies jautā.

-    Tas bija ļoti gards. Es tikai neesmu izsalkusi.

Līdzjūtīgi uzsmaidījusi man, viņa pagriežas un, notīrījusi

šķīvi, saliek traukus mazgājamā mašīnā.

-    Es piezvanīšu dažiem cilvēkiem, Kristjens paziņo un vērtējoši nopēta mani, pirms nozūd savā kabinetā.

Atviegloti nopūtusies, es ieeju mūsu guļamistabā. Vakariņu laikā gaisotne bija nepatīkama. Es vēl joprojām dusmojos uz Kristjenu, un viņš nesaprot, ko sliktu izdarījis. Varbūt viņam taisnība? Zemapziņa paceļ uzaci un labvēlīgi lūkojas uz mani pār savām brillēm. Tomēr tā nav. Kristjena deļ es darbā jutīšos vēl neveiklāk nekā līdz šim. Viņš nepagaidīja, līdz varēs šo jautājumu pārrunāt ar mani mājās, kur neviens mūs nenovēro. Kā viņš justos, ja es ielauztos viņa birojā un paziņotu, ka viss turpmāk būs tā, kā vēlos es? Turklāt viņš grib uzdāvināt izdevniecību man! Kā lai es vadu lielu firmu? Man nav gandrīz nekādas nojausmas par uzņēmējdarbību.

Es lūkojos uz krēslas stundas pērļaini sārtās gaismas iekrāsotu apvārsni virs Sietlas. Un, kā parasti, viņš grib mūsu strīdu risināt guļamistabā… vai priekšnamā… rotaļu istabā… televīzijas telpā… uz virtuves letes… Pietiek! Kristjens visu novirza uz seksu. Tā viņš risina sarežģījumus.

Iegājusi vannasistabā, es sadrūmusi vēroju savu atspulgu. Ir grūti atgriezties īstenībā. Kamēr mitinājāmies savā mazajā pasaulītē, mums izdevās noslīpēt visas nesaskaņas, jo bijām kā iegrimuši viens otrā. Bet tagad? Es atceros savas kāzas un bažas, kas mani todien mocīja. Kas apprecas pārāk ātri… Nē, es nedrīkstu tā domāt. Kad piekritu kļūt par Kristjena sievu, es jau zināju visu par viņa dēmoniem. Nāksies vien turpināt cīņu un apspriesties ar Kristjenu par savām šaubām.

Es samiedzu acis, aplūkodama savu bālo ādu spogulī. Un tagad vēl jārunā ar to sievieti…

Man mugurā ir pelēki, šauri svārki un blūze bez piedurknēm. Nu labi! Dieviete sameklē savu piedauzīgi sarkano nagu laku. Es atpogāju divas podziņas, nedaudz atklādama krūtis, un nomazgāju seju. Atjaunodama grimu, es lietoju vairāk skropstu tušas nekā parasti un uzziežu uz lūpām vairāk spīduma. Zemu pieliekusies, es cītīgi sukāju matus no saknēm līdz pat galiņiem. Kad iztaisnojos, mati kā kupls kastaņkrāsas vilnis noslīgst man līdz krūtīm. Es tos mākslinieciski atglaužu aiz ausim un dodos meklēt augstpapēžu laiviņas, šoreiz atteikdamās no zemajām kurpēm.

Kad atgriežos lielajā istabā, Kristjens jau izklājis mājas rasējumus uz ēdamgalda. Skan mūzika, un es apstājos.

Sieva, Kristjens sirsnīgi sveicina un jautājoši ielūkojas man acis.

-    Kas tas ir? es jautāju. Mūzika ir brīnišķīga.

-    Forē "Rekviēms". Tu izskaties citāda, viņš izbrīnīts Ieminas.

-    Ak tā! Neesmu to vēl dzirdējusi.

-    Ļoti nomierinoša, rāma mūzika, viņš nosaka un paceļ uzaci. Vai esi kaut ko izdarījusi ar matiem?

-    Izsukāju tos, es nomurminu. Dvēseliskās balsis mani pacēlušas spārnos. Atstājis rasējumus uz galda, Kristjens tuvojas man, lēni sperdams soļus pieskaņoti mūzikai.

-    Vai uzdejosim? viņš klusi jautā.

-     Pie šādas mūzikas? Tas ir rekviēms, es pārsteigta atgādinu.

-    Jā. Kristjens ievelk mani skavās, ieslēpj degunu man matos un viegli šūpojas no vienas puses uz otru. Viņš smaržo tikpat debešķīgi kā vienmēr.

Mmm… man viņa pietrūka. Es apviju rokas savam vīram apkārt un cenšos apvaldīt asaras. Kāpēc tu esi tik kaitinošs?

-    Man nepatīk ar tevi strīdēties, viņš nočukst.

-    Nu, tad neesi tāds mūlāps.

Kristjens klusi iesmejas, un šī tīkamā skaņa liek novibrēt viņa krūšu muskuļiem. Viņš apskauj mani ciešāk. Mūlāps?

-    Ēzelis.

-    Man labāk patīk "mūlāps".

-    Protams. Tev tas piestāv.

Viņš atkal iesmejas un noskūpsta mani uz galvvidus.

-     Rekviēms? es nomurminu, vēl joprojām nespēdama aptvert, ka mēs dejojam šādas mūzikas pavadībā.

Kristjens parausta plecus. Tā ir tikai skaista mūzika, Ana.

Teilors smalkjūtīgi ieklepojas, nostājies durvīs, un Kristjens palaiž mani vaļā.

-    Ieradusies Mateo jaunkundze, Teilors ziņo.

Ak, cik burvīgi!

-    Ved viņu iekšā, Kristjens pavēl un satver mani aiz rokas, pirms istabā ienāk Džia Mateo.

8. NODAĻA

Kristjena noligtā arhitekte ir pievilcīga gara auguma sieviete. Savus īsos, balinātos, nevainojami apgrieztos un sakārtotos matus viņa nēsā kā greznu kroni. Viņai mugurā ir gaiši pelēks bikškostīms; bikses un cieši pieguļošā žakete apkļauj viņas sievišķīgo augumu. Drēbes izskatās dārgas. Kakla bedrītē mirdz viens vienīgs briljants, pieskaņots sīkajiem auskariņiem. Džia Mateo ir labi kopta sieviete, acīmredzami dzimusi bagātā ģimenē un saņēmusi lielisku audzināšanu, kaut gan šovakar tā nav īsti redzama; viņas gaiši zilajai blūzei ir atpogātas pārāk daudzas podziņas. Tāpat kā manējai. Es pietvīkstu.

-     Kristjen! Ana! Viņa atplaukst smaidā, atklādama baltus, nevainojamus zobus, un pastiepj manikirētu plaukstu, vispirms sarokodamās ar Kristjenu un pēc tam ar mani. Tas nozīmē, ka man jāatlaiž Kristjena plauksta, lai es varētu atbildēt. Viņa ir nedaudz īsāka par Kristjenu, bet apāvusi kurpes ar ļoti augstiem papēžiem.

-    Džia, Kristjens pieklājīgi sveicina. Es salti pasmaidu.

-   Jūs abi pēc medusmēneša izskatāties lieliski, viņa samtainā balsī nosaka, pievērsusi brūno acu skatienu Kristjenam, un viņas garās, ar tušu nokrāsotās skropstas viegli trīs. Kristjens mani ar vienu roku apskauj un pievelk ciešāk klāt.

-    Mēs brīnišķīgi izklaidējāmies. Viņš ar lūpām skar manus deniņus, un es satrūkstas.

Lūk, vai redzi? Viņš pieder man. Kristjens ir kaitinošs, pat neizturams, tomēr pieder man. Es atplaukstu platā smaidā. Šobrīd es tevi ļoti mīlu, Kristjen Grej. Ieslidinājusi plaukstu viņa bikšu aizmugurējā kabatā, es saspiežu viņa dibena vaigu. Džia mums skopi uzsmaida.

-    Vai jau aplūkojāt rasējumus?

-   Jā, es noņurdu un palūkojos uz Kristjenu, kurš uzjauti māts skatās uz mani, nedaudz saraucis uzaci. Kas viņu smīdina? Mana nepatika pret Džiu vai ari tas, kā saspiedu viņa dibenu?

-    Rasējumi ir šeit, Kristjens norāda uz ēdamgalda pusi un, satvēris mani aiz rokas, pieiet pie tā. Džia mums seko, un es beidzot atceros labas uzvedības noteikumus.

-    Vai vēlies kaut ko iedzert? es jautāju. Varbūt glāzi vīna?

-    Būtu Joti jauki, Džia piekrit. Sausu baltvīnu, ja jums tāds ir.

Velns! Sauvignon Blanc ir sauss, vai ne? Negribīgi pametusi viru, es dodos uz virtuvi, dzirdot, kā nošņāc atskaņotājs. Kristjens ir izslēdzis mūziku.

-    Vai tev arī atnest vīnu, Kristjen? es uzsaucu.

-    Jā, mīļā, lūdzu, viņš nodūdo, man uzsmaidīdams. Brīžiem viņš ir tik apburošs, ka man saļogās ceļgali, bet jau nākamajā mirklī spēj būt neticami kaitinošs.

Sniegdamās pie skapja, es jūtu sev pievērsto vira skatienu, un mani pārņem nepatīkama sajūta, ka mēs ar Kristjenu tēlojam izrādē, nodevušies kādai rotaļai bet šobrīd mēs abi esam vienā pusē cīņā pret Džiu Mateo. Vai Kristjens nojauš, ka šī sieviete viņu iekāro un to pārāk atklāti izrāda? Mani pārņem kluss prieks, kad apjaušu, ka Kristjens, iespējams, cenšas mani nomierināt. Vai arī gluži vienkārši dod šai sievietei spilgtu, nepārprotamu mājienu, ka ir aizņemts.

Mans. Jā, dāmīt, viņš pieder man. Iekšējā dieviete uzvilkusi cīnītājas tērpu un ir gatava kauties lidz pēdējai asins lāsei. Apmierināti smaidīdama, es izņemu no skapja trīs glāzes, paķeru atvērto vina pudeli no ledusskapja un visu salieku uz letes. Džia ir pārliekusies pār galdu, bet Kristjens stāv viņai blakus un norāda uz kaut ko rasējumā.

-    Manuprāt, Anai ir kaut kas sakāms par stikla sienu, bet kopumā mēs abi esam ļoti apmierināti ar tavām iecerēm.

-     Ļoti labi, Džia priecājas, acīmredzami atvieglota, un viegli skar Kristjena roku. Tas ir tik tikko jaušams, bet koķets žests. Kristjens nekavējoties sastingst, bet dara to neuzkrītoši. Šķiet, ka Džia neko nepamana.

Liec viņu mierā, kundzīt! Viņam nepatīk pieskārieni.

Kristjens sper soli sānis, attālinādamies no Džias, un pievēršas man. Mūs moka slāpes, viņš nosaka.

-    Tūlīt atnesīšu. Viņš tiešām iesaistījies spēlē. Džia liek viņam justies neērti. Kāpēc es to nesaskatīju jau iepriekš? Tieši tāpēc man viņa nepatīk. Kristjens ir pieradis pie sieviešu apbrīnas. Esmu to jau pietiekami bieži redzējusi, un parasti viņš tam nepievērš uzmanību. Pieskārieni ir kaut kas cits. Labi, esmu gatava doties palīgā savam vīram.

Steidzīgi ielējusi vīnu, es saņemu visas trīs glāzes rokās un dodos pie sava nelaimīgā bruņinieka. Es sniedzu glāzi Džai, tīši nostādamās starp viņiem abiem. Viņa pieklājīgi smaida, pieņemdama vīnu. Otru glāzi es iedodu Kristjenam, un viņš aizrautīgi to satver, veltīdams man uzjautrinājuma un pateicības pilnu skatienu.

-    Priekā! Kristjens uzrunā mūs abas, bet vēro tikai mani. Mēs ar Džiu paceļam glāzi un vienbalsīgi atkārtojam tostu. Es atvieglota iemalkoju vīnu.

-    Ana, vai tev nepatīk stikla siena? Džia jautā.

-     Nē, tā gluži nav. Man patīk siena, tā ir lieliska. Bet es cerēju, ka mēs to varētu plūstošāk iestrādāt mājas pašreizējā dizainā. Es galu galā iemīlēju māju tādu, kāda tā bija, un negribu neko pārāk krasi mainīt.

-    Saprotu.

-    Es tikai gribētu zināmu pietāti… dizainu, kas vairāk atbilst mājas sākotnējam iekārtojumam. To pateikusi, es palūkojos uz Kristjenu un redzu, ka viņš domīgi vēro mani.

-    Nekādu lielu pārveidojumu? viņš nomurmina.

-    Nē. Es papurinu galvu, uzsvērdama savu domu.

-    Un tev māja patīk tāda, kāda ir?

-    Pārsvarā jā. Man jau no paša sākuma šķita, ka tai nepieciešama tikai neliela atsvaidzināšana.

Kristjena acis silti iemirdzas.

Džia bridi lūkojas uz mums abiem, un viņas vaigi sārtojas. Labi, viņa nosaka. Es laikam saprotu, ko gribi teikt, Ana. Mēs varam saglabāt stikla sienu, bet būvēt to pie lielākās verandas, kas veidota Vidusjūras stilā. Tur jau ir mūra terase. Varam uzcelt pīlārus no līdzīga akmens, bet atstāt starp tiem daudz vietas, lai nesabojātu skatu. Pievienosim stikla jumtu vai izmantosim kārniņus tāpat kā pārējās telpās. Tādējādi izveidosies arī alfresco vieta maltī-

tēm, kur iespējams sasēdināt viesus, un tas viss būs zem jumta.

Jāatzīst, ka Džia tiešām ir lieliska arhitekte.

-    Vai arī verandas vietā varam izmantot jūsu izvēlētu koka nokrāsu stikla durvīm, tādējādi saglabājot Vidusjūras gaisotni, viņa turpina.

-    Līdzīgi tiem gaiši zilajiem slēģiem Francijas dienvidos, es atgādinu Kristjenam. Viņš aizrautīgi vēro mani un, iemalkojis vīnu, nevērīgi parausta plecus. Hmm. Šī doma viņam nepatīk, bet viņš to nenoniecina, nenoraida un neliek man justies dumjai. Ak Dievs, cik daudz pretrunu ir šī vīrieša raksturā! Es atceros, ko viņš teica vakar: Gribu māju, kas atbilst tavām vēlmēm. Lai kādas tās būtu. Šis nams pieder tev. Viņš vēlas, lai esmu laimīga itin visās jomās. Man šķiet, ka es to apzinos kādā dziļi paslēptā prāta nostūrī. Tikai…. Es aprāju sevi. Šobrīd nedrīkst domāt par strīdu! Zemapziņa pārmetoši skatās uz mani.

Džia lūkojas uz Kristjenu, gaidīdama viņa lēmumu. Es vēroju, kā ieplešas viņas acu zīlītes un paveras spīdīgās lūpas. Aši piešāvusi mēli pie augšlūpas, viņa nesteidzīgi iemalko vīnu. Es pagriežos un redzu, ka Kristjens vēl joprojām skatās uz mani, nevis uz Džiu. Lieliski! Nāksies nedaudz aprunāties ar Mateo jaunkundzi.

-    Ana, ko vēlies tu? Kristjens jautā, nepārprotami nododams lēmuma pieņemšanu manā ziņā.

-    Man patīk doma par verandu.

-    Man arī.

Es pievēršos Džiai. ļā, dāmīt, skaties uz mani, nevis viņu. Šoreiz lēmumus pieņemu es. Man gribētos redzēt pārstrādātus rasējumus ar lielāku verandu un pīlāriem, kas pieskaņoti mājas pašreizējam izskatam.

Džia negribīgi atrauj savu alkaino skatienu no mana vīra un uzsmaida man. Vai viņa domā, ka es neko neredzu?

-    Protams, viņa labprāt piekrīt. Vai ir vēl kādi ierosinājumi?

Izņemot to, lai neaprij ar acīm manu vīru? Kristjens grib pārveidot saimnieka apartamentus, es nomurminu.

Istabas durvīs kāds klusi noklepojas. Mēs visi pagriežamies un ieraugām Teiloru.

-    Man ar jums steidzami jāapspriežas, Greja kungs, viņš vēršas pie Kristjena.

No aizmugures satvēris manus plecus, Kristjens uzrunā Džiu.

-    Par šo projektu atbildīga ir mana sieva. Viņai piešķirta pilnīga rīcības brīvība. Ja viņa kaut ko vēlas, viņai tas jādabū. Es nešaubīgi uzticos viņas instinktiem. Viņa ir ļoti gudra. Kristjena balss tik tikko jaušami mainās. Es tajā saklausu lepnumu un apslēptu brīdinājumu. Vai tas domāts Džiai?

Kristjens uzticas maniem instinktiem? Ak, šis kaitinošais vīrietis! Mani instinkti šodien pieļāva, lai viņš samīda kājām visas manas jūtas. Es sadusmota papurinu galvu, bet esmu pateicīga, ka viņš licis šai tracinošajai, bet diemžēl ļoti talantīgajai sievietei noprast, kuram šeit pieder vara. Pacēlusi roku, es noglāstu viņa plaukstu sev uz pleca.

-   Atvainojiet. Kristjens saspiež manu plecu un seko Teiloram. Interesanti, kas noticis?

-    Vai parunāsim par saimnieka guļamistabu? Džia nemierīgi ievaicājas.

Es palūkojos uz viņu un brīdi klusēju, līdz pārliecinos, ka Kristjens un Teilors mūs vairs nedzird. Piesaukdama visu savu spēku un dusmas, kas mani mocījušas pēdējo piecu stundu laikā, es ļauju vaļu mēlei.

-    Tavs nemiers ir attaisnots, Džia, jo šobrīd tava iespēja strādāt šajā projektā karājas mata galā. Bet domāju, ka viss būs labi, ja vien turpmāk vairs nepieskarsies manam vīram.

Viņa spēji ievelk elpu.

-    Pretējā gadījumā esi atlaista. Vai saprati? Es ļoti rūpīgi un skaidri izrunāju katru vārdu.

Džia strauji mirkšķina acis, manāmi satriekta. Viņa nespēj noticēt dzirdētajam. Arī es nespēju noticēt tam, ko pati nupat pateicu, tomēr neatkāpjos un bezkaislīgi lūkojos viņas brūnajās, plaši ieplestajās acīs.

Neatkāpies. Tikai neatkāpies! šo tracinoši neizdibināmo sejas izteiksmi esmu aizguvuši no Kristjena, kuram bezkaislīgums padodas tik dabiski kā nevienam citam. Es zinu, ka Greju nama pārveidošana Džias arhitektūras firmai ir ļoti svarīgs projekts, lielisks papildinājums viņas autobiogrāfijai. Viņa nedrīkst zaudēt šo pasūtījumu. Un šobrīd man ir pilnīgi vienalga, ka viņa ir Eljota draudzene.

-    Ana… Greja kundze… Man, man ļoti žēl, es nemūžam…

Viņa pietvīkst, vairs nevarēdama atrast vārdus.

-    Runāsim skaidru valodu. Manu vīru tu neinteresē.

-    Protams, viņa nomurmina, spēji nobālējusi.

-    Kā jau teicu, es tikai vēlos, lai viss būtu skaidrs.

-    Greja kundze, es patiesi atvainojos, ja jums šķita… ka es… Viņa apklust, vēl joprojām meklēdama īstos vārdus.

-    Lieliski. Ja vien mēs saprotam viena otru, viss būs labi. Ķersimies pie darba. Es pastāstīšu, ko esam iecerējuši mainīt saimnieka guļamistabā, un pēc tam labprāt uzklausītu, kādus materiālus tu grasies izmantot. Mēs ar Kristjenu vēlamies panākt, lai māja būtu ekoloģiskā ziņā patstāvīga, un es gribu, lai viņš zinātu, kur šie materiāli iegūti un kas tie ir.

-    P-protams, viņa stomās, plati iepletusi acis, un es jūtu, ka viņa no manis baidās. Kaut kas tāds notiek pirmo reizi. Mana dieviete skrien apli pa arēnu un māj pūlim, kas līksmi uzgavilē.

Džia pieglauž matus, un es apjaušu, ka šis žests liecina par viņas nemieru.

-    Tātad… saimnieka apartamenti? viņa satraukusies atgādina. Viņas balss atgādina aizsmakušu čukstu. Tagad, kad esmu guvusi virsroku, es beidzot atbrīvojos no sasprindzinājuma, kas mani mācis kopš tikšanās ar Kristjenu pēcpusdienā. Man viss izdosies. Mana iekšējā dieviete jūsmo par savu iekšējo maitu.

Kristjens atgriežas, kad esam jau gandrīz beigušas.

-     Vai viss kārtībā? viņš jautā, aplicis roku man ap vidukli un pievērsies Džiai.

-    Jā, Greja kungs. Džia moži smaida, kaut gan izskatās nedaudz saspringta. Pēc dažām dienām atsūtīšu pārveidotos rasējumus.

-    Lieliski. Vai tu esi apmierināta? Kristjens jautā, vērodams mani ar sirsnīgu, vērtējošu skatienu. Es pamāju un piesarkstu, kaut gan īsti nesaprotu, kāpēc.

-    Man laikam jādodas prom, Džia paziņo, atkal runādama pārspīlēti jautri. Šoreiz viņa vispirms sarokojas ar mani un tikai pēc tam ar Kristjenu.

-    Uz redzēšanos, Džia, es nomurminu.

-    Jā, Greja kundze. Uz redzēšanos, Greja kungs.

Durvīs parādās Teilors, un es izmantoju šo izdevību, skaļā balsī noteikdama: Teilors tevi pavadīs līdz liftam.

Atkal pieglaudusi matus, Džia pagriežas, augstajiem papēžiem noklaudzot, un kopā ar Teiloru iziet no istabas.

-    Viņa izturējās manāmi vēsāk, Kristjens nosaka, izbrīnīti vērodams mani.

-    Vai tiešām? Nepamanīju. Es paraustu plecus, cenzdamās paust vienaldzību. Ko gribēja Teilors? es jautāju, daļēji ziņkāres dēļ, bet daļēji arī tāpēc, ka gribu mainīt sarunas tematu.

Kristjens sadrūmis palaiž mani vaļā un sāk locīt uz galda atstātos papīrus. Aprunāties par Haidu.

-    Kas noticis ar Haidu? es čukstu.

-    Nekas tāds, par ko vajadzētu satraukties, Ana. Kristjens pamet plānus novārtā un ievelk mani skavās. Mēs tikai uzzinājām, ka viņš jau vairākas nedēļas nav bijis savā dzīvoklī. Noskūpstījis mani uz matiem, viņš mani palaiž vaļā un pabeidz iesākto.

-    Ko jūs nolēmāt? viņš jautā, un es noprotu, ka viņš cenšas ievirzīt manas domas citās sliedēs.

-    Tikai to, ko mēs jau apspriedām ar tevi. Man šķiet, tu viņai patīc, es klusi nosaku.

Kristjens nicīgi iespurdzas. Vai tu Džiai kaut ko pateici? viņš interesējas, un es pietvīkstu. Kā viņš nojauta? Nezinādama, ko atbildēt, es saspringta pētu savus pirkstus.

-     Kad Džia atnāca, mēs bijām Kristjens un Ana, bet aizejot viņa mūs dēvēja tikai par Greja kungu un kundzi, viņš vīpsnādams paskaidro.

-    Varbūt es šo to pieminēju, es nomurminu un nedroši paceļu skatienu. Kristjens sirsnīgi vēro mani, un vienu mirkli viņš izskatās pat… apmierināts. Viņš nodur galvu, papurina to, un viņa izteiksme mainās.

-    Džia redz tikai šo seju. Viņa balsī ieskanas nepatika, pat riebums.

Nē, Kristjen, nē!

-     Kāpēc tu uz mani tā skaties? viņš izbrīnīts jautā, vērodams manu samulsumu, un piepeši satriekts iepleš acis. Tu taču neesi greizsirdīga, vai ne? viņš pārbijies jautā.

Es pietvīkstu un noriju siekalas, pētīdama savus kopā savītos pirkstus. Vai tā varētu būt?

-    Ana, viņa ir plēsoņa. Nepavisam ne manā gaumē. Kā Iii vari just greizsirdību? Pret jebkuru? Mani neinteresē itin nekas, ko šī sieviete varētu piedāvāt.

Es paceļu skatienu un redzu, ka Kristjens uz mani skatās tā, it kā man piepeši būtu pieaugusi otra galva. Viņš izlaiž pirkstus caur matiem. Tu esi vienīgā, Ana, viņš klusi nosaka. Tas nekad nemainīsies.

Ak… Kristjens atkal pamet plānus uz galda un, pienācis tuvāk, ar īkšķi un rādītājpirkstu satver manu zodu.

-     Kā tu vispār spēj domāt, ka ir citādi? Vai jebkad esmu ļāvis noprast, ka mani kaut nedaudz varētu interesēt cita sieviete? Viņš kvēlošām acīm lūkojas uz mani.

-     Nē, es čukstu. Tas ir muļķīgi. Bet šodien… tu… Atgriežas visas pretrunīgās izjūtas, kas mani mocīja iepriekš. Kā lai viņam izskaidroju savu apjukumu? Kristjena mulsinošā uzvedība darbā ir mani satracinājusi. Viņš grib, lai palieku mājās, bet jau nākamajā mirklī uzdāvina man izdevniecību. Vai tiešām viņš domā, ka es spēju izsekot visām šīm svārstībām?

-    Ko tu vēlējies pateikt?

-     Kristjen… Mana apakšlūpa sāk drebēt. Es mēģinu aprast ar šo jauno dzīvi, kādu nekad nebiju sev iztēlojusies. Viss man ir pasniegts uz paplātes. Darbs un tu, mans skaistais vīrs, kuru es nemūžam… Es pat nezināju, ka spēju šādi iemīlēties, tik kaismīgi un strauji, tik… neatgriezeniski. Kristjens pārsteigts paver muti, un es dziļi ievelku elpu, pūlēdamās nomierināties.

-     Bet tu esi kaut kas līdzīgs tankam, un es negribu trāpīties tev ceļā, jo tādējādi bojā ies meitene, kurā tu iemīlējies. Un kas paliks? Tikai tukša ballīšu karaliene, kas lidināsies no viena labdarības pasākuma uz citu. Es atkal apklustu, mēģinādama atrast vārdus, kas paustu manas izjūtas. Un tagad tu vēlies, lai es kļūstu par uzņēmuma vadītāju, kaut gan es nekad par to neesmu domājusi. Man ir grūti aptvert to visu. Tu gribi, lai dzīvoju mājās. Tu gribi, lai es vadu uzņēmumu. Neko nesaprotu! Es apklustu, valdīdama asaras, un apslāpēju šņukstu.

-    Kristjen, ļauj man pašai pieņemt lēmumus, pašai ar kaut ko riskēt un pieļaut kļūdas. Ļauj man no tām mācīties. Man jāsāk staigāt, pirms varu skriet, Kristjen. Vai tiešām tu nesaproti? Man nepieciešama zināma neatkarība. Lūk, ko man nozīmē pašai savs uzvārds. Beidzot esmu pateikusi visu, ko gribēju viņam mest sejā savā kabinetā.

-    Tu jūties kā nokļuvusi tanka priekšā? Kristjens čukst.

Es pamāju.

Viņš satraukts aizver acis. Es tikai gribu dāvāt tev pasauli, Ana. Itin visu, ko tu vēlies. Un ari glābt tevi no tās. Rūpēties, lai tu būtu drošībā. Tomēr es arī gribu, lai visi zinātu, ka tu piederi man. Šodien, kad tu atsūtīji vēstuli, mani pārņēma šausmas. Kāpēc tu man nepateici, ka saglabāsi savu uzvārdu?

Es nosarkstu. Viņam ir taisnība.

-     Kristjen, es par to iedomājos tikai tad, kad jau bijām medusmēnesi, un es negribēju, lai īstenība ielaužas mūsu mazajā pasaulītē. Pēc tam es to aizmirsu. Atcerējos tikai vakar. Un parādījās Džeks… Tas novērsa manu uzmanību. Piedod, man vajadzēja tev visu pateikt vai pārrunāt savas domas, tomēr nekad nevarēju atrast īsto mirkli.

Kristjens cieši pēta mani, un es samulstu arvien vairāk, juzdamās tā, it kā viņš censtos ar skatienu ieurbties man galvaskausā. Ilgu brīdi valda klusums.

-    Kāpēc tevi pārņēma šausmas? es jautāju.

-    Es tikai nevēlos, lai tu izslīdētu man caur pirkstiem.

-     Dieva dēļ, es nekur nepazudīšu! Kad tu to beidzot iedauzīsi savā biezajā paurī? Es. Tevi. Mīlu. Es pavicinu roku, atdarinādama Kristjenu brīžos, kad viņš uzsver savu domu. Vairāk nekā… "acu gaismu, plašumu vai brīvību".

Viņš iepleš acis. Meitas mīlestība? Viņa lūpās atplaukst ironijas pilns smaids.

-    Nē. Es nespēju apvaldīt smieklus. Tas bija vienīgais citāts, ko spēju atcerēties.

-    Par neprātīgo karali Līru?

-     Mans mīļais, mīļais, neprātīgais karalis Līrs. Es noglāstu viņa vaigu, un viņš pieglauž to manai plaukstai, aizvēris acis. Vai tu būtu ar mieru kļūt par Kristjenu Stīlu, lai visi zinātu, ka piederi man?

Kristjena acis atsprāgst vaļā, un viņš lūkojas uz mani kā uz neredzētu brīnumu. Piederu tev? viņš apjucis atkārto, izgaršodams šos vārdus.

-    Man.

-    Tev, viņš nosaka, atkārtodams to, ko vakar viens otram teicām rotaļu istabā. Jā, labprāt. Ja tev tas būtu

svarīgi. Oho!

-    Vai tev tas ir ļoti svarīgi?

-    Jā. Viņš ne mirkli nevilcinās.

-    Labi. Es mainīšu savu uzvārdu Kristjena dēļ. Viņam vēl joprojām nepieciešams apliecinājums, ka es neaizbēgšu, un man nav iebildumu to viņam sniegt.

-    Man šķita, ka tu jau piekriti.

-   Jā, bet tagad, kad esam to apsprieduši, man šis lēmums liekas pieņemamāks.

-   Ak tā, Kristjens izbrīnīts nomurmina. Pēc tam viņa seja atplaukst brīnišķīgā, zēniskā jaunekļa smaidā, un man aizraujas elpa. Viņš satver mani ap vidukli un sagriež trakā virpulī. Es iespiedzos un smejos, un nemaz nezinu, vai viņš ir priecīgs, atvieglots vai… kāds?

-    Sieva, vai tu zini, ko tas man nozīmē?

-    Tagad zinu.

Kristjens pieliecas un noskūpsta mani, ievīdams pirkstus matos tā, ka es nevaru atrauties.

-    Tas nozīmē septiņus dažādus veidus, viņš nomurmina, ar lūpām skardams manu muti, un paberzē degunu pret manējo.

-    Vai tev tā šķiet? Es atliecos, viņu vērodama.

-    Atskanēja vairāki solījumi. Kāds izteica piedāvājumu, kāds noslēdza vienošanos, viņš nočukst, acīm nerātni mirdzot.

-    Mmm… Es vēl neesmu atguvusies un cenšos izprast Kristjena noskaņojumu.

-     Vai tu grasies atkāpties? viņš nedroši iejautājas, domīgi vērodams mani. Es kaut ko esmu iecerējis, viņš piebilst.

Kādas pikantas speles viņam ir padomā?

-    Ir kāda ļoti svarīga problēma, kas jāatrisina, viņš turpina, piepeši atguvis nopietnību. Jā, sieva. Ārkārtīgi svarīgs jautājums.

Klau, viņš taču par mani smejas!

-    Kāds? es apvaicājos.

-    Tev jāapgriež man mati. Dzirdēju, ka tie esot pārāk gari, un manai sievai tas nepatīk.

-    Es nevaru griezt tev matus!

-    Vari gan. Kristjens plati smaida un papurina galvu. Ataugušie mati krīt viņam virs pieres.

-     Varbūt Džonsas kundzei ir kāda bļoda, ko uzlikt tev uz galvas, es pajokoju.

Kristjens iesmejas. Labi, tev taisnība. Es palūgšu, lai to izdara Franko.

Nē! Franko ir vecās trollenes padotais! Varbūt es varētu nedaudz aplīdzināt Kristjena matu galus. Es galu galā daudzus gadus griezu Rejam matus, un viņš nekad nav sūdzējies par iznākumu.

-     Iesim! Es satveru Kristjenu aiz rokas, un viņš iepleš acis. Aizvedusi viņu līdz vannasistabai, es paķeru balto koka krēslu, kas nolikts stūrī, un novietoju to pie izlietnes. Palaidusi vaļā Kristjena plaukstu, es pagriežos un redzu, ka viņa acīs plaiksni neslēpts uzjautrinājums. Viņš aizāķējis īkšķus aiz bikšu jostasvietas cilpiņām, priekšā, bet viņa skatiens ir svelošs.

-    Apsēdies. Es norādu uz tukšo krēslu, cenzdamās saglabāt kontroli pār notiekošo.

-    Vai tu mazgāsi man matus?

Es pamāju. Viņš pārsteigts sarauc uzaci, un man jau šķiet, ka viņš atkāpsies. Labi. Viņš nesteidzīgi atpogā savu balto kreklu, sākdams ar augšējo pogu. Veiklie pirksti apstrādā katru pogu pēc kārtas, līdz krekls ir vaļā.

Mmm… Mana dieviete apstājas, piemirsusi savu uzvaras apli pa arēnu.

Kristjens pastiepj plaukstu, ar skatienu norādīdams, lai atbrīvoju viņu no aproces pogas, un vienlaikus viegli sarauc lūpas sev raksturīgajā seksīgajā manierē.

Es paklausīgi noņemu platīna disku ar vienkāršā kursīva rakstā iegravētajiem Kristjena iniciāļiem un atkārtoju šo kustību ar otru roku. To paveikusi, es ielūkojos Kristjenam acīs un redzu, ka uzjautrinājums ir pagaisis, bet tā vietā parādījies kaut kas svelmīgāks… daudz svelmīgāks. Pasniegusies augšup, es nogrūžu kreklu viņam no pleciem un ļauju, lai tas nokrīt uz grīdas.

-    Vai esi gatavs? es čukstu.

-    Visam, ko vien vēlies, Ana.

Mans skatiens pievēršas viņa lūpām. Tās ir pavērtas, lai viņš varētu elpot dziļāk. Kristjena mute ir gluži kā ar kaltu izcirsta, un viņš lieliski zina, kā to izmantot. Es negribot pastiepjos pirkstgalos, lai viņu noskūpstītu.

-    Nē, viņš nosaka un satver mani aiz pleciem. Nevajag. Ja sāksi mani skūpstīt, mēs netiksim līdz matu griešanai.

Jā, viņam taisnība.

-     Es gribu, lai tu to izdari, Kristjens turpina, un viņa acīs kāda man nesaprotama iemesla dēļ pavīd kaut kas skumjš. Man saļogās ceļgali.

-    Kāpēc? es čukstus jautāju.

Bridi lūkojies uz mani, viņš atbild: Jo es jutīšos mīlēts.

Mana sirds gandrīz pārstāj pukstēt. Ak, Kristjen… mans nabaga Kristjen. Un jau nākamajā mirklī esmu viņu apskāvusi un skūpstu viņa krūtis, pirms pieglaužu vaigu pie tām.

Mīkstie matiņi kutina manu ādu.

/

-    Ana. Mana Ana, viņš nočukst un apvij rokas man apkārt, un mēs ilgi stāvam nekustīgi. Man ārkārtīgi patīk ierušināties viņa skavās. Kaut gan Kristjens ir tirānisks, egocentrisks mūlāps, viņš tomēr ir mans tirāniskais, egocentriskais mūlāps, kuram visu mūžu trūcis mīlestības. Es atliecos atpakaļ, bet nelaižu viņu vaļā.

-    Vai tu tiešām gribi, lai izmazgāju tev matus?

Viņš pamāj, kautri smaidīdams. Es starodama izeju no viņa skavām.

-    Apsēdies, es atkārtoju.

Viņš paklausīgi apsēžas, uzgriezis izlietnei muguru. Es noauju kurpes un aizsperu tās līdz viņa kreklam, kas nomests uz grīdas. Piegājusi pie dušas kabīnes, es sameklēju Chanel šampūnu, ko nopirkām Francijā.

-    Vai kungam patiks šis? Es satveru pudelīti abās rokās un sniedzu to Kristjenam kā pārdevēja kādā televīzijas raidījumā. Vests no Francijas dienvidiem. Man patīk šī smarža… tā atgādina tevi, es čukstus piebilstu, atteikusies no pieņemtās lomas.

-    Jā, lūdzu. Viņš plati smaida.

Es paķeru mazu dvieli no karstās caurules. Džonsas kundze prot rūpēties par to, lai dvieļi būtu brīnišķīgi mīksti.

-    Pieliecies, es pavēlu, un Kristjens paklausa. Apmetuši dvieli viņam ap pleciem, es atgriežu krānus un piepildu izlietni ar siltu ūdeni.

-    Atgāzies krēslā. Man patīk viņu izrīkot. Kristjens atliec galvu, bet ir pārāk garš, tāpēc pavirza krēslu uz priekšu un atgāž to atpakaļ, līdz atzveltne skar izlietni. Attālums ir ideāls. Viņš vēlreiz atliec galvu, izaicinoši uzlūkodams mani, un es pasmaidu. Paņēmusi glāzi, ko mēs glabājam uz skapīša, es to iemērcu izlietnē un leju ūdeni pār Kristjena matiem. Es atkārtoju šo žestu vairākas reizes, liekdamās pār

vinu.

/

-    Tu labi smaržo, sieva, viņš nomurmina un aizver acis.

Vienmērīgi slaucīdama Kristjena matus, es netraucēti aplūkoju viņu. Domāju, ka man nekad neapniks skatīties uz savu viru. Garās, tumšās skropstas slīgst pāri vaigiem, lūpas ir nedaudz pavērtas, veidojot nelielu, tumšu rombu, un viņš klusi ievelk elpu. Hmm… cik patīkami būtu ieslidināt mēli…

Es iešļācu ūdeni viņam acīs. Vai! Piedod!

Kristjens satver dvieļa stūri un smiedamies izslauka acis.

-    Klau, es zinu, ka esmu mūlāps, bet nevajag jau mani slīcināt.

Es spurgdama pieliecos un noskūpstu viņu uz pieres. Nekārdini mani!

Viņš ar plaukstu aptver manu pakausi un pagriežas, lai varētu sniegt man skūpstu uz lūpām, dobji, apmierināti ņurdēdams. Skaņa nekavējoties uzrunā manus pavēderes muskuļus. Tā ir ļoti pavedinoša. Kristjens palaiž mani vaļā un paklausīgi atlaižas krēslā, gaidpilni uzlūkodams mani. Viņš brīdi izskatās neaizsargāts kā bērns. Man sažņaudzas sirds.

Es iespiežu plaukstā nedaudz šampūna un iemasēju to Kristjenam galvas ādā, sākot ar deniņiem, virzoties pār galvvidu un lejup gar sāniem. Mani pirksti ritmiski zīmē apļus. Viņš aizver acis un atkal izdod dobjo, murrājošo skaņu.

-     Ir labi, viņš nosaka un manāmi atslābst, baudidams manus spēcīgos pieskārienus.

-    Jā. Es atkal noskūpstu savu vīru uz pieres.

-    Man patīk, ja viegli paskrāpē ādu ar nagiem. Kristjena acis vēl joprojām ir aizvērtas, bet viņa sejā lasāma svētlaime, un vairs nav ne miņas no neaizsargātības. Viņa noskaņojums ir krasi mainījies, un mani priecē apziņa, ka to esmu panākusi es.

-    Pacel galvu! es izrīkoju, un viņš paklausa. Hmm, man šāda padevība varētu iepatikties. Es iemasēju putas matos viņam uz pakauša, ar nagiem skrāpējot ādu.

-    Atpakaļ.

Kristjens atlaižas krēslā, un es noskaloju putas, liedama ūdeni no glāzes. Šoreiz man izdodas viņu neapšļākt.

-    Vai vēlreiz? es jautāju.

-    Jā, lūdzu. Kristjens atver acis un rāmi uzluko mani. Es viņam uzsmaidu.

-    Tūlīt taps darīts, Greja kungs.

Es pagriežos pret izlietni, ko parasti izmanto Kristjens, un piepildu to ar siltu ūdeni.

-    Skalošanai, es skaidroju, pamanījusi viņa izbrīnu.

Atkārtodama visas darbības ar šampūnu, es ieklausos

Kristjena rāmajos, dziļajos elpas vilcienos. Kad matus klāj putas, es brīdi vilcinos, nopētīdama sava vīra skaisto seju. Nav iespējams viņam pretoties. Es maigi noglāstu viņa vaigu, un viņš atver acis, miegaini vērodams mani caur garajām skropstām. Nedaudz pieliekusies, es uzspiežu viņam uz lūpām šķīstu skūpstu. Viņš pasmaida, aizver acis un izgrūž neviltota apmierinājuma pilnu nopūtu.

Vai gan pēc šodien piedzīvotā strīda varētu iedomāties, ka Kristjens spēj tā atslābināties? Bez seksa? Es pārliecos viņam pāri.

-    Hmm, viņš atzinīgi nomurmina, kad manas krūtis skar viņa seju. Apvaldīdama vēlmi izmantot šo situāciju, es izvelku aizbāzni no izlietnes, un putainais ūdens aizskalojas. Kristjens satver manus gurnus un aizvirza plaukstas līdz dibenam.

-    Apkalpojošo personālu nedrīkst apgrābstīt, es nomurminu, tēlodama nepatiku.

-     Es esmu kurls, vai atceries? viņš atgādina, neatvērdams acis, un pabīda manu svārku apakšmalu augstāk. Es uzsitu viņam pa roku. Man patīk tēlot frizieri. Kristjens savelk lūpas platā, zēniskā smaidā, it kā esmu pieķērusi viņu kādā nerātnībā, par ko viņš pat klusībā lepojas.

Es atkal pasniedzos pēc glāzes, bet šoreiz izmantoju ūdeni no blakus izlietnes, lai rūpīgi izskalotu visu šampūnu. Vēl joprojām esmu noliekusies pār Kristjenu, un viņš neatrauj plaukstas no mana dibena, ar pirkstiem bungodams uz priekšu un atpakaļ, augšup un lejup… hmm. Es nodrebinos, un Kristjena rīklē atskan dobjš ņurdiens.

-    Nu lūk. Viss ir izskalots.

-     Lieliski, viņš paziņo un aptver manu dibenu ciešāk. Jau nākamajā mirklī viņš ir piecēlies sēdus. Ūdens no matiem pil uz viņa pleciem, un viņš novelk mani sev uz ceļiem. Plaukstas virzās augšup līdz manam skaustam un zodam, neļaujot man atrauties. Es pārsteigta ievelku elpu, un viņa lūpas sagūsta manējās; karsta, uzstājīga mēle iešaujas man mutē. Ļaudamās skūpstam, es ieviju pirkstus viņa slapjajos matos, un pār manām rokām rit ūdens lāsītes; skūpsts kļūst arvien dziļāks, un Kristjena mati glāsta manu seju. Viņš atlaiž vaļā manu zodu un ķeras pie blūzes augšējās podziņas.

-    Pietiks mani post. Es gribu tevi izdrāzt septiņos dažādos veidos, un mēs to varam darīt vai nu šeit, vai guļamistabā. Izlem pati.

Kristjena acīs kvēlo baudkārs solījums, un no viņa matiem pil ūdens. Man izkalst mute.

-    Ko teiksi, Anastasija? viņš jautā, turēdams mani sev uz ceļiem.

-    Tu esi slapjš, es paziņoju.

Kristjens spēji pieliec galvu un paberzē matus pret manu blūzi. Es iespiegusies cenšos izrauties no tvēriena, bet viņš tikai sagrābj mani ciešāk.

-    Nu nē, meitenīti Viņš paceļ galvu, man nerātni uzsmaidīdams, un es jūtu, ka blūze ir pilnīgi samirkusi un caurspīdīga. Es esmu mitra… viscaur.

-    Brīnišķīgs skats, Kristjens nomurmina un pieliecies novelk loku apkārt manam samērcētajam krūtsgalam. Es nodrebinos.

-    Atbildi, Ana. Šeit vai guļamistabā?

-    Šeit, es drudžaini nočukstu. Pie velna viņa matus, es tos apgriezīšu vēlāk. Viņš nesteidzīgi, jutekliski pasmaida, bez vārdiem solīdams erotisku piedzīvojumu.

-    Lieliska izvēle, sieva, viņš nosaka, skardams manas lūpas ar savējām. Palaidis vaļā manu zodu, viņš aizslidina plaukstu līdz ceļgalam un virzās augšup pa kāju, paceļot svārkus un tīkami kutinot manu ādu. Kristjena lūpas tikmēr ,ir maigiem skūpstiem iezīmē ceļu no manas auss līdz zodam.

-   Ko man ar tevi darīt? viņš čukst. Viņa pirksti sasniedz manu zeķu augšmalu un sastingst. Šis man patīk, viņš nosaka un velk līniju zem zeķu gumijas līdz augšstilba iekšpusei. Es spēji ievelku elpu un sakustos.

Kristjens dobji ievaidas. Ja gribi, lai tevi izdrāžu septiņos dažādos veidos, tu nedrīksti grozīties.

-    Pamēģini man to aizliegt, es aizelsusies klusi metu izaicinājumu.

Kristjens spēji ievelk elpu. Viņš samiedz acis un kaismīgi vēro mani.

-    Labi, sieva. Tavs lūgums ir viss, kas man nepieciešams. Viņš virza plaukstu uz manu biksīšu pusi. Atbrīvošu tevi no šīm. Kristjens viegli parauj audumu, un es sakustos, lai viņam palīdzētu. Viņš izpūš elpu caur sakostiem zobiem.

-    Mierīgi, viņš brīdina.

-    Gribēju tikai palīdzēt. Es uzmetu lūpu, un viņš tajā saudzīgi iekožas.

-     Mierā, viņš noņurd un novelk man biksītes. Parāvis svārkus augšup tā, ka tie saraucas man ap gurniem, viņš ar abām plaukstām satver mani aiz vidukļa un paceļ augšup. Rokā viņam vēl joprojām ir mana apakšveļa.

-    Sēdies uz manis jāteniski, Kristjens pavēl, cieši lūkodamies man acīs. Es paklausu un izaicinādama vēroju viņu. Uz priekšu, Kristjen!

-   Vai tu mani centies satracināt, sieva? viņš brīdinādams vaicā. Kristjena sejā jaušams uzjautrinājums, apvienots ar iekāri. Tas ir vilinošs sajaukums.

-    Jā. Kā tu mani pārmācīsi?

Kristjena acīs iedegas neķītrs prieks par manu izaicinājumu, un es jūtu, kā viņš uzbudinās. Saliec rokas aiz muguras.

Es padevīgi paklausu, un viņš prasmīgi sasien manas plaukstas ar biksītēm.

-    Manas biksītes? Grej, tev pilnīgi nav kauna, es viņu norāju.

-    Nē, ja vien runa ir par tevi. Bet to jau tu zināji, sieva. Viņš kaismīgi vēro mani un, satvēris aiz vidukļa, atvirza tālāk. Pa viņa kaklu un krūtīm vēl joprojām rit ūdens lāses.

ivian gribas pieliekties un tās uzlaizīt, bet tas vairs nav tik vienkārši, kopš esmu sasieta.

Kristjens noglāsta manus augšstilbus un laiž plaukstas lejup līdz ceļgaliem. Viņš uzmanīgi atbīda tos tālāk un iepleš savas kājas, neļaudams man pakustēties. Viņa pirksti ķeras pie manas blūzes podziņām.

-Šo mums nevajag, viņš paziņo un rūpīgi atdara katru manas izmirkušās blūzes pogu, ne mirkli nenovērsdams skatienu no manas sejas. Viņa acis arvien vairāk satumst, līdz viņš ir nesteidzoties paveicis iesākto. Mana sirds pukst straujāk un elpas vilcieni kļūst seklāki. Nespēju noticēt… Kristjens man tik tikko pieskāries, un es jau jūtos uzbudināta, iekāres pārņemta… gatava. Man gribas sagrozīties. Viņš atstāj manu blūzi pavērtu un ar abām plaukstām noglāsta manus vaigus, pārlaizdams īkšķi pār apakšlūpu, pirms piepeši iegrūž to man mutē.

-    Pasūc, viņš čukstus pavēl, uzsvērdams "s" skaņu. Es ar lūpām aptveru viņa īkšķi un paklausu. Mmm… ši rotaļa man patīk. Viņa ādai ir patīkama garša. Ko vēl es varētu pasūkt? To iedomājoties, es jūtu visus pavēderes muskuļus saspringstam. Es ar zobiem viegli paskrāpēju īkšķa mīksto spilventiņu un iekožos tajā, un Kristjens paver muti.

Viņš iestenējies uzmanīgi izvelk mitro īkšķi no mana satvēriena un novelk ar to līniju pār manu zodu, lejup gar kaklu un krūtīm. Aizāķējis to aiz krūštura kausiņa, viņš parauj audumu lejup, atklājot krūti.

Kristjens ne mirkli nenovērš skatienu no manis, vērodams manu reakciju uz katru pieskārienu, un es lūkojos uz viņu. Šī vienotība ir erotiska. Aizraujoša. Valdonīga. Es to dievinu. Viņš atkārto kustību ar otru roku, līdz abas manas krūtis ir kailas, un maigi apkļauj tās ar plaukstām, laizdams īkšķus pār krūtsgaliem, nesteidzīgi apļodams pirkstus ap tiem, kairinādams abus, līdz tie saspringst, viņa prasmīgā pieskāriena pamodināti. Es cenšos, patiešām cenšos nekustēties, bet krūtsgalus un pavēderi savieno neredzama stīga, tāpēc, es ievaidējusies, atmetu galvu atpakaļ, aizveru acis un ļaujos saldajām mokām.

-    Kuš. Kristjena mierinošā balss nesaskan ar viņa pirkstu nerātno, vienmērīgo ritmu. Mierā, meitenīt, nekusties. Viņš aizvirza plaukstu līdz manam skaustam, pieliecas un satver atbrīvoto krūtsgalu starp lūpām. Ar slapjajiem matiem mani kutinādams, viņš iesūc krūtsgalu mutē, bet otru satver starp īkšķi un rādītājpirkstu, saudzīgi to paraudams.

-   Kristjen! Es iestenējusies sasprindzinu gurnus, bet viņš nerimstas. Lēnā, rātnā, mokpilnā spīdzināšana turpinās. Un mana miesa iekvēlojas, baudai kļūstot citādai.

-    Lūdzu, Kristjen, es diedelēju.

-    Hmm, viņš dobji noņurd. Es gribu, lai beidz šādi. Mans krūtsgals uz brīdi gūst atelpu, kamēr Kristjens ar saviem vārdiem noglāsta manu ādu, un šķiet, ka viņš uzrunā kādu baisu, dziļi noslēptu mana saprāta daļu, kas zināma tikai viņam vienam. Pēc brīža viņš turpina iesākto, bet šoreiz izmanto zobus, un bauda ir gandrīz neizturama. Skaļi vaidēdama, es lokos viņam uz ceļiem, mēģinādama berzēties pret viņa kāju, un cenšos atbrīvoties no biksītēm, jo alkstu viņam pieskarties, bet viss ir velti; esmu iegrimusi saldkaislajās izjūtās.

-    Lūdzu, es čukstu, un bauda pārņem visu manu miesu, sākot ar kaklu; tā aizstīgo lejup līdz kājām un pēdām, sasprindzinot itin visu savā ceļā.

-    Tev ir brīnišķīgas krūtis, Ana. Viņš iestenas. Reiz es tās izdrāzīšu.

Ko tas nozīmē? Es atveru acis un izbrīnīta vēroju Kristjenu; viņš vēl joprojām skūpsta manus krūtsgalus, liekot ādai kņudēt. Vairs nejūtu savu izmirkušo blūzi, viņa slapjos matus… neko, tikai kvēli. Un tā ir burvīgi svelmējoša un koša, paslēpusies dziļi manī, un visas domas pagaist, jo mans augums saspringst un izliecas… Es esmu gatava un tiecos, alkstu pēc atbrīvošanās no šīs spriedzes. Un Kristjens nerimstas, viņš turpina mani mocīt, kairināt, vilināt. Es gribu… gribu…

-     Ļaujies, viņš izdveš, un es paklausu, skaļi kliedzot, kamēr orgasms pārņem savā varā visu manu miesu. Kristjens pārtrauc tīkamo spīdzināšanu un apvij rokas man apkārt, spiežot mani sev klāt, kamēr atgūstos no savas virsotnes. Kad atveru acis, es redzu, ka viņš lūkojas uz mani.

-   Ak Dievs, kā man patīk redzēt tevi beidzam, Ana! Viņa balsī skan apbrīna.

-    Tas bija… Es meklēju īstos vārdus un neatrodu.

-    Zinu. Viņš pieliecas un noskūpsta mani, vēl joprojām satvēris mani aiz skausta, un viņa skūpsts ir mīlas un bijības pilns.

Es tam pilnībā ļaujos.

Kristjens atraujas, lai varētu ievilkt elpu, un viņa acis līdzinās debesīm tropu vētras laikā.

-    Un tagad es tevi pamatīgi izdrāzīšu, viņš nomurmina.

Satvēris mani ap vidukli, Kristjens aizbīda mani līdz pat ceļgaliem un ar labo roku atrauj savu tumši zilo bikšu pogu. Kreiso plaukstu viņš virza augšup un lejup pa maniem augšstilbiem, ik reizi pakavējoties pie zeķu augšmalas. Viņš cieši vēro mani. Mēs esam aci pret aci, un es esmu bezpalīdzīga, mani ierobežo krūšturis un biksītes, un šis ir viens no intīmākajiem mirkļiem, kāds starp mums jebkad bijis šis bridis, kad es sēžu savam vīram uz ceļiem un lūkojos viņa skaistajās, pelēkajās acīs. Es jūtos neķītra, bet vienlaikus arī ļoti cieši saistīta ar viņu. Mani nemāc ne kauns, ne biklums. Šis ir Kristjens, mans vīrs, mans mīļotais, mans despotiskais tirāns, mans piecdesmit dēmonu apsēstais vīrietis un mana mūža mīla. Viņš atvelk rāvējslēdzēju, atbrīvojot piebriedušo locekli, un man izkalst mute.

Viņš pavīpsnā. Vai tev patīk?

-    Hmm, es atzinīgi nomurminu. Kristjens aptver locekli ar plaukstu un virza to augšup, lejup… Mmm… Es lūkojos uz viņu, nolaidusi skropstas. Mans vīrs ir neiedomājami pievilcīgs.

-    Tu kod apakšlūpā, sieva.

-    Tāpēc, ka esmu izsalkusi.

-    Izsalkusi? Viņš izbrīnīts paver muti.

-    Mhm… es apliecinu un aplaizu lūpas.

Kristjena sejā parādās mīklains smaids, un arī viņš iekožas apakšlūpā, turpinot sevi glāstīt. Kāpēc mani tik ļoti uzbudina skats, kā mans virs sagādā baudu pats sev?

-    Saprotu. Tu rīkojies muļķīgi, neapēdot vakariņas. Viņa balsī vienlaikus skan uzjautrinājums un pārmetums. Tomēr iespējams, ka varu tev palīdzēt. Viņš uzliek plaukstu man uz vidukļa un klusi pavēl: Piecelies, un es saprotu, kas viņam padomā. Es pieceļos, un manas kājas vairs nedreb.

-    Pietupies.

Es paklausu un notupjos uz vannasistabas vēsās, flīzēm klātās grīdas. Kristjens pievirzās tuvāk krēsla malai.

-    Skūpsti mani, viņš nosaka, turēdams locekli rokā. Es ielūkojos viņam sejā un redzu, ka viņš pārlaiž mēli pār augšzobiem. Mani ārkārtīgi uzbudina iespēja vērot viņa neslēpto, kvēlo kāri pēc manis un manas mutes. Es pieliecos, nenolaizdama skatienu no viņa acīm, un noskūpstu locekļa galviņu. Kristjens spēji ievelk elpu un sakož zobus, pirms ar vienu roku ieķeras manos matos, un es pārlaižu mēli pār galviņu, izgaršodama nelielo šķidruma pilienu uz tās. Hmm… garša ir laba. Viņš paver muti, un es piepeši ievelku visu viņa locekli sev mutē, spēcīgi to sūkdama.

-    Ana… Caur viņa sakostajiem zobiem izplūst gaiss, un viņš sasprindzina gurnus, alkdams piekļūt man tuvāk. Bet es nerimstos. Paslēpusi zobus aiz lūpām, es virzu galvu augšup un lejup. Kristjens ievij abu roku pirkstus man matos un pielāgojas manam ritmam. Viņš elpo arvien straujāk. Es apļoju mēli ap galviņu un atkal virzu galvu lejup; mēs abi darbojamies brīnišķīgā saskaņā.

-    Ak Kungs, Ana… Viņš nopūšas un cieši aizmiedz acis. Viņš ir ļāvies sajūtām, un mani reibina šāda atsaucība. To esmu panākusi es. Un es ārkārtīgi lēni pavelku lūpas atpakaļ tā, ka viņa locekli skar tikai mani zobi.

Kristjens piepeši sastingst. Viņš pieliecas, satver mani un uzvelk sev uz ceļiem.

-    Pietiek! viņš noņurd un ar vienu rāvienu atbrīvo manas rokas no biksītēm. Es iztaisnoju pirkstus un caur nolaistām skropstām ielūkojos kvēlojošās acīs, kurās vīd mīlestība, ilgas un iekāre. Un es saprotu, ka pati vēlos viņu izdrāzt septiņos dažādos veidos. Es viņu ļoti vēlos. Es gribu redzēt, kā viņš zaudē veselo saprātu zem manis. Satvērusi viņa locekli, es pavirzos uz priekšu. Uzlikusi otru plaukstu viņam uz pleca, es lēni, uzmanīgi uzsēžos viņam virsū. Kristjena rīklē atskan dobjš, mežonīgs ņurdiens, un viņš norauj man no pleciem blūzi, nomezdams to uz grīdas. Viņa plaukstas uzgulst maniem gurniem.

-      Nekusties, viņš elš, iespiežot pirkstus man miesā. Lūdzu, ļauj man izbaudīt šo mirkli. Izbaudīt tevi.

Es pierimstu. Mmm… Ir ārkārtīgi patīkami sajust Kristjenu sevī. Viņš noglāsta manu vaigu, plati iepletis alkās mirdzošās acis, un paver lūpas. Viņš sasprindzina gurnus, un es ievaidos, nolaidusi skropstas.

-    Nekur citur es nejūtos tik laimīgs, viņš čukst. Tikai tevī. Tikai tad, kad esmu savienojies ar savu sievu.

Ak Dievs, Kristjen! Es vairs nespēju savaldīties un ieviju pirkstus viņa mitrajos matos. Ar lūpām uzmeklējusi viņa muti, es sāku virzīties augšup un lejup, balstoties uz pirkstgaliem, un izbaudu viņa baudu. Kristjens skaji ievaidas un paceļ rokas; tās slīd pār manu muguru, un viņa mēle alkaini ielaužas man mutē, paņemot visu, ko es labprāt sniedzu. Mūsu strīdi, manas dusmas uz viņu un viņa dusmas uz mani… tas viss izzūd, jo mums vēl joprojām ir šis. Mums vienmēr piederēs šis. Es viņu mīlu tik ļoti, ka gandrīz slāpstu. Viņš satver manus dibena apaļumus un pārņem vadību, virzot mani augšup un lejup savā ritmā, savā straujajā, erotiskajā ritmā.

-    Mm, es bezpalīdzīgi ievaidos, ļaudamās sajūtām.

-    Jā. Jā, Ana, viņš elso, un es bārstu skūpstus pār viņa seju, zodu, žokli, kaklu. Meitenīt, viņš dveš, atkal uzmeklējis manas lūpas ar savējām.

-    Kristjen, es tevi mīlu. Un mīlēšu līdz mūža galam. Es tik tikko spēju parunāt, bet gribu, lai viņš to zinātu un būtu pārliecināts par manām jūtām, kaut gan šodien mēs strīdējāmies.

Viņš skaļi ievaidas un cieši apvij rokas man apkārt, sasniegdams savu virsotni; pār viņa lūpām izlaužas sērīgs šņuksts, un ar to pietiek, lai arī mani atkal pārgrūstu pār bezdibeņa malu. Es abām rokām satveru viņa galvu un beidzu, acīs sariešoties asarām, jo es viņu neprātīgi mīlu.

-    Ana, viņš čukst, satvēris manu zodu. Viņa acīs jaušamas bažas. Kāpēc tu raudi? Vai tev sāpēja?

-    Nē, es mierinādama nočukstu. Kristjens atglauž matus man no sejas, ar īkšķi notrauš vientuļu asaru un maigi noskūpsta mani uz lūpām. Mēs vēl joprojām esam savienoti. Viņš atraujas, un es saviebjos, juzdama, kā viņš izslīd no manis.

-    Kas noticis, Ana? Neklusē.

LJ 1 ( (l/li I UU n r l »•». irvt» -

Es nošņaukājos. Man tikai… Dažreiz mani pašu izbiedē mīlestība, ko pret tevi jūtu, es nočukstu.

Brīdi klusējis, Kristjens atplaukst savā īpašajā, kautrajā smaidā, kas laikam domāts tikai man. Ar mani ir līdzīgi, viņš čukst un atkal mani noskūpsta. Es pasmaidu, un manī uzplaukst prieks.

-    Vai tiešām?

Viņš pavīpsnā. Tev tas nav nekāds jaunums.

-    Dažreiz es to tiešām jutu. Bet ne vienmēr.

-    Es tāpat, sieva.

Uzspiedusi dažus vieglus skūpstus Kristjenam uz krūtīm, es ar degunu pabužinu spalviņas, kas uz tām aug. Viņš noglāsta man matus un laiž roku pār muguru. Atsprādzējis krūšturi, viņš novelk lencīti man pār plecu. Es pavirzos sānis, viņš atkārto kustību ar otru lencīti un nomet manu krūšturi uz grīdas.

-    Hmm. Āda pie kailas ādas, viņš atzinīgi noņurd un atkal ievelk mani skavās, noskūpstījis plecu. Drīz es sajūtu viņa degunu pie auss. Tu smaržo debešķīgi, sieva.

-     Tu arī, Grej. Es ieelpoju Kristjena aromātu, kam piejaukusies reibinošā seksa smarža. Manuprāt, es šādi varētu pavadīt visu atlikušo mūžu ieritinājusies viņa skavās, apmierināta un priecīga. Tieši tas man nepieciešams pēc garas dienas darbā, strīdiem un plēšanās. Es vēlos būt šeit, un te ir mana īstā vieta par spīti Kristjena egocentriskumam un despota uzvedībai. Viņš iespiež degunu man matos un dziļi ievelk elpu. Es apmierināta nopūšos un jūtu, kā viņš pasmaida. Un mēs ilgi sēžam apskāvušies, neteikdami ne vārda.

Pienāk brīdis, kad jāatgriežas īstenībā.

-    Ir jau vēls, Kristjens ieminas, vienmērīgi glāstīdams man muguru.

-    Vēl jāapgriež tev mati.

Viņš iesmejas. Taisnība, sieva. Vai tev vēl pietiek spara, lai pabeigtu iesākto?

-    Tevis dēļ, Grej, esmu gatava uz visu. Es vēlreiz noskūpstu viņu uz krūtīm un negribīgi pieceļos.

-    Neej vēl prom! Kristjens satver mani aiz gurniem un pagriež ar seju pret sevi. Viņš izslējās, atpogā manus svārkus, ko nomet uz grīdas, un sniedz man roku. Es to pieņemu un izkāpju no svārkiem. Man kājās paliek vien zeķes un zeķturis.

-     Uz tevi skatīties ir patīkami, sieva. Kristjens atlaižas krēslā un sakrusto rokas virs krūtīm, neslēpti mani vērodams.

Es izstiepju rokas uz sāniem un griežos elegantā piruetē.

-    Man ir sasodīti paveicies, viņš apbrīnas pilnā balsī nosaka.

-     Nenoliedzami.

Kristjens iesmejas. Uzvelc manu kreklu, un pēc tam drīksti apgriezt man matus. Šādā ietērpā tu novērsīsi manu uzmanību, un mēs nekad netiksim līdz gultai.

Es nespēju apvaldīt smaidu. Zinot, ka Kristjens vēro katru manu kustību, es līganā gaitā aizsoļoju līdz savām kurpēm un viņa kreklam. Nesteidzīgi pieliekusies, es paceļu kreklu, paostu to mmm… un uzmetu plecos.

Pagriezusies es redzu, ka Kristjens jau aiz vilcis rāvējslēdzēju un ieplestām acīm skatās uz mani.

-     Interesants priekšnesums, sieva.

-    Vai mums ir šķēres? es naivi painteresējos, plivinādama skropstas.

-    Manā kabinetā, viņš aizsmacis atbild.

-    Došos pameklēt. Es ieeju guļamistabā, paķeru no galdiņa savu ķemmi un soļoju uz viņa kabinetu. Izgājusi gaitenī, es pamanu, ka Teilora kabineta durvis ir atvērtas. Aiz sliekšņa stāv Džonsas kundze. Es apstājos kā zemē iemieta.

Teilors ar pirkstu galiem glāsta viņas vaigu un smaida. Pēc brīža viņš pieliecas un noskūpsta Džonsas kundzi.

Jēzus Marija! Teilors un Džonsas kundze? Es izbrīnīta skatos uz abiem, muti pavērusi. Man šķita, ka… Nūjā, es kaut ko nojautu. Bet tagad ir acīmredzams, ka viņi ir kopā! Es nosarkstu, juzdamās kā nelūgta viešņa, un steigšus šķērsoju lielo istabu, līdz sasniedzu Kristjena kabinetu. Ieslēgusi gaismu, es pieeju pie galda. Teilors un Džonsas kundze… Oho! Vēl nespēju atgūties. Man likās, ka Džonsas kundze ir vecāka par Teiloru… Es atrauju vaļā augšējo atvilktni un vairs nedomāju par nupat uzzināto, jo ieraugu revolveri. Kristjenam ir revolveris!

Man nebija ne jausmas, ka Kristjenam pieder šaujamierocis. Es to izceļu no atvilktnes un pārbaudu aptveri. Tā ir pil-

na, bet ierocis ir viegls… pārāk viegls. Acīmredzot tas gatavots no oglekļa šķiedras. Kāpēc Kristjenam nepieciešams revolveris? Cerams, viņš prot to izmantot. Man prātā atskan Reja nemitīgie brīdinājumi par šaujamieročiem. Viņš nekad neaizmirsa armijā apgūto. Šīs mantiņas var tevi nogalināt, Ana. Tev jāzina, ko tn dari, ja turi rokās šaujamieroci. Es nolieku to atvilktnē un sameklēju šķēres, pirms steidzos atpakaļ pie Kristjena, domām šaudoties. Teilors un Džonsas kundze… Revolveris…

Nonākusi pie lielās istabas durvīm, es saskrienos ar Teiloru.

-    Atvainojiet, Greja kundze. Viņš piesarkst, pamanījis, kas man ir mugurā.

-    Mmm, Teilor, sveiks… jā. Es apgriezīšu Kristjenam matus! es nokaunējusies izgrūžu. Teilors šķiet jūtamies tikpat neveikli kā es. Viņš paver muti, grasīdamies kaut ko teikt, bet tūlīt pat to aizver un atkāpjas.

-    Tikai pēc jums, kundze, viņš pieklājīgi nosaka. Es laikam esmu pietvīkusi tikpat koši sarkana kā mans bijušais Pakļauto sērijas Audi. Cik kaunpilns brīdis!

-     Pateicos, es nomurminu un aizskrienu pa gaiteni. Velns! Vai es nekad nepierādīšu pie domas, ka neesam vieni? Es aizelsusies iemetos vannasistabā.

-     Kas tev kaiš? Kristjens stāv pie spoguļa, rokā turēdams manas kurpes. Visas izsvaidītās drēbes ir glīti salocītas blakus izlietnei.

-    Nupat saskrējos ar Teiloru.

-    Ak tā! Kristjens šķiet sadrūmis. Ģērbusies šādi?

Sasodīts! Teilors pie tā nav vainīgs.

Kristjens rauc pieri. Jā. Tik un tā…

-    Es esmu apģērbta.

-    Tik tikko.

-     Nezinu, kurš jutās sliktāk. Es vai viņš. Ir laiks izmēģināt uzmanības novēršanas viltību. Vai zināji, ka viņš un Geila ir… kopā?

Kristjens iesmejas. Protams.

-    Bet man neko neteici?

-    Man šķita, ka arī tu to zini.

-    Nē.

-            Ana, viņi ir pieauguši cilvēki un dzīvo zem viena jumta. Abi ir brīvi un pievilcīgi.

Es piesarkstu, kaunēdamās par to, ka neko neesmu pamanījusi.

-    Nu, ja uz to paskatās šādi… Man tikai šķita, ka Geila ir vecāka par Teiloru.

-    Tā ir, bet viņiem ir tikai dažu gadu starpība. Kristjens samulsis uzlūko mani. Ir vīrieši, kuriem patīk vecākas sievietes. Viņš piepeši apklust, iepletis acis.

-    Jā, zinu, es saniknota atcērtu.

Kristjens izskatās nožēlas pārņemts un sirsnīgi uzsmaida man. Lieliski! Mana viltība ir vainagojusies panākumiem. Zemapziņa dzēlīgi painteresējas, kā man nācies par to maksāt. Tagad pār mums samilzusi nepieminamās Bargās Kundzes ēna.

-    Starp citu, es kaut ko atcerējos, Kristjens moži paziņo.

-    Ko tu atcerējies? es apvainojusies nomurminu un pagriežu krēslu pret spoguli, kas novietots virs izlietnes. Apsēdies, es pavēlu. Kristjens uzjautrinādamies mani nopēta, bet paklausa un apsēžas uz krēsla. Es laižu ķemmi pa viņa mitrajiem matiem.

-    Man ienāca prātā, ka jaunajā mājā mēs varētu pārbūvēt apartamentus virs garāžas Teilora un Geilas vajadzībām, viņš paskaidro. Padarīt tos mājīgus. Varbūt Teilora meita varēs biežāk pie viņiem ciemoties. Kristjens piesardzīgi vēro mani spogulī.

-    Kāpēc viņa neviesojas šeit?

-    Teilors nekad nav man lūdzis atļauju.

-    Varbūt tev vajadzētu to ierosināt. Bet mums nāktos uzvesties piedienīgi.

Kristjens sarauc pieri. Par to es neiedomājos.

-     Varbūt Teilors tieši tāpēc nav tev neko lūdzis. Vai esi sastapis viņa meitu?

-    Jā. Jauks bērns, kautrīga, bet ļoti glīta. Es apmaksāju viņas mācības.

Interesanti! Es pārtraucu ķemmēt Kristjena matus un lūkojos uz viņa atspulgu.

-    Man nebija ne jausmas.

Viņš parausta plecus. Tas ir nieks. Turklāt tādējādi es nodrošinos, ka Teilors nepametīs darbu.

-    Esmu pārliecināta, ka viņam patīk pie tevis strādāt.

Kristjena sejā parādās neizpratne, un viņš parausta plecus. Nezinu.

-    Manuprāt, viņš tev ir patiesi pieķēries, Kristjen. Es turpinu darbu un pametu skatienu uz savu vīru. Viņš mani vēro.

-    Vai tiešām tev tā šķiet?

-Jā.

Kristjens iespurdzas, it ka noraidīdams šadu iespēju, bet es nojaušu, ka viņš jūtas apmierināts. Varbūt klusībā viņu iepriecina doma, ka dažiem kalpotājiem viņš ir patīkams.

-    Labi. Vai aprunāsies ar Džiu par istabām virs garāžas?

-    Jā, protams. Dzirdot arhitektes vārdu, es vairs nejūtos tik aizkaitināta kā iepriekš. Zemapziņa viedi māj ar galvu. Jā… mēs šodien lieliski tikām ar visu galā. Arī dieviete līksmo. Džia liks manu vīru mierā un neliks viņam justies neērti.

Es esmu gatava apgriezt Kristjenam matus. Vai esi pilnīgi pārliecināts? Šī ir pēdējā iespēja atkāpties.

-    Dari, kas tev darāms, sieva. Tev pašai būs uz mani jāskatās.

Es pasmaidu. Kristjen, es labprāt uz tevi skatītos no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Viņš aizkaitināts papurina galvu. Man gluži vienkārši ir glīta seja, meitenīt.

-    Un aiz tās slēpjas ļoti glīts vīrietis. Es noskūpstu viņu uz deniņiem. Mans vīrietis.

Kristjens kautri pasmaida.

Es paceļu augšup viņa matu cirtu un satveru to starp diviem pirkstiem. Ielikusi ķemmi mutē, es paņemu šķēres un nogriežu galus apmēram collas garumā. Kristjens aizver acis un sēž, nekustīgs kā statuja, tikai laiku pa laikam apmierināts nopūšas. Es turpinu darbu. Viņš šad tad paver acis, un es notveru viņa skatienu. Kamēr strādāju, viņš man nepieskaras, un es jūtos par to pateicīga. Viņa pieskārieni ir… Tie novērš uzmanību.

Pēc piecpadsmit minūtēm esmu visu pabeigusi.

-    Gatavs! Rezultāts mani iepriecina. Kristjens izskatās tikpat pievilcīgs kā vienmēr, mati vēl joprojām ir sajaukti un seksīgi… tikai nedaudz īsāki.

Viņš bridi vēro sevi spogulī, patīkami pārsteigts, un smaida. Lieliski, sieva. Viņš groza galvu šurpu turpu un apvij roku man ap vidukli. Pievilcis mani sev tuvāk, viņš noskūpsta vēderu un paberzē degunu pret to.

-    Pateicos. viņš nosaka.

-    Nav par ko. Es pieliecos un aši noskūpstu viņu.

-     Ir jau vēls. Uz gultu! Kristjens rotaļīgi uzsit man pa dibenu.

-    Au! Man jāsatīra istaba. Uz grīdas mētājas nogrieztie mati.

Kristjens sarauc pieri; viņam pašam šī doma acīmredzot nebūtu ienākusi prātā. Labi, es sameklēšu slotu, viņš nosaka. Negribu, lai mulsini kalpotājus ar savu nepietiekamo apģērbu.

-    Vai tu zini, kur ir slota? es naivi painteresējos.

Kristjens apjūk. Nu… nē.

-    Tūlīt atgriezīšos, es smejot solu.

Es apguļos gultā un gaidu Kristjenu, prātodama, ka šī diena varēja beigties pavisam citādi. Iepriekš es ļoti dusmojos uz savu vīru, un arī viņš kvēloja niknumā. Kā man atrisināt problēmu ar uzņēmuma vadīšanu? Man nav nekādas vēlmes to darīt. Es neesmu Kristjens. Man jāiznīdē šī iecere jau pašā saknē. Varbūt vajadzētu ieviest drošības paroli brīžiem, kad viņš ir uzmācīgs un despotisks vai uzvedas kā mūlāps. Es iespurdzos. Varbūt parolei jābūt "mūlāps"? Man šī doma šķiet ļoti vilinoša.

-    Par ko tu smejies? Kristjens jautā, nogūlies man blakus. Viņam kājās ir pidžamas bikses.

-    Tāpat vien. Kaut ko izdomāju.

-    Ko tādu? Viņš izstiepjas man pie sāniem.

Es dziļi ievelku elpu. Kristjen, es negribu vadīt uzņēmumu.

Viņš atbalstās pret elkoni un lūkojas uz mani. Kāpēc tev tā šķiet?

-    Tāpēc, ka mani tas nekad nav interesējis.

-    Tu esi ļoti spējīga, Anastasija.

-    Man patīk lasīt grāmatas, Kristjen. Ja es vadīšu izdevniecību, būšu spiesta no tā atteikties.

-    Tu varētu būt radošā vadītāja.

Es saraucu pieri.

-    Lai sekmīgi vadītu uzņēmumu, galvenais ir pilnvērtīgi i/mantot savu darbinieku talantu, viņš turpina. Ja tavas prasmes un intereses saistītas ar radošo novirzienu, tev atbilstoši jāorganizē savs darbs. Neatsakies no piedāvājuma, to rūpīgi neapdomājusi, Anastasija. Manuprāt, tu spētu izdarīt visu, ko gribi, ja vien nopietni ķertos pie tā.

Oho! Kāpēc Kristjens domā, ka man padotos šāds darbs?

-   Es satraucos ari par to, ka uzņēmuma vadīšana aizņemtu pārak daudz mana laika.

Kristjens neizpratnē iepleš acis.

-    Laika, ko es varētu veltīt tev. Es izmantoju slepeno ieroci.

Viņa acis satumst. Es zinu, ko tu dari, viņš uzjautrināts noņurd.

Sasodīts!

-    Par ko tu runā? Es tēloju, ka neko nesaprotu.

-   Tu mēģini novērst manu uzmanību no apspriežamā jautājuma. Kā vienmēr. Ana, es tikai lūdzu, lai tu nenoraidi manu piedāvājumu. Padomā par to. Tas ari viss. Kristjens pieliecas un šķīsti noskūpsta mani, ar īkšķi noglāstīdams vaigu. Šis strīds acīmredzami turpināsies vēl ilgi. Es viņam uzsmaidu un piepeši kaut ko atceros.

-    Vai drīkstu tev kaut ko pajautāt? es bikli ievaicājos.

-     Protams.

-    Tu šodien ieminējies, ka man vajadzētu savas dusmas izgāzt pār tevi gultā. Ko tas nozīmē?

Viņš sastingst. Kā tev šķiet, ko es gribēju teikt?

Ak Dievs! Nāksies vien izrunāt šos vārdus. Ka tu gribi, lai es tevi sasienu.

Kristjens izbrīnīts sarauc uzacis. Mmm… nē. Nepavisam.

-    Ak tā! Mani pārsteidz sīkais vilšanās dzēliens, ko jūtu.

-    Tu vēlies mani sasiet? viņš jautā, acīmredzot pareizi nolasījis manas domas. Izklausās, ka viņš ir satriekts, un es nosarkstu.

-     Nu…

-    Ana, es… Kristjens apklust, un viņa sejā pavīd kaut kas drūms.

-    M-istjen, es izbijusies nočukstu un atbalstos uz elkoņa tāpat kā viņš, lai varētu noglāstīt viņa seju. Kristjens ir iepletis acis, un tajās jaušamas bailes. Viņš noskumis papurina galvu.

Ak vai! Kristjen, izbeidz. Tam nav nozīmes. Es tevi pārpratu.

Viņš satver manu plaukstu un uzliek to sev uz krūtīm. Viņa sirds strauji sitas. Nolādēts! Kas viņu tā satraucis?

-    Ana, es nezinu, kā uztvertu tavus pieskārienus, ja butu sasiets.

Es jūtu tirpas pārskrienam pār ādu. Rodas iespaids, ka Kristjens atzīst kādu baisu noslēpumu.

-    Tas viss vēl ir pārāk svaigs, viņš klusi nosaka, un balsī ieskanas sāpes.

Sasodīts! Es tikai uzdevu jautājumu. Tagad man ir skaidrs, ka Kristjens ir veicis tālu ceļu, bet viņam vēl ir tikpat tāls ejams. Ak, mans dēmonu apsēstais vīrs… Mani pārņem skumjas. Es pieliecos, un viņš sastingst, bet es tikai maigi noskūpstu viņa mutes kaktiņu.

-    Kristjen, es tevi pārpratu. Lūdzu, nesatraucies. Un nedomā par to. Es viņu atkal noskūpstu. Viņš iestenējies aizver acis un nogrūž mani uz matrača, satvēris manu zodu. Un drīz mēs jau atkal aizmirstam apkārtējo pasauli, gremdējoties viens otrā.

/

9. nodaĻa

Nākamajā rītā es pamostos, pirms nozvana modinātājpulkstenis. Kristjens ir apvijies man apkārt kā vīteņaugs, uzlicis galvu man uz krūtīm, aplicis roku ap vidukli un iebīdījis kāju starp manējām. Un viņš guļ manā pusē. Ja iepriekšējā dienā esam sastrīdējušies, viņš no rīta vienmēr iesloga mani savās skavās, un man ir pārāk karsti.

Kristjen, Kristjen… Viņš zināmā mērā ir ļoti nedrošs. Kuram gan tas varētu ienākt prātā? Es gara acīm atkal redzu jau pazīstamo ainu, kur Kristjens ir netīrs, nelaimīgs puisēns, un maigi noglāstu viņa apgrieztos matus. Manas skumjas pagaist. Viņš sakustas un miegainām acīm uzlūko mani, pirms vairākas reizes samirkšķina plakstiņus.

-    Labrīt, viņš nomurmina un pasmaida.

-     Labrīt. Mani sajūsmina iespēja, mostoties redzēt šo smaidu.

Kristjens noskūpsta manas krūtis un atzinīgi ieņurdas. Viņš virza plaukstu lejup, laizdams to pār vēso naktstērpa satīnu.

-     Tu esi kārdinošs kumoss, viņš nosaka. Bet man diemžēl… viņš ieskatās pulkstenī, jāceļas un jādodas uz darbu. Viņš izstaipās, atbrīvo mani no savām skavām un pieceļas sēdus.

Es atlaižos gultā, salieku rokas aiz galvas un izbaudu priekšnesumu, ko man sagādā Kristjens, izģērbjoties pirms dušas. Viņš ir lielisks. Es nemainītu nevienu matiņu uz viņa galvas.

-     Vai priecājies par skatu, sieva? Kristjens ironiski sarauc uzaci.

-    Tas ir ļoti glīts, Grej.

Viņš pasmaidījis met man ar savām pidžamas biksēm. Tas gandrīz trāpa man pa seju, bet es pagūstu bikses noķert, spurgdama kā pusaudze. Kristjens smīkņādams norauj man segu, ar ceļgalu atbalstās pret gultu, satver mani aiz potītēm un pievelk sev tuvāk tā, ka mans naktstērps paraujas uz augšu. Es iespiedzos, un viņš virzās augstāk, bārstīdams skūpstus pār manu ceļgalu, manu augšstilbu… manu… jā… Kristjen!

-     Labrīt, Greja kundze, Geila mani sveicina. Es samulsusi pietvīkstu, jo atceros viņas ciemošanos pie Teilora iepriekšējā vakarā.

-    Labrīt, es atbildu, pieņemdama viņas sniegto tējas tasi, un apsēžos uz taburetes blakus vīram. Kristjens gandrīz staro: viņš nupat nomazgājies dušā, mati ir mitri, bet mugurā tīrs, balts krekls, ko rotā sudraboti pelēkā kaklasaite. Mana iecienītā kaklasaite. Esmu uzkrājusi dažas jaukas atmiņas par to.

-    Kā tu jūties, sieva? viņš jautā, gādīgi uzlūkodams mani.

-    Domāju, ka tu zini atbildi. Es uzlūkoju viņu, nolaidusi skropstas.

Kristjens pavīpsnā. Ēd, viņš pavēl. Vakar tu neko neēdi.

Tirāns ir atgriezies.

-    Tikai tāpēc, ka tu uzvedies kā mūlāps.

Džonsas kundze kaut ko izmet no rokām, un tas nogrāb izlietnē. Es salecos. Kristjens nepievērš troksnim uzmanību un bezkaislīgi vēro mani.

-    Varbūt. Bet tev jāēd. Viņa balss ir tik nopietna, ka iebilst nav iespējams.

-     Labi, labi! Es jau ņemu karoti, tūlīt ēdīšu pārslas, es nopurpinu gluži kā saīdzis bērns. Pievienojusi pārslām grieķu jogurtu, es iemetu bļodiņā arī sauju melleņu un palūkojos uz Džonsas kundzi. Mēs viena otrai uzsmaidām. Viņa sagādājusi manas iecienītās brokastis, ko es iepazinu medusmēneša laikā.

-    Varbūt man šonedēļ nāksies lidot uz Ņujorku, Kristjens paziņo, izraudams mani no pārdomām.

-    Ak tā?

-    Es tur pavadīšu nakti un gribu, lai tu man pievienojies.

-    Kristjen, es nevaru paņemt brīvdienu.

Viņš veltī man skatienu, kas vēstī: "Vai esi aizmirsusi, ka es esmu tavs priekšnieks?"

Es nopūšos. Paklau, es saprotu, ka izdevniecība pieder tev, bet es jau trīs nedēļas pavadīju prombūtnē. Ja tu ceri, ka es varētu vadīt uzņēmumu, man tajā jāstrādā, vai ne? Šeit ar mani nekas slikts nenotiks. Tu droši vien ņemsi līdzi Teiloru, bet Sojers un Raiens būs tepat… Es apklustu, jo redzu, ka Kristjens plati smaida. Par ko tu uzjautrinies? es noprasu.

-    Neko īpašu. Tikai tevi, viņš paziņo.

Es saraucu pieri. Vai Kristjens par mani smejas? Piepeši prātā iešaujas nepatīkama doma. Ar ko tu lidosi uz Ņujorku?

-    Ar uzņēmuma lidmašīnu. Kāpēc tas tevi interesē?

-    Tikai gribēju zināt, vai sēdīsies helikopterā, es klusi paskaidroju, juzdama saltas tirpas pārskrienam pār muguru. Es vēl atceros iepriekšējo reizi, kad Kristjens vadīja savu helikopteru, un mani pārņem nelabums, jo es atkal izdzīvoju drausmās stundas, kad gaidīju kādas vēstis. Iespējams, tas bija šausmīgākais brīdis manā mūžā. Es pamanu, ka arī Džonsas kundze ir sastingusi, un cenšos atvairīt baisās domas.

-     Nē, ar helikopteru ir grūti pārvarēt tādus attālumus. Turklāt inženieri pabeigs remontu tikai pēc divām nedēļām.

Paldies Dievam! Es atvieglota pasmaidu, jo apzinos, ka pēdējo nedēļu laikā Kristjens daudz laika un domu veltījis helikoptera avārijai.

-    Man prieks, ka Čārlijs Tango beidzot tiks salabots, bet… Es apklustu. Vai varu viņam atzīt, kā nervozēšu nākamajā reizē, kad viņš iesēdīsies helikopterā?

-     Kas tevi nomāc? viņš jautā, ēzdams pēdējos omletes kumosus.

Es paraustu plecus.

-    Ana? viņš bargi noprasa.

-    Man tikai… Nu, tu jau saproti. Iepriekš, kad tu lidoji ar helikopteru… Man šķita, mums visiem šķita, ka tu… Es nespēju pabeigt teikumu, un Kristjens manāmi atmaigst.

-    Ana. Viņš ar pirkstu kauliņiem noglāsta man vaigu. Tā bija sabotāža. Viņš ir sadrūmis, un es iedomājos, vai viņš zina, kurš par notikušo atbildīgs.

-    ja ar tevi kaut kas notiktu, es nespētu to paciest, es1 nomurminu.

-    Avārijas dēļ ir atlaisti jau pieci cilvēki, Ana. Tas vairs neatkārtosies.

-    Pieci?

Viņš nopietns paloka galvu.

Oho!

-    Starp citu, tev galda atvilktnē ir ierocis.

Kristjens sarauc pieri, spējās temata maiņas un droši vien arī pārmetošā balss toņa samulsināts, kaut gan es nebiju to domājusi šādi. Tas pieder Leilai, viņš beigu beigās nosaka.

-    Un ir pielādēts.

-    Kā tu to zini? viņš bargi jautā.

-    Vakar ieskatījos aptverē.

Kristjens saniknots uzlūko mani. Es negribu, lai tu pieskaries ieročiem. Ceru, ka aizbīdīji drošības aizslēgu.

Es apjukusi samirkšķinu acis. Kristjen, tam revolverim nav drošības aizslēga. Vai tu neko nezini par šaujamieročiem?

Viņš nedaudz iepleš acis. Mmm… nē.

Teilors smalkjūtīgi ieklepojas, nostājies durvīs. Kristjens viņam pamāj.

-    Mums jāiet, mans vīrs nosaka. Viņš pieceļas, acīmredzami iegrimis domās, un uzmet plecos savu pelēko žaketi. Es viņam sekoju uz priekšnamu.

Viņš paturējis Leilas ieroci. Šī vēsts mani satriec, un es sāku prātot, kas ar meiteni noticis. Vai viņa vēl joprojām ir… kur tas bija? Kaut kur austrumos. Ņūhempšīrā? Neatceros.

-     Labrīt, Teilor, Kristjens sveicina.

-    Labrīt, Greja kungs, Greja kundze. Viņš pamāj mums abiem, bet rūpīgi vairās no mana skatiena. Es jūtos viņam pateicīga, jo atceros, kā mēs vakarā saskrējāmies un cik maz apģērba man tobrīd bija mugurā.

-    Tikai iztīrīšu zobus, es nomurminu. Kristjens to vienmēr dara pirms brokastīm. Nesaprotu, kāpēc.

-    Tev vajadzētu palūgt Teiloram, lai viņš tev iemāca šaut, es ieminos, kad braucam liftā. Kristjens uzjautrināts palūkojas uz mani.

-    Vai tiešam? viņš dzēlīgi painteresejas.

-Jā.

-    Anastasija, man riebjas šaujamieroči. Mātei parak bieži nācies lāpīt sašautus cilvēkus, un mans tēvs kaismīgi cīnās pret ieročiem. Es uzaugu ar šādu vērtības sistēmu. Vašingtonā ir divi likumprojekti ieroču izplatības kontrolēšanai, un es tos abus atbalstu.

-    Saprotu. Vai Teilors nēsā līdzi ieroci?

Kristjens sakniebj lūpas. Reizēm.

-    Vai tevi tas sadusmo? es jautāju. Esam sasnieguši pirmo stāvu, un Kristjens ar mājienu liek man iziet no lifta pirmajai.

-    Jā, viņš sadrūmis apstiprina. Mums ar Teiloru ir ļoti atšķirīgi uzskati par ieročiem.

Jāatzīst, ka es šoreiz esmu vienisprātis ar Teiloru.

Kristjens atver man vestibila durvis, un es dodos uz mašīnas pusi. Viņš man neļauj braukt uz izdevniecību vienai pašai, kopš uzzināja, ka helikopters ir sabojāts tīši. Sojers laipni pasmaida, pieturēdams durvis, kamēr mēs ar Kristjenu iesēžamies mašīnā.

-    Lūdzu. Es satveru Kristjena roku.

-    Par ko tu runā?

-    Lūdzu, iemācies šaut.

Viņš aizkaitināts paceļ skatienu augšup. Nē. Saruna ir beigusies, Anastasija.

Un es atkal esmu bērns, ko drīkst norāt. Jau atveru muti, grasīdamās pateikt kaut ko iznīcinošu, bet nolemju, ka nevēlos sākt darba dienu sliktā noskaņojumā. Es tikai sakrustoju rokas virs krūtīm un pamanu, ka Teilors mani vēro spogulī. Viņš novēršas, lūkodamies uz ceļu, bet nedaudz pašūpo galvu, nepārprotami pauzdams nepatiku.

Hmm… Laikam Kristjens reizēm spēj nokaitināt ari Teiloru. Es pasmaidu, un noskaņojums uzlabojas.

Kristjens lūkojas laukā pa logu.

-    Kur ir Leila? es jautāju.

-     Es jau teicu. Konektikutā pie saviem vecākiem, viņš atbild, pievērsis skatienu man.

-    Vai pārliecinājies? Viņai galu galā ir gari mati. Varbūt viņa vadīja dodžu.

-    ja, pārliecinājos. Viņa iestājusies mākslas skolā Hemdenā. Šonedēļ sākās mācības.

-    Tu ar viņu runāji? es nočukstu, juzdama, kā no sejas atplūst visas asinis.

To dzirdot, Kristjens spēji pagriež galvu.

-    Nē. To paveica Flinns. Viņš nopēta manu seju, meklēdams kādu norādi uz manām domām.

-    Skaidrs, es atvieglota nomurminu.

-    Kas tevi satrauc?

-     Nekas.

Kristjens nopūšas. Ana, neklusē.

Es paraustu plecus, negribēdama atzīties, ka mani nomoka nepamatota greizsirdība.

-    Ana, es tikai reizēm pārbaudu, vai Leila tiešām ir otrā kontinenta pusē, Kristjens turpina. Viņa jūtas labāk. Flinns viņu aizsūtīja pie ārsta Ņūheivenā, un visi ziņojumi ir ļoti cerīgi. Leilu vienmēr interesējusi māksla, tāpēc… Viņš apklust, vērīgi lūkodamies man acīs. Un man rodas aizdomas, ka Kristjens samaksājis par Leilas mācībām. Vai es gribu zināt patiesību? Vai vajadzētu pajautāt? Nav jau tā, ka viņš nevarētu to atļauties, bet kāpēc viņš jūt vajadzību palīdzēt Leilai? Es nopūšos. Kristjena pagātnes nasta ir daudz sarežģītāka nekā bioloģijas stundu partnerim Bredlijam Kentam, kurš neprasmīgi centās mani skūpstīt.

Kristjens pasniedzas pēc manas rokas. Neraizējies, Anastasija, viņš nomurmina, un es paspiežu viņa plaukstu. Zinu, ka viņš rīkojas tā, kā uzskata par pareizu.

Pēc dažām stundām man ir brīvs bridis starp sapulcēm. Es paņemu telefonu, grasīdamās piezvanīt Keitai, un pamanu vēstuli no Kristjena.

No: Kristjens Grejs

Temats: Glaimi

Datums: 23.08.2011. 09:54

Kam: Anastasija Greja

Sieva!

Esmu saņēmis jau trīs komplimentus par jauno frizūru. Parasti neviens no darbiniekiem neizsaka man komplimentus. Droši vien vainojams milzīgais smaids, kas parādās, tiklīdz iedomājos par nakti. Tu patiesi esi brīnišķīga, talantīga, daiļa sieviete. Un piederi man. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Šie vārdi liek man laimē izkust.

No: Anastasija Greja

Temats: Mēģinu pievērsties darbam

Datums: 23.08.2011. 10:48

Kam: Kristjens Grejs

Kristjen!

Es mēģinu strādāt un negribu kavēties skaistās atmiņās. Vai šis ir īstais brīdis, lai atzītos, ka es bieži mēdzu apgriezt matus Rejam? Man nebija ne jausmas, ka šādas prasmes būs tik noderīgas.

Jā, es piederu tev, un tu, mans mīļais, despotiskais vīrs, kurš atsakās izmantot savas Otrajā labojumā paredzētās tiesības nēsāt šaujamieroci, esi mans. Bet neraizējies, es tevi aizsargāšu. Vienmēr. Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Enija Oklija Datums: 23.08.2011. 10:53 Kam: Anastasija Greja Sieva!

Mani priecē atklāsme, ka esi vērsusies pie IT puišiem un nomainījusi uzvārdu :D

Es turpmāk mierīgi gulēšu savā gultā, zinot, ka blakus guļ mana apbruņotā sieva. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs un hoplofobs

Hoplofobs? Kas tas ir?

No: Anastasija Greja Temats: Gari vārdi

Datums: 23.08.2011. 10:58 Kam: Kristjcns Grejs Kristjen!

Tu jau atkal mani žilbini ar saviem lingvistikas meistardarbiem.

Jāatzīst, ka Tu esi meistarīgs arī citās jomās, un domāju, ka Tu zini, par ko es runāju. Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Oho! Datums: 23.08.2011. 11:01 Kam: Anastasija Greja Vai Tu ar mani koķetē, sieva? Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. satriektais vadītājs

No: Anastasija Greja

Temats: Vai Tev labāk patiktu…

Datums: 23.08.2011. 11:04

Kam: Kristjens Grejs

… ja es koķetētu ar kādu citu?

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, drosmīgā redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Grr

Datums: 23.08.2011. 11:09 Kam: Anastasija Greja NĒ!

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. privātīpašnieciskais vadītājs

No: Anastasija Greja Temats: Mjā

Datums: 23.08.2011. 11:14 Kam: Kristjens Grejs

Vai Tu uz mani rūc? Tas ir diezgan seksīgi… Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīga izdevniecība, dreboša (bet patīkama veidā) redaktore

No: Kristjens Grejs

Temats: Uzmanies

Datums: 23.08.2011. 11:16

Kam: Anastasija Greja

Koķetē un ķircini mani, sieva? / / '

Varbūt es pēcpusdienā pie Tevis iegriezīšos. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. priāpisma nomocītais vadītājs

No: Anastasija Greja Temats: Nu nē! Datums: 23.08.2011. 11:20 Kam: Kristjens Grejs

Es uzvedīšos labi. Negribu, lai mana priekšnieka priekšnieka priekšnieks man uzklūp darba laikā. ;)

Labi, man jāturpina strādāt. Citādi priekšnieka priekšnieka priekšnieks mani izmetīs ar spērienu pa dibenu. Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: &*%$&*&* Datums: 23.08.2011. 11:23 Kam: Anastasija Greja

Varu apliecināt, ka šobrīd viņam ir daudz dažādu ieceru saistībā ar Tavu dibenu. Speršana šajā sarakstā neietilpst. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs un dibenu pielūdzējs Lasīdama vēstuli, es skaļi iespurdzos.

No: Anastasija Greja Temats: Liecies mierā! Datums: 23.08.2011. 11:26 Kam: Kristjens Grejs

Vai Tev šobrīd nav jāvada sava impērija? Beidz mani traucēt!

man jaaodas uz nākamo apspriedi. Un man šķita, ka Tev patīk krūtis… Padomā par manu dibenu, un es domāšu par Tavējo… Mīlu Tevi un skūpstu. Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, uzbudinātā redaktore

Otrdienas rītā, kad Sojers atvedis mani uz biroju, es nespēju atgaiņāt drūmas domas. Kristjena pieminētais lidojums uz Ņujorku ir īstenojies, un es pēc viņa jau ilgojos, kaut gan viņš aizbrauca tikai pirms dažām stundām. Es ieslēdzu datoru, un tur mani jau gaida vēstule. Noskaņojums nekavējoties uzlabojas.

No: Kristjens Grejs Temats: Jau ilgojos pēc Tevis Datums: 25.08.2011. 04:32 Kam: Anastasija Greja Sieva!

Šorīt Tu izskatījies apburoša. Uzvedies labi, kamēr esmu prom. Es Tevi mīlu. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Kopš kāzām šī būs pirmā nakts, ko pavadīsim atsevišķi. Esmu iecerējusi iztukšot dažus kokteiļus kopā ar Keitu; varbūt tas man palīdzēs iemigt. Piepešas iegribas vadīta, es uzrakstu Kristjenam atbildi, kaut gan zinu, ka viņš vēl ir lidmašīnā.

No: Anastasija Greja Temats: Uzvedies labi! Datums: 25.08.2011. 09:03 Kam: Kristjens Grejs

Ziņo man, kad būsi nolaidies uz zemes. Līdz tam es uztraukšos.

Un es uzvedīšos labi. Cik lielās nepatikšanās varu iekulties Keitas sabiedrībā? Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Es nospiežu "Sūtīt" un malkoju Hannas atnesto kafiju ar pienu. Iepriekš būtu grūti noticēt, ka man reiz iegaršosies kafija. Kaut gan vakarā es izklaidēšos kopā ar Keitu, tagad es jūtos tā, it kā būtu pazaudējusi daļu no sevis. Šobrīd tā atrodas kaut kur trīsdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā virs kontinenta vidusdaļas ceļā uz Ņujorku. Man nebija ne jausmas, ka jutišos tik nomākta un raižpilna tikai tāpēc, ka Kristjena nav blakus. Vēlāk šādas ilgas un nedrošība noteikti pagaisis, vai ne? Es skaļi nopūšos un turpinu darbu.

Dienas vidū es kā apsēsta pārbaudu elektronisko pastu un telefonu, gaidīdama vēstuli. Kur Kristjens ir? Vai lidmašīna nosēdusies bez sarežģījumiem? Hanna jautā, vai nevēlos pusdienas, bet esmu pārāk satraukta un ar rokas mājienu atvairu viņu. Zinu, ka uzvedos nesaprātīgi, bet man jāpārliecinās, ka Kristjenam nekas nekaiš.

Iezvanās mans kabineta telefons, un es satrūkusies paceļu klausuli. Runā Ana St… Greja.

-    Sveika. Kristjena balsī ieskanas uzjautrinājums, un es atvieglota nopūšos.

-    Šveiks. Es plati smaidu. Kā aizritēja lidojums?

-    Tas bija ilgs. Ko tu grasies darīt kopā ar Keitu?

-    Mēs tikai klusi un mierīgi iedzersim.

Kristjens neatbild.

-    Sojers un tā jaunā sieviete, Preskota, mūs sargās, es piebilstu, cenzdamās viņu nomierināt.

-    Man šķita, ka tu aicināji Keitu uz dzīvokli.

-     Viņa vēlējās kaut kur aiziet. Lūdzu, neaizliedz man izklaidēties!

Kristjens skaļi nopūšas. Kāpēc tu man neko neteici? viņš biedējoši klusi painteresējas.

Man gribas sev iespert. Kristjen, viss būs labi. Mani sargās Raiens, Sojers un Preskota. Mēs tikai aši iedzersim kādu kokteili.

Kristjens vēl joprojām klusē, un es jūtu, ka viņš ir neapmierināts. Kopš mēs abi iepazināmies, mēs ar Keitu esam tikušās tikai dažas reizes. Lūdzu. Viņa ir mana labākā draudzene.

-   Ana, es nevēlos tev liegt iespēju tikties ar draugiem. Bet man šķita, ka viņa atnāks uz dzīvokli.

-    Labi, es piekāpjos. Mēs paliksim mājās.

-      līkai līdz brīdim, kad tas neprātis vairs neklaiņos apkārt. Lūdzu.

-    Jā, jā, es jau piekritu, es aizkaitināta nomurminu, izbolīdama acis.

Kristjens klusi iesmejas. Es vienmēr jūtu, ka tu esi izbolījusi acis.

Es saraucu pieri. Paklau, es atvainojos. Negribēju tevi satraukt. Tūlīt visu paskaidrošu Keitai.

-    Ļoti labi, viņš nosaka, jūtami atvieglots. Mani pārņem vainas apziņa, jo esmu sagādājusi viņam raizes.

-    Kur tu esi?

-    Uz Kenedija lidostas skrejceļa.

-    Tātad lidmašīna nupat nolaidās?

-    Jā. Tu lūdzi, lai piezvanu, tiklīdz būšu uz zemes.

Es pasmaidu. Zemapziņa pārmetoši uzlūko mani. Nu, vai saprati? Viņš pilda savus solījumus.

-     Labi, Grej, es priecājos, ka vismaz viens no mums pievērš uzmanību sīkumiem.

Viņš iesmejas. Sieva, tu lieliski proti pārspīlēt. Kā lai tevi pārmācu?

-    Tu noteikti izdomāsi kaut ko ļoti radošu. Kā vienmēr.

-    Vai tu koketē?

-Jā.

Es nojaušu, ka Kristjens smaida. Man jāiet. Ana, ludzu, klausi manam rīkojumam. Apsargi zina, ko dara.

-    Jā, Kristjen, protams. Manā balsī atkal iezadzies aizkaitinājums. Nu izbeidz, es jau sapratu.

-    Tiksimies rītvakar. Es tev vēlāk piezvanīšu.

-    Lai pārbaudītu, kur esmu?

-Jā.

-    Kristjen! es viņu norāju.

-    Au revoir, sieva.

-    Au revoir, Kristjen. Es tevi mīlu.

Viņš spēji ievelk elpu. Es tevi ari, Ana.

Neviens no mums nebeidz sarunu.

-    Atvienojies, Kristjen, es nočukstu.

-    Tu esi valdonīga meitene.

-    Tava valdonīgā meitene.

-    Mana, viņš izdveš. Klausi manām pavēlēm. Noliec klausuli.

-   Jā, pavēlniek. Es nolieku klausuli un muļķīgi smaidu, to vērodama.

Pēc brīža manā pastkastītē parādās vēstule.

No: Kristjens Grejs

Temats: Plaukstas niez

Datums: 25.08.2011. 13:42 EDT

Kam: Anastasija Greja

Sieva!

Telefona sarunā Tu esi tikpat aizraujoša kā vienmēr.

Es runāju nopietni. Pildi rīkojumus. Man jāzina, ka esi drošībā.

Es Tevi mīlu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Viņš ir daudz valdonīgāks nekā es. Bet pietiek ar vienu telefona zvanu, lai viss mans nemiers izkūpētu gaisā. Kristjens ir sveiks un vesels, un satraucas par mani kā cāļu māte. Es uz bridi apviju rokas sev apkārt. Ak Dievs, kā es mīlu šo vīrieti! Hanna pieklauvē pie durvīm, izraujot mani no pārdomām, un es atgriežos īstenībā.

Keita izskatās lieliski. Viņa ir ģērbusies cieši pieguļošos, baltos džinsos un sarkanā džemperīti, un jūtams, ka viņa gatava satricināt visu pilsētu. Kad ienāku viesu pieņemšanas telpā, viņa jau aizrautīgi tērgā ar Klēru.

-    Ana! draudzene iesaucas un ierauj mani ciešā apskāvienā, pirms nostājas tālāk, turēdama rokas man uz pleca.

-     Tu izskaties pēc īstas mogula sievas! Kurš spētu noticēt, ka mazā Ana Stila tā pārvērtīsies? Tu esi… smalka! Viņa plati smaida, un es paceļu skatienu pret griestiem. Man mugurā ir gaiša krēmkrāsas kleita ar tumši zilu jostu, bet kājās ir tikpat tumšas laiviņas.

-     Priecājos, tevi redzot, Keita. Es atbildu uz viņas apskāvienu.

-    Labi, uz kurieni mēs dosimies?

-    Kristjens grib, lai atgriežamies dzīvokli.

-    Cik žēl! Vai tiešām nevaram ātri iedzert kādu kokteili "Zigzagā"? Es jau pasūtīju galdiņu.

es atveru muti, grasīdamās iebilst.

-     Lūdzu, lūdzu, viņa žēlabaini nosaka un mīlīgi uzmet lūpu. To viņa acīmredzot aizguvuši no Mias; līdz šim Keita nekad neuzmeta lūpu. Es patiešām labprāt aizietu uz "Zigzagu". Iepriekšējā reizē mums bija ļoti jautri, un bārs ir netālu no Keitas dzīvokļa.

Es paceļu rādītājpirkstu. Tikai vienu.

Keita plati pasmaida. Protams. Mēs sadodamies elkoņos un ejam uz mašīnas pusi, kas novietota pie apmales. Sojers iesēdies vadītāja vietā. Mums seko Belinda Preskota, gara auguma afroamerikāniete, kas nupat pievienojusies apsargu pulciņam. Pagaidām man viņa nepatīk; droši vien tāpēc, ka viņa ir pārāk skarba un lietišķa. Teilors pats viņu izvēlējies no daudziem kandidātiem, tāpat kā pārējos apsargus. Viņa ir ģērbusies tumšā, vienkāršā bikškostīmā.

-    Aizved mūs uz "Zigzagu", lūdzu, es vēršos pie Soje-

ra.

Viņš pagriežas un uzlūko mani, un es jūtu, ka viņš grib kaut ko teikt. Kristjens acīmredzami devis viņam stingrus rīkojumus, un Sojers vilcinās.

-     Uz "Zigzagu", lūdzu. Mēs tikai izdzersim vienu kokteili.

Es uzmetu iesāņus skatienu Keitai un redzu, ka vina bar-

/ ' t

gi vēro Sojeru. Nabaga cilvēks!

-    Jā, kundze.

-    Greja kungs lūdza, lai dodaties uz dzīvokli, Preskota ierunājas.

-    Greja kunga šeit nav, es atcērtu. Uz "Zigzagu", lūdzu!

-    Protams, kundze, Sojers atbild un pamet skatienu uz Preskotu. Sieviete prātīgi iekož mēlē.

Keita uz mani skatās tā, it kā nespētu noticēt nupat dzirdētajam. Es sakniebju lūpas un paraustu plecus. Acīmredzot esmu kļuvusi uzstājīgākā nekā iepriekš. Keita pamāj, un Sojers sāk braukt.

-    Tu droši vien zini, kā visa šī pastiprinātā apsardze tracina Greisu un Miu, Keita nevērīgi ieminas.

Es izbrīnīta lūkojos uz viņu.

-    Vai tiešām tu nezināji? Keita apjukusi vaicā.

-    Ko tieši?

-    Visiem Grejiem apsardze ir pastiprināta trīskārši. Pat vairāk.

-    Tiešām?

-    Jā. Un viņš tev neko neteica?

Es pietvīkstu. Nē. Sasodīts, Kristjen! Vai zini, kāds ir iemesls?

-    Džeks Haids.

-    Kāpēc? Man šķita, ka viņu interesē tikai Kristjens. Es spēji ievelku elpu. Nolādēts, kāpēc viņš man neko nestāstija?

-    Kopš pirmdienas, Keita nosaka.

Hmm… Svētdien mēs atklājām, ka serveru telpu aizdedzināja Džeks, bet kāpēc apsargāti tiek visi Greji?

-    Kā tu to visu zini?

-    Man pastāstīja Eljots.

Protams.

-    Tātad Kristjens tev nav atklājis neko?

Es atkal nosarkstu. Taisnība.

-    Cik kaitinoši, Ana!

Es nopūšos. Keita, kā vienmēr, ir trāpījusi tieši naglai uz galvas gluži kā āmurs. Vai zini, kāpēc? Ja Kristjens ar mani nerunā, varbūt Keita kaut ko pastāstīs.

-     Eljots teica, ka tam esot kāda saistība ar Džeka Haida datorā atrasto informāciju toreiz, kad viņš vēl strādāja izdevniecībā.

-   Tu joko, vai ne? Mani pāršalc dusmu vilnis. Kāpēc Keita to visu zina, bet es nē? Pacēlusi skatienu, es pamanu, ka Sojers mani vēro spogulī. Luksoforā iedegas zaļā gaisma, un viņš traucas uz priekšu, atkal lūkodamies uz ceļu. Es pielieku pirkstu pie lūpām, un Keita pamāj. Varu derēt, ka ari Sojers visu zina un es esmu vienīgā, kam nav ne jausmas.

-    Kā klājas Eljotam? es jautāju, cenzdamās mainīt sarunas tematu.

Keitas sejā atplaukst plats smaids, un es esmu noskaidrojusi visu, ko gribēju zināt.

Sojers piestāj pie ieliņas, kas ved uz "Zigzagu", un Preskota atver man durvis. Es izkāpju, un Keita man seko. Mēs sadodamies rokās un dodamies uz bāru. Preskota mums seko, bet viņas sejā ir jaušama nepatika. Dieva dēļ, mēs taču vēlamies tikai iedzert! Sojers brauc tālāk, meklēdams stāvvietu.

.xc. i^ijuis iepazinās ar Užiu? es jautāju, malkodama jau otro zemeņu mohito. Bārā ir jauki un ērti, un man negribas doties prom. Mēs ar Keitu ne mirkli neesam rimušās pļāpāt. Jau biju aizmirsusi, kā man patīk but kopā ar draudzeni. Mani priecē iespēja pabūt ārpus mājas, brīvai, baudīt Keitas klātbūtni. Es apsveru, vai nevajadzētu nosūtīt īsziņu Kristjenam, bet noraidu šo domu. Viņš tikai dusmosies un sutīs mani mājās kā nepaklausīgu bērnu.

-    Nemaz nepiemini to maitu! Keita sašutusi iesaucas.

Draudzenes dusmas mani sasmīdina.

-     Kas tevi tā uzjautrina, Stīla? viņa noprasa, tēlodama, ka ir saīgusi.

-    Manas izjūtas ir tieši tādas pašas.

-    Nopietni?

-    Jā. Viņa nemitigi centās pieskarties Kristjenam.

-    Viņai bija dēka ar Eljotu, Keita atzīstas, uzmetusi lupu.

-    Nevar but!

Viņa pamāj, drūmi saraukusi pieri.

-     Eljots un Džia bija kopā pavisam neilgi. Laikam pirms gada. Viņa ir sieviete, kas radusi kāpt augšup pa sabiedrības kāpnēm. Mani nepārsteidz vēsts, ka viņa iekārojusi Kristjenu.

-    Kristjens ir aizņemts. Es Džiai piekodināju, lai liek manu vīru mierā, citādi es viņu atlaidīšu.

Keita atkal izbrīnīta paver muti. Es lepna pamāju, un viņa paceļ glāzi. Ir acīmredzams, ka man izdevies atstāt uz viņu iespaidu.

-    Malacis, Anastasija Greja! Mēs saskandinām.

-    Vai Eljotam pieder ierocis?

-    Nē. Viņš kaismīgi noliedz ieroču nepieciešamību. Keita maisa jau trešo dzērienu.

-     Kristjens arī. Ja nemaldos, viņus ietekmējis Keriks un Greisa, es nomurminu. Man nedaudz reibst galva.

-    Keriks ir krietns cilvēks. Keita pamāj ar galvu.

-    Viņš gribēja laulību līgumu, es noskumusi atgādinu.

-    Ana… Keita pasniedzas pāri galdam un satver manu roku. Viņš tikai gribēja parūpēties par savu dēlu. Mēs abas zinām, ka tev uz pieres ietetovēts "naudas kārotāja". Viņa pasmaida, es paradu viņai meli, bet jau nakamaja mirkli smeļos.

-   Tu izturies kā pieaugusi sieviete, Greja kundze, Keita smaidīdama nosaka. Viņa izklausās pēc Kristjena. Reiz tu sava dēla labā rīkosies tāpat.

-   Sava dēla? Man pat nebija ienācis prātā, ka mani bērni būs bagāti. Viņiem nekā netrūks. Pilnīgi nekā. Par to vēl japadomā… bet ne šobrīd. Es palūkojos uz Preskotu un Sojoru, kas sēž netālu, vērojot mūs un pārējos bāra klientus. Viņiem priekšā ir tikai glāze minerālūdens.

-    Vai mums nevajadzētu kaut ko ieēst? es jautāju.

-    Nē. Mums jādzer, Keita paziņo.

-    Kāpēc tevi pārņēmusi tāda vēlme pēc alkohola?

-    Mēs vairs netiekamies pietiekami bieži. Es nezināju, ka tu skriesi pie altāra ar pirmo vīrieti, kurš tev sagrozījis galvu. Viņa atkal uzmet lūpu. Tu apprecējies tik strauji! Es jau nospriedu, ka esi stāvokli.

Es iespurdzos. Tā domāja visi. Lūdzu, neatkārtosim to sarunu! Un man jāaiziet uz tualeti.

Preskota man seko. Viņa klusē, bet vārdi nemaz nav nepieciešami. No viņas gluži kā mikroviļņi staro neapmierinātība.

-   Jau kopš kāzām nekur neesmu bijusi viena pati, es klusi noņurdu, vērsdamas pie aizvērtajām kabīnes durvīm, un saviebjos. Preskota noteikti stāv aiz tām un gaida, kamēr es atvieglojos. Ko gan Haids varētu izdarīt bārā? Kristjens gluži vienkārši pārspīlē, kā jau parasti.

-    Keita, ir jau vēls. Mums jāiet.

Ir piecpadsmit minūtes pēc desmitiem, un es esmu izdzērusi ceturto zemeņu mohito. Alkohols mani padarījis nedaudz miegainu un rāmu. Kristjens man piedos. Kad būs aizritējis laiks.

-     Protams, Ana. Bija ļoti patīkami ar tevi tikties. Tu esi daudz… nu, tevī ir modusies pārliecība par sevi. Lauliba tev acīmredzami nāk par labu.

Es jūtu karstumu sakāpjam vaigos. Šādi vārdi no Ketrinas Kevanas mutes ir apbrinojams kompliments.

-    Jā, es nočukstu. Laikam esmu izdzērusi pārāk daudz, jo jūtu asaras dzeļam acīs. Es esmu ārkārtīgi laimīga. Kaut gan Kristjenam ir sarežģīta pagātne, smags raksturs un piecdesmit dēmoni uz pleca, man tomēr ir izdevies satikt un apprecēt savu sapņu vīrieti. Es steigšus mainu sarunas tematu, gaisinādama sentimentālās domas, jo zinu, ka citādi sākšu raudāt.

-     Man ļoti patika šis vakars. Es satveru Keitas roku. Paldies, ka izvilki mani laukā! Mēs apskaujamies, un es atkāpusies pamāju Sojeram. Viņš pasniedz Preskotai mašīnas atslēgas.

-     Mana paklausīgā miesassardze noteikti jau pateikusi Kristjenam, ka manis nav mājās. Viņš dusmosies, es nomurminu, vērsdamās pie Keitas. Un varbūt viņš izdomās kādu interesantu veidu, kā mani sodīt… cerams.

-    Kāpēc tu tik muļķīgi smaidi, Ana? Vai tev patīk saniknot Kristjenu?

-    Nē. Ne gluži. Bet to panākt ir viegli. Viņš reizēm ir ļoti valdonīgs. Gandrīz vienmēr.

-    Esmu to jau pamanījusi, Keita skarbi nosaka.

Mašīna apstājas pie Keitas dzīvokļa, un viņa cieši apskauj mani.

-    Nepazūdi vairs tik ilgi, viņa nočukst un noskūpsta mani uz vaiga, pirms izkāpj no mašīnas. Es pamāju draudzenei, un mani pārņem savādas ilgas. Man pietrūka šādu meitenīgu pļāpu. Mūsu saruna bija jautra un izklaidējoša, un tā man atgādina, ka es vēl esmu jauna. Turpmāk biežāk jāpacenšas tikties ar Keitu, bet jāatzīst, ka man patīk dzīvot mazajā, nošķirtajā pasaulē kopā ar Kristjenu. Iepriekšējā vakarā mēs apmeklējām labdarības pasākumu. Tajā bija daudz uzvalkos tērptu vīriešu un labi koptu, elegantu sieviešu, kas sarunājās par nekustamā īpašuma cenām un ekonomikas kritumu, un akciju tirgus grūtībām. Viesības bija neticami garlaicīgas. Ir patīkami nedaudz atpūsties kopā ar kādu vienaudzi.

Man ierūcas vēders. Vēl joprojām neesmu paēdusi. Ak vai… Kristjen! Es parakņājos somiņā un izvelku no tās savu telefonu. Velns un elle, pieci neatbildēti zvani! Viena īsziņa…

Un viena vēstule.

No: Kristjens Grejs

Temats: Dusmas. Tu vēl nezini, kas ir dusmas.

Datums: 26.08.2011. 00:42 EST

Kam: Anastasija Greja

Anastasija!

Sojers teica, ka Tu esi bārā un dzer kokteiļus, kaut gan apsolīji to nedarīt.

Vai Tu saproti, kādas dusmas mani pārņēmušas?

Rīt tiksimies.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Man sažņaudzas sirds. Nē, nē! Esmu iekūlusies nepatikšanās. Zemapziņa saigusi lūkojas uz mani, līdz parausta plecus. Viņas sejā lasāms, ka pati esmu vainīga savā nelaimē. Ko citu es gaidīju? Varbūt piezvanīt viņam… Bet ir jau vēls, un Kristjens droši vien guļ… vai arī soļiem mēro istabu. Laikam pietiks ar īsziņu.

Esmu sveika un vesela. Lieliski izklaidējos. Ilgojos pēc Tevis. Lūdzu, nedusmojies.

Es ilgi vēroju telefonu, lūgdamās, kaut Kristjens atbildētu, bet valda draudīgs klusums, un es nopūšos.

Preskota aptur mašīnu pie Eskalas, un Sojers izkāpj, lai varētu atvērt man durvis. Kamēr gaidām liftu, es izmantoju šo izdevību un cenšos viņu izprašņāt.

-    Cikos Kristjens tev piezvanīja?

Sojers piesarkst. Pusdesmitos, kundze.

-    Kāpēc tu nepārtrauci manu sarunu ar Keitu, lai es varētu parunāt ar savu vīru?

-    Greja kungs piekodināja, lai to nedaru.

Es sakniebju lūpas. Mēs klusēdami braucam augšā, un es piepeši nopriecājos, ka Kristjena rīcībā būs visa nakts, lai dusmas atvēstu, turklāt viņš ir otrā kontinenta malā. Man ir dots laiks. Tomēr… man viņa pietrūkst.

Lifta durvis atveras, un es brīdi lūkojos uz priekšnama galdiņu.

Kas šeit nav pareizi?

Vāze ir sašķaidīta, un lauskas izmētātas pa priekšnama grīdu. Itin visur redzamas ūdens lāmas un porcelāna gabali, un ari galds ir apgāzts. Es jūtu galvas ādu iekņudamies, un Sojers satver mani aiz rokas un ierauj atpakaļ liftā.

-    Gaidiet mani šeit! viņš pavēl un izrauj no maksts ieroci. Viņš iziet priekšnamā un nozūd no mana redzesloka.

Es atkāpjos, lidz sasniedzu lifta tālāko sienu.

-     Lūk! no lielās istabas atskan Raiena balss. Zilais kods!

Zilais kods?

-    Vai esi sagūstījis vainīgo? Sojers atsaucas. Jēzus!

Es vēl ciešāk piespiežos pie sienas. Kas te, pie velna, notiek? Manu augumu caurstrāvo adrenalīns, un sirds strauji pukst. Atskan klusas balsis, un pēc brīža priekšnamā atgriežas Sojers, nostājies ūdens lāmā. Viņš ieliek pistoli makstī.

-    Jūs drīkstat ienākt dzīvoklī, Greja kundze, viņš saudzīgi nosaka.

-    Kas noticis, Lūk? Mana balss ir tikai nedaudz skaļāka par čukstu.

-    Pie mums kāds viesojās. Viņš satver mani aiz elkoņa, un es jūtos pateicīga par atbalstu, jo kājas ļogās. Mēs abi kopā ieejam dzīvokli.

Raiens ir nostājies lielās istabas durvīs. Virs acs un pie mutes kaktiņa asiņo brūces. Apsargs izskatās piekauts, viņa drēbes ir saburzītas. Bet mani visvairāk pārsteidz Džeks Haids, kurš ir sabrucis Raienam pie kājām.

10. nodaĻa

Man strauji dauzās sirds, un ausis skaļi šalc asinis; alkohols, kas plūst pa manām dzīslām, pastiprina šo skaņu.

-    Vai viņš…? es stostos, bet nespēju pabeigt teikumu un tikai izbiedēta lūkojos uz Raienu. Man nav spēka pievērsties nekustīgajam stāvam uz grīdas.

-    Nē, kundze. Tikai zaudējis samaņu.

Mani pārņem atvieglojums. Paldies Dievam!

-   Vai tev nekas nekaiš? es jautāju, pievērsusies Raienam. Mani piepeši pārņem atklāsme, ka es nezinu viņa vārdu. Viņš strauji elpo, it kā nupat būtu piedalījies maratonā, un noslauka mutes kaktiņu, aiztraukdams asiņu pēdas. Viņam uz vaiga veidojas tik tikko manāms zilums.

-     Iebrucējs cīnījās kā pats velns, bet man nekas nekaiš, Greja kundze. Raiens smaida, mani uzmundrinādams. Ja mēs butu tuvāk pazīstami, es teiktu, ka viņa sejā pavīd lepnums.

-    Un Geila? Džonsas kundze? Ak nē… vai viņa nav cietusi?

-     Es esmu šeit, Ana. Pametusi skatienu atpakaļ, es ieraugu Geilu. Viņa ir ģērbusies naktstērpā un rltasvārkos, izlaidusi matus, nobālusi un plati iepletusi acis, tāpat kā es.

-    Raiens mani pamodināja. Uzstāja, lai nāku šurp. Viņa norāda uz Teilora kabinetu. Man nekas nekaiš. Vai ar tevi viss ir kārtībā?

Es aši pamāju un noprotu, ka viņa acīmredzot nupat iznākusi no drošās istabas, kas savienota ar Teilora kabinetu. Man nebūtu ienācis prātā, ka mums tā noderēs tik drīz. Neilgi pēc saderināšanās Kristjens uzstāja, lai to ierīkojam, un es toreiz smējos. Tagad, redzot Geilu stāvam durvīs, es klusībā pateicos savam vīram par viņa tālredzību.

iečīkstas priekšnama durvis, un es satrūkstos. Tās karājas eņģēs. Kas noticis ar durvīm?

-    Vai viņš bija viens? es vēršos pie Raiena.

-    Jā, kundze. Varu apliecināt, ka jūs šeit nestāvētu, ja tā nebūtu. Raiens izklausās nedaudz aizvainots.

-     Kā viņš te iekļuva? es jautāju, izlikdamās nedzirdam viņa Īgnumu.

-    Pa kravas liftu. Drosmīgs cilvēks, kundze.

Es lūkojos uz saļimušo Džeku. Viņam mugurā ir kombinezons.

-    Kad tas notika?

-    Apmēram pirms desmit minūtēm. Es viņu pamanīju novērošanas kameras ekrānā. Viņam rokās bija cimdi, un tas šķita nedaudz dīvaini augustā. Es viņu pazinu un nolēmu ielaist iekšā, tādējādi iedzenot lamatās. Jūs bijāt prom, Geila slēpās drošajā istabā, tāpēc es nospriedu, ka šis ir īstais brīdis. Raiens atkal izskatās ļoti apmierināts ar savu varoņdarbu, un Sojers dusmīgs sarauc pieri.

Cimdi? Es atkal palūkojos uz Džeku. Jā, viņa rokas slēpj brūni ādas cimdi. Biedējoši.

-    Kas notiks tagad? Es mēģinu aizgaiņāt domas par to, ko varētu nozīmēt šie cimdi.

-     Mums vajadzētu viņu sasiet, pirms viņš pamostas, Raiens atbild, lūkodamies uz Sojeru.

-     Kas jums nepieciešams? Džonsas kundze jautā, spērusi soli uz priekšu. Viņa ir atguvusi savaldību.

-    Kāda virve vai aukla, Raiens atbild.

Savilcēji! Es pietvīkstu, atcerējusies naktī piedzīvoto, un instinktīvi paberzēju plaukstu locītavas, aplūkodama tās. Nē, zilumu nav. Paldies Dievam!

-    Man ir plastmasas savilcēji. Vai tie derēs?

Visi pievērš skatienu man.

-    Jā, kundze. Lieliski derēs, Sojers bezkaislīgi nosaka. Mani pārņem vēlme, kaut zeme atvērtos un mani aprītu, bet es pagriežos un dodos, uz guļamistabu. Dažreiz nākas gluži vienkārši paciest kaunu. Varbūt man drosmi piešķīris baiļu un alkohola apvienojums.

Kad atgriežos, Džonsas kundze aplūko nekārtību priekšnamā, un apsargiem pievienojusies Preskota. Es pasniedzu savilcējus Sojeram, un viņš rūpīgi, nesteidzīgi sasien Haidam rokas aiz muguras. Džonsas kundze ieiet virtuvē un atgriežas, nesdama aptieciņu. Viņa satver Raienu aiz rokas, pieved viņu pie lielās istabas durvīm un sāk apstrādāt plēsto brūci virs acs. Brīdī, kad viņa to notriepj ar antiseptisko ziedi, Raiens saraujas. Es pamanu, ka uz grīdas mētājas Glock pistole ar klusinātāju. Apžēliņ! Džeks bija bruņots? Man rīkle sakāpj nelabums, un es to apspiežu.

-    Nepieskarieties ierocim, Greja kundze, Preskota mani brīdina, kad pieliecos, lai to paceltu. Sojers iznāk no Teilora kabineta, un viņam rokās ir lateksa cimdi.

-    Es par to parūpēšos, kundze, viņš nosaka.

-    Vai to atnesa Džeks? es jautāju.

-   Jā, Raiens apstiprina. Džonsas kundze turpina apstrādāt viņa brūces, un viņš saraujas. Raiens ir cīnījies ar bruņotu vīrieti manā dzīvoklī! Šī doma liek man nodrebēt. So-

/

jers pieliecas un uzmanīgi paceļ pistoli.

-    Vai tas tiešām ir nepieciešams? es jautāju.

-    Greja kungs to noteikti gribētu, kundze. Sojers iemet ieroci plastmasas maisiņā ar aizspiežamu galu un notupies aptausta Džeku, meklēdams vēl kaut ko. Daļēji izvilcis no kombinezona kabatas līmlentes rulli, viņš nobāl un iebīda to atpakaļ.

Līmlente? Es vēroju notiekošo, bet mani pārņēmis savāds stingums. Jau nākamajā mirklī rīklē atkal sakāpj nelabums, jo es aptveru, ko tas nozīmē, un steigšus aizgaiņāju šīs domas. Tu neko neesi redzējusi, Ana!

-    Vai mums jāizsauc policija? es jautāju, cenzdamās slēpt savas bailes. Es gribu, lai Haids tūlīt pat pamestu manas mājas.

Raiens un Sojers saskatās.

-    Manuprāt, mums jāizsauc policija, es atkārtoju jau uzstājīgāk, prātodama, kas aizkavē Raienu un Sojeru.

-    Es nupat zvanīju Teiloram, bet viņš neatbild. Varbūt aizmidzis. Šojers ielūkojas pulkstenī. Austrumkrastā šobrīd ir bez piecpadsmit minūtēm divi.

Ak nē!

-    Vai jau piezvanījāt Kristjenam? es čukstu.

-     Nē, kundze.

-    Vai gribējāt pajautāt Teiloram, kas jādara?

Sojers šķiet nedaudz nokaunējies. Jā, kundze.

hs nedaudz sadusmojos. Šis cilvēks es atkal palūkojos uz Haidu, kurš nesamaņā guļ zemē ir iebrucis manās mājās, un viņš jānodod policijas rokās. Bet apsargi un Džonsas kundze mani vēro ar bažu pilnām acīm, un es nospriežu, ka man acīmredzot kaut kas nav zināms, tāpēc jāpiezvana Kristjenam. Mani pārņem drebuļi. Es zinu, ka Kristjens ir nikns, ārkārtīgi nikns, un mani biedē domas par to, ko viņš varētu pateikt. Turklāt viņš nevaldāmi satrauksies, jo nav šeit un nevar ierasties ātrāk kā rītvakar. Es nojaušu, ka šovakar jau esmu sagādājusi viņam pietiekami daudz raižu. Varbūt nevajadzētu zvanīt. Un man iešaujas prātā nākamā doma. ja nu viņš būtu bijis šeit? Es spēji nobālu. Paldies Dievam, ka viņš ir Ņujorkā! Varbūt viņš tomēr nemaz tik ļoti nedusmosies.

-    Vai viņam nekas nekaiš? es jautāju, norādīdama uz Džeku.

-     Kad pamodīsies, viņam sāpēs galva, Raiens nosaka, ar nicinājuma pilnu skatienu vērodams Džeku. Bet katram gadījumam vajadzētu izsaukt mediķus.

Es izvelku no somiņas telefonu un, neļaudama sev domāt par Kristjena dusmām, nospiežu viņa numuru. Man atbild tikai balss pasts. Acīmredzot viņš ir tā pārskaities, ka izslēdzis telefonu. Man nav ne jausmas, ko teikt. Es aizgriežos un attālinos no pārējiem.

-    Sveiks. Lūdzu, nedusmojies. Dzīvoklī notika neliels negadījums. Bet viss tiek kontrolēts, tāpēc nesatraucies. Neviens nav cietis. Piezvani man. Es beidzu sarunu un pievēršos So jēram.

-    Izsauciet policiju, es lūdzu. Viņš pamāj un izņem no kabatas telefonu.

Raiens sēž pie ēdamistabas galda un sarunājas ar policistu, vārdā Skiners, savukārt Sojers ir Teilora kabinetā un stāsta par notikušo Vokeram. Nezinu, kur ir l'reskota; varbūt pie Sojera. Es sēžu lielajā istabā uz dīvāna, un detektīvs Klārks skarbi apber mani ar jautājumiem. Viņš ir gara auguma tumšādains vīrietis un izskatītos pievilcīgs, ja vien nebūtu īgni saviebies. Domāju, ka viņu ir pamodinājuši un izrāvuši no siltas gultas, jo kāds ielauzies ietekmīga un bagāta Sietlas uzņēmēja mītnē.

-   Tatad viņš reiz bija jusu priekšnieks? Klarks asi painteresējas.

-jā.

Es esmu neticami pārguruši un gribu gulēt. Vel joprojām neesmu saņēmusi ziņu no Kristjena. Toties mediķi ir aizveduši Haidu prom. Džonsas kundze pasniedz man un detektīvam Klārkam tēju.

-    Pateicos. Klarks pievēršas man. Kur ir Greja kungs?

-    Ņujorkā. Darīšanās. Viņš atgriezīsies rītvakar… tas ir, šovakar. Pulkstenis rāda pāri pusnaktij.

-    Haids jau iepriekš nokļuvis mūsu redzeslokā, detektīvs nosaka. Jums vajadzēs atnākt uz iecirkni un sniegt liecību. Bet tas nav jādara uzreiz. Ir jau vēls, un pie durvīm pulcējas žurnālisti. Vai neiebilstat, ja aplūkošu dzīvokli?

-    Jā, lūdzu, es piekrītu, juzdamās atvieglota, ka pratināšana ir beigusies. Doma, ka ārā gaida fotogrāfi, man liek nodrebēt. Tomēr viņi nesagādās sarežģījumus līdz pat ritam. Jāatceras piezvanīt mammai un Rejam, jo iespējams, ka viņi kaut ko uzzinās un satrauksies.

-    Greja kundze, vai drīkstu ierosināt, lai dodaties gulēt? Geila apjautājas. Viņas balsī skan bažas.

Ielūkojusies viņas acis, kur ieraugu sirsnīgumu un rūpes, es piepeši jūtu neapvaldāmu vēlmi izplūst asarās. Viņa noglāsta manu plecu.

-     Mēs esam drošībā, viņa nomurmina. No rīta, kad būsiet pagulējusi, viss šķitīs labāk. Un rītvakar atgriezīsies Greja kungs.

Es uzmetu viņai nemierpilnu skatienu, atvairījusi asaras. Kristjens būs neprātīgi nikns.

-    Vai varu jums kaut ko atnest, pirms dosieties gulēt? Džonsas kundze jautā.

Es beidzot atceros, ka esmu ļoti izsalkusi. Kaut ko ēdamu, lūdzu.

Viņa pasmaida. Sviestmaizi un pienu?

Es pateicīga pamāju, un viņa iet uz virtuvi. Raiens vēl joprojām runā ar Skineru. Detektīvs Klārks stāv priekšnamā un pēta jucekli pie lifta. Viņš izskatās iegrimis pārdomās. Un mani piepeši pārņem ilgas pēc Kristjena. Satvērusi galvu plaukstās, es kaismīgi alkstu, kaut viņš būtu šeit. Viņš zinātu, kas jādara. Ak Dievs, cik nogurdinošs vakars! Man grit>as saritināties Kristjenam uz ceļiem, pieglausties viņam un dzirdēt, ka viņš mani mīl, kaut gan es nepildu rīkojumus… bet tas nebūs iespējams līdz ritvakaram. Kāpēc Kristjens man nestāstīja par pastiprināto apsardzi visiem Greju ģimenes locekļiem? Ko viņš atrada Džeka datorā? Kristjens ir ļoti kaitinošs cilvēks, bet šobrīd man tas nerūp. Es tikai vēlos savu vīru. Man viņa pietrūkst.

-    Lūdzu, Ana. Džonsas kundze izrauj mani no mokpilnajām pārdomām. Es paceļu skatienu, un viņa, acīm nerātni mirdzot, sniedz man maizi, kas apziesta ar zemesriekstu sviestu un marmelādi. Jau gadiem ilgi neesmu tādu ēdusi. Es bikli pasmaidu un ķēros maizei klāt.

Kad beidzot iekritu gultā, es iekārtojos Kristjena pusē, ģērbusies viņa sporta kreklā. Gan spilveni, gan krekls smaržo pēc viņa, un es slīgstu miegā, vēlēdama viņam drošu mājupceļu… un labu noskaņojumu.

Es uztrūkstos no miega. Ir gaišs, un man deniņos pulsē sāpes. Ak vai, cerams, mani nenomoka paģiras. Es piesardzīgi atveru acis un ieraugu, ka guļamistabas krēsls ir pārvietots, un uz tā sēž Kristjens. Viņš ir ģērbies smokingā, un no krūšu kabatas rēgojas tauriņa gals. Vai es redzu sapni? Viņš pārmetis kreiso roku pār krēsla atzveltni un satvēris slīpēta stikla glāzi, kurā ieliets dzintarkrāsas šķidrums. Brendijs? Viskijs? Nav ne jausmas. Kristjens ir saliecis kāju, atbalstot tās potīti pret otras kājas ceļgalu. Melnās zeķēs tērptās pēdas ir ieautas elegantās kurpēs. Labais elkonis ir uz roku balsta, zods satverts plaukstā, un viņš vienmērīgi laiž rādītājpirkstu uz priekšu un atpakaļ pār apakšlūpu. Kristjenu apspīd agrā rīta gaisma, un acis drūmi kvēlo, bet sejas izteiksme ir absolūti neizdibināma.

Man gandrīz apstājas sirds. Viņš ir šeit. Kā tas iespējams? Acīmredzot viņš jau iepriekšējā vakarā pametis Ņujorku. Cik ilgi viņš jau vēro mani guļam?

-    Labrīt, es nočukstu.

Kristjens salti vēro mani, un es atkal jūtu sirdi notrīsam. Nē… Viņš atrauj pirkstu no lūpām, iztukšo glāzi un noliek to uz galdiņa pie gultas. Iedomājos, ka viņš mani noskūpstīs, tomēr tas nenotiek. Kristjens atlaižas krēslā un bezkaislīgi lūkojas uz mani.

-    Labrīt, viņš beigu beigās klusi nosaka. Un es apjaušu, ka viņš ir nikns. Neprātīgi nikns.

-    Tu esi atgriezies.

-    Jā, tā izskatās.

Es lēnām pieceļos sēdus, nenovērsdama skatienu no Kristjena. Man izkaltusi mute. Cik ilgi tu jau sēdi šeit un vēro mani?

-    Pietiekami.

-    Tu vēl dusmojies. Man ir grūti pat izrunāt šos vārdus skaļi.

Kristjens uz mani lūkojas, it kā apdomādams atbildi. Dusmojos, viņš nosaka, izgaršodams vārdu, apsvērdams tā nozīmi. Nē, Ana. Es jau sen, sen esmu sasniedzis nākamo stadiju.

Jēziņ… Es mēģinu norit siekalas, bet mute ir pilnīgi sausa.

-    Nākamā stadija… Neizklausās labi.

Kristjens bezkaislīgi vēro mani un neatbild. Starp mums ir samilzis bargs klusums. Es satveru savu ūdens glāzi un alkaini dzeru, cenšoties savaldīt straujos sirdspukstus.

-     Raiens notvēra Džeku. Es izmēģinu citu pieeju, novietodama glāzi uz galdiņa blakus viņējai.

-    Zinu, viņš salti apliecina.

Protams. Vai tu vēl ilgi runāsi tik aprauti?

Viņš pavisam nedaudz sarauc uzacis, pauzdams pārsteigumu, it kā nebūtu gaidījis šo jautājumu. Jā, viņš nosaka.

Nu labi. Kā rīkoties? Ķerties pie aizstāvības, kas ir labākā uzbrukuma taktika. Lūdzu, piedod, ka es devos uz bāru.

-    Vai tu nožēlo?

-    Nē, es pēc brīža nomurminu, jo tā ir taisnība.

-    Kāpēc lūdzi piedošanu?

-   Jo negribu, lai uz mani dusmojies.

Kristjens skaļi nopūšas, it kā jau ilgi būtu turējis visu šo spriedzi sevī, un izlaiž pirkstus caur matiem. Viņš ir brīnišķīgs. Nikns, bet ļoti skaists. Es izbaudu šo skatu Kristjens, kaut gan nikns, ir atgriezies sveiks un neskarts.

-    Ja nemaldos, detektīvs Klārks grib ar tevi aprunāties.

-     Protams.

-    Kristjen, ludzu…

-Jā?

-     Ludzu, neesi tik salts.

Viņš atkal izbrīnīts sarauc uzacis. Anastasija, šobrīd es nejūtu neko tādu, ko varētu nosaukt par saltu. Es kvēloju dusmās. Pat nezinu, ko darīt ar šīm… Viņš pavicina roku, meklēdams īsto vārdu, un skarbi nosaka: Jūtām.

Ak vai… Kristjena atklātība mani pilnīgi atbruņo. Šobrīd man gribas tikai saritināties viņam uz ceļiem. Tā ir mana vienīgā vēlme, kopš iepriekšējā vakarā atgriezos mājās. Pie velna! Es pārsteidzu Kristjenu, strauji pierāpojot viņam klāt un neveikli iekārtojoties uz ceļiem. Manas bažas nepiepildās -i viņš mani neatgrūž. Brīdi nekas nenotiek, un tad viņš apvij rokas man apkārt, iespiezdams degunu man matos. Viņš ož pēc viskija. Cik daudz viņš izdzēris? Es saožu arī ziepes un Kristjenu pašu. Apskāvusi viņu ap kaklu, es pieglaužu vaigu viņam pie kakla, un viņš atkal nopūšas, šoreiz skaļāk.

-   Sieva, sieva. Ko man ar tevi darīt? Viņš noskūpsta mani uz galvvidus. Es aizveru acis, baudīdama tuvību.

-    Cik daudz tu esi izdzēris?

Kristjens sastingst. Kāpēc tu vaicā?

-    Parasti tu nelieto stipro alkoholu.

-    Šī ir otrā glāze. Man bija grūta nakts, Anastasija. Piedod man šo grēku.

Es pasmaidu. Labi, Grej. Ja tu uzstāj. Es uzpūšu dvašu viņam uz kakla. Tu brīnišķīgi smaržo. Es gulēju tavā gultas pusē, jo spilvens vēl glabā tavu aromātu.

Kristjens paberzē vaigu pret maniem matiem. Vai tiešām? Es nesapratu, kāpēc esi šajā pusē. Un es vēl joprojām dusmojos.

-    Zinu.

Viņš sāk vienmērīgi glāstīt manu muguru.

-    Un es dusmojos uz tevi, es nočukstu.

Kristjens pierimst. Un kā es, ludzu, esmu izpelnījies tavu neapmierinātību?

-     Pateikšu tev vēlāk, kad vairs nekvēlosi dusmās. Es noskūpstu viņa kaklu. Viņš aizver acis un pieliec galvu, bet neatbild uz skūpstu. Viņa apskāviens kļūst ciešāks.

-    Ja iedomājos, kas varēja notikt… Kristjena čukstā ir dzirdams neslēpts izmisums un mokas.

/

-    Viss ir labi.

-    Ana… Šī skaņa atgādina šņukstu.

-   Man nekas nekaiš. Visi ir sveiki un veseli. Tikai nedaudz izbiedēti. Bet Geila nav cietusi. Raiens ir dzīvs. Un Džeks mūs vairs netraucēs.

Kristjens papurina galvu. Bet tu visu gandrīz izjauci, viņš nomurmina.

Kā, lūdzu? Es atraujos atpakaļ un pārmetoši uzlūkoju viņu. Ko tas nozīmē?

-    Šobrīd negribu strīdēties, Ana.

Es samirkšķinu acis. Varbūt es gribu strīdēties. Tomēr es nolemju neuzstāt. Kristjens vismaz ar mani runā. Es atkal pieglaužos viņam klāt, un viņš sāk rotaļāties ar manām matu cirtām.

-    Ana, es gribu tevi sodīt, viņš nočukst. Piekaut līdz nemaņai.

Mana sirds uz brīdi pārstāj pukstēt. Zinu, es nočukstu, juzdama, ka pār ādu pārskrien tirpas.

-    Varbūt es to izdarīšu.

-    Ceru, ka nē.

Kristjens apskauj mani vēl ciešāk. Ana, Ana, Ana. Pat svētais tavā klātbūtnē zaudētu pacietību.

-     Grej, tev būtu piemēroti daudzi apzīmējumi, bet svētais tu neesi.

Es beidzot tieku atalgota; viņš negribīgi iesmejas. Trāpīga piezīme, sieva. Kā jau vienmēr. Viņš noskūpsta mani uz pieres un sakustas.

-     Atgriezies gultā. Ari tev bija ilgs vakars. Viņš paceļ mani uz rokām un nogulda spilvenos.

-    Vai apgulsies man blakus?

-     Nē. Man šis tas jāizdara. Viņš pieliecas un paņem glāzi. Guli. Pēc pāris stundām tevi pamodināšu.

-    Vai tu vēl dusmojies?

-Jā.

-    Labi, tad es gulēšu.

-     Lieliski. Kristjens apsedz mani un vēlreiz noskūpsta uz pieres. Guli.

Un es paklausu, jo vēl neesmu atguvusies pēc vakara notikumiem, jūtos atvieglota, ka viņš atgriezies, un šis emocionālās sarunas nogurdināta. Slīgstot miegā, es pieķeru sevi pie viegla izbrīna kaut gan, tā kā man mutē ir nelāga garša, jūtos ari atvieglota, ka viņš nav izmantojis ierasto problēmu risināšanas paņēmienu un nav meties man virsū.

-     Es tev atnesu apelsīnu sulu, Kristjens paziņo, un es atkal atveru acis. Pēdējās divas stundas esmu pavadījusi nepieredzēti spirdzinošā miegā un jūtos atpūtusies. Ari galva vairs nesāp. Es priecājos, redzot apelsīnu sulu… un savu viru. Viņš ģērbies sporta biksēs, un es piepeši atceros pirmo kopā pavadīto ritu "Hītmanā". Kristjena pelēkais krekls ir izmircis sviedros. Vai nu viņš darbojies ar trenažieriem pagrabā, vai ari devies skriet; jebkurā gadījumā neviens nedrīkstētu izskatīties tik labi pēc ilgstošas fiziskas slodzes.

-    Tūlīt nomazgāšos dušā, viņš nomurmina un ieiet vannasistabā. Es saraucu pieri. Kristjens vēl joprojām pret mani izturas salti. Varbūt viņš domā par visu notikušo vai ari dusmojas, vai… kas vēl? Es pieceļos sēdus un pasniedzos pēc apelsīnu sulas, ko izdzeru pārāk strauji. Tā ir garda un ledusauksta, un mutē uzreiz parādās labāka garša. Es izkāpju no gultas, gribēdama samazināt attālumu īsto un iedomāto starp sevi un savu viru. Ielūkojusies pulksteni, es redzu, ka ir astoņi. Es novelku Kristjena kreklu un sekoju viņam uz vannasistabu. Viņš dušā mazgā matus, un es ne mirkli nevilcinos. Tiklidz nostājos Kristjenam aiz muguras un apviju rokas viņam apkārt, viņš saspringst; manas krūtis piespiežas pie viņa slapjās, muskuļotās muguras. Es izliekos nemanām Kristjena stingumu un pieglaužu vaigu viņa ādai, aizvērusi acis. Pēc mirkļa viņš pagriežas tā, ka abi nokļūstam zem karstā ūdens strūklām, un turpina mazgāt matus. Es ļaujos ūdens glāstiem, apskāvusi savu mīļoto vīrieti, un atceros visas reizes, kad viņš mani izdrāzis un kad mēs esam šeit mīlējušies. Kristjens vēl nekad nav bijis tik kluss. Es pagriežu galvu un sāku skūpstīt viņa muguru. Viņš atkal saspringst.

-    Ana, viņš klusi brīdina mani.

-    Hmm.

Es nesteidzīgi virzu plaukstas lejup pār Kristjena stingro vēderu. Viņš aptver manus pirkstus ar savējiem un aptur tos, papurinādams galvu.

-    Nē, viņš nosaka.

Es nekavējoties atkāpjos. Kristjens mani atraida? Es jūtos I a izmesta no laivas; vai tas jebkad iepriekš ir noticis? Zemapziņa papurina galvu, sakniebusi lūpas. Viņa palūkojas uz mani pār brillēm, un viņas izteiksme vēsta, ka es šoreiz esmu ievārījusi pamatīgu putru. Man rodas sajūta, ka esmu saņēmusi spēcīgu pļauku. Viņš mani atraidījis. Un pamostas mana senā nedrošība, radot domu, ka viņš mani vairs negrib. Es spēji ievelku elpu, sāpju caurstrāvota. Kristjens pagriežas, un es atvieglota redzu, ka viņš nav pilnīgi vienaldzīgs pret manu pievilcību. Satvēris manu zodu, viņš paceļ to augšup, un es ielūkojos viņa pelēkajās acīs.

-     Es vēl joprojām esmu pārskaities, Kristjens klusi paskaidro. Sasodīts! Viņš pieliecas un atbalsta pieri pret manējo, aizvēris acis. Es paceļu roku un noglāstu viņa vaigu.

-     Lūdzu, nedusmojies uz mani. Tu pārspilē, es nočukstu.

Viņš nobālis iztaisnojas, un es nolaižu roku gar sānu.

-    Pārspīlēju? viņš izspļauj. Kaut kāds draņķa jukušais ielaužas manā dzīvoklī, iecerējis nolaupīt manu sievu, un tu domā, ka es pārspīlēju? Apvaldītās dusmas, kas skan viņa balsī, mani biedē, un acis dusmās kvēlo. Viņš skatās uz mani tā, it kā es būtu zaudējusi prātu.

-     Nē… ne jau par to es runāju. Man šķita, ka tu dusmojies, jo es devos uz bāru.

Viņš atkal aizver acis, sāpjpilni saviebies, un papurina galvu.

-    Kristjen, es te nemaz nebiju, es cenšos viņu mierināt.

-     Zinu, viņš nočukst, atvēris acis. Un tikai tāpēc, ka nespēj izpildīt pavisam vienkāršu lūgumu. Kristjena balsī skan rūgtums, un šoreiz nobālu es. Paklau, es negribu par to runāt dušā. Es vēl joprojām esmu sasodīti pārskaities, Anastasija. Tevis dēļ es apšaubu savu veselo saprātu. Viņš pagriežas un iziet no dušas kabīnes, pa ceļam paķer dvieli un lieliem soļiem pamet vannasistabu, atstādams mani drebinoties zem karstā ūdens strūklas.

Velns, velns, velns!

Es pamazām aptveru Kristjena vārdu nozīmi. Nolaupīt? Oho, Džeks gribēja mani nolaupīt! Es atceros llmlenti un savu nevēlēšanos domāt par iemesliem, kāpēc Džeks to paņēmis līdzi. Vai Kristjens zina kaut ko vairāk? Es steigšus saziepejos un izmazgāju matus. Man jāzina, kas notiek. Šoreiz es nepieļaušu, lai viņš man visu noklusē.

Kad ieeju guļamistabā, Kristjens jau ir nozudis. Viņš acīmredzot saģērbies zibenīgi. Es rīkojos tāpat, uzvilkdama savu iecienīto plūmju krāsas kleitu un uzaudama melnas sandales. Kristjenam šis ietērps patīk, un es zinu, ka esmu to izvēlējusies tieši tāpēc. Es sparīgi nosusinu matus ar dvieli, sapinu tos bizē un saviju mezglā. Iekarinājusi ausu ļipiņās briljantus, es ieskrienu vannasistabā, lai nedaudz nokrāsotu skropstas un aplūkotu sevi spogulī. Es esmu bāla. Kā vienmēr. Pūlēdamās nomierināties, es dziļi ievelku elpu. Man jāuzņemas atbildība par savu pārsteidzīgo lēmumu jautri pavadīt laiku ar draudzeni. Es nopūšos, jo zinu, ka Kristjens to uztver pavisam citādi.

Lielajā istabā no mana vira nav ne miņas. Džonsas kundze rosās virtuvē.

-    Labrīt, Ana! viņa mani sveicina.

-     Labrīt. Es priecīga smaidu. Atkal esmu Ana, nevis Greja kundze!

-    Vai dzersiet tēju?

-    Jā, lūdzu.

-    Un brokastis?

-     Labprāt. Šorīt es gribētu omleti.

-    Ar sēnēm un spinātiem?

-    Un sieru.

-    Tūlīt pagatavošu.

-    Kur ir Kristjens?

-    Greja kungs ir savā kabinetā.

-    Vai viņš jau paēda? Es redzu, ka uz letes ir salikti divi piederumu komplekti.

-    Nē, kundze.

-    Paldies.

Kristjens runā pa telefonu. Viņš ir ģērbies baltā kreklā bez kaklasaites un lieliski tēlo mierīga vadītāja lomu. Cik maldinoša var būt āriene! Varbūt viņš tomēr šodien neies uz darbu. Kad nostājos durvīs, viņš paceļ skatienu, bet papurina galvu, norādīdams, ka neesmu šeit gaidīta. Es noskumusi atgriežos pie brokastu letes. Virtuvē ienāk Teilors, ģērbies labi pašūtā uzvalkā. Izskatās, ka viņam izdevies baudīt nepārtrauktu miegu astoņu stundu garumā.

-    Labrīt, Teilor, es nomurminu, mēģinādama izprast viņa noskaņojumu un izsecināt kaut ko par notikušo.

-    Labrīt, Greja kundze, viņš atbild, un es saklausu šajos trijos vārdos slēpto līdzjūtību. Es viņam uzsmaidu, jo zinu, ka viņš bijis spiests paciest saniknoto, bezspēka dusmu pārņemto Kristjenu, kurš atgriezies no Sietlas daudz agrāk, nekā plānots.

-    Kāds bija atpakaļceļš? es uzdrošinos pajautāt.

-     Ilgs, Greja kundze. īsā frāze ir ārkārtīgi izteiksmīga. Kā jūs jūtaties? viņš saudzīgi painteresējas.

-     Labi.

Viņš pamāj. Atvainojiet. Viņš dodas uz Kristjena kabinetu. Hmm. Teiloram tajā ieiet ir ļauts, bet man nē.

-     Lūdzu! Džonsas kundze noliek man priekšā šķīvi. Apetīte ir nozudusi, bet es tik un tā ķēros klāt omletei, jo nevēlos viņu aizvainot.

Kad esmu apēdusi visu, ko spēju, Kristjens vēl joprojām ir savā kabinetā. Vai viņš no manis izvairās?

-     Paldies, Džonsas kundze, es nomurminu, nokāpju no taburetes un dodos uz vannasistabu. Tīrīdama zobus, es atceros, kā Kristjens īgņojās par laulību zvērestu. Arī toreiz viņš ieslēdzās kabinetā. Vai tas atkārtojas? Viņš atkal īgņojas? Es nodrebinos, atcerējusies murgus, kas Kristjenu vēlāk mocīja. Vai tas notiks arī tagad? Mums patiešām jāaprunājas. Man jāzina, kas noticis ar Džeku un kāpēc visiem Grejiem ir pastiprināta apsardze visi tie sīkumi, kas noklusēti man, bet ne Keitai. Acīmredzot Eljots ar savu draudzeni sarunājas.

Es ielūkojos pulkstenī. Pēc desmit minūtēm būs deviņi; es kavēju darbu. Iztīrījusi zobus, es uzklāju lūpām spīdumu, paķeru savu plāno, melno jaku un atgriežos lielajā istabā. Kristjens jau ir tur un ēd brokastis, un es atvieglota uzelpoju.

-     Vai tiešam tu iesi uz darbu? viņš jauta, mani ieraudzījis.

-    jā. Es drosmīgi tuvojos vīram un satveru letes malu. Viņš bezkaislīgi lūkojas uz mani.

-     Kristjen, mēs atgriezāmies pirms nedēļas. Es nedrīkstu kavēt darbu.

-     Bet… Viņš apraujas un izlaiž pirkstus caur matiem. Džonsas kundze klusi iziet no istabas. Ļoti smalkjūtīgi, Geila.

-    Es zinu, ka mums nepieciešama ilga saruna. Varbūt šovakar, ja būsi nomierinājies.

Kristjens satriekts paver muti. Nomierinājies? Viņa balss ir neparasti klusa.

Es piesarkstu. Tu taču saproti, ko es gribu teikt.

-    Nē, Anastasija. Man nav ne jausmas.

-    Es nevēlos strīdēties. Gribēju tikai pajautāt, vai drīkstu braukt ar savu mašīnu.

-    Nē, nedrīksti, viņš skarbi atcērt.

-    Labi, es nekavējoties piekāpjos.

Kristjens samirkšķina acis. Viņš bija sagatavojies cīņai. Preskota dosies tev līdzi. Viņa balss vairs neskan tik nikni.

Nē, tikai ne Preskota! Man gribas uzmest lūpu un protestēt, bet nolemju paklusēt. Džeks ir notverts, un mēs noteikti drīz atteiksimies no pastiprinātās apsardzes.

Es atceros mātes viedos vārdus dienu pirms manām kāzām. Ana, mīļā, tev jāprot izvēlēties, kurās cīņās vajag mesties un no kurām labāk atkāpties. Tāpat būs ar bērniem, kad laidīsi tos pasaulē. Kristjens vismaz ļauj man iet uz darbu, un tas jau ir panākums.

-    Labi, es nomurminu. Man negribas pamest viņu šādā brīdī, kad starp mums ir tik daudz neizrunātu sarežģījumu un spriedzes, tāpēc es bikli speru soli viņam pretī. Kristjens sastingst un iepleš acis; viņš izskatās tik neaizsargāts, ka manī ietrīsas kāda dziļi slēpta stīga. Lūdzu, Kristjen, piedod… Es šķīsti noskūpstu viņu uz mutes kaktiņa. Viņš aizver acis, it kā izbaudīdams manu pieskārienu.

-    Neienīsti mani, es nočukstu.

Viņš satver manu roku. Es tevi neienīstu.

-    Tu neesi mani noskūpstījis.

Viņš uzmet man aizdomu pilnu skatienu un nosaka: Zinu.

Mani izmisīgi māc vēlme pajautāt, kāpēc viņš mani neskūpsta, bet nezinu, vai vēlos dzirdēt atbildi. Kristjens spēji pieceļas, satver manu seju abās plaukstās, un jau nākamajā mirklī mūsu lūpas satiekas. Es izbrīnīta ievelku elpu, netīši paverot ceļu viņa mēlei, un viņš izmanto šo izdevību, ielaužoties manā mutē, pakļaujot mani, un bridi, kad jau atsaut os, viņš mani palaiž vaļā, elpodams straujāk.

-   Teilors aizvedīs tevi un Preskotu uz izdevniecību, viņš nosaka, acīm iekārē kvēlojot, un iesaucas: Teilor! Es tikmēr pietvīkusi cenšos atgūt savaldību.

-   Klausos, Greja kungs. Miesassargs jau ir nostājies durvis.

-    Saki Preskotai, ka mana sieva dosies uz darbu. Aizved viņas abas, lūdzu.

-    Labi. Teilors pagriežas un aiziet.

-    Es būtu tev pateicīgs, ja tu šodien pamanītos neiekulties nepatikšanās, Kristjens noņurd.

-    Centīšos, cik varēšu. Es jauki pasmaidu. Kristjens nedaudz sarauc lūpas, bet apslāpē smaidu.

-    Tiksimies vēlāk, viņš salti nosaka.

-    Uz redzi, es nočukstu.

Mēs ar Preskotu izmantojam kravas liftu, lai nobrauktu lejā līdz stāvvietai pagrabā; pie parādes durvīm pulcējas preses pārstāvji. Sabiedrībai jau paziņots, ka Džeks ir arestēts mūsu dzīvokli. Iesēzdamās mašīnā, es prātoju, vai fotogrāfi mūs gaidīs arī pie izdevniecības tāpat kā dienā, kad tika izsludināta mūsu saderināšanās.

Mašīnā valda klusums, līdz es atceros, ka vajag piezvanīt Rejam un mātei, lai apliecinātu, ka mums ar Kristjenu nekas nekaiš. Par laimi, abas šis sarunas ir neilgas, un bridi, kad sasniedzam izdevniecību, es jau esmu tās beigusi. Manas bažas īstenojas; pie durvīm mūs gaida vairāki žurnālisti un fotogrāfi. Visi vienlaikus pagriežas un cerīgi uzluko mašīnu.

-    Vai tiešām vēlaties izkāpt? Teilors jautā. Mani pārņem vēlme atgriezties mājās, bet tas nozīmētu, ka jāpavada diena kopā ar dusmās kvēlojošo Kristjenu. Cerams, viņš pēc kāda laika palūkosies uz visu no citas puses. Džeks ir policijas rokās, un Kristjenam vajadzētu priecāties, bet tā nav. Daļēji saprotu, kāpēc; notikušais pārāk lielā mērā ir ārpus viņa varas robežām, ieskaitot manu uzvedību, bet šobrīd man nav laika par to domāt.

-    Aizved mani uz dienesta ieeju, Teilor.

-    Klausos.

Pulkstenis ir viens, un man izdevies pavadīt rītu, iegrimstot darbos. Pie durvīm kāds pieklauvē, un parādās Elizabete.

-    Vai varu ar tevi bridi aprunāties? viņa moži painteresējas.

-    Protams, es nomurminu, negaidītā apciemojuma pārsteigta.

Elizabete ienāk kabinetā un apsēžas, pārmetuši garos, melnos matus pār plecu. Gribēju tikai pārliecināties, vai tev nekas nekaiš. Roučs lūdza, lai atnāku, viņa steigšus piebilst, nedaudz pietvīkusi. Saistībā ar nakts notikumiem.

Par Džeka Haida arestu ir rakstīts visās avīzēs, bet neviens vēl nav secinājis, ka viņš varētu būt vainojams Kristjena serveru telpas aizdedzināšanā.

-     Viss ir labi, es nosaku, cenzdamās nedomāt par savām izjūtām. Džeks gribēja man nodarīt kaut ko ļoti sliktu. Tas nav nekas jauns. Viņš jau reiz to mēģināja. Mani vairāk satrauc Kristjena liktenis.

Es pametu skatienu uz datoru, kur atvērta elektroniskā pastkastīte. Kristjens vēl joprojām neko nav atsūtījis, un es nezinu, vai vēstule no manis neuzkurinātu viņa dusmas vēl vairāk.

-     Lieliski, Elizabete priecājas, un viņas smaids beidzot šķiet patiess. Ja varu kaut kā palīdzēt… jebkā… pasaki man to.

-     Protams.

Elizabete pieceļas. Es zinu, ka esi ļoti aizņemta, Ana. Ļaušu tev ķerties pie darba.

-    Hmm… paldies.

Ši noteikti bija īsākā un bezjēdzīgākā tikšanās, kāda šodien notikusi Rietumu puslodē. Kāpēc Roučs viņu šurp atsūtīja? Varbūt viņš satraucas, jo es esmu priekšnieka sieva. Atvairījusi drūmās domas, es pasniedzos pēc telefona, cerēdama ieraudzīt ziņu no Kristjena. Tajā pašā brīdi no datora atskan signāls, kas liecina par jaunu vēstuli.

No: Kristjens Grejs

Temats: Liecība

Datums: 26.08.2011. 13:04

Kam: Anastasija Greja

Anastasija!

Detektīvs Klārks šodien pīkst. 15.00 ieradīsies pie Tevis birojā uzklausīt liecību.

Es uzstāju, ka viņam jānāk pie Tevis, jo nevēlos, lai dodies uz policijas iecirkni.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Es lūkojos uz šo vēstuli vismaz piecas minūtes, cenzdamās izdomāt nebēdnīgu un asprātīgu atbildi, lai uzlabotu viņa noskaņojumu. Nekas nenāk prātā, tāpēc es nolemju atbildēt īsi.

No: Anastasija Greja

Temats: Liecība

Datums: 26.08.2011. 13:12

Kam: Kristjens Grejs

Labi.

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Es vēl piecas minūtes stingi lūkojos uz ekrānu, nepacietīgi gaidīdama atbildi, bet neko nesaņemu. Kristjenam šodien nav noskaņojuma rotaļāties.

Atlaidusies krēslā, es iegrimstu pārdomās. Vai viņu var vainot? Mans nabaga Kristjens droši vien bija šausmās teju vai zaudējis prātu, nakts vidū saņemot ziņu par iebrukumu. Es piepeši kaut ko atceros. Šorīt, kad pamodos, viņam mugurā bija smokings. Cikos viņš nolēma atgriezties Sietlā? Parasti viņš pamet viesības starp desmitiem un vienpadsmitiem. Vakar šajā laikā es vēl biju bārā kopā ar Keitu.

Vai Kristjens atgriezās mājās, jo es viņam nepaklausīju? Vai ari tāpēc, ka dzīvoklī ielauzās Džeks? Ja viņš izlidoja no Ņujorkas tikai tāpēc, ka es izklaidējos ar draudzeni, viņš neko pat nenojauta par Džeku, policiju un visu pārējo… līdz nolaidās Sietlā. Man piepeši ir ļoti svarīgi noskaidrot atbildi. Ja Kristjens atgriezās mājās, jo es devos parunāties ar Keitu, tas nozīmē, ka viņš rīkojies pārsteidzīgi. Labi, es priecājos, ka viņš ir šeit, un varbūt tam nav nozīmes. Tik un tā… Kristjens pēc izkāpšanas no lidmašīnas noteikti saņēma ārkārtīgi spēcīgu triecienu. Tātad ir saprotams, kāpēc viņš šodien ir tik apjucis. Es atceros viņa vārdus: Vēl joprojām esmu sasodīti pārskaities, Anastasija. Tevis dēl es apšaubu savu veselo saprātu.

Man jāzina, kāpēc viņš atgriezās kokteiļu incidenta vai trakā vajātāja dēļ?

No: Anastasija Greja Temats: Tavs lidojums Datums: 26.08.2011. 13:24 Kam: Kristjens Grejs

Cikos Tu vakar pieņēmi lēmumu atgriezties Sietlā? Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Tavs lidojums Datums: 26.08.2011. 13:26 Kam: Anastasija Greja Kāpēc jautā? Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

No: Anastasija Greja Temats: Tavs lidojums Datums: 26.08.2011. 13:29 Kam: Kristjens Grejs Teiksim, ka mani māc ziņkāre. Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Tavs lidojums Datums: 26.08.2011. 13:32 Kam: Anastasija Greja Ziņkāre kaitē veselībai. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

No: Anastasija Greja Temats: Hm?

Datums: 26.08.2011. 13:35

Kam: Kristjens Grejs

Ko nozīmē šī atbilde? Vai tie atkal ir draudi?

Tu taču saproti, par ko es runāju, vai ne?

Vai Tu nolēmi atgriezties, jo es devos izklaidēties ar draudzeni, kaut gan Tu lūdzi man to nedarīt, vai arī atgriezies, jo Tavā dzīvoklī ielauzās ļaundaris?

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Es lūkojos uz ekrānu. Atbildes nav. Ielūkojusies pulkstenī, es redzu, ka aizritējušas jau desmit minūtes.

No: Anastasija Greja

Temats: Nu tā…

Datums: 26.08.2011. 13:56

Kam: Kristjens Grejs

Uztveršu Tavu klusumu kā atzīšanos, ka Tu atgriezies Sietlā, jo es PĀRDOMĀJU. Es esmu pieaugusi sieviete un devos uz tikšanos ar savu draudzeni. Man nebija ne jausmas, kā šis MAINĪTAIS LĒMUMS ietekmē drošības apsvērumus, jo TU MAN NEKO NESTĀSTI. Keita man atklāja, ka visiem Grejiem ir pastiprināta apsardze, ne tikai mums. Man šķiet, ka Tu parasti pārspīlē, kad runa ir par manu drošību, un saprotu arī iemeslus, bet Tu rīko tračus tik bieži, ka tie zaudē jēgu.

Es nekad nezinu, vai man patiesi draud briesmas vai ari Tu tikai domā, ka tā ir. Man līdzi bija divi apsargi. Es domāju, ka mums ar Keitu nekas nedraud. Patiesībā bārā mēs bijām tālāk no briesmām nekā dzīvokli. Ja es būtu PILNĪBĀ INFORMĒTA par notiekošo, es rikotos citādi.

Saprotu, ka Tavas bažas kaut ka saistītas ar Džeka datorā atrastajiem materiāliem; tā vismaz uzskata Keita. Vai Tu zini, cik nepatīkami ir atklāt, ka mana labākā draudzene par Tavu dzīvi zina vairāk nekā es? Un es esmu Tava SIEVĀ. Vai Tu man beidzot kaut ko pateiksi? Vai arī turpināsi ar mani apieties kā ar bērnu, tādējādi panākot, ka es attiecīgi uzvedos?

Tu neesi vienīgais, kurš ir sasodīti pārskaities. Vai saprati?

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Es nospiežu "Sūtīt". Lūk, sagremo šo, Grej! Es dziļi ievelku elpu. Man izdevies uzkurināt sevī kvēlu niknumu. Vēl nupat es nožēloju savu rīcību un jutos vainīga. Šīs emocijas ir izgaisušas.

No: Kristjens Grejs

Temats: Nu tā…

Datums: 26.08.2011. 13:59

Kam: Anastasija Greja

Sieva, vēstulē Tu, kā parasti, esi tieša un atklāta.

Varbūt mēs par to varētu aprunāties, kad atgriezīsimies MŪSU dzīvoklī.

Un apdomā, ko runā. Arī es esmu sasodīti pārskaities.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Apdomā, ko runā! Es saniknota uzlūkoju datoru un saprotu, ka esmu nokļuvusi strupceļā. Neatbildējusi uz vēstuli, es paņemu manuskriptu, ko nupat atsūtījis jauns, daudzsološs rakstnieks, un sāku to lasīt.

Mana tikšanās ar detektīvu Klārku norit bez sarežģījumiem. Viņš vairs nav tik īgns kā naktī, droši vien tāpēc, ka ir nedaudz pagulējis. Vai ari viņš gluži vienkārši dod priekšroku darbam dienas stundās.

-    Pateicos par liecību, Greja kundze.

-    Nav par ko, detektīv. Vai Haids jau ir policijas rokās?

-Jā, šorīt viņu izlaida no slimnīcas. Ņemot vērā visas apsūdzības, domāju, ka viņš pie mums pavadīs ilgu laiku. Detektīvs pasmaida, un viņa tumšo acu kaktiņos ievelkas grumbas.

-    Lieliski. Mums ar vīru pēdējā laikā bijis daudz raižu.

-     Es šorīt ilgi runāju ar Greja kungu. Viņš jūtas ļoti atvieglots. Jūsu vīrs ir interesants cilvēks.

Un kā vēl!

-    Jā, man ari tā šķiet. Es pieklājīgi pasmaidu, un viņš uztver mājienu, ka jādodas prom.

-   Ja vēl kaut ko atcerēsieties, lūdzu, piezvaniet man. Lūk, mana vizītkarte. Viņš izvelk to no maka un pasniedz man.

-     Pateicos, detektīv.

-    Uz redzēšanos, Greja kundze.

-    Uz redzēšanos.

Kad viņš ir aizgājis, es sāku prātot, kādas apsūdzības Haidam izvirzītas. Kristjens man noteikti to neatklās. Es sakniebju lūpas.

Mēs klusēdami braucam uz Eskalu. Šoreiz pie stūres ir Sojers, un Preskota sēž man blakus. Tuvojoties mājām, es arvien vairāk ļaujos nomāktībai. Es zinu, ka mums ar Kristjenu būs drausmīgs strīds, un šaubos, vai man pietiks tam spēka.

Kamēr braucu liftā kopā ar Preskotu, es mēģinu sakopot domas. Ko es vēlos pateikt? Manuprāt, visu jau esmu izklāstījusi vēstulē. Varbūt viņš man sniegs kādu atbildi. Cerams. Es nespēju apvaldīt nemieru. Sirds strauji dauzās, mute ir izkaltusi, plaukstas svīst. Es negribu strīdēties. Bet dažreiz Kristjens ir neizturams, un man jāstājas viņam pretī.

Lifta durvis atveras, atklājot skatienam priekšnamu, kur atkal valda nevainojama kārtība. Uz galda stāv jauna vāze, un tajā ielikts ļoti skaists gaiši sārtu un baltu peoniju pušķis. Es aši uzmetu skatienu gleznām; Madonnas šķiet neskartas. Salauztās priekšnama durvis ir salabotas un atkal darbojas, un Preskota tās atver manā priekšā. Šodien viņa ir ļoti klusa. Šādi man viņa patīk vairāk nekā parasti.

Nometusi portfeli gaitenī, es ieeju lielajā istabā un apstājos. Jēziņ!

-     Labvakar, sieva, Kristjens klusi sveicina mani. Viņš stāv pie klavierēm, ģērbies melnā, cieši pieguļošā sporta kreklā un džinsos… tajos džinsos, ko mēdza valkāt rotaļu istabā. Gaiši zilās, izbalējušās bikses ir šauras, audums ir saplēsts virs ceļgala, un Kristjens izskatās sasodīti pievilcīgs. Viņš tuvojas man, basām kājām lēni sperdams soļus; džinsu augšējā poga ir atpogāta, un kvēlais skatiens ne mirkli nenovēršas no manis.

-    Priecājos, ka esi atgriezusies. Es tevi gaidīju.

11. nodaĻa

-    Vai tiešām? es nočukstu. Mute izkalst vēl vairāk, sirds sitas kā neprātīga. Kāpēc Kristjens ir uzvilcis šos džinsus? Ko tas nozīmē? Vai viņš vēl joprojām īgņojas?

-     jā. Viņa balss ir glāsmaini klusa, bet lūpās rotājas smīns, un viņš tuvojas man. Džinsi apkļauj viņa gurnus tieši tā, kā man patīk. Nē, es nepieļaušu, lai šis seksa iemiesojums novērš manu uzmanību no galvenā. Vērodama Kristjenu, es mēģinu noteikt, kādā noskaņojumā viņš ir. Dusmīgs? Rotaļīgs? Iekāres pārņemts? Rrr! Nevaru saprast.

-    Man patīk tavi džinsi, es nomurminu. Viņš savelk lūpas plēsīgā, atbruņojošā smaidā, bet acis vēl joprojām ir saltas. Tātad viņš dusmojas. Kristjens ir uzvilcis šīs bikses, lai mani izsistu no līdzsvara. Viņš apstājas un vēro mani ar gailošu, neizdibināmu skatienu. Es noriju siekalas.

-    Man tapis zināms, ka tev ir iebildumi, sieva, viņš glāsmaini nosaka un kaut ko izņem no džinsu aizmugurējās kabatas. Es nespēju novērst skatienu no viņa sejas, bet dzirdu, ka tiek atlocīts papīra gabals. Viņš to paceļ, un, aši palūkojusies tā virzienā, es ieraugu savu vēstuli. Atkal pievērsusies Kristjenam, es redzu, ka viņa acīs iekvēlojas dusmas.

-    Jā, man ir iebildumi, es nočukstu, tik tikko elpodama. Lai pārrunātu to visu, man nepieciešams attālināties no Kristjena. Bet es nepagūstu atkāpties, jo viņš pieliecas un ar degunu skar manējo. Es jūtu plakstiņus notrīsam un noslīgstam lejup, baudīdama šo negaidīto, maigo pieskārienu.

-   Man arī, viņš nočukst, ar lūpām glāstīdams manu ādu, un es atveru acis. Viņš izslējās un atkal vērīgi uzlūko mani.

-    Šķiet, es tavus iebildumus jau zinu, Kristjen, es dzēlīgi nosaku, un viņš samiedz acis, apvaldīdams uzjautrinājumu, kas tajās uz mirkli pavid. Vai mēs strīdēsimies? Es piesardzīgi atkāpjos. Man nepieciešams atstatums no Kristjena no viņa smaržas, izskata, pievilcīgā auguma seksīgajos džinsos. Viņš sarauc pieri.

-    Kāpēc tu atgriezies no Ņujorkas? es čukstu, negribēdama lieki vilcināties.

-    Tu jau zini atbildi. Viņa balsi ieskanas brīdinājums.

-    Tāpēc, ka es devos uz bāru kopā ar Keitu?

-   Tāpēc, ka tu neizpildīji solījumu un rīkojies pretēji manam lūgumam, nevajadzīgi pakļaujot sevi briesmām.

-    Neizpildīju solījumu? Vai tiešām tu to uztvēri šādi? es izbrīnījusies jautāju, izlikdamās nedzirdam pārējos vārdus.

-Jā.

Velns un elle! Un viņš neuzskata, ka pārspīlē! Es jau grasos pacelt skatienu pret griestiem, bet apvaldu šo vēlmi, jo Kristjena sejas izteiksme apmācas. Kristjen, es gluži vienkārši pārdomāju, es pacietīgi skaidroju, it kā viņš būtu bērns. Es esmu sieviete. Mēs esam izslavētas ar to, ka mēdzam mainīt savas domas. Tāds ir mūsu paradums.

Kristjens neizpratnē samirkšķina acis.

-    Ja es kaut mirkli būtu noticējusi, ka tu atcelsi savu lietišķo tikšanos… Es vairs nespēju atrast vārdus. Man tiešām nav ne jausmas, ko teikt. Prātā iznirst atmiņas par mūsu strīdu saistībā ar laulību zvērestu. Es neesmu solījusi tev pakļauties, Kristjen. Tomēr es iekožu mēlē, jo klusībā priecājos, ka viņš atgriezās. Kaut gan man jāpacieš Kristjena dusmas, es priecājos, ka viņš ir sveiks un vesels, un stāv man pretī, niknumā kvēlodams.

-    Tu pārdomāji? viņš kā neticēdams noprasa, un viņa balsi ieskanas nicinājums.

-Jā.

-    Un tev neienaca prata man piezvanīt? Viņš sašutis lūkojas uz mani. Turklāt apsargi bija spiesti tev sekot, un rezultātā Raiens šeit bija viens. Tu apdraudēji viņa dzīvību.

Par to es nebiju iedomājusies.

-    Jā, man vajadzēja piezvanīt, bet es nevēlējos tevi satraukt. Tu noteikti aizliegtu man kaut kur iet, un es jau sen nebiju tikusies ar Keitu. Es gribēju ar viņu aprunāties. Turklāt šī lēmuma dēļ manis nebija mājās, kad parādījās Džeks. Raiens nedrīkstēja viņu ielaist. Man ir grūti visu aptvert.

Ja Kaiens tā nebūtu rīkojies, Džeks vēl joprojām klīstu apkārt.

Kristjena acis iezvērojas, pirms viņš tās aizver un saspringst, it kā viņu mocītu sāpes. Viņš papurina galvu, un jau nākamajā mirkli es esmu ierauta viņa apskāvienā.

-    Ana, Kristjens nočukst, skaudams mani tik cieši, ka ir grūti elpot. Ja ar tevi kaut kas notiktu… Viņa balss ir tik tikko dzirdama.

-    Nekas nenotika, es izmoku.

-     Bet varēja notikt. Šodien es jau esmu nomiris tūkstošiem reižu, domājot par visu iespējamo. Es neprātīgi dusmojos, Ana. Dusmojos uz tevi, uz sevi, uz visiem. Neatceros, ka reiz būtu bijis tik nikns… tikai… Viņš apklust.

-    Tikai? es pamudinu.

-    Vienu reizi tavā dzīvokli. Kad tur bija Leila.

Ak tā. Par to es negribu domāt.

-    Šorīt tu biji salts, es nomurminu, un man aizlūst balss, kad es atceros drausmīgo atraidījuma sajūtu dušā. Kristjens aizvirza plaukstas līdz manam skaustam, pārtraukdams ciešo apskāvienu, un es dziļi ievelku elpu. Viņš parauj manu galvu atpakaļ.

-    Man nav ne jausmas, kā kliedēt šīs dusmas. Nedomāju, ka vēlos tev nodarīt sāpes, viņš skaļi prāto. Šorīt es ļoti gribēju tevi sodīt, un… Viņš apraujas, meklēdams vārdus vai arī baidīdamies no tiem.

-    Tu satraucies, ka nodarīsi man sāpes? es pabeidzu teikumu Kristjena vietā. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš mani nesistu, bet jūtos ari atvieglota. Kādā baisā sava prāta nostūrī es biju nobijusies, ka viņš mani vairs negrib.

-    Es sev neuzticējos, viņš klusi nosaka.

-     Kristjen, es zinu, ka tu man nemūžam nenodarītu sāpes. Vismaz ne fiziskā ziņā. Es satveru viņa galvu abās plaukstās.

-    Vai tiešām? viņš jautā, un es jūtu, ka viņš man netic.

-    Jā. Es zināju, ka tavi vārdi ir tikai tukši, nekaitīgi draudi. Tu mani nepiekautu zili melnu.

-    Man to gribējās.

-    Nē. Tev tikai šķita, ka to gribi.

-    Nezinu, vai tā tiešām ir, viņš nomurmina.

-   Padomā, es mudinu, atkal apvīdama rokas Kristjenam apkārt, un piespiežu vaigu pie viņa krūtīm. Padomā, kā tu juties, kad es aizgāju. Tu ne reizi vien esi man stāstijis, ka toreiz juties. Kā mainījās tavi uzskati par visu pasauli un mani. Es zinu, no kā esi manis dēj atteicies. Padomā, kā tu juties, kad redzēji dzelžu atstātās pēdas uz manas ādas medusmēneša laikā.

Kristjens sastingst, un es nojaušu, ka viņš apdomā manus vārdus. Es apskauju viņu vel ciešāk, glāstīdama stingros, spēcīgos muguras muskuļus zem melnā krekla. Pēc brīža viņš atslābst, un spriedze pamazām nozūd.

Vai tas patiesi bija Kristjena uzvedības īstais iemesls? Viņš baidījās mani savainot? Kāpēc gan es viņam uzticos vairāk, nekā viņš paļaujas pats uz sevi? Man tas nav saprotams; biju pārliecināta, ka esam atrisinājuši šo samezglojumu. Parasti Kristjens ir ļoti stiprs vīrietis un valda pār savām izjūtām, bet bez pārliecības par sevi nekas nevirzās uz priekšu. Piedod, lūdzu, mans dēmonu mocītais vīrieti… Viņš noskūpsta manus matus, es atmetu galvu, un viņa lūpas atrod manējas; tās meklē, ņem, dod, lūdzas un es nezinu, ko. Tikai vēlos sajust viņa muti uz savējās, un es kaislīgi atbildu uz šo skūpstu.

-    Tu man tiešām tici, Kristjens atrāvies nočukst.

-    Jā. Viņš ar pirkstu kauliņiem un īkšķi noglāsta manu vaigu, cieši lūkodamies man acīs. Dusmas ir pagaisušas. Mans Kristjens ir atgriezies, un es priecājos, viņu redzot. Manās lūpās atplaukst bikls smaids.

-    Turklāt tev nav līguma ar manu parakstu, es nočukstu.

Kristjens uzjautrināts paver muti un piekļauj mani sev tuvāk.

-    Taisnība. Nav gan. Viņš iesmejas.

Mēs ilgi stāvam lielās istabas vidū, cieši apskāvušies, gluži vienkārši baudīdami viens otra tuvumu.

-    Nāc uz gultu, Kristjens nočukst, kad aizritējusi jau vesela mūžība.

O jā…

-    Kristjen, mums jāaprunājas.

-    Vēlāk, viņš klusi ierosina.

-    Lūdzu, Kristjen. Runāsim.

Viņš nopūšas. Par ko?

-    Tu lieliski zini, par ko. Kristjen, tu man neko nestāsti.

-    Es vēlos tevi aizsargāt.

-    Un es neesmu mazs bērns.

-    Tas man ir skaidrs, sieva. Viņš virza plaukstas lejup un aptver manus dibena apaļumus. Sasprindzinājis gurnus, viņš piespiež savu piebriedušo locekli man klāt.

-    Kristjen! es viņu norāju. Runā.

Viņš atkal aizkaitināts nopūšas. Ko tu vēlies zināt? viņš jautā, pieņēmis neizbēgamo, un palaiž mani vaļā. Es satrūkstos, jo nebiju to gaidījusi. Kristjens satver manu roku un pieliecies paceļ no grīdas vēstuli.

-     Man ir daudz jautājumu, es nomurminu, sekodama viņam līdz dīvānam.

-    Apsēdies, viņš pavēl. Acīmredzot ir šis tas, kas nekad nemainās. Es paklausu, un Kristjens apsēžas man blakus. Viņš pieliecas un ieslēpj galvu plaukstās.

Vai Kristjenam ir pārāk grūti runāt atklātu valodu ar mani? Viņš izslējās, izlaiž abu roku pirkstus caur matiem un pievēršas man. Viņa skatienā jaušamas gan gaidas, gan samierināšanās ar likteni.

-    Jautā, viņš nosaka.

Hmm, Kristjens piekāpies ātrāk, nekā es biju cerējusi. Kāpēc tavai ģimenei ir pastiprināta apsardze?

-    Haids viņus apdraudēja.

-    Kā tu to zini?

-   Viņa datorā bija daudz personiskas informācijas par mani un pārējiem ģimenes locekļiem. It īpaši Keriku.

-    Kāpēc?

-    Vēl nezinu. Iesim uz gultu.

-    Kristjen, pastāsti!

-    Ko tu gribi?

-    Tu esi tik… kaitinošs.

-    Tu arī, viņš noņurd.

-    Toreiz, kad tavā rīcībā nonāca Haida dators, tu vēl nepastiprināji apsardzi. Kas notika? Pasaki, kāpēc mainīji domas.

Kristjens samiedz acis.

-    Es nezināju, ka Haids mēģinās nodedzināt manu biroju vai… Viņš bridi klusē. Mums šķita, ka viņu pārņēmusi slimīga apsēstība, bet… Kristjens parausta plecus. Visu laiku grozoties sabiedrības acu priekšā, jārēķinās ar zināmu interesi. Tas nebija nekas konkrēts, tikai raksti par manām mācībām Hārvardā, par airēšanas sacensībām un karjeru. Ziņas par Keriku, viņa darbu, manas mātes panākumiem. Mazliet arī par Eljotu un Miu.

Dīvaini.

-    Tu teici "vai", es atgādinu.

-    Kā, lūdzu?

-    Tu teici: "Mēģinās nodedzināt manu biroju vai…" It kā tu grasītos turpināt.

-    Vai esi izsalkusi?

Hmm? Es saraucu pieri, bet tajā pašā mirklī mans vēders ierūcas.

-    Vai tu šodien paēdi? Kristjena balss ieskanas skarbāk, un acis kļūst ledainas.

Manos vaigos iesitas nodevīgs sārtums.

-    Tā jau man šķita, viņš bargi nosaka. Tu zini manus uzskatus par neēšanu. Iesim. Viņš pieceļas un sniedz man roku. Es tevi pabarošu. Un viņš atkal mainās… šoreiz viņa acīs iegailas juteklisks solījums.

-     Pabarosi? es nočukstu, visiem pavēderes muskuļiem saspringstot. Kristjens atkal ir īstenojis sev raksturīgo straujo pārvērtību, novēršoties no apspriestā temata. Vai tas ir viss? Vai neko citu viņš man šobrīd neatklās? Kristjens ieved mani virtuvē, paķer tabureti un aiznes to līdz otrai iebūvētā galda pusei.

-    Sēdies, viņš pavēl.

-    Kur ir Džonsas kundze? es painteresējos, tikai tagad pamanījusi viņas prombūtni.

-    Es viņai un Teiloram piešķīru brīvu nakti.

-    Kāpēc?

Kristjens brīdi uzjautrināts vēro mani, un viņa sejā atplaiksni iedomība. Tāpēc, ka tas ir manā varā.

-    Vai tas nozīmē, ka tu ķersies pie gatavošanas? es jautāju, neslēpdama savas šaubas.

-    Vai tu man neuzticies, sieva? Aizver acis.

Interesanti. Es biju pārliecināta, ka šovakar starp mums

būs skaļš strīds, bet tagad mēs omulīgi rosāmies pa virtuvi.

-    Ver ciet! viņš pavēl.

fcs aizkaitināta nopūšos un paklausu.

-    Hmm. Ar to nepietiks, Kristjens nomurmina. Es atveru vienu aci un redzu, ka viņš no džinsu kabatas izņem plūmju krāsas zīda šalli. Tā ir pieskaņota manai kleitai. Oho! Es izbrīnīta uzlūkoju savu vīru. Kad viņš paguva to sameklēt?

-    Acis ciet! viņš atkārto. Un nemēģini skatīties.

-   Tu aizsiesi man acis? es pārsteigta nomurminu un piepeši jūtu, ka man ir grūti elpot.

-Jā.

-    Kristjen… Viņš pieliek pirkstu man pie lupām.

Es gribu runāt.

-     Mēs aprunāsimies vēlāk. Tagad tev jāpaēd. Tu teici, ka esot izsalkusi. Kristjens viegli noskūpsta mani uz lūpām. Šalles zīds patīkami glāsta plakstiņus, un viņš sasien to mezglā man uz pakauša.

-    Vii kaut ko redzi? viņš jauta.

-    Nē, es sapīkusi atbildu, izbolīdama acis. Viņš klusi iesmejas.

-     Es vienmēr zinu, kurā mirklī tu boli acis… un tu zini, kādas izjūtas tas manī rosina.

To dzirdot, es sakniebju lūpas. Paklau, ķeries pie darba, lai varam turpināt iesākto, es skarbi nosaku.

-   Cik nepacietīga tu esi, sieva! Vai tiešāk tik ļoti alksti aprunāties? viņš rotaļīgi painteresējas.

-Jā!

-    Vispirms man tevi japabaro, viņš nosaka un ar lupām skar manus deniņus. Es nekavējoties nomierinos.

Labi… lai notiek tava griba. Es samierinos ar neizbēgamo un klausos, kā viņš pārvietojas pa virtuvi. Atveras ledusskapja durvis, un Kristjens noliek uz letes dažādus traukus. Viņš pieiet pie mikroviļņu krāsns, kaut ko ieliek tajā un pagriež slēdzi. Mani mostas ziņkāre. Es dzirdu, kā nopaukšķ tostera svira, un ierīce klusi tikšķ. Hmm; Kristjens grauzdē maizi?

-    Jā, es ļoti alkstu aprunāties, es aizrāvusies nomurminu. Virtuvē izplatās dažādi eksotiski, spēcīgi aromāti, un es sagrozos uz krēsla.

-     Nekusties, Anastasija. Kristjens atkal ir pietuvojies man. Es gribu, lai uzvedies labi… viņš nočukst.

Mmm…

-   Un nekod lūpā. Viņš saudzīgi atbrīvo manu apakšlupu no zobu tvēriena, un es nespēju apvaldīt smaidu.

Nākamajā mirkli skaļi nopaukšķ korķis, izvilkts no pudeles kakliņa, un vīns noguldz, līstot glāzē. Pēc brīža klusuma kaut kas klusi noklikšķ, un iesīcas skaļruņu sistēma. Notrinkšķ ģitāras stīga, un sākas dziesma, ko es nezinu. Kristjens samazina skaļumu, līdz mūzika kļūst par fonu, un ieskanas zema, dobja, seksīga vīrieša balss.

-   Sāksim ar vīnu, Kristjens nočukst, atraudams mani no domām par mūziku. Atliec galvu. Es paklausu. Vēl tālāk.

Es daru, kā man pavēlēts, un viņa lūpas piepeši skar manējās. Mutē ielīst vēss, gards vīns, un es to instinktīvi noriju. Atgriežas atmiņas par mūsu piedzīvojumu, kas nemaz nebija tik sens; toreiz es biju sasieta savā gultā Vankūverā pirms izlaiduma, un blakus stāvēja saniknotais Kristjens, kuram nepatika mana vēstule. Vai kaut kas ir mainījies? Ne gluži. Toties tagad es pazīstu vīnu. Tas ir Kristjena iecienītais Sancerre.

-    Hmm, es atzinīgi nomurminu.

-    Vai tev vīns garšo? viņš čukst, ar elpu glāstīdams manu vaigu. Pār mani kā vilnis šalc viņa tuvums un dzīvības spēks; no Kristjena plūst karstums, kaut gan viņš man nepieskaras.

-    Jā, es izdvešu.

-Vēl?

-    No tevis es vienmēr gribu vēl.

Es gandrīz dzirdu viņa smaidu un arī pati atplaukstu. Vai tu ar mani koketē, sieva? -Jā.

Kristjena laulības gredzens nodžinkst, atsitoties pret glāzi, un viņš iedzer vēl vienu malku. Sen neesmu dzirdējusi tik erotisku skaņu. Šoreiz viņš pats parauj manu galvu atpakaļ un atkal mani noskūpsta; es alkaini dzeru viņa sniegto vīnu un jūtu, ka viņa lupas savelkas smaidā.

-    Vai esi izsalkusi?

-    Domāju, ka to jau esam noskaidrojuši, Grej.

Trubadūrs dzied par baisajām cilvēku rotaļām. Hmm…

ļoti atbilstoši.

Atskan mikroviļņu krāsns signāls, un Kristjens mani palaiž vaļā. Es izslejos taisnāka. Ēdiens smaržo pēc ķiplokiem, piparmētrām, raudenes, rozmarīna un jēra gaļas. Krāsns durvis tiek atvērtas, un patīkamais aromāts pieņemas spēkā.

-    Velns! Au! Kristjens iesaucas, un šķīvis nogrāb, atsitoties pret leti.

-    Vai tev nekas nekaiš?

-    Nē! viņš atcērt. Pēc mirkļa viņš atkal stāv man blakus.

-    Es tikai apdedzinājos. Viņš iegrūž rādītājpirkstu man mutē. Pamēģini veldzēt sāpes.

-     Labi. Es satveru Kristjena plaukstu un lēni izvelku pirkstu sev no mutes. Būs jau labi, es viņu mierinu un pieliekusies uzpūšu dvašu apdedzinātajai vietai, pirms to maigi noskūpstu. Kristjenam aizraujas elpa. Es paņemu pirkstu mutē un to viegli pasūcu. Viņš iestenas, un skaņa iekvēlina manas asinis. Viņa garša ir tikpat lieliska kā vienmēr, un es beidzot aptveru, kādu rotaļu viņš sācis; Kristjens nesteidzīgi pavedina pats savu sievu. Man šķita, ka viņš dusmojas, un tagad…? Mans vīrs ir neizprotams cilvēks. Bet šāds viņš man patīk. Rotaļīgs. Uzjautrinošs. Sasodīti pievilcīgs. Viņš jau sniedzis man dažas atbildes, bet es esmu alkatīga un vēlos vairāk. Tomēr ari man gribas paspēlēties. Pēc šodien pārdzīvotā nemiera un spriedzes, kā arī vakardienas murga šāda izklaide ir ļoti vajadzīga.

-    Par ko tu domā? Kristjens jautā, izraudams mani no apcerēm, un atbrīvo pirkstu.

-    Par tavām straujajām noskaņojuma maiņām.

Viņš bridi klusē, pirms nosaka: Piecdesmit dažādi dēmoni, un noskūpsta mani uz mutes kaktiņa.

-    Mani piecdesmit dēmoni, es nočukstu un, satvērusi Kristjena kreklu, pievelku viņu sev tuvāk.

-    Nē, nē, sieva. Nekādu pieskārienu… vismaz pagaidām. Viņš satver manu plaukstu, atrauj to no sava krekla un noskūpsta katru pirkstu atsevišķi.

-    Sēdi taisni, viņš pavēl.

Es uzmetu lūpu.

-    Ja tu īgņosies, es tevi nopēršu. Atver muti.

Es atveru muti un saņemu kumosu karstas, piparotas jēra gaļas, ko klāj vēsa jogurta mērce ar piparmētru garšu. Mmm. Es sparīgi kustinu žokļus.

-    Vai garšo? -Jā.

Kristjens apmierināts ieņurdas, un es nojaušu, ka arī viņš izbauda ēdienu.

-Vēl?

Es pamāju. Viņš man piešķir vēl vienu kumosu, un es aizrautīgi košļāju. Kristjens noliek dakšiņu un kaut ko plēš… laikam maizi.

-    Muti vaļā, viņš pavēl.

Šoreiz es saņemu pitas maizi un humusu. Acīmredzot Džonsas kundze vai pat Kristjens iepirkusies delikatešu veikaliņā, ko es atklāju pirms piecām nedēļām divu kvartālu attālumā no Eskalas. Es priecīga košļāju. Kristjena rotaļīgais noskaņojums veicina manu apetīti.

-    Vēl? viņš jautā.

Es pamāju. Visu vēl. Lūdzu. Esmu badā.

Kristjens sajūsmināts iesmejas. Viņš lēni, pacietīgi baro mani, ik pa brīdim ar lūpām notraukdams kādu drupaču no manas mutes vai noslaucīdams to ar pirkstiem. Laiku pa laikam viņš man sniedz arī malku vīna savā neparastajā veidā.

-    Atver muti plati un pēc tam kod, viņš nomurmina. Es izpildu rīkojumu un tieku atalgota ar savu iecienīto kārumu pildītām vīnogu lapām. Tās garšo lieliski pat aukstas, kaut gan sasildīts šis ēdiens ir vēl labāks. Tomēr nevēlos, lai Kristjens atkal apdedzinās. Viņš nesteidzīgi izbaro man delikatesi, un pabeigusi es nolaizu pirkstus.

-    Vēl? viņš dobjā, aizsmakušā balsī vaicā.

Es papurinu galvu. Man pietiek.

-    Lieliski, Kristjens čukst man pie auss. Ir laiks manam gardākajam ēdienam. Tev. Viņš mani paceļ uz rokām, un es izbijusies iespiedzos.

-    Vai drīkstu noņemt apsēju?

-     Nē.

Es jau grasos uzmest lūpu, bet atceros viņa draudus un apvaldu šo vēlmi.

-    Uz rotaļu istabu, viņš nomurmina.

Hmm, nezinu, vai tā ir laba doma.

-     Vai esi gatava pieņemt izaicinājumu? viņš jautā. Un es, protams, nevaru atteikties.

-     uz priekšu, es nomurminu, iekāres un kādu primitīvāku, vārdā nenosaucamu izjūtu raisitu drebuļu pārņemta. Viņš nes mani ārā no istabas un augšup pa kāpnēm uz otro stāvu.

-    Tu esi zaudējusi svaru, Kristjens kā pārmezdams nosaka. Vai tiešām? Ļoti labi. Atceros viņa piebildi par manu svaru, kad atgriezāmies no medusmēneša, un toreiz tā man iedzēla. Neticami, ka aizritējusi tikai nedēļa.

Nokļuvis pie rotaļu istabas, Kristjens noliek mani stāvus uz grīdas, bet vēl joprojām pietur ap vidukli. Viņš ātri atslēdz durvis.

Šeit vienmēr smaržo vienādi pēc pulēta koka un citrusa augļiem. Mani šis aromāts nomierina. Kristjens palaiž mani vaļā un pagriež ar muguru pret sevi. Viņš atraisa šalli, un es samirkšķinu acis, ieraudzījusi blāvo gaismu. Kristjens saudzīgi izvelk sprādzes no mana matu mezgla, un bize noslīgst pār muguru. Viņš to satver un mazliet parauj, panākdams, ka es speru soli atmuguriski.

-    Man ir plāns, viņš nočukst, un man pār muguru pārskrien saldkaislas tirpas.

-    Ticu, es atbildu. Viņš mani noskūpsta zem auss.

-     Tas ir ļoti labs plāns, sieva. Viņa balss ir klusa un hipnotizējoša. Parāvis manu bizi malā, viņš maigi skūpsta kaklu.

-    Vispirms tevi vajadzētu izģērbt, viņš dobji nomurrā, un skaņa aizvibrē pa visu manu miesu. Es gribu visu, ko Kristjens iecerējis. Es ilgojos pēc tās tuvības, ko tikai mēs abi protam panākt. Viņš mani pagriež ar seju pret sevi. Es palūkojos uz viņa džinsiem, kuru poga vēl joprojām ir vaļā, un nespēju savaldīties; es virzu rādītājpirkstu gar bikšu augšmalu, vairīdamās no krekla auduma, un sajūtu, kā manu ādu kutina viņa tumšo matiņu svēdra. Kristjens spēji ievelk elpu, un es ielūkojos viņam acīs, apturēdama pirkstu pie pogas. Viņa acis satumst… mmm.

-    Nevelc džinsus nost, es čukstu.

-    Nemaz negrasos, Anastasija.

Kristjens spēji satver manu skaustu un dibenu un pievelk mani cieši sev klāt. Sagūstījis manu muti, viņš sāk kvēlu skūpstu, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība.

Oho!

Viņa vadīta, es speru dažus soļus atpakaļ, līdz sajūtu aiz sevis koka krustu. Kristjens pieliecas man tuvāk, ar visu ķermeni spiezdamies man klāt.

-    Kleitai jāpazūd, viņš nosaka un ceļ kleitu augšup pār maniem augšstilbiem, gurniem, vēderu. Viņš rīkojas kārdinoši lēni, un audums glāsta manu ādu, skarot krūtis.

-     Pieliecies, Kristjens pavēl. Es paklausu, un viņš novelk kleitu man pār galvu. Tā nokrīt uz grīdas. Manu kailo miesu sedz tikai sandales, biksītes un krūšturis. Acīm kvēlojot, Kristjens satver manas rokas un paceļ tās augšup. Samirkšķinājis acis, viņš piešķiebj galvu, un es zinu, ka viņš ludz manu atļauju. Ko viņš grasās ar mani darit? Es noriju siekalas un pamāju, un viņa lupās parādās apbrīnas un lepnuma pilna smaida atblāzma. Viņš ieslēdz manas plaukstas ādas aprocēs, kas piestiprinātas pie stieņa, un atkal parāda man šalli.

-     Manuprāt, esi jau redzējusi pietiekami. Viņš apvij zīdu man ap galvu, aizsedzot acis, un manu miesu pārņem trīsas. Visas pārējās maņas kļūst spēcīgākas; es dzirdu viņa klusos elpas vilcienus, kam pievienojas manējie, dzirdu asinis šalcam ausīs, jūtu Kristjena smaržu, kas sajaukusies ar citrusa augļiem un mēbeļu polituru. Tas viss ir skaidrāks, jo es neko neredzu. Viņa deguns skar manējo.

-     Es tev likšu zaudēt prātu, viņš nočukst un, satvēris mani aiz gurniem, pietupjas. Rokām slīdot gar kājām, viņš novelk man biksītes.

-    Pacel kājas. Vienu pēc otras. Es paklausu, un viņš vispirms atbrīvo mani no biksītēm, bet pēc tam ari sandalēm. Saudzīgi satvēris manu potīti, viņš pavirza kāju pa labi un piesprādzē to pie krusta, pirms atkārto šīs pašas darbības ar otru kāju. Es esmu bezpalīdzīga, manas rokas un kājas piekaltas pie krusta. Kristjens piecēlies tuvojas man, un es atkal jūtu viņa ķermeņa siltumu, kaut gan viņš man nepieskaras. Bridi klusējis, viņš satver mani aiz zoda un noskūpsta.

-     Es ieslēgšu mūziku un sameklēšu dažas rotaļlietas. Tu šādi izskaties ļoti skaista, sieva. Varbūt es kādu brīdi papriecāšos par skatu, viņš klusi sola, un manī saspringst itin viss.

Pēc brīža es dzirdu, ka Kristjens klusi aizsoļo līdz lielajai lādei un atrauj atvilktni, no kuras kaut ko izņem un noliek uz vāka. Pēc tam viņš izņem vēl kaut ko. Skaļruņi atdzīvojas, un pēc mirkļa istabu piepilda klavieru mūzika liega, klusa melodija. Tas ir kaut kas pazīstams, laikam Bahs, bet nezinu, kurš skaņdarbs. Kaut kas šajā mūzikā mani nedaudz biedē. Tā ir pārāk salta, pārāk atturīga. Es saraucu pieri, mēģinādama saprast, kāpēc tā manī raisa nemieru, bet Kristjens piepeši satver mani aiz zoda un saudzīgi pavelk to, neļaudams man košļāt apakšlūpu. Es pasmaidu, mēģinādama nomierināties. Kāpēc es jūtos tik nelāgi? Vai mūzikas dēļ?

Kristjens virza plaukstu pār manu kaklu un krūtīm, ar īkšķi paraudams krūštura kausiņu lejup un atklādams miesu. Dobji, atzinīgi ieņurdējies, viņš noskūpsta mani uz kakla. Lūpas seko pirkstu iezīmētajam ceļam līdz krūtij, nemitīgi skūpstot un kodījot manu ādu. Pirksti ķeras pie kreisās krūts un atbrīvo ari to. Es ievaidos, juzdama, kā īkšķis skar kreiso krūtsgalu un lūpas aptver labo, uzmanīgi kairinot to, līdz abi krūtsgali ir saspringuši.

-    Mmm.

Viņš nerimstas, un pieskārieni kļūst nedaudz spēcīgāki. Es izliecos, bez panākumiem pūlēdamās atbrīvoties no saitēm, un asi baudas dzēlieni aizstīgo no krūtsgaliem līdz kājstarpei. Man ir grūti pakustēties, kaut gan es lokos, cik spēju, un mokas kļūst arvien neizturamākas.

-    Kristjen, es lūdzos.

-    Zinu, viņš aizsmacis nomurmina. Tevis dēļ es jūtos tāpat.

Kā to saprast? Es iestenos, un Kristjens turpina pakļaut manus krūtsgalus saviem mokošajiem, saldi skaudrajiem pieskārieniem, virzot mani tuvāk orgasmam.

-    Lūdzu, es kunkstu.

No Kristjena rīkles atskan dobjš rūciens, un viņš pieceļas; es aizelsusies pūlos atbrīvoties no saitēm. Viņš pārlaiž rokas man pār sāniem un vienu atstāj uz gurna, bet otru virza pār vēderu.

-    Paskatīsimies, kā tev veicas, viņš glāsmaini nosaka un maigi aptver manu kājstarpi ar vienu plaukstu, laizdams īkšķi pār klitoru. Es iekliedzos. Viņš nesteidzīgi ieslidina manī vispirms vienu, pēc tam arī otru pirkstu. Es vaidēdama sasprindzinu gurnus, virzīdama tos tuvāk viņa pirkstiem un plaukstai.

-    Tu esi gatava, Anastasija, viņš paziņo un apļo pirkstus mani, ar ikšķi glāstīdams klitoru. Tā ir vienīgā vieta uz mana auguma, kam viņš pieskaras. Visa šīs dienas laikā sakrājusies spriedze un nemiers saplūdis šajā nelielajā miesas laukumiņā.

Sajūtas ir neticami spēcīgas, mūzika tās vēl pastiprina, un es tuvojos virsotnei. Kristjens pagriežas, turpinādams man pieskarties, un es dzirdu klusu dūkoņu.

-    Kas tas ir? es dvešu.

-    Kuš, viņš atbild un apklusina mani ar skūpstu. Es priecājos par šo silto žestu, kas pauž lielāku tuvību, un dedzigi atbildu. Viņš atraujas, un dūkoņa atskan tuvāk.

-    Šī ir masāžas ierīce, meitenīt. Tā vibrē.

Viņš pieliek dūcošo priekšmetu man pie krūtim, un es sajūtu kaut ko lielu un apaļu vibrējam. Tas slīd pār manu ādu, lejup starp krūtīm, pieskaras vispirms vienam, pēc tam otram krūtsgalam, un es trīsu, sajūtu pārņemta, mana āda kņud, nervu gali sprēgā, un pavēderē samilst iekāres kamols.

-     Mm, es ievaidos, un Kristjens turpina kustināt pirkstus manī. Jau esmu tuvu… tik daudz spēcīgu sajūtu… Es atmetu galvu, skaļi iestenēdamās, un Kristjena pirksti sastingst. Viss pierimst.

-    Nē! Kristjen, es lūdzos, mēģinādama pavirzīt gurnus uz priekšu, lai panāktu kaut nelielu berzi.

-     Mieru, meitenīt, viņš nosaka, un mans orgasms aizslīd nebūtībā. Viņš atkal pieliecas un mani noskūpsta.

-    Kaitinoši, vai ne? viņš nomurmina.

Ak nē! Es beidzot saprotu, kas viņam padomā.

-     Lūdzu, Kristjen.

-     Kuš, viņš atkārto un mani noskūpsta. Un viņš atkal turpina kustības ar masāžas ierīci, pirkstiem, īkšķi; tas viss kopā veido neatvairāmi juteklisku spīdzināšanu. Viņš pavirzās uz priekšu, vēl joprojām pilnīgi apģērbies, un džinsu mīkstais audums skar manu kāju. Piebriedušais loceklis spiežas man pie gurna. Tik vilinoši tuvu… Kristjens atkal panāk, ka es tuvojos virsotnei, miesai alkās trīsot, un sastingst.

-    Nē! es skaļi kunkstu.

Kristjens maigi skūpsta manu plecu, izvilkdams pirkstus no manis, un virza masāžas ierīci lejup pār vēderu līdz kājstarpei un klitoram. Vibrācijas ir tik spēcīgas, ka es gandrīz un skaļi iesaucos, cenzdamas atbrivoties no saitēm. Šķiet, es tūlīt uzsprāgšu, bet Kristjens uztver īsto mirkli un atkal sastingst.

-    Kristjen! es kliedzu.

-     Kaitinoši, vai ne? viņš nomurmina, piespiedis lūpas man pie kakla. Tāpat ka tu. Apsoli vienu, bet… Viņš apklust.

-    Lūdzu, Kristjen!

Viņš atkal piespiež masāžas ierīci man klāt un atkārto šo kustību, vienmēr atraudams vibratoru, tiklīdz es gatavojos beigt. Sasodīts!

-    Pēc katras reizes, kad es rimstos, nākamajā reizē sajūtas ir vēl spēcīgākas. Vai ne?

-    Lūdzu, es šņukstu. Visi nervu gali smeldz, alkstot pēc izlādēšanās.

Dūkoņa apklust, un Kristjens mani noskūpsta, paberzēdams degunu pret manējo. Tu esi kaitinošākā sieviete, kādu jebkad esmu sastapis.

Nē, nē, nē…

-    Kristjen, es nesolīju tev pakļauties. Lūdzu, lūdzu…

Viņš satver manus dibena vaigus un pievirza gurnus man

klāt, un es iestenos, juzdama džinsu un pogu berzi pret manu kājstarpi; audums tik tikko apslēpj viņa piebriedušo locekli. Pacēlis roku, viņš norauj man acu apsēju un satver mani aiz zoda, un es redzu viņa kvēlojošo skatienu.

-   Tu mani padari traku, viņš nočukst, sasprindzinādams gurnus un tuvinādams tos man vienu, divas, trīs reizes, līdz viss mans augums dzirksteļo, gatavs uzliesmot. Un viņš atkal man liedz šo virsotni. Es viņu neprātīgi vēlos, man viņš ir neprātīgi vajadzīgs. Es aizveru acis un nomurminu lūgšanu, nespēdama atvairīt domu, ka saņemu sodu. Man nav nekādas varas, un viņš pret mani ir nežēlīgs. Acīs sariešas asaras. Es nezinu, cik tālu viņš gatavs iet.

-    Lūdzu, es atkal nočukstu.

Bet Kristjens ir nepielūdzams. Viņš turpinās. Cik ilgi? Vai es izturēšu šo spīdzināšanu? Nē. Nē. Nē… es nespēju. Es zinu, ka viņš nerimsies. Viņš turpinās mani mocīt. Kristjens atkal virza plaukstu lejup. Nē… Un aizsprosts sagrūst, pēdējo dienu laikā pārdzīvotās bailes, nemiers un šausmas atkal mani pārņem, līdz es nespēju apvaldīt raudas. Es no-

vēršos. Kristjens šobrīd neizrāda man savu mīlestību; šī ir atriebe.

-   Sarkans, es šņukstu. Sarkans. Sarkans. Pār maniem vaigiem plūst asaras.

Kristjens sastingst. Nē! Viņš šķiet satriekts. Ak Dievs, nē!

Viņš steigšus atbrīvo manas rokas, satver mani ap vidukli un pieliecas, lai atsprādzētu potītes, bet es tikmēr satveru galvu plaukstās un raudu.

-    Nē, nē, nē, Ana, lūdzu. Nē.

Kristjens paceļ mani uz rokām un aiznes uz gultu. Viņš apsēžas un šūpo mani sev uz ceļiem, bet es tikmēr neremdināmi šņukstu. Mans ķermenis ir uzvilkts līdz galējai robežai, prāts ir tukšs kā izslaucīts, bet mani šausta pretrunīgas izjūtas. Kristjens norauj no gultas satina palagu un apmet to man apkārt. Vēsais audums šķiet svešāds un nepatīkams, skarot manu jutīgo ādu. Viņš ievelk mani ciešā apskāvienā, maigi šūpodamies uz priekšu un atpakaļ.

-     Piedod. Piedod, Kristjens izmisis murmina un skūpsta manus matus. Ana, lūdzu, piedod.

Es pieglaužu vaigu viņam pie kakla un turpinu raudāt, beidzot izgāzdama visas savas bēdas. Pēdējās dienas bijušas dažādiem notikumiem bagātas ugunsgrēks, pakaļdzīšanās, ziņas par manā vietā izplānoto karjeru, piedauzīga arhitekte, bruņots jukušais manā dzīvoklī, strīdi, dusmas… un Kristjens bija prom. Man riebjas, ja Kristjens ir prom… Es noslauku degunu, izmantodama palaga stūri, un pamazām attopos, dzirdot, ka istabā vēl joprojām skan Baha mūzikas saltās notis.

-    Lūdzu, izslēdz mūziku, es šņaukādamās vēršos pie Kristjena.

-    Jā, tūlīt. Viņš pagriežas, nelaizdams mani vaļā, un izņem no aizmugurējās kabatas tālvadības pulti. Tiklīdz viņš nospiež pogu, mūzika apklust, un tās vietā skan tikai mani saraustītie elpas vilcieni. Vai tā ir labāk? Kristjens jautā.

Es pamāju, un mani šņuksti pierimst. Kristjens ar īkšķi notrauc manas asaras.

-    Tev nepatīk Baha "Goldberga variācijas"? viņš painteresējas.

-    Šis fragments noteikti nē.

Kristjens lūkojas uz mani, nesekmīgi pūlēdamies slēpt kaunu, kas atplaiksnī viņa acīs.

-     Piedod, viņš atkārto.

-    Kāpēc tu tā darīji? es tik tikko dzirdami jautāju, pūlēdamās savaldīt savas juceklīgās domas un izjūtas.

Kristjens noskumis papurina galvu un aizver acis. Pārāk aizrāvos, viņš nepārliecinoši nosaka.

Es vērīgi uzlūkoju savu vīru, un viņš nopūšas. Ana, orgasma liegšana ir bieži izmantots līdzeklis… Tu nekad… Viņš apklust. Es pagriežos viņam uz ceļiem, un viņš saviebjas.

Ak jā, pareizi. Es pietvīkstu un nomurminu: Atvaino.

Viņš paceļ skatienu pret griestiem un piepeši atlaižas gultā, vilkdams mani sev līdzi. Mēs abi esam guļus, vēl joprojām apskāvušies. Krūšturis spiež, un es to sakārtoju.

-    Vai palīdzēt? Kristjens klusi pajautā.

Es papurinu galvu. Negribu, lai viņš pieskaras manām krūtīm. Viņš pagriežas, lūkodamies lejup uz mani, un bikli paceļ roku, lai varētu noglāstīt manu vaigu. Es atkal jūtu acīs sariešamies asaras. Kā viņš spēj būt tik nežēlīgs, bet jau nākamajā mirklī izturēties tik maigi?

-    Lūdzu, neraudi, viņš čukst.

Šis vīrietis mani mulsina, es viņu neizprotu. Dusmas, kas šobrīd ļoti noderētu, ir izgaisušas… Mani pārņēmis stingums. Gribas tikai saritināties kamoliņā un kaut kur noslēpties. Es samirkšķinu plakstiņus, cenzdamās apvaldīt asaras, un lūkojos Kristjena mokpilnajās acīs. Ne mirkli nenovērsdamās, es trīsēdama ievelku elpu. Ko man darīt ar šo valdonīgo vīrieti? Mācīties pakļauties? Nedomāju vis…

-    Ko "es nekad"? es jautāju.

-Tu nekad nepaklausi maniem rīkojumiem. Tu pārdomāji un nepateici man, kur esi. Ana, es biju Ņujorkā, bezpalīdzīgs un traku dusmu pārņemts, ja es tobrīd būtu Sietlā, es atvestu tevi mājās.

-    Un tāpēc tu mani sodi?

Kristjens norij siekalas un aizver acis. Atbilde nav nepieciešama, un es zinu, ka notikušais tik tiešām bija iecerēts kā sods.

-    Tu vairs nedrīksti tā rīkoties, es nomurminu.

Kristjens sarauc pieri.

-    Pirmkārt, tu beigu beigās pats jūties draņķīgi.

Viņš pavīpsnā. Taisnība. Man nepatīk redzēt tevi šādu.

-   Un man nepatīk šādi justies. Kad bijām uz jahtas, tu teii i, ka neesi apņēmis par sievu Pakļauto.

-    Zinu. Zinu, viņš satriekts piekrīt.

-    Tādā gadījumā tu vairs nedrīksti pret mani izturēties kā pret verdzeni. Es ļoti nožēloju, ka tev nepiezvanīju, un turpmāk vairs nerīkošos tik nevērīgi. Zinu, ka tu par mani raizējies.

Kristjens uzmanīgi vēro mani, un viņa skatienā jaušamas skumjas. Labi. Jā, viņš beigu beigās nosaka un pieliecas, bet sastingst, pirms mūsu lūpas saskaras; tādējādi viņš bez vārdiem jautā, vai viņam tas ir atļauts. Es pavēršu seju augšup un saņemu mīlas pilnu skūpstu.

-    Pēc raudāšanas tavas lūpas ir ārkārtīgi maigas, viņš nomurmina.

-    Kristjen, es nesolīju tev pakļauties, es nočukstu.

-Zinu.

-    Lūdzu, samierinies ar to. Mums abiem tā būs labāk. Un es centīšos vairāk rēķināties ar tavām… valdonīgajām tieksmēm.

Kristjens izskatās apjucis un neaizsargāts, pilnībā izsists no līdzsvara.

-    Mēģināšu, viņš nomurmina, kaismīgi apliecinādams sava nodoma patiesīgumu.

Pār manām lūpām izlaužas ilga, trīsoša nopūta. Jā, lūdzu. Turklāt, ja es būtu atnākusi šurp…

-    Zinu, viņš nobālējis saka un atguļas, pārmetis brīvo roku pār seju. Es apvijos viņam apkārt un uzlieku galvu viņam uz krūtīm. Mēs ilgi guļam klusēdami. Kristjens satver manu bizi, izvelk gumiju no tās un maigi, vienmērīgi slidina pirkstus caur maniem matiem. Lūk, kur slēpjas patiesais iemesls viņa dusmām; vainojamas bailes… nesaprātīgās bailes par manu drošību. Es gara acīm ieraugu Džeku Haidu sagumušu uz dzīvokļa grīdas, bruņotu ar pistoli… Varbūt šīs bailes tomēr nemaz nav tik nesaprātīgas. Un es kaut ko atceros.

-    Ko tu gribēji teikt, kad sacīji "vai"? es iejautājos.

-    Par ko tu runā?

-    Tas bija kaut kā saistīts ar Džeku.

Kristjens pamet skatienu uz mani. Tu nekad nepadodies, vai ne?

Es atbalstu zodu pret viņa ribām, baudīdama mieru, ko dāva viņa glāsti.

-    Nemūžam. Runā ar mani, Kristjen. Es neciešu sajūtu, ka man kaut kas noklusēts. Tevi pārņēmusi nepamatota pārliecība, ka mani noteikti jāsargā. Bet es protu šaut, turpretī tu to nemāki. Vai tev tiešām šķiet, ka es sabrukšu, ja uzzināšu to, ko no manis slēp? Tava bijusī Pakļautā man draudēja ar ieroci, bērnu pavedēja mani vajāja… Nemaz neskaties uz mani tā, es nosaku, redzot pārmetumu viņa sejā. Tava māte viņu uztver tieši tāpat.

-   Tu runāji ar manu māti par Elinu? Kristjena balss kļūst par dažām oktāvām spalgāka.

-    Jā. Mēs ar Greisu par viņu runājām.

Kristjens pārsteigumā paver muti.

-    Greisa ir ļoti satriekta. Viņa vaino pati sevi.

-     Nespēju noticēt, ka tu runāji ar manu māti. Velns! Kristjens atkrīt gultā un atkal pārmet roku pār seju.

-    Neko vairāk es viņai, protams, neatklāju.

-    Jā, cerams. Greisai nav jāzina visi neķītrie sīkumi. Jēzus, Ana! Un ar tēvu arī?

-     Nē! Es kaismīgi purinu galvu. Mums ar Keriku nav šādas attiecības. Vēl nevaru aizmirst viņa izteikumus par laulību līgumu. Lai nu kā, tu atkal centies novērst uzmanību no Džeka. Ko tu gribēji teikt?

Kristjens paceļ roku un lūkojas uz mani. Viņa sejas izteiksme ir neizdibināma. Skaļi nopūties, viņš atkal aizsedz seju.

-    Iespējams, Haids sabojāja manu helikopteru. Izmeklētāji atrada daļēju pirksta nospiedumu tikai daļēju, tāpēc identificēšana nebija iespējama. Bet pēc tam tu pazini Haidu serveru telpā. Detroitā viņš tika notiesāts, būdams vēl nepilngadīgs, un pirkstu nospiedumi saskanēja.

Es cenšos aptvert visu dzirdēto. Džeks sabojāja helikopteru? Bet Kristjens vēl turpina: Šorīt Eskalas stāvvietā tika atrasts kravas furgons. To vadīja Haids. Vakar viņš piegādāja mantas tam vīrietim, kurš nupat ievācies. Mēs viņu sastapām pie lifta.

-    Neatceros, kā viņu sauc.

-    Es arī nē, Kristjens atzīst. Bet tādējādi Haidam izdevās likumīgi iekļūt ēkā. Viņš strādāja pārvadāšanas uzņēmumā…

-    Un? Kāpēc tas furgons ir tik svarīgs?

Kristjens bridi klusē.

-    Runā!

-   Policisti furgonā atrada… šo to. Viņš atkal apklust un pievelk mani ciešāk sev klāt.

-    Ko viņi atrada?

Kristjens ilgi neko nesaka, un es jau paveru muti, lai atkārtotu jautājumu, bet viņš piepeši ierunājas: Matraci, pietiekami daudz trankvilizatora, lai nogāztu gar zemi vairākus zirgus, un vēstuli. Viņa balss pārvērtusies par čukstu. Es jūtu šausmas un riebumu, kas plūst no viņa kā vilnis.

Ak Dievs!

-    Vēstule? es tikpat klusi vaicāju.

-    Domāta man.

-    Kas tajā bija rakstīts?

Kristjens papurina galvu, pauzdams, ka nezina, vai vēlas atklāt vēstules saturu.

-    Haids šeit ieradās, lai tevi nolaupītu, viņš sasprindzis nosaka. Dzirdot šos vārdus, es atceros līmlenti, un mani pārņem drebuļi, kaut gan es jau to nojautu.

-    Velns, es nomurminu.

-    Jā, Kristjens stingi piekrīt.

Es cenšos atcerēties, kā Džeks uzvedās birojā. Vai viņš jau toreiz bija jucis? Kāpēc viņš iedomājās, ka paliks nesodīts? Arī toreiz viņš šķita nedaudz dīvains, bet tik acīmredzami traks…?

-    Nesaprotu, kāpēc, es nomurminu. Nesaskatu tajā visā nekādu jēgu.

-     Jā. Policija un Velčs turpina izmeklēšanu, bet mums šķiet, ka atslēga slēpjas Detroitā.

-    Detroitā? es samulsusi atkārtoju.

-    Jā. Tur kaut kas noticis.

-    Es nesaprotu.

Kristjens paceļ galvu un uzlūko mani ar neizdibināmu skatienu. Ana, es piedzimu Detroitā.

12. nodaĻa

-    Man šķita, ka tu esi dzimis Sietlā, es nosaku, domām strauji joņojot. Kā tas viss saistīts ar Džeku? Kristjens paceļ roku, kas slēpj viņa seju, un paķer spilvenu. Novietojis to zem galvas, viņš iekārtojas ērtāk un piesardzīgi vēro mani. Brīdi klusējis, viņš papurina galvu.

-     Nē. Mūs abus ar Eljotu adoptēja Detroitā. Neilgi pēc tam mēs pārcēlāmies uz Sietlu. Greisa gribēja dzīvot Rietumu krastā, tālāk no milzīgajām metropolēm, un viņa pieņēma darbu Ziemeļrietumu slimnīcā. Es to laiku atceros pavisam vāji. Miu mani vecāki adoptēja jau šeit.

-    Tātad Džeks ir no Detroitas?

-Jā.

-    Ka tu to uzzināji?

-    Kad tu sāki pie viņa strādāt, es liku saviem cilvēkiem ievākt par viņu ziņas.

Protams. Vai arī viņam ir dzeltenbrūni aktu vāki? es smīnēdama painteresējos.

Kristjens sakniebj lūpas, slēpdams uzjautrinājumu. Ja nemaldos, tie ir gaiši zili. Viņš turpina laist pirkstus caur maniem matiem. Glāsti mani nomierina.

-    Ko tu noskaidroji?

Kristjens samirkšķina acis un pieskaras manam vaigam. Vai tiešām vēlies to visu dzirdēt?

-    Vai ir tik slikti?

Viņš parausta plecus un nočukst: Esmu redzējis arī sliktāku bērnību.

Vai Kristjens runā par sevi? Es atkal gara acīm ieraugu viņu mazu, netīru, pamestu un baiļu pilnu puisēnu, tāpēc apskauju viņu ciešāk, pārvelku palagu viņam pāri un pieglaužu vaigu pie krūtīm.

-    Kas noticis? Kristjens jautā, manas rīcības samulsināts.

-    Nekas, es nomurminu.

-   Nē, nē. Mūsu vienošanās ir abpusēja, Ana. Kas tevi nomāc?

Es paceļu skatienu un ielūkojos viņa bažīgajā sejā, pirms atkal atbalstu galvu pret viņa krūtīm un ierunājos. Reizēm es tevi iztēlojos bērnībā… pirms sāki dzīvot pie Grejiem.

Kristjens sastingst. Es nerunāju par sevi. Man nav vajadzīgs žēlums, Anastasija. Šis manas dzīves posms ir beidzies. Palicis pagātnē.

-    Es nejūtu žēlumu. Manā balsi ieskanas šausmas. Tikai līdzjūtību un skumjas… skumjas, jo kāds bija spējīgs nodarīt kaut ko tik drausmīgu mazam bērnam. Es dziļi ievelku elpu, mēģinādama nomierināties. Kuņģis sažņaudzas, un acīs atkal sariešas asaras. Šis posms nav atstāts pagātnē, Kristjen. Kā tu vispār vari tā teikt? Tu katru dienu sadzīvo ar savu pagātni. Tu pats man to teici, vai atceries? Par piecdesmit dēmoniem? Mana balss ir tik tikko dzirdama.

Kristjens skaļi ievelk elpu un izlaiž brīvās rokas pirkstus caur matiem, bet neko nesaka un vēl joprojām nekustas.

-    Es zinu, ka pagātnes dēļ tevī mājo šī nepieciešamība pār mani valdīt. Un rūpēties par manu drošību.

-    Bet tu tik un tā man neklausi, viņš nomurmina, neizpratnes pārņemts, un viņa plauksta, kas iegremdēta manos matos, sastingst.

Es saraucu pieri. Vai tiešām es tā rīkojos apzināti? Nesaprotu. Es esmu viņa sieva, nevis Pakļautā vai nopirkts īpašums. Un es neesmu tā narkomāne, kas viņu laida pasaulē… Brr. No šīs domas man kļūst nelabi, un es atceros doktora Flinna teikto.

Turpini darīt to pašu, ko līdz šim. Kristjens ir iemīlējies līdz ausīm. Ir patīkami viņu redzēt.

Lūk, kur slēpjas atslēga. Es tikai rīkojos tāpat kā vienmēr. Un tieši tāpēc es Kristjenam sākumā šķitu tik pievilcīga, vai ne?

Šo vīrieti patiesi nav iespējams izprast.

-    Doktors Flinns lūdza, lai es tev uzticos. Man šķiet, ka tā ir… neesmu pārliecināta. Varbūt es šādi cenšos tevi ievilināt tagadnē, tālāk no pagātnes, es čukstu. Nezinu. Man ir grūti paredzēt, cik pārspīlēti tu kaut ko uztversi.

Kristjens brīdi klusē. Maitasgabals Flinns, viņš beigu beigās noņurd.

-    Viņš teica, lai turpinu uzvesties tāpat kā līdz šim.

-    Vai tiešām? Kristjens skarbi painteresējas.

Labi, nāksies ķerties vērsim pie ragiem. Kristjen, es zinu, ka tu mīlēji savu māti un nespēji viņu izglābt. Tas nebija tavs pienākums. Bet es neesmu viņa.

Kristjens atkal sastingst. Nevajag, viņš čukst.

-    Nē, ieklausies manī. Lūdzu. Es paceļu galvu un ielūkojos plati ieplestajās acīs, kurās vīd bailes. Viņš ir aizturējis elpu. Ak, Kristjen… Man sažņaudzas sirds. Es neesmu viņa. Es esmu daudz stiprāka nekā tava māte. Man esi tu, un tu esi kļuvis par ļoti spēcīgu vīrieti, un es zinu, ka tu mani mīli. Un arī es mīlu tevi.

Viņš tik tikko manāmi sarauc pieri, it kā nebūtu gaidījis šādus vārdus. Vēl joprojām?

-    Protams. Kristjen, es tevi mīlēšu vienmēr. Neatkarīgi no tā, ko man nodarīsi. Vai šis ir apliecinājums, ko viņš vēlas dzirdēt?

Kristjens izpūš elpu un aizver acis, atkal paslēpdams seju aiz rokas, bet vienlaikus pievelk mani sev tuvāk.

-    Neslēpies no manis. Es satveru viņa roku un atgrūžu to no sejas. Tu esi slēpies visu savu mūžu. Lūdzu, nevajag vairs. Ne jau no manis.

Kristjena acīs pazib neticība. Tu domā, ka es slēpjos?

-Jā.

Viņš spēji pagriežas uz sāniem ta, ka es guļu viņam blakus, un atglauž man matu šķipsnu aiz auss.

-    Šodien tu jautāji, vai es tevi ienīstu. Nesapratu, kāpēc, un tagad… Viņš apklust un uzlūko mani kā neizdibināmu mīklu.

-    Vai vēl joprojām domā, ka es tevi ienīstu? Šoreiz neticība parādās manā balsī.

-    Nē. Kristjens papurina galvu. Vairs nē. Viņš šķiet atvieglots. Bet man jāzina… kāpēc tu izmantoji paroli, Ana?

Es jūtu, kā no vaigiem aizplūst asinis. Ko lai saku? Viņš mani izbiedēja. Es nezināju, vai viņš rimsies. Es lūdzos… un viņš nerimās. Un es negribēju, lai viss aizietu pārāk tālu kā toreiz… tajā liktenīgajā reizē. Es nodrebinos, atcerējusies, kā Kristjens sita mani ar siksnu.

-    Tāpēc… Es apklustu, noriju siekalas un mēģinu vēlreiz. Tāpēc, ka tu biji saniknots, atturīgs un… salts. Nezināju, cik tālu tu iesi.

Viņa sejas izteiksme ir neizdibināma.

-    Vai tu grasījies ļaut, lai es beidzu? Mana balss ir pārvērtusies par čukstu, un es pietvīkstu, bet nenolaižu skatienu.

-    Nē, viņš pēc brīža atzīstas.

-    Tas… tas ir skarbi.

Kristjens ar pirksta kauliņu noglāsta man vaigu. Bet iedarbīgi, viņš nomurmina un, acīm satumstot, mani vēro tā, it kā mēģinātu ielūkoties man dvēselē. Šķiet, pagājusi mūžība, līdz viņš nosaka: Es priecājos, ka tu izmantoji paroli.

-    Vai tiešām? Es nesaprotu.

Kristjena lūpās parādās sērīgs smaids. Jā. Es negribu tev nodarīt sāpes. Tikai pārāk aizrāvos. Viņš mani noskūpsta. Ļāvos mirkļa izjūtām. Viņa lūpas atkal uzmeklē manu muti. Kopā ar tevi tas notiek bieži.

Šī doma mani kāda neizprotama iemesla dēļ priecē. Es atplaukstu platā smaidā. Kāpēc tas mani sajūsmina? Arī viņš šķiet atmaidzis.

-    Nesaprotu, kāpēc tu smaidi, sieva.

-    Es ari nē.

Kristjens apskauj mani ciešāk un noliek galvu man uz krūtīm. Mūsu kailie un džinsa audumā tērptie locekļi savijas uz sarkaniem satina palagiem. Es ar vienu roku glāstu viņa muguru, bet otras pirkstus laižu caur viņa matiem. Kristjens nopūšas un atslābst manās skavās.

-    Tas nozīmē, ka es varu tev uzticēties… Tu mani apturēsi. Es negribu tev nodarīt sāpes, viņš nomurmina. Man vajag… Viņš atkal pieklust.

-    Ko tev vajag?

-     Man nepieciešama vara, Ana. Tikpat lielā mērā, kā esi nepieciešama tu. Bez tās es nespēju dzīvot. Un nevaru atteikties no varas. Nevaru. Es mēģināju… Bet, ja runa ir par tevi… Viņš izmisis papurina galvu.

Es noriju siekalas. Lūk, kur slēpjas mūsu sarežģījumu būtība Kristjenam nepieciešama iespēja valdīt, bet viņam esmu vajadzīga ari es. Un es atsakos ticēt, ka abas šis vēlmes nav savienojamas.

-    Ari man tu esi vajadzīgs, es nočukstu, apskaudama viņu vēl ciešāk. Es centīšos, Kristjen. Centīšos vairāk ņemt vērā tavas vēlmes.

-    Es gribu būt tev vajadzīgs, viņš nomurmina.

-    Kristjen, tā jau ir! es kaismīgi iesaucos. Man Kristjens ir izmisīgi nepieciešams, un es viņu ārkārtīgi mīlu.

-    Es gribu par tevi rūpēties.

-    Tu par mani lieliski rūpējies. Nemitīgi. Kamēr biji prom, es pēc tevis ļoti ilgojos.

-    Vai tiešām? Kristjens šķiet pārsteigts.

-    Protams. Man nepatīk dienas, kad esi prom.

Es sajūtu viņa smaidu. Varēji pievienoties man.

-     Lūdzu, Kristjen. Neatkārtosim to strīdu. Es gribu strādāt.

Viņš nopūšas, un es maigi laižu pirkstus caur viņa matiem.

-    Es tevi mīlu, Ana.

-    Es tevi arī, Kristjen. Vienmēr mīlēšu.

Mēs abi guļam, baudīdami klusumu pēc vētras. Ieklausīdamās viņa rimtajos sirdspukstos, es iegrimstu pārguruma raisītā miegā.

Pamodusies es ilgi nesaprotu, kur esmu. Ak jā, rotaļu istabā. Nespodrā gaisma vēl joprojām apspīd asinssarkanās sienas. Kristjens atkal ievaidas, un es saprotu, ka mani pamodinājusi ši skaņa.

-    Nē, viņš kunkst. Viņš ir izpleties man blakus, atmetis galvu, cieši aizmiedzis acis un mokpilni saviebis seju.

Velns! Kristjens murgo.

-    Nē! viņš iekliedzas.

-    Mosties, Kristjen. Es pieceļos sēdus, aizsperdama palagu, un nometos ceļos viņam blakus. Satvērusi vīru aiz pleciem, es viņu purinu, juzdama, kā acis sariešas asaras.

-     Lūdzu, Kristjen, mosties!

Viņš piepeši atver acis, un tajās pavīd kaut kas mežonīgs; zīlītes ir bailēs samilzušas. Trauksmainais skatiens pievēršas man.

-    Kristjen, tu murgo. Tu esi mājās. Drošībā.

Viņš samirkšķina plakstiņus, drudžaini palūkojas apkārt un sarauc pieri, redzot sienas. Pēc tam viņš atkal uzlūko mani. Ana, viņš izdveš un bez jebkāda ievada satver manu seju abās plaukstās, pievelk mani sev klāt un noskūpsta. Viņa mēle ielaužas man mutē, un viņš garšo pēc izmisuma un alkām. Pat neļaudams man ievilkt elpu, Kristjens apveļas otrādi, mūsu gurniem sakļaujoties, un iespiež mani stingrajā matracī. Ar vienu roku satvēris manu zodu, viņš ar otru aptver manu pakausi, neļaudams pakustēties, un ar ceļgalu paver manas kājas, iekārtodamies starp tām. Viņš vēl joprojām ir ģērbies džinsos.

-    Ana, Kristjens čukst, it kā nespēdams noticēt, ka es tiešām esmu viņa skavās. Viņš brīdi lūkojas uz mani, un es izmantoju šo mirkli, lai ievilktu elpu. Pēc tam viņa lūpas atkal ir uz manējām, ņemot visu, ko vien es spēju dot. Kristjens skaļi ievaidas, sasprindzinot gurnus. Viņa loceklis, džinsu auduma slēpts, iespiežas manā maigajā miesā. jā… Es iestenos, un visa apspiestā seksuālā spriedze, kas mani mocīja iepriekš, piepeši izlaužas brīvībā un pieņemas spēkā, pārpludinot manu augumu ar iekāri un alkām. Savu dēmonu dzīts, Kristjens drudžaini skūpsta manu seju, acis, vaigus, žokli.

-    Es esmu šeit, es čukstu, cenzdamās viņu nomierināt, un mūsu kvēlā elpa sajaucas. Satvērusi viņa plecus, es ceļu gurnus augšup viņam pretī.

-    Ana, viņš elso, dobji vaidēdams. Man tevi vajag.

-    Man tevi ari, es kaismīgi čukstu. Mana miesa alkst pēc Kristjena pieskārieniem. Es viņu gribu, gribu tūlīt pat. Es gribu dziedēt viņu, dziedēt sevi…. Man tas ir nepieciešams. Viņš iebīda plaukstu starp mums un neveikli parauj rāvējslēdzēju lejup, atbrīvodams locekli.

Nav pagājusi ne minūte, kopš es vēl gulēju.

Kristjens sastingst virs manis un ielūkojas man acīs.

-    Jā. Lūdzu, es aizsmakusi nočukstu.

Un viņš ar vienu strauju kustību iekļūst manī.

-   Au! es iekliedzos, bet man nesāp; esmu tikai pārsteigta par viņa degsmi.

Kristjens iestenas un atkal mani skūpsta, vienlaikus ietiekdamies dziļāk manī. Viņa kustības ir straujas, tajās jūtamas bailes, iekāre, alkas… mīlestība? Nezinu, kas viņu mudina, bet es atbildu uz katru grūdienu tikpat kaislīgi.

-    Ana, viņš dobji ieņurdas un spēji beidz, izliedams sevi visu manī; viņa seja saspringst, augums izliecas un viņš ar visu savu svaru sabrūk man virsū, skaļi elsodams, un liedz man sasniegt virsotni… atkal.

Mjā, šonakt man neveicas. Es apskauju Kristjenu, ievelku plaušās gaisu un gandrīz lokos zem viņa, savas nepiepildītās vēlmes mocīta. Viņš izslīd no manis un ilgi tur mani savās skavās, pirms papurina galvu un atbalstās pret elkoņiem, ļaujot man elpot brīvāk. Viņš lūkojas lejup, it kā redzētu mani pirmo reizi.

-    Ana. Dievs Tēvs! Kristjens pieliecas un maigi noskūpsta mani.

-     Viss labi? es izdvešu, glāstīdama viņa skaisto seju. Kristjens pamāj, bet izskatās apjucis un satriekts. Mans nelaimīgais zēns. Viņš sarauc pieri un ieskatās man acīs, it kā beidzot būtu sapratis, kur atrodas.

-    Un tev? viņš raižpilnā balsī iejautājas.

-     Hmm… Es nedaudz pagrozos zem viņa auguma, un pēc brīža Kristjena lūpas nesteidzīgi savelkas baudkārā smaidā.

-    Tev ir vajadzības, sieva, viņš nomurmina un, aši mani noskūpstījis, izslīd no gultas.

Kristjens notupstas gultas kājgalī, satver mani tieši virs ceļgaliem un pievelk sev tuvāk, līdz mans dibens ir uz gultas malas.

-    Piecelies sēdus, Kristjens nomurmina. Es ar pūlēm paklausu, un mati gluži kā plīvurs apsedz manas krūtis. Viņš nenovērš skatienu no manis un saudzīgi iepleš manas kājas, cik tālu vien iespējams. Es atbalstos pret plaukstām, lieliski zinādama, ko viņš iecerējis. Bet… viņš nupat… Mmm…

-    Tu esi sasodīti skaista, Ana, viņš nosaka, un es vēroju, kā viņš pieliec rudo galvu un skūpsta manu labo augšstilbu, virzīdamies augstāk. Viss mans augums gaidpilni saspringst. Viņš paceļ skatienu, un garo skropstu aizēnotās acis satumst.

-   Skaties, viņš nosaka, un jau nākamajā mirklī mani skar viņa lūpas.

Ak Dievs! Es iekliedzos, jo visa pasaule piepeši ir sarukusi līdz vienam nelielam laukumiņam man starp kājām, un iespēja vērot, kā Kristjens darbojas, mani uzbudina vēl vairāk. Es lūkojos, kā viņš ar mēli skar mana ķermeņa jutīgāko vietu. Un viņš neizrāda nekādu žēlastību, moka un ķircina, un dievina mani. Es izliecos, un rokas sāk trīcēt, kamēr pūlos nesabrukt.

-     Nē… hmm, es noņurdu. Kristjens uzmanīgi ievirza vienu pirkstu mani, un es vairs nespēju savaldīties; atlaidusies uz gultas, es baudu sajūtu, ko manī raisa viņa mute un pirksti. Kristjens nesteidzīgi masē atrasto punktu dziļi manī, un es ļaujos orgasmam, nesakarigi izkliegdama viņa vārdu un izliekdama muguru virs gultas. Man pat šķiet, ka redzu zvaigznes. Kādā tālākajā apziņas nostūri es sajūtu, ka Kristjens maigi skūpsta manu vēderu, un es noglāstu viņa matus.

-   Vēl neesmu beidzis, viņš nomurmina. Un es nepagūstu pilnībā atgriezties mājās uz savas planētas, pirms viņš jau sniedzas pēc manis, satver gurnus un novelk sev uz ceļiem, nekavējoties iekļūdams mani.

Es spēji ievelku elpu, juzdama viņa locekli sevi. Jēziņ…

-    Meitenit, Kristjens izdveš. Viņš apvij rokas man apkārt un sastingst. Satvēris manu galvu plaukstās, viņš apber skūpstiem manu seju un sasprindzina gurnus. Kaut kur dziļi manī uzvirmo iekāres viļņi. Kristjens aptver manu pēcpusi un paceļ mani augšup, vienlaikus celdams ari gurnus.

-    Jā, es iestenos, un mūsu lūpas atkal satiekas. Kristjens nesteidzīgi kustas manī; es apviju rokas viņam ap kaklu, ļaudamās saudzīgajam ritmam, un gaidu, kurp viņš mani aizvedīs. Atliekusies atpakaļ, es atmetu galvu, sasprindzinu augšstilbus, paveru lūpas, bez skaņas pauzdama savu labsajūtu, un izbaudu Kristjena nesteidzīgo mīlēšanos.

-   Ana, viņš izdveš un pieliecas, skūpstīdams manu kaklu. Viņš ir cieši satvēris mani un lēni ieiet, iziet, virza mani augstāk… arvien augstāk… Visas kustības ir lieliski aprēķinātas, veidojot brīnišķīgu, juteklisku melodiju. Svētlaimīga bauda plūst no kādas vietas dziļi, dziļi manī, atsaucoties uz šo intīmo apskāvienu.

-   Es tevi mīlu, Ana, Kristjens dobji nočukst man pie auss un turpina mani cilāt augšup un lejup. Es ieviju pirkstus viņa matos.

-    Es tevi ari, Kristjen. Atvērusi acis, es redzu, ka viņš uz mani lūkojas, un redzu tikai viņa mīlestību, kas kvēli mirdz rotaļu istabas nespodrajā apgaismojumā. Šķiet, ka murgi ir piemirsti. Un, juzdama savu miesu atkal tuvojamies kapinājumam, es apjaušu, ka vēlējos tieši šo šādu savienību, šādu mīlestības apliecinājumu.

-     Ļaujies man, meitenīt, viņš klusi nočukst. Es aizmiedzu acis un jūtu, kā augums saspringst, viņa balss vilināts, un es spēji beidzu, skaļi kliegdama. Viņš sastingst, atbalsta pieri pret manējo, izdveš manu vārdu, apvij rokas man apkārt un sasniedz savu virsotni.

Kristjens mani paceļ un nogulda uz matrača. Es guļu viņa skavās, pilnīgi iztukšota un atslābinājusies. Viņš skūpsta manu kaklu.

-    Vai ir labāk? viņš jautā.

-    Hmm.

-     Varbūt dosimies uz gultu? Vai arī gribi pavadīt nakti šeit?

-    Hmm.

-    Runā ar mani, sieva. Viņš izklausās uzjautrināts.

-    Hmm.

-    Vai tas ir viss, uz ko esi spējīga?

-    Hmm.

-    Nāc man līdzi uz gultu. Man nepatīk gulēt šeit.

Es negribīgi sakustos un pagriežos pret viņu. Pagaidi, es nočukstu. Kristjens naivi samirkšķina acis, bet vienlaikus izskatās ļoti apmierināts ar sevi.

-    Vai tu jūties labi? es jautāju.

Kristjens pamāj, lepni smaidīdams kā pusaudzis. Tagad

jā.

-     Ak, Kristjen, es viņu norāju un liegi noglāstu vaigu. Es runāju par taviem murgiem.

Viņš uz brīdi sastingst, pirms aizver acis un apskauj mani ciešāk, pieglauzdams seju man pie kakla.

-    Nevajag, viņš aizsmacis nočukst. Mana sirds atkal sažņaudzas krūtīs, un es viņu pievelku sev tuvāk, laizdama rokas pār muguru un caur matiem.

-    Piedod, es nočukstu, Kristjena sāpju iztrūcināta. Viņš atkal ir strauji mainījies, mani apmulsinot. Ko viņš redzēja savā murgā? Tomēr es nevēlos viņu traumēt vēl vairāk, liekot atkārtot visus sīkumus. Būs jau labi, es klusi nomurminu, izmisīgi mēģinādama atsaukt atpakaļ rotaļīgo zēnu,

kas vēl pirms brīža gulēja man blakus. Būs jau labi, es vairākas reizes atkārtoju.

-    Iesim uz guļamistabu, Kristjens pēc brīža nosaka un izkāpj no gultas, pamezdams mani vienu un nelaimīgu. Es steigšus viņam sekoju, ietinusies satina palagā, un pieliecos, lai paceltu savas drēbes.

-    Atstāj to visu šeit, viņš pavēl un negaidīti paceļ mani uz rokām. Negribu, lai paklūpi pret palagu un lauz kaklu. Es apviju rokas viņam apkārt, brīnīdamās, ka viņš tik ātri atguvies, un pieglaudušies ļauju, lai viņš nes mani lejup uz guļamistabu.

Es spēji atveru acis. Kaut kas nav labi. Kristjena nav man blakus gultā, kaut gan vēl ir tumšs. Es palūkojos uz modinātājpulksteni un redzu, ka ir divdesmit minūtes pēc trijiem. Kur ir Kristjens?

No lielās istabas plūst klavieru skaņas. Es izkāpju no gultas, paķeru rltasvārkus un aizskrienu līdz tai. Kristjena spēlētā melodija ir ārkārtīgi skumja un sērīga; reiz jau es to dzirdēju. Apstājusies durvīs, es vēroju viņu, gaismas kūļa apspīdētu, un ieklausos skaudrajās mūzikas notis. Kad skaņdarbs ir pabeigts, viņš to sāk no sākuma. Kāpēc Kristjens izvēlējies tik žēlabainu melodiju? Es apviju rokas sev apkārt un kā apburta klausos, bet man sāp sirds. Kāpēc tu skumsti, Kristjen? Vai manis dēļ? Vai es esmu vainojama? Kad viņš jau grasās sākt skaņdarbu trešo reizi, es vairs nespēju izturēt un tuvojos klavierēm. Viņš nepaceļ skatienu, bet pavirzās uz sāniem, lai es varētu apsēsties viņam blakus uz soliņa. Kristjens turpina spēlēt, un es atbalstu galvu viņam uz pleca. Viņš noskūpsta mani uz matiem un spēlē, līdz skaņdarbs ir pabeigts. Es uzlūkoju viņu un redzu, ka viņš piesardzīgi vēro mani.

-    Vai es tevi pamodināju? Kristjens jautā.

-    Tikai ar savu prombūtni. Kā šo mūziku sauc?

-   Autors ir Šopēns. Viena no viņa prelūdijām E minorā. Kristjens bridi klusē. To sauc "Smacēšana"…

Es pieliekusies satveru viņa roku. Viss notikušais tevi patiesi satriecis, vai ne?

Viņš nicīgi iesmejas. Prātu zaudējis nelietis ielaužas manā dzīvokli, lai nolaupītu manu sievu. Viņa neklausa manām paveiem. radara mani traku. Izmanto drošības paroli. Kristjens uz brīdi aizver acis un tās atkal atver, un es redzu tajās izmisumu. Jā, es esmu nedaudz satriekts.

Es saspiežu viņa plaukstu. Piedod.

Kristjens skar manu pieri ar savējo. Es sapnī redzēju, ka esi mirusi, viņš nočukst. Tu gulēji uz grīdas… auksta… un es nevarēju tevi pamodināt.

Ak, Kristjen!

Tas bija tikai nelāgs murgs. Es satveru viņa galvu abās plaukstās. Viņa acis iekvēlojas, un tajās parādās sāpes. Es esmu šeit, un gultā man bez tevis salst. Lūdzu, nāc man līdzi. Es paņemu viņu aiz rokas un pieceļos, cerēdama, ka viņš man sekos. Bridi vilcinājies, ari Kristjens pieceļas. Viņam kājās ir pidžamas bikses, kas kārdinoši apkļauj gurnus, un man gribas laist pirkstus gar jostasvietu, bet es apvaldu šo vēlmi un aizvedu viņu atpakaļ uz guļamistabu.

Kad es pamostos, Kristjens ir apvijies man apkārt un rāmi guļ. Es atvieglota nopūšos un izbaudu viņa siltumu, kas plūst no ādas. Negribēdama viņu uzmodināt, es nekustos.

Iepriekšējais vakars bija interesants. Es jūtos kā pakļuvusi zem vilciena kravas vilciena, par kādu dažreiz pārvēršas mans vīrs. Grūti noticēt, ka vīrietis, kurš šobrīd guļ man blakus, izskatīdamies pavisam mierpilns un jauns, vakar bija tāda izmisuma pārņemts… un spīdzināja mani. Es pētu griestus un piepeši apjaušu, ka manā prātā Kristjens vienmēr ir stiprs un valdonīgs, bet patiesībā ir ārkārtīgi trausls, neaizsargāts zēns. Un viņš savukārt uzskata, ka neaizsargāta esmu es… kaut gan man tā nešķiet. Salīdzinājumā ar viņu es esmu stipra.

Tomēr… vai man pietiek spēka mums abiem? Vai pietiek spēka klausīt Kristjena pavēlēm un rūpēties par viņa sirdsmieru? Es nopūšos. Viņš galu galā neprasa daudz. Es prātā pārcilāju mūsu vakardienas sarunu. Vai mēs izlēmām vēl kaut ko, ne tikai vairāk censties? Lai nu kā, es šo vīrieti mīlu, un man jāizplāno mūsu abu turpmākā kopdzīve, jāatrod ceļš, kas ļaus man saglabāt pašcieņu un neatkarību, bet vienlaikus dāvāt Kristjenam kaut ko vairāk. Es esmu viņa "kaut kas vairāk", un viņš savukārt ir manējais. Es apņemos nedēļas nogalē īpaši piepūlēties, lai nesagādātu viņam raizes.

Kristjens sakustas un paceļ galvu, ko bija piespiedis man pie krūtīm. Viņš miegaini uzlūko mani.

-    Labrīt, Kristjen. Es pasmaidu.

-    Labrīt, sieva. Vai labi gulēji? Viņš izstiepjas man blakus.

-    Jā, tiklīdz mans virs beidza trokšņot pie klavierēm.

Viņa lūpās parādās kautrais smaids, un es izkūstu. Trokšņot? Noteikti aizsūtīšu ziņu Ketijas jaunkundzei un atkārtošu tavus vārdus.

-    Kas ir Ketijas jaunkundze?

-    Mana klavierskolotāja.

Es iespurdzos.

-    Brīnišķīga skaņa, Kristjens nosaka. Padarīsim šo dienu labāku. Vai piekriti?

-    Protams, es apliecinu. Ko tu vēlies darīt?

-    Kad būšu pamīlējies ar savu sievu un viņa man būs pagatavojusi brokastis, es labprāt aizvestu viņu uz Aspenu.

Es izbrīnīta paveru muti. Aspenu?

-Jā.

-     Kolorado štata?

-    Turpat. Ja vien Aspena nav pārcelta citur. Tu galu galā samaksāji divdesmit četrus tūkstošus dolāru, lai to izbaudītu.

Es atplaukstu platā smaidā. Tā bija tava nauda.

-    Mūsu nauda.

-    Toreiz, kad nosolīju ceļojumu, tā piederēja tev, es atgādinu, izvalbīdama acis.

-    Sieva, sieva, tu gan proti bolīt acis, viņš nočukst, virzīdams plaukstu augšup pa manu kāju.

-    Ceļš uz Kolorādo ilgs daudzas stundas, vai ne? es jautāju, cenzdamās novērst viņa uzmanību.

-    Ne jau tad, ja izmantosim lidmašīnu, viņš glāsmaini nosaka, sasniedzis manu dibenu.

Protams, manam vīram pieder lidmašīna. Kā es to piemirsu? Viņa roka turpina ceļu augšup, paceļot naktstērpu, un drīz es jau visu esmu aizmirsusi.

Teilors aizved mūs līdz pat lidmašīnai, kas mūs jau gaida uz Sea-Tac lidostas skrejceļa. Diena ir pelēcīga, bet es nepieļaušu, lai nepatīkamais laiks pasliktinātu manu lielisko noskaņojumu. Kristjenam ir daudz labāks garastāvoklis. Viņš ir par kaut ko priecīgi satraukts un knosās gluži kā mazs zēns, kuram ir liels noslēpums. Interesanti, ko viņš iecerējis. Mans virs izskatās brīnišķīgi, ģērbies baltā sporta kreklā un melnos džinsos. Viņa mati ir sajaukti, un šodien viņš nepavisam nelīdzinās liela uzņēmuma vadītājam. Brīdī, kad Teilors aptur mašīnu pie lidmašīnas kāpnēm, Kristjens satver manu roku.

-    Esmu sagatavojis tev pārsteigumu, viņš nomurmina un noskūpsta manus pirkstu kauliņus.

Es atplaukstu platā smaidā. Vai tas ir labs pārsteigums?

-    Cerams, jā. Viņš sirsnīgi smaida.

Hmm… kas viņam padomā?

Miesassargi atver mums durvis, un Teilors izņem no bagāžnieka mūsu somas. Kad iekāpjam lidmašīnā, mūs jau gaida Stefans. Ielūkojusies pilota kabīnē, es ieraugu Beigliju, kas spiež dažādas sviras pārpildītajā instrumentu paneli.

Abi vīrieši sarokojas. Labrīt, Greja kungs. Stefans smaida.

-     Pateicos, ka visu nokārtoji tik īsā laikā. Kristjens atbild uz smaidu. Vai mūsu viesi jau ir klāt?

-    Jā, kungs.

Viesi? Es pagriežos un spēji ievelku elpu. Keita, Eljots, Mia un Itans sēž krēmkrāsas ādas krēslos un plati smaida. Ohol Es pievēršos Kristjenam.

-    Pārsteigums! viņš iesaucas.

-    Kā? Kad? Kurš? es nesakarīgi murminu, mēģinādama apvaldīt savu prieku un sajūsmu.

-    Tu teici, ka pārāk reti satiec savus draugus. Viņš parausta plecus un kā atvainodamies greizi pasmaida.

-    Kristjen, paldies! Es apmetu rokas viņam ap kaklu un dedzīgi skūpstu, visiem redzot. Viņš uzliek plaukstas man uz gurniem, aizāķē īkšķus aiz džinsu cilpiņām, un skūpsts kļūst kaislīgāks.

Mmm…

-    Ja tā turpināsi, es tevi aizvilkšu uz guļamistabu, viņš nomurmina.

-    Tu neuzdrošinātos, es čukstu, lūpām saskaroties.

-    Anastasija, Anastasija. Viņš smaidīdams purina galvu, atkāpjas un, ilgi nedomājot, pārmet mani sev pār plecu.

-    Kristjen, laid mani zemē! Es uzsitu viņam pa dibenu un ar acs kaktiņu pamanu, kā Stefans pasmaida, pirms ieiet pilota kabīnē. Teilors stāv durvīs un arī mēģina apslāpēt smaidu. Kristjens ignorē manu lūgšanos un veltīgos pūliņus atsvabināties; viņš šķērso šauro salonu, iedams garām Miai un Itanam, kas sēž viens otram pretī, un garām Keitai un Eljotam, kurš rēc kā prātu zaudējis gibons.

-   Atvainojiet, Kristjens viesiem paziņo. Man nedaudz jāaprunājas ar sievu divatā.

-    Kristjen! es saucu. Liec mani zemē!

-    Vēl nav īstais brīdis, mazā.

Es redzu, kā Mia, Keita un Eljots smejas. Sasodīts! Tas ir nevis smieklīgi, bet apkaunojoši. ītans ir plati iepletis muti un izskatās satriekts.

Tiklīdz esam sasnieguši guļamistabu, Kristjens aizver aiz mums durvis un ļauj man lēni noslīdēt lejup. Es jūtu ikvienu saspringto muskuli viņa augumā. Viņš zēniski smaida, acīmredzami lepodamies ar savu rīcību.

-    Tas bija interesants priekšnesums, Grej. Es sakrustoju rokas un pievēršu viņam tēlota sašutuma pilnu skatienu.

-     Un jautrs, sieva. Kristjena smaids kļūst vēl platāks. Viņš izskatās neticami jauns.

-     Vai grasies izpildīt draudus? Saraucu uzaci; neesmu īsti pārliecināta, vai es to vēlos. Galu galā viesi varētu mūs dzirdēt. Mani piepeši pārņem kautrība. Es uzmetu gultai nemierpilnu skatienu un jūtu, kā vaigos iesitas sārtums, jo atceros kāzu nakti. Iepriekšējā dienā mēs daudz pārrunājām un daudz paveicām. Man rodas sajūta, ka esam pārvarējuši kādu nezināmu šķērsli… bet tas ir nezināms. Es ielūkojos Kristjena acīs un redzu, ka viņš mani uzmanīgi vēro, bet nespēj apslēpt uzjautrinājumu, un arī man ir grūti saglabāt nopietnību. Viņa smaids ir pārāk lipīgs.

-    Manuprāt, nebūtu pieklājīgi pamest viesus, viņš glāsmaini nosaka, man tuvodamies. Kopš kura laika viņu satrauc citu cilvēku domas? Es atkāpjos, atdurdamās pret kabīnes sienu, un viņš nostājas man pretī. No viņa plūst tveice. Viņš pieliecas un paberzē degunu pret manējo.

-     Labs pārsteigums? viņš čukst, un viņa balsī ieskanas bažas.

-    Ak, Kristjen, brīnišķīgs pārsteigums! Es pārlaižu plaukstas pār viņa krūtīm, apviju tās ap kaklu un noskūpstu viņu.

-    Kad tu šo visu sarīkoji? es jautāju, beidzot atrāvusies, un glāstu viņa matus.

-     Naktī, kad nevarēju aizmigt. Nosūtīju vēstuli Eljotam un Miai, un viņi atbrauca.

-    Tu rīkojies ļoti iejūtīgi. Pateicos. Mums noteikti klāsies lieliski.

-    Cerams. Man šķita, ka Aspenā būs vieglāk izvairīties no preses pārstāvjiem nekā mājās.

Paparaci! Viņam taisnība. Eskalā mēs justos kā cietumā. Man pār muguru pārskrien trīsas, un es atceros, kā klikšķēja un zibsnīja kameras, kad Teilors no rīta traucās garām fotogrāfiem.

-     Iesim, apsēdīsimies. Stefans tūlīt celsies gaisā. Kristjens sniedz man roku, un mēs kopā atgriežamies salonā.

Mūs ieraugot, Eljots uzgavilē. Zibenīga apkalpošana lidmašīnā! viņš smiedamies nosaka.

Kristjens izliekas, ka neko nedzird.

-    Dāmas un kungi, lūdzu, apsēdieties, jo tūlīt sāksim pacelšanos, salonā rāmi un pārliecināti atskan Stefana balss. Brunete, kas mūs apkalpoja arī kāzu nakts lidojuma laikā, iznāk no kambīzes un savāc izlietotās kafijas tases. Ja nemaldos, viņas vārds bija Natālija.

-    Labrīt, Greja kungs, Greja kundze, viņa nomurrā. Kāpēc es viņas tuvumā jūtos tik nelāgi? Varbūt viņas tumšo matu dēļ. Kristjens pats atzina, ka parasti nepieņem darbā brunetes, jo tās viņam šķiet pievilcīgas. Viņš pieklājīgi uzsmaida Natālijai un apsēžas pie galdiņa pretī Eljotam un Keitai. Aši apskāvusi abas sievietes, es pamāju ītanam un Eljotam, pirms apsēžos un piesprādzējos blakus Kristjenam. Viņš satver manu ceļgalu un saspiež to. Šodien viņš ir apmierināts un nešķiet sasprindzis, kaut gan mēs neesam vieni. Nesaprotu, kāpēc viņš parasti nespēj but šāds; viņā vairs nav ne miņas no valdonīguma.

-    Ceru, ka paņēmi līdzi izturīgus zābakus. Mēs dosimies pārgājienos, viņš aizrautīgi paziņo.

-    Un neslēposim?

-   Augustā to izdarīt būtu sarežģīti, viņš uzjautrināts nosaka.

Ak jā, protams.

-    Vai tu proti slēpot, Ana? Eljots apvaicājas.

-     Nē.

Kristjens noņem plaukstu no ceļgala un satver manus pirkstus.

-    Mazais brālis tev noteikti to iemācīs. Eljots piemiedz man ar aci. Ari ar slēpēm kājās viņš ir zibenīgs.

Es spēji pietvīkstu un palūkojos uz Kristjenu; viņš bezkaislīgi vēro Eljotu, bet man šķiet, ka ari viņš apslāpē smaidu. Lidmašīna sakustas un ripo uz priekšu pa skrejceļu.

Natālija skaidrā, skaļā balsī izskaidro mums drošības noteikumus. Viņai mugurā ir izgludināta, tumši zila blūze ar īsām piedurknēm un pieskaņoti, šauri svārki. Seja ir nevainojami nogrimēta, un es redzu, ka stjuarte ir ļoti glīta. Zemapziņa sarauc vienu skaisti izplūkātu uzaci.

-    Vai tu jūties normāli? Keita man jautā. Nu, pēc visa tā notikuma ar Haidu?

Es pamāju. Šobrīd nevēlos domāt vai runāt par Haidu, bet Keitai ir citi plāni.

-    Kāpēc viņš sāka trakot? draudzene jautā, uzreiz ķerdamās pie paša svarīgākā, un atmet matus pār plecu. Viņa ir gatava sākt izmeklēšanu.

Kristjens vēsi nopēta viņu un parausta plecus. Es Haidu atlaidu un pasūtīju trīs mājas tālāk, viņš salti nosaka.

-    Vai tiešām? Kāpēc? Keita piešķiebj galvu, un es jūtu, ka viņā pamodusies izmeklētāja.

-    Džeks man uzmācās, es nomurminu un mēģinu zem galda iespert Keitai pa potīti, bet netrāpu. Velns!

-    Kad? Keita uzlūko mani.

-    Jau sen.

-    Tu man neteici, ka viņš tev uzmācās! Keita sašutusi iesaucas.

Es atvainodamās paraustu plecus.

-     Neticu, ka viņš dusmojas tikai par atlaišanu. Šāda reakcija ir pārspīlēta, Keita turpina, bet šoreiz vēršas pie Kristjena. Vai viņš ir garīgi nelīdzsvarots? Kāpēc viņš ievāca ziņas par Grejiem?

Dzirdot, kā viņa pratina Kristjenu, es jūtu matiņus saceļamies uz skausta, bet viņa jau ir noskaidrojusi, ka es neko nezinu, tāpēc nevar iztaujāt mani. Šī doma ir kaitinoša.

- Mēs uzskatām, ka tam ir kāda saistība ar Detroitu, Kristjens rāmi nosaka. Pārāk rāmi. Ludzu, Keita, liec viņu mierā.

-    Ari Haids ir no Detroitas?

Kristjens pamāj.

Lidmašīna virzās uz priekšu straujāk, un es saspiežu Kristjena plaukstu. Viņš kā mierinādams palūkojas uz mani. Kristjens zina, ka man nepatīk pacelšanās un nolaišanās. Viņš ar īkšķi noglāsta manus pirkstu kauliņus, un es jūtos nedaudz labāk.

-    Starp citu, kas tev ir zināms par Haidu? Eljots jautā, acīmredzot nemaz nedomādams par to, ka mēs traucamies pa skrejceļu nelielā lidaparātā, kas tūlīt pacelsies debesis. Šķiet, viņš nemana ari to, ka Kristjenu arvien vairāk nokaitina Keitas jautājumi. Mana draudzene paliecas uz priekšu, uzmanīgi klausīdamās.

-     Visam, ko es atklāšu, jāpaliek starp mums, Kristjens brīdina, lūkodamies Keitai acīs. Viņa tik tikko manāmi sakniebj lūpas, un es izbijusies noriju siekalas.

-     Mēs zinām ļoti maz, Kristjens turpina. Haida tēvs ar kādu sakāvās bārā un gāja bojā. Viņa māte sāka dzert. Bērnībā viņš daudz laika pavadīja audžuvecāku ģimenēs un bieži iekūlās nepatikšanās. Pārsvarā zaga mašīnas. Nedaudz pasēdēja mazgadīgo noziedznieku cietumā. Viņa māte iesaistījās kādā labdarības programmā, izārstējās un paņēma dēlu pie sevis. Haids labojās un ieguva stipendiju mācībām Prinstonā.

-     Prinstonā? Keita ieinteresēta atkārto.

-    Jā. Gudrs puisis. Kristjens parausta plecus.

-    Ne gluži. Viņu pieķēra, Eljots noņurd.

-    Vai tiešām iespējams, ka viņš to visu paveica viens? Keita jautā.

Kristjens man blakus sastingst. To mēs vēl nezinām, viņš ļoti klusi atbild. Šausmas! Vai tas nozīmē, ka Haidam bija līdzdalībnieks? Es pagriežu galvu un izbijusies uzlūkoju Kristjenu. Viņš atkal saspiež manu plaukstu, bet neskatās acīs. Lidmašīna līgani paceļas gaisā, un es jūtu vēderu sažņaudzamies.

-    Cik viņam ir gadu? es jautāju Kristjenam, pieliekdamās tuvāk, lai citi mūs nedzirdētu. Kaut gan es ļoti labprāt

noskaidrotu, kas notiek, es negribu pamudināt Keitu turpināt pratināšanu. Es zinu, kā šie jautājumi kaitina Kristjenu, un domāju, ka viņš uz manu draudzeni dusmojas jau kopš mūsu kopīgā kokteiļu vakara.

-    Trīsdesmit divi. Kāpēc tas ir svarīgi?

-    Vaicāju ziņkārības pēc.

Kristjens sakož zobus. Neinteresējies par Haidu. Es tikai priecājos, ka tas draņķis ir aiz restēm. Šie vārdi gandrīz izklausās pēc pārmetuma, bet es nospriežu, ka labāk izlikties tos nedzirdam.

-    Vai tev šķiet, ka viņam bija līdzdalībnieks? Man kļūst nelabi, iedomājoties, ka noziegumā iesaistīts vēl kāds. Tas nozīmētu, ka nekas vēl nav beidzies.

-    Nezinu, Kristjens nosaka, un viņa sejas muskuļi saspringst.

-     Varbūt kāds, kuram ir iemesls tevi nīst? es apvaicājos. Sasodīts, ceru, ka tā nav Bargā Kundze. Varbūt Ēlina? es čukstus jautāju un apķērusies pametu skatienu uz Keitu, bet viņa iegrimusi sarunā ar Eljotu, kurš izskatās pārskaities. Hmm.

-    Kāpēc tu tik labprāt pārvērt viņu par briesmoni? Kristjens iepleš acis un papurina galvu, nepatikas pārņemts. Jā, viņa droši vien ir apvainojusies, bet neko šādu nedarītu. Kristjens asi uzlūko mani. Nerunāsim par viņu. Es zinu, ka tev šis temats nepatīk.

-    Vai tu pajautāji viņai pašai? es čukstu, īsti nezinādama, vai gribu dzirdēt patiesību.

-     Ana, mēs ne reizi neesam sarunājušies kopš manām dzimšanas dienas viesībām. Lūdzu, liecies mierā. Es negribu par viņu runāt. Kristjens paceļ manu plaukstu un noskūpsta pirkstu kauliņus. Viņa kvēlais skatiens pievēršas man, un es noprotu, ka jāmaina sarunas temats.

-    Nolieniet kādā stūrī, Eljots ķircinādams ierosina. Ak nē, jūs to jau izdarījāt, bet viss bija galā zibenīgi.

Kristjens vēsi uzlūko brāli. Piever muti, Eljot, viņš draudzīgi nosaka.

-     Es tikai runāju patiesību, sīkais. Eljota acīs iedegas jautrības uguntiņas.

-     It kā tu par to kaut ko zinātu, Kristjens dzēlīgi noņurd, saraukdams uzaci.

Eljots pasmīkņā, acīmredzami priecādamies par šo laipnību apmaiņu. Tu apprecēji savu pirmo draudzeni. Viņš norāda uz mani.

Par ko Eljots runā? Es pietvīkstu.

-    Vai domā, ka tu manā vietā nerīkotos tāpat? Kristjens atkal noskūpsta manu roku.

-    Nē. Eljots iesmējies papurina galvu.

Es nosarkstu vēl vairāk, un Keita uzsit Eljotam pa kāju.

-    Beidz uzvesties kā ēzelis! viņa norāj Kristjena brāli.

-Jā, klausi, ko tev saka draudzene, Kristjens pavēl, plati

smaidīdams, un šķiet, ka viņa raizes pagaisušas. Lidmašīna ceļas augstāk, man aizkrīt ausis, un spriedze salonā izzūd. Tikai Keita vēl neapmierināta uzlūko Eljotu. Hmm… vai starp viņiem kaut kas noticis? Grūti saprast.

Eljotam taisnība. Es iesmejos, prātodama par to, cik dīvaini viss izskatās no malas. Es esmu… biju… Kristjena pirmā draudzene, un tagad mēs esam precējušies. Piecpadsmit Pakļautās un ļaunā Bargā Kundze viņas nav ņemamas vērā. Bet Eljots par viņām neko nezina, un Keita acimredzot neko nav teikusi. Es viņai uzsmaidu, un viņa sazvērnieciski piemiedz ar aci. Keita vienmēr glabās manus noslēpumus.

-     Dāmas un kungi, mēs lidosim apmēram trīsdesmit divu tūkstošu pēdu augstumā, un aptuvenais lidojuma ilgums ir stunda un piecdesmit sešas minūtes, Stefans ziņo. Turpmāk drīkstat brīvi pārvietoties salonā.

No kambīzes iznāk Natālija. Vai kāds vēlas kafiju? viņa jautā.

13. nodaĻa

Mēs bez sarežģījumiem nolaižamies lidostā; Stefans aptur lidmašīnu gandrīz pie galvenā termināla, un es aiz loga redzu lielu Volkswagen miniautobusu, kas mūs gaida.

-    Lieliski pastrādāts! Kristjens smaidīdams sarokojas ar Stefanu, kad gatavojamies izkāpt.

-    Viss atkarīgs no gaisa blīvuma, Greja kungs, Stefans atbild uz smaidu. Beiglijai labi padodas matemātika.

Kristjens pamaj pilotei. Tev brīnišķīgi izdevās nosēdināt lidmašīnu, Beiglija.

-    Pateicos, Greja kungs. Viņa apmierināta smaida.

-    Patīkamu nedēļas nogali, Greja kungs un kundze! Gaidīšu jūs rīt. Stefans atkāpjas, un Kristjens, satvēris aiz rokas, ved mani lejā pa kāpnēm. Pie mašīnas mūs jau gaida Teilors.

-    Furgons? Kristjens pārsteigts jautā, kad Teilors atrauj vaļā durvis.

Teilors kā atvainodamies pasmaida un parausta plecus.

-     Protams, es devu ziņu pašā pēdējā mirklī, Kristjens nosaka. Teilors atgriežas lidmašīnā, lai paņemtu mūsu bagāžu.

-    Vai nevēlies pamaigoties furgonā? Kristjens nomurmina, acīm nerātni mirdzot.

Es iespurdzos. Kas ir šis cilvēks un kur viņš paslēpis manu neticamo nikno vīru, ar kuru man nācās sadzīvot pēdējās dienās?

-     Nāciet nu, jūs abi! Kāpiet iekšā! Mia mums pavēl, stāvēdama blakus ītanam un izstarodama nepacietību. Mēs iekāpjam furgonā, aizlīgojamies līdz platajam krēslam pašā aizmugurē un apsēžamies. Es pieglaužos Kristjenam, un viņš noliek roku uz mana sēdekļa atzveltnes. Vai jūties ērti? viņš jautā. Mia un ītans tikmēr apsēžas mums priekšā.

-    Jā. Es pasmaidu, un Kristjens noskūpsta mani uz pieres. Pati nezinu, kāpēc, bet šodien es viņa klātbūtnē nedaudz kautrējos. Varbūt nakts notikumu dēļ? Vai ari tāpēc, ka neesam vieni? Es tiešām nezinu.

Mums pievienojas Eljots un Keita. Teilors iekrauj bagāžu, un jau pēc piecām minūtēm esam ceļā.

Es lūkojos ārā pa logu, kamēr tuvojamies Aspenai. Koki zaļo, bet šur tur, lapām dzeltējot, jau manāma rudens elpa. Debesis ir skaidras un zilas, bet rietumos melnē mākoņi. Tālumā slejas kalni, un augstākā virsotne ir mums tieši pretī. Kalnus klāj lekns zaļums un sniega cepures, kas izskatās kā bērnu zīmējumi.

Mēs esam ieradušies bagāto un slaveno ļaužu ziemas rotaļlaukumā. Un man šeit pieder māja. Nespēju tam noticēt. Un kādā dziļākajā prāta nostūrī pamostas nemiers, kas vienmēr parādās, ja mēģinu aptvert Kristjena bagātības apmērus. Ar ko esmu nopelnījusi šādu dzīvesveidu? Neko vēl neesmu paveikusi, tikai iemīlējusies.

-    Vai esi jau bijusi Aspenā, Ana? ītans pagriezies jautā. Viņš izrauj mani no pārdomām.

-    Nē, šī ir pirmā reize. Un tu?

-    Mēs ar Keitu bieži šeit ciemojāmies, kad bijām vēl pusaudži. Tētis ir kaislīgs slēpotājs. Mamma… ne gluži.

-    Ceru, ka vīrs man iemācīs slēpot. Es palūkojos uz savu vīrieti.

-    Nemaz neceri, Kristjens noņurd.

-    Nebūs jau tik slikti!

-    Tu varētu lauzt kaklu. Viņš vairs nesmaida.

Es negribu iebilst un sabojāt viņa labo noskaņojumu, tāpēc mainu sarunas tematu. Cik sen tev jau pieder šī māja?

-     Nopirku pirms gandrīz diviem gadiem. Tagad tā pieder ari tev, sieva, viņš klusi nosaka.

-    Jā, zinu, es nočukstu, tomēr manā balsī trūkst pārliecības. Es pieliecos, noskūpstu Kristjenu uz vaiga un ieritinos viņam blakus, klausīdamās, kā viņš smejas un apmainās jokiem ar ītanu un Eljotu. Ari Mia ik pa brīdim piebalso, bet Keita klusē. Interesanti, par ko viņa domā par Džeku Haidu vai kaut ko citu? Es piepeši atceros, ka Aspenas mājas dizainu veidoja Džia Mateo, un Eljots to pārbūvēja. Varbūt Keita gremdējas pārdomās par Džiu. Eljota klātbūtnē es nevaru to pajautāt, jo Džia reiz bijusi viņa draudzene. Vai Keita vispār zina, kā Džia saistīta ar Aspenas namu? Es saraucu pieri, prātodama, kas draudzenei kaiš, un apņemos par to painteresēties, tiklīdz paliksim divatā.

Mēs izbraucam caur Aspenas centru, un es aplūkoju pilsētu, jūtot, kā uzlabojas oma. Es pārsvarā redzu zemas sarkanu ķieģeļu ēkas, Šveicei raksturīgas mājiņas un neskaitāmus mazus namiņus, būvētus iepriekšējā gadsimtu mijā un nokrāsotus dažādos spilgtos toņos. Netrūkst arī banku un dārgu apģērbu veikalu, kas liecina par vietējo iedzīvotāju turību. Protams, Kristjens šeit labi iederas.

-    Kāpēc tu izvēlējies Aspenu? es painteresējos.

-    Kādā ziņā? Viņš jautājoši uzlūko mani.

-    Kāpēc iegādājies māju šeit?

-    Kad bijām vēl bērni, māte un tēvs mēdza mūs vest šurp. Es te iemācījos slēpot, un man patīk Aspena. Ceru, ka arī tev iepatiksies. Ja nē, mēs pārdosim namu un izvēlēsimies kādu citu vietu.

Cik vienkārši!

Viņš atglauž matu šķipsnu man aiz auss. Tu šodien esi burvīga, viiiš nomurmina.

Man vaigos iesitas sārtums. Esmu ģērbusies ceļojuma tērpā džinsos un sporta kreklā, kam virsū uzmesta plāna, tumši zila jaciņa. Sasodīts, kāpēc es šodien tā kautrējos?

Kristjens mani sirsnīgi noskūpsta.

Teilors izved mūs no pilsētas, un mēs virzāmies augšup pa otru ielejas pusi, izmantodami spirālveida ceļu. Jo augstāk esam, jo vairāk mani pārņem līksms satraukums, un Kristjens man blakus saspringst.

-    Kas tevi nomāc? es jautāju, kad apbraucam apkārt līkumam.

-    Ceru, ka tev patiks māja, viņš klusi nosaka. Esam klāt.

Teilors palēnina gaitu un sasniedz iebraucamo ceļu, kas bruģēts ar pelēkiem, gaišiem un sarkaniem akmeņiem. Viņš ved mūs uz iespaidīgu namu. Tam ir lieli logi abpus durvīm un augsts jumts. Māja celta no tumša koka un tiem pašiem dažādas krāsas akmeņiem, kas izmantoti piebraucamā ceļa būvē. Nams ir patiesi skaists, moderns un vienkāršs, ļoti atbilstošs Kristjena gaumei.

-    Mājas, viņš klusi nosaka, un viesi cits pēc cita izkāpj no mašīnas.

-    Izskatās ļoti labi.

-    Nāc, aplūkosim to visu tuvāk, viņš aicina, priecīgi satraukts, un viņa acis mirdz, it kā viņš grasītos man rādīt savu zinātnisko eksperimentu vai kaut ko tamlīdzīgu.

Mia uzskrien pa kāpnēm, un durvīs viņu gaida sīciņa sieviete. Viņas kraukļmelnajos matos ir sirmas šķipsnas. Mia apmet rokas viņai ap kaklu ciešā skāvienā.

-    Kas tā ir? es jautāju, kad Kristjens palīdz man izkāpt.

-    Bentlija kundze. Viņa šeit dzīvo kopā ar savu vīru. Abi pieskata māju.

Mia iepazīstina sievieti ar ītanu un Keitu, un Eljots viņu apskauj. Teilors izkrauj bagāžu no mašīnas, bet Kristjens tikmēr satver mani aiz rokas un pieved pie parādes durvīm.

-    Priecājos, jūs redzot, Greja kungs! Sieviete smaida.

-     Karmela, šī ir mana sieva Anastasija, Kristjens lepni paziņo. Viņš manāmi izgaršo manu vārdu, un es jūtu sirdi sastingstam. Bentlija kundze godbijīgi sveicina mani, un mēs sarokojamies. Mani nepārsteidz novērojums, ka pret Kristjenu viņa izturas daudz stīvāk nekā pret pārējiem ģimenes locekļiem.

-     Ceru, ka jums bija patīkams lidojums. Nedēļas nogalē laikam vajadzētu būt labākam, kaut gan es neesmu par to pārliecināta. Viņa nopēta tumši pelēkos mākoņus debesīs. Pusdienas ir gatavas, un varu tās pasniegt, kad vien vēlaties. Bentlija kundze atkal pasmaida, tumšajām acīm mirdzot, un man viņa nekavējoties iepatīkas.

Kristjens piepeši satver mani un paceļ gaisā.

-    Ko tu dari? es iebrēcos.

-    Vēlreiz nesu tevi pār slieksni, sieva.

Es smaidu, un viņš ienes mani plašajā priekšnamā. Aši noskūpstījis uz lūpām, viņš uzmanīgi nolaiž mani uz koka grīdas. Iekštelpu dizains ir ļoti vienkāršs un atgādina man Eskalas lielo istabu baltas sienas, tumšs koks, mūsdienīga abstraktā māksla. Aiz priekšnama plešas viesistaba, kur ap mūra kamīnu salikti trīs krēmkrāsas ādas dīvāni. Vienigais spilgtais akcents istabā ir mīkstie spilveni, kas izmētāti uz dīvāniem. Mia satver ītanu aiz rokas un velk viņu tālāk. Kristjens samiedz acis, vērojot abus attālināmies, un sakniebj lūpas. Viņš papurina galvu un pievēršas man.

Keita skaļi iesvilpjas. Glīta māja.

Es pametu skatienu atpakaļ un redzu, ka Eljots palīdz Teiloram ienest bagāžu mājās. Mani atkal pārņem domas par to, vai Keita zina, ka šo namu iekārtojusi Džia.

-      Vai vēlies aplūkot namu tuvāk? Kristjens jautā, acīmredzami aizgaiņājis raizes par Miu un ītanu. No viņa plūst līksms satraukums… vai arī nemiers? Grūti saprast, kas tas ir.

-    Protams, kāpēc gan nē? Mani atkal pārsteidz apjausma, cik bagāts ir Kristjens. Interesanti, kādu summu viņš izdevis par šo māju? Un es tajā neesmu ieguldījusi neko. Es uz bridi atkal sajūtos kā tajā pirmajā reizē, kad Kristjens mani aizveda uz Eskalu. Arī tad es apjuku. Bet esi jau pieradusi, man uzšņāc zemapziņa.

Kristjens sarauc pieri, bet satver mani aiz rokas un izved caur dažādajām istabām. Modernajā virtuvē ir daudz gaišu marmora virsmu un melnu skapīšu. Es apbrīnoju smalko vīna pagrabu un plašo istabu pirmajā stāvā, kur ir liels plazmas televizors, mīksti dīvāni… un biljarda galds. Es uz to ilgi skatos un nosarkstu, kad Kristjens mani pieķer.

-    Vai vēlies uzspēlēt? viņš painteresējas, acīm nerātni mirdzot. Es papurinu galvu, un viņš atkal sarauc pieri. Mēs kāpjam uz otro stāvu. Tajā ierīkotas četras guļamistabas, un katrai no tām pievienota vannasistaba.

Saimnieka apartamentos man aizraujas elpa. Gulta ir milzīga, pat lielāka nekā mājās, un tai pretī ir stikla siena, aiz kuras redzama Aspena un zaļojošie kalni.

-    Tas ir Ajanta kalns… jeb Aspenas kalns, Kristjens paskaidro, piesardzīgi mani vērodams. Viņš ir nostājies durvīs un ieāķējis īkšķus melno džinsu jostas cilpiņās.

Es pamāju.

-    Tu esi ļoti klusa, viņš nomurmina.

-    Šī vieta ir burvīga, Kristjen. Bet mani piepeši pārņem skaudras ilgas pēc Eskalas.

Spēris tikai piecus garus soļus, viņš jau ir man blakus un, satvēris mani aiz zoda, atbrīvo apakšlūpu no zobu sakodiena.

-    Kas noticis? viņš jauta, lūkodamies man acis.

-    Tu esi ļoti bagāts.

-Jā.

-    Dažreiz mani izbrīna apziņa, cik daudz naudas tev ir.

-    Mums.

-    Mums, es instinktīvi atkārtoju.

-    Lūdzu, Ana, neuztraucies par to. Šis ir tikai nams.

-    Ar ko šeit nodarbojās Džia?

-    Džia? Kristjens izbrīnīts sarauc uzacis.

-    Jā. Vai viņa pārveidoja dizainu?

-    Jā. Iekārtoja lielo istabu pirmajā stāvā. Eljots parūpējās par celtniecības darbiem. Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem un apjucis vēro mani. Kāpēc mēs runājam par Džiu?

-    Vai tu zināji, ka viņai bija dēka ar Eljotu?

Kristjens bridi bezkaislīgi lūkojas uz mani. Eljots ir izdrāzis pusi Sietlas, Ana.

Es spēji ievelku elpu.

-    Ja nemaldos, pārsvarā sievietes, Kristjens pajoko. Viņu laikam uzjautrina mana sejas izteiksme.

-    Nevar būt!

Kristjens pamāj. Tā nav mana darīšana. Viņš paceļ plaukstas.

-    Nedomāju, ka Keita to zina.

-     Eljots droši vien nelielās ar saviem iekarojumiem. Un ari Keita nav mūķene.

Es jūtos satriekta. Krietnais, pieticīgais, zilacainais gaišmatis Eljots? Mani pārņem neticība.

Kristjens pieliec galvu, mani pētīdams. Vai tiešām tevi satrauc tikai Džias vai Eljota izlaidīgums?

-    Piedod! Pēc visiem šīs nedēļas notikumiem man tikai… Es paraustu plecus, piepeši juzdamās tuvu asarām. Kristjens izskatās manāmi atvieglots. Viņš ievelk mani skavās un ar degunu pabužina matus.

-    Zinu, mīļā. Atvaino. Aizmirsīsim to visu un izklaidēsimies, labi? Vari palikt šeit un lasīt, skatīties kaut ko drausmīgu televīzijā, iepirkties, doties pastaigās, kaut vai makšķerēt. Ko vien vēlies. Un aizmirsti, ko es teicu par Eljotu. Tas nebija smalkjūtīgi.

-    Tagad es vismaz saprotu, kāpēc viņš tevi nemitīgi ķircina, es nomurminu, paslēpusi seju vīram pie krūtīm.

-    Eljots neko nenojauš par manu pagātni. Es jau teicu, ka ģimene uzskatīja mani par homoseksuālu. Turklāt domāja, ka es dzīvoju celibātā.

Es iespurdzos, un spriedze pamazām zūd. Man ari šķita, ka esi pievērsies celibātam. Ak, cik smagi kļūdījos! Es apviju rokas viņam apkārt, nesaprazdama, kā gan cilvēki varētu noturēt Kristjenu par homoseksuālu.

-    Sieva, vai tu vīpsnā?

-    Mazliet, es atzīstu. Klau, es tiešām nesaprotu, kāpēc tu nopirki šo māju.

-    Kādā ziņā? Viņš noskūpsta manus matus.

-    Tev ir jahta, un to es saprotu. Ņujorkā tev nepieciešams dzīvoklis, jo tu tur bieži strādā. Bet šeit? Tev pat nebija neviena, ar ko šurp atbraukt.

Kristjens brīdi klusē. Es gaidīju tevi, viņš beigu beigās klusi nosaka, acīm satumstot.

-    Tas ir… ļoti mīļi.

-     Un patiesi. Toreiz gan es to nezināju. Viņš bikli pasmaida.

-    Priecājos, ka gaidīji.

-    Tevi gaidīt ir vērts, sieva. Viņš ar pirkstu paceļ manu zodu, pieliecas un maigi noskūpsta mani.

-    Tevi ari. Es pasmaidu. Kaut gan man rodas aizdomas, ka esmu krāpusies. Mans gaidīšanas laiks bija daudz īsāks.

Viņš iesmejas. Vai es tiešām esmu tik lieliska balva?

-    Kristjen, tu esi loterijas biļete, zāles pret vēzi un trīs Aladina lampas vēlēšanās.

Viņš paceļ uzaci.

-     Kad tu to beidzot aptversi? es viņu norāju. Tu biji ļoti iekārojams vecpuisis. Un runa jau nav par visu šo. Es nevērīgi pamāju uz eleganto istabas iekārtojumu. Tikai par šo. Es uzlieku plaukstu uz Kristjena sirds, un viņš iepleš acis. Mans pārliecinātais, seksīgais vīrs ir nozudis, un man pretī stāv apjucis zēns. Lūdzu, Kristjen, tici man, es nočukstu un pievelku viņa seju sev tuvāk. Kristjens ievaidas, bet es nezinu, vai tā ir reakcija uz maniem vārdiem vai arī ierastais kaisles dvesiens. Es viņu skūpstu, ar mēli ielauzdamās mutē.

Kad abi vairs nespējam paelpot, viņš atraujas, ar šaubu pilnu skatienu mani vērodams.

-    Kristjen, kad tavā biezajā pauri beidzot iemājos doma, ka es tevi mīlu? es aizkaitināta painteresējos.

Viņš norij siekalas. Drīz.

Tas jau ir solis uz priekšu. Es pasmaidu un tieku atalgota ar viņa kautro smaidu.

-    Iesim pusdienās. Pārējie jau droši vien prāto, kur esam nozuduši. Apspriedīsim, ar ko visi vēlamies nodarboties.

-    Ak nē! Keita piepeši iesaucas.

Visu skatieni pievēršas viņai.

-    Lūk! viņa nosaka un rāda uz stikla sienu. Aiz tās līst lietus. Mēs sēžam virtuvē pie tumšā koka galda, nupat mielojušies ar itāliešu uzkodām, ko sagatavojusi Bentlija kundze, un izdzēruši divas pudeles Frascati. Es esmu paēdusi un nedaudz noreibuši.

-    Varam atvadīties no pastaigas, Eljots nomurmina, izskatīdamies nedaudz atvieglots. Keita sarauc pieri. Starp viņiem norisinās kaut kas nelāgs. Ar visiem pārējiem viņi sarunājas nepiespiesti, bet viens pret otru ir diezgan skarbi.

-    Mēs varētu doties uz pilsētu, Mia ierunājas, un ītans pavīpsnā.

-     Lielisks laiks makšķerēšanai, ierosina Kristjens.

-    Es labprāt, ītans piekrīt.

-    Sadalīsim pienākumus! Mia sasit plaukstas. Meitenēm iepirkšanās, zēniem garlaicīga klaiņošana pa svaigu gaisu.

Es palūkojos uz Keitu un redzu, ka viņa iecietīgi vēro Miu. Iepirkties vai makšķerēt? Cik grūti izvēlēties!

-    Ana, ko tu gribi? Kristjens jautā.

-    Man vienalga, es meloju.

Keita notver manu skatienu un ar lūpām izveido vārdu "iepirkties". Varbūt viņa grib aprunāties.

-    Bet ļoti labprāt došos iepirkties. Es sāji uzsmaidu meitenēm. Kristjens pasmīn. Viņš zina, ka es neciešu staigāšanu pa veikaliem.

-    Ja vēlies, varu palikt šeit kopā ar tevi, viņš nomurmina, un es notrīsu, dzirdot šo toni.

-    Nē, ej vien makšķerēt, es atbildu. Kristjenam nepieciešams pavadīt laiku ar vīriešiem.

-    Lieliska doma, Keita nosaka un pieceļas.

-   Teilors jūs pavadīs, Kristjens paziņo, un viņa balsī jūtams, ka šis rīkojums netiks apspriests.

-    Mums nevajag aukli, Keita skarbi atcērt, runādama tikpat tieši kā vienmēr.

Es uzlieku plaukstu draudzenei uz rokas. Keita, Teiloram jānāk mums līdzi.

Viņa uzlūko mani un parausta plecus, pirmo reizi mūžā iekozdama mēlē.

Es kautri uzsmaidu Kristjenam. Viņa sejas izteiksme vēl joprojām ir neizdibināma. Ceru, ka viņš nedusmojas uz Keitu.

Eljots sarauc pieri. Man pilsētā jānopērk baterija pulkstenim. Viņš aši uzmet skatienu Keitai, viegli piesarcis. Viņa to nepamana, jo uzsvērti ignorē Eljotu.

-    Vari ņemt Audi, Kristjens atvēl. Kad atgriezīsies, mēs dosimies makšķerēt.

-    Jā, Eljots izklaidīgi nomurmina. Laba doma.

-    Nāciet! Mia satver mani aiz rokas un ievelk dārgu apģērbu veikalā, kas piebāzts ar sārtām zīda drapērijām un mākslinieciski nobružātām franču mēbelēm. Keita mums seko, bet Teilors paliek stāvam ārpusē zem pārsega, glābdamies no lietus. Veikalā skan Aretas balss Say a Little Prayer. Dievinu šo dziesmu. Vajadzētu ieprogrammēt to Kristjena atskaņotājā.

-    Sī tev lieliski piestāvēs, Ana. Mia parāda man nelielu sudraba krāsas auduma gabalu. Pielaiko!

-    Mmm… kleita ir drausmīgi īsa.

-    Tu tajā izskatīsies burvīgi. Kristjenam patiks.

-    Vai esi pārliecināta?

Mia man starojoši uzsmaida. Ana, tev ir brīnišķīgas kājas, un, ja šodien iesim uz klubiem, viņa pasmaida, juzdama, ka tūlīt panāks savu, tu varēsi parādīt savam vīram, cik seksīga esi.

Šīs vēsts satriekta, es samirkšķinu acis. Mēs iesim uz klubiem? Es nestaigāju pa klubiem.

Keita iesmejas, manu sejas izteiksmi redzot. Tagad, kad tuvumā vairs nav Eljota, viņa izturas daudz brīvāk. Šovakar mēs izraisīsim vētru, viņa nosaka.

-    Pielaiko kleitu! Mia pavēl, un es negribīgi dodos pārģērbšanās kabīnes virzienā.

Gaidīdama, līdz pārģērbsies Keita un Mia, es pieeju pie loga un stingi lūkojos uz ielu. Veikalā turpinās soulmūzikas izlase; Diona Vorika dzied Walk on By. Arī tā ir lieliska dziesma, viena no manas mātes iecienītākajām. Es uzmetu skatienu kleitai, ko turu rokā. Patiesībā ir grūti to nosaukt par kleitu. Apģērba gabalam nav muguras daļas, un tas ir ļoti īss, bet Mia pasludināja, ka šis ir īstais tērps dejām visas nakts ilgumā. Acīmredzot man vajag arī kurpes un lielu kaklarotu, ko meklēsim pēc tam. Es paceļu skatienu augšup un atkal spriežu, ka man ļoti paveicies, iegūstot pašai savu iepirkšanās speciālisti, vārdā Kerolaina Ektone.

Bezmērķīgi vērodama ielu, es piepeši ieraugu Eljotu. Viņš izkāpj no liela Audi ielas otrā pusē zaļu koku paēnā un ieskrien veikalā, it kā glābdamies no lietus. Tas izskatās pēc juvelieru veikala… varbūt viņš meklē pulksteņa bateriju. Pēc dažām minūtēm viņš iznāk… kopā ar sievieti.

Sasodīts! Viņš runā ar Džiu! Kas viņai šeit darāms?

Es vēroju, kā abi uz bridi apskaujas; Eljots kaut ko pasaka, un Džia atmet galvu, aizrautīgi smejoties. Eljots noskūpsta viņu uz vaiga un skriešus metas mašīnas virzienā. Džia pagriežas un iet tālāk, un es noskatos viņai pakaļ. Ko tas nozīmēja? Es izbijusies pagriežos uz ģērbtuves pusi, bet no Mias

un Keitas nav ne minas.

/

Teilors stāv pie veikala durvīm, mūs gaidot. Viņš uztver manu skatienu un parausta plecus. Tātad arī viņš redzējis Eljota tikšanos. Es nosarkstu, jo Teilors pieķēris mani novērojam kaut ko tādu, kas man nebija jāredz. Meitenes iznāk no ģērbtuves, skaļi smiedamās, un Keita jautājoši uzlūko mani.

-    Kas noticis, Ana? viņa apvaicājas. Vai tev vairs nepatīk kleita? Tu tajā izskaties satriecoši.

-    Mmm… nē.

-    Vai tev nekas nekaiš? Keita iepleš acis.

-    Viss ir labi. Samaksāsim par pirkumiem. Es pieeju pie kases, pievienodamās Miai, kas izvēlējusies divus svārkus.

-    Labdien, kundze. Jauniņā pārdevēja, kas uzziedusi uz lūpām vairāk spīduma, nekā jebkad esmu redzējusi, man uzsmaida. Astoņsimt piecdesmit dolāri, lūdzu.

Cik? Par šādu niecīgu auduma gabalu? Es samirkšķinu acis un padevīgi sniedzu viņai savu melno Amex karti.

-    Pateicos, Greja kundze, pārdevēja nomurrā.

Nākamās divas stundas es kā apdullusi sekoju Keitai un

Miai, nespēdama pieņemt lēmumu. Vai pastāstīt visu Keitai? Zemapziņa apņēmīgi purina galvu. Jā, vajadzētu. Nē, labāk nē. Varbūt tā bija pavisam nevainīga tikšanās. Ko man darīt?

-     Vai tev patīk kurpes, Ana? Mia ir iespiedusi dūres gurnos.

-    Mmm… jā, protams.

Es beigu beigās nopērku neticami augstas Manolo Blahnik kurpes ar siksniņām; apavi izskatās kā veidoti no spoguļiem. Tie lieliski piestāv kleitai, un Kristjens par tiem samaksā mazliet vairāk nekā tūkstoti dolāru. Keita uzstāj, ka man jāpaņem arī gara sudraba ķēde, un ar to man paveicas; tā maksā tikai astoņdesmit četrus dolārus.

-     Vai jau esi pieradusi pie naudas? Keita smaidīdama jautā, kad atgriežamies pie mašīnas. Mia ir aizsteigusies pa priekšu.

-   Tu taču zini, ka mani tas viss mulsina, Keita. Tomēr man ir paskaidrots, ka tā ir daļa no manas jaunās dzīves. Es uzmetu lūpu, un Keita mani apskauj.

-    Tu pieradīsi pie šādas dzīves, Ana, viņa līdzjūtīgi nosaka. Un izskatīsies lieliski.

-    Keita, kā jūs ar Eljotu sadzīvojat? es painteresējos.

Draudzene uzlūko mani un aši novēršas.

Ak vai!

Keita papurina galvu. Šobrīd negribu par to runāt. Viņa ar mājienu norāda uz Miu. Bet starp mums… Viņa nepabeidz teikumu.

Tas neizklausās pēc manas neatlaidīgās Keitas. Es jau nojautu, ka ir radušies kādi sarežģījumi. Vai pateikt, ko es redzēju? Kaut gan… ko īsti es redzēju? Eljots un elegantā plēsoņa sarunājās, apskāvās, viņa noskūpstīja Eljotu uz vaiga. Varbūt viņi tiešām ir tikai seni draugi? Nē, es neko neteikšu Keitai. Vismaz šobrīd nē. Es pamāju, apliecinādama, ka visu saprotu un neuzmākšos ar jautājumiem. Viņa pateicīga saspiež manu roku, un es ieraugu sāpes uzplaiksnījām viņas acīs. Keita tās steidzīgi noslēpj, samirkšķinādama plakstiņus. Mani pārņem spēja vēlme aizstāvēt draudzeni. Kas Eljotam Grejam, brunču medniekam, ir padomā?

Kad esam atgriezušās mājās, Keita nospriež, ka mums pēc nogurdinošās iepirkšanās pienākas kokteiļi, un pagatavo zemeņu daikiri. Mēs saritināmies uz viesistabas dīvāna pie kamīna, kurā jautri sprakst uguns.

-    Eljots pēdējā laikā ir nedaudz atturīgs, Keita nomurmina, lūkodamās uz liesmām. Mums beidzot radusies izdevība pabūt tikai divatā, jo Mia izkravā savus pirkumus.

-Jā?

-    Un uz mani laikam dusmojas, jo es sagadaju nepatikšanas tev.

-    Ā, tev kāds pastāstīja?

-    Jā. Kristjens piezvanīja Eljotam. Eljots piezvanīja man.

Es paceļu skatienu pret griestiem. Kristjen, Kristjen, Kristjen.

-     Man ļoti žēl. Kristjens ir… Viņš par mani raizējas. Vai neesi tikusies ar Eljotu kopš mūsu kokteiļu vakara?

-     Nē.

-    Ak tā.

-     Man viņš ļoti patīk, Ana, Keita nočukst. Un vienu drausmīgu mirkli man šķiet, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Keitai tas nav raksturīgi. Vai tas nozīmē, ka atgriezīsies sārtā pidžama? Viņa pievēršas man.

-    Esmu viņā iemīlējusies. Sākumā domāju, ka mums gluži vienkārši ir lielisks sekss. Bet Eljots ir apburošs, sirsnīgs, jauks un jocīgs. Es varu iztēloties mūs abus kopā novecojam… bērnus, mazbērnus… visu pārējo.

-    Laimīgi mūžīgi mūžos, es nočukstu.

Keita noskumusi pamāj.

-     Varbūt jums vajadzētu aprunāties. Izmanto kādu mirkli, kamēr esam šeit. Noskaidro, kas viņu apsēdis.

Vai uzsēdies viņam virsū, nošņāc mana zemapziņa. Es viņu apklusinu, savu nevaldāmo domu iztrūcināta.

-    Piemēram, rīt no rīta jūs varētu doties pastaigā.

-     Redzēsim.

-    Keita, man nepatīk redzēt tevi tik nomāktu.

Viņa vārgi pasmaida, un es viņu apskauju, apņēmusies nepieminēt Džiu. Kaut gan iespējams, ka es par to aprunāšos ar brunču mednieku pašu. Kā viņš uzdrošinās šādi ievainot manu draudzeni?

Atgriežas Mia, un mēs ķeramies pie citiem tematiem, kas nav tik bīstami.

Uguns kamīnā sprakst un dūmo; es piemetu tai pēdējo pagali. Malka ir gandrīz beigusies. Kaut gan ir vasara, šajā lietainajā dienā uguns ir īsts glābiņš.

-    Mia, vai nezini, kur ir sakrauta malka? es vēršos pie Kristjena māsas, kas malko savu daikiri.

-    Ja nemaldos, garāžā.

-   Aiziešu pēc dažām pagalēm. Un izmantošu izdevību aplūkot apkārtni.

Lietus ir pierimis. Es izeju no mājas un dodos uz garāžu, kurā satilpst trīs mašīnas. Sānu durvis nav aizslēgtas, un es ieeju iekšā. Kad nospiežu gaismas slēdzi, fluorescējošās caurules sīkdamas atdzīvojas.

Garāžā ir viena mašīna, un es redzu, ka tas ir Eljotam piešķirtais Audi. Es pamanu arī divus sniega motociklus, bet daudz interesantāki man šķiet abi kalnu motocikli. Prātā pazib atmiņas par pērno vasaru, kad ītans drosmīgi centās man iemācīt ar tiem braukt. Es neapzināti paberzēju roku, ko sāpīgi sasitu krītot.

-    Vai esi motociklu piekritēja? man aiz muguras atskan Eljota balss.

Es apcērtos apkārt. Tu esi atgriezies!

-    Tā izskatās, jā. Viņš atplaukst, un es secinu, ka Kristjens man varētu atbildēt tieši šādi, tikai bez platā, sirsnīgā smaida. Nu? viņš atgādina.

Brunču mednieks! Mazliet.

-    Vai gribi pamēģināt?

Es iesmejos. Nē… Nedomāju, ka Kristjens priecātos, ja es sēstos uz motocikla.

-     Kristjeria šeit nav. Eljots pavīpsnā hmm, izrādās, tns raksturīgs visai ģimenei, un ar rokas mājienu norāda, ka esam vieni. Viņš pieiet pie tuvākā motocikla un pārmet garu, džinsos tērptu kāju tam pāri. Iekārtojies uz sēdekļa, viņš satver rokturus.

-    Kristjenam ir… hmm, viņš mēdz raizēties par manu drošību. Labāk nē.

-    Vai tu vienmēr dari visu, ko viņš liek? Eljota nevainīgi zilajās acīs gail nerātnas uguntiņas, un es saskatu tajās bīstamā brīvdomātāja dzirksti… to bīstamo brīvdomātāju, kurā Keita iemīlējusies. Puisi no Detroitas.

-    Nē. Es pārmetoši saraucu uzaci. Bet cenšos laboties. Viņam jau pietiek raižu, un es negribu uzkraut viņam plecos vēl smagāku nastu. Vai viņš ir atgriezies?

-    Nezinu.

-    Vai tad tu nedevies makškerēt?

/

Eljots papurina galvu. Man vajadzēja šo to nokārtot pilsētā.

Šo to! Protams šo to blondu un labi koptu! Es dziļi ievelku elpu un saniknota uzlūkoju viņu.

-    Ja tu negribi braukt ar motociklu, kāpēc atnāci uz garāžu? Eljots interesējas.

-    Meklēju malku kamīnam.

-    Ana, kur tu pazudi? Ā, Eljot! Tu esi atgriezies! mūs pārtrauc Keita.

-    Sveika, mazā! Viņš plati smaida.

-    Vai kaut ko noķēri?

/

Es uzmanīgi pētu Eljotu, kamēr viņš atbild. Nē. Man bija darīšanas pilsētā. Un es pamanu, ka vienu gaistošu mirkli viņa sejā pazib nedrošība.

Velns!'

-    Es atnācu noskaidrot, kāpēc Ana kavējas. Keita apjukusi uzlūko mūs abus.

-    Mēs tikai tērgājām, Eljots nosaka, un starp viņiem gandrīz manāmi sprakšķ spriedze.

Mēs visi klusējam, līdz dzirdam, kā piebrauc mašīna. Kristjens ir atgriezies! Paldies Dievam! Garāžas durvis skaļi iedūcās, mūs izbiedējot, un nesteidzīgi paceļas, atklājot mūsu skatienam Kristjenu un ītanu, kas izkrauj mantas no automobiļa. Pamanījis mūs, Kristjens pārtrauc darbu.

-    Vai jūs esat nolēmuši dibināt mūzikas grupu garāžā? viņš dzēlīgi painteresējas un tuvojas man.

Es pasmaidu. Jūtos atvieglota, viņu redzot. Zem makšķernieka jakas viņš ir pavilcis kombinezonu, ko es viņam pārdevu "Kleitona" veikalā.

-   Sveika, viņš nosaka, izbrīnīts lūkodamies uz mani, un izliekas neredzam gan Keitu, gan Eljotu.

-    Sveiks. Man patīk tavs kombinezons.

-    Tam ir daudz kabatu. Ļoti ērti makšķerējot. Kristjena balss ir klusa un glāsmaina, domāta tikai manām ausīm, un viņa skatiens ir kvēles pilns.

Es pietvīkstu, un viņš atplaukst savā platajā, tikai man domātajā smaidā.

-    Tu esi slapjš, es nomurminu.

-    Mēs iekļuvām lietū. Kāpēc jūs visi esat garāžā? Viņš beidzot atceras, ka neesam vieni.

-    Ana atnāca pēc pagalēm. Eljots paceļ uzaci. Viņam izdodas iedvest šajā teikumā kaut ko neķītru. Es mēģināju viņu pierunāt uz kādu braucienu. Viņš tiešām prot runāt divdomības.

Kristjena sejā atplaiksnī bažas, un man sažņaudzas sirds.

-    Viņa atteicās. Tev tas nepatikšot, Eljots labsirdīgi (un bez divdomībām) piebilst.

Kristjens pievērš skatienu man. Vai tiešām? viņš noņurd.

-     Klau, man nav iebildumu piedalīties sarunā par Anas turpmāko rīcību, bet mēs varētu atgriezties mājā, Keita skarbi paziņo. Viņa pieliecas, paķer divas pagales un apcērtas apkārt, soļodama uz durvju pusi. Keita ir dusmīga… bet es zinu, ka ne uz mani. Eljots nopūšas un klusēdams seko viņai. Es abus vēroju, līdz manu uzmanību sev pievērš Kristjens.

-   Tu proti braukt ar motociklu? viņš neticības pilnā balsī iejautājas.

-    Ne īpaši labi. Mani mācīja Itans.

Kristjena acis nekavējoties kļūst ledainas. Tu pieņēmi pareizo lēmumu, viņš jau daudz saltāk nosaka. Zeme šobrīd ir ļoti cieta, un pēc lietus tā ir īpaši slidena.

-    Kur man salikt piederumus? Itans uzsauc.

-    Atstāj visu pie mašīnas, Itan, Teilors to savāks.

-    Un zivi? ītans painteresējas, manāmi uzjautrināts.

-    Tu noķēri zivi? es izbrīnīta jautāju.

-    Es nē. To noķēra Kevans. Un Kristjens uzmet lupu.

Mani pārņem smieklu lēkme.

-     Bentlija kundze par to parūpēsies, Kristjens uzsauc, ītans smaidīdams ieiet mājā.

-    Vai es tevi uzjautrinu, sieva?

-    Ļoti. Tu esi izmircis… Es tev sagatavošu vannu.

-    Labi. Bet ceru, ka tu man pievienosies. Viņš pieliecas un noskūpsta mani.

Es ieeju mūsu apartamentu vannasistabā un piepildu ovālo vannu ar ūdeni, pieliedama dārgu eļļu, kas nekavējoties uzputo. Aromāts ir brīnišķīgs… ja nemaldos, jasmīns. Atgriezusies istabā, es uzlieku savu jauno kleitu uz pakaramā, gaidīdama, līdz vanna būs gatava.

-    Vai tu labi pavadīji laiku? Kristjens jautā, ienākdams istabā. Viņš ģērbies tikai sporta kreklā un biksēs, bet kājas ir kailas. Viņš aizver durvis aiz sevis.

-    Jā, es nomurminu, vērodama viņu. Man viņa pietrūka. Tas gan ir dīvaini; mēs bijām šķirti tikai dažas stundas.

Kristjens pieliec galvu uz sāniem, mani pētīdams. Kas noticis?

-    Es tikai prātoju par to, kā pēc tevis ilgojos.

-    Izklausās, ka esi iemīlējusies, sieva.

-     Protams, Grej.

Kristjens tuvojas, līdz nostājas man pretī. Ko tu nopirki? viņš čukstus jautā, un es nojaušu, ka viņš cenšas mainīt sarunas tematu.

-    Kleitu, kurpes, kaklarotu. Iztērēju daudz tavas naudas. Es vainīgi ielūkojos viņam sejā.

Kristjens šķiet uzjautrināts. Lieliski, viņš nosaka un atglauž man matu šķipsnu aiz auss. Un jau miljono reizi atgādinu, ka tā ir mūsu nauda. Viņš parauj mani aiz zoda, lai es atlaistu apakšlūpu, un novelk rādītājpirkstu lejup pār manu krūšu kaulu, starp krūtīm un pār vēderu līdz krekla malai.

-     Vannā tev šo nevajadzēs, viņš nočukst un, satvēris apakšmalu abām rokām, nesteidzīgi virza to augšup. Pacel rokas.

Es paklausu, nenovērsdama skatienu no viņa, un viņš nomet manu kreklu uz grīdas.

-    Man šķita, ka mēs tikai nomazgāsimies. Es jūtu sirdi pukstam straujāk.

-   Vispirms es gribu tevi padarīt netīru. Man arī tevis pietrūka. Viņš pieliecas un noskūpsta mani.

-     Kristjen, es aizmirsu ūdeni! Es mēģinu piecelties sēdus, apreibusi pēc spēcīgā orgasma.

Viņš nelaiž mani vaļā.

-    Kristjen, vanna! Es lūkojos uz savu vīru, atbalstījusies pret viņa krūtīm.

Viņš iesmejas. Nesatraucies, istabā ir ūdens noteka. Viņš pagriežas uz sāniem un aši noskūpsta mani. Tūlīt aizgriezīšu krānu.

Kristjens graciozi izkāpj no gultas un ieiet vannasistabā. Es alkatīgi sekoju viņam ar skatienu. Hmm… mans vīrs, kails… un tūlīt viņš būs slapjš… Es izlecu no gultas.

Mēs sēžam katrs savā vannas galā, un tā ir ļoti pilna tik pilna, ka pēc katras mūsu kustības ūdens līst pār malu un izplūst uz grīdas. Es jūtos kā nokļuvusi greznības klēpī. Vēl vairāk šo sajūtu pastiprina Kristjens, kurš masē manas pēdas, saudzīgi paraustīdams kāju pirkstus. Viņš tos visus pēc kārtas noskūpsta un maigi iekož mazajā pirkstiņā.

-    Au! Sajūta aizšaujas līdz pat manai kājstarpei.

-    Vai patīk? Kristjens jautā.

-    Hmm, es nesakarīgi noņurdu.

Viņš turpina masāžu. Mmm, dievīgi! Es aizveru acis.

-    Šodien pilsētā redzēju Džiu, es nomurminu.

-    Vai tiešām? ja nemaldos, viņai šeit ir māja, Kristjens nevērīgi nosaka. Viņu šī vēsts nepavisam neinteresē.

-    Džia bija kopā ar Eljotu.

Kristjens pārtrauc masāžu. Man izdevies piesaistīt viņa uzmanību. Es atveru acis un redzu, ka viņš pieliecis galvu uz sāniem, it kā nesaprastu, ko nupat dzirdējis.

-     Kādā ziņā "kopā"? viņš jautā. Šķiet, ka viņš ir tikai izbrīnīts, nevis noraizējies.

Es paskaidroju, ko redzēju.

-    Viņi ir tikai draugi, Ana. Manuprāt, Eljots ir pamatīgi ieskatījies Keitā. Kristjens bridi klusē, pirms piebilst: Es pat zinu, ka tā ir. Un viņa sejā atplaukst neizpratne.

-     Keita ir ļoti skaista! es paziņoju, aizstāvēdama draudzeni.

Kristjens nicīgi iespurdzas. Es tik un tā priecājos, ka manā kabinetā iekriti tu. Viņš noskūpsta manu kājas īkšķi, atlaiž kreiso pēdu un satver labo, atsākdams masāžu. Viņa pirksti ir spēcīgi un stingri, un es nomierinos. Negribu strīdēties par Keitu. Es aizveru acis un ļaujos viņa brīnišķīgajiem pirkstiem.

Es pārsteigta lūkojos lielajā spogulī, nepazīdama skaistuli, kas veras man pretī. Keita ir metusi piesardzību pie malas un paziņojusi, ka es šovakar esmu viņas Bārbija, tāpēc viņa ķērās pie manas frizūras un grima. Mani mati ir kupli un taisni, ap acīm apvilkta melna līnija, lūpas uzkrāsotas tumši sarkanas. Es izskatos… seksīga. Augstpapēžu kurpju un nepiedienīgi īsās kleitas dēļ manas kājas ir vēl garākas nekā parasti. Jāpārliecinās, vai Kristjens neiebilst, kaut gan man rodas nelāga sajūta, ka viņam nepatiks tik daudz atklātas miesas. Tā kā esam noslēguši vienošanos, es nospriežu, ka jāpajautā, un paņemu telefonu.

No: Anastasija Greja

Temats: Vai mans dibens izskatās resns?

Datums: 27.08.2011. 18:53

Kam: Kristjens Grejs

Kristjen, man nepieciešams Tavs modes speciālista padoms.

Tava sieva (skūpstu)

No: Kristjens Grejs

Temats: Lieliski

Datums: 27.08.2011. 18:55

Kam: Anastasija Greja

Es par to ļoti šaubos, sieva. Tomēr atnākšu un rūpīgi nopētīšu Tavu dibenu, lai pilnīgi pārliecinātos.

Nepacietīgi gaidu.

Tavs vīrs (skūpstu)

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs un dibenu pētnieks

Tiklīdz izlasu vēstuli, guļamistabas durvis atveras, un Kristjens sastingst uz sliekšņa. Viņš paver muti un iepleš acis.

Sasodīts… Man nav ne jausmas, ar ko šī saruna beigsies.

-    Ko teiksi? es čukstu.

-    Ana, tu esi… Oho!

-    Vai tev patīk?

-    Jā, laikam gan. Kristjens izklausās nedaudz aizsmacis. Viņš nesteidzīgi ienāk istabā un aizver durvis. Viņš ir ģērbies melnos džinsos, baltā kreklā un melnā žaketē. Šāds ietērps viņam ļoti piestāv. Kristjens lēni tuvojas, satver mani aiz pleciem un pagriež ar seju pret spoguli, pats nostādamies man aiz muguras. Es ielūkojos viņa atspulgam acīs, pirms viņš laiž skatienu zemāk, manas kailās muguras ieinteresēts. Viņš laiž pirkstu lejup pār manu mugurkaulu, līdz sasniedz kleitas malu virs krustiem, kur balta miesa sastopas ar sudraba audumu.

-    Ļoti niecīgs ietērps, Kristjens nomurmina.

Viņš laiž roku zemāk pār manu dibenu līdz atkailinātajiem augšstilbiem. Mūsu skatieni atkal sastopas spogulī, un viņš nesteidzīgi virzās augstāk līdz kleitas apakšmalai.

Vērojot, kā viņa garie pirksti viegli, ķircinoši slīd pār manu ādu un kairina nervu galus, es paveru lūpas.

-    Nav nemaz tālu no šejienes… Kristjens skar kleitas malu un ceļ roku augšup, līdz šejienei. Es spēji ievelku elpu; viņš glāsta manu kājstarpi, uzbudinādams mani caur biksīšu audumu.

-    Ko tu vēlies pateikt? es čukstu.

-     Tikai to, ka nav tālu no šejienes, viņa pirksts ieslīd aiz auduma un skar manu maigo, mazliet mitro miesu, līdz šejienei. Un pēc tam… līdz šejienei. Viņš ievirza pirkstu manī.

Es iestenos un klusi kunkstu.

-    Tas pieder man, Kristjens iečukst man ausī un, aizvēris acis, nesteidzīgi slidina pirkstu iekšā un ārā. Negribu, lai to redzētu kāds cits.

Man aizraujas elpa, un es sāku elsot, pieskaņojoties viņa kustībām. Spogulī es redzu, ko viņš dara… un tas ir neprātīgi erotiski.

-    Uzvedies labi, nepieliecies parak zemu, un viss bus kārtībā.

-    Tev nav iebildumu? es čukstu.

-     Ir, bet es neliegšu tev vilkt šo kleitu. Tu izskaties satriecoši, Anastasija. Kristjens spēji atrauj roku, atstādams mani neapmierinātu, un nostājas man pretī. Viņš pieliek pirkstu man pie apakšlūpas, un es to noskūpstu. Kristjena mute savelkas nerātnā smaidā. Viņš ieliek pirkstu sev mutē un ar sejas izteiksmi liek noprast, ka man ir laba garša… ļoti laba. Es pietvīkstu. Vai es samulsīšu katru reizi, kad viņš tā rīkosies?

Kristjens satver mani aiz rokas.

-    Beidz, viņš nosaka, un es jau gatavojos atjokot, ka nupat grasījos to darīt, tomēr atceros vakardienas notikumus rotaļu istabā un nospriežu, ka labāk nevajag.

Mēs gaidām saldo ēdienu greznā, elegantā pilsētas centra restorānā. Vakars bijis ļoti jautrs, un Mia ir apņēmusies panākt, lai tas turpinātos, tāpēc mums jāiet uz klubu. Šobrīd viņa beidzot ir apklususi un kāri tver katru ītana vārdu, kamēr viņš sarunājas ar Kristjenu. Mia ir acīmredzami aizrāvusies ar ītanu, un viņš… Grūti spriest. Nezinu, vai viņi ir tikai draugi vai arī sācies kaut kas cits.

Kristjens ir aizrāvies sarunā ar ītanu. Jutu, ka abi ir satuvinājušies makšķerējot. Viņi pārsvarā apspriež psiholoģiju, un izklausās, ka Kristjens par to zina vairāk. Es klusi iespurcos, ar vienu ausi ieklausīdamās sarunā. Diemžēl Kristjena zināšanas radušās, apmeklējot pārāk daudzus psihoterapeitus.

Tu esi labākā terapija. Man galvā atbalsojas vārdi, ko viņš reiz čukstēja mīlējoties. Vai tā ir taisnība? Ceru, ka jā, Kristjen.

Es palūkojos uz Keitu. Viņa izskatās lieliski, bet tas nav nekas jauns. Viņa un Eljots nav tik jautri kā pārējie. Eljots šķiet saspringts, viņa joki ir pārāk skaļi, un smiekli skan neīsti. Vai viņi sastrīdējušies? Kas Eljotu nomāc? Vai viņš domā par Džiu? Man sažņaudzas sirds, kad saprotu, ka viņš varētu sāpināt manu labāko draudzeni. Es palūkojos uz durvīm, it kā pa tām tūlīt pat varētu rāmi iesoļot Džia. Laikam esmu iedzērusi pārāk daudz, jo man sāk sāpēt galva.

Eljots piepeši iztrūcina mūs visus, jo pieceļas un atgrūž krēslu. Koks nošvlkst pret grīdas akmens plāksnēm. Visi skatieni pievēršas Kristjena brālim. Viņš brīdi lūkojas uz Keitu, pirms nometas uz viena ceļa viņai blakus.

Ak. Mans. Dievs.

Viņš satver Keitas roku, un pār restorānu kā milzīga sega gulstas klusums. Visi pārtrauc ēst, sarunāties un staigāt.

Mana daiļā Keita! Es tevi mīlu. Tavai krietnajai sirdij, skaistumam un ugunīgajam garam nav līdzinieku, un tu esi sagūstījusi manu sirdi. Pavadi visu mūžu man pie sāniem. Kļūsti mana sieva.

Jēziņ!

14. nodaĻa

Visi restorāna viesi ir aizturējuši elpu un vēro Keitu un Eljotu. Visapkārt jaušamas saspringtas gaidas. Klusums līdzinās cieši nostieptai gumijai. Gaisotne ir nomācoša, bažīga, bet vienlaikus cerību pilna.

Keita stingi lūkojas uz Eljotu, un viņa acīs jaušamas ilgas… pat bailes. Ak Dievs, Keita! Atvieglo viņa ciešanas. Lūdzu. Kāpēc Eljots viņu nebildināja tālu prom no citu skatieniem?

Pār manas draudzenes vaigu noripo viena vienīga asara, kaut gan sejas izteiksme nemainās. Jēziņ, Keita raud? Jau nākamajā mirklī viņas lūpas nesteidzīgi savelkas smaidā, kas liecina, ka viņa nokļuvusi septītajās debesīs.

-Jā, viņa nočukst, un šī kautrā, padevīgā piekrišana nepavisam nav raksturīga Keitai. Vienu sekundes simtdaļu nekas nenotiek, tikai visi restorānā sēdošie atviegloti nopūšas, un nākamajā brīdī mūs apņem ellišķīgs troksnis. Visi aplaudē, uzgavilē, svilpj, auro, un man pār vaigiem piepeši rit asaras, sabojājot grimu.

Keita un Eljots pat nemana apkārt notiekošo; viņi ir ieslēgti savā mazajā pasaulē. Eljots no kabatas izņem nelielu kastīti, atver to un pasniedz Keitai. Gredzens. Un izskatās, ka ļoti smalks gredzens, kaut gan nevaru to labi aplūkot. Vai tāpēc viņš tikās ar Džiu? Viņa palīdzēja izvēlēties gredzenu? Oho! Labi, ka es neko nepastāstīju Keitai.

Brīdi lūkojusies uz gredzenu, Keita pievērš skatienu Eljotam un apvij rokas viņam ap kaklu. Abi skūpstās, turklāt neparasti šķīsti, un skatītāji sajūsmā teju zaudē prātu. Eljots pieceļas un pārsteidzoši eleganti paklanās, šādi pateikdamies par ovācijām, un pēc tam, apmierināti smaidīdams, atkal apsēžas. Mans skatiens ir kā piekalts viņiem. Eljots izņem gre-

dzenu no kastītes un saudzīgi uzvelk to Keitai pirkstā, un abi atkal skūpstās.

Kristjens saspiež manu plaukstu. Es pat neapjautu, ka esmu cieši pieķērusies viņam. Nedaudz nokaunējusies, es atbrīvoju roku, un viņš papurina plaukstu, noteikdams: Au.

-    Piedod. Vai tu to zināji? es čukstus jautāju.

Kristjens pasmaida, un es nojaušu, ka tā ir. Viņš pasauc

viesmīli. Divas pudeles Cristal, ludzu. Divtūkstoš otrā gada, ja jums tas ir.

Es pavīpsnāju.

-    Par ko tu smejies? viņš painteresējas.

-    Ak, divtūkstoš otrais gads ir daudz labāks nekā divtūkstoš trešais, es nosaku, pārspīlēti saraukusi degunu.

Viņš iesmejas. Izsmalcinātas garšas kārpiņas jūt atšķirību.

-     Tev ir ļoti izsmalcinātas kārpiņas, Grej, un neparasta gaume. Es pasmaidu.

-    Taisnība, sieva. Viņš pieliecas tuvāk. Tu garšo labāk nekā jebkas cits, viņš nočukst un skūpsta kādu īpašu vietiņu man aiz auss tā, ka pār muguru pārskrien tirpas. Es pietvīkstu koši sarkana un tīksmi atceros, kā Kristjens man nodemonstrēja šīs kleitas īsumu.

Mia pieceļas pirmā, lai apskautu Keitu un Eljotu, un pēc tam mēs visi pēc kārtas apsveicam laimīgo pāri. Es ierauju Keitu ciešā skāvienā.

-     Nu, vai redzi? Viņš tikai satraucās par bildinājumu, es nočukstu.

-    Ana… Viņa vienlaikus smejas un raud.

-    Keita, es ārkārtīgi priecājos par jums abiem. Apsveicu.

Kristjens nostājas man aiz muguras. Viņš paspiež Eljota

roku un, pārsteigdams mūs abus, ievelk brāli apskāvienā. Es tik tikko saklausu, ko viņš saka.

-    Malacis, Eljot, viņš nomurmina. Eljots klusē, zaudējis valodu, un sirsnīgi atbild uz brāļa apskāvienu.

Eljot?

-    Paldies, Kristjen, Eljots aizsmacis izgrūž.

Kristjens uz mirkli apskauj arī Keitu, bet tas ir neveikls žests, un starp abiem paliek daudz vietas. Es zinu, ka Kristjena attieksme pret Keitu labākajos brīžos ir iecietīga, bet parasti viņam ir ļoti pretrunīgas jūtas pret manu draudzeni, tātad jāatzīst, ka šis ir liels solis uz priekšu. Nedaudz atkāpies, Kristjens ļoti klusi nosaka: Ceru, ka tava laulība būs tikpat laimīga kā manējā.

-     Pateicos, Kristjen. Es arī tā ceru, Keita pieklājīgi atņem.

Viesmīlis atnes šampanieti un ar elegantu, bet nepārspīlētu žestu to atver.

Kristjens paceļ glāzi.

-    Iedzersim par Keitu un manu brāli Eljotu. Apsveicam!

Visi bauda dzērienu; es iekampju lielāku malku nekā pārējie. Šampanietis ir dievīgs, un es atceros pirmo reizi, kad to dzēru Kristjena klubā, un mūsu piedzīvojumiem bagato braucienu liftā uz pirmo stāvu.

Kristjens sarauc pieri. Par ko tu domā? viņš čukst.

-    Par pirmo reizi, kad malkoju šo šampanieti.

Viņa acīs uzplaiksni jautājums.

-    Mēs bijām tavā klubā, es atgādinu.

Kristjens pasmaida. Ak jā, atceros, Viņš piemiedz man ar aci.

-    Vai tev jau ir padomā kāzu datums, Eljot? Mia iejautājas.

Eljots uzmet māsai skatienu, kurā jaušams uzjautrinājums apvienojumā ar izmisumu. Es tikai nupat bildināju Keitu. Par to parunāsim vēlāk, labi?

-     Precieties Ziemassvētkos! Būs ļoti romantiski, un vēlāk jūs vienmēr atcerēsieties jubilejas datumu. Mia sasit plaukstas.

-    Ņemšu to vērā, Eljots smīkņādams apsola.

-    Lūdzu, iesim uz klubu, kad būsim izdzēruši šampanieti! Mia vēršas pie Kristjena, plati iepletusi brūnās acis.

-    Man šķiet, ka vajadzētu pajautāt Keita i un Eljotam, ko viņi vēlas.

Mēs visi gaidpilni uzlūkojam viņus. Eljots parausta plecus, un Keita piepeši kļūst purpursārta. Viņas miesaskārīgie nodomi ir tik skaidri redzami, ka es gandrīz izspļauju četrsimt dolārus vērto šampanieti uz galda.

Zax ir Aspenas dārgākais un smalkākais naktsklubs; vismaz tā apgalvo Mia. Kristjens piesoļo priekšā nelielajai rindai, ar vienu roku apskāvis mani ap vidukli, un sargi neka-

vējoties ielaiž viņu. Varbūt viņam pieder šis klubs? Es palūkojos uz pulksteni; ir pusdivpadsmit, un es jūtos nedaudz noreibuši. Divas glāzes šampanieša un vairākas glāzes PouilIy-Fume pamazām iedarbojas, un es jūtos pateicīga par Kristjena roku, kas mani balsta.

-     Priecājamies, ka esat atgriezies, Greja kungs! nosaka ļoti pievilcīga, garkājaina blondīne, ģērbusies melnās, pieguļošās satina biksēs un pieskaņotā blūzē bez piedurknēm. Ap kaklu viņai rotājas mazs, sarkans tauriņš. Viņa plati smaida, atklādama ļoti amerikāniski baltus zobus starp tumši sarkanām lūpām, kurām ir tāds pats tonis kā tauriņam. Makss paņems jūsu mēteli.

Jauns vīrietis, ģērbies viss melnā (paldies Dievam, viņa drēbes nav no satina), smaidīdams sniedz roku pēc mana mēteļa. Viņa tumšajās acīs vīd aicinājums. Es esmu vienīgā, kurai mugurā ir mētelis Kristjens uzstāja, lai aizņemos to no Mias un apsedzu dibenu, tāpēc Maksam jāapkalpo tikai mani.

-    Labs mētelis, viņš nosaka, mani vērīgi aplūkodams.

Kristjens saspringst un uzmet Maksam skatienu, kurā

skaidri lasāms brīdinājums. Puisis piesarkst un steigšus pasniedz Kristjenam manu garderobes numuriņu.

-    Es jūs aizvedīšu pie galdiņa. Satina biksēs tērptā blondīne novēcina skropstas, lūkodamās uz manu vīru. Viņa pārmet garos matus pār plecu un līgani aizsoļo pa gaiteni. Es ar vienu roku apskauju Kristjenu ap vidukli; viņš brīdi jautājoši lūkojas uz mani un pasmīnējis seko blondīnei.

Gaisma ir nespodra, sienas nokrāsotas melnas, un visas mebeles ir tumši sarkanas. Pie divām sienām salikti galdi ar mīkstiem soliem, un pašā vidū ir liela pakavveida lete. Kaut gan ir vasara, nevis atpūtnieku sezona, bārā ir daudz Aspenas iedzīvotāju, bet tas nav pārāk pilns. Visi grib izklaidēties sestdienas vakarā. Cilvēki ir tērpušies diezgan vienkārši, un es pirmo reizi jūtos saģērbusies pārāk grezni. Vai arī neapģērbusies pietiekami. Nezinu, kas tieši mani nomāc. Aiz bāra ir deju grīda, un no tās plūst mūzika, liekot grīdai un sienām vibrēt. Gaisma uzmirgo un nodziest. Es apreibusi prātoju, ka epilepsijas slimniekiem šeit nekas nav darāms.

Blondīne pieved mūs pie galdiņa stūrī, kas norobežots no pārējiem ar virvi. Tas ir netālu no bāra un deju grīdas. Acīmredzami labākā vieta visā klubā.

-    Tūlīt kāds atnāks pieņemt jūsu pasūtījumu. Meitene atkal mums žilbinoši uzsmaida un, vēl pēdējo reizi noplivinājusi skropstas mana vīra virzienā, aiziet atpakaļ. Mia jau mīņājas, kvēlodama nepacietībā iziet uz deju grīdas, un ītans par viņu apžēlojas.

-    Šampanieti? Kristjens apjautājas, kad abi aiziet uz deju grīdas pusi, sadevušies rokās. ītans paceļ īkšķi, un Mia aizrautīgi māj ar galvu.

Keita un Eljots apsēžas uz mīkstā samta soliņa. Viņi izskatās neaprakstāmi laimīgi. Uz zemā galdiņa ir kristāla svečturi, kuros ieliktas tējas sveces, un to blāvajā gaismā abi saderinātie šķiet starojam. Kristjens ar mājienu aicina mani apsēsties, un es iekārtojos blakus Keitai. Mans vīrs nemierīgi pārlaiž skatienu telpai, pirms seko manai priekšzīmei.

-    Parādi gredzenu! Es paceļu balsi, cenzdamās pārkliegt mūziku. Droši vien būšu aizsmakusi, kad iesim prom. Keita smaidīdama pastiepj roku. Gredzens ir izsmalcināts liels briljants skaistā, smalkā ietvarā ar sīkiem briljantiņiem abās pusēs. Tas nedaudz atsauc atmiņā Viktorijas laikmetu.

-     Brīnišķīgs gredzens.

Keita priecīga pamāj un saspiež Eljota augšstilbu. Viņš pieliecas un noskūpsta manu draudzeni.

-    Sameklējiet istabu! es viņiem uzsaucu.

Eljots plati smaida.

Pie galdiņa pienāk jauna sieviete ar tumšiem, īsiem matiem un nerātnu smaidu sejā. Viņa ir ģērbusies melnās satina biksēs un ir gatava pieņemt pasūtījumu.

-    Ko dzersiet? Kristjens jautā.

-    Tu neapmaksāsi arī šo rēķinu, Eljots noņurd.

-    Nemaz nesāc, Eljot, Kristjens rāmi brīdina.

Par spīti Keitas, Eljota un ītana iebildumiem, Kristjens samaksāja rēķinu par mūsu maltīti. Viņš gluži vienkārši atvēcinājās no visiem un negribēja ne dzirdēt, ka maksāt varētu kāds cits. Es lūkojos uz viņu ar mīlas pilnām acīm. Mans Kristjens, vienmēr tik pārliecināts un valdonīgs…

Eljots atver muti, grasīdamies kaut ko teikt, bet prātīgi nolemj neiebilst.

-    Es ņemšu alu, viņš nosaka.

-    Keita? Kristjens jautā.

-    Vēl šampanieti, lūdzu. Cristal ir debešķīgs. Bet Itans noteikti dotu priekšroku alum. Viņa sirsnīgi jā, sirsnīgi! uzsmaida Kristjenam, savas laimes pārņemta. Tā staro no viņas, un es labprāt sildos šī prieka saulītē.

-Ana?

-    Šampanieti, lūdzu.

-    Pudeli Cristal, trīs Peronis un pudeli atdzesēta minerālūdens, sešas glāzes, viņš uzrunā viesmīli savā ierasti valdonīgajā, skarbajā tonī.

Seksīgi.

-    Pateicos. Tūlīt atnesīšu. Skaistule pieklājīgi uzsmaida manam vīram, bet šoreiz viņam nenakas paciest skropstu plivināšanu, kaut gan meitene nedaudz pietvīkst.

Es pašūpoju galvu, samierinājusies ar neizbēgamo. Viņš pieder man!

-    Par ko tu uzjautrinies? Kristjens jautā.

-    Viņa neplivināja skropstas, es pavīpsnājusi atbildu.

-    Tiešām? Vai tas bija paredzēts? viņš smiedamies jautā.

-    Parasti sievietes tā dara, es dzēlīgi nosaku.

Kristjens atplaukst platā smaidā. Vai esi greizsirdīga?

-   Nepavisam! Es uzmetu lūpu un piepeši apjaušu, ka patiesi jau spēju paciest tvīksmīgos skatienus, ko manam vīram velta dažādas sievietes. Gandrīz. Kristjens satver manu roku un noskūpsta pirkstu kauliņus.

-   Tev nav nekāda iemesla greizsirdībai, sieva, viņš klusi nosaka man pie auss, ar dvašu kutinādams ādu.

-    Zinu.

-    Ļoti labi.

Viesmīle atgriežas, un es jau pēc mirkļa malkoju nākamo šampanieša glāzi.

Kristjens man pasniedz ūdeni. Izdzer šo.

Es saraucu pieri un redzu, ka viņš nopūšas.

-    Trīs glāzes baltvīna vakariņās un divas glāzes šampanieša pēc zemeņu daikiri un divām Frascati glāzēm pusdienās. Dzer. Nekavējies, Ana.

Kā viņš uzzināja par kokteiļiem pēcpusdienā? Es pikta raucu pieri. Bet patiesībā viņam ir taisnība. Paņēmusi ūdens glāzi, es to iztukšoju tik strauji, kā dāmai neklātos. Tādējādi es protestēju pret to, ka Kristjens mani izrīko… atkal. Es noslauku muti ar plaukstas virspusi.

-    Laba meitene, viņš smīkņādams nosaka. Reiz tu ma-

' / /

ni jau apvēmi. Es ipaši nevēlos atkārtot šo piedzīvojumu.

-     Nesaprotu, par ko tu žēlojies. Tev bija izdevība gulēt ar mani.

Kristjens pasmaida, un viņa acīs staro mīlestība. jā.

Mia un ītans atgriežas pie galdiņa.

-    ītans ir piekusis. Nāciet, meitenes! Patrakosim uz deju grīdas. Izkustēsimies, sadedzināsim dažas kalorijas pēc šokolādes krēma.

Keita nekavējoties pieceļas. Vai nāksi? viņa jautā Eljotam.

-    Es gribu pavērot tevi, Eljots nosaka un uzmet viņai tādu skatienu, ka es steigšus novēršos, koši pietvīkusi. Keita plati smaida, un es pieceļos.

-    Sadedzināšu kalorijas, es nosaku un pieliekusies čukstu Kristjenam ausī: Drīksti mani vērot.

-    Tikai nepieliecies, viņš noņurd.

-     Labi. Es spēji iztaisnojos. Oho! Viss apkārt sagriežas, un es pieķeros Kristjenam pie pleca.

-     Varbūt izdzersi vēl nedaudz ūdens? Kristjens jautā, un viņa balsī nepārprotami ieskanas brīdinājums.

-    Viss ir labi. Sēdeklis ir zems, bet mani papēži augsti.

Keita satver mani aiz rokas, un, dziļi ievilkusi elpu, es sekoju meitenēm. Mia jau sasniegusi deju grīdu un ieņēmusi nevainojamu pozu.

Skan pulsējoša tehnomūzika ar skaļu basa ritmu. Deju grīda nav pārpildīta, tāpēc mums netrūkst vietas. Jauni un veci ļaudis dejo kopā. Man nekad nav padevusies dejošana; tikai kopš iepazīšanās ar Kristjenu es esmu to kaut mazliet izmēģinājusi. Keita mani apskauj.

-     Es jūtos ļoti laimīga! viņa pārkliedz mūziku un sāk dejot. Mia jau ir ķērusies pie ierastajām kustībām un uzsmaida mums abām, izteiksmīgi locīdamās. Viņa aizņem daudz vietas. Es pametu skatienu uz galdiņu. Vīrieši mūs vēro. Es sāku kustēties, pulsējošā ritma aizrauta. Aizvērusi acis, es ļaujos mūzikai.

Kad paceļu plakstiņus, es redzu, ka uz deju grīdas saradušies arī citi. Mēs ar Keitu un Miu esam saspiestas tuvāk kopā. Un es pārsteigta saprotu, ka jūtos labi; man patīk dejot. Es kustos nedaudz… drosmīgāk. Keita paceļ abus īkšķus,

un es sajūsmināta smaidu, pirms aizveru acis.

Kāpēc es pavadiju pirmos divdesmit mūža gadus, liegdama sev šo prieku? Es devu priekšroku grāmatām, nevis dejām. Džeinai Ostinai nebija šādas mūzikas, kam ļauties, un Tomass Hārdijs… ak Kungs, viņu grauztu vainas apziņa, ka viņš nedejo ar savu pirmo sievu. Šī doma liek man iespurgties.

Kristjens mani pamodināja. Viņš man dāvāja šo pārliecību par savu augumu, un tagad es spēju pār to valdīt.

Uz maniem gurniem piepeši uzgulst plaukstas. Es smaidu. Kristjens ir man pievienojies. Es sapurinu plecus, un viņš aizvirza plaukstas līdz maniem dibena vaigiem, saspiež tos un atkal satver gurnus.

Es atveru acis un redzu, ka Mia lūkojas uz mani ar šausmu pilnu skatienu. Vai tiešām es dejoju tik slikti? Es satveru Kristjena plaukstas un jūtu, ka tās ir apaugušas ar spalvām. Ak Dievs! Tas nav viņš. Es apcērtos apkārt un redzu, ka man pāri slienas blonds milzis, atiezis smaidā neticami baltus zobus.

-    Novāc rokas! es pārkliedzu skaļo mūziku, niknuma pārņemta.

-      Nedusmojies, saldumiņ, es tikai izklaidējos. Viņš smaida, pacēlis savas pērtiķa rokas, un zilās acis mirdz ultravioletajā, pulsējošajā gaismā.

Vēl īsti neatguvusies, es spēcīgi iecērtu viņam pļauku.

Au! Mana roka! Tā sāk smelgt. Liec mani mierā! es uzkliedzu. Vīrietis lūkojas uz mani, satvēris piesārtušo vaigu. Es iegrūžu nesavainoto roku viņam sejā, izpletuši pirkstus, un rādu gredzenus.

-    Es esmu precējusies, stulbeni!

Viņš augstprātīgi parausta plecus un kā atvainodamies pasmaida, kaut gan redzams, ka viņš īsti nenožēlo izdarīto.

Es drudžaini lūkojos apkārt. Mia stāv man blakus un saniknota lūkojas uz blondo milzi. Keita ir aizrāvusies dejā. Kristjens ir pametis galdiņu. Ak Dievs, ceru, ka viņš aizgāja uz tualeti. Es speru soli atpakaļ un atdūros pret stāvu, ko ļoti labi pazīstu. Sasodīts! Kristjens ar vienu roku aptver mani ap vidukli un pievelk sev pie sāniem.

-     Turi savas dranka rokas tālāk no manas sievas, viņš

/ / ' /

nosaka. Kristjens nekliedz, bet viņa balss tik un tā ir dzirdama par spīti skaļajai mūzikai.

- Viņa pati var sevi aizstāvēt, blondais milzis uzsauc. Viņš atrauj plaukstu no vaiga, pa kuru es iecirtu pļauku, un Kristjens viņam iesit. Man rodas sajūta, ka es vēroju palēninātus filmas kadrus. Kristjens ir nevainojami aprēķinājis sitiena trajektoriju un trāpa tieši pa zodu, kustēdamies ļoti strauji un precīzi, tāpēc milzis nepamana dūri, pirms tā jau trāpījusi viņam. Neģēlis sabrūk uz grīdas kā mēslu čupa.

Velns un elle!

-    Nē, Kristjen! es pārbijusies izdvešu un nostājos vīram priekšā, viņu atturēdama. Viņš ir gatavs milzi nogalināt. Es viņam jau iesitu! es mēģinu pārkliegt mūziku. Kristjens uz mani neskatās. Viņš vēro uzbrucēju, un viņa skatienā gail naids, kādu vēl nekad neesmu redzējusi. Nē… tikai vienu reizi, kad man uzmācās Džeks Haids.

Pārējie dejotāji atvirzās tālāk no mums, drošībā. Blondais milzis pieceļas kājās, un mums pievienojas Eljots. Keita nostājas man blakus, izbrīnīta vērojot notiekošo, un Eljots satver Kristjenu aiz rokas. Piepeši parādās arī ītans.

-    Tikai mieru, labi? Es neko sliktu negribēju. Milzis padodamies paceļ rokas un steidzīgi atkāpjas. Kristjens seko viņam ar skatienu. Uz mani viņš nepalūkojas.

Dziesma Sexy Bitch beidzas, un atskan pulsējošs tehnomūzikas skaņdarbs, ko papildina kaislīga sievietes balss. Eljots paskatās uz mani, brīdi vēro Kristjenu un, palaidis viņu vaļā, aizvelk Keitu dejā. Es apskauju Kristjenu ap kaklu, līdz viņš ielūkojas man acīs, un redzu, ka viņa skatienā vēl joprojām kvēlo mežonīga uguns. Tā man atgādina, ka reiz viņš bijis kauslīgs pusaudzis.

-    Vai tev nekas nekaiš? viņš beidzot jautā, ilgi pētījis manu seju.

-     Nē. Es paberzēju plaukstu, mēģinādama atbrīvoties no smeldzes, un ar abām rokām pieskaros Kristjena krūtīm. Nekad vēl neesmu kādam iesitusi. Kas ar mani notika? Milzis tikai pieskārās man; tas nebija nekāds noziegums pret cilvēci. Vai ne?

Tomēr kādā slēptā apziņas nostūrī es nojaušu, kāpēc viņam iesitu. Es instinktīvi zināju, kā rīkosies Kristjens, redzot kāda vīrieša rokas uz manis. Es zināju, ka viņš zaudēs savaldību. Un doma, ka mana mīļotā vīra mieru traucēs kaut kāds stulbenis, mani saniknoja. Ļoti.

-    Vai vēlies apsēsties? Kristjens jautā.

Lūdzu, atgriezies pie manis.

-    Nē. Padejosim.

Viņš klusē, bezkaislīgi vērodams mani.

Piesknries man… dzied sieviete.

-    Padejosim. Viņš vēl joprojām ir nikns. Ludzu, Kristjen. Dejo ar mani. Es satveru viņa rokas. Kristjens vēl lūkojas uz blondo milzi, bet es sāku vīties viņam apkārt.

Pārējie ir atsākuši dejot, bet ap mums izveidojies apmēram divas pēdas plats tukšais laukums.

-    Tu viņam iesiti? Kristjens jautā, vēl joprojām nekustēdamies. Es satveru viņa dūrēs sažņaugtās plaukstas.

-    Protams. Sākumā nodomāju, ka tas esi tu, bet viņam bija spalvainākas plaukstas. Lūdzu, padejosim!

Kristjens lūkojas uz mani, un liesma viņa acīs pamazām pārvēršas par kaut ko citu, tumšāku un kvēlāku. Viņš piepeši satver mani aiz plaukstu locītavām un pierauj sev klāt tā, ka man rokas ir saliktas aiz muguras.

-   Vēlies padejot? Labi, viņš noņurd man pie auss un sāk kustināt gurnus. Es ļaujos viņam, nespēdama pakustēties.

Ak… Kristjens prot dejot. Viņš tur mani cieši sev klāt, bet pamazām atslābina tvērienu, līdz es varu virzīt plaukstas augšup pār viņa rokām, pār stingrajiem muskuļiem līdz pat pleciem. Viņš apskauj mani, un mēs lēni, jutekliski dejojam, mūzikas ritma aizgrābti.

Kad Kristjens satver manu roku un griež mani vispirms uz vienu, pēc tam otru pusi, es noprotu, ka viņa dusmas pagaisušas. Mēs abi smaidām un dejojam, un tas patiesi ir jautri. Aizmirsis vai apslāpējis savu niknumu, viņš prasmīgi liek man virpuļot pa nelielo deju grīdas laukumiņu, ne reizi nepalaizdams mani vaļā. Viņam blakus es jūtos gracioza; par to varu pateikties viņam. Kristjena klātbūtnē es esmu pievilcīga; viņa dēļ es jūtos mīlēta, jo, par spīti saviem piecdesmit dēmoniem, viņš ir spējīgs dāvāt neticami daudz mīlestības. Šobrīd, kad viņš izklaidējas, būtu viegli nospriest, ka šo cilvēku nenomāc itin nekādas raizes. Es zinu, ka viņa mīlestību saduļķo pārmērīgs privātīpašnieciskums un tieksme valdīt, bet tas nenozīmē, ka es viņu mīlu mazāk.

Sākoties jaunai dziesmai, es jau esmu aizelsusies.

-    Apsēdīsimies? es izdvešu.

-    Jā, labi. Kristjens ved mani no deju grīdas.

-    Tevis dēļ esmu sakarsusi un nosvīdusi, es čukstu, atgriežoties pie galdiņa.

Kristjens ierauj mani skavās. Man patīk, ja esi sakarsusi un svīsti. Kaut gan labprātāk es par to parūpējos divatā, viņš noņurd, baudkāri smaidīdams.

Es apsēžos, un rodas sajūta, ka sadursme uz deju grīdas nemaz nav notikusi. Patiesībā es brīnos, jo neviens nav mūs padzinis no kluba. Es pametu skatienu apkārt. Neviens mūs nevēro, un es nekur neredzu blondo milzi. Varbūt viņš aizgājis vai arī izmests ārā. Keita un Eljots riko nepiedienīgu priekšnesumu pārējiem dejotājiem. Itans un Mia izturas nedaudz pieklājīgāk. Es atkal iemalkoju šampanieti.

-    Ņem. Kristjens noliek man priekšā glāzi ūdens un uzmanīgi pēta mani. Viņa sejas izteiksme vēsta, ka man jādzer ūdens. Tūlīt pat.

Es paklausu. Turklāt esmu izslāpusi.

Kristjens izceļ no ledus spainīša alus pudeli un iedzer no tās.

-    Kas notiktu, ja te būtu žurnālisti? es painteresējos.

Kristjens nekavējoties saprot, ka es runāju par sitienu, kas

notrieca blondo milzi zemē.

-    Man ir ļoti dārgi advokāti, viņš rāmi nosaka, piepeši pārvērties par augstprātības iemiesojumu.

Es saraucu pieri. Bet tu neesi varenāks par likumu, Kristjen. Es pati varēju par sevi parūpēties.

Viņa skatiens kļūst salts. Neviens nepieskarsies tam, kas pieder man, viņš ledaini nosaka, it kā es neapjaustu kaut ko pašu par sevi saprotamu.

Ak tā… Es iemalkoju šampanieti. Mani piepeši pārņem nogurums. Mūzika ir skaļa un pulsējoša, man sāp galva un kājas, un es jūtos nedaudz noreibuši.

Kristjens satver manu roku. Iesim. Es gribu vest tevi mājās, viņš nosaka. Mums pievienojas Keita un Eljots.

-    Vai jūs jau ejat? Keita cerīgi apvaicājas.

-Jā.

-    Lieliski! Mes brauksim kopa ar jums.

Kamēr gaidām Kristjenu, kurš sniedz garderobes numuru jaunajam puisim pie ieejas, Keita sāk mani pratināt.

-    Kas notika ar to milzeni uz deju grīdas?

-    Viņš mani apgrābstīja.

-    Kad es atvēru acis, tu viņam iesiti.

Es paraustu plecus. Zināju, ka Kristjens sāks ārdīties, un tavs vakars būtu sabojāts. Es vēl joprojām mēģinu saprast, kādas izjūtas manī rada Kristjena rīcība. Tobrīd es satraucos, ka būs vēl sliktāk.

-    Mūsu vakars, Keita izlabo. Tavs vīrs ir karstgalvīgs, vai ne? viņa skarbi piebilst, vērodama Kristjenu, kurš ir

saņēmis manu mēteli.

/

Es iespurgusies pasmaidu. Jā, tā varētu teikt.

-    Bet man šķiet, ka tu labi tiec ar viņu gala.

-    Tiešām? Es saraucu pieri. Vai es tieku galā ar Kristjenu?

-    Lūdzu. Viņš paceļ mēteli, lai es varētu to uzvilkt.

-     Mosties, Ana! Kristjens mani saudzīgi purina. Mēs esam mājās. Es negribīgi atveru acis un grīļodamās izkāpju no mašīnas. Keita un Eljots jau pazuduši, un Teilors pacietīgi stāv pie automobiļa.

-    Vai man tevi jānes? Kristjens jautā.

Es papurinu galvu.

-    Aizbraukšu pakaļ Greja jaunkundzei un Kevana kungam, Teilors nosaka.

Kristjens pamāj un ved mani pie parādes durvīm. Man sāp kājas, un es klupdama eju viņam līdzi. Pie durvīm viņš pieliecas, satver manu potīti un saudzīgi noauj vispirms vienu, pēc tam otru kurpi. Mmm, cik labi! Viņš izslējās un lūkojas uz mani, rokā turēdams apavus.

-    Vai tā ir labāk? viņš smaidīdams jautā.

Es pamāju.

-    Man bija dažas brīnišķīgas iztēles ainas, kurās redzēju šīs sev pie ausīm, viņš nomurmina, ilgpilni uzlūkodams kurpes. Papurinājis galvu, viņš atkal satver mani aiz rokas un izved caur satumsušo namu līdz mūsu guļamistabai.

-    Tu esi pārguruši, vai ne? viņš klusi jautā, mani vērodams.

Es pamāju. Kristjens atraisa mana lietusmēteļa jostu.

-    Pagaidi, es pati, es murminu, pavirši mēģinādama viņu atgrūst.

-    Nē, ļauj man.

Es nopūšos. Pat nenojautu, ka esmu tik nogurusi.

-    Vainojams kalnu gaiss. Tu neesi pie tā pieradusi. Un ari alkohols, protams. Kristjens pavīpsnā, novelk man mēteli un nomet to uz krēsla. Pēc tam viņš satver mani aiz rokas un ieved vannāsistabā. Kāpēc?

-    Apsēdies, viņš pavēl.

Es iekārtojos uz krēsla un aizveru acis. Kristjens cilā dažādas pudelītes, kas saliktas uz spoguļa galdiņa. Esmu pārāk nogurusi, lai paceltu plakstiņus un noskaidrotu, ko viņš dara. Pēc brīža viņš atliec manu galvu atpakaļ, un es izbrīnīta atveru acis.

-    Ver ciet, Kristjens pavēl. Viņam rokā ir vates lodīte, ko viņš uzmanīgi pārvelk man pār labo plakstiņu. Es pārsteigta nekustos, kamēr viņš rūpīgi notira manu seju.

-    Lūk, sieviete, ar kuru es apprecējos, viņš nosaka.

-    Tev nepatīk kosmētika?

-    Man nav iebildumu pret to, bet es dodu priekšroku sejai, kas paslēpusies zem krāsas. Kristjens noskūpsta mani uz pieres. Lūk, iedzer šos. Viņš ieber man plaukstā divas aspirīna tabletes un pasniedz glāzi ūdens.

Es uzmetu lūpu.

-    Dzer! viņš pavēl.

Es paceļu skatienu pret griestiem, bet izpildu rīkojumu.

-     Lieliski. Vai tev nepieciešams pabūt vienatnē? viņš vīpsnādams painteresējas.

Es iespurdzos. Cik aizplīvurota runa, Grej! Jā, man vajag pačurāt.

Viņš iesmejas. Vai tu gribi, lai eju prom?

-    Vai tu gribi palikt? es ķiķinādama apvaicājos.

Kristjens uzjautrināts pieliec galvu sānis.

-     Tu esi perverss! Ej prom. Es nečurāšu tavā klātbūtnē. Tas jau ir pārāk daudz. Es pieceļos un ar rokas mājienu aizgaiņāju viņu prom.

Kad iznāku no vannasistabas, Kristjens jau ir pārģērbies pidžamas biksēs. Hmm… Es kā apburta vēroju sava vīra vēdera muskuļus, spēcīgās rokas, matiņu svēdru, kas iestiepjas pavēderē. Ir grūti domāt par kaut ko citu. Viņš gariem soļiem tuvojas man.

-    Vai priecājies par skatu? viņš vīpsnādams noprasa.

-    Kā vienmēr.

-    Manuprāt, tu esi nedaudz piedzērusies, sieva.

-    Man laikam šoreiz tev jāpiekrīt.

-    Es tev palīdzēšu izkļūt no tavas niecīgās kleitas. Tai vajadzētu pievienot brīdinājumu par kaitējumu veselībai. Viņš mani pagriež un atpogā vienīgo podziņu pie kakla.

-    Tu biji ļoti dusmīgs, es nomurminu.

-Jā.

-    Uz mani?

-    Nē. Ne uz tevi. Viņš noskūpsta manu plecu. Šoreiz.

Es pasmaidu. Kristjens nedusmojās uz mani. Tas ir solis

uz priekšu. Patīkamas pārmaiņas.

-    Jā. Viņš noskūpsta mani uz otra pleca, pavelk kleitu lejup man pār dibenu un nomet to zemē, vienlaikus novilkdams man arī biksītes. Es esmu kaila, un viņš satver manu roku.

-    Kāp ārā, viņš pavēl, un es izkāpju no kleitas, pieķērusies viņam pie rokas. Kristjens paceļ manas drēbes un nosviež tās uz krēsla.

-    Rokas augšā, viņš klusi nosaka, uzvelk man savu sporta kreklu un parauj to, līdz esmu apsegta un gatava doties gulēt.

Ievilcis skavās, Kristjens mani noskūpsta. Mana elpa, kas smaržo pēc piparmētrām, sajaucas ar viņējo.

-    Man ļoti gribētos tevi šodien iegūt, Ana, bet tu esi pārāk daudz dzērusi, mēs esam gandrīz astoņu tūkstošu pēdu augstumā virs jūras līmeņa, un vakar tev neizdevās izgulēties. Nāc, iesim uz gultu. Viņš paceļ segu, un es apguļos. Kristjens mani apsedz un noskūpsta uz pieres.

-    Aizver acis. Tev jābūt iemigušai, kad atgriezīšos gultā. Tas ir drauds, pavēle… Kristjenam raksturīgais izteiksmes veids.

-    Neej prom, es lūdzos.

-    Man vēl jāpiezvana dažiem cilvēkiem, Ana.

-    Ir sestdiena. Un ļoti vēls. Lūdzu.

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem. Ana, ja es apgulšos līdzās, tev neizdosies atpūsties. Guli. Viņš ir nepielūdzams. Es aizveru acis un atkal jūtu viņa lūpas uz pieres.

-    Arlabunakti, meitenīt, viņš klusi nosaka.

Manu acu priekšā aizzib šīs dienas notikumi… Kristjens lidmašīnā pārmet mani sev pār plecu. Viņš satraucas, vai man patīk māja. Mēs mīlējāmies. Mazgājamies vannā. Viņš ierauga manu kleitu. Es iepļaukāju blondo milzi… To atceroties, man iesmeldzās plauksta. Un pēc tam Kristjens noliek mani gultā.

Nespēju noticēt, ka tas viss tiešām ir piedzīvots. Es plati smaidu, domādama par lieliem soļiem uz priekšu, un pamazām ieslīgstu miegā.

15. nodaĻa

Ir pārāk karsti. Kristjens mani silda. Viņš atbalstījis galvu man uz pleca un miegā klusi elpo pie kakla. Mūsu kājas ir savijušās, un viņš pārmetis roku man pār vidukli. Bridi vilcinos uz apziņas robežas, jo noprotu, ka pamostoties izraušu no miega ari viņu, un viņš parasti neizguļas tik daudz, cik vajadzētu. Es laiski pārcilāju prātā iepriekšējās dienas notikumus. Atceros, ka iedzēru pār mēru… jā, ļoti daudz. Savādi, ka Kristjens man to ļāva. Es pasmaidu, atcerējusies, kā viņš mani apsedza. Tas bija ļoti mīļi un negaidīti. Es ātri pārbaudu, kā jūtos. Vēders? Normāli. Galva? Pārsteidzoši normāli, kaut gan tā ir kā ar vati piebāzta. Plauksta vēl ir apsārtusi. Mjā. Es laiski prātoju par Kristjena plaukstām tajās reizēs, kad viņš mani nopēris, un nodrebinos. Ar to pietiek, lai Kristjens pamostos.

-    Kas tev kaiš? Viņš samiegojies nopēta manu seju.

-     Nekas. Labrīt. Es izlaižu veselās plaukstas pirkstus caur viņa matiem.

-     Tu šorīt izskaties burvīga, sieva, viņš paziņo un noskūpsta mani uz vaiga, un es iekšēji atplaukstu.

-    Pateicos, ka vakar mani aprūpēji.

-     Man patik tevi aprūpēt. Tas ir viss, ko vēlos darīt, Kristjens klusi nosaka, bet viņa acu pelēkajās dzīlēs iedegas triumfa uguntiņas. Viņš izturas tā, it kā nupat būtu ieguvis ārkārtīgi nozīmīgu balvu.

Ak, Kristjen…

-    Tev izdodas panākt, lai es justos mīlēta.

-    Tā ir taisnība, viņš nomurmina, un man sažņaudzas sirds.

Viņš satver manu plaukstu, un es sāpēs saviebjos. Kristjens satrūcies nekavējoties palaiž mani vaļā. Vai savainojies, sitot tam riebeklim? viņš jautā, spēju dusmu pārņemts. Viņa skatiens kļūst ledains.

-    Es viņam iecirtu pļauku, nevis triecu dūri sejā.

-     Neģēlis!

Man šķita, ka vakar jau visu atrisinājām.

-    Es nespēju paciest domu, ka viņš tev pieskārās.

-     Kristjen, viņš man neko sliktu nenodarīja, tikai uzvedās nepieklājīgi. Viss ir labi. Man tikai nedaudz apsārtusi plauksta. Tu noteikti zini, kā tas ir. Es pavīpsnāju, un Kristjens uzjautrināts savelk lūpas izbrīna pilnā smaidā.

-     Jā, sieva, esmu pazīstams ar šo sajūtu. Viņš pasmīn. Ja vēlies, varu iedzīvināt šīs atmiņas kaut tūlīt.

-     Pievaldi savu niezošo plaukstu, Grej. Es noglāstu viņa vaigu, ar pirkstiem skardama bārdas rugājus un maigi tos paraustīdama. Kristjens satver manu kaistošo plaukstu un to saudzīgi noskūpsta. Notiek brīnums, un sāpes pagaist.

-    Kāpēc tu vakar nepateici, ka tev sāp?

-    Mmm… Vakar neko īsti nejutu. Un ari tagad man tikai nedaudz smeldz.

Viņš jūtami atmaigst un savelk lūpas. Kā tu jūties?

-    Labāk, nekā esmu pelnījusi.

-    Tev ir lielisks labais āķis, sieva.

-    Un neaizmirsti to, Grej.

-    Vai tiešām? Viņš piepeši uzguļas man virsū tā, ka iegrimstu matracī. Manas plaukstas ir paceltas virs galvas un saspiestas kopā. Viņš lūkojas man acīs.

-    Es nepavisam neiebilstu pret iespēju ar tevi pacīnīties, Anastasija. Patiesībā tevis pakļaušana gultā ir viena no manām fantāzijām. Viņš noskūpsta mani uz kakla.

Kā,lūdzu?

-     Man šķita, ka tu nemitīgi mani pakļauj, es izdvešu, kamēr Kristjens maigi kodī manu auss ļipiņu.

-    Hmm… bet man patiktu neliela pretošanās, viņš noņurd, paberzēdams degunu man pret žokli.

Pretošanās? Es sastingstu. Kristjens pierimst, atlaiž manas rokas un atbalstās pret elkoņiem.

-    Tu gribi, lai es ar tevi cīnos? Šeit? es čukstu, mēģinādama apslāpēt pārsteigumu. Jāatzīst, ka es jūtos satriekta. Viņš pamāj, nolaidis plakstiņus, un piesardzīgi vēro mani.

'Tūlīt?

Kristjens parausta plecus, un es redzu, ka viņš apsver šo domu, pirms kautri pasmaida un lēni paloka galvu.

Hmm… Viņš ir sasprindzis, guļot man virsū, un pamazām uzbudinās; piebriedušais loceklis kārdinoši iespiežas manā mīkstajā miesā, neļaujot skaidri domāt. Kas izraisījis šādu vēlmi? Kautiņš? Slēptas fantāzijas? Vai man sāpēs? Nē, Kristjens man nemūžam nenodarīs pāri.

-     Vai tu domāji šo, kad runāji par likšanos gultā, neizkliedējot dusmas?

Viņš atkal pamāj, nezaudēdams piesardzību.

Hmm… Mans Kristjens grib pacīkstēties.

-    Nekod lūpā, viņš brīdina.

Es padevīgi atbrīvoju lūpu. Ja nemaldos, tev ir priekšroka pār mani. Es noplivinu skropstas un izaicinoši piespiežos viņam klāt. Izklausās, ka varētu bfit interesanti.

-     Priekšroka?

-    Izskatās, ka tu jau esi panācis to, ko vēlējies.

Kristjens pavīpsnā un sasprindzina gurnus.

-     Trāpīgi teikts, sieva, viņš nočukst un aši noskūpsta mani uz lūpām. Spēji pagriezies, viņš aizrauj mani sev līdzi, un es attopos jāteniski viņam virsū. Es satveru Kristjena rokas, pienaglodama tās pie gultas abpus viņa galvai, un cenšos nepievērst uzmanību smeldzei plaukstā. Mani mati kā biezs, kastaņbrūns plīvurs noslīgst mums apkārt, un es pakustinu galvu, ar šķipsnām noglāstot Kristjena seju. Viņš paraujas nostāk, bet nemēģina mani apturēt.

-    Tātad tu vēlies kādu varmācīgu rotaļu? es jautāju, ar gurniem berzēdamās pret viņu.

Kristjens paver muti un spēji ievelk elpu.

-    Jā, viņš izdveš, un es viņu atbrīvoju.

-     Pagaidi. Es pasniedzos pēc ūdens glāzes pie gultas; to acīmredzot atstājis Kristjens. Ūdens ir vēss un dzirkstošs, droši vien atnests pavisam nesen, un es sāku prātot, cikos Kristjens devies gulēt.

Es iedzeru lielu malku, un Kristjens ar pirkstiem zīmē nelielus lokus man uz augšstilbiem, liekot ādai kņudēt, pirms aptver un saspiež manu kailo pēcpusi. Hmm.

Izmantodama paņēmienu no sava vīra plašā repertuāra, es pieliecos un noskūpstu Kristjenu, ieliedama viņam mutē tīru, vēsu ūdeni.

Viņš dzer. Ļoti gardi, sieva, viņš noņurd, atplaukdams zēniskā, rotaļīgā smaidā.

Novietojusi glāzi uz galdiņa pie gultas, es satveru viņa plaukstas, atrauju tās no sava dibena un atkal piespiežu pie gultas abpus viņa galvai.

-    Tātad man jātēlo, ka nevēlos pakļauties? es smīnēdama painteresējos.

-Jā.

-     Es esmu slikta aktrise.

Kristjens smaida. Mēģini.

Es pieliecos un rātni noskūpstu viņu. Labi, esmu ar mieru, es nočukstu, ar zobiem skrubinot viņa ādu uz žokļa; bārdas rugāji raupji glāsta manu mēli.

No Kristjena rīkles izlaužas dobja, seksīga skaņa, un viņš spēji nosviež mani uz gultas sev blakus. Es pārsteigta iesaucos, bet jau nākamajā mirklī viņš ir uzgūlies man virsū, un es sāku pretoties. Kristjens mēģina satvert manas rokas, bet es atspiežu tās viņam pret krūtīm un cenšos viņu atgrūst, kamēr viņš pūlas ar ceļgalu pavērt manas kājas.

Es turpinu abām rokām grūst viņu prom Jēziņ, viņš ir smags! tomēr viņš pat nepakustas un nesastingst, kā mēdza rīkoties iepriekš. Kristjenam tas patīk! Viņš mēģina satvert manas roku locītavas un beidzot vienu saķer, kaut gan es uzcītīgi pūlos to atbrīvot. Kristjena tvērienā nokļuvusi mana smeldzošā plauksta, tāpēc es beigu beigās ļauju viņam to paturēt, bet ar otru sagrābju viņa matus un tos spēcīgi parauju.

-   Au! Kristjens atmet galvu atpakaļ un lūkojas uz mani; viņa acīs deg kvēle.

-     Mežone, viņš nočukst nepiedienīgas iekāres pilnā balsī.

Mans augums atsaucas uz šo vienu klusi izteikto vārdu, uzliesmojot iekāres ugunīs, un es vairs netēloju. Veltīgi cenzdamās atbrīvot rokas no Kristjena tvēriena, es mēģinu salikt potītes kopā un, muguru izliecot, nosviest viņu no sevis. Viņš ir pārāk smags. Rrr! Esmu saniknota, bet vienlaikus arī uzbudinos.

Kristjens iestenējies satver arī manu otru roku. Viņš tur tās abas kreisajā plaukstā, bet labo laiski, gandrīz nevērīgi virza lejup pa manu miesu, to glāstot un kairinot, un sāpīgi paraujot krūtsgalu.

Es protestējot iebrēcos, bet no krūtsgala līdz kajstarpei aizšaujas zibenīgs baudas vilnis, un es atkal nesekmīgi cenšos Kristjenu nokratīt. Viņš ir pārāk… uzgūlies man.

Kad viņš cenšas mani noskūpstīt, es pagriežu galvu uz sāniem, liegdama viņam šo iespēju. Viņš savukārt atrauj roku no mana krekla apakšmalas un satver mani aiz zoda, lai varētu skrubināt žokļa līniju tāpat, kā to nupat darīju es.

-    Jā, meitenīt, pretojies, viņš nomurmina.

Es lokos un mētājos, pūlēdamās atbrīvoties no dzelžainā tvēriena, bet man nav nekādu cerību. Kristjens ir daudz spēcīgāks. Viņš maigi kodī manu apakšlūpu, cenšoties ar mēli ielauzties man mutē. Un es apjaušu, ka nevēlos viņam pretoties. Es viņu gribu, tūlīt pat, tāpat kā vienmēr. Es vairs necīnos un kaismīgi atbildu uz skūpstu. Man vienalga, ka neesmu iztīrījusi zobus. Man vienalga, ka nolēmām rotaļāties. Caur manām dzīslām aizšaujas tveicīga, kvēla iekāre, un es tai ļaujos. Atsvabinājusi potītes, es apviju kājas viņam ap gurniem un izmantoju papēžus, lai novilktu pidžamas bikses lejup.

-    Ana, Kristjens iestenas un sāk mani skūpstīt… visur. Un mēs vairs nočīkstamies; visas mūsu izjūtas ir sakopotas pirkstu galos un mēlē, un pieskārienos, un skūpstos, kas ir kvēli un trauksmaini.

-     Āda, viņš aizsmacis dveš; es jūtu, ka viņam ir grūti elpot. Viņš pieceļ mani sēdus un ar vienu strauju kustību novelk man kreklu.

-    Tu, es čukstu, jo nekādi citi vārdi man nenāk prātā. Es satveru Kristjena bikšu priekšu un parauju to lejup, atbrīvodama locekli, lai varētu to satvert. Miesa ir stingra un cieta. Kristjens spēji ievelk elpu, gaisam nosvelpjot starp zobiem, un šī reakcija manī iesveļ vēl spēcīgāku iekāri.

-     Gribu, viņš elš un atliecas atpakaļ, paceļot manus augšstilbus; es kritu atmuguriski uz gultas, bet pamanos cieši saspiest viņa locekli un virzu plaukstu augšup un lejup. Sajutusi, ka uz galviņas parādījusies šķidruma pile, es ar īkšķi iztriepju to pa Kristjena ādu. Viņš nogulda mani uz matrača, un es iebāžu īkšķi mutē, gribēdama izjust viņa garšu, bet viņš tikmēr laiž plaukstas pār manu miesu, glāstīdams gurnus, vēderu un krūtis.

-    Kā garšo? viņš jautā, sliedamies man pāri, un viņa acis kvēlo.

-     Lieliski. Pamēģini. Es iegrūžu īkšķi viņam mutē, un viņš nolaiza pirksta spilventiņu. Skaļi ievaidējusies, es satveru viņu aiz galvas un pievelku sev klāt, lai varētu noskūpstīt, un apviju kājas viņam apkārt. Izmantodama pēdas, es nogrūžu pidžamas bikses lejā un sakrampēju potītes viņam virs vidukļa. Viņš ar lūpām zīmē līniju pār manu žokli līdz zodam, viegli kodīdams ādu.

-    Tu esi skaista. Viņš pieliec galvu, lai varētu noskūpstīt manu kakla bedrīti. Brīnišķīga āda. Viņš maigi uzpūš dvašu tai un virzās lejup līdz krūtīm.

Mm? Es apjukusi elsoju, kaisdama ilgās un nepacietībā. Man šķita, ka viss notiks ātri.

-    Kristjen, es klusi lūdzos un ieviju pirkstus viņam matos.

-     Kuš, viņš nočukst un ar mēli novelk loku ap manu krūtsgalu, pirms aptver to ar lūpām un spēcīgi parauj.

-    Au! es iestenos un sāku locīties, celdama gurnus augšup, lai viņu iekārdinātu. Viņš pasmaida un pievēršas otrai krūtij.

-    Tu esi nepacietīga, sieva. Viņš ievelk krūtsgalu mutē, un es parauju viņa matus. Kristjens ievaidējies palūkojas uz mani. Es tevi sasiešu, viņš brīdina.

-    Ņem mani, es lūdzos.

-    Kad pienāks īstais brīdis, viņš nosaka, lūpām glāstot manu ādu, un kaitinoši lēni virza roku lejup līdz gurnam, turpinot skūpstīt krutsgalu. Es skaļi ievaidos, ātri un sekli elpodama, un atkal mēģinu Kristjenu pamudināt, ceļot gurnus viņam pretī. Viņš ir smags un spēcīgs, un pavisam tuvu, bet nemaz nesteidzas.

Pie velna! Es pretojos un lokos, apņēmusies nosviest viņu no sevis.

-    Kas par…?

Kristjens satver manas rokas un pienaglo tās pie gultas, ar visu augumu uzguldamies man virsū, un es vairs nespēju cīnīties. Man ir grūti elpot, un es cenšos savaldīties.

-    Tu gribēji pretošanos, es elsodama atgādinu. Viņš izslējās virs manis un lūkojas lejup, vēl joprojām turēdams manas plaukstu locītavas dzelžainā tvērienā. Es novietoju papēžus zem viņa dibena vaigiem un grūžu tos uz priekšu. Viņš nekustas. Rrrl

-    Vai tiešām tu nevēlies maigumu? viņš izbrīnīts jautā, acīm līksmā satraukumā mirdzot.

-   Kristjen, es tikai gribu ar tevi mīlēties. Vai tiešām viņš ir tik neaptēsts? Mēs cīkstamies un kaujamies, bet jau nākamajā mirklī viņš ir maigs un pakļāvīgs. Mani mulsina šādas pārvērtības. Esmu nokļuvusi gultā ar vīrieti dzīvsudrabu.

-    Lūdzu. Es atkal atbalstu papēžus pret viņa dibenu. Pelēkajām acīm kvēlojot, viņš nopēta mani. Par ko viņš domā? Kristjena sejā uz bridi atplaiksni mulsums un neizpratne. Viņš atlaiž manas rokas un apsēžas uz papēžiem, uzvilkdams mani sev uz ceļiem.

-     Labi, sieva, darīsim tev pa prātam. Viņš paceļ mani augstāk un nesteidzīgi laiž lejup tā, ka es jāteniski uzsēžos viņam virsū.

-    Jā! Lūk, ko es vēlos. Lūk, kas man vajadzīgs. Aplikusi rokas viņam ap kaklu, es ieviju pirkstus savam vīram matos, izbaudīdama sajūtu, ko sagādā viņa miesa manējā. Es sāku kustēties, uzņemdamās vadošo lomu, iedibinādama savu ritmu un ātrumu. Kristjens ievaidas, ar lūpām uzmeklē manējās, un mēs abi ļaujamies mirklim.

Es ar pirkstiem zīmēju rakstus starp Kristjena krūšu matiņiem. Viņš ir atgūlies uz muguras un klusējot veras griestos. Mēs abi cenšamies nomierināties. Viņš izbungo ritmu man uz muguras.

-   Tu neko nesaki, es nočukstu un noskūpstu viņu uz pleca. Kristjens pagriežas un uzlūko mani, bet viņa sejā nekas nav nolasāms. Bija interesanti. Sasodīts, vai kaut kas nav labi?

-    Tu mani mulsini, Ana.

-    Mulsinu?

Viņš lūkojas man acīs. Jā. Brīžos, kad uzņemies vadību. Tas ir… citādi.

-    Labā vai sliktā nozīmē? Es laižu pirkstu pār Kristjena lūpām. Viņš sarauc pieri, it kā neizprastu jautājumu, un izklaidīgi noskūpsta manu plaukstu.

-     Labā nozīmē, viņš nosaka, bet neizklausās pārliecināts.

-   Vai nekad neesi īstenojis šo fantāziju? es nosarkusi jautāju. Vai tiešām es gribu vēl kaut ko uzzināt par sava vīra daudzkrasaino… hmm, daudzveidīgo seksuālo dzīvi pirms manis? Zemapziņa pārmetoši nopēta mani, pabīdījusi zemāk savas brilles. Vai domā, ka esi tam gatava?

-    Nē, Anastasija. Tu spēj man pieskarties. Izskaidrojums ir vienkāršs, bet daiļrunīgs. Protams, piecpadsmit Pakļautās to nedrīkstēja.

-     Bargā Kundze varēja tev pieskarties. Es izgrūžu šos vārdus, pirms pagūstu apdomāties. Nolādēts, kāpēc es viņu pieminēju?

Kristjens sastingst un iepleš acis. Viņa seja ir nolasāms, ka viņš nesaprot, ko es grasos pateikt. Toreiz bija citādi, viņš nočukst.

Man piepeši ir jāzina. Labā vai sliktā nozīmē?

Kristjens pēta mani. Viņa acīs uzplaiksni šaubas un, iespējams, arī sāpes, un viņš uz brīdi atgādina cilvēku, kas slīkst.

-    Laikam sliktā, viņš tik tikko dzirdami atzīst.

-    Man šķita, ka tev patika jūsu attiecības.

-    Jā. Toreiz.

-    Un tagad tā vairs nav?

Viņš brīdi vēro mani, iepletis acis, un papurina galvu.

-    Ak, Kristjen! Mani pārņem neticami spēcīgas izjūtas. Mans nabaga apmaldījies puisēns… Es apskauju viņu un skūpstu viņa seju, kaklu, krūtis, apaļās rētas. Viņš ievaidas, pievelk mani tuvāk un kaislīgi skūpsta, pirms ļoti nesteidzīgi, ievērodams tikai savu ritmu, atkal mīlējās ar mani.

-    Ana Taisone, pasaulslavenā boksere! ītans aplaudēdams sauc, kad parādos virtuvē. Viņš sēž pie brokastu letes kopā ar Miu un Keitu, bet Bentlija kundze tikmēr cep vafeles. Kristjens nekur nav manāms.

-     Labrīt, Greja kundze! Saimniecības vadītāja uzsmaida man. Ko vēlaties brokastīs?

-    Labrīt. Es ēdīšu visu, ko pasniegsiet. Kur ir Kristjens?

-    Ārā. Keita ar galvas mājienu norāda uz pagalmu. Es pieeju pie loga, no kura paveras skats uz laukumu un kalniem tālumā. Debesis ir tīras un zilas, un mans skaistais vīrs stāv apmēram divdesmit pēdu attālumā, iegrimis sarunā ar kādu cilvēku.

-    Viņš apspriežas ar Bentlija kungu, Mia uzsauc, nepieceldamās no letes. Es pagriežos pret viņu, meitenes nīgrā balss toņa apmulsināta. Viņa uzmet ītanam naidpilnu skatienu. Ak vai! Interesanti, kas starp viņiem abiem notiek? Es sadrūmusi atkal pievēršos savam vīram un Bentlija kungam.

Saimniecības vadītājas laulātais draugs ir kalsns gaišmatis ar tumšām acīm, ģērbies strādnieka biksēs un sporta kreklā ar uzrakstu "Aspenas ugunsdzēsēju dienests". Kristjenam mugurā ir melni džinsi un krekls. Abi vīrieši šķērso mauriņu, iegrimuši sarunā, un Kristjens nevērīgi pieliecas, lai paceltu kaut ko līdzīgu bambusa niedrei, ko acīmredzot atpūtis vējš. Vai arī kāds to pametis puķu dobē. Kristjens izklaidīgi paceļ niedri izstieptā rokā, it kā nosvērdams savu atradumu, un strauji šķeļ gaisu ar to.

Hmm…

Izskatās, ka Bentlija kungam mana vīra rīcība nešķiet savāda. Abi turpina sarunu, tuvodamies mājai, un atkal apstājas, jo Kristjens atkārto žestu. Niedres gals atsitas pret zemi. Kristjens paceļ skatienu un ierauga mani stāvam pie loga. Mani piepeši pārņem sajūta, ka es viņu izspiegoju. Kristjens apstājas. Es nokaunējusies pamāju, pagriežos un pieeju pie brokastu letes.

-    Ko tu tur darīji? Keita jautā.

-    Tikai vēroju Kristjenu.

-    Tu esi pamatīgi ieķērusies. Viņa nicīgi iespurdzas.

-    Vai gribi teikt, ka tu nepavisam neesi aizrāvusies ar savu vīrieti, mana topošā svaine? es smaidīdama attraucu, mēģinādama apslāpēt nepatīkamas atmiņas par Kristjenu ar spieķi rokā. Keita mani iztrūcina, pielekdama kājās un mezdamās man ap kaklu.

-    Māsa! viņa iesaucas, un es nespēju apvaldīt arī savu prieku.

-     Labrīt, miegamice! Kristjens mani pamodina. Tūlīt nosēdīsimies. Piesprād zējies.

Es mulsi taustos, meklēdama jostu, bet Kristjens to aizsprādzē manā vietā un noskūpsta mani uz pieres, pirms atlaižas krēslā. Atkal atbalstījusi galvu viņam pret plecu, es aizveru acis.

Mani nogurdinājusi neticami ilga pastaiga un pikniks brīnišķīga kalna virsotnē. Arī pārējie klusē, pat Mia. Viņa jau kopš paša rīta šķiet nomākta. Interesanti, kā viņai veicas ar plānu iekarot ītana sirdi. Pat nezinu, kur viņi abi naktī gulēja. Mūsu skatieni sastopas, un es pasmaidu, bez vārdiem jautādama, vai viņai nekas nekaiš. Mia savelk lūpas skumīgā smaidā un atkal pievēršas grāmatai. Es palūkojos uz Kristjenu, nepaceļot skropstas. Viņš lasa kaut kādu līgumu, pierakstot malās savas piezīmes, bet izskatās mierīgs. Eljots klusi krāc, atlaidies krēslā blakus Keitai.

Vel neesmu radusi izdevību aprunāties ar Eljotu divatā un izprašņāt viņu par Džiu, jo nav iespējams atraut viņu no Keitas sāniem. Kristjenu notikušais neinteresē tik ļoti, lai viņš aprunātos ar brāli, un mani tas kaitina, bet es viņam neuzmācos. Mēs pārāk labi pavadījām laiku. Eljots ir uzlicis roku Keitai uz ceļgala, paužot, ka sieviete pieder viņam. Mana draudzene laimē staro; grūti iztēloties, ka vēl tikai iepriekšējās dienas pēcpusdienā viņa nebija pārliecināta par abu attiecībām. Kā Kristjens viņu nosauca? Par Leljotu. Varbūt tas ir kāds mīļvārdiņš ģimenes lokā? Tas vismaz izklausās labāk nekā "izvirtulis". Eljots spēji atver acis un lūkojas tieši man sejā. Es nokaunējusies pietvīkstu.

Eljots atplaukst smaidā. Man patīk, kā tu sarksti, Ana, viņš izstaipīdamies ķircina mani. Keitas sejā parādās apmierinātas kaķes smaids.

Pilote Beiglija paziņo, ka tuvojamies Sietlas lidostai, un Kristjens satver manu roku.

-     Kā tev patika nedēļas nogale? Kristjens jautā, kad esam iesēdušies Audi un braucam uz Eskalu. Teilors un Raiens sēž priekšā.

-    Ļoti labi, pateicos. Es smaidu, piepeši sakautrējusies.

-     Varam atgriezties Aspenā, kad vien vēlies. Un ņem līdzi visus, kurus gribi redzēt.

-    Aizvedīsim Reju? Viņam patiktu makšķerēt.

-    Laba doma.

-    Kā tu pavadīji laiku? es painteresējos.

-     Lieliski, viņš pēc brīža nosaka, mana jautājuma pārsteigts. Ļoti labi.

-    Izskatījās, ka tu jūties mierīgāks.

Kristjens parausta plecus. Es zināju, ka tev nekas nedraud.

Es saraucu pieri. Kristjen, man parasti nekas nedraud. Es tev jau teicu, ka tu nomirsi četrdesmit gadu vecumā, ja turpināsi šādi satraukties. Un es gribu novecot, nosirmot tev blakus. Es satveru viņa roku, un viņš vēro mani, it kā nesaprastu, ko vēlos pateikt. Noskūpstījis manus pirkstu kauliņus, viņš maina sarunas tematu.

-    Vai tev vairs nesāp roka?

-    Ir jau labāk, pateicos.

Viņš pasmaida. Lieliski, sieva. Vai esi gatava atkal stāties pretī Džiai?

Sasodīts! Biju jau aizmirsusi, ka mums vakarā jāsatiekas, lai apspriestu rasējumus. Es paceļu skatienu augšup. Varbūt tev vajadzētu turēties nostāk. Es tevi aizsargāšu, es vīpsnādama apsolu.

-    Aizsargāsi? Kristjens smejas.

-    Kā vienmēr, Grej. No visām plēsoņām, es nočukstu.

Kad iekāpju gultā, Kristjens tīra zobus. Rit mēs atgriezīsimies īstajā pasaulē, kur mūs gaida darbs, paparaci un arestētais Džeks, bet iespējams, ka viņam ir līdzdalībnieks. Hmm… Kad sākām par to runāt, Kristjens izturējās diezgan izvairīgi. Vai viņš zina patiesību? Un vai atklatu to man? Es nopūšos. Izvilkt no Kristjena informāciju ir tikpat grūti kā izraut zobus, un mums bija pārāk jauka nedēļas nogale. Vai es vēlos to sabojāt, pratinot viņu par kaut ko tik nepatīkamu?

Man bija ļoti interesanti pavērot Kristjenu ārpus ierastās vides un dzīvokļa brīdī, kad viņš ir kopā ar saviem radiniekiem, priecīgs un bezrūpigs. Varbūt viņu nomāc uzturēšanās šajā dzīvoklī, kur ir pārāk daudz atmiņu un pagātnes notikumu. Iespējams, mums vajadzētu pārcelties citur.

Es iespurdzos. Mēs jau grasāmies pārcelties šobrīd krastmalā tiek atjaunota milzīga māja, kur mēs dzīvosim. Džias plāni ir pabeigti un apstiprināti, un Eljota brigāde nākamnedēļ sāks darbu. Es iesmejos, atcerējusies, cik pārsteigta izskatījās Džia, kad atklāju, ka esmu redzējusi viņu Aspenā. Izrādījās, ka tā bijusi tikai sagadīšanās. Viņa aizbraukusi uz savu Aspenas namu, lai mierā un klusumā pārveidotu mūsu rasējumus. Man vienu drausmīgu mirkli šķita, ka viņa palīdzējusi izvēlēties gredzenu, bet izskatās, ka tā nav taisnība. Es tik un tā neuzticos Džiai un labprāt dzirdētu šī stāsta apstiprinājumu no Eljota mutes. Šoreiz viņa vismaz netuvojās Kristjenam.

Mans skatiens pievēršas naksnīgajām debesīm. Es ilgošos pēc šī skata. Šīs panorāmas…. Sietla plešas mums pie kājām, iespējām bagāta, bet tāla un neaizsniedzama. Varbūt Kristjena sarežģījumi slēpjas tieši tajā apstāklī, ka viņš jau ilgi bijis nošķirts no īstās pasaules, noslēdzoties šajā paša īstenotajā trimdā. Ģimenes lokā viņš vairs nav tik valdonīgs un nemiera pārpilns; kopā ar Miu un Eljotu viņš ir atbrīvots un priecīgs. Interesanti, ko par to teiktu Flinns. Jēziņ! Varbūt atbilde slēpjas šeit. Varbūt Kristjenam nepieciešama pašam sava ģimene. Es noliedzoši papurinu galvu mēs esam pārāk jauni, pārāk nepieredzējuši. Kristjens atgriežas istabā, pārdomās iegrimis, un izskatās tikpat skaists kā vienmēr.

-    Vai viss kārtībā? es jautāju.

Viņš izklaidīgi pamāj un apguļas man blakus.

-    Man ne pārāk patīk doma, ka jāatgriežas īstajā pasaulē, es nomurminu.

-    Vai tu nemelo?

Es papurinu galvu un noglāstu viņa vaigu. Nedēļas nogale bija lieliska. Pateicos.

Viņš pasmaida. Tu esi mana īstā pasaule, Ana, viņš klusi nosaka un noskūpsta mani.

-    Vai tev tā visa pietrūkst?

-    Par ko tu runā? viņš apjucis jautā.

-    Nu, tu jau saproti. Pēršanas ar spieķi un… visa pārējā, es nokautrējusies saku.

Kristjens bezkaislīgi uzlūko mani. Viņa sejā parādās šaubas un neizpratne; viņš nesaprot, ko es grasos teikt.

-    Nē, Anastasija, viņš klusi, rāmi atbild un noglāsta manu vaigu. Kad tu aizgāji, doktors Flinns pateica kaut ko tādu, kas iespiedās man atmiņā. Viņš sacīja, ka es nevaru saglabāt šādas tieksmes, ja tev tādu nav. Man tā bija atklāsme. Viņš sarauc pieri. Iepriekš es nezināju, ka var dzīvot citādi, Ana. Tagad es to zinu. Esmu guvis mācību.

-    Vai gribi teikt, ka es tevi mācīju? Es iespurdzos.

Kristjens sirsnīgi uzlūko mani. Vai tev tā visa pietrūkst? viņš jautā.

-    Nu, es negribu, lai tu man nodarītu sāpes, bet man patīk rotaļāties, Kristjen. Tu jau to zini. Ja vēlies kaut ko izmēģināt… Es paraustu plecus, lūkodamās uz viņu.

-    Kaut ko?

-    Nu, pletni vai jātnieka pātagu… Es sarkdama apklustu.

Kristjens izbrīnīts sarauc uzaci. Hmm… Paskatīsimies. Šobrīd mani interesē tikai vecmodīga vaniļa. Viņš pārlaiž īkšķi pār manu apakšlūpu, un mēs atkal sākam skūpstīties.

No: Anastasija Greja Temats: Labrīt Datums: 29.08.2011. 09:14 Kam: Kristjens Grejs

Sveiks! Gribēju tikai pateikt, ka mīlu Tevi. Tas ari viss.

Mūžīgi Tava Ana (skūpstu) Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs

Temats: Pirmdienas skumju padzīšana

Datums: 29.08.2011. 09:18

Kam: Anastasija Greja

Ana!

Ir patīkami dzirdēt šādus vārdus no savas sievas (nepaklausīgas vai citādas) pirmdienas rītā. Varu apliecināt, ka šis jūtas ir abpusējas. Jau iepriekš atvainojos par šodien paredzētajām vakariņām. Ceru, ka Tev nebūs pārāk garlaicīgi. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Pareizi! Mums jāiet uz "Amerikas kuģu būvētāju biedrības" rīkotajām vakariņām. Es izbolu acis… Atkal nāksies runāt ar uzpūtīgiem bagātniekiem. Kristjens mani ved uz aizraujošiem pasākumiem.

No: Anastasija Greja

Temats: Kuģi paslīd cits citam garām tumsā Datums: 29.08.2011. 09:26 Kam: Kristjens Grejs

Tu noteikti izdomāsi, kā piešķirt kādu interesantu rozīnlti šim pasākumam… Nepacietīgi gaidu. Anastasija (paklausīgā) Greja Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs

Temats: Dažādība ir dzīves garšviela

Datums: 29.08.2011. 09:35

Kam: Anastasija Greja

Man jau ir šis tas padomā…

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs, kurš nepacietīgi gaida kuģu būvnieku biedrības vakariņas.

Es jūtu visus pavēderes muskuļus sažņaudzamies. Hmm… Interesanti, ko viņš iecerējis? Hanna pieklauvē pie durvīm, izraudama mani no pārdomām.

-    Vai esi gatava apspriest šīs nedēļas plānu, Ana?

-    Jā, labi. Apsēdies. Es pasmaidu, atguvusi līdzsvaru, un izslēdzu e-pasta programmu.

-     Man nācās pārcelt dažas tikšanās. Foksa kungu uz nākamo nedēļu un doktori…

Iezvanās telefons, un Hanna apklust. Zvana Roučs; viņš aicina mani uz savu kabinetu.

-    Turpināsim pēc divdesmit minūtēm, labi?

-    Protams.

No: Kristjens Grejs Temats: Vakar… Datums: 30.08.2011. 09:24 Kam: Anastasija Greja

… bija jautri. Nemūžam nebūtu ticējis, ka ikgadējās biedrības vakariņas var būt tik interesantas. Tu nekad neliec man vilties, sieva. Es Tevi mīlu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. apbrīnas pilnais vadītājs No: Anastasija Greja

Temats: Vienmēr esmu gatava spēlēties…

Datums: 30.08.2011. 09:33

Kam: Kristjens Grejs

Es jau sen ilgojos pēc sudraba lodītēm.

Tu nekad neliec man vilties. Tas arī viss.

Skūpstu.

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Hanna pieklauvē pie durvīm, pārtraukdama manas erotiskās domas par iepriekšējo vakaru. Kristjena rokas… viņa mute…

-    Nāc iekšā.

-    Ana, nupat piezvanīja Rouča kunga asistents. Viņš tevi aicina uz tikšanos šorīt. Tas nozīmē, ka man atkal nāksies pārcelt dažas tikšanās. Vai neiebilsti?

Viņa mēle.

-    Jā, protams, es nomurminu, cenzdamās apvaldīt savas fantāzijas. Hanna smaidīdama aiziet, un es turpinu gremdēties brīnišķīgās atmiņās.

No: Kristjens Grejs Temats: Haids Datums: 01.09.2011. 15:24 Kam: Anastasija Greja Anastasija!

Ziņoju, ka Haidam atteikta atbrīvošana pret drošības naudu, un viņš paliks apcietinājumā. Viņam izvirzīta apsūdzība nolaupīšanas mēģinājumā un ļaunprātīgā dedzināšanā. Pagaidām nav noteikts tiesas sēdes datums. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

No: Anastasija Greja Temats: Haids Datums: 01.09.2011. 15:53

Kam: Kristjens Grejs Labas ziņas.

Vai tas nozīmē, ka turpmāk apsardze vairs nebūs tik stingra? Es īsti nespēju saprasties ar Preskotu. Ana (skūpstu) Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Haids Datums: 01.09.2011. 15:59 Kam: Anastasija Greja

Nē. Apsardze paliks līdzšinējā līmenī. Iebildumi netiks pieņemti.

Kas vainas Preskotai? Ja tev viņa nepatīk, pieņemsim kādu citu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Es saraucu pieri, lasīdama valdonīgo vēstuli. Preskota nav nemaz tik slikta.

No: Anastasija Greja

Temats: Nesāc nu plēst matus no galvas!

Datums: 01.09.2011. 16:03

Kam: Kristjens Grejs

Es tikai pajautāju (un izbolu acis). Par Preskotu padomāšu. Noslēp savu niezošo plaukstu! Ana (skūpstu) Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Nekārdini mani Datums: 01.09.2011. 16:11 Kam: Anastasija Greja

Sieva, varu apliecināt, ka mani mati ir ļoti stingri piestiprināti pie galvas. Tu pati par to ne reizi vien esi pārliecinājusies.

Tomēr mana plauksta patiesi kņud.

Varbūt šovakar to izmantošu.

Skūpstu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs, kas vēl nav kļuvis plikpaurains

No: Anastasija Greja Temats: Nodrebinos Datums: 01.09.2011. 16:20 Kam: Kristjens Grejs Solījumi, solījumi vien…

Labi, beidz mani traucēt. Es cenšos strādāt; tūlīt man būs neparedzēta tikšanās ar rakstnieku. Mēģināšu nepieļaut, lai sarunas laikā mani mocītu domas par Tevi. Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Anastasija Greja

Temats: Burāšana, planēšana un pēriens

Datums: 05.09.2011. 09:18

Kam: Kristjens Grejs

Kristjen!

Tu proti izklaidēt meitenes. Protams, turpmāk es šādu uzvedību gaidīšu katru nedēļas nogali. Tu mani lutini. Esmu sajūsmā. Tava sieva Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs

Temats: Mans uzdevums dzīvē…

Datums: 05.09.2011. 09:25

Kam: Anastasija Greja

… ir lutināt Tevi, sieva.

Un rūpēties par Tevi, jo es Tevi milu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. iemīlējies vadītājs Ak, mans romantiskais vīrs!

No: Anastasija Greja

Temats: Mans uzdevums dzīvē…

Datums: 05.09.2011. 09:33

Kam: Kristjens Grejs

… ir to pieļaut jo arī es Tevi mīlu.

Labi, beidz puņķoties. Citādi es sākšu raudāt.

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, iemīlējusies redaktore

Nākamajā dienā es pētu kalendāru uz sava galda. Vēl tikai piecas dienas līdz desmitajam septembrim manai dzimšanas dienai. Es jau zinu, ka mēs brauksim uz jauno māju, lai aplūkotu Eljota un viņa brigādes paveikto. Hmm… varbūt Kristjenam ir ari kāda cita iecere? Es pasmaidu. I lanna pieklauvē pie durvīm.

-    Nāc iekšā!

Manai asistentei aiz muguras mīņājas Preskota. Dīvaini…

-    Ana, pie tevis atnākusi Leila Viljamsa, Hanna paziņo. Viņa teica, ka grib ar tevi runāt par kaut ko privātu.

-    Leila Viljamsa? Es nepazīstu nekādu… Man piepeši izkalst mute, un Hanna iepleš acis, redzot manu sejas izteiksmi.

Leila? Ko viņa, sasodīts, grib no manis?

16.NODAĻA

-     Vai vēlies, lai sutu viņu projām? Hanna iztrūkusies jautā.

-    Mmm, nē. Kur viņa ir?

-     Viesu pieņemšanas telpā. Un ar viņu kopā ir vēl kāda jauna sieviete.

Ko tas nozīmē?

-     Un Preskotas jaunkundze vēlas ar tevi aprunāties, Hanna piebilst.

Protams. Sūti viņu iekšā.

Hanna atkāpjas, un Preskota ienāk manā kabinetā, ar visu savu būtību izstarodama lietišķu profesionālismu.

-    Pagaidi mirkli, Hanna. Lūdzu, apsēdies, Preskota.

Hanna aizver durvis, atstādama mūs abas divatā.

-    Greja kundze, Leilas Viljamsas vārds ir minēts jūsu sarakstā.

-    Kā, lūdzu? Man ir saraksts?

-    Nevēlamo viesu sarakstā. Teilors un Velčs ļoti nepārprotami norādīja, ka viņa nedrīkst ar jums kontaktēties.

Es neizpratnē saraucu pieri. Vai Leila ir bīstama?

-    Nezinu.

-    Kāpēc man vispār tika ļauts uzzināt, ka viņa ir šeit?

Preskota norij siekalas, un šķiet, ka viņa jūtas neomulīgi.

Es izmantoju labierīcības brīdī, kad viņa ieradās, vērsās tieši pie Klēras, un Klēra piezvanīja Hannai.

-    Saprotu. Acīmredzot pat Preskotai dažreiz vajag aiziet uz tualeti. Es iesmejos. Ak vai!

-    Jā. Preskota nokaunējusies pasmaida, un šī ir pirmā reize, kad redzu kādu plaisu viņas bruņās. Manai miesassardzei ir skaists smaids.

-    Man vēlreiz jāaprunājas ar Klēru par noteikumiem, viņa gurdi nosaka.

-    Jā, protams. Vai Teilors zina, ka Leila ir šeit? Es neapzināti sakrustoju pirkstus, cerēdama, ka viņa vēl nav neko pateikusi Kristjenam.

-    Es atstāju viņam ziņu.

-     Tātad man nav daudz laika. Es labprāt noskaidrotu, kas Leilai vajadzīgs.

Preskota brīdi vēro mani. Es ieteiktu tā nedarīt, Greja kundze.

-    Ir kāds iemesls, kāpēc viņa atnākusi.

-     Man uzdots nepieļaut šādu tikšanos, Preskota klusi nosaka, bet šķiet samierinājusies ar neizbēgamo.

-    Es tiešām vēlos dzirdēt, kas viņai sakāms. Mana balss skan apņēmīgāk, nekā biju iecerējusi.

Preskota apslāpē nopūtu. Es gribētu viņas abas pārmeklēt, pirms ielaižu viņas šeit.

-    Jā, labi. Vai tas ir atļauts?

-    Esmu šeit, lai jūs sargātu, Greja kundze. Jā, man tas ir atļauts. Ja neiebilstat, es vēlētos palikt šeit, kamēr runāsiet.

-     Labi. Esmu ar mieru piekāpties šajā jautājumā. Turklāt iepriekšējā reizē, kad satiku Leilu, viņa bija bruņota. Ķeries pie darba.

Preskota pieceļas.

-    Hanna! es pasaucu, un mana asistente jau nākamajā mirklī atver durvis. Acīmredzot viņa gaidījusi pie tām.

-    Lūdzu, pārbaudi, vai sapulču telpa ir brīva.

-    Jau pārbaudīju, un tur nekas nenotiek.

-    Preskota, vai varēsi viņas pārmeklēt tur? To neviens neredzēs, vai ne?

-    Jā, kundze.

-    Labi, es jums pievienošos pēc piecām minūtēm. Hanna, ieved Leilu Viljamsu un viņas pavadoni sapulču zālē.

-    Protams. Hanna izbiedēta pārmaiņus uzlūko mani un Preskotu. Vai atcelt nākamo tikšanos? Tā paredzēta četros otrā pilsētas malā.

-    Jā, es izklaidīgi nomurminu. Hanna pamāj un aiziet.

Ko Leila no manis grib? Nedomāju, ka viņa ieradusies

ļaunā nolūkā. Ari iepriekš viņa man neko nenodarīja, kaut gan šāda iespēja bija. Kristjens būs pārskaities. Mana zemapziņa sakniebj lūpas, klirīgi sakrusto kājas un pamāj. Nāksies viņam pateikt, kas notiek. Es ātri uzrakstu vēstuli un ielūkojos pulksteni, uz brīdi ļaudamās nožēlai. Kopš Aspenas mēs sapratāmies lieliski. Es nospiežu "Sūtīt".

No: Anastasija Greja

Temats: Ciemiņi

Datums: 06.09.2011. 15:27

Kam: Kristjens Grejs

Kristjen, pie manis atnākusi Leila. Es viņu pieņemšu Preskotas klātbūtnē.

Nepieciešamības gadījumā izmantošu savas nesen apgūtās pļauku ciršanas prasmes ar sadziedēto roku.

Mēģini, tiešām mēģini nesatraukties. Es esmu pieaugusi sieviete.

Piezvanīšu, kad būšu aprunājusies ar Leilu.

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Es steigšus noslēpju telefonu galda atvilktnē un pieceļos. Nogludinājusi pelēkos, šauros svārkus ap gurniem, es iekniebju vaigos, lai piešķirtu tiem sārtumu, un atpogāju pelēkās zīda blūzes augšējo pogu. Labi, esmu gatava. Dziļi ievilkusi elpu, es izeju no kabineta un dodos tikties ar bēdīgi slaveno Leilu, izlikdamās nedzirdam Your Love is King melodiju, kas skan no atvilktnes.

Leila izskatās daudz labāk nekā iepriekš; viņa ir ļoti pievilcīga. Vaigi koši zied, brūnās acis mirdz, mati ir tīri un spīdīgi. Viņai mugurā ir gaiši sārta blūze un kājās baltas bikses. Tiklīdz ienāku istabā, viņa pieceļas, un šai priekšzīmei seko ari viņas draudzene jauna tumšmate ar brendija krāsas acīm. Preskota stāv stūrī, ne mirkli nenovērsdama skatienu no Leilas.

-    Greja kundze, pateicos, ka piekritāt ar mani tikties. Leilas balss ir klusa, bet skaidra.

-    Mmm… Atvainojiet, ka apsardze ir tik stingra, es nomurminu, jo neko citu nevaru izdomāt, un pavirši pamāju Preskotas virzienā.

-    Šī ir mana draudzene Sūzija.

-    Sveika. Es pamāju Sūzijai. Viņa ir līdzīga Leilai. Un man. Ak nē, vēl viena!

-    Jā, Leila nosaka, it kā nolasījusi manas domas. Arī Sūzija pazīst Greja kungu.

Kā lai atbildu uz kaut ko šādu? Es pieklājīgi pasmaidu.

-    Lūdzu, apsēdieties, es nomurminu.

Pie durvīm pieklauvē Hanna. Es ar rokas mājienu aicinu viņu iekšā, jo lieliski zinu, kāpēc viņa mūs iztraucējusi.

-    Piedod, Ana. Greja kungs grib ar tevi runāt.

-    Pasaki viņam, ka esmu aizņemta.

-    Viņš bija diezgan uzstājīgs, Hanna bailīgi nosaka.

-    Par to es nemaz nešaubos. Atvainojies viņam un pasaki, ka es drīz piezvanīšu.

Hanna vilcinās.

-    Lūdzu, Hanna.

Viņa pamāj un aizsteidzas prom. Es atkal pievēršos abam jaunajam sievietēm. Viņas lūkojas uz mani ar apbrīnas pilnu skatienu, un es jūtos neērti.

-    Kā varu palīdzēt? es jautāju.

-    Zinu, ka situācija ir ļoti dīvaina, Sūzija ierunājas, bet es tikai gribēju jūs redzēt. Sievieti, kas ieguvusi Kris…

Es paceļu roku, likdama viņai aprauties pusvārdā. Negribu neko tādu dzirdēt. Jā, saprotu, es nomurminu.

-     Mēs sevi saucam par verdzeņu klubu. Meitene man uzsmaida, acīm uzjautrinājumā iegailoties.

Ak Dievs!

Leila spēji ievelk elpu un uzlūko Sūziju, vienlaikus šausmu un apbrīnas pārņemta. Sūzija saraujas; Leila viņai laikam zem galda iespērusi.

Kā man atbildēt uz kaut ko šādu? Es nemierīgi uzlūkoju Preskotu, kuras sejā nekas nav izlasāms. Viņa tikai vēro Leilu.

Sūzija acīmredzami atceras, kur atrodas. Viņa piesarkst, pamāj un pieceļas kājās. Es pagaidīšu ārā. Nododu skatuvi Lulū rīcībā. Es jūtu, ka meitene ir nokaunējusies.

Lulū?

-    Vai varu tevi atstāt? viņa jautā Leilai, kas smaidot pamāj. Sūzija velta man platu, atklātu, patiesu smaidu un iziet no istabas.

Sūzija un Kristjens… Man negribas kavēties pie šīm do-

mām. Preskota izņem telefonu no kabatas; es nedzirdēju to iezvanāmies.

-    Klausos, Greja kungs, viņa nosaka. Mēs ar Leilu palūkojamies uz viņu. Preskota aizver acis, it kā viņai kaut kas sāpētu.

-   Jā, kungs. Viņa sper soli uz priekšu un sniedz telefonu man.

Es aizkaitināta nopūšos. Kristjen, es noņurdu, mēģinādama apvaldīt nepacietību, un piecēlusies izeju no istabas.

-    Kādu spēli tu, sasodīts, esi uzsākusi? viņš auro.

-    Nekliedz uz mani.

-    Ko tas nozīmē? viņš kliedz vēl skaļāk. Es devu ļoti skaidrus norādījumus, ko tu atkal neņem vērā! Velns un elle, Ana, es esmu pārskaities.

-    Mēs aprunāsimies, kad būsi nomierinājies.

-    Neuzdrošinies nolikt klausuli, viņš šņāc.

-    Atā, Kristjen. Es atvienoju sarunu un izslēdzu Preskotas telefonu.

Izskatās, ka man nebūs lemts ilgi sarunāties ar Leilu. Dziļi ievilkusi elpu, es atgriežos istabā. Leila un Preskota gaidpilni uzlūko mani, un es atdodu miesassardzei telefonu.

-    Par ko mēs sākām runāt? es jautāju Leilai, apsēdusies meitenei pretī. Viņa nedaudz iepleš acis.

Man gribas paskaidrot, ka es protu tikt ar Kristjenu galā, bet nedomāju, ka viņa vēlas to dzirdēt.

Leila nervozi burza pirkstos matu galus. Vispirms vēlējos atvainoties, viņa klusi nosaka un, pacēlusi skatienu, ierauga izbrīnu man sejā. Jā, viņa steigšus apstiprina. Un gribēju arī pateikties, ka neizvirzījāt apsūdzību. Nu, par jūsu mašīnu un dzīvokli.

-    Es zinu, ka tu biji… nu, ne īpaši vesela, es apjukusi nomurminu. Nebiju gaidījusi atvainošanos.

-    Jā, taisnība.

-    Vai tagad jūties labāk? es saudzīgi painteresējos.

-    Jā, daudz labāk. Pateicos.

-    Vai tavs ārsts zina, ka esi šeit?

Leila papurina galvu, izskatīdamās vainīga. Es saprotu, ka vēlāk nāksies atbildēt par savu rīcību. Bet man vajadzēja paņemt dažas mantas, un es gribēju sastapt Sūziju un jūs, un… Greja kungu.

-    Tu vēlies redzēt Kristjenu? Es jūtu iekšas sagriežamies virpulī. Lūk, kāpēc viņa ieradusies.

-    Jā. Gribēju pavaicāt, vai neiebilstat.

ļēziņ! Es lūkojos uz Leilu, muti pavērusi, un vēlos paskaidrot, ka man ir iebildumi. Es negribu, lai viņa tuvotos manam vīram. Kāpēc viņa atnakusi? Lai novērtētu savu pretinieci? Vai sētu manī nedrošību? Vai arī viņai vajadzīgs kāds noslēdzošais solis, lai atstātu notikušo pagātnē?

-    Leila… Es apjukusi meklēju vārdus. Lēmums nav atkarīgs no manis; to pieņems Kristjens. Tev jāaprunājas ar viņu. Kristjenam nav nepieciešama mana atļauja. Viņš ir pieaudzis vīrietis… vismaz parasti.

Meitene sekundes simtdaļu lūkojas uz mani, it kā šādas reakcijas pārsteigta, pirms klusi iesmejas, nemierīgi rotaļājoties ar matiem.

-   Viņš vairākas reizes ir atteicis visiem maniem lūgumiem tikties, Leila klusi atzīst.

Sasodīts! Esmu iekūlusies lielākās nepatikšanās, nekā nojautu.

-    Kāpēc tev ir tik svarīgi viņu satikt? es saudzīgi painteresējos.

-    Gribu viņam pateikties. Ja nebūtu viņa, es šobrīd nīktu kādā drausmīgā cietuma psihiatriskajā slimnīcā. Par to man nav nekādu šaubu. Leila nodur skatienu un ar pirkstu velk līniju gar galda malu. Es pārcietu nervu sabrukumu, un bez Greja kunga vai Džona… doktora Flinna… Viņa parausta plecus un vēlreiz uzlūko mani ar pateicības pilnu skatienu.

Es atkal jūtos kā zaudējusi valodu. Ko Leila vēlas no manis dzirdēt? Viņai vajadzētu visu teikt Kristjenam, nevis man.

-    Arī par mākslas skolu esmu viņam pateicību parādā.

Es zināju! Kristjens tiešām maksā par Leilas mācībām. Es

cenšos saglabāt bezkaislīgu sejas izteiksmi, uzmanīgi pētot savas jūtas pret šo sievieti tagad, kad viņa apstiprinājusi manas aizdomas par Kristjena dāsnumu. Pārsteidzoši, bet manī nav nekādu dusmu. Tā ir svarīga atklāsme, un es priecājos, ka viņa jūtas labāk. Cerams, viņa varēs turpināt savu dzīvi un vairs neiejaukties mūsējā.

-    Vai tu šobrīd kavē nodarbības? es painteresējos.

-    Tikai divas. Jau rīt došos mājās.

Ļoti labi. Ko esi iecerējusi paveikt, kamēr esi šeit?

-    Paņemšu savas mantas no Sūzijas dzīvokļa, atgriezīšos I lemdenā. Turpināšu gleznot un mācities. Greja kungam jau ir vairākas manas gleznas.

Ko tas nozīmē? Es atkal jūtu iekšas sažņaudzamies. Vai Leilas darbi ir pakurināti manā dzīvojamā istabā? Mani pārņem šausmas.

-    Kādā stilā tu glezno?

-    Pārsvarā nodarbojos ar abstrakcijām.

-    Saprotu. Es prātā pārlūkoju jau zināmās gleznas istabā. Iespējams, divas no tām pieder Kristjena bijušajai Pakļautajai…

-     Vai drīkstu runāt atklāti, Greja kundze? viņa jautā, acīmredzami pat nenojauzdama, cik pretrunīgas izjūtas mani plosa.

-    Lūdzu, es nomurminu, aši paraudzīdamās uz Preskotu, kas izskatās nedaudz nomierinājusies. Leila pieliecas, it kā gatavodamās izpaust kādu sen glabātu noslēpumu.

-    Es mīlēju Džefu, savu draugu, kurš nesen nomira, viņa noskumusi čukst.

Ak vai, viņa grasās runāt par savu dzīvi.

-    Man ļoti žēl, es nomurminu, bet viņa turpina runāt, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

-    Es mīlēju savu vīru… un vēl vienu cilvēku.

-    Manu vīru. Vārdi izskan, pirms es pagūstu tos apvaldīt.

-    Jā, viņa ar lūpām vien izveido atbildi.

Man tas nav nekas jauns. Leila pievērš skatienu man, un viņas brūnajās acīs atspoguļojas dažādas izjūtas. Galvenās šķiet bažas… Varbūt viņa satraucas, kā es uztveršu šo atzīšanos? Bet mani ir pārņēmusi līdzjūtība pret šo nabaga meiteni. Es atceros visu klasisko literatūru, kurā ir runa par neatbildētu mīlestību, un, krampjaini norijusi siekalas, nolemju rīkoties cēlsirdīgi.

-    Zinu. Viņu mīlēt ir viegli, es nočukstu.

Leila atkal pārsteigta iepleš acis un pasmaida. Jā. Tā ir… bija, viņa aši izlabo un nosarkst. Jau nākamajā mirklī viņa mīlīgi iespurcas, un es nespēju apvaldīt smieklus. Jā, Kristjens Grejs mūs abas pārvērš par ķiķinošām pusaudzēm. Zemapziņa izmisusi paceļ skatienu pret griestiem un turpina la-

sit savu nobružāto "Džeinas Eiras" eksemplāru. Es ielūkojos pulksteni, nojauzdama, ka drīz parādīsies Kristjens.

-    Tev būs iespēja tikties ar Kristjenu.

-    Jā, es jau tā nopratu. Viņš drošību uztver ārkārtīgi nopietni. Leila smaida.

Lūk, kāds bijis viņas plāns! Meitene ir ļoti gudra. Vai arī viltīga, nočukst mana zemapziņa. Vai tāpēc atnāci pie manis?

-Jā.

-    Saprotu. Un Kristjens dara tieši to, ko viņa iecerejusi. Man negribīgi jāatzīst, ka Leila viņu ir labi iepazinusi.

-    Viņš izskatījās ļoti laimīgs. Kopā ar jums, viņa ierunājas.

-    Kā tu to zini?

-    Redzēju jūs abus dzīvoklī, Leila piesardzīgi atzīst.

Kā gan es varētu to aizmirst?

-    Vai biji tur bieži?

-    Nē. Bet pret jums viņš izturējās pavisam citādi.

Vai es gribu to visu dzirdēt? Man pār muguru pārskrien tirpas, kad atceros, kādas bailes mani māca, zinot, ka mūsu dzīvokli mājo neredzama ēna Leila.

-    Tu zini, ka rīkojies nelikumīgi. Ielauzies svešā īpašumā.

Leila pamāj, pētīdama galdu, un ar nagu novelk līniju gar

malu. Tas notika tikai dažas reizes, un man paveicās, jo neviens mani nepieķēra. Arī par to esmu pateicību parādā Greja kungam. Viņš varēja iemest mani cietumā.

-    Nedomāju, ka viņš tā rīkotos, es nosaku.

Aiz telpas durvīm piepeši sākas rosība, un es nojaušu, ka ieradies Kristjens. Jau pēc mirkļa viņš ielaužas pie mums un aizcērt durvis, bet es pagūstu ieraudzīt Teiloru, kas pacietīgi stāv ārpusē. Viņš ir sakniebis lūpas un neatbild uz manu nedrošo smaidu. Ak vai, pat viņš uz mani dusmojas!

Kristjens ar liesmojošu skatienu pienaglo pie krēsla vispirms mani un pēc tam arī Leilu. Viņa sejas izteiksme liecina par klusu apņēmību, bet es zinu, ka aiz tās slēpjas kaut kas cits, un domāju, ka ari Leila to nojauš. Par viņa patiesajām izjūtām vēsta draudīgais, saltais spīdums viņa acīs; Kristjens izstaro dusmu viļņus, kaut gan prot to slēpt. Ģērbies pelēkā uzvalkā, atraisījis tumšo kaklasaiti un atpogājis baltā krekla augšējo pogu, viņš izskatās vienlaikus lietišķs un nevērīgs… un pievilcīgs. Viņa mati ir izspūruši; viņš droši vien neskaitāmas reizes laidis caur tiem pirkstus, paužot savu izmisumu.

Leila izbiedēta piekaļ skatienu galda virsmai un atkal velk pirkstu gar to. Kristjens pārmaiņus uzlūko mūs abas, pirms pievēršas Preskotai.

-    Tu… viņš klusi nosaka. Tu esi atlaista. Vācies prom.

Es nobālu. Tas nav taisnīgi.

-    Kristjen… Es mēģinu piecelties.

Viņš brīdinādams paceļ rādītājpirkstu. Nē. Un viņa balss ir tik baismīgi klusa, ka es nekavējoties aizveru muti un jūtos kā piekalta pie krēsla. Preskota pieliec galvu un aši iziet no istabas. Kristjens aizver durvis aiz viņas un pienāk pie galda. Velns! Velns! Velns! Preskota zaudējusi darbu manis dēļ. Kristjens nostājas pretī Leilai un, ar abām plaukstām atbalstījies pret koka virsmu, paliecas uz priekšu.

-    Kas tev šeit, sasodīts, darāms? viņš ieņurdas.

-    Kristjen! es izbiedēta iesaucos. Viņš izliekas mani nedzirdam un gaida atbildi. Leila palūkojas uz viņu caur garajām skropstām, plati iepletusi acis. No viņas vaigiem ir nozudis rožainais sārtums, un viņa ir bāla kā rēgs.

-    Es gribēju tevi sastapt, un tu man to neļāvi, viņa nočukst.

-    Tāpēc nolēmi vajāt manu sievu? Kristjena balss ir klusa. Pārāk klusa.

Leila atkal iedur skatienu galdā.

Kristjens izslējās, zvērojošām acīm lūkodamies uz viņu. Leila, ja vēl kaut reizi tuvosies manai sievai, es pārtraukšu visus atbalsta maksājumus. Ārsti, mākslas skola, veselības apdrošināšana… viss tiks atņemts. Vai saproti?

-     Kristjen… es mēģinu iebilst, bet viņš mani apklusina ar ledainu skatienu. Kāpēc viņš rīkojas tik nesaprātīgi? Mani atkal mostas līdzjūtība pret šo nelaimīgo sievieti.

-    Jā, Leila tik tikko dzirdami apstiprina.

-    Kāpēc priekšnamā ir Sūzana?

-    Viņa atnāca man līdzi.

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem, nenolaizdams skatienu no Leilas.

-    Lūdzu, Kristjen! es ierunājos. Leila tikai gribēja tev pateikties. Neko citu.

Viņš izliekas mani nedzirdam, visu niknumu vērsdams pret savu bijušo Pakļauto. Vai tu slimības laikā dzīvoji pie Sūzanas?

-Jā.

-    Vai viņa zinaja, ar ko nodarbojies?

-    Nē. Viņa bija aizbraukusi atvaļinājumā.

Kristjens paberzē apakšlūpu ar rādītājpirkstu. Kāpēc tu gribēji mani satikt? Tu zini, ka jebkādus lūgumus vari nodot ar Flinna starpniecību. Vai tev kaut kas vajadzīgs? Viņš šķiet nedaudz atmaidzis.

Leila atkal velk pirkstu pār galda malu.

Beidz viņu mocīt, Kristjen.

-    Es gribēju zināt. Un viņa pirmo reizi ielūkojas Kristjenam tieši acis.

-    Ko zināt? viņš salti jautā.

-    Vai tev nekas nekaiš.

Kristjens bridi skatās uz Leilu. Vai man nekas nekaiš? viņš apstulbis atkārto.

'Jā.

-     Viss ir labi. Lūk, esmu atbildējis uz jautajumu. Teilors tevi aizvedīs uz lidostu, lai vari atgriezties Austrumkrastā. Un, ja spersi kaut vienu soli uz Rietumiem no Misisipi, es tev visu atņemšu. Vai skaidrs?

Jēziņ… Kristjen! Es neticēdama vēroju savu vīru. Kas ar vinu noticis? Viņš nevar ieslodzīt Leilu vienā kontinenta malā!

-    Jā. Es visu sapratu, Leila klusi apstiprina.

-    Ļoti labi. Kristjens runā jau nedaudz mierīgāk.

-     Leilai nebūtu izdevīgi doties prom jau tūlīt pat, es pārskaitusies iebilstu. Viņai ir citi plāni!

Kristjens saniknots uzlūko mani. Klusē, Anastasija, viņš salti brīdina. Tas uz tevi neattiecas.

Es samiedzu acis. Protams, tas attiecas uz mani! Leila ir atnākusi pie manis uz darbu. Te droši vien slēpjas kaut kas cits, ko es nezinu. Kristjens neuzvedas saprātīgi.

Piecdesmit dēmoni, man atgādina zemapziņa.

-    Leila ieradās pie manis, nevis tevis, es apvainojusies nomurminu.

Meitene pievēršas man, plati iepletusi acis.

-    Es biju saņēmusi rīkojumu, Greja kundze, un neizpildī-

jti to. Viņa satraukta palūkojas uz manu vīru un atkal pagriežas pret mani.

-   Lūk, šis ir Kristjens Grejs, kuru es pazīstu, viņa skumju un ilgu pilnā balsī nosaka. Kristjens sarauc pieri, bet es jūtos kā saņēmusi spērienu pakrūtē. Man ir grūti elpot. Vai Kristjens šādi pret Leilu izturējās vienmēr? Vai viņš bija tads pats arī kopā ar mani pašā sākumā? Es vairs neatceros. Leila man žēli uzsmaida un pieceļas.

-    Es labprāt paliktu Sietlā līdz rītdienai. Mana lidmašīna paceļas divpadsmitos, viņa klusi pavēsta Kristjenam.

-    Mans darbinieks atbrauks tev pakaļ desmitos un aizvedīs uz lidostu.

-    Pateicos.

-    Vai esi apmetusies pie Sūzanas?

-Jā.

-    Skaidrs.

Es saniknota vēroju Kristjenu. Kā viņš uzdrošinās tā izrīkot Leilu… un kā viņš zina, kur dzīvo Sūzana?

-    Ardievu, Greja kundze. Pateicos, ka mani pieņēmāt.

Es pieceļos un sniedzu viņai roku. Viņa priecīga to satver, un mēs sarokojamies.

-    Mmm… atā. Lai tev veicas, es nomurminu, jo īsti nezinu, kas labas uzvedības noteikumos teikts par atvadām no vira bijušās verdzenes.

Leila pamāj un pievēršas viņam. Ardievu, Kristjen.

Mana vīra skatiens nedaudz atmaigst. Ardievu, Leila, viņš klusi nosaka. Neaizmirsti, ka vari runāt ar doktoru Flinnu.

-    Jā, pavēlniek.

Viņš atver durvis, bet Leila apstājas un ielūkojas viņam sejā. Viņš sastingst un piesardzīgi vēro meiteni.

-     Es priecājos, ka esi laimīgs. Tu esi to pelnījis, Leila nosaka un aiziet, pirms viņš pagūst atbildēt. Kristjens sarauc pieri un pamāj Teiloram, kurš seko Leilai priekštelpas virzienā. Aizvēris durvis, Kristjens nedroši uzlūko mani.

-     Neuzdrošinies uz mani dusmoties! es pārskaitusies uzšņācu. Piezvani Klodam Bastilam un piekauj viņu zili melnu vai arī aizej pie Flinna.

Kristjens paver muti; mans izvirdums pārsteidzis viņu nesagatavotu.

-    Tu apsolīji, ka tā nedarīsi. Viņa balsī ieskanas pārmetums.

-    Ko nedarīšu?

-    Neignorēsi manus norādījumus.

-    Es neko tādu nesolīju. Tikai teicu, ka ņemšu vērā tavas prasības. Es tev paziņoju, ka Leila ir atnākusi. Liku Preskotai pārmeklēt gan viņu, gan otru tavu draudzemti. Preskota ne mirkli no manis neatkāpās. Tagad tu esi to nabaga sievieti atlaidis, kaut gan viņa tikai pildīja manu lūgumu. Es tev teicu, lai nesatraucies, bet tu atskrēji šurp. Neatceros, ka būtu saņēmusi tavu pāvesta bullu par aizliegumu tikties ar Leilu. Un es pat nezināju, ka manu viesu vārdi tiek pārbaudīti kaut kādā sarakstā. Es aizrāvusies runāju arvien skaļāk, sašutuma pārņemta. Kristjens brīdi vēro mani, un viņa sejā nekas nav nolasāms. Pēc mirkļa viņa lūpas savelkas smaidā.

-     Pāvesta bullu? viņš uzjautrināts pārvaicā un acīmredzami nomierinās. Es necentos kliedēt spriedzi, bet tagad Kristjens vīpsnā par mani, un es sadusmojos vēl vairāk. Man bija sāpīgi vērot, kā viņš sarunājas ar savu bijušo. Kā viņš spēj izturēties tik salti?

-     Kāpēc tu nesmejies? viņš neapmierināts jautā, nesagaidījis pat atbildes smaidu.

-    Es brīnos par tevi. Kāpēc tu izturējies tik nežēlīgi?

Kristjens nopūties tuvojas man un apsēžas uz galda malas.

-    Anastasija, tu nesaproti. Viņš runā ar mani kā ar bērnu. Leila, Sūzana… Visas pārējās… Viņas bija tikai patīkams, izklaidējošs laika pavadīšanas veids. Nekas vairāk. Tu esi manas pasaules kodols. Un iepriekšējā reizē, kad jūs abas bijāt vienā istabā, Leila pavērsa pret tevi ieroci. Es negribu

redzēt vinu tev tuvumā.

/

-    Kristjen, viņa bija slima.

-    Es zinu, un šobrīd viņai ir labāk, bet es vairs negrasos viņai uzticēties. Leila rīkojās nepiedodami.

-     Bet nupat tu izdarīji tieši to, ko viņa vēlējās. Leila gribēja tevi satikt un zināja, ka atskriesi kā plēsts, ja viņa atnāks pie manis.

Kristjens parausta plecus; viņu tas neuztrauc. Negribu, lai tevi aptraipītu mana pagātne.

Kā, lūdzu?

-   Kristjen… tava pagātne un tagadne ir padarījusi tevi par to, kas esi. Viss, kas notiek tavā dzīvē, atstāj iespaidu arī uz mani. Es ar to samierinājos, kad piekritu kļūt par tavu sievu, jo es tevi mīlu.

Viņš sastingst. Es jūtu, ka viņam nav viegli uzklausīt šādus vārdus.

-    Leila man neko nenodarīja. Arī viņa tevi mīl.

-    Man tas ir gluži vienalga.

Es izbrīnīta paveru muti. Un mani pārsteidz atklāsme, ka Kristjens vēl joprojām spēj mani pārsteigt. Es atceros Leilas vārdus: Lūk, šis ir Kristjens Grejs, kuru es pazīstu. Viņš pret jauno sievieti bija biedējoši skarbs, nepavisam nelīdzinādamies vīrietim, kuru esmu iepazinusi un iemīlējusi. Es saraucu pieri, domādama par nožēlu, kas Kristjenu pārņēma, uzzinot par Leilas nervu sabrukumu; toreiz viņš domāja, ka pats ir izraisījis jaunās sievietes sāpes. Atcerējusies, kā viņš Leilu mazgāja, es noriju siekalas un jūtu, kā rīklē sakāpj nelabums, bet iekšas sāpīgi sažņaudzas. Kā Kristjens spēj apgalvot, ka viņam Leila ir pilnīgi vienaldzīga? Toreiz viņš juta meitenei līdzi. Kas ir mainījies? Reizēm es Kristjenu nesaprotu. Viņa prāts darbojas līmenī, kas man ir svešs.

-     Kāpēc tu piepeši viņu aizstāvi? Kristjens aizkaitināts jautā. Viņu acīmredzami māc neizpratne.

-     Paklau, Kristjen, es nedomāju, ka mēs ar Leilu jebkad apmainīsimies ēdiena receptēm un piegrieztnēm. Bet es pat neiztēlojos, ka tu būsi pret viņu tik nežēlīgs.

Viņa skatiens kļūst ledains. Es jau reiz tev teicu, ka man nav sirds, viņš nomurmina.

Es paceļu skatienu pret griestiem. Kristjens atkal uzvedas kā pusaudzis.

-    Tā nav taisnība, Kristjen. Tu runā muļķības. Leila tev nav vienaldzīga. Citādi tu nemaksātu par mākslas nodarbībām un visu pārējo.

Man piepeši šķiet ārkārtīgi svarīgi panākt, lai viņš to apjauš. Ir ļoti labi redzams, ka viņam nav vienalga. Kāpēc viņš to noliedz? Līdzīgi kā ar viņa jūtām pret miesīgo māti… Nu protams! Kristjena jūtas pret Leilu un pārējām Pakļautajām ir savijušās vienā mudžeklī ar jūtām pret māti. Man patīk pātagot mazas, tumšmatainas meitenes, tādas pašas kā tevi, jo jūs visas līdzināties narkomānei, kura laida mani pasaulē. Tagad es saprotu, kāpēc Kristjens ir tik saniknots. Es nopūšos un papurinu galvu. Kristjen, dodies pie dokotra Flinna, lūdzu! Kā gan manam vīram pašam tas neienāk prātā?

Man uz bridi sažņaudzas sirds. Kristjens, mans nabaga nelaimīgais puisēns… Kāpēc viņam ir tik sarežģīti atgūt cilvēcīgumu un līdzjūtību, ko viņš veltīja Leilai, kad jaunā sieviete sabruka?

Kristjens lūkojas uz mani, acīm dusmās dzirkstot. Šī saruna ir beigusies. Iesim mājās.

Es ielūkojos pulkstenī. Ir divdesmit trīs minūtes pēc četriem. Man vēl jāstrādā. lr pārāk agrs, es nosaku.

-    Mājās, Kristjens neatkāpjas.

-    Kristjen, man apnicis strīdēties par vienu un to pašu, es gurdi nosaku.

Viņš sarauc pieri, neizpratnes pārņemts.

-    Es izdaru kaut ko tev ne gluži pa prātam, un tu izdomā, kā man atriebties, es paskaidroju. Parasti tas ir kaut kā saistīts ar tavām pikantajām spēlēm, un tās ir vai nu fantastiskas, vai nežēligas. Es paraustu plecus, samierinājusies ar likteni. Esmu nogurusi un nesaprotu, kas noticis.

-    Fantastiskas? viņš atkārto.

Kā, lūdzu?

-    Parasti jā.

-     Kas tev šķita fantastisks? viņš painteresējas, un acīs iemirdzas uzjautrinājuma pilna, jutekliska ziņkāre. Un es noprotu, ka viņš cenšas novērst manas domas no pašreizējā temata.

Sasodīts! Es negribu par to runāt izdevniecības sapulču telpā. Mana zemapziņa nosodoši pēta savus glīti manikirētos nagus. Tādā gadījumā nevajadzēja par to ieminēties.

-    Tu jau zini. Es pietvīkstu, dusmodamās uz Kristjenu un arī pati uz sevi.

-    Varu uzminēt, viņš nočukst.

Neticami; es cenšos Kristjenu norāt, bet viņš mani samulsina. Paklau, Kristjen, es…

-     Man patīk tevi iekvēlināt. Viņš liegi noglāsta manu apakšlūpu ar īkšķi.

-    Tev tas izdodas, es čukstus apliecinu.

-            Zinu, Kristjens klusi nosaka. Viņš pieliecas un čukst man ausī: Tas ir vienīgais, ko es protu. Mmm, viņš lieliski smaržo. Atrāvies nostāk, viņš lūkojas uz mani, savilcis lūpas augstprātīgā smaidā, kas liecina, ka es piederu viņam.

Es sakniebju lūpas un cenšos izlikties, ka Kristjena pieskāriens mani nekā nav ietekmējis. Viņš meistarīgi prot novērst manas domas no visa nepatīkamā vai tā, par ko nevēlas runāt. Un tu to pieļauj, neaicināta atgādina zemapziņa, pacēlusi skatienu no "Džeinas Eiras".

-     Kas bija fantastiski, Anastasija? viņš jautā, acīm nerātni mirdzot.

-    Vai tu gribi, lai nosaucu visu sarakstu? es painteresējos.

-    Tātad ir saraksts? Kristjens izklausās iepriecināts.

Šis vīrietis ir neizturams. Nu, piemēram, rokudzelži, es nomurminu, atcerējusies mūsu medusmēnesi.

Kristjens sarauc pieri un satver manu plaukstu, ar īkšķi glāstīdams vietu, kur jūtams pulss.

-    Es negribu atstāt zilumus.

Ak…

Viņš nesteidzīgi savelk lūpas miesaskāres pilnā smaidā. Iesim mājās, viņš glāsmaini aicina.

-     Man jāstrādā.

-    Mājās, viņš jau uzstājīgāk atkārto.

Mēs lūkojamies viens uz otru, pelēku, kvēlojošu acu skatiens ir kā piekalts mulsuma pilnām, zilām acīm, un mēs pārbaudām viens otra robežas un gribasspēku. Es meklēju viņa acīs sapratni, mēģinu noskaidrot, kā šis cilvēks spēj tik strauji mainīties; vienubrīd viņš ir satracināts despots, bet jau nākamajā ir pārvērties par valdzinošu mīlētāju. Kristjena acis satumst un ieplešas, nepārprotami paužot viņa nodomus. Viņš noglāsta manu vaigu.

-    Varam palikt šeit, viņš dobjā, samtainā balsī ierosina.

Nu nē! Nē, nē, nē. Tikai ne birojā. Kristjen, es negribu

mīlēties šeit. Nupat te sēdēja tava bijusī mīļākā.

-    Viņa nekad nav bijusi mana mīļākā, Kristjens noņurd, drūmi sakniebis lūpas.

-    Tie ir tikai vārdi.

Viņš sarauc pieri, manāmi apjucis. Valdzinošais mīlētājs ir nozudis. Nedomā par to pārāk daudz, Ana. Leila ir pagātne, viņš nievīgi nosaka.

Es nopūšos… varbūt Kristjenam taisnība. Gribu tikai, lai viņš pats sev atzīst, ka Leila viņam nav vienaldzīga. Mana sirds nodreb. Ak Dievs! Lūk, kāpēc man tas šķiet svarīgi. Ja nu es izdarīšu kaut ko nepiedodamu? Ja nu es nepakļaušos Kristjena vēlmēm? Vai arī es tikšu izmesta pagātnes mēslainē? Ja viņš spēj tā mainīties, ja Leilas slimības laikā raizējās un skuma viņas dēļ… vai Kristjens vērstos pret mani? Es spēji ievelku elpu, atcerējusies sapni par apzeltītiem spoguļiem un papēžu skaņu, klaudzot pret marmora grīdu, kad viņš pamet mani vienu greznībā.

-    Nē… Šis vārds, šausmu caurstrāvots, izsprūk man no mutes, pirms pagūstu to apturēt.

-    Jā, Kristjens nosaka un, satvēris mani aiz zoda, maigi noskūpsta uz lūpām.

-     Kristjen, reizēm tu mani biedē. Es pieglaužu abas plaukstas viņam pie vaigiem, ieviju pirkstus matos un velku viņu sev tuvāk. Kristjens brīdi sastingst, aplicis rokas man apkārt.

-    Kāpēc?

-    Tev bija tik viegli novērsties no viņas…

Kristjens sarauc pieri. Un tu domā, ka es varētu novērsties arī no tevis, Ana? Kāpēc tev kaut kas tāds ienācis prātā? Kas to izraisījis?

-    Nekas. Skūpsti mani. Un ved mājās, es lūdzos. Viņa lūpas skar manu muti, un es visu aizmirstu.

-    Lūdzu, es elsoju. Kristjens maigi uzpūš dvašu manai kājstarpei un nosaka: Visam savs laiks.

Es parauju savažotās rokas un skaļi ievaidos, šī saldkaislā uzbrukuma novājināta. Manas plaukstu locītavas ir ieslēgtas mīkstās ādas aprocēs, un elkoņi piesieti pie ceļgaliem. Kristjens darbojas man starp kājām, mocīdams un kairinādams mani ar savu prasmīgo mēli. Es atveru acis un stingi lūkojos uz guļamistabas griestiem nespodrajā vēlas pēcpusdienas gaismā. Kristjena mēle zīmē apļus, glāstot manas pasaules kodolu. Man gribas iztaisnot kājas un pretoties, neauglīgi mēģinot valdīt pār savu baudu, bet tas nav iespējams. Es satveru viņu aiz matiem un spēcīgi parauju, cenšoties izbēgt no saldajām mokām.

-     Nebeidz, viņš brīdina, liegi pūšot dvašu uz mitrās,

siltās miesas, un atvaira manus pirkstus. Ja beigsi, es tevi nopēršu.

Es ievaidos.

-    Valdies, Ana. Pats galvenais ir spēja valdīt pār sevi. Viņš turpina savu erotisko uzbrukumu ar mēli.

Mmm, viņš tiešām zina, ko dara. Es nespēju pretoties un apslāpēt savu verdzisko atsaucību, un es cenšos, patiesi cenšos, bet Kristjens ir tik prasmīgs, ka es pavisam drīz ļaujos orgasmam, un viņš nerimst darboties ar mēli, izspiezdams no manis visu baudu līdz pēdējai lāsītei.

-    Ana, Ana, viņš mani norāj. Tu beidzi. Balsī ieskanas kluss uzvaras prieks. Viņš pagriež mani ar seju pret matraci, un es drebēdama atbalstos uz tā ar apakšdelmiem. Kristjens man spēcīgi uzsit pa dibenu.

-    Au! es iekliedzos.

-    Valdies, viņš mani norāj un, satvēris aiz gurniem, ietriecas manī. Es atkal iekliedzos, jo miesa vēl nav pārstājusi trīsēt orgasma atskaņās. Kristjens sastingst, iekļuvis dziļi manī, un pieliecies atsprādzē aproces. Viņš apvij roku man apkārt un pievelk mani sev klāt, aptverot kaklu. Es izbaudu sajūtu, ko manī rada viņa loceklis.

-    Kusties, viņš pavēl.

Es iestenējusies ceļos augšup un laižos lejā.

-    Ātrāk, viņš čukst.

Un es kustos arvien ātrāk. Kristjens ievaidas un, paliecis manu galvu atpakaļ, sāk skūpstīt manu kaklu, otru roku nevērīgi virzīdams lejup pa manu augumu no gurna līdz kājstarpei un klitoram, kas vēl ir jutīgs pēc visa, ko viņš ar to darīja. Kristjens atkal sāk mani kairināt, un es iešņukstos.

-    Jā, Ana, viņš dveš man ausī. Tu piederi man. Tikai man.

-    Jā, es elsoju, un mana miesa atkal saspringst, aptverot viņu ciešāk, ievelkot viņu sevī visintīmākajā veidā.

-    Ļaujies, viņš pavēl.

Un mans augums paklausīgi izpilda rīkojumu. Kristjens mani cieši tur savās skavās, kamēr es trīsēdama beidzu un izkliedzu viņa vārdu.

-    Ana, es tevi mīlu, viņš sten un seko manai priekšzīmei, piekļaudamies man tuvāk klāt un sasniegdams savu virsotni.

Viņš noskūpsta mani uz pleca un atglauž matus no sejas. Vai šis vakars iekļūs sarakstā, sieva? viņš klusi jautā. Es guļu uz vēdera, gandrīz zaudējusi samaņu. Kristjens saudzīgi masē manus dibena vaigus, atbalstījies uz elkoņa.

-    Hmm.

-    Vai tas nozīmē "jā"?

-    Hmm. Es smaidu.

Viņš iepriecināts vēlreiz noskūpsta mani, un es negribīgi pagriežos pret viņu.

-    Nu? viņš atkārto.

-    Jā. Tas iekļūst sarakstā. Bet saraksts ir garš.

Kristjena smaids ir tik plats, ka gandrīz pāršķeļ viņa seju, un viņš pieliecies skūpsta mani. Lieliski. Vai gribi ēst? Viņa acīs mirdz mīlestība un humors.

Es pamāju, jo esmu izbadējusies, un saudzīgi paraustu matiņus uz viņa krūtīm. Kristjen, es gribu, lai tu man kaut ko pasaki.

-    Ko tieši?

-    Tikai nedusmojies.

-    Ko tu gribi, Ana?

-    Tev nav vienalga.

Viņš iepleš acis, un no tām nozūd pat smaida ēna.

-    Es gribu, lai tu atzīsti, ka tev nav vienalga. Jo tas Kristjens, kuru es pazīstu un mīlu, nespētu palikt vienaldzīgs.

Viņš sastingst, nenovērsdams skatienu no manis, un es redzu viņa saspringto iekšējo cīņu, it kā viņš grasītos pasludināt Zālamana spriedumu. Viņš atver muti un aizver to, un viņa sejā uz bridi pazib… kas? Sāpes?

Runā, es klusībā lūdzos.

-    Jā. Jā, es neesmu vienaldzīgs. Vai esi apmierināta? Kristjens tik tikko dzirdami čukst.

Paldies Dievam! Jā. Ļoti, es atvieglota nosaku.

Viņš sarauc pieri. Nespēju noticēt, ka mēs šobrīd, savā gultā, runājam par…

Es pielieku pirkstu viņam pie lūpām. Mēs neko nerunājam. Iesim, es gribu ēst.

Kristjens nopūšas un papurina galvu. Tu mani intriģē un mulsini, sieva.

-    Lieliski. Es viņu noskūpstu.

No: Anastasija Greja

Temats: Saraksts

Datums: 09.09.2011. 09:33

Kam: Kristjens Grejs

Šis piedzīvojums tiks ierakstīts pašā augšgalā.

:D

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs

Temats: Vai tas ir kaut kas jauns?

Datums: 09.09.2011. 09:42

Kam: Anastasija Greja

Tu to saki jau pēdējās trīs dienas. Pieņem lēmumu.

Vai arī… varam izmēģināt vēl kaut ko.

;)

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs, kam ļoti patīk šī jaunā spēle

Es smaidīdama lūkojos uz datora ekrānu. Daži pēdējie vakari bijuši… izklaidējoši. Mēs esam atbrīvojušies no spriedzes, un Leila ir aizmirsta. Vēl neesmu saņēmusi drosmi pajautāt, vai pie sienas piekārta kāda viņas glezna… un patiesībā tas mani pat neinteresē. Telefons novibrē, un es to pielieku pie auss, domādama, ka zvana Kristjens.

-   Ana?

-    Jā, klausos!

-    Ana, bērns, runā Hosē vecākais.

-    Rodrigesa kungs! Labdien! Mani pārņem saltas tirpas. Kāpēc man zvana Hosē tēvs?

-    Bērns, man ir ļoti žēl, ka esmu spiests zvanīt tev uz darbu. Rejs… Viņa balss izdziest.

-    Kas? Kas noticis? Man rīklē iespriežas kamols.

-    Rejs cieta nelaimes gadījumā.

Nē! Tēti! Es piepeši vairs neelpoju.

-    Viņš ir slimnīcā. Tev vajadzētu braukt šurp. Pasteidzies!

17. nodaĻa

-    Rodrigesa kungs, kas notika? es aizsmakusi jautāju, tik tikko valdīdama asaras. Rej! Mans mīļais Rej! Tēti!

-    Satiksmes negadījums.

-    Labi, es tūlīt… es tūlīt došos ceļā. Manu ķermeni pārpludinājis adrenalīns, un tam seko panika. Man ir grūti elpot.

-    Mediķi viņu pārveda uz Portlendu.

Portlendu? Kas viņam darāms Portlendā?

-    Ar helikopteru, Ana. Es arī pats tūlīt braukšu turp. Uz Oregonas Universitātes slimnīcu. Ana, es nepamanīju mašīnu. Es to gluži vienkārši neredzēju… Viņam aizlūst balss.

Ak nē, Rodrigesa kungs!

-    Tiksimies slimnīcā, Hosē tēvs izdveš, un klausulē atskan pīkstieni.

Mani pārņem drausmas bailes, kas aizžņaudz rīkli. Rejs… Nē, nē! Es dziļi ievelku elpu, pūlēdamās nomierināties, un piezvanu Roučam. Viņš atbild pēc otrā signāla.

-   Ana?

-    Džerij, ar manu tēvu notikusi nelaime.

-    Kāda?

Es ātri visu paskaidroju un apklustu, lai ieelpotu.

-    Brauc pie viņa. Protams, tev jābrauc. Ceru, ka viņš izveseļosies.

-    Pateicos. Es tev ziņošu par turpmāko. Man netīšām izdodas nosviest klausuli, bet šobrīd mani nesatrauc pieklājība.

-    Hanna! es izmisusi iesaucos. Jau pēc brīža viņa pabāž galvu durvīs un ierauga, ka es lieku papīrus savā portfelī.

-    Jā, Ana? viņa izbrīnīta jautā.

-    Mans tēvs cietis negadījumā. Es došos pie viņa.

-    Ak vai…

-   Atcel visas šodien paredzētās tikšanās. Un pirmdien ari. Tev nāksies pašai sagatavot elektronisko grāmatu prezentāciju; visas piezīmes ir kopējā mapē. Ja nepieciešams, lūdz palīdzību Kortnijai.

-   Jā, Hanna nočukst. Es ceru, ka tas nav nekas dzīvībai bīstams. Nesatraucies par darbu, mēs visu nokārtosim.

-    Es paņemšu līdzi telefonu.

Mannas bālajā sejā ir manāmas raizes, un es gandrīz sabrūku, to redzot.

Tēti…

Es paķeru jaciņu, somu un portfeli. Ja man kaut kas būs vajadzīgs, es tev piezvanīšu.

-    Jā, protams. Vēlu veiksmi, Ana. Es ceru, ka viņš atveseļosies.

Es saspringta pasmaidu, cenšoties nezaudēt savaldību, un izeju no kabineta. Man japiepūlas, lai es nemestos skriešus uz priekštelpu. Mani ieraudzījis, Sojers pielec kājās.

-    Greja kundze? viņš izbrīnīts jautā.

-    Mēs braucam uz Portlendu. Nekavējoties.

-    Labi, kundze, viņš apjucis piekrīt un atver man durvis.

Tikai neapstāties, tikai nedomāt…

-    Greja kundze, vai drīkstu painteresēties, kāpēc mēs dodamies neieplānotā ceļojumā? Sojers jautā, kamēr steidzamies uz stāvvietas pusi.

-    Mans tēvs cietis negadījumā.

-    Saprotu. Vai Greja kungs to zina?

-    Es viņam piezvanīšu, kad būsim mašīnā.

Sojers pamāj un atver Audi SUV aizmugurējās durvis. Es iesēžos mašīnā un, pirkstiem drebot, nospiežu Kristjena numuru telefonā.

-     Labdien, Greja kundze! man skaidrā, rāmā balsī atbild Andrea.

-    Vai Kristjens ir tuvumā? es izdvešu.

-    Hmm… viņš ir kaut kur šajā ēkā, kundze. Viņš atstāja telefonu pie manis, lai uzlādētu akumulatoru.

Es izmisusi klusībā ievaidos.

-    Lūdzu, pasaki viņam, ka es zvanīju un man ar viņu jāaprunājas. Ļoti steidzami.

-     Varu mēģināt viņu atrast. Reizēm Greja kungs mēdz kaut kur aizklīst.

-    Lūdzu, parūpējies, lai viņš man piezvana, es atkārtoju, valdīdama asaras.

-     Protams, Greja kundze. Andrea brīdi vilcinās. Vai kaut kas noticis?

-    Jā, es nočukstu, nezinādama, cik ilgi spēšu apslāpēt raudas. Lūdzu, saki, lai viņš ar mani sazinās.

-     Labi.

Es beidzu sarunu, vairs nespēdama valdīties, un pierauju ceļgalus pie krūtīm. Saritinājusies uz sēdekļa, es ļaujos asarām, kas nelūgtas rit man pār vaigiem.

-    Uz kurieni Portlendā mums jābrauc? Sojers saudzīgi painteresējas.

-    Uz Oregonas Universitātes slimnīcu, es aizsmakusi atbildu. Lielo klīniku.

Sojers sāk braukt, bet es klusi raudu aizmugurējā sēdeklī, murminādama bezvārdu lūgšanas. Lūdzu, kaut viņš būtu dzīvs! Lūdzu!

Iezvanās mans telefons, un Your Love is King melodija iztrūcina mani no mantras skaitīšanas.

-    Kristjen, es izdvešu.

-Jēzus, Ana! Kas noticis?

-    Rejs… viņš cieta negadījumā.

-    Ak Dievs!

-    Jā. Es braucu uz Portlendu.

-    Portlendu? Lūdzu, saki, ka esi kopā ar Sojeru.

-    Jā, viņš sēž pie stūres.

-    Kur ir Rejs?

-    Oregonas Universitātes slimnīcā.

Fonā atskan slāpēta balss. Jā, Roza, Kristjens saniknots atcērt. Zinu! Piedod mīļā, es būšu pie tevis pēc trim stundām. Man šeit jānokārto darīšanas. Es aizlidošu uz Portlendu.

Ak jā… Čārlijs Tango ir salabots, un iepriekšējā reizē, kad Kristjens izmantoja helikopteru…

-     Man ir tikšanās ar cilvēkiem no Taivānas. Nevaru viņus pamest. Mēs jau mēnešiem ilgi centāmies noslēgt darījumu.

Kāpēc man par to nekas nav zināms?

-    Es došos ceļā, tiklīdz tas būs iespējams.

-    Labi, es nočukstu. Man gribas pateikt, lai viņš paliek Sietlā un nokārto savas darīšanas, bet patiesībā es vēlos sajust viņu sev blakus.

-    Meitenīt, viņš klusi nosaka.

-    Viss būs labi, Kristjen. Nesteidzies. Es negribu raizēties arī par tevi. Ievēro drošības noteikumus.

-     Labi.

-    Es tevi mīlu.

-    Es tevi arī, meitenīt. Steigšos pie tevis, tiklīdz tas būs iespējams. Neatkāpies no Lūka.

-    Jā, labi.

-    Tiksimies vēlāk.

-    Atā. Es beidzu sarunu un atkal pierauju ceļgalus pie krūtīm. Man nav ne jausmas, kādus darījumus Kristjens slēdz. Kas viņam kārtojams ar Taivānu? Es lūkojos ārā pa logu, un mēs pabraucam garām starptautiskajai lidostai. Kaut viņa lidojums noritētu bez sarežģījumiem! Man iekšās atkal viss sažņaudzas, un rīklē sakāpj nelabums. Rejs un Kristjens. Nedomāju, ka mana sirds to spētu izturēt. Es atlaižos sēdeklī un turpinu skaitīt mantru. Lūdzu, kaut viņš atveseļotos. Lūdzu!

-   Greja kundze? Sojers mani pamodina. Esam pie slimnīcas. Man tikai jāsameklē uzņemšanas nodaļa.

-    Es zinu, kur tā ir. Es atceros pēdējo viesošanos slimnīcā, kad otrajā darba dienā nokritu no kāpnēm "Kleitonā" un izmežģīju potīti. Atcerējusies, kā Pols Kleitons pār mani noliecās, es šausmās nodrebinos.

Sojers aptur mašīnu pie durvīm un izlec ārā, lai palīdzētu man izkāpt.

-    Es atstāšu mašīnu stāvvietā, kundze, un uzmeklēšu jūs. Atstājiet portfeli šeit, es to atnesīšu.

-    Paldies, Lūk.

Viņš pamāj, un es steigšus ieeju rosīgajā uzņemšanas telpā. Reģistratore man pieklājīgi uzsmaida, ātri sameklē Reju un sūta mani uz operāciju zāli trešajā stāvā.

Operāciju zāli? Ak Dievs! Pateicos, es nomurminu, mēģinādama saprast viņas dotos norādījumus ceļam uz liftiem. Sirdij sažņaudzoties, es gandrīz skriešus metos īstajā virzienā.

Viņam jābūt dzīvam. Lūdzu, kaut viņš atveseļotos!

Lifts kustas mokoši lēni un apstājas katrā stāvā. Ātrāk… ātrāk! Es klusībā pavēlu tam traukties augšup un saniknota uzlūkoju visus, kas nāk iekšā un iet ārā, liedzot man nokļūt pie tēva.

Kad beidzot esmu sasniegusi trešo stāvu, es piesteidzos pie cita reģistratūras galdiņa, ko apkalpo medmāsas, ģērbušās tumši zilos uzsvārčos.

-     Kā varu palīdzēt? iejautājas rosīga māsa, miegdama tuvredzīgās acis.

-   Šeit nupat ieveda manu tēvu. Reimondu Stīlu. Ja nemaldos, viņš ir ceturtajā zālē. Pat izteikdama šos vārdus, es lūdzos, kaut tā nebūtu taisnība.

-    Tūlīt paskatīšos, Stīlas jaunkundze.

Es pamāju, neizlabojot uzrunu, un gaidu, kamēr māsa rūpīgi pēta datora ekrānu.

-    Jā, viņš ir pie mums jau divas stundas. Ja vēlaties pagaidīt, es ziņošu ārstiem, ka esat šeit. Uzgaidāmā telpa ir tur. Viņa norāda uz lielām, baltām durvīm, uz kurām ar ziliem burtiem rakstīts "Uzgaidāmā telpa".

-    Vai viņš atveseļosies? es jautāju, cenzdamās nepieļaut, lai mana balss drebētu.

-    Jums nāksies pagaidīt, līdz kāds no ārstiem atnāks un visu paskaidros, kundze.

-    Pateicos, es nosaku, bet klusībā kliedzu. Man jāzina tūlīt pat!

Atvērusi durvis, es ieraugu vienkāršu, askētisku telpu, kur jau sēž Rodrigesa kungs un Hosē.

-    Ana! mana drauga tēvs iesaucas. Viņa roka ir ieģipsēta un vaigs nobrāzts, turklāt viņš sēž ratiņkrēslā, jo arī kāja ir lauzta. Es uzmanīgi apskauju viņu, šņukstēdama: Rodrigesa kungs!

-    Ana, bērns. Viņš ar veselo roku papliķē man muguru. Man ļoti žēl, viņš nosaka, balsij aizlūstot.

Ak nē!

-    Nē, tēt, Hosē klusi norāj tēvu, nostājies man aiz muguras. Es pagriežos, un viņš ierauj mani savās skavās.

-    Hosē, es nomurminu un vairs nespēju savaldīties; pār maniem vaigiem līst asaras, jo visa pēdējo triju dienu laikā sakrājusies spriedze, bailes un sāpes beidzot izlaužas uz āru.

-    Neraudi, Ana! Hosē glāsta manus matus. Es apviju rokas viņam ap kaklu un klusi šņukstu. Mēs ilgi stāvam apskāvušies, un es jūtos ārkārtīgi pateicīga, ka man blakus ir draugs. Kad uzgaidāmajā telpā ierodas Sojers, mēs atkāpjamies viens no otra. Rodrigesa kungs pasniedz man salveti no turpat blakus noliktas kastītes, un es noslauku acis.

-    Mans apsargs Sojers, es nomurminu, iepazīstinādama klātesošos. Sojers pieklājīgi pamāj Hosē un Rodrigesa kungam, pirms iekārtojas uz krēsla stūrī.

-   Apsēdies, Ana. Hosē pieved mani pie atzveltnes krēsla, kas apvilkts ar vinilu.

-    Kas notika? Vai jūs zināt, kā Rejs jūtas? Ko dara ārsti?

Hosē paceļ rokas, atvairīdams jautājumu gūzmu, un apsēžas man blakus. Vēl neesam saņēmuši vēstis. Mēs ar Reju un tēti makšķerējām Arizonā. Mūsu mašīnā ietriecās kaut kāds piedzēries idiots…

Rodrigesa kungs mēģina iejaukties un stomīgi atvainojas.

-     Nomierinies, tēt! Hosē viņam uzsauc. Man nekas nekaiš, tikai dažas nobrāztas ribas un puns uz galvas. Tētis… nu, viņš salauza plaukstas locītavu un potīti. Bet mašīna trāpīja pasažiera pusē, kur sēdēja Rejs.

Ak nē, nē… Mani atkal pārņem panika. Nē, nē, nē. Viss mans ķermenis notrīs un pārklājas ar šermuļiem, kad iztēlojos, kas ar Reju notiek operāciju zālē.

-    Ar viņu šobrīd strādā ķirurgi. Mūs aizveda uz bezmaksas slimnīcu Astorijā, bet Reju pārveda šurp. Mēs nezinām, ko viņi dara. Gaidām jaunumus.

Es nevaldāmi drebu.

-    Ana, vai tev salst?

Es pamāju. Esmu ģērbusies baltā blūzē bez piedurknēm un melnā vasaras jaciņā, un nekas no tā mani nesilda. Hosē novelk savu ādas jaku un apliek to man ap pleciem.

-    Vai vēlaties tēju, kundze? Sojers nostājas man blakus. Es pateicīgi pamāju, un viņš pamet telpu.

-    Kāpēc jūs makšķerējāt Astorijā? es jautāju.

Hosē parausta plecus. Tur ir bagātīgas zivju vietas. Mums bija vīriešu pasākums. Gribēju pavadīt laiku ar savu veco pirms pēdējā gada universitātē, kad būs daudz darba. Hosē tumšajās acīs vīd bailes un nožēla.

-    Tu arī varēji savainoties. Un Rodrigesa kungs… vēl vairāk. Es noriju siekalas, par to iedomājusies. Mani atkal pārņem drebuļi. Hosē satver manu roku.

-    Ana, sasodīts, tu esi pārsalusi!

Rodrigesa kungs piebrauc man tuvāk un cenšas sildīt manu brīvo plaukstu ar savējo.

-    Man ir ļoti žēl, Ana.

-    Lūdzu, nevajag, Rodrigesa kungs. Tas bija nelaimes gadījums… Mana balss izdziest, līdz pārvēršas par čukstu.

-    Sauc mani par Hosē, viņš izlabo, un es vārgi pasmaidu; ne uz ko citu neesmu spējīga. Es atkal sāku drebēt.

-     Policija jau arestēja to stulbeni. Nelietis bija piedzēries septiņos no rīta, Hosē nosaka, riebuma pārņemts.

Atgriežas Sojers, nesdams kartona tasītē karstu ūdeni un atsevišķu tējas maisiņu. Viņš zina, kāda tēja man garšo! Esmu pārsteigta un vienlaikus priecājos par šo iespēju novērst domas no Reja. Abi vīrieši atlaiž manas plaukstas, un es pateicīga pieņemu Sojera sniegto tasi.

-    Vai jūs kaut ko vēlaties? Sojers vēršas pie Rodrigesa kunga un Hosē. Abi papurina galvu, un Sojers apsēžas stūrī. Es iemērcu tējas maisiņu ūdeni un pēc brīža piecēlusies izmetu to nelielā atkritumu kastē, kājām saļogoties.

-    Kāpēc viņi tik ilgi kavējas? es nomurminu, ne pie viena nevērsdamās, un iemalkoju tēju.

Tēti… Lūdzu, kaut viņš atveseļotos! Lūdzu!

-    Drīz jau mēs kaut ko uzzināsim, Ana, Hosē mani mierina. Es pamāju un atkal iedzeru tēju, pirms apsēžos viņam blakus. Mēs gaidām… un gaidām. Rodrigesa kungs ir aizvēris acis, droši vien lūgdams Dievu, un Hosē, satvēris manu roku, to laiku pa laikam saspiež. Es nesteidzīgi malkoju tēju. Tā pagatavota no kādas lētas šķirnes, nevis Tivining, un garšo riebīgi.

Atceros, kad iepriekšējo reizi gaidīju jaunumus. Todien es domāju, ka pasaule ir sabrukusi, jo pazuda Čārlijs Tango. Es aizveru acis un klusi lūdzos, kaut mans vīrs šurp atkļūtu bez sarežģījumiem. Pulkstenis vēsta, ka ir piecpadsmit minūtes pēc diviem. Drīz viņš būs klāt. Mana tēja ir atdzisusi… Fui!

Es pieceļos un sāku staigāt šurpu turpu, bet drīz atkal apsēžos. Kāpēc vēl nav atnākuši ārsti? Es satveru Hosē roku, un viņš atkal mierinoši saspiež manu plaukstu. Lūdzu, kaut viņš atveseļotos! Lūdzu!

Laiks velkas kā gliemezis.

Piepeši atveras durvis, un mēs visi cerīgi paceļam galvu; man sažņaudzas sirds. Vai beidzot…?

Telpā ienāk Kristjens. Pamanījis, ka mana roka gulst Hosē plaukstā, viņš samiedz acis.

-   Kristjen! es izdvešu un pielecu kājās, pateikdamās Dievam, ka viņš ieradies sveiks un neskarts. Jau nākamajā mirklī esmu viņa skavās, viņš pieglauž vaigu man pie matiem, un es ieelpoju viņa smaržu, viņa siltumu, viņa mīlestību. Kāda sīka manis daļa jūtas rāmāka, stiprāka un izturīgāka, jo tagad man blakus ir viņš. Savādi, kā viņa klātbūtne spēj mani nomierināt.

-    Vai ir kādi jaunumi?

Es papurinu galvu, nespēdama parunāt.

-    Hosē, viņš pamājis sveicina manu draugu.

-    Kristjen, šis ir mans tēvs, Hosē vecākais.

-     Labdien, Rodrigesa kungs. Mēs tikāmies kāzās. Šķiet, arī jūs cietāt negadījumā?

Hosē ātri pārstāsta visu notikušo.

-    Vai jūs abi esat pietiekami veseli, lai sēdētu šeit? Kristjens painteresējas.

-     Nekur citur mēs negribam sēdēt, Rodrigesa kungs klusi atbild. Viņa balsī ieskanas sāpes. Kristjens pamāj un apsēdina mani uz krēsla, pirms iekārtojas man blakus.

-    Vai esi paēdusi? viņš jautā.

Es papurinu galvu.

-    Vai jūties izsalkusi?

Es atkārtoju kustību.

-    Tev salst, vai ne? viņš jautā, nopētījis Hosē jaku.

Es pamāju. Kristjens nedaudz sagrozās uz krēsla, bet prātīgi noklusē to, kas viņam ir uz mēles.

Durvis atkal atveras, un istabā ienāk jauns ārsts, ģērbies koši zilā uzsvārcī. Viņš izskatās pārguris un nomocījies.

Es strauji pielecu kājās, juzdama asinis atplūstam no galvas.

-    Vai jūs esat pacienta tuvākā radiniece? ārsts jautā. Viņa acis ir gandrīz tikpat zilas kā uzsvārcis, un citos apstākļos man viņš liktos pievilcīgs.

-    Es esmu viņa meita Ana.

-    Stīlas jaunkundze…

-    Greja kundze, Kristjens viņu pārtrauc.

-   Atvainojiet, ārsts apjucis nosaka, un man gribas iespert Kristjenam. Es esmu doktors Krovs. Jūsu tēva stāvoklis ir stabils, bet smags.

Ko tas nozīmē? Man sajogās ceļgali, un es nesabrūku tikai tāpēc, ka Kristjens mani balsta.

-   Viņam ir vairāki iekšēji savainojumi, ārsts stāsta, pats smagākais skāris diafragmu, bet mums izdevās visu salabot un pat glābt liesu. Diemžēl operācijas laikā jūsu tēvam apstājās sirds, jo viņš zaudējis daudz asiņu. Mēs atjaunojam sirdsdarbību, bet vēl var rasties sarežģījumi. Tomēr visvairāk satraucamies par to, ka viņš guvis nopietnu smadzeņu kontūziju, un magnētiskās rezonanses rezultāti liecina par smadzeņu tūsku. Mēs izraisījām komu, lai viņš nekustētos, kamēr uzraugām tūskas tālāko attīstību.

Smadzeņu trauma? Nē!

-    Šādos gadījumos tā rīkojas vienmēr. Šobrīd varam tikai gaidīt, kas notiks tālāk.

-    Kādas ir prognozes? Kristjens mierīgi painteresējas.

-    Pagaidām to ir grūti pateikt. Iespējams, pacients pilnīgi atveseļosies, bet šobrīd viss ir Dieva rokās.

-    Cik ilgi paturēsiet viņu komā?

-    Tas atkarīgs no smadzeņu reakcijas. Parasti no septiņdesmit divām līdz deviņdesmit sešām stundām.

Pārāk ilgi! Vai drīkstu pie viņa aiziet? es čukstu.

-    Jā, pēc pusstundas varēsiet tēvu apciemot. Viņu aizveda uz intensīvās terapijas nodaļu sestajā stāvā.

-     Pateicos, doktor.

Ārsts pamāj un aiziet.

-    Viņš vismaz ir dzīvs, es čukstus saku Kristjenam. Un pār maniem vaigiem atkal rit asaras.

-    Apsēdies, Kristjens klusi pavēl.

-    Tēt, mums vajadzētu doties prom. Tev jāatpūšas. Nekādu jaunumu tuvākajā laikā nebūs, Hosē uzrunā Rodrigesa kungu, kas stingi lūkojas uz dēlu. Atgriezīsimies vakarā, kad būsi atguvis spēkus. Tev nav iebildumu, Ana, vai ne? Hosē pagriežas un lūdzoši uzlūko mani.

-    Protams.

-   Vai paliksiet šeit, Portlendā? Kristjens jautā. Hosē pamāj. Varbūt jūs vajag aizvest?

Hosē sarauc pieri. Es grasījos izsaukt taksometru.

-    Lūks jūs aizvedīs.

Sojers pieceļas, bet Hosē šķiet apjucis.

-    Lūks Sojers, es klusi paskaidroju.

-    Ak tā… Jā, labi. Paldies, Kristjen.

Es pieceļos un apskauju vispirms Hosē, pēc tam viņa tēvu.

-    Nezaudē drosmi, Ana, Hosē iečukst man ausī. Rejs ir stiprs un vesels cilvēks. Viss runā viņam par labu.

-    Cerams. Es cieši spiežu Hosē sev klāt un atkāpusies novelku jaku, ko pasniedzu viņam.

-    Paturi to sev, ja vēl neesi sasildījusies.

-    Nē, ir jau labi. Pateicos. Es bažīgi uzmetu skatienu Kristjenam un redzu, ka viņš bezkaislīgi vēro mūs abus. Viņš satver manu roku.

-    Ja kaut kas mainīsies, es jums nekavējoties ziņošu, es apsolu, un Hosē stumj tēva ratiņkrēslu pretī durvīm, ko Sojers jau atvēris.

Rodrigesa kungs paceļ roku, un viņi apstājas pie durvīm.

-     Es lūgšu Dievu, lai Rejs atlabtu, Ana. Viņa balss notrīs.

-     Bija labi pēc tik daudziem gadiem atkal viņu satikt. Rejs ir krietns draugs.

-    Es zinu.

Un viņi dodas prom. Mēs ar Kristjenu paliekam divatā. Viņš noglāsta manu vaigu. Tu esi pavisam bāla. Nāc šurp. Viņš apsēžas un novelk mani sev uz ceļiem, apvīdams rokas man apkārt, un es nemaz nepretojos. Man ir patīkami ieritināties viņam blakus. Es ļaujos drūmām domām par patēva nelaimi, bet vienlaikus esmu pateicīga, ka vīrs ir blakus un var mani mierināt. Viņš gādīgi noglāsta manus matus un satver roku.

-    Kā uzvedās Čārlijs Tango? es jautāju.

Kristjens atplaukst smaidā. Viegls kā pūciņa, viņš nosaka, un balsī ieskanas kluss lepnums. Es pirmo reizi vairāku stundu laikā pasmaidu no visas sirds un izbrīnīta lūkojos uz viņu.

-    Kā pūciņa?

-    Tas ir citāts no "Filadelfijas stāsta". Greisas iemīļotās filmas.

-    Es tādu nemaz nezinu.

-    Ja nemaldos, mājās ir ieraksts. Varēsim to skatīties un maigoties. Kristjens noskūpsta mani uz matiem, un es atkal smaidu.

-    Vai varu tevi pārliecināt kaut ko apēst? viņš jautā.

Mans smaids nozūd. Ne šobrīd. Vispirms gribu apciemot Reju.

Kristjens manāmi sagumst, bet neuzstāj.

-    Kā tev veicās ar taivāniešiem?

-    Viņi bija labdabīgi noskaņoti, Kristjens atbild.

-    Kādā ziņā?

-    Ļāva man nopirkt viņu kuģu būvētavu par mazāku cenu, nekā biju gatavs maksāt.

Viņš nopircis kuģu būvētavu ? Vai tas ir labi?

-    Jā. Ļoti labi.

-    Man šķita, ka tev jau pieder kuģu būvētava šeit.

-    Tā ir. Mēs to izmantosim, lai aprīkotu kuģus. Bet korpusu būvēsim Tālajos Austrumos. Tā būs lētāk.

Skaidrs. Kas notiks ar darbiniekiem šeit?

-     Mēs viņus pārvietosim. Cerams, ka izdosies saglabāt gandrīz visas štata vietas. Kristjens noskūpsta mani uz galvvidus. Iesim apraudzīt Reju, viņš klusi aicina.

Intensīvās terapijas palāta sestajā stāvā ir sterila, tukša un vienkārša telpa, kur visi sarunājas čukstus un nemitīgi pīkst dažādi aparāti. Četri pacienti novietoti katrs savā atsevišķā, bagātīgi aprīkotā nodaļījumā. Rejs ir vistālākajā malā.

Tēti…

Viņš izskatās pavisam sīciņš savā lielajā gultā, dažādu ierīču ielenkts. Es spēji ievelku elpu. Nekad neesmu redzējusi tēti tik sarāvušos. Viņam mutē ir caurulīte, un abu roku vēnās iedurtas pie sistēmas vadiem piestiprinātas adatas, pa kurām tiek pilinātas dažādas zāles. Viens pirksts ir iestiprināts spīlēs, un es pavirši prātoju, kam tās domātas. Reja kāja ir virs segas, ieslēpta zilā ģipsī. Monitorā redzami viņa sirdspuksti: tuk, tuk, tuk. Tie ir spēcīgi un vienmērīgi. Vismaz to es zinu. Es vilcinādamās speru soli viņam tuvāk. Reja krūtis ir ietītas lielā, nevainojami baltā pārsējā, kas nozūd zem plānā pārsega.

Es pamanu, ka caurulīte, kas ievadīta viņa mutē gar labo kaktiņu, stiepjas līdz elpināšanas aparātam. Ierīces troksnis saplūst ar sirds monitora pīkstieniem, veidojot savādu ritmu. Aparāts iesūc gaisu un izpūš, iesūc, izpūš, iesūc un izpūš reizē ar sirdspukstiem. Sirds monitora ekrānā redzamas četras līnijas, kas vienmērīgi plūst horizontāli, skaidri apliecinot, ka Rejs vēl ir šajā pasaulē.

Ak, tēti…

Kaut gan caurulīte izkropļojusi Reja muti, viņš izskatās mierpilns, it kā būtu tikai aizmidzis.

Jauna, sīciņa medmāsa stāv viņam blakus un vēro monitorus.

-    Vai drīkstu viņam pieskarties? es jautāju, bikli sniegdamās pēc Reja rokas.

-    Jā. Meitene laipni pasmaida. Uz viņas zīmotnes rakstīts "Kellija, sertificēta medicīnas māsa". Viņai ir apmēram divdesmit pieci gadi, blondi mati un ļoti tumšas acis.

Kristjens nostājas pie gultas kājgaļa un vēro, kā es satveru Reja roku. Tā ir pārsteidzoši silta, un ar to pietiek, lai es sabruktu. Es noslīgstu uz krēsla pie gultas, atbalstu pieri pret Reja plaukstu un sāku šņukstēt.

-    Lūdzu, tēt, lūdzu, tev jāizveseļojas, es čukstu. Lūdzu.

Kristjens uzmundrinoši saspiež manu plecu.

-    Visi Stīla kunga rādītāji ir iepriecinoši, medmāsa klusi nosaka.

-     Pateicos. Kristjens atbild. Es paceļu skatienu un pagūstu ieraudzīt, kā meitene pārsteigta paver muti. Viņai beidzot izdevies kārtīgi aplūkot mana vīra seju. Mani tas nesatrauc. Lai viņa blenž uz Kristjenu, cik vēlas, ja vien spēj izārstēt manu tēvu.

-    Vai viņš mani dzird? es jautāju.

-    Viņš iegrimis ļoti dziļā miegā. Bet neviens jau nezina patiesību.

-    Vai drīkstu šeit nedaudz pasēdēt?

-    Protams. Meitene man uzsmaida, vaigiem sārtojoties. Mani pārņem pavisam bezjēdzīgas domas par to, ka viņa nav dzimusi blondīne.

Kristjens lūkojas tikai uz mani, nepievērsdams medmāsai nekādu uzmanību. Man jāpiezvana. Pagaidīšu ārā, ļaušu tev pavadīt laiku ar tēvu.

Es pamāju. Viņš noskūpsta mani uz galvvidus un iziet no palātas. Es satveru Keja roku un prātoju par likteņa ironiju: tikai tagad, kad viņš zaudējis samaņu un mani nedzird, es patiesi vēlos viņam atklāt, cik ļoti viņu mīlu. Šis cilvēks bijis mana stiprā klints, mans vienīgais nemainīgais patvērums haotiskajā dzīves jūrā. Un es nekad par to neesmu domājusi līdz pat šim brīdim. Es neesmu miesa no viņa miesas, bet viņš ir mans tēvs, un es viņu ļoti mīlu. Man pār vaigiem rit asaras. Lūdzu, lūdzu, izveseļojies!

Negribēdama nevienam traucēt, es pavisam klusi pastāstu par nedēļas nogali Aspenā un dažām pēdējām dienām, kad mēs planējām un burājām ar Kristjena jahtu. Es runāju par mūsu jauno māju, lielajām iecerēm, par centieniem padarīt namu ekoloģiski patstāvīgu. Es apsolu paņemt Reju līdzi uz Aspenu, lai viņš varētu makšķerēt kopā ar Kristjenu, un piebilstu, ka mēs laipni gaidīsim arī Hosē un viņa tēvu. Lūdzu, dzīvo, lai mēs to visu varētu paveikt. Lūdzu, tēt!

Rejs nekustas; man atbild tikai elpināšanas aparāts, kas ievelk un izpūš gaisu, un vienmuļais, bet mierinošais sirdspukstu ritms.

Pacēlusi skatienu, es ieraugu Kristjenu, kurš klusēdams sēž pie gultas kājgaļa. Man nav ne jausmas, cik ilgi viņš jau te ir.

-    Sveika, viņš nosaka, uzlūkodams mani ar līdzjūtības un raižu pilnu skatienu.

-    Sveiks.

-    Tātad es došos makšķerēt kopā ar tavu tēvu, Hosē un viņa tēvu? mans vīrs painteresējas.

Es pamāju.

-    Skaidrs. Iesim paēst. Viņam jāpaguļ.

Es saraujos. Negribu Reju pamest.

-   Ana, viņš ir ieslīdzis komā. Es nosaucu medmāsām mūsu telefonu numurus. Ja kaut kas mainīsies, viņas mums piezvanīs. Mēs paēdīsim, aiziesim uz viesnīcu, atpūtīsimies un vakarā atgriezīsimies šeit.

"Hītmana" istabas izskatās tāpat kā iepriekš. Cik bieži esmu gremdējusies atmiņās par pirmo nakti un rītu, ko pava-

dīju kopā ar Kristjenu Greju? Es nostājos apartamentu durvīs, juzdamās kā paralizēta. Lūk, kur viss sākās!

-    Mājas ārpus mājām, Kristjens klusi nosaka un noliek manu portfeli blakus mīkstam dīvānam.

-    Vai vēlies nomazgāties dušā? Vai arī vannā? Ko tu gribi, Ana? Kristjens uz mani lūkojas, un es nojaušu, ka viņš ir apjucis; mans nelaimīgais zēns sastapies ar kaut ko tādu, kas ir ārpus viņa varas. Kristjens visu šo pēcpusdienu bijis atturīgs un pārdomās iegrimis, šādu situāciju viņš nevar ietekmēt vai paredzēt. Šī ir īstā dzīve, tās skaudrākais mirklis, un viņš ir tik ilgi no tās izvairījies, ka šobrīd ir kails un neaizsargāts. Mans nabaga Kristjens, audzis siltumnīcā.

-     Vannu. Gribu vannu, es nomurminu, jo noprotu, ka būs vieglāk, ja viņš varēs ar kaut ko nodarboties. Tādējādi viņš jutīsies noderīgs. Ak, Kristjen, es esmu sastingusi, nosalusi un pārbijusies, bet ļoti priecājos, ka esi kopā ar mani.

-    Vanna. Lieliski. Jā. Viņš ieiet milzīgajā vannasistabā, un pēc brīža no tās atskan ūdens šalkas.

Man beidzot izdodas saņemties un doties uz guļamistabu. Uz gultas ir saliktas vairākas somas ar universālveikala emblēmu. Kristjens atgriežas, uzrotījis piedurknes; viņš ir atbrīvojies no žaketes un kaklasaites.

-    Es aizsūtīju Teiloru pēc dažām mantām. Naktsveļas un tamlīdzīgi, viņš nosaka, piesardzīgi vērodams mani.

Protams. Es atzinīgi pamāju, lai viņš justos labāk. Kur ir Teilors?

-     Ana, es nekad neesmu tevi redzējis šādu, Kristjens klusi bilst. Parasti tu esi drosmīga un stipra.

Nezinu, ko teikt, un tikai plati ieplešu acis, uzlūkodama savu vīru. Šobrīd man nav nekā, ko dot viņam. Mani pārņēmis savāds stingums. Es apviju rokas sev apkārt, pulēdamās atvairīt baiso aukstumu, kaut gan zinu, ka tas ir bezjēdzīgi, jo šis saltums nāk no manis pašas. Kristjens ievelk mani apskāvienā.

-     Meitenīt, viņš ir dzīvs. Visi rādītāji ir normas robežās. Mums tikai jāapbruņojas ar pacietību, viņš mani mierina. Iesim. Viņš satver mani aiz rokas un ieved vannasistabā. Saudzīgi novilcis man jaku, viņš to novieto uz krēsla un pagriezies atpogā manu blūzi.

Ūdens ir patīkami silts un smaržīgs; vannasistabas tveicīgo gaisu piesātina lotosa ziedu aromāts. Es guļu Kristjenam starp kājām, ar muguru atbalstījusies pret viņa krūtīm, un manas pēdas ir uz viņējām. Mēs abi klusējam, gremdējoties pārdomās, un es beidzot esmu sasilusi. Kristjens ik pa brīdim noskūpsta manus matus, un es izklaidīgi pārduru burbuļus, kas veidojas putās. Viņš ir apvijis roku man ap pleciem.

-     Tu neiekāpi vannā kopā ar Leilu, vai ne? Toreiz, kad viņu mazgāji? es ievaicājos.

Kristjens sastingst un nicīgi iesmejas, ciešāk satverdams manu plecu. Mmm… nē. Viņš izklausās pārsteigts.

-    Tā jau man likās. Ļoti labi.

Viņš viegli parauj manus matus, kas savīti paviršā mezglā, un pagriež manu galvu tā, lai varētu ielūkoties sejā.

-    Kāpēc tu tā jautā?

Es paraustu plecus. Tikai neveselīgas ziņkāres dēļ. Nezinu… tāpēc, ka šonedēļ viņu satiku.

Kristjena sejas izteiksme kļūst skarbāka. Saprotu. Atmet neveselīgo ziņkāri. Viņa balsī ieskanas pārmetums.

-    Cik ilgi tu apmaksāsi viņas izdevumus?

-    Līdz viņa atgūsies. Nezinu. Kristjens parausta plecus.

-     Kāpēc tas tevi interesē?

-    Vai ir arī citas?

-    Citas?

-    Bijušās, ko tu atbalsti.

-    Viena bija, jā. Vairs nē.

-    Kas notika?

-    Viņa studēja medicīnu. Tagad mācības beigusi un ir kopā ar kādu citu.

-    Citu pavēlnieku?

-Jā.

-    Leila teica, ka pie tevis ir divas viņas radītas gleznas, es nočukstu.

-    Reiz bija. Man tās īsti nepatika. Meistarības ziņā tās bija vērtīgas, bet manai gaumei pārāk krāsainas. Ja nemaldos, tās paņēma Eljots. Mums visiem zināms, ka viņam ir briesmīga gaume.

Es iespurdzos, un Kristjens apliek man apkārt arī otru roku, izšļakstīdams ūdeni uz grīdas.

-    Tā jau ir labāk, viņš nočukst un noskūpsta mani uz

deniniem.

/

-    Eljots precēsies ar manu labāko draudzeni.

-    Tātad man jāaizver mute, viņš noņurd.

Pēc vannas es jūtos labāk. Ietinusies mīkstajos viesnīcas ritasvārkos, es nopētu somas, kas sakrautas uz gultas. Tur noteikti jābūt kam vairāk, ne tikai naktsveļai. Es uzmanīgi iemetu skatienu vienā no saiņiem. Džinsi un gaiši zils, silts krekls ar kapuci mans izmērs. Mjā… Teilors iegādājies drēbes visai nedēļas nogalei, un viņš zina, kas man patīk. Es pasmaidu, atcerējusies, ka šī nav pirmā reize, kad es viesojos "Hītmanā" un viņš pērk man drēbes.

-     Kristjen? Ja neņem vērā to reizi, kad uzmācies man "Kleitonā", vai tu jebkad esi iegājis veikalā un kaut ko vienkārši nopircis?

-    Uzmācos tev?

-    Jā. Uzmācies.

-    Ja pareizi atceros, tu sarki un bālēji. Un tas puišelis tevi apgrābstīja. Kā viņu sauca?

-    Pols.

-    Viens no taviem daudzajiem pielūdzējiem.

Es paceļu skatienu pret griestiem, un viņš atvieglots pasmaida, pirms mani noskūpsta.

-    Lūk, mana meitene atgriezusies, viņš nočukst. Ģērbies. Negribu, lai tu atkal nosaltu.

-    Esmu gatava, es nomurminu. Kristjens strādā ar datoru, iekārtojies istabas stūrī, kas pilda kabineta lomu. Viņš ir ģērbies melnos džinsos un pelēkā, adītā džemperī, bet man mugurā ir džinsi, balts sporta krekls un virskrekls ar kapuci.

-    Tu izskaties ļoti jauniņa, Kristjens klusi nosaka, un viņa acis mirdz. Bet jau rīt kļūsi par veselu gadu vecāka. Viņa balsī ieskanas ilgas, un es noskumusi pasmaidu.

-    Šobrīd man negribas svinēt. Iesim pie Reja, labi?

-    Protams. Tomēr es gribētu, lai tu kaut ko apēd. Tu tik tikko pieskāries savai porcijai.

-    Lūdzu, Kristjen, es vienkārši neesmu izsalkusi. Varbūt man gribēsies ēst, kad būsim apraudzījuši Reju. Gribu novēlēt viņam saldus sapņus.

Ieejot intensīvās terapijas nodaļā, mēs sastopam Hosē, kurš tieši tobrīd nāk ārā pa durvīm.

-    Ana, Kristjen! Sveiki.

-    Kur ir tavs tēvs?

-    Jutās pārāk noguris, lai atgrieztos. Viņš šorīt cieta satiksmes negadījumā. Hosē skumīgi pasmaida. Un pretsāpju medikamenti sāk iedarboties. Viņš ieslīga dziļā miegā. Man nācās pacīnīties, lai es varētu apraudzīt Reju, jo neesmu radinieks.

-    Un… kā? es nobažījusies jautāju.

-    Viss ir labi, Ana. Tāpat kā iepriekš… bet labi.

Mani pārņem atvieglojums. Pārmaiņu trūkums ir laba vēsts.

-    Tiksimies rīt, jubilāre, vai ne?

-    Protams. Mēs būsim šeit.

Hosē aši uzmet skatienu Kristjenam un ierauj mani apskāvienā. Līdz rītam.

-    Arlabunakti, Hosē.

-    Atā, Hosē, Kristjens nosaka. Hosē pamāj un dodas prom. Viņš vēl joprojām ir tevī iemīlējies, Kristjens klusi ieminas.

-     Nē, tā nav. Un pat ja būtu… Es paraustu plecus, jo šobrīd man tas tiešām nerūp.

Kristjens saspringts pasmaida, un man sažņaudzas sirds.

-    Malacis, es nomurminu.

Viņš izbrīnīts sarauc uzacis.

-    Tu nesatrakojies līdz putām uz lūpām.

Kristjens mani uzlūko, manāmi aizvainots… bet vienlaikus arī uzjautrināts. Nekad neesmu laidis putas pār lūpām. Iesim pie tava tēva. Esmu tev sagatavojis pārsteigumu.

-    Pārsteigumu? Es izbijusies ieplešu acis.

-    Iesim. Kristjens satver mani aiz rokas, un mēs atgrūžam palātas durvis.

Pie Reja gultas kājgaļa stāv Greisa, iegrimusi sarunā ar Krovu un otru ārsti sievieti, kuru redzu pirmo reizi. Mūs pamanījusi, Greisa atplaukst smaidā.

Paldies Dievam!

-    Kristjen. Viņa noskūpsta dēlu uz vaiga, pagriežas un ievelk mani apskāvienā.

-    Ana. Kā tu jūties?

-    Normāli. Es tikai raizējos par tēvu.

-     Viņš ir labās rokās. Doktore Sladera ir savas nozares

/

speciāliste. Mēs kopā mācijāmies Jeilā.

-    Labdien, Greja kundze, doktore Sladera ļoti pieklājīgi sveicina mani. Viņai ir īsi apgriezti mati, kautrs smaids un patīkams dienvidu štatu akcents. Viņa nedaudz līdzinās laumiņai. Esmu jūsu tēva ārstējošā ārste un varu apliecināt, ka viss ir labi. Rādītāji ir normas robežās, un mēs uzskatām, ka viņš pilnīgi izveseļosies. Smadzeņu tūska nepalielinās, drīzāk pat plok. Tā ir ļoti laba zīme, ja pagājis tik neilgs laiks.

-    Tās ir iepriecinošas vēstis, es nomurminu.

Ārste man sirsnīgi uzsmaida. Tieši tā, Greja kundze. Mēs labi aprūpējam jūsu tēvu. Bija patīkami tevi atkal satikt, Greisa.

-    Tevi arī, Lorēna, Greisa smaidīdama atbild.

-    Doktor Krov, ļausim šiem ļaudīm netraucēti apraudzīt Stīla kungu. Abi ārsti pamet palātu.

Es palūkojos uz Reju, un pirmo reizi kopš negadījuma mani pārņem cerība. Doktores Sladeras un Greisas laipnie vārdi atjaunojuši manu ticību labajam.

Greisa satver manu roku un to viegli saspiež. Ana, mīļā, pasēdi viņam blakus. Runā ar viņu. Tas viņam nāks par labu. Es aprunāšos ar Kristjenu viesu telpā.

Es pamāju. Kristjens uzmundrinoši pasmaida un aiziet, atstājot mani vienu ar mīļoto tēvu, kas rāmi guļ, elpināšanas aparāta un sirdspukstu monitora šūpuļdziesmas ieaijāts.

Uzvilkusi mugurā Kristjena balto sporta kreklu, es iekārtojos gultā.

-    Tu izskaties mundrāka, Kristjens piesardzīgi ieminas, vilkdams kājās pidžamas bikses.

-    Jā. Man ļoti palīdzēja saruna ar doktori Sladeru un tavu māti. Vai tu paaicināji Greisu šurp?

Kristjens apguļas un ievelk mani apskāvienā, pagriezdams mani ar muguru pret sevi.

-    Nē. Viņa pati gribēja apraudzīt tavu tēvu.

-    Kā viņa uzzināja, kas noticis?

-   Šorīt viņai piezvanīju. Paklau, Ana, tu esi pārguruši. Mēģini pagulēt.

- Hmm, es piekrizdama nomurminu. Viņam taisnība, es esmu ļoti nomocījusies. Šī bija emocijām bagāta diena. Es pagriežu galvu un brīdi vēroju savu vīru. Vai mēs nemīlēsimies? Un es jūtos atvieglota. Patiesībā viņš visu dienu nav pat devis nekādu mājienu, ka gribētu seksuālas attiecības. Varbūt man vajadzētu satraukties, bet, tā kā mans libido ir pilnīgi izgaisis, es par to domāšu rīt. Pagriezusies ar seju pret Kristjenu, es pieglaužos viņam klāt un pārmetu kāju pār viņējo.

-    Apsoli man kaut ko, viņš klusi ierunājās.

-     Hmm? Esmu pārāk nogurusi, lai ietērptu jautājumu vārdos.

-    Apsoli, ka rīt kaut ko apēdīsi. Es vēl spēju paciest skatu, kā esi uzvilkusi cita vīrieša jaku, un nelaist putas pār lūpām, bet Ana… tev jāēd. Lūdzu.

-    Hmm, es piekrītu. Viņš noskūpsta mani uz galvvidus. Pateicos, ka esi šeit, es nomurminu un miegaini uzspiežu skūpstu viņam uz krūtīm.

-     Kur citur es varētu būt? Es gribu būt tikai tur, kur esi tu, Ana. Tagad, kad esam šeit, es sāku prātot par garo ceļu, ko esam nogājuši. Un nakti, kad pirmo reizi ar tevi gulēju. Tā bija interesanta. Es stundām ilgi tevi vēroju. Tu biji gluži vienkārši… lieliska, viņš izdveš, un es pasmaidu, piespiedusi seju viņam pie krūtīm.

-    Guli, viņš nosaka, un tā ir pavēle. Es aizveru acis un ieslīgstu miegā.

18.NODAĻA

Kad pamostos un atveru acis, es ieraugu spožu septembra rīta gaismu. Man ir silti un ērti uz tīriem, smaržīgiem palagiem, un paiet brīdis, līdz es atceros, kur esmu. Rodas savāda dйjа vu sajūta. Ak jā, es esmu "Hītmanā".

-    Velns! Tēti! es skaļi iesaucos. Mana sirds sažņaudzas un sāk pukstēt straujāk, baiļu uzplūda dzīta, jo es atceros, kāpēc esmu Portlendā.

-    Labrīt. Kristjens sēž uz gultas malas. Viņš ar pirkstu kauliņiem noglāsta manu vaigu, un es nekavējoties nomierinos. Šorīt jau piezvanīju uz slimnīcu. Rejs pavadīja nakti bez pārmaiņām. Viss ir labi, viņš mani iedrošina.

-    Lieliski. Pateicos, es nosaku un pieceļos sēdus.

Kristjens pieliecas un piespiež lūpas man pie pieres. Labrīt, Ana, viņš nočukst un noskūpsta mani uz deniņiem.

-    Sveiks, es nomurminu. Viņš ir ģērbies melnā kreklā un zilos džinsos.

-    Ana, es gribu tevi apsveikt dzimšanas dienā, viņš ierunājas, vērodams mani ar siltu skatienu. Vai neiebilsti?

Es kautri pasmaidu un noglāstu Kristjena vaigu. Nē, protams. Pateicos. Par visu.

Viņš sarauc pieri. Visu?

-    Visu.

Mans vīrs bridi šķiet apjucis, bet jau nākamajā mirklī viņa acis uzplaiksni līksms satraukums. Lūdzu! Viņš pasniedz man nelielu, gliti iesaiņotu kastīti, kam pievienota maza apsveikuma kartīte.

Kaut gan mani vēl joprojām māc raizes par tēvu, es jūtu, ka Kristjens tik tikko valda sajūsmu, un tā pielīp arī man. Es izlasu kartītes tekstu.

Par visiem mūsu pirmajiem soļiem Tavā pirmajā dzimšanas dienā, kopš esi mana mīļotā sieva.

Es Tevi mīlu. K. (skūpstu)

Ak Dievs, cik romantiski! Es tevi ari mīlu, es smaidīdama atzīstos.

Viņš atplaukst platā smaidā. Atver dāvanu.

Uzmanīgi atlocījusi papīru, lai to nesaplēstu, es ieraugu skaistu, sarkanu ādas kastīti. Kartjē! Es šo iesaiņojumu jau pazīstu, kopš saņēmu savus otrās iespējas auskarus un pulksteni. Piesardzīgi atvērusi kastīti, es ieraugu smalku, ap roku apliekamu ķēdīti. Tā veidota no sudraba, platīna vai baltā zelta īsti nezinu, bet rotaslieta ir burvīga. Tai piestiprināti vairāki piekariņi Eifeļa tornis, Londonas taksometrs, helikopters, deltaplāns, katamarāns, gulta un… saldējums? Es apjukusi uzlūkoju Kristjenu.

-    Vaniļa. Viņš kā atvainodamies parausta plecus, un es nespēju apvaldīt smieklus. Protams!

-     Kristjen, ķēdīte ir brīnišķīga. Pateicos. Tā ir fantastiska.

Viņš atplaukst platā smaidā.

Man visvairāk iepatīkas piekariņš sirds veidolā. Tas ir atverams.

-    Šeit vari ielikt kādu attēlu vai jebko citu.

-    Tavu fotogrāfiju. Es uzlūkoju Kristjenu caur skropstām. Tu vienmēr esi manā sirdī.

Viņa lūpās atplaukst brīnišķīgs, mulsinoši kautrs smaids.

Es aplūkoju divus atlikušos piekariņus: burts "K" ak jā, es biju pirmā, kas viņu sauca vārdā. To atceroties, es pasmaidu. Un pati pēdējā ir atslēga.

-    Manai sirdij un dvēselei, viņš nočukst.

Es jūtu acīs sariešamies asaras un metos viņam virsū, iekārtodamās vīram uz ceļgaliem un apvīdama rokas viņam ap kaklu. Dāvana ir brīnišķīga, Kristjen. Man tā ļoti patīk. Paldies, es nočukstu, piespiedusi lūpas viņam pie auss. Kristjens smaržo lieliski pēc tīras ādas un drēbēm, ķermeņa losjona un mana vīra. Pēc mājām… manām mājām. Es tik tikko spēju valdīt asaras.

Viņš klusi ievaidas un apskauj mani.

-    Nezinu, ko es bez tevis darītu. Man aizlūst balss, kamēr mēģinu apspiest emociju jūkli.

Kristjens norij siekalas un satver mani ciešāk. Ludzu, neraudi.

Es nošņaukājos, nepavisam nelīdzinādamās kārtīgai dāmai. Piedod. Es tikai esmu ļoti priecīga, noskumusi un pārbijušies vienlaikus. Manas izjūtas ir saldi rūgtas.

-    Kuš. Viņa balss ir glāsmaini klusa kā zīds. Viņš satver mani aiz zoda un noskūpsta uz lūpām. Es saprotu.

-    Zinu, es nočukstu, un Kristjens atkal bikli pasmaida.

-    Man ļoti gribētos šo dienu svinēt labākos apstākļos un mājās. Bet mēs esam šeit. Viņš atkal parausta plecus, man atvainodamies. Labi, celies. Pēc brokastīm apraudzīsim Reju.

Kad esmu apģērbusies jaunajos džinsos un kreklā, uz īsu bridi atgriežas apetīte, un es pabrokastoju numurā. Kristjens apmierināts vēro, kā es apēdu graudu pārslas ar grieķu jogurtu.

-    Pateicos, ka pasūtiji manas iecienītās brokastis.

-   Tev ir dzimšanas diena, Kristjens klusi atgādina. Un pārstāj man pateikties. Viņš īgni paceļ skatienu pret griestiem, bet man šķiet, ka saskatu viņa sejas izteiksmē prieku.

-    Es tikai gribu, lai tu zinātu, ka novērtēju visu, ko dari.

-    Anastasija, es tā rīkojos vienmēr. Viņš nopietns uzlūko mani. Protams, Kristjens valda pār situāciju un rūpējas par visiem sīkumiem. Kā gan es varēju aizmirst… Vai es gribētu, lai viņš mainās?

Es pasmaidu. Jā, tā ir.

Kristjens samulsis mani vēro, pirms papurina galvu. Vai dosimies ceļā?

-    Es tikai iztīrīšu zobus.

Viņš pavīpsnā. Labi.

Kāpēc viņš smīkņā? Es par to prātoju, iedama uz vannasistabu. Prātā piepeši iznirst negaidītas atmiņas; pēc pirmās nakts, ko pavadīju šeit kopā ar Kristjenu, es izmantoju viņa zobu birstīti. Es pasmaidu un paķeru to arī šoreiz, pieminēdama pagātni. Tīrīdama zobus, es vēroju sevi spogulī un konstatēju, ka esmu pārāk bāla. Bet tā galu galā ir vienmēr. Iepriekš, kad šeit uzturējos, biju vientuļa meitene, bet tagad jau esmu precēta sieva kaut gan man ir tikai divdesmit divi gadi! Es kļūstu veca.

Izspļāvusi ūdeni, es paceļu roku un to papurinu, lai ķēdītes piekariņi nožvadzētu. Kā mans mīļais Kristjens vienmēr zina, ko man uzdāvināt? Es dziļi ievelku elpu, pūlēdamās savaldīt emocijas, kas pārpludinājušas manu prātu, un atkal aplūkoju ķēdīti. Tā droši vien maksājusi veselu bagātību. Nu… mans vīrs to var atļauties.

Kad ejam uz lifta pusi, Kristjens satver mani aiz rokas un noskūpsta pirkstu kauliņus, ar īkšķi pieskardamies helikopteram uz manas ķēdītes. Vai tev patīk?

-    Pat vairāk. Es to dievinu. Ļoti. Tāpat kā tevi.

Kristjens pasmaida un atkal uzspiež skūpstu man uz pirkstu kauliņiem. Es jūtos labāk nekā vakar. Droši vien tāpēc, ka no rīta pasaule vienmēr šķiet cerīgāka nekā nakts tumsā. Vai arī manu noskaņojumu uzlabojusi vīra iejūtīgā dāvana. Vai arī ziņa, ka Rejam nav kļuvis sliktāk.

Mēs ieejam tukšajā liftā, un es uzlūkoju Kristjenu. Viņš aši pamet skatienu uz mani un pavīpsnā.

-    Izbeidz, viņš pačukst, durvīm aizveroties.

-    Ko tad?

-    Izbeidz uz mani tā skatīties.

-    Pie velna visus dokumentus, es smaidīdama nomurminu.

Kristjens iesmejas, un tie ir bezrūpīgi, zēniski smiekli. Viņš ievelk mani apskāvienā un satver aiz zoda. Reiz es noīrēšu šo liftu uz visu pēcpusdienu.

-    Tikai pēcpusdienu? es saraucu uzaci.

-    Tu esi nepiesātināma, Ana.

-    Jā, ja runa ir par tevi.

-    Ļoti priecājos, to dzirdot. Viņš maigi noskūpsta mani.

Es nezinu, kas vainojams varbūt tas, ka esam šajā liftā, vai arī tas, ka viņš nav man pieskāries ilgāk kā divdesmit četras stundas, vai arī gluži vienkārši mans iekārojamais vīrs bet iekāre pamostas un laiski izstaipās dziļi man pavēderē, levijusi pirkstus viņa matos, es turpinu skūpstu, piespiežu viņu pie sienas un ar visu augumu pieglaužos viņam klāt.

Kristjens iestenas un ar plaukstu aptver manu pakausi, un mēs skūpstāmies, patiesi skūpstāmies, ar mēli izpētīdami jau sen zināmo, bet tik un tā aizraujošo un vienmēr jauno teri-

toriju. Mans libido atgriežas, un es abām rokam noglāstu Kristjena mīļo seju.

-    Ana, viņš klusi nosaka.

-    Es tevi mīlu, Kristjen. Vienmēr atceries to, es nočukstu, lūkodamās viņa pelēkajās acīs, kas pamazām satumst.

Lifts līgani apstājas, un durvis atveras.

-    Iesim, apraudzīsim tavu tēvu, pirms nolemju noīrēt liftu jau šodien. Kristjens aši noskūpsta mani un izved vestibilā.

Kad ejam garām viesu pieņēmējam, labsirdīgam pusmūža vīram, Kristjens dod viņam gandrīz nemanāmu mājienu, un viņš paceļ telefona klausuli. Es jautājoši uzlukoju Kristjenu, un viņa lūpās rotājas noslēpumains smaids. Redzot, ka es saraucu pieri, viņš uz brīdi šķiet noraizējies.

-    Kur ir Teilors? es jautāju.

-    Tūlīt viņu redzēsim.

Protams, viņš droši vien piebrauc mašīnu pie durvīm. Un Sojers?

-    Viņš devies izpildīt uzdevumu.

Kādu uzdevumu?

Kristjens izvairās no virpujdurvīm, un es noprotu, ka viņš nevēlas atlaist manu roku. Šī doma sasilda manu sirdi. Ari laiks ir patīkami silts, bet vēja pūsmā nojaušama rudens tuvošanās. Es pametu skatienu apkārt, meklēdama Audi SUV un Teiloru. No tiem nav ne miņas. Kristjens satver manu plaukstu ciešāk, un es ielūkojos viņam acīs. Viņš šķiet raižu pārņemts.

-    Kas noticis?

Viņš parausta plecus. Es piepeši dzirdu mašīnas motora dūkoņu, kas mums tuvojas. Tā ir dobja… pazīstama. Es pagriežos, meklēdama trokšņa avotu, un tas piepeši apklust. Teilors izkāpj no baltas, slaikas sporta mašīnas, kas apstādināta mums pretī.

Mammīt mīļo! Tas ir R8. Es spēji pagriežu galvu un redzu, ka Kristjens bažīgi vēro mani. Drīksti man tādu uzdāvināt dzimšanas dienā. Baltu, protams.

-    Daudz laimes dzimšanas dienā, viņš nosaka, mēģinādams nolasīt manas domas. Es lūkojos uz viņu, muti pavērusi, jo ne uz ko citu neesmu spējīga. Viņš sniedz man atslēgu-

-    Tu esi pilnīgi traks, es nočukstu. Viņš man nopirka sasodītu Audi R8! Tieši tādu, kādu gribēju! Es atplaukstu platā smaidā un brīdi palēkāju uz vietas, pauzdama savu negaidīto, neapvaldīto sajūsmu. Kristjena sejas izteiksmē atspoguļojas līdzīgas izjūtas, un es dejas solī ieskrienu viņa izplestajās rokās. Viņš mani paceļ un griež apkārt.

-     Tev ir vairāk naudas nekā veselā saprāta! es saucu. Paldies, man ļoti patīk! Kristjens apstājas un spēji paliec mani zemāk, un es iztrūkusies ieķeros viņam augšdelmos.

-    Tevis dēļ, sieva, esmu gatavs uz visu. Viņš smaidīdams lūkojas uz mani. Ak vai, viņš pauž savas jūtas, visiem redzot! Kristjens pieliecas un mani noskūpsta. Labi, brauksim pie tava tēva.

-    Jā. Vai es drīkstu sēsties pie stūres?

Viņš smaida. Protams. Mašīna pieder tev. Viņš palīdz man iztaisnoties un atkāpjas, bet es steidzos pie vadītāja puses durvīm.

Teilors man tās atver, plati smaidīdams. Daudz laimes dzimšanas dienā, Greja kundze.

-     Pateicos, Teilor. Es viņu pārbiedēju ar ašu apskāvienu, uz ko viņš neveikli atbild un vēl joprojām sarkst, kad iesēžos mašīnā. Viņš steidzīgi aizcērt durvis.

-    Brauciet uzmanīgi, Greja kundze, viņš noņurd. Es plati smaidu, tik tikko spēdama apvaldīt līksmo satraukumu.

-    Noteikti, es apsolu un ielieku atslēgu aizdedzē, bet Kristjens tikmēr iekārtojas man blakus.

-     Tikai mieru. Šoreiz neviens mums nedzenas pakaļ, viņš brīdina. Tiklīdz pagriežu atslēgu, dzinējs ierēcas. Ieskatījusies spoguļos, es sagaidu brīdi, kad uz ielas neviena nav, veicu milzīgu, nevainojamu U veida pagriezienu un aiztraucos slimnīcas virzienā.

-    Uzmanīgāk! Kristjens pārbijies iesaucas.

-    Kas tevi satrauc?

-     Negribu, lai tu nonāktu intensīvajā terapijā blakus tēvam. Brauc lēnāk! viņš noņurd, un ir jūtams, ka viņš nepieņems nekādus iebildumus. Es nedaudz samazinu ātrumu, plati smaidīdama.

-    Vai ir labāk?

-    Daudz labāk, viņš nosaka, ļoti pūlēdamies izskatīties bargs… bet viņam tas nepavisam neizdodas.

Reja veselības stāvoklis nav mainījies. Viņu redzot, es ataustu nopietnību pēc galvu reibinošā brauciena šurp. Man vajadzētu braukt uzmanīgāk. Nav iespējams izdot likumu, kas atturētu no braukšanas visus dzērājus. Jāpajautā Kristjenam, kas notika ar neģēli, kurš trāpīja Rejam; mans vīrs to noteikti zina. Izskatās, ka mans tēvs jūtas ērti par spīti visām caurulītēm, un man šķiet, ka viņa vaigi ir nedaudz sārtāki. Kamēr es viņam stāstu par savu ritu, Kristjens aizklīst lidz uzgaidāmajai telpai, lai piezvanītu saviem darījumu partneriem.

Medmāsa Kellija paliek pie Reja, pārbauda caurulītes un kaut ko pieraksta slimības vēsturē. Visi rādītāji ir labi, Greja kundze. Viņa man laipni uzsmaida.

-     Paldies, patīkami to dzirdēt.

Pēc brīža atnāk doktors Krovs divu asistentu pavadībā un vēršas pie manis: Greja kundze, ir laiks vest jūsu tēvu uz radioloģijas nodaļu, lai veiktu smadzeņu tomogrāfiju. Paskatīsimies, kā uzvedas viņa smadzenes.

-    Vai tas aizņems ilgu laiku?

-    Apmēram stundu.

-    Es pagaidīšu. Gribu zināt rezultātus.

-    Protams, Greja kundze.

Es ieeju uzgaidāmajā telpā, kur, paldies Dievam, nav neviena cita, tikai Kristjens, kurš runā pa telefonu un ar soļiem mēro istabu. Runājot viņš lūkojas laukā pa logu uz Portlendas panorāmu. Kad aizveru durvis, viņš pagriežas, un es ieraugu dusmas viņa sejā.

-     Par cik viņš pārsniedza ātrumu?… Saprotu… Jā, visas apsūdzības. Anas tēvs ir intensīvās terapijas nodaļā. Es gribu, lai dari visu, kas tavos spēkos, tēt… Lieliski. Ziņo man par turpmāko. Kristjens beidz sarunu.

-    Vai jūs apspriedāt otru šoferi?

Viņš pamāj. Kaut kāds piedzēries salašņa no Portlendas dienvidaustrumiem. Viņš nicīgi nosprauslā, un mani izbrīna gan viņa izmantotie vārdi, gan nievīgais tonis. Kristjens tuvojas man, jūtami atmaidzis.

-    Vai atvadījies no Reja? Mums jāiet prom?

-    Mmm… nē. Es lūkojos uz savu vīru, vēl nespēdama atgūties pēc viņa paustā nicinājuma.

-    Kas noticis?

Nekas. Reju šobrīd ved uz radioloģiju, lai pārliecinātos, kas notiek ar smadzeņu tūsku. Es labprāt sagaidītu rezultātus.

-     Labi. Mēs pagaidīsim. Kristjens apsēžas un stiepj rokas man pretī. Mēs esam vieni, tāpēc es nevilcinādamās iekārtojos viņam uz ceļgaliem.

-    Nebiju iedomājies, ka mēs tavu dzimšanas dienu pavadīsim šādi, Kristjens nosaka, piespiedis lūpas man pie matiem.

-    Es arī, tomēr tagad jūtos labāk. Tava māte mani nomierināja. Viņa rīkojās ļoti laipni, apciemodama Reju.

Kristjens noglāsta manu muguru un atbalsta zodu pret galvvidu. Mana māte ir apbrīnojama sieviete.

-    Taisnība. Tev ļoti paveicies.

Kristjens pamāj.

-     Es piezvanīšu savai mātei. Pateikšu, kas noticis ar Reju, es nomurminu, un Kristjens saspringst. Dīvaini, ka viņa pati man nav piezvanījusi. Es saraucu pieri, to apjautuši. Mani pārņem aizvainojums. Ir mana dzimšanas diena, un viņa bija klāt, kad es parādījos šajā pasaulē. Kāpēc viņa nezvana?

-    Varbūt viņa mēģinājusi ar tevi sazināties, Kristjens ieminas. Es izvelku no kabatas telefonu. Nav neatbildētu zvanu, bet ir vairākas īsziņas apsveikumi dzimšanas dienā no Keitas, Hosē, Mias un Itana. Māte nav atsūtījusi nekādu vēsti. Es nobēdājusies papurinu galvu.

-    Piezvani viņai, Kristjens mani klusi mudina. Es paklausu, bet man izdodas sazvanīt tikai automātisko atbildētāju, kurā es neatstāju nekādu ziņu. Kā māte spēj aizmirst sava bērna dzimšanas dienu?

-     Viņa neatbild. Piezvanīšu vēlāk, kad zināšu tomogrāfijas rezultātus.

Kristjens apskauj mani ciešāk, ar degunu paberzēdams matus, un prātīgi klusē par manas mātes paviršību. Es sajūtu, kā novibrē viņa telefons. Viņš neļauj man piecelties un neveikli izvelk to no kabatas.

-    Jā, Andrea? viņš skarbi nosaka, atkal kļuvis lietišķs. Es vēlreiz mēģinu piecelties, bet viņš mani aptur, saraucis pieri, un apvij roku man ap vidukli. Atkal ieritinājusies viņam pie krūtīm, es klausos sarunā.

-    Labi… Cikos? Un pārējie sūtījumi? Kristjens ielūkojas pulksteni. Vai "Hītmana" personālam viss paziņots?… Labi… jā. Var pagaidīt līdz pirmdienas rītam, bet katram gadījumiem nosūti e-pastu… Es to izdrukāšu, parakstīšu un nosūtīšu tev ieskenētu dokumentu… Viņi var pagaidīt. Ej mājās, Andrea… Nē, viss ir labi, pateicos. Viņš beidz sarunu.

-    Vai viss kārtībā?

-Jā.

-    Vai tu runāji par Taivanu?

-    Jā. Viņš sagrozās zem manis.

-    Vai esmu pārāk smaga?

Viņš iesmejas. Nē, Ana.

-    Vai tu satraucies par Taivānas darījumu?

-    Nē.

-    Man šķita, ka tas ir svarīgs.

-     Jā. No darījuma atkarīga šejienes kuģu būvētavas nākotne un daudzas darbavietas.

Ak tā!

-    Mums tikai jāvienojas ar arodbiedrībām. Tas ir Sema un Rozas uzdevums. Bet, ja ņem vērā ekonomikas lejupslīdi, mums nevienam nav citas izvēles.

Es nožāvājos.

-     Vai es tevi garlaikoju, sieva? Viņš uzjautrināts pabužina manus matus.

-     Nē! Nepavisam… Man tikai ir ļoti ērti tev uz ceļiem. Un mani ļoti interesē tavi darījumi.

-    Tiešām? Viņš izklausās pārsteigts.

-     Protams. Es atliecos atpakaļ, ielūkodamās viņam acīs. Mani interesē visas informācijas kripatas, ko esi ar mieru man pabērt. Es pavīpsnāju, un viņš brīdi uzjautrināts vēro mani, pirms papurina galvu.

-    Vienmēr izslāpusi pēc informācijas, Ana.

-     Pastāsti, es mudinu, atkal pieglauzdamās viņam pie krūtīm.

-    Ko tu gribi zināt?

-    Kāpēc tu to visu dari?

-    Ko gan?

-    Kāpēc tu tik daudz strādā.

-     Cilvēkam nepieciešams nopelnīt iztikai, viņš smaidīdams atbild.

-     Kristjen, tu nopelni krietni vairāk nekā tikai iztikai. Manā balsi ieskanas dzēlīga nots. Viņš sarauc pieri un bridi klusē. Jau nodomāju, ka Kristjens neatklās savus noslēpumus, tomēr viņš mani pārsteidz.

-    Es negribu būt nabags, viņš klusi nosaka. To es jau esmu piedzīvojis un nekad vairs nevēlos atgriezties. Turklāt… tā ir sacensība, viņš piebilst. Galvenais ir uzvarēt. Un man šī spēle vienmēr šķitusi vienkārša.

-    Atšķirībā no dzīves, es nomurminu, pirms aptveru, ka esmu šos vārdus pateikusi skaļi.

-    Jā, laikam gan. Kristjens šķiet sadrūmis. Bet kopā ar tevi ir vieglāk.

Vieglāk? Es cieši apskauju Kristjenu. Ne jau viss ir sacensība. Tu esi filantrops.

Viņš parausta plecus, un es nojaušu, ka viņš jūtas neērti. Jā, varbūt dažās jomās, viņš klusi piekrīt.

-    Es mīlu filantropisko Kristjenu, es atzīstos.

-    Tikai viņu?

-     Nē, es mīlu ari egocentrisko Kristjenu un despotisko Kristjenu, seksa ekspertu, pikantuma cienītāju, romantisko Kristjenu, biklo Kristjenu… sarakstam nav ne gala, ne malas.

-    Ļoti daudz Kristjenu.

-    Vismaz piecdesmit.

Viņš iesmejas un, piespiedis lūpas man pie matiem, nosaka: Piecdesmit dēmoni.

-    Mani piecdesmit dēmoni.

Kristjens satver mani aiz zoda un noskūpsta. Nu ko, sieva, iesim noskaidrot, kā klājas tavam tēvam.

-     Labi.

-    Vai varam pabraukāties?

Mēs ar Kristjenu atkal sēžam manā jaunajā mašīnā, un mani pārņēmis līksms satraukums. Reja smadzenes atguvušas normālu stāvokli, un tūska ir nozudusi. Doktore Sladera nolēmusi rīt pamodināt viņu no komas un apgalvo, ka progress ir lielisks.

-     Protams. Kristjens man uzsmaida. Ir tava dzimšanas diena, un varam darīt visu, ko vēlies.

Viņa balsi ieskanas kaut kas tāds, ka es pagriežos un ielukojos viņam sejā. Kristjena acis ir satumsušas.

-   Visu?'

-    Visu.

Neticami, cik daudz solījumu var ietērpt vienā vārdā.

Nu, es gribu pabraukāties.

-     Brauc, meitenīt. Viņš smaida, un es atbildu ar to pašu.

Mašīna dūc kā bitīte, un, kad esam sasnieguši šoseju, es nedaudz piespiežu gāzes pedāli. Jau nākamajā mirkli mēs abi esam atsviesti krēslā.

-    Uzmanīgāk, Ana, Kristjens brīdina.

Kad braucam atpakaļ uz Portlendu, man prātā iešaujas kāda doma.

-    Vai esi ieplānojis kaut kur pusdienot? es uzmanīgi painteresējos.

-    Nē. Vai esi izsalkusi? Viņa balsī ieskanas cerība. -Jā.

-    Kur tu velies doties? ŠI diena pieder tev, Ana.

-    Es zinu īsto vietu.

Piebraukusi pie galerijas, kur Hosē izrādīja savus darbus, es novietoju mašinu pie te Picotin restorāna, kur viesojāmies pēc izstādes.

Kristjens pasmaida. Man bridi šķita, ka vedīsi mani uz to drausmīgo bāru, no kura man zvanīji, pilnīgi piedzērusies.

-    Kāpēc lai es to darītu?

-     Lai pārbaudītu, vai acālijas vēl dzīvas. Viņš smīkņādams sarauc uzaci.

Es nosarkstu. Neatgādini! Turklāt… tu tik un tā aizvedi mani līdzi uz viesnīcu, es smaidīdama atgādinu.

-     Labākais lēmums manā mūžā, viņš nosaka, ar siltu skatienu vērodams mani.

-    Jā. Taisnība. Es pieliecos un noskūpstu viņu.

-      Kā tev šķiet, vai galdiņus vēl joprojām apkalpo tas augstprātīgais tukšpauris? Kristjens painteresējas.

-    Tukšpauris? Man viņš šķita normāls.

-    Viņš mēģināja atstāt uz tevi iespaidu.

-    Viņam izdevās.

Kristjens uzjautrināts savelk lūpas riebuma pilnā smaidā.

-    Iesim un noskaidrosim, es ierosinu.

-    Pēc tevis, sieva.

Kad esam paēduši un uz brīdi atgriezušies viesnīcā, lai paķertu Kristjena datoru, mēs braucam uz slimnīcu. Es pavadu pēcpusdienu blakus Rejam, skaļi lasīdama kādu no saņemtajiem manuskriptiem. Manu balsi papildina tikai aparāti, kas saglabā viņa dzīvību un neļauj viņam mani pamest. Tagad, kad zinu, ka viņam kļūst labāk, es spēju uzelpot vieglāk. Manā sirdī mājo cerība. Rejam tikai nepieciešams laiks, lai atveseļotos. Man laika netrūkst, un es varu to veltīt viņam. Varbūt vajadzētu atkal piezvanīt mātei? Es nospriežu, ka izdarīšu to vēlāk. Lasīdama es turu Reja plaukstu savējā un ik pa brīdim to saspiežu, klusībā novēlēdama viņam veiksmi. Viņa pirksti ir silti un pakļāvīgi. Uz viena no tiem vēl joprojām manāms laulību gredzena iespiedums, kaut gan pagājis jau ilgs laiks.

Paiet stunda vai divas, pirms es paceļu skatienu un ieraugu, ka Kristjens stāv pie gultas kājgaļa, rokā turēdams savu datoru, un viņam blakus ir medmāsa Kellija.

-    Mums jāiet, Ana.

Skaidrs. Es cieši satveru Reja roku; negribu viņu pamest vienu.

-     Ana, es vēlos tevi pabarot. Iesim. Ir jau vēls, Kristjens nepacietīgi aicina.

-    Es nomazgāšu Stila kungu, Kellija piebilst.

-    Labi, es piekāpjos. Mēs atnāksim rīt no rīta.

Es noskūpstu Reju uz vaiga un sajūtu neierastos bārdas rugājus pie lūpām. Man tie nepatīk. Turpini veseļoties, tēt. Es tevi mīlu.

-     Man ienāca prātā, ka mēs varētu pavakariņot pirmajā stāvā. Nošķirtā istabā, Kristjens ieminas, acīm mirdzot, un atver mūsu numura durvis.

-    Vai tiešām? Un pabeigt to, ko iesāki pirms pāris mēnešiem?

Viņš pavīpsnā. Varbūt, ja tev ļoti paveiksies.

Es iesmejos. Kristjen, man nav nekā eleganta, ko vilkt mugurā.

Viņš pasmaida, sniedz man roku un ieved mani guļamisl.ibā. Atvēris skapi, viņš rāda man lielu, baltu apģērba aizsargapvalku, kas pakarināts iekšā.

-    Teilors? es apvaicājos.

-    Kristjens, viņš atbild, vienlaikus izklausīdamies uzstājīgs un aizvainots. Šis balss tonis mani sasmīdina. Es atrauju apvalka rāvējslēdzēju un, ieraudzījusi tumši zilu satīna kleitu, izceļu to ārā. Tērps ir ļoti skaists un pieguļošs, un tam piešūtas smalkas lencītes. Kleita izskatās diezgan šaura.

-    Burvīgi! Pateicos. Ceru, ka derēs.

-    Noteikti, viņš pārliecināts paziņo. Lūk, viņš paceļ kurpju kasti, te ir pieskaņoti apavi. Viņa lūpās atplaukst plēsīgs smaids.

-    Tu par visu padomā. Pateicos. Es pastiepjos uz pirkstgaliem un viņu noskūpstu.

-    jā. Kristjens man pasniedz vēl vienu saini.

Ziņkārīgi nopētījusi viņu, es atveru dāvanu. Tajā ir melns,

pieguļošs apakštērps, kam pa vidu stiepjas mežģīņu josla. Kristjens noglāsta manu vaigu, satver mani aiz zoda un noskūpsta.

-    Ar nepacietību gaidīšu brīdi, kad varēšu to novilkt.

Es apsēžos uz gultas malas, nupat nomazgājusies vannā un veikusi dažādas skaistumkopšanas procedūras, un apmierināta ieslēdzu fēnu. Guļamistabā ienāk Kristjens; ja nemaldos, viņš šo laiku pavadīja strādājot.

-      Ļauj, es to izdarīšu, viņš piedāvā, norādīdams uz krēslu pie tualetes galdiņa.

-    Tu gribi izžāvēt man matus?

Viņš pamāj, un es apjukusi samirkšķinu acis.

-     Nāc šurp, Kristjens nosaka, uzmanīgi vērodams mani. Es pazīstu šo sejas izteiksmi un zinu, ka labāk paklausīt. Viņš lēni, rūpīgi izžāvē manus matus, apstrādādams šķipsnas citu pēc citas un rīkodamies tikpat prasmīgi kā vienmēr.

-    Tev ir pieredze, es nomurminu un redzu spogulī Kristjena smaidu, bet viņš klusē un turpina sukāt matus. Hmm… glāsti iedarbojas nomierinoši.

Kad ieejam liftā, lai dotos lejup vakariņās, mēs neesam vieni. Kristjens izskatās lieliski savā pierastajā baltajā krek-

lā, melnos džinsos un žaketē. Bez kaklasaites. Abas sievietes, kas stāv mums blakus, velta viņam apbrīnas pilnus skatienus, bet mani aplūko krietni vien vēsāk. Es apslāpēju smaidu. Jā, dāmas, viņš pieder man. Kristjens satver mani aiz rokas un pievelk tuvāk, un mēs klusēdami slīdam lejup līdz pirmajam stāvam.

Restorānā valda rosība un ir daudz eleganti ģērbušos cilvēku, kas sēž pie galdiņiem, tērgā un malko dzērienus, sākdami sestdienas vakaru. Man prieks, ka es šajā sabiedrībā iederos. Kleita apkļauj visus mana auguma izliekumus. Jāatzīst, es jūtos… pievilcīga šādā tērpā. Zinu, ka Kristjens to vērtē atzinīgi.

Sākumā man šķiet, ka mēs dodamies uz nošķirto ēdamistabu, kur pirmo reizi apspriedām līgumu, bet Kristjens ved mani garām šīm durvīm un tālāk līdz durvīm, aiz kurām paveras cita koka paneļiem apšūta istaba.

-    Pārsteigums!

Ak Dievs! Mani sagaida Keita un Eljots, Mia un Itans, Keriks un Greisa, Rodrigesa kungs un Hosē, un mana māte kopā ar Bobu; visi paceļ glāzes. Es stāvu un, muti pavērusi, lūkojos uz viņiem, jo man trūkst vārdu. Ka? Pa kuru laiku? Es apjukusi pagriežos pret Kristjenu, un viņš saspiež manu roku. Māte sper soli uz priekšu un apskauj mani. Mamma!

-    Mīļā, tu izskaties lieliski. Daudz laimes dzimšanas dienā!

-    Mammu! es šņukstu, skaudama viņu. Man pār vaigiem plūst asaras, kaut gan visi mani vēro, un es paslēpju seju viņai pie kakla.

-    Neraudi, bērns. Neraudi. Rejs izveseļosies, viņš ir stiprs cilvēks. Neraudi. Tikai ne savā dzimšanas dienā. Viņai aizlūst balss, tomēr viņa nezaudē savaldību. Satvērusi manu seju rokās, viņa ar īkšķiem noslauka asaras.

-    Man šķita, ka esi aizmirsusi.

-    Ana, kā gan es varētu aizmirst? Septiņpadsmit stundas ilgas dzemdības nav nekas tāds, ko viegli izmest no atmiņas!

Es iesmejos, vienlaikus liedama asaras, un māte pasmaida.

-     Noslauki acis, mīļā. Te ir daudzi, kas vēlas piedalīties tavas īpašās dienas svinībās.

Es nošņaukājos, negribēdama skatīties uz pārējiem vie•.u-m. Mani pārņēmis kauns, bet esmu arī ārkārtīgi priecīga, ka visi tā pūlējušies un ieradušies pie manis.

-    Kā jūs te nokļuvāt? Kad?

-   Tavs vīrs atsūtīja lidmašīnu, mīļā. Māte smaida; Kristiāns acīmredzot atstājis uz viņu iespaidu.

Un es iesmejos. Paldies, ka atlidoji. Viņa noslauka manu degunu ar salveti, kā to spēj darīt tikai māte. Mammu! es viņai pārmetu, atguvusi savaldīšanos.

-   Tā jau ir labāk. Daudz laimes dzimšanas dienā, bērns. Viņa atkāpjas, un pārējie sastājas rindā, lai varētu mani apskaut un apsveikt.

-    Tavam tēvam klājas labi, Ana. Doktore Sladera ir viena no prasmīgākajām ārstēm visā valstī. Daudz laimes, manu eņģei. Greisa mani apskauj.

-    Raudi, cik vien vēlies, Ana. Šīs ir tavas viesības, Hosē nosaka.

-    Daudz laimes, meitene! Keriks smaidīdams apkļauj manu seju ar plaukstām.

-    Ar tavu veco viss būs kārtībā, Ana. Nekreņķējies. Eljots ievelk mani skavās. Daudz laimes dzimšanas dienā.

-     Nu tā. Kristjens satver mani aiz rokas un izrauj no Eljota apskāviena. Beidz apgrābstīt manu sievu. Ej, apgrābsti savu līgavu.

Eljots viltīgi uzsmaida brālim un piemiedz Keitai ar aci.

Piepeši parādās viesmīlis, kuru iepriekš nebiju pamanījusi, un sniedz mums ar Kristjenu glāzes, kurās saliets sārts šampanietis.

Kristjens skaļi nokremšļojas. Šī diena būtu nevainojama, ja to līdz ar mums svinētu Rejs, bet viņš ir tepat tuvumā. Viņam klājas normāli, turklāt es zinu, ka viņš gribētu, lai izklaidējies, Ana. Pateicos jums visiem, jo ieradāties nosvinēt manas daiļās sievas dzimšanas dienu, pirmo no daudzajām. Novēlu tev laimi, mana mīļotā. Kristjens augstu paceļ glāzi, visi noskandē "daudz laimes dzimšanas dienā!", un man atkal jāapvalda asaras.

Es vēroju, kā visi pie galda sēdošie aizrautīgi sarunājas. Ir dīvaini baudīt laiku ģimenes ielokā, zinot, ka cilvēks, kuru uzskatu par savu tēvu, šobrīd ir pieslēgts pie dažādiem aparātiem aukstajā, sterilajā slimnīcas palātā. Man ir grūti pilnībā iekļauties notiekošajā, tomēr es jūtos pateicīga, ka viņi ir šeit. Eljots un Kristjens apmainās dzēlīgām asprātībām, Hosē ik pa brīdim piebalso ar kādu labestīgu joku, Mia dedzīgi piedalās sarunās un jūsmo par ēdienu, ītans slepus viņu vēro. Šķiet, ka viņam Mia patīk… bet es neesmu pārliecināta. Rodrigesa kungs ir atlaidies krēslā tāpat kā es un priecīgs ieklausās sarunās. Izskatās, ka viņš ir atpūties un jūtas labāk. Hosē aprūpē savu tēvu, sagriež viņa ēdienu kumosos, pieskata, lai tēva glāze nebūtu tukša. Brīdī, kad vienīgais dzīvais no abiem vecākiem ir pietuvojies nāvei, Hosē ir aptvēris, cik daudz viņam tēvs nozīmē. Es lieliski izprotu šo sajūtu.

Māte ir iejutusies šajā vidē; viņa ir apburoša, asprātīga un sirsnīga. Es viņu ļoti mīlu. Jāatceras viņai to pateikt. Tagad es apjaušu, cik svarīgi ir dzīvē paveikt visu, kas iecerēts.

-    Vai tev viss ir labi? Keita man jautā. Viņas balss ir neierasti klusa.

Es pamāju un satveru viņas roku. Jā. Paldies, ka atbrauci.

-    Vai domāji, ka tavs naudasmaiss varētu mani atturēt no piedalīšanās tavās dzimšanas dienas svinībās? Mums bija iespēja lidot ar helikopteru! viņa smaidīdama pavēsta.

-    Tiešām?

-    Jā. Mums visiem. Un Kristjens prot to vadīt!

Es pamāju.

-    Tas ir diezgan aizraujoši.

-    Jā, man ari tā šķiet.

Mēs sasmaidāmies.

-    Vai šonakt paliksi te? es jautāju.

-    Jā, mēs visi, ja nemaldos. Un tu tiešām neko nezināji?

Es papurinu galvu.

-    Kristjens ir izdarīgs vīrietis, vai ne?

Es pamāju.

-    Ko viņš tev uzdāvināja dzimšanas dienā?

-Šo. Es paradu draudzenei ķēdīti.

-     Ļoti glīta.

-Jā.

-    Londona, Parīze… saldējums?

-    Tu negribi zināt, ko tas nozīmē.

-    Varu uzminēt.

Mēs iesmejamies, un es nosarkstu, atcerējusies, kā Kristīt-ns ēda saldējumu no manas ādas.

-    Ak jā… un R8 mašīnu.

Keita izspļauj vīnu, kas neglīti notek viņai pār zodu, un mēs abas smejamies vēl skaļāk.

-   Kristjens iecienījis plašus žestus, vai ne? viņa irgodamās nosaka.

Saldajā ēdienā man pasniedz brīnišķīgu šokolādes torti, kurā saspraustas divdesmit divas sudraba krāsas sveces, un visi dzied man apsveikumu dzimšanas dienā. Greisa vēro Kristjenu, kurš pievienojis savu balsi manu draugu un radu korim, un viņas acīs mirdz mīlestība. Notvērusi manu skatienu, viņa sūta gaisa skūpstu.

-    Vēlies kaut ko, Kristjens nočukst. Es ar vienu elpas vilcienu nopūšu visas sveces, drudžaini vēlēdamās, kaut tēvam kļūtu labāk. Izveseļojies, tēti. Lūdzu, izveseļojies. Es tevi ļoti mīlu.

Pusnaktī Rodrigesa kungs un Hosē atvadās no mums.

-    Pateicos, ka atnācāt. Es cieši apskauju Hosē.

-    Es neparko nelaistu to garām. Priecājos, ka Rejs pamazām atveseļojas.

-    Jā. Jums ar Rodrigesa kungu un Reju jābrauc uz Aspenu. Makšķerēsiet kopā ar Kristjenu.

-    Tiešām? Izklausās labi. Hosē smaidīdams dodas pēc tēva mēteļa, un es pieliecos, lai varētu atvadīties no Rodrigesa kunga.

-    Ana, es reiz cerēju… ka tu un Hosē… Viņam aizlūst balss, un viņš vērīgi uzlūko mani, bet tumšajās acīs jaušama mīlestība.

Ak nē…

-   Jūsu dēls man nozīmē ļoti daudz, Rodrigesa kungs, bet es viņu uztveru kā brāli.

-    Tu būtu lieliska vedekla. Un esi. Grejiem. Viņa lūpās atplaukst nožēlas pilns smaids, un es pietvīkstu.

-    Ceru, ka neiebilstat, ja mēs ar Hosē esam tikai draugi.

-     Protams. Tavs virs ir lielisks cilvēks. Tu esi pieņēmusi labu lēmumu, Ana.

-    Ari man tā šķiet, es nočukstu. Man viņš ir ļoti mīļš.

-    Es apskauju Rodrigesa kungu.

-    Esi pret viņu laba, Ana.

-    Protams, es apsolu.

Kristjens aizver mūsu numura durvis.

-    Beidzot esam vieni, viņš nosaka un atbalstās pret durvīm, vērodams mani.

Es pienāku viņam klāt un pieskaros žaketes atlokiem.

-     Pateicos par brīnišķīgo dzimšanas dienu. Tu esi neticami iejūtīgs, labsirdīgs un dāsns vīrs.

-    Tas viss sagādāja prieku arī man.

-    Jā… prieku tev. Pamēģināsim vēl kaut ko, kas tev dāvātu prieku, es nočukstu un, satvērusi atlokus, pievelku viņu tuvāk, lai noskūpstītu.

Kad visi esam kopā pabrokastojuši, es atveru dāvanas un līksma atvados no Grejiem un Kevaniem, kas atgriezīsies Sietlā, lidojot ar Čārliju Tango. Mēs ar māti un Kristjenu dodamies uz slimnīcu, un Teilors ieņem vietu pie stūres, jo mēs visi trīs nevaram sasēsties manā jaunajā sporta mašīnā. Bobs atteicās no ielūguma mums piebiedroties, un es slepenībā par to priecājos. Būtu pārāk dīvaini, ja viņš būtu šeit, un Rejs noteikti nepriecātos, ja Bobs viņu redzētu slimnīcas gultā.

Rejs izskatās tāpat kā iepriekš. Tikai vairāk apaudzis ar bārdu. Māte šķiet satriekta, viņu ieraugot, un mēs abas vēl nedaudz paraudam.

-   Ak, Rej! Māte saspiež viņa roku un maigi noglāsta vaigu, un mani aizkustina atklāsme, ka viņa vēl joprojām mīl savu bijušo vīru. Labi, ka man somiņā ir salvetes. Mēs sēžam Rejam blakus, un es turu mātes roku, kamēr viņa glāsta Reja plaukstu.

-    Ana, reiz šis cilvēks bija manas pasaules kodols. Saule lēca un rietēja tikai viņa dēļ. Es vienmēr viņu mīlēšu. Turklāt viņš lieliski parūpējies par tevi.

-    Mammu… es aizsmakusi izdvešu. Viņa atglauž man matu šķipsnu aiz auss.

-    Tu jau zini, ka es vienmēr mīlēšu Reju. Mēs tikai zaudējām saikni viens ar otru. Viņa nopūšas. Un mums bija

pilīti sadzīvot. Viņa ilgi pēta pirkstus, un es prātoju, vai viņa domā par Stīvu, savu trešo viru, par kuru mēs nekad nerunājam.

-    Es zinu, ka tu mīli Reju, es nočukstu, slaucīdama acis.

Šodien viņu pamodinās no komas.

-        Lieliski. Esmu pārliecināta, ka viņš atlabs. Rejs ir ietiepīgs. Ja nemaldos, tu to esi apguvusi no viņa.

Es pasmaidu. Vai tu runāji ar Kristjenu?

-    Vai viņš domā, ka esi ietiepīga?

-Jā.

-        Es viņam paskaidrošu, ka ta ir ģimenes iezīme. Jus abi ka paris esat ļoti saskanīgi, Ana. Ārkārtīgi laimīgi.

-        Man šķiet, ka tā ir. Vismaz esam ceļā uz laimi. Es Kristjenu milu. Viņš ir manas pasaules kodols. Saule lec un riet viņa dēļ.

-    Un viņš tevi acīmredzami dievina, bērns.

-    Savukārt es dievinu viņu.

-        Neaizmirsti viņam to pateikt. Vīriešiem tādi vārdi ir tikpat nepieciešami kā mums.

Es uzstāju, ka pavadīšu māti un Bobu uz lidostu, lai atvadītos. Teilors mums seko jaunajā mašīnā, un Kristjens sēžas pie SUV stūres. Man ir ļoti žēl, ka abi nevar palikt ilgāk, bet viņiem jāatgriežas Savanā. Atvadas ir asarām slacītas.

-        Parūpējies par manu māti, Bob, es nočukstu, viņu apskaudama.

-    Protams, Ana. Dzīvo sveika.

-         Labi, Bob. Es pievēršos mātei. Atā, un pateicos, ka atbrauci, es aizsmakusi čukstu. Tu man esi ļoti mīļa.

-        Ak, bērns, es tevi arī mīlu. Un Rejs atlabs. Viņš vēl nav gatavs atteikties no pasaulīgās nastas. Droši vien ir kādas beisbola sacensības, ko viņš negrib palaist garām.

Es iesmejos. Mātei ir taisnība, un es apņemos vakarā nolasīt Rejam priekšā svētdienas avīžu sporta rubrikas. Es vēroju, kā māte un Bobs iekāpj lidmašīnā. Viņa raudādama pamāj man un nozūd salonā. Kristjens apliek roku man ap pleciem.

-    Dosimies atpakaļ, Ana, viņš nomurmina.

-    Vai tu sēdīsies pie stūres?

-    Jā, labi.

vaicara, kad atgriežamies slimnīcā, Rejs ir mainījies. Paiet mirklis, līdz es apjaušu, ka vairs neskan elpināšanas aparāts. Rejs elpo pats saviem spēkiem. Mani pārņem atvieglojums. Es noglāstu viņa rugājiem apaugušo vaigu un sameklēju salveti, ar kuru saudzīgi noslauku siekalas no viņa mutes.

Kristjens dodas aprunāties ar kādu no ārstiem, lai uzzinātu jaunumus, bet es apsēžos pie gultas, sākot savu dežūru.

Atlocījusi svētdienas avīzes sporta rubriku, es sāku cītīgi lasīt ziņojumus par Sounders futbola spēli pret Real Salt Lake. Cīņa bijusi sīva, bet Sounders zaudēja Keisija Kellera gūtu vārtu dēļ. Lasot es cieši turu Reja plaukstu savējā.

-    Gala rezultāts: viens punkts komandai Sounders, divi punkti komandai Real Salt Lake.

-   Anij, mēs zaudējām? Nē! Rejs izdveš un saspiež manu roku.

Tēti!

19. nodaĻa

Man pār vaigiem plūst asaras. Viņš ir atgriezies. Mans tēvs ir atgriezies.

-    Neraudi, Anij, Rejs aizsmacis lūdz. Kas noticis?

Es satveru viņa plaukstu abās savējās un paceļu to pie vaiga. Tu iekļuvi negadījumā. Šobrīd guli Portlendas slimnīcā.

Rejs sarauc pieri. Nezinu, kas vainojams man neraksturīgais, mīlas pilnais žests vai arī nespēja atcerēties notikušo.

-    Vai vēlies padzerties? es jautāju, kaut gan nezinu, vai viņam tas ļauts. Rejs apjucis pamāj. Man sažņaudzas sirds. Es pieceļos un noliekusies skūpstu viņu uz pieres. Es tevi mīlu, tēt. Priecājos, ka esi atguvies.

Viņš samulsis paceļ roku. Es arī, Anij. Ūdeni, lūdzu.

Es skriešus metos uz medmāsu istabu. Mans tēvs! Viņš pamodās! es sajūsmināta ziņoju Kellijai, un viņa starodama man uzsmaida.

-     Piezvaniet doktorei Sladerai, viņa vēršas pie citas medmāsas un ātri apiet apkārt galdam.

-    Viņš lūdza ūdeni.

-    Tūlīt to viņam aiznesīšu.

Es palēkdamās skrienu atpakaļ pie tēva, tik tikko valdīdama līksmi. Viņš ir aizvēris acis, un mani pārņem bailes, ka viņš atkal ieslīdzis komā.

-    Tēti?

-    Esmu šeit, viņš nomurmina un paceļ plakstiņus brīdī, kad parādās Kellija, rokā turēdama krūku ar ledus gabaliņiem un glāzi.

-     Labdien, Stīla kungs. Es esmu Kellija, jūsu medmāsa. Jūsu meita ziņoja, ka esat izslāpis.

Kristjens uzgaidāmajā telpā uzmanīgi pēta sava datora ekrānu, iegrimis pārdomās. Kad aizveru durvis, viņš paceļ skatienu.

-    Rejs pamodās! es ziņoju. Kristjens pasmaida, un spriedze, kas bija iezagusies viņam ap acīm, piepeši nozūd. Hmm… līdz šim nebiju to pamanījusi. Vai viņš visu šo laiku bija sasprindzis? Viņš noliek datoru malā, pieceļas un apskauj mani.

-    Kā tavs tēvs jūtas? viņš painteresējas, kad apviju rokas viņam apkārt.

-   Rejs runā, ir izslāpis un apjucis. Viņš neko neatceras par negadījumu.

-    Tas nav nekas pārsteidzošs. Tagad, kad viņš pamodies, es gribu pārvest viņu uz Sietlu. Mēs varēsim doties mājās, un mana māte Reju pieskatīs.

Jau?

-    Nezinu, vai viņš ir pietiekami atlabis.

-     Es aprunāšos ar doktori Sladeru. Noskaidrošu viņas domas.

-    Vai tu ilgojies pēc mājām?

-Jā.

-    Labi.

-    Tu ne mirkli neesi pārstājusi smaidīt, Kristjens ieminas, kad es apturu mašīnu pie viesnīcas.

-    Jūtos ļoti atvieglota. Un priecīga.

Kristjens pasmaida. Lieliski.

Pamazām krēslo. Es nodrebinos, izkāpusi no mašīnas, un pasniedzu atslēgas kalpotājam. Vakars ir vēss. Puisis ar iekāres pilnu skatienu vēro manu jauno mašīnu, un es viņa izjūtas pilnībā saprotu. Kristjens apliek roku man apkārt.

-    Vai nosvinēsim? viņš jautā, kad ieejam vestibilā.

-    Ko nosvinēsim?

-    Tava tēva atlabšanu.

Es iespurdzos. Ak jā, pareizi!

-    Man pietrūka šis skaņas. Kristjens noskūpsta mani uz galvvidus.

-    Varbūt mēs varētu paēst savā numurā? Pavadīt klusu vakaru?

-    Protams. Nac man līdzi. Viņš satver mani aiz rokas un ved lifta virzienā.

-    Vakariņas bija lieliskas, es apmierināta paziņoju, atgrūzdama šķīvi. Pirmo reizi kopš neatminamiem laikiem jūtos paēdusi. Šeit prot pagatavot burvīgu pīrāgu.

Esmu nupat nomazgājusies un ģērbusies tikai Kristjena kreklā un savās biksītēs. Kristjena atskaņotājs ir ieslēgts, un Daido dzied par baltiem karogiem.

Kristjens mani domīgi nopēta. Viņa mati pēc vannas vēl ir mitri, un viņam mugurā ir melns sporta krekls un džinsi. Kopš esam šeit, neesmu redzējis tevi apēdam tik daudz, viņš nosaka.

-    Es biju izsalkusi.

Viņš atlaižas krēslā, apmierināti smīkņādams, un iemalko baltvīnu. Ar ko vēlies nodarboties tagad? viņš glāsmaini painteresējas.

-    Ko tu ierosini?

Viņš uzjautrināts paceļ uzaci. To pašu, ko gribu vienmēr.

-    Kas tas ir?

-    Neķircini mani, Ana.

Es pār ēdamgaldu satveru viņa plaukstu, pagriežu to un virzu rādītājpirkstu pār delnu. Man gribas, lai pieskaries man ar šo. Es novelku līniju gar viņa rādītājpirkstu.

Kristjens sagrozās uz krēsla. Tikai ar šo? Viņa acīs uzliesmo iekāre.

-    Varbūt arī šo? Es atkārtoju kustību ar viņa vidējo pirkstu un virzos augstāk līdz delnai. Un šo. Mans nags pieskaras Kristjena zeltnesim. Noteikti. Mans pirksts sastingst pie laulības gredzena. Tas ir ļoti seksīgs.

-    Vai tiešām?

-    Tiešām. Tas apliecina, ka tu piederi man. Un es skaru nelielo tulznu, kas jau izveidojusies uz plaukstas zem gredzena. Kristjens pieliecas un ar otru roku apkļauj manu zodu.

-    Ana, vai tu centies mani pavedināt?

-    Cerams.

-    Anastasija, es vienmēr esmu gatavs, viņš klusi nosaka. Nāc šurp. Viņš parauj mani aiz rokas, un es apsēžos viņam uz ceļiem. Man patīk neierobežota pieeja savai sievai. Kristjens virza plaukstu augšup pār manu augšstilbu līdz pēcpusei. Ar otru roku viņš satver mani aiz skausta un ilgi skūpsta.

Viņš garšo pēc baltvīna, ābolu pīrāga un Kristjena. Es izlaižu pirkstus caur viņa matiem, vilkdama viņu sev tuvāk, un mūsu mēles savijas dejā, liekot asinīm uzkarst. Kad Kristjens atraujas, mēs abi strauji elpojam.

-    Iesim uz gultu, viņš aicina, neatraudams lūpas no manas mutes.

-    Gultu?

Viņš atliecas atpakaļ un parauj mani aiz matiem, panākdams, ka lūkojos viņam acīs. Kam tu dotu priekšroku, sieva?

Es paraustu plecus, tēlodama vienaldzību. Sagādā man pārsteigumu.

-    Tu šovakar esi ugunīga. Kristjens ar degunu noglāsta manējo.

-    Varbūt tev nāksies mani apvaldīt.

-    Varbūt. Tu savā cienījamā vecumā esi kļuvusi valdonīga. Viņš samiedz acis, bet tajās kvēlo uzjautrinājums.

-    Un kā tu mani sodīsi? es metu izaicinājumu.

Kristjena acis iegailas. Es zinu, kādu sodu gribētu īstenot. Man tikai jānoskaidro, vai esi tam gatava.

-    Grej, tu pēdējās dienās esi bijis ļoti maigs pret mani. Vispār jau es neesmu veidota no stikla.

-    Tev nepatīk maigums?

-     No tavas puses? Protams, patīk. Bet dažādība piešķir dzīvei asumu. Es noplivinu skropstas.

-    Tātad tu esi gatava kaut kam… skarbākam?

-    Kaut kam tādam, kas liek justies dzīvai.

Kristjens izbrīnīts paceļ uzacis. Dzīvai, viņš atbalso, neslēpti uzjautrināts.

Es pamāju, un Kristjens brīdi vēro mani. Nekod lūpā, viņš nočukst un piepeši ceļas kājās, turēdams mani uz rokām. Es izbijusies ieķeros viņam augšdelmos, baidīdamās nokrist. Viņš pieiet pie mazākā no trim dīvāniem un apsēdina mani uz tā.

-    Gaidi šeit. Nekur neej. Brīdi uzmanīgi vērojis mani, acīm kvēlojot, Kristjens pagriežas un iet guļamistabas vir-

/.ienā. Hmm… Baskājains Kristjens. Kāpēc viņa pēdas ir tik pievilcīgas? Pēc mirkļa viņš atgriežas un pārsteidz mani, piepeši noliekdamies pār mani no aizmugures.

-    Domāju, ka bez šī varam iztikt. Kristjens satver manu kreklu un novelk to pāri galvai. Manu kailumu piesedz tikai biksītes. Viņš parauj manus zirgastē sasietos matus un noskūpsta mani.

-    Piecelies, viņš pavēl, neatraudams lūpas no manējām, un palaiž mani vaļā. Es nekavējoties paklausu. Kristjens noklāj uz dīvāna dvieli.

Dvieli?

-    Novelc biksītes.

Es noriju siekalas un paklausu, nometot apakšveļu pie dīvāna.

-Apsēdies. Kristjens satver mani aiz matiem un parauj galvu atpakaļ. Tu man pateiksi, ja nevarēsi vairs izturēt. Vai ne?

Es pamāju.

-    Runā! viņš bargi pavēl.

-    Jā, es nopīkstu.

Viņš pavīpsnā. Lieliski. Tātad, sieva… atsaucoties lūgumam no zāles, es grasos tevi sasiet. Viņa balss pārvēršas par aizsmakušu čukstu. Manu augumu caurstrāvo iekāres šautras gluži kā zibens; pietiek ar dažiem vārdiem. Ak, Kristjen, uz dīvāna?

-    Pievelc ceļgalus pie krūtīm, viņš pavēl. Un atlaidies pret atzveltni.

Es atbalstu pēdas pret dīvāna malu. Kristjens satver manu kreiso kāju un, pasniedzies pēc rītasvārku jostas, apsien vienu tās galu man virs ceļgala.

-    Josta?

-     Es improvizēju. Viņš atkal pavīpsnā un nostiprina mezglu, bet otru mīkstās auduma sloksnes galu apsien ap dīvāna roku balsta rotājumu.

-     Nekusties, viņš brīdina un atkārto darbības ar otru kāju, piesienot to pie pretējā balsta. Es sēžu uz dīvāna, plati iepletusi kājas.

-    Vai jūties labi? Kristjens klusi jautā, nostājies aiz dīvāna, un vēro mani.

Es pamāju, domādama, ka viņš sasies ari manas rokas, tomēr tas nenotiek. Viņš tikai pieliecas un noskūpsta mani.

-    Tev nav ne jausmas, cik iekārojama šobrīd izskaties, Kristjens klusi nosaka un ar degunu paberzē manējo. Manuprāt, nepieciešama cita mūzika. Viņš pieceļas un laiski pieiet pie atskaņotāja.

Kā Kristjenam izdodas saglabāt mieru un savaldību brīdī, kad es esmu sasieta un neprātīgi uzbudināta? Es ar acs kaktiņu lūkojos, kā viņš nomaina dziesmu, muguras muskuļiem saspringstot zem krekla. Nekavējoties ieskanas skaista, gandrīz bērnišķīga sievietes balss, kas dzied par vērošanu.

Mmm, man patīk šī dziesma.

Kristjens pagriežas un ielūkojas man acīs. Piegājis pie dīvāna, viņš graciozi noslīgst uz ceļiem man pretī.

Es piepeši jūtos pārāk atklāta viņa skatienam.

-    Atklāta? Neaizsargāta? Kristjens jautā, atkal pierādīdams savu pārdabisko spēju uzminēt manus skaļi neizteiktos vārdus. Viņš ir uzlicis rokas sev uz ceļiem. Es pamāju.

Kāpēc viņš man nepieskaras?

-     Lieliski, Kristjens nosaka. Izstiep rokas. Es daru, kā pavēlēts, un nespēju novērst skatienu no viņa acīm. Kristjens ielej man abās plaukstās nedaudz eļļaina šķidruma no mazas, caurspīdīgas pudelītes. Tam ir bagātīgs, juteklisks aromāts, ko es nepazīstu.

-    Saberzē rokas. Es notrīsu, viņa kvēlā skatiena uzbudināta. Nekusties, viņš atgādina.

Ak…

-    Anastasija, es gribu, lai tu pieskaries sev.

Žēlīgā debess!

-    Sāc ar kaklu un virzies lejup.

Es vilcinos.

-    Nekautrējies, Ana. Uz priekšu. Ķeries pie darba. Viņa acīs dzirkstī smiekli un izaicinājums, ko papildina iekāre.

Skaistās balss īpašniece dzied, ka viņas raksturā nav nekā laba. Es paceļu plaukstas pie kakla un laižu tās lejup līdz krūtīm. Eļļas dēļ rokas bez aizķeršanās slīd pār ādu. Plaukstas ir siltas.

-   Zemāk, Kristjens klusi pavēl, acīm satumstot. Viņš man nepieskaras.

Es aptveru krūtis.

-    Paspēlējies ar sevi.

Mmm. Es uzmanīgi pavirpinu krūtsgalus pirkstos.

-   Spēcīgāk, Kristjens mani pamudina. Viņš kā sasalis sēž man pretī un vēro notiekošo. Tā, kā to darītu es, viņš piebilst, un viņa acīs uzšķiļas tumšas dzirkstis. Mani pavēderes muskuļi saraujas. Es atbildot ievaidos un parauju krūtsgalus stiprāk, jūtot, kā tie saspringst un piebriest.

-    Jā. Tieši tā. Vēlreiz.

Es aizveru acis un jau kaismīgāk virpinu un berzēju krūtsgalus starp pirkstiem, skaļi vaidēdama.

-    Atver acis.

Es samirkšķinu plakstiņus.

-     Vēlreiz. Es gribu tevi redzēt. Gribu redzēt, kā tu izbaudi savus pieskārienus.

Es atkārtoju visu no sākuma, ļaudamās erotiskajām izjūtām.

-    Rokas. Zemāk.

Es notrīsu.

-    Nekusties, Ana. Izbaudi patīkamo. Zemāk. Viņa balss ir dobja un samtaina, vienlaikus kārdinot un mulsinot.

-    Labāk tu, es nočukstu.

-    Es tev pieskaršos… pavisam drīz. Bet tagad tu. Zemāk. Kristjens virza mēli gar zobiem, burtiski izstarodams jutekliskumu. Jēziņ… Es nodrebinos, pavilkdama saites.

Kristjens brīdinot pašūpo galvu. Nekusties. Viņš ar plaukstām aptver manus ceļgalus. Nevilcinies, Ana. Zemāk.

Es virzu plaukstas pār vēderu.

-    Zemāk, viņš ar lūpām vien izveido vārdu, pārvērties par jutekliskuma iemiesojumu.

-     Kristjen, lūdzu…

Viņa plaukstas slīd augšup, tuvojoties kājstarpei. Ana. Pieskaries sev.

Es ar kreiso roku aizskaru sevi visslēptākajā vietā un ar pirkstiem nesteidzīgi zīmēju lokus, strauji elpodama.

-    Vēlreiz, viņš čukst.

Es ievaidos vēl skaļāk, atkārtoju kustību un iestenējusies atmetu galvu atpakaļ.

-     Vēlreiz.

Pār manām lūpām atkal izlaužas vaids, un Kristjens spēji ievelk elpu. Satvēris manas rokas, viņš pieliecas un vispirms ar degunu, pēc tam ar mēli novelk līniju augšup un lejup pār manu kājstarpi.

-Jā!

Es alkstu viņam pieskarties, bet, kad mēģinu pacelt rokas, viņš ciešāk aptver manas plaukstu locītavas.

-    Ja turpināsi kustēties, es tev sasiešu arī rokas. Mierā!

Es iestenos. Kristjens palaiž mani vajā un ieslidina divus vidējos pirkstus manī, ar plaukstas pamatni skardams klitoru.

-    Ana, es panakšu, ka tu beidz ātri. Vai esi gatava?

-    Jā, es elsoju.

Kristjens sāk strauji virzīt pirkstus un plaukstu augšup un lejup, vienlaikus skarot gan pašu jutīgāko vietu dziļi manī, gan klitoru. Sajūtas ir ārkārtīgi spēcīgas, un visu mana auguma lejusdaļu pārņem baudas viļņi. Man gribas iztaisnot kājas, bet tas nav iespējams. Es ar pirkstiem cieši iekrampējos dvielī.

-    Ļaujies, Kristjens nočukst.

Un es beidzu, kaut ko nesaprotamu kliegdama. Kristjens pieglauž plaukstas pamatni man pie klitora, paildzinādams saldkaislās mokas. Es neskaidri nojaušu, ka viņš atraisa man kājas.

-    Tagad ir mana kārta, viņš nosaka un pagriež mani ar seju pret dīvānu un ceļgaliem uz grīdas. Iepletis manas kājas, viņš spēcīgi uzsit pa dibenu.

-    Au! es iesaucos, un Kristjens ietriecas manī.

-Ana, viņš izdveš caur sakostiem zobiem, sākdams kustēties. Cieši satvēris manus gurnus, viņš virza locekli iekšā un ārā. Un es atkal saspringstu. Nē… Mmm…

-    Jā, Ana! Kristjens ierēcas un es atkal esmu bezspēcīga; maksts muskuļiem sažņaudzoties, es saucu viņa vārdu.

-    Vai sajuties pietiekami dzīva? Kristjens noskūpsta mani uz galvvidus.

-    Jā gan, es nomurminu, lūkodamās uz griestiem. Esmu uzgūlusies savam vīram virsū tā, ka mana mugura balstās pret viņa krūtīm, un mēs abi esam izstiepušies uz grīdas blakus dīvānam. Viņš vēl joprojām ir apģērbies.

-    Manuprat, mums vajadzētu atkartot eksperimentu. Šoreiz tu atbrīvosies no drēbēm.

-    Ak Dievs, Ana, ļauj taču man atpūsties.

Es iespurdzos, un arī Kristjens iesmejas. Es priecājos, ka Rejs atguvis samaņu. Izskatās, ka atgriezusies tava apetīte visās jomās, viņš saka, nemaz nepūlēdamies slēpt smaidu.

To dzirdot, es uzmetu lūpu. Vai jau esi aizmirsis nakti un šo ritu?

-    Būtu grūti kaut ko no tā aizmirst. Kristjens smaida, izskatīdamies neticami jauns, laimīgs un raižu nenomākts. Viņš aptver manu pēcpusi. Tev ir lielisks dibens, sieva.

-    Tev arī. Es paceļu uzaci. Bet tavējais vēl ir apsegts.

-    Kā tu grasies labot situāciju, sieva?

-    Es tevi izģērbšu, Kristjen. Līdz pēdējai vīlītei.

Viņš atplaukst smaidā.

-    Un man šķiet, ka tevī ir daudz laba, es nočukstu, runādama par dziesmu, kas vēl joprojām skan. Kristjena smaids nozūd.

Ak nē…

-    Tā ir, es uzstāju un noskūpstu viņu uz mutes kaktiņa. Viņš aizver acis un apskauj mani ciešāk.

-    Kristjen, tu esi ļoti labs. Tevis dēļ šī nedēļas nogale bija īpaša par spīti visam, kas notika ar Reju. Paldies.

Viņš atver acis un nopietns uzlūko mani, un es jūtu sirdi sažņaudzamies.

-    Jo es tevi mīlu, viņš klusi nosaka.

-    Zinu. Es tevi arī. Es noglāstu viņa vaigu. Un tu man esi ļoti dārgs. Tu to zini, vai ne?

Kristjens sastingst un izskatās apjucis.

Ak, Kristjen… mans nabaga nelaimīgais zēn.

-    Tici man, es čukstu.

-    Tas nav viegli izdarāms, viņš tik tikko dzirdami atzīst.

-    Mēģini. Mēģini, cik vien spēj, jo tā ir patiesība. Es atkal noglāstu viņa vaigu, ar pirkstiem skardama bārdas rugājus. Viņa acis pārvērtušās par pelēkiem izmisuma, sāpju un ilgu okeāniem. Man gribas viņam cieši pieglausties un ievilkt viņu apskāvienā. Esmu ar mieru uz visu, lai tikai padzītu šo sejas izteiksmi. Kad Kristjens apjautīs, ka nozīmē man vairāk par visu citu pasaulē? Ka viņš ir vairāk nekā pelnījis mīlestību gan no manis, gan saviem vecākiem, brāļa un māsas? Jau neskaitāmas reizes esmu viņam to teikusi, bet Kristjens atkal uz mani lūkojas ar pamestā, vientuļā puisēna skatienu. Laiks. Ir nepieciešams laiks.

-    Tu nosalsi. Iesim. Kristjens graciozi pieceļas kājās un uzrauj līdzi arī mani. Es aplieku roku viņam ap vidukli, un mēs laiski dodamies uz guļamistabu. Esmu ar mieru atkāpties, tomēr kopš Reja nelaimes man ir kļuvis vēl svarīgāk, lai Kristjens zinātu, cik ļoti viņu mīlu.

Ieejot guļamistabā, es saraucu pieri, izmisīgi alkdama atgūt nepiespiesto noskaņojumu, kāds starp mums valdīja vēl pirms dažiem mirkļiem.

-    Vai paskatīsimies televīziju? es jautāju.

Kristjens iesmejas. Es cerēju uz atkartojumu. Mans mainīgais vīrs ir atgriezies. Es paceļu uzaci un apstājos pie gultas.

-    Tādā gadījumā vadību uzņemšos es.

Kristjens izbrīnīts paver muti; es nogrūžu viņu uz gultas un jāteniski uzsēžos virsū, piespiedusi viņa rokas pie matrača abpus galvai.

Viņš smaidīdams vēro mani. Nu, sieva, esmu tavā rīcībā. Ko tu ar mani darīsi?

Es pieliecos un iečukstu Kristjenam ausī: Izmantošu muti.

Viņš aizver acis, spēji ievilkdams elpu, un es pavisam viegli ar zobiem zīmēju līniju gar viņa žokli.

Kristjens strādā ar datoru. Ir agrs, gaišs rīts, un viņš kaut ko raksta droši vien vēstuli.

-     Labrīt, es bikli sveicinu, nostājusies durvīs. Viņš pagriežas un uzsmaida man.

-    Tu esi agri pamodusies. Kristjens iepleš rokas.

Es zibenīgi šķērsoju istabu un saritinos viņam uz ceļiem. Tu arī.

-    Man bija jāstrādā. Viņš noskūpsta mani uz matiem.

-    Kas noticis? es jautāju, nojauzdama kaut ko nelāgu.

Kristjens nopūšas. Es saņēmu vēstuli no detektīva Klār-

ka. Viņš vēlas aprunāties ar tevi par Haidu.

-    Tiešām? Es atraujos nostāk un vēroju Kristjenu.

-   Jā. Es viņam pateicu, ka šobrīd esi Portlendā, tāpēc viņam nāksies pagaidīt. Bet viņš paziņoja, ka iztaujās tevi šeit.

-    Viņš brauks šurp?

-    Tā izskatās. Kristjens šķiet apjucis.

Es saraucu pieri. Kas varētu būt tik svarīgs un neatliekams?

-    Tieši tas mani satrauc.

-    Kad viņš ieradīsies?

-    Šodien. Tūlīt viņam atbildēšu.

-    Man nav nekā slēpjama. Tikai interesanti, ko viņš grib zināt.

-    Mēs to noskaidrosim, kad viņš atbrauks. Arī es jūtos ieintriģēts. Kristjens nedaudz sagrozās. Tūlīt atnesīs brokastis. Paēdīsim, un pēc tam varēsim apciemot tavu tēvu.

Es pamāju. Ja vēlies, vari palikt šeit. Es redzu, ka esi aizņemts.

Viņš sarauc pieri. Nē, es gribu braukt tev līdzi.

-    Labi. Es smaidīdama apskauju viņu ap kaklu un noskūpstu.

Rejs ir īgns un viegli aizkaitināms. Mani tas iepriecina. Viņš ir nīgrs, neapmierināts, nepacietīgs un ņerkstošs.

-    Tēt, tu cieti ļoti smagā nelaimes gadījumā. Lai atveseļotos, nepieciešams laiks. Mēs ar Kristjenu vēlamies, lai pārcelies uz Sietlu.

-    Nesaprotu, kāpēc tā auklējies ar mani. Ja palikšu tepat, nekas nenotiks.

-    Nemuļķojies. Es maigi saspiežu Reja plaukstu, un viņš man uzsmaida, nedaudz atmaidzis.

-    Vai tev kaut kas vajadzīgs?

-    Es būtu ar mieru kādu nogalināt, lai dabūtu virtuli, Anij.

To dzirdot, es iecietīgi pasmaidu. Tūlīt tev pārīti atnesīšu. Mēs aiziesim līdz Voodoo.

-    Lieliski!

-    Vai vēlies arī garšīgu kafiju?

-    Un kā vēl!

-    Labi, tūlīt par to parūpēšos.

Kristjens atkal runā pa telefonu uzgaidāmajā istabā. Viņam vajadzētu šeit iekārtot kabinetu. Telpā viņš ir viens pats, kaut gan intensīvās terapijas palātā ir aizņemtas arī citas gultas. Varbūt Kristjens aizbiedējis pārējos viesus? Viņš beidz sarunu.

-     Klārks ieradīsies šodien četros.

Es saraucu pieri. Kas varētu būt tik steidzams? Labi. Rejs grib kafiju un virtuļus.

Kristjens iesmejas. Man droši vien arī būtu tādas vēlmes, ja es ciestu negadījumā. Palūdz Teiloram, lai viņš aiziet pēc pasūtījuma.

-    Nē, es labprāt aiziešu pati.

-    Ņem Teiloru līdzi, viņš bargi brīdina.

-    Labi, labi. Es izbolu acis, un viņš saīdzis uzlūko mani. Pēc brīža viņš pasmīn un pieliec galvu uz sāniem.

-Šeit neviena nav, Kristjens glasmaini nosaka, un es noprotu, ka viņš piedraud mani nopērt, jau grasos mest viņam izaicinājumu, bet istabā ienāk jauns pāris. Meitene klusi raud.

Es kā atvainodamās paraustu plecus, un Kristjens pamāj. Viņš paņem savu klēpjdatoru, satver mani aiz rokas un izved no istabas. Viņiem nepieciešams palikt vieniem vairāk nekā mums, mans vīrs noteic. Mēs izklaidēsimies vēlāk.

Ārpusē mūs pacietīgi gaida Teilors, un es vēršos pie viņa: Iesim visi pēc kafijas un virtuļiem.

Tieši četros pie viesnīcas apartamentu durvīm kāds pieklauvē. Teilors ieved detektīvu Klārku, un viņš izskatās vēl īgnāks nekā parasti. Neesmu viņu redzējusi citādu; varbūt tā ir viņa vienīgā sejas izteiksme.

-    Greja kungs un kundze, pateicos, ka mani pieņēmāt.

-     Labdien, detektiv Klārk. Kristjens sniedz viņam roku un ar mājienu norāda uz sēdvietu. Es iekārtojos uz dīvāna, kur iepriekšējā vakarā lieliski izklaidējos, un nosarkstu, to atcerējusies.

-    Man nepieciešams aprunāties ar Greja kundzi, Klārks uzsvērti paziņo Kristjenam un Teiloram, kas stāv pie durvīm. Kristjens tik tikko manāmi pamāj Teiloram; miesassargs pagriežas un aiziet, pievērdams durvis,

-    Visu, ko vēlaties teikt manai sievai, drīkstat teikt manā klātbūtnē, Kristjens salti, lietišķi nosaka. Detektīvs pievēršas man.

-    Vai esat pārliecināta, ka gribat, lai vīrs visu dzird?

Es saraucu pieri. Protams. Man nav nekā slēpjama. Jūs mani tikai iztaujāsiet, vai ne?

-    Jā, kundze.

-    Es vēlos, lai mans vīrs paliek šeit.

Kristjens apsēžas man blakus, un no viņa plūst spriedzes viļņi.

-     Labi, Klārks samierinājies nosaka un nokremšļojas.

Greja kundze, Džeks Haids apgalvo, ka jūs viņam izteicāt

seksuālas dabas piezīmes un vairākas reizes neķītri uzmācāties.

Es gandrīz sāku smieties, bet uzlieku plaukstu Kristjenam uz augšstilba, jo jūtu, ka viņš pavirzās uz priekšu.

-    Stulbums! Kristjens izspļauj. Es saspiežu viņa kāju, cenzdamās savu vīru apklusināt.

-    Tā nav taisnība, es mierīgi paziņoju. Patiesībā notika pavisam pretējais. Viņš man ļoti agresīvi izteica piedāvājumu un tika atlaists.

Detektīvs Klārks brīdi sakniebj lūpas plānā līnijā, pirms turpina.

-    Haids apgalvo, ka jūs izdomājāt pasaciņu par seksuālo uzmākšanos, lai panāktu viņa atlaišanu. Jūs tā rīkojāties, jo viņš atteicies no jūsu piedāvājumiem un jūs gribējāt ieņemt viņa amatu.

Es saraucu pieri. Augstais Dievs! Džeks ir vēl trakāks, nekā biju iedomājusies.

-    Tā nav taisnība. Es papurinu galvu.

-    Detektīv, lūdzu, nestāstiet man, ka veicāt tik tālu ceļu, lai nomocītu manu sievu ar tik acīmredzami nepatiesām apsūdzībām.

Klārks pievērš salto, zilo acu skatienu Kristjenam. Man jādzird atbilde no Greja kundzes mutes, viņš klusi, apņēmīgi paskaidro. Es atkal saspiežu Kristjena kāju, klusībā lūgdamās, lai viņš nezaudē savaldību.

-    Ana, tev nav jāklausās šīs muļķības.

-    Man jāpaskaidro detektīvam Klārkam, kas toreiz notika.

Kristjens brīdi bezkaislīgi vēro mani, pirms pamāj, pauzdams samierināšanos ar neizbēgamo.

-      Haida vārdos nav ne kripatas patiesības. Mana balss izklausās rāma, kaut gan es nepavisam tāda nejūtos.

Esmu apjukusi šo apsūdzību dēļ un satraucos, ka Kristjens sāks trakot. Kas Džekatn padomā? Haids man kādā vakarā uzbruka biroja virtuvē. Viņš paziņoja, ka esmu viņam pateicību parādā par savu darbu un pretī viņš vēlas saņemt seksuālus pakalpojumus. Viņš centās mani šantažēt, izmantojot elektroniskā pasta vēstules, ko biju sūtījusi Kristjenam, ar kuru tobrīd nebiju precējusies. Es nezināju, ka Haids lasa manas vēstules. Viņu pārņēma slimīgas iedomas, un viņš pat meta man sejā apsūdzību, ka esmu Kristjena sūtīta spiedze, kas palīdzēs pārņemt kompāniju. Viņš nezināja, ka izdevniecība tobrīd jau piederēja Kristjenam. Es papurinu galvu, atsaukusi atmiņā nepatīkamo, skarbo sarunu ar Haidu. Beigās es… es viņu nogāzu zemē.

Klārks izbrīnīts sarauc uzacis. Kādā veidā?

-    Mans tēvs reiz dienēja armijā. Haids… nu, viņš man pieskārās, un es protu sevi aizstāvēt.

Kristjens uzmet man lepnuma pilnu skatienu.

-    Saprotu. Klārks atlaižas uz dīvāna, skaļi nopūties.

-     Vai jau runājāt ar Haida iepriekšējām asistentēm? Kristjens gandrīz pieklājīgi jautā.

-    Jā. Bet diemžēl jāatzīst, ka neviena no viņām negribēja mums neko stāstīt. Visas apgalvo, ka Haids bijis lielisks priekšnieks, kaut gan neviena darbā nenoturējās ilgāk kā trīs mēnešus.

-    Arī mēs saskārāmies ar šo problēmu, Kristjens nosaka.

Es izbrīnīta palūkojos uz savu viru un redzu, ka arī detektīva sejā jaušams pārsteigums.

-    Mans apsardzes dienesta priekšnieks iztaujāja Haida iepriekšējās piecas asistentes.

-    Kāpēc?

Kristjens salti uzlūko Klārku. Tāpēc, ka mana sieva strādāja viņa pakļautībā, un es noskaidroju visu par cilvēkiem, ar kuriem strādā mana sieva.

Detektīvs piesarkst. Es kā atvainodamās paraustu plecus un veltu viņam smaidu, kas vēsta "lūk, kāda ir mana dzīve".

-    Saprotu, Klārks noņurd. Manuprāt, te slēpjas kaut kas dīvains, Greja kungs. Rīt mēs pārmeklēsim Haida dzī-

vokli rūpīgāk; iespējams, kaut ko atradīsim. Kaut gan viss liecina par to, ka viņš jau sen tur nav mitinājies.

-    Jūs to reiz jau pārmeklējāt?

-   Jā. Un atgriezīsimies. Šoreiz aplūkosim katru centimetru.

-    Vai vēl neesat apsūdzējuši viņu manis un Rozas Beiglijas slepkavības mēģinājumā? Kristjens klusi painteresējas.

Kā,lūdzu?

-    Mēs ceram iegūt vēl kādus pierādījumus saistībā ar jūsu lidaparāta sabotāžu, Greja kungs. Nepietiek ar daļēju pirksta nospiedumu. Kamēr viņš ir apcietinājumā, varam sagatavot apsūdzību.

-    Vai tas ir viss, kādēļ šurp atbraucāt?

Klārks saniknots izslējās. Jā, Greja kungs, ja vien neesat kaut ko izdomājis attiecībā uz zīmīti.

Zīmīti? Kādu zīmīti?

-    Nē. Es jau teicu, ka man tā neko nenozīmē. Kristjens nespēj apslāpēt aizkaitinājumu. Un nesaprotu, kāpēc mēs šo sarunu nevarējām veikt pa telefonu.

-     Es jums paskaidroju, ka dodu priekšroku sarunai aci pret aci. Un es apciemošu savas vecmāmiņas māsu, kas dzīvo Portlendā. Divi zaķi ar vienu šāvienu. Detektīvs saglabā mieru un acīmredzami nebaidās no mana vīra dusmu lēkmēm.

-    Ja esam beiguši, man jāķeras pie darba. Kristjens pieceļas, un Klārks seko viņa priekšzīmei.

-     Pateicos, ka veltījāt man laiku, Greja kundze, detektīvs pieklājīgi saka. Es pamāju, un Kristjens atver viņam durvis.

Es sagumstu uz dīvāna.

-     Vai spēj noticēt, ko tas draņķis izdomājis? Kristjens ierēcas.

-    Klārks?

-     Nē, Haids.

-    Nespēju gan.

-     Kas viņam, sasodīts, padomā? Kristjens noņurd, sakodis zobus.

-    Nezinu. Kā tev šķiet, vai Klārks man noticēja?

-    Protams. Viņš zina, ka Haids ir prātā jucis draņķis.

-    Tu esi ļoti lamājīgs.

-     Lamājīgs? Kristjens pasmīn. Vai tāds vārds vispār pastāv?

-    Tagad jā.

Viņš piepeši atplaukst smaidā un apsēžas man blakus, ievilkdams mani skavās.

-    Nedomā vairs par to idiotu. Iesim pie tava tēva un mēģināsim apspriest pārcelšanos.

-    Viņš uzstāja, ka vēlas palikt Portlendā un mūs neapgrūtināt.

-    Es ar viņu aprunāšos.

-    Starp citu, es vēlos viņu pavadīt.

Kristjens mani vēro, un man mirkli šķiet, ka viņš to neļaus. Labi. Es jums pievienošos. Sojers un Teilors aizvedīs mašīnas uz Sietlu. Ļaušu Sojeram šodien braukt ar tavu R8.

Nākamajā dienā Rejs jau pēta savu jauno palātu plašu, gaišu istabu Sietlas Ziemeļrietumu slimnīcas rehabilitācijas centrā. Ir jau dienasvidus, un viņš izskatās samiegojies. Lidojums ar helikopteru viņu nomocījis.

-     Pasaki Kristjenam, ka esmu ļoti pateicīgs, viņš klusi nosaka.

-     Varēsi to viņam pateikt pats. Viņš šovakar atnāks ciemos.

-    Vai tu neiesi uz darbu?

-     Laikam jau iešu. Gribu tikai pārliecināties, ka tevi viss apmierina.

-    Ej vien. Tev nav par mani jāraizējas.

-    Man patik par tevi raizēties.

Novibrē mans telefons, un es izlasu numuru; tas nav man pazīstams.

-    Vai atbildēsi? Rejs painteresējas.

-    Nē. Nezinu, kas man zvana. Lai atstāj ziņu balss pastā. Atnesu tev lasāmvielu. Es norādu uz sporta žurnāliem, kas salikti kaudzē uz galdiņa pie gultas.

-    Paldies, Anij.

-    Tu esi noguris, vai ne?

Rejs pamāj.

-      Ļaušu tev atpūsties. Es noskūpstu viņu uz pieres. Uz redzi, tēt.

-    Tiksimies vēlāk, bērns. Paldies! Rejs satver manu roku un to saudzīgi paspiež. Man patīk, ka sauc mani par tēti. Tas atsauc prātā jaukas atmiņas.

Mīļais tētis… Es atbildu uz viņa rokasspiedienu.

Kad izeju pa slimnīcas durvīm un tuvojos mašīnai, kur mani gaida Sojers, piepeši dzirdu kādu saucam manu vārdu.

-    Greja kundze! Greja kundze!

Es pagriežos un redzu, ka man pretī steidzas doktore Grīna. Viņa izskatās tikpat nevainojami kopta kā vienmēr, tikai šķiet nedaudz aizelsusies.

-    Greja kundze, kā jums klājas? Vai saņēmāt manu ziņu? Es nesen zvanīju jums.

-    Nē. Man pār ādu pārskrien tirpas.

-     Es gribēju painteresēties, kāpēc atcēlāt pēdējās četras tikšanās.

Četras tikšanās? Es lūkojos uz viņu, iepletusi muti. Izlaistas četras tikšanās! Kādā veidā?

-    Ja neiebilstat, mēs varētu aprunāties manā kabinetā. Es grasījos doties pusdienās… vai jums šobrīd ir nedaudz laika?

Es padevīgi pamāju. Protams. Es… Man ir grūti atrast vārdus. Esmu palaidusi garām četras tikšanās? Un neesmu laikā veikusi injekciju. Sasodīts!

Juzdamās kā apreibusi, es sekoju ārstei ceļā uz viņas kabinetu. Kā man izdevās aizmirst četras tikšanās? Es neskaidri atceros, ka viena tika pārcelta Manna par to ieminējās, bet četras? Kā tas iespējams?

Doktores Grīnas kabinets ir plašs un vienkārši, bet labi iekārtots.

-     Ļoti pateicos, ka mani notvērāt, pirms aizgāju, es nomurminu, vēl neatguvusies no pārsteiguma. Mans tēvs cieta nelaimes gadījumā, un mēs nupat viņu pārvedām no Portlendas šurp.

-    Man ļoti žēl. Kā viņam klājas?

-    Pateicos, labi. Viņš veseļojas.

-     Lieliski. Un tas izskaidro, kāpēc piektdien neatnācāt.

Doktore Grīna pakustina datora peli uz sava galda, un

viņas datora ekrāns iemirgojas.

-    Ja… pagājušas jau trīspadsmit nedēļas. Termiņš ir bīstami tuvu. Labāk veiksim pārbaudi pirms nākamās injekcijas.

-    Pārbaudi? es nočukstu, spēji nobālusi.

-    Grūtniecības testu.

Ak Dievs!

Daktere izņem no galda atvilktnes nelielu trauciņu un sniedz to man. Jūs jau zināt, kas ar to darāms. Tualete ir tepat blakus manam kabinetam.

Es pieceļos, bet kustos kā apdullusi. Mans augums darbojas pats bez manas līdzdalības, un es grīļodamās aizeju uz tualeti.

Velns, velns, velns, Velns! Kā es varēju to pieļaut… atkal? Man piepeši kļūst nelabi, un es klusībā sāku skaitīt mantru. Lūdzu, nē. Lūdzu, nē. Pārāk ātri, pārāk ātri, pārāk ātri.

Kad atgriežos doktores Grīnas kabinetā, viņa saspringta uzsmaida man un ar rokas mājienu norāda uz krēslu pie sava galda. Es apsēžos un klusēdama pasniedzu trauciņu viņai. Ārste iemērc paraugā mazu, baltu nūjiņu un gaida. Redzot, ka tā kļūst gaiši zila, viņa sarauc uzacis.

-    Ko tas nozīmē? Spriedze vairs nav izturama; tā mani smacē.

Doktore Grīna nopietni uzlūko mani. Tas, Greja kundze, nozīmē to, ka esat stāvoklī.

Ko? Nē. Nē. Nē. Nē!

20. nodaĻa

Es lūkojos uz doktori Grīnu, muti pavērusi, un pasaule man apkārt sabrūk. Bērns. Bērns. Es negribu bērnu… vismaz pagaidām nē. Ak Dievs! Un es nojaušu, ka Kristjenu pārņems panika.

-    Greja kundze, jūs esat ārkārtīgi bāla. Vai vēlaties glāzi ūdens?

-    Jā, lūdzu, es tik tikko dzirdami izdvešu. Prāta šaudās dažādas domas. Stāvoklī? Kad?

-    Noprotu, ka esat pārsteigta.

Es klusēdama pamāju ārstei, kas man pasniedz glāzi ūdens, ko nupat piepildījusi no turpat blakus novietotā automāta. Pirmais malks man palīdz atgūties. Satriekta, es nočukstu.

-     Mēs varam veikt pārbaudi ar ultraskaņu, lai noskaidrotu, cik sen grūtniecība iestājusies. Spriežot pēc jūsu reakcijas, jāsecina, ka apmēram pirms četrām vai piecām nedēļām. Droši vien nekādu simptomu vēl nav?

Es papurinu galvu. Nē, nekādus simptomus neesmu manījusi. Man šķita… es domāju, ka šī kontracepcijas metode ir droša.

Doktore Grīna paceļ uzaci. Jā, parasti tā ir. Ja atceraties laicīgi saņemt injekciju, viņa salti paskaidro.

-    Es laikam zaudēju laika izjūtu. Kristjens ārdīsies. Esmu par to pilnīgi pārliecināta.

-    Vai jums nemaz nebija asiņošana?

Es saraucu pieri. Nē.

-    Tas ir normāli, lietojot šo kontracepciju. Vai neiebilstat pret ultrasonogrāfiju? Man ir brīvs laiks.

Es apjukusi pamāju, un doktore Grīna pieved mani pie melna, ar ādu apvilkta ginekoloģijas krēsla aiz augsta aizslietņa.

-     Lūdzu, novelciet svārkus un apakšveļu, apsedzieties ar pārklāju, un mēs ķersimies pie darba, viņa mundri nosaka.

Apakšveļu? Biju domājusi, ka ultrasonogrāfiju veic caur vēderu. Kāpēc jānovelk biksītes? Es apjukusi paraustu plecus, aši izģērbjos un apgulos zem baltās, mīkstās segas.

Ļoti labi. Doktore Grīna nostājas pie galda un pievelk sev tuvāk ultrasonogrāfijas aparātu. Viņa apsēžas un novieto ekrānu tā, lai mēs abas to redzētu, pirms sakustina datora peli. Atskan pīkstiens, un ekrāns iemirgojas.

-    Lūdzu, salieciet kājas ceļgalos un izpletiet, viņa lietišķi izrīko.

Es apjukusi uzlukoju viņu.

-     Ultrasonogrāfija notiks vagināli. Ja esat stāvoklī pavisam neilgi, mēs droši vien atradīsim bērnu, izmantojot šo. Viņa man parāda garu, baltu instrumentu.

Ak Dievs, ceru, ka tas ir joks!

-     Labi, es nomurminu, kauna pārņemta, un izpildu rīkojumu. Grīna uzvelk vaginālajai zondei prezervatīvu un ieziež to ar lubrikantu.

-    Lūdzu, atslābinieties, Greja kundze.

Atslābināties? Es esmu stāvoklī, velns lai parauj! Kā lai šādā brīdī atslābinos? Es nosarkstu un cenšos domāt par kaut ko nomierinošu… bet nekas nenāk prātā.

Ārste lēni, uzmanīgi ievieto vaginālo zondi makstī.

Ekrānā redzams tikai kaut kas līdzīgs mirgojošam sniegam sēpijas krāsā. Doktore Grīna viegli pakustina zondi, un mani pārņem nepatīkamas izjūtas.

-     Lūk, viņa nosaka un nospiež pogu. Attēls ekrānā sastingst, un viņa norāda uz sīku zvaigznīti sēpijas putenī.

Maza zvaigznīte. Man vēderā ir maza zvaigznīte. Pavisam sīciņa. Vairs nedomādama par nejauko spiedienu makstī, es apstulbusi pētu ekrānu.

-     Vēl ir pārāk agrs, lai redzētu sirdspukstus, bet jūs neapšaubāmi esat stāvoklī. Ceturtajā vai piektajā nedēļā. Ārste sarauca pieri. Acīmredzot zāles pārstāja darboties agrāk, nekā paredzēts. Nu labi, reizēm tā notiek.

Esmu pārāk satriekta, lai spētu kaut ko pateikt. Mazā zvaigznīte ir bērns. Pavisam īsts bērns. Kristjena bērns. Mans bērns. Jēziņ. Bērns!

-    Vai vēlaties, lai izdrukāju jums attēlu?

Es pamāju, jo nevaru pārdabūt pār lūpām kaut vārdu, un doktore Grina nospiež kādu pogu. Viņa uzmanīgi izvelk zondi ārā un pasniedz man papīra dvieli, lai varu noslaucīties.

-    Apsveicu, Greja kundze, viņa nosaka, tiklīdz esmu piecēlusies sēdus. Mums jāvienojas par nākamo tikšanos. Ierosinu to plānot pēc četrām nedēļām. Tad varēsim noskaidrot jūsu bērna precīzu vecumu un aprēķināt iespējamo dzemdību datumu. Drīkstat apģērbties.

-    Labi. Es mēģinu atgūties, steidzīgi vilkdama mugurā svārkus. Man ir zvaigznīte… maza zvaigznīte. Kad apeju apkārt aizslietnim, ārste jau sēž pie galda.

-    Pagaidām iesaku jums dzert folijskābi un grūtnieču vitamīnus. Izlasiet arī šo brošūru par visu, ko ieteicams darīt un kas nav vēlams.

Pasniedzot man tablešu iepakojumu un brošūru, viņa turpina runāt, bet es neklausos. Esmu pārāk satriekta un apjukusi. Man vajadzētu justies priecīgai. Man vajadzētu būt trīsdesmit gadus vecai… vismaz. Tas noticis pārāk ātri, neticami ātri. Es mēģinu apslāpēt arvien pieaugošo paniku.

Pieklājīgi atvadījusies no ārstes, es atkal dodos durvju virzienā un izeju ārā. Ir vēsa rudens diena. Mani piepeši pārņem baismīgs aukstums un drausmas nojautas. Es zinu, ka Kristjens sāks trakot, bet nav ne jausmas, cik ilgi un kādā intensitātē tas notiks. Man ausīs skan viņa vārdi: Vēl neesmu gatavs ar kādu dalīt tavu laiku. Es savelku jaciņu ciešāk sev apkārt, mēģinādama atvairīt salu.

Sojers izkāpj no mašīnas un atver durvis. Manu seju ieraugot, viņš sadrūmst, bet es izliekos nemanām viņa bažas.

-    Uz kurieni, Greja kundze? viņš uzmanīgi jautā.

-     Uz izdevniecību. Es iekārtojos aizmugurējā sēdeklī, aizveru acis un atspiežu galvu pret balstu. Man vajadzētu priecāties. Zinu, ka vajadzētu. Tomēr tā nav. Bērns ir pieteicies pārāk agri. Kas notiks ar manu darbu? Ar izdevniecību? Un mums ar Kristjenu? Nē. Nē. Nē. Ar mums viss būs labi. Kristjens visu sapratīs. Viņš mīlēja mazo Miu… atceros, ka man to stāstīja Keriks… un arī tagad māsa viņam ir ļoti tuva. Varbūt brīdināt Flinnu… Varbūt neko nestāstīt Kristjenam. Varbūt… varbūt man vajadzētu pārtraukt grūtniecī-

bu. Es atsaucu savas domas, kas aizklīdušas pa šo baiso ceļu, jo mani tās izbiedē. Pakļaujoties kādam nezināmam instinktam, es uzlieku roku uz vēdera, kā sargādama mazo dzīvību tajā. Nē. Mana sīciņā zvaigznīte. Es jūtu asaras sariešamies acīs. Ko man darīt?

Manu gara acu priekšā parādās mazs, rudmatains puisēns ar spožām, pelēkām acīm. Viņš skrien pa pļavu pie mūsu jaunās mājas. Aina mani moka un vienlaikus vilina, jo tajā slēptas neskaitāmas iespējas. Viņš smejas un sajūsmināts spiedz, kad mēs ar Kristjenu pūlamies viņu noķert. Kristjens paceļ zēnu augstu gaisā un piekļauj sev klāt, un mēs dodamies mājas virzienā, sadevušies rokās.

Piepeši šis redzējums mainās; Kristjens novēršas no manis, riebuma pārņemts. Es esmu resna un neveikla, mans vēders ir milzīgs. Viņš iet pa garo, spoguļu ieskauto gaiteni prom no manis, soļu skaņai atbalsojoties pret sudraboto stiklu, sienām un grīdu. Kristjen…

Es satrūkstos. Nē. Viņš trakos.

Kad Sojers aptur mašīnu pie izdevniecības, es strauji izkāpju un ieeju ēkā.

-    Ana, priecājos tevi redzēt. Kā jūtas tavs tēvs? Hanna apjautājas, tiklīdz esmu nokļuvusi pie sava kabineta. Es salti uzlūkoju viņu.

-    Labāk, pateicos. Ienāc pie manis, lūdzu.

-    Jā, protams. Hanna izskatās pārsteigta, bet seko man. Vai viss ir kārtībā?

-   Man jāzina, vai esi pārcēlusi vai atcēlusi tikšanās ar doktori Grīnu.

-     Doktori Grīnu? Jā, kādas divas vai trīs. Parasti tāpēc, ka tev bija citas tikšanās vai tu kaut ko kavēji. Kāpēc jautā?

Tāpēc, ka esmu stāvoklī! Es domās viņai uzbrēcu, pirms dziļi ievelku elpu, pūloties nomierināties. Turpmāk, ja pārcel šīs tikšanās, ziņo par to man, labi? Es ne vienmēr ielūkojos savā plānotājā.

-    Protams, Hanna klusi nosaka. Man ļoti žēl. Vai esmu izdarījusi kaut ko sliktu?

Es papurinu galvu un skaļi nopūšos. Lūdzu, uzvāri man tēju. Pēc tam pārrunāsim, kas noticis manas prombūtnes laikā.

-    Jā, tūlīt. Viņa atplaukusi pamet manu kabinetu.

Es nolūkojos pakaļ Hannai. Vai redzi to sievieti? es klusi vēršos pie bērna. Viņas dēļ tu esi šajā pasaulē. Es papliķēju vēderu un jūtos kā prātu zaudējusi, jo runāju ar zvaigznīti. Savu sīciņo zvaigznīti. Es papurinu galvu, dusmodamās gan uz sevi, gan Hannu… kaut gan sirds dziļumos apzinos, ka nevaru viņu vainot. Skumjās ieslīgusi, es ieslēdzu datoru. Mani gaida vēstule no Kristjena.

No: Kristjens Grejs Temats: Ilgojos Datums: 13.09.2011. 13:58 Kam: Anastasija Greja Mana mīļotā sieva!

Esmu atgriezies birojā tikai pirms trim stundām, bet jau ilgojos pēc Tevis.

Ceru, ka Rejam patīk jaunā palāta. Mana māte šodien aizies viņu apraudzīt.

Es atbraukšu Tev pakaļ ap sešiem, un mēs varēsim viņu apciemot, pirms brauksim mājās. Vai izklausās pieņemami? Tavs mīlošais vīrs Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Es steidzīgi uzrakstu atbildi.

No: Anastasija Greja

Temats: Ilgojos

Datums: 13.09.2011. 14:10

Kam: Kristjens Grejs

Jā, labi.

Skūpstu.

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

No: Kristjens Grejs Temats: Ilgojos Datums: 13.09.2011. 14:14 Kam: Anastasija Greja Vai Tev nekas nekaiš?

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Nē, Kristjen, kaiš gan. Es esmu pārbijusies, ka tu varētu pārbīties. Man nav ne jausmas, kā rīkoties. Bet to visu es tev nestāstīšu vēstulē.

No: Anastasija Greja

Temats: Ilgojos

Datums: 13.09.2011. 14:17

Kam: Kristjens Grejs

Viss normāli. Tikai esmu aizņemta. Tiksimies sešos.

Skūpstu.

Anastasija Greja

Sietlas Neatkarīgā izdevniecība, redaktore

Kad es viņam visu atklāšu? Šovakar? Varbūt pēc seksa? Varbūt seksa laikā. Nē, tas varētu būt bīstami mums abiem. Kad viņš guļ? Es satveru galvu abās plaukstās. Sasodīts, ko man darīt?

-     Sveika, Kristjens piesardzīgi ierunājas, kad iesēžos mašīnā.

-    Sveiks, es nomurminu.

-    Kas noticis? viņš sadrūmis vaicā. Es papurinu galvu. Teilors ved mūs uz slimnīcu.

-     Nekas. Varbūt tagad? Es varētu paziņot par notikušo tagad, noslēgtā telpā, kur mums blakus ir Teilors.

-    Vai darbā viss ir labi? Kristjens neatkāpjas.

-    Jā. Lieliski. Pateicos.

-    Ana, kas tevi nomāc? Viņa balss ieskanas skarbāk, un es nobīstos.

-    Man tikai pietrūka tevis. Un es raizējos par Reju.

Kristjens manāmi atbrīvojas no sasprindzinājuma. Rejam nekas nekaiš. Šodien runāju ar mammu, un viņa priecājas par tava tēva atveseļošanās gaitu. Kristjens satver mani aiz rokas. Ana, tavi pirksti ir ledaini. Vai tu šodien paēd i?

Es nosarkstu.

-    Ana, Kristjens aizkaitināts mani norāj.

Es neēdu, jo zināju, ka tu sāksi ārdīties, tiklīdz tev pateikšu par grūtniecību.

-    Paēdīšu šovakar. Man nebija laika.

Viņš aizkaitināts papurina galvu. Vai vēlies, lai es miesassargu darba aprakstam pievienoju pozīciju "pabarot priekšnieka sievu"?

-    Piedod. Es ēdīšu. Šī bija savāda diena. Mēs galu galā pārvedām tēti šurp.

Kristjens sakniebj lupas, bet neko nesaka. Es lūkojos laukā pa logu. Stāsti viņam! Nošņāc mana zemapziņa. Nē. Es esmu gļēvule.

-    Varbūt man nāksies lidot uz Taivānu, Kristjens ierunājas, izraudams mani no pārdomām.

-    Vai tiešām? Kad?

-    Šīs nedēļas beigās. Vai arī nākamnedēļ.

-    Skaidrs.

-    Lido kopā ar mani.

Es noriju siekalas. Lūdzu, Kristjen. Man jāstrādā. Neatkārtosim veco strīdu.

Viņš nopūšas un uzmet lūpu kā aizvainots pusaudzis. Es tikai nospriedu, ka varu painteresēties, viņš saīdzis

nonurd.

/

-    Cik ilgi būsi prom?

-    Tikai dažas dienas. Kāpēc tu man nestāsti, kas tevi nomāc?

Kā viņš to jūt? Nu, mans mīļotais vīrs dodas prom…

Kristjens noskūpsta manus pirkstu kauliņus. Es nebūšu prom ilgi.

-    Lieliski. Es vārgi pasmaidu.

Rejs ir daudz mundrāks un vairs nešķiet tik īgns kā iepriekš. Mani aizkustina viņa rimtā pateicība Kristjenam, un es brīdi aizmirstu savus jaunumus, kamēr sēžu un klausos abu sarunā par makšķerēšanu un beisbolu. Tomēr Rejs ātri nogurst.

-    Tēt, mēs ļausim tev pagulēt.

-     Paldies, Anij. Labi, ka atnāci. Kristjen, es šodien sastapu ari tavu māti. Viņa apgalvoja, ka viss ir labi. Un viņai patīk Mariners komanda.

-   Toties makšķerēšana viņu īpaši neaizrauj, Kristjens sāji nosaka, piecēlies kājās.

-    Maz ir to sieviešu, kurām tas patīk, vai ne? Rejs plati smaida.

-     Tiksimies rit, tēt. Es viņu noskūpstu. Zemapziņa sakniebj lūpas. Ja vien Kristjens tevi neieslodzīs istabā… vai neizdarīs kaut ko vēl sliktāku. Man spēji sabojājas noskaņojums.

-    Iesim. Kristjens sadrūmis sniedz man roku. Es to satveru, un mēs pametam slimnīcu.

Es negribīgi apēdu dažus kumosus. Džonsas kundzes pagatavotā vistas gaļa chasseur mērcē ir garda, bet es nejūtos izsalkusi. Vēders ir bailēs sažņaudzies ciešā kamolā.

-     Nolādēts! Ana, pasaki taču, kas noticis! Kristjens sadusmots atstumj savu tukšo šķīvi. Es uzlūkoju viņu. Lūdzu. Tu mani padarīsi traku.

Es noriju siekalas un mēģinu apslāpēt paniku, kas raisa nelabumu. Dziļi ievilkusi elpu, es gatavojos runāt. Šis ir izšķirošais bridis.

-    Kristjen, es esmu stāvoklī.

Viņš sastingst, un no viņa sejas ļoti, ļoti lēni nozūd sārtums. Ko tu teici? viņš nobālis čukst.

-    Es esmu stāvoklī.

Viņš neizpratnē sarauc pieri. Kā tas notika?

Kā… kā? Cik muļķīgs jautājums! Es nosarkstu un uzmetu viņam skatienu, kas vēsta: "Un kā tev šķiet?"

Kristjena stāja piepeši izmainās, un viņa acīs iezalgojas tērauds. Injekcija, viņš nošņāc.

Velns!

-    Vai tu aizmirsi injekciju?

Es lūkojos uz Kristjenu, nespēdama atbildēt. Ak vai, viņš ir dusmīgs… ārkārtīgi nikns.

-    Jēzus, Ana! Viņš ar dūri uzsit pa galdu tā, ka es salecos, un uzšaujas kājās, gandrīz apgāzdams krēslu. Tev bija jāatceras tikai viens necils sīkums. Nolādēts! Es nespēju tam noticēt. Kā tu varēji pieļaut tādu stulbumu?

Stulbumu! Es izbijusies paveru muti. Jau gribu paskaidrot, ka zāles neiedarbojās, bet man trūkst vārdu. Es piekaļu skatienu saviem pirkstiem un nočukstu: Piedod.

-     Piedod? Nolādēts! viņš atkārto.

-    Es saprotu, ka brīdis nav īpaši piemērots.

-   Nav īpaši piemērots! Kristjens ierēcas. Mēs esam pazīstami piecas minūtes! Es gribēju tev parādīt visu sasodīto pasauli, un tagad… Velns. Autiņi, vēmekļi un mēsli! Viņš aizver acis. Man šķiet, ka viņš cenšas savaldīties, bet nesekmīgi.

-   Vai tu tiešam aizmirsi? Saki patiesību. Vai arī izdarīji to tīšām? Kristjena acis kvēlo, un no viņa gluži kā neredzams vilnis plūst dusmas.

-   Nē, es nočukstu. Nevaru viņam stāstīt par Hannas kļūdu, jo Kristjens viņu atlaistu.

-    Man šķita, ka mēs vienojāmies! viņš man uzkliedz.

-    Zinu. Jā. Man ļoti žēl.

Viņš izliekas mani nedzirdam. Šis ir īstais iemesls. Lūk, kāpēc es gribu pār visu valdīt. Lai nenotiktu šādas neveiksmes, kas visu izjauc.

Nē… mazā zvaigznīte. Lūdzu, Kristjen, nekliedz uz mani. Es jūtu asaras ritam pār vaigiem.

-    Tikai nesāc liet ūdeni, viņš man uzšņāc. Sasodīts! Viņš izlaiž pirkstus caur matiem, tos paraudams. Vai domā, ka es esmu gatavs kļūt par tēvu? Viņa balss aizlūst, un niknumam tajā pievienojas izmisums.

Es beidzot saprotu, kāpēc Kristjenu pārņēmušas tādas bailes un naids, kas liesmo viņa acīs. Šī ir bezspēcīga pusaudža dusmu lēkme. Kristjen, lūdzu, piedod. Arī man tas ir liels pārsteigums.

-     Es zinu, ka neviens no mums nav gatavs bērnam, bet man šķiet, ka tu būsi lielisks tēvs, es saku, balsij aizlūstot.

-     Mēs atradīsim izeju.

-     Kā tu to vari zināt? Kristjens auro. Pasaki man, kā!

-     Viņa acis liesmo, un sejā cita citu nomaina vairākas izjūtas, bet visizteiksmīgākās ir bailes.

-     Pie velna visu! viņš piepeši ierēcas un paceļ rokas, pauzdams padevību. Viņš apsviežas uz papēža un, paķēris žaketi, pamet istabu. Kristjena soļi atbalsojas uz koka grīdas, un viņš nozūd priekšnamā aiz divviru durvīm, ko aizcērt aiz sevis tā, ka es atkal salecos.

Esmu palikusi viena klusumā baisajā, saltajā tukšumā. Stingi lūkodamās uz aizvērtajām durvīm, es nodrebinos. Viņš mani pameta. Kristjens jaunumus uztvēra vēl daudz sliktāk, nekā biju iztēlojusies. Es atgrūžu šķīvi, salieku rokas uz galda un atbalstu galvu pret tām, beidzot ļaudama vaļu asarām.

-    Ana? Man blakus ir nostājusies Džonsas kundze.

Es spēji iztaisnojos, slaucīdama asaras.

-    Atvaino, es visu dzirdēju. Man ļoti žēl, viņa klusi nosaka. Varbūt vēlies zāļu tēju vai kaut ko tamlīdzīgu?

-    Glāzi baltvīna, lūdzu.

Džonsas kundze bridi vilcinās, un es atceros bērnu. Vairs nedrīkstu dzert alkoholu. Vai arī drīkstu? Nāksies izlasīt ārstes doto brošūru par visu, kas atļauts un aizliegts.

-    Tūlīt atnesīšu glāzi.

-     Nē, es labāk dzeršu tēju. Es noslauku degunu, un Džonsas kundze man laipni uzsmaida.

-    Protams. Viņa savāc traukus un dodas uz virtuves nodaļījumu. Es viņai sekoju un apsēžos uz taburetes, vērodama, kā viņa vāra man tēju.

Pēc brīža Džonsas kundze novieto uz letes krūzi ar kūpošu šķidrumu. Vai varu tev atnest vēl kaut ko, Ana?

-    Nē, būs labi, pateicos.

-    Vai esi pārliecināta? Tu neko daudz neapēdi.

Es ielūkojos Džonsas kundzei acīs. Neesmu izsalkusi.

-    Tev jāēd, Ana. Tu vairs neesi viena. Lūdzu, ļauj, lai es tev kaut ko pagatavoju. Ko tu vēlies? Viņa vēro mani ar cerību pilnu skatienu, bet es patiesi neko nespētu iedabūt mutē.

Es esmu stāvoklī, un vīrs nupat mani pameta, tēvs cietis ārkārtīgi smagā nelaimes gadījumā, un jukušais Džeks Haids mēģina visiem iestāstīt, ka esmu viņam seksuāli uzmākušies. Mani piepeši pārņem gandrīz nevaldāma vēlme smieties. Lūk, ko esi ar mani izdarījusi, zvaigznīte! Es noglāstu vēderu.

Džonsas kundze sirsnīgi uzsmaida man. Vai jau zini, cik ilgi esi stāvoklī? viņa jautā.

-     Pavisam nedaudz. Četras vai piecas nedēļas; ārste nebija pārliecināta.

-    Ja negribi ēst, tev vajadzētu vismaz atpūsties.

Es pamāju un, paņēmusi tējas tasi, ieeju bibliotēkā. Tā ir mans patvērums. Sameklējusi telefonu, es apsveru, vai nevajadzētu piezvanīt Kristjenam. Es saprotu, ka viņš nupat saņēmis triecienu, bet viņa reakcija bija pārspīlēta. Vai gan kādreiz bijis citādi? Zemapziņa jautā, saraukusi uzaci, un es nopūšos. Piecdesmit dažādi dēmoni.

Jā, zvaigznīte, tāds nu ir tavs tēvs. Cerams, viņš atjēgsies un atgriezīsies… drīz.

Es izņemu no somas doktores Grīnas doto brošūru un apsēdusies sāku to lasīt.

Man ir grūti sakopot uzmanību. Kristjens vēl nekad nav mani šādi pametis. Dažu pēdējo dienu laika viņš izturējies iejūtīgi un laipni, visādi paudis man savu mīlestību, bet tagad… Ja nu viņš nekad neatgriezīsies? Ak Dievs! Varbūt vajadzētu piezvanīt Flinnam. Nesaprotu, kā rīkoties. Kristjens daudzējādā ziņā ir ļoti viegli ievainojams, un es zināju, ka jaunumi viņu izsitīs no līdzsvara. Nedēļas nogalē viņš bija ļoti mīļš. Viņš nespēja kontrolēt notikumu gaitu, tomēr lieliski tika ar to galā. Bet šī vēsts bija pēdējais piliens.

Kopš satiku Kristjenu, mana dzīve bijusi sarežģījumu pilna. Vai pie tā vainojams viņš? Vai arī mēs abi kopā? Kas notiks, ja viņš nespēs samierināties ar notikušo? Ja nu viņš gribēs šķirties? Man rīklē sakāpj nelabums. Nē. Es nedrīkstu par to domāt. Kristjens atgriezīsies. Noteikti. Par spīti kliegšanai uz mani un skarbajiem vārdiem, es zinu, ka viņš mani mīl… jā. Un viņš mīlēs arī tevi, mana zvaigznīte.

Es atlaižos krēslā ērtāk un grimstu snaudā.

Kad pamostos, esmu nosalusi un nesaprotu, kur atrodos. Es drebinādamās ielūkojos pulksteni: ir vienpadsmit naktī. Ak jā, pareizi… tu. Es papliķēju vēderu. Kur ir Kristjens? Vai viņš atgriezās? Es neveikli pieceļos, izstaipīdama notirpušos locekļus, un dodos meklēt savu vīru.

Pēc piecām minūtēm es apjaušu, ka viņa mājās nav. Ceru, ka nav noticis nekas slikts. Mani atkal pārņem atmiņas par ilgo gaidīšanu toreiz, kad pazuda Čārlijs Tango.

Nē, nē, nē. Tu nedrīksti tā domāt. Viņš droši vien aizgājis… kur? Pie kā varētu doties Kristjens? Pie Eljota? Vai arī viņš runā ar Flinnu. Cerams. Atgriezusies bibliotēkā, es sameklēju telefonu un nosūtu īsziņu.

Kur tu esi?

Es ieeju vannasistabā un sagatavoju sev vannu. Man ļoti salst.

Kad izkāpju no vannas, Kristjens vēl nav atgriezies. Es uzvelku vienu no saviem satina naktstērpiem, kas atgādina trīsdesmitos gadus, un rltasvārkus, pirms ieeju lielajā istabā, pa ceļam ielūkojoties ari tukšajā guļamtelpā. Varbūt šeit varētu iekārtot bērnistabu manai mazajai zvaigznītei. Šī doma mani pašu pārsteidz, un es ilgi stāvu durvīs, gremdēdamās apcerē. Kā mēs krāsosim sienas? Zilas vai rožainas? Tīkamo sapni sabojā atmiņas par mana neceļos aizklīdušā vīra dusmām. Paķērusi segu no gultas, es ieeju lielajā istabā, lai viņu sagaidītu.

Kaut kas mani pamodina. Kāda neierasta skaņa.

-    Velns!

Priekšnamā rosās Kristjens. Es atkal dzirdu, kā galda kāja nošvlkst pret grīdu.

-     Velns! viņš atkārto, šoreiz neskaidrāk.

Es pieceļos kājās un ieraugu, ka viņš iestreipuļo pa divviru durvīm. Viņš ir piedzēries. Man pār ādu pārskrien šermuļi. Kristjens ir piedzēries? Viņam riebjas dzērāji. Es steidzos viņam pretī.

-    Kristjen, vai tev nekas nekaiš?

Viņš atbalstās pret durvju stenderi. Sieva, viņš nošļupst.

Mjā, Kristjens ir ļoti piedzēries. Nesaprotu, ko man darīt.

-    Tu esi trakoti smuka, Anastasija.

-    Kur tu biji?

Kristjens pieliek pirkstu pie lūpām un velta man greizu smaidu. Kuš!

-    Tev vajadzētu doties uz gultu.

-    Kopā ar tevi… Viņš iespurdzas.

Kristjens spurdz! Es sadrūmusi aplieku roku viņam ap vidu, jo viņš tik tikko spēj stāvēt kājās, nemaz nerunājot par iešanu. Kur viņš bijis? Kā viņš nokļuva mājās?

-    Es tev palīdzēšu tikt līdz gultai. Atbalsties pret mani.

-   Tu esi ļoti skaista, Ana. Viņš atspiežas man pret plecu un paosta matus, gandrīz apgāzdams mūs abus.

-    Kristjen, ej uz priekšu. Es tevi apguldīšu.

-    Labi, viņš piekrīt, šķietami mēģinādams sakopot uzmanību.

Mēs streipuļojam pa gaiteni, līdz sasniedzam guļamistabu.

-    Gulta, viņš smaidīdams paziņo.

-   jā, gulta. Es aizvedu Kristjenu līdz tai, bet viņš nelaiž mani vaļā.

-    Nāc man blakus, viņš aicina.

-    Kristjen, tev nepieciešams miegs.

-    Un tā tas sākas. Man jau stāstīja, ka tā notiek.

Es saraucu pieri. Kas sākas?

-    ja ir bērni, seksa vairs nav.

-    Tā nav taisnība. Pretējā gadījumā visās ģimenēs būtu tikai viens bērns.

Kristjens mani vēro. Tu esi jocīga.

-    Tu esi piedzēries.

-     Jā. Viņa lūpās parādās smaids, bet tas pamazām dziest, jo viņš ļaujas kādai domai, un sejā atplaiksnī skumjas, kas liek man nodrebēt.

-    Nāc, Kristjen, es viņu klusi aicinu. Man nepatīk šī izteiksme. Tā liecina par baisām, drausmīgām atmiņām, kādas nedrīkstētu būt nevienam bērnam. Nāc uz gultu. Es saudzīgi pagrūžu Kristjenu, un viņš nokrīt uz matrača, izpleties uz tā kā jūraszvaigzne. Viņš uzsmaida man, un skumjas ir nozudušas.

-    Nāc blakus, viņš šļupst.

-    Vispirms es tevi izģērbšu.

Kristjena sejā parādās dzērāja platais smaids. Tā jau ir labāk.

Mjā, piedzēries Kristjens ir uzjautrinošs un rotaļīgs. Šāds viņš man patīk labāk nekā Kristjens, kurš ārdās dusmās.

-    Piecelies. Es tev novilkšu žaketi.

-     Istaba griežas.

Vai viņš izvemsies? Kristjen, piecelies sēdus!

Viņš pavīpsnā. Tu esi valdonīga dāma, Greja kundze.

-    Jā. Klausi man un celies. Es iespiežu rokas gurnos. Kristjens atkal pasmaida, ar pūlēm atbalstās uz elkoņiem un

neveikli, pavisam neraksturīgi sev, uztraušas sēdus. Neļaudama viņam atkal atkrist gultā, es satveru viņa kaklasaiti un palīdzu novilkt pelēko žaketi vispirms pār vienu, pēc tam otru roku.

-    Tu labi smaržo.

-    Tu od pēc spirta.

-    Jā… bur-bo-na. Viņš izrunā katru zilbi tik pārspīlēti, ka es esmu spiesta apslāpēt smieklus. Nometusi žaketi uz grīdas, es ķēros pie Kristjena kaklasaites. Viņš uzliek plaukstas man uz gurniem.

-    Man patīk šis audums uz tavas ādas, Anas-tašija, viņš šļupst. Tev vienmēr jānēsā satīns vai zīds. Viņš laiž rokas augšup un lejup, pirms pierauj mani sev klāt un piespiež lūpas pie vēdera.

-    Un te ir paslēpies kāds gaisa jaucējs.

Es aizturu elpu. Jēziņ, viņš sarunājas ar bērnu!

-    Tu man neļausi gulēt, vai ne? viņš vēršas pie mana vēdera.

Oho! Kristjens ielūkojas man sejā, nolaidis garās, tumšās skropstas; viņa pelēkās acis ir satumsušas un neskaidras. Man sažņaudzas sirds.

-    Tu izvēlēsies puiku, nevis mani, viņš noskumis pareģo-

-    Kristjen, tev nav ne jausmas, par ko tu runa. Nemuļķojies! Es nevienu negrasos izvēlēties. Un puika varētu būt arī meitene.

Viņš sarauc pieri. Meitene… ak Dievs! Viņš atslīgst uz gultas un pārmet roku pār acīm. Man ir izdevies palaist vaļīgāk viņa kaklasaiti. Atsējusi kurpju saites, es noauju viņam apavus un zeķes. Piecēlusies es saprotu, kāpēc Kristjens nepretojās viņš ir cieši aizmidzis un klusi krāc.

Es ilgi vēroju savu vīru. Pat šajā mirklī, kad viņš ir piedzēries un krāc, viņš ir tik pievilcīgs, ka man aizraujas elpa. Izteiksmīgās lūpas ir pavērtas, viena roka pārmesta pāri galvai, sajaucot izspūrušos matus, un vaibsti ir atslābuši. Viņš izskatās jauns… un galu galā tāds arī ir; mans jaunais, izmisušais, piedzērušais, nelaimīgais vīrs. Šī doma kā smags akmens guļas man uz sirds.

Viņš vismaz ir atgriezies mājās. Interesanti, kur viņš bija? Nezinu, vai man pietiks gribas vai spēka Kristjenu pārbīdīt vai izģērbt pilnībā. Turklāt viņš ir izpleties virs segas. Atgriezusies lielajā istabā, es paņemu gultas pārklāju, ko izmantoju pirms tam, un atnesu to uz mūsu guļamistabu.

Kristjens ir ieslidzis miegā un vēl joprojām nav noņēmis ne jostu, ne kaklasaiti. Apsēdusies viņam blakus, es uzmanīgi to noraisu un atpogāju krekla pirmo pogu. Viņš kaut ko nesaprotamu nomurmina, bet nepamostas. Es piesardzīgi atsprādzēju jostu un, nedaudz papūlējusies, izvelku to no cilpiņām. Viņa krekls ir izrauts no biksēm, atklājot manam skatienam daļu tumšās matiņu svēdras. Nespēdama pretoties savai vēlmei, es pieliecos un to noskūpstu. Viņš sasprindzina gurnus, bet turpina krākt.

Es iztaisnojos un ilgi vēroju Kristjenu. Mans mīļotais… ko man ar tevi darīt? Es noglāstu viņa matus tie ir neticami mīksti un noskūpstu viņu uz deniņiem.

-    Kristjen, es tevi mīlu. Pat brīžos, kad esi piedzēries un atgriezies no Dievam vien zināmām gaitām, es tik un tā tevi mīlu. Tas nemainīsies nekad.

-    Hmm, viņš noņurd. Es atkal noskūpstu viņa deniņus, pieceļos un apsedzu viņu ar pārklāju. Varēšu gulēt viņam blakus šķērsām gultai… Jā, tā arī darīšu.

Tomēr vispirms sakārtošu Kristjena drēbes. Es papurinu galvu, paceļu viņa zeķes un kaklasaiti, kā ari pārloku viņa žaketi pār roku. Uz grīdas nokrīt telefons. Es to paceļu un netīšām atbloķēju taustiņus. Parādās īsziņu sadaļa. Es ieraugu savu īsziņu un virs tās citu.

Man pār ādu pārskrien šermuļi.

Bija patīkami tevi satikt. Tagad es visu saprotu. Nesatraucies. Tu būsi lielisks tēvs.

To sūtījusi viņa. Bargā Kundze un trollene Elina.

Lūk, kur viņš devās. Kristjens devās pie viņas.

21. nodaĻa

Es ilgi lūkojos uz īsziņu, pirms pievēršu skatienu savam aizmigušajam vīram. Viņš dzēris līdz pusdiviem naktī… kopā ar savu bijušo! Kristjens klusi krāc, ieslīdzis šķietami nevainīga cilvēka miegā; alkohols padarījis viņu nejūtīgu. Viņš izskatās mierpilns.

Nē, nē, nē! Man saļogās ceļgali, un es lēni noslīdu uz krēsla blakus gultai, neticības pārņemta. Mani caururbj skaudra, baismīga, pazemojoša sajūta esmu nodota. Kā viņš uzdrošinājās? Kāpēc viņš devās pie Elinas? Man pār vaigiem rit karstas dusmu asaras. Es spēju saprast viņa dusmas un bailes, viņa nepieciešamību izgāzt niknumu pār mani, un to visu es varu piedot, kaut gan tas nav viegli. Bet šī… šī nodevība ir pārāk skarba. Es pierauju ceļgalus pie krūtīm un apviju rokas tiem apkārt, sargādama sevi un savu mazo zvaigznīti. Klusi raudādama, es šūpojos uz priekšu un atpakaļ.

Ko gan es gaidīju? Es apprecējos ar šo vīrieti pārāk ātri un pati to apzinājos; es nojautu, ka pienāks šis mirklis. Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc? Kā Kristjens spēja man to nodarīt? Viņš lieliski saprot, kādas ir manas jūtas saistībā ar šo sievieti. Kā viņš spēja vērsties pēc padoma pie Elinas? Kā? Man šķiet, ka sirdī lēni un sāpīgi ieduras nazis, cērtot asiņojošu brūci. Vai tā būs vienmēr?

Kristjena nekustīgais augums, ko vēroju caur asaru miglu, izplūst un kļūst neskaidrs. Ak, Kristjen… Es kļuvu par viņa sievu mīlestības dēļ un apzinos, ka ari viņš mīl mani. Tā ir taisnība. Es atceros brīnišķīgo dzimšanas dienas dāvanu.

Par visiem mūsu pirmajiem soļiem Tavā pirmajā dzimšanas dienā, kopš esi mana mīļotā sieva. Es Tevi mīlu. K. (skūpstu)

Nē, nē, es neticu, ka tā būs vienmēr, ka mēs vienmēr spersim divus soļus uz priekšu un trīs atpakaļ. Bet tā viņš uzvedies jau no paša sākuma. Pēc katra atkritiena mēs sprīdi pa sprīdim virzāmies uz priekšu. Viņš samierināsies… noteikti. Bet vai tas izdosies ari man? Vai es atgūšos pēc šīs… šīs nodevības? Es domāju par Kristjena uzvedību šīs drausmīgās un vienlaikus jaukās nedēļas nogales laikā. Viņa klusais atbalsts, kad mans patēvs, ieslīdzis nemaņā, gulēja intensīvās terapijas palātā… Manas negaidītās viesības, kurās piedalījās visi draugi un radi… bridis, kad viņš nolieca mani zemāk tieši pie viesnīcas durvīm un noskūpstīja, visiem redzot. Kristjen, lai dzīvotu ar tevi, nepieciešama visa mana uzticēšanās, visa mana spēja cerēt… un es tevi mīlu.

Tomēr runa vairs nav tikai par mani. Es uzlieku plaukstu uz vēdera. Nē, es nepieļaušu, lai viņš šādi rīkojas ar mani un mūsu zvaigznīti. Doktors Flinns ieteica uzticēties Kristjenam… bet šoreiz nē. Es izmantoju plaukstas virspusi, lai notrauktu asaras un noslaucītu degunu.

Kristjens pagriežas uz sāniem, pierauj kājas sev klāt un saritinās zem segas. Viņš izstiepj roku, it kā meklēdams kaut ko, un ieņurdējies sarauc pieri, bet jau nākamajā mirklī atkal iegrimst ciešā miegā. Tomēr roka vēl joprojām ir izstiepta.

Ko man ar tevi darīt, Kristjen? Un kāpēc tu, sasodīts, biji kopā ar to trolleni? Man jāzina, kas notika.

Atkal pametusi skatienu uz baiso īsziņu, es aši izdomāju rīcības plānu. Dziļi ievilkusi elpu, es pārsūtu ziņu uz savu telefonu. Pirmais solis sperts. Es ātri izlasu pārējās nesen saņemtās ziņas, bet vienīgie sūtītāji ir Eljots, Andrea, Teilors, Roza un es. No Elinas nekā nav. Tas droši vien ir labi. Es izeju no īsziņu sadaļas, juzdamās atvieglota, ka Kristjens viņai neko nav rakstījis, un man rīklē piepeši iespriežas kamols. Žēlīgā debess… Telefona ekrāna fona attēlu veido neskaitāmas fotogrāfijas, kurās esmu redzama es; sīciņas Anastasijas dažādās pozās, sakārtotas lielā kolāžā mūsu medusmēnesis, planējot un burājot pavadītā nedēļas nogale, vairākas Hosē uzņemtās fotogrāfijas. Kad Kristjens to izveidoja? Droši vien nesen.

Es pamanu elektroniskā pasta pārlūka ikonu, un man prātā iezogas vilinoša doma… Varbūt izlasīt Kristjena vēstules?

Noskaidrot, vai viņš runājis ar to sievieti? Vai tas būtu prātīgi? Mana iekšējā dieviete, ietērpusies nefrīta zaļā zīda tērpā, aizrautīgi māj ar galvu, sakniebusi lūpas. Un es, nespēdama savaldīties, pārkāpju Kristjena privātās dzīves robežu.

Vēstuļu ir vairāki simti. Es tās aši pārlasu, un visas izskatās ārkārtīgi neinteresantas. Pārsvarā tās saņemtas no Rozas, Andreas, manis un dažādiem kompānijas nodaļu vadītājiem. Nav nevienas vēstules no Bargās Kundzes. Vienlaikus es atvieglota noskaidroju, ka arī no Leilas nekā nav.

Mans skatiens pakavējas pie kādas vēstules, ko sūtījis Bārnijs Salivans, Kristjena algotais datorspeciālists. Tematā pieminēts Džeks Haids. Es vainīgi uzlūkoju Kristjenu, bet viņš vēl joprojām klusi krāc. Nekad vēl neesmu dzirdējusi šo skanu. Es atveru vēstuli. /

No: Bārnijs Salivans Temats: Džeks Haids Datums: 13.09.2011. 14:09 Kam: Kristjens Grejs

Sietlas ielu novērošanas kamerās baltais furgons redzams ceļā no Sautērvina ielas. Pirms tam neko neatradu, tātad Haids uzturējies šajā teritorijā.

Kā jau Velčs Jums ziņoja, aizdomās turamā mašīnu ar izdomātu vārdu noīrēja pagaidām neidentificēta sieviete, bet nekas to nesaista ar Sautērvina ielas apkaimi.

Pievienotajā dokumentā apkopota informācija par GEH un SNI darbiniekiem, kas dzīvo minētajā teritorijā. Dokumenta kopija nosūtīta arī Veicam.

Haida SNI datorā nebija datu par viņa iepriekšējām asistentēm.

Nosūtu arī sarakstu ar visu, kas tika atrasts Haida datorā. Greju mājas adreses:

Pieci īpašumi Sietlā Divi īpašumi Detroitā Daudzpusīgas biogrāfijas:

Keriks Grejs Eljots Grejs Kristjens Grejs Dr. Greisa Treveljana Anastasija Stīla

Mia Greja

Avīžraksti un ziņas internetā:

Dr. Greisa Treveljana Keriks Grejs Kristjens Grejs Eljots Grejs Fotogrāfijas: Keriks Grejs Dr. Greisa Treveljana Kristjens Grejs Eljots Grejs Mia Greja

Es turpināšu izmeklēšanu un centīšos noskaidrot vēl kaut

ko.

B. Salivans

GEH, informācijas tehnoloģiju nodaļas vadītājs

Savādā vēstule uz brīdi liek man novērsties no domām par šīs nakts pārdzīvojumu. Es mēģinu atvērt pielikumu, lai redzētu sarakstā minētos vārdus, bet dokuments ir pārāk liels, un telefonā to atvērt neizdosies.

Ar ko es nodarbojos? Ir jau vēls. Man bija gara diena. Nav nekādu vēstuļu no Bargās Kundzes un Leilas Viljamsas, un tas man sniedz kaut nedaudz mierinājuma. Es palūkojos uz modinātājpulksteni; ir divi. Šī diena bijusi atklāsmju pilna. Es kļūšu māte, un mans vīrs pavadījis laiku kopā ar ienaidnieku. Ļaušu viņam pavārīties savā sulā. Es negulēšu viņam blakus. Lai viņš rīt pamostas viens. Novietojusi viņa telefonu uz galdiņa pie gultas, es sameklēju somiņu un, uzmetusi vēl pēdējo skatienu savam iemigušajam, eņģeliskajam Jūdam, pametu guļamistabu.

Rotaļu istabas rezerves atslēga atrodas turpat, kur parasti saimniecības kambara skapītī. Es to paķeru un uzskrienu augšstāvā. Izņēmusi no veļas skapja spilvenu, segu un palagu, es atslēdzu rotaļu istabas durvis un ieeju iekšā, noregulēdama apgaismojumu nespodrā līmenī. Dīvaini, ka man šīs telpas aromāts un iekārtojums šķiet tik nomierinošs, ja ņem vērā, ka pēdējā viesošanās reizē es izmantoju drošības paroli. Aizslēgusi durvis, es atstāju atslēgu tajās. Zinu, ka no rīta Kristjens drudžaini meklēs mani, un nedomāju, ka viņš ielūkosies šeit, ja durvis būs aizslēgtas. Viņš ir pelnijis nedaudz satraukties.

Es saritinos uz dīvāna, ievīstos segā un izņemu no somiņas telefonu. Tajā es sameklēju ļaunās trollenes īsziņu, ko pārsūtīju no Kristjena aparāta. Atkal nospiedusi "Pārsūtīt", es uzrakstu:

Vai vēlies, lai Linkolna kundze mums pievienotos, kad pārspriedīsim šo īsziņu, ko viņa tev atsūtīja? Ietaupīsim laiku, un tev nevajadzēs skriet pie viņas pēc tam. Tava sieva.

Es nospiežu "Sūtīt" un izslēdzu skaņu, pirms iekārtojos zem segas. Kaut gan vārdos jaušams cīņas spars, patiesībā mani ļoti nomāc Kristjena nodevība. Šobrīd mums vajadzētu būt laimīgiem. Mums galu galā būs bērns! Es brīdi pakavējos atmiņās par to, kā atklāju jaunumus Kristjenam, un manā iztēlē viņš nokrīt ceļos, līksmes pārņemts, un ievelk mani apskāvienā, apgalvodams, ka ļoti mīl mani un mūsu mazo zvaigznīti.

Bet šobrīd es esmu vientuļa un nosalusi, turklāt slēpjos sadomazohisma fantāziju istabā. Es piepeši jūtos pieredzējusi, daudz vecāka nekā patiesībā. Jau no paša sākuma zināju, ka būs grūti dzīvot ar Kristjenu, bet šoreiz viņš pārspējis pats sevi. Kā viņam vispār kaut kas tāds ienāca prātā? Nu labi, ja viņš grib strīdēties, mēs varam strīdēties. Es negrasos pieļaut, lai Kristjens nesodīts metas pie tās briesmīgās sievietes, tiklīdz mums rodas sarežģījumi. Viņam nāksies izvēlēties Elina vai es un mūsu mazā zvaigznīte. Es klusi iešņukstos, bet esmu ļoti nogurusi un drīz aizmiegu.

Es spēji uztrūkstos no miega un brīdi neatceros, kur esmu. Ak jā… esmu rotaļu istabā. Šeit nav logu, tāpēc man nav ne jausmas, cik ir pulkstenis. Durvju rokturis nogrāb.

Ana! Kristjens uzsauc otrpus durvīm. Es sastingstu, bet viņš nenāk iekšā. Atskan slāpētas balsis, un pēc brīža tās attālinās. Es atvieglota nopūšos un ielūkojos telefonā. Ir jau bez desmit minūtēm astoņi, un man ir četri neatbildēti zvani, kā arī balss pastā atstātas divas ziņas. Trīs reizes zvanījis Kristjens, bet vienu reizi Keita. Ak vai! Acīmredzot mans vīrs piezvanījis viņai. Man nav laika noklausīties ziņas. Es negribu nokavēt darbu.

Ietinusies segā, es paņemu somiņu un pieeju pie durvīm, ko piesardzīgi atslēdzu un palūkojos laukā. Nekur nav manāmi cilvēki. Mjā… Varbūt es tomēr uzvedos nedaudz pārspīlēti. Es izvalbu acis, pati par sevi pasmiedamās, dziji ievelku elpu un kāpju lejā.

Teilors, Sojers, Raiens, Džonsas kundze un Kristjens stāv lielās istabas durvīs, un Kristjens steidzīgi ber norādījumus. Visi kā viens pagriežas un izbrīnīti vēro mani. Kristjenam mugurā vēl joprojām ir drēbes, kurās viņš naktī aizmiga. Viņš izskatās sagumzīts, bāls un mulsinoši pievilcīgs. Lielās, pelēkās acis ir plati ieplestas, un es nezinu, kas tajās lasāms bailes vai dusmas. Ir grūti to saprast.

-   Sojer, būšu gatava pēc divdesmit minūtēm, es nomurminu, ietīdamās segā ciešāk, it kā tā varētu mani pasargāt.

Miesassargs pamāj, un visi pievēršas Kristjenam, kurš turpina mani vērot.

-    Vai vēlaties brokastis? Džonsas kundze painteresējas. Es papurinu galvu.

-   Pateicos, bet neesmu izsalkusi. Viņa sakniebj lūpas, tomēr klusē.

-    Kur tu biji? Kristjens klusā, aizsmakušā balsī jautā. Pārējie piepeši aizsteidzas savās gaitās Teilors uz kabinetu, Sojers priekšnamā, Džonsas kundze virtuvē. Viņi līdzinās pārbiedētām žurkām, kas pamet kuģi.

Es izliekos Kristjenu neredzam un sparīgi dodos uz mūsu guļamistabas pusi.

-   Ana! viņš uzsauc. Atbildi! Es dzirdu viņa soļu skaņu sev aiz muguras; Kristjens seko man līdz pat vannasistabai, bet es steidzīgi aizslēdzu durvis.

-    Ana! Kristjens pie tām piedauza. Es iedarbinu dušu. Durvis nogrāb. Ana, atver šīs sasodītās durvis!

-    Ej prom!

-    Nekur es neiešu.

-    Kā vēlies.

-    Ana, lūdzu.

Es nostājos zem dušas strūklas, kas apslāpē Kristjena balsi. Ūdens ir patīkami silts. Tas dziedējošām šaltīm līst pār mani, noskalodams nakts nogurumu. Mmm… Ļoti labi. Vienu pavisam īsu mirkli man izdodas sev iestāstīt, ka viss ir labi. Es izmazgāju matus un jūtos atspirgusi, stiprāka, gata-

va stāties pretī tankam, vārdā Kristjens Grejs. Apvijusi ap galvu dvieli, es aši noslaukos citā dvielī un aptinu to sev apkārt.

Es atslēdzu durvis un atveru tās; Kristjens ir atbalstījies pret sienu man pretī un salicis rokas aiz muguras. Viņa sejas izteiksme liecina par piesardzību un atsauc atmiņā vajātu zvēru. Es pasoļoju viņam garām un ieeju milzīgajā skapī.

-    Vai tu mani ignorē? Kristjens jautā, acīmredzami nespēdams tam noticēt, un nostājas uz skapja sliekšņa.

-    Malacis, uzminēji, es izklaidīgi nomurminu, meklēdama drēbes. Ak jā, mana plūmju krāsas kleita! Es noņemu to no pakaramā, izvēlos garus, melnus augstpapēžu zābakus un eju atpakaļ uz guļamistabu. Pie sliekšņa es apstājos, gaidīdama, kad Kristjens atkāpsies, un viņš to pēc brīža dara, atcerējies labo audzināšanu. Es jūtu viņa skatienu, pieiedama pie kumodes, un slepus palūkojos uz viņu spogulī. Kristjens nekustīgs stāv durvīs un vēro mani. Es ļauju dvielim nokrist zemē un tēloju, ka pati nepievēršu nekādu uzmanību savam kailajam augumam; manuprāt, ar šādu sniegumu lepotos pat Oskara balvas ieguvēja. Kristjens saspringts iestenas, bet es izliekos to nedzirdam.

-    Kāpēc tu šādi rīkojies? viņš klusi jautā.

-     Un kā tev šķiet? es glāsmainā balsī painteresējos, izņemot no atvilktnes skaistas, melnas La Perla mežģīņu biksītes.

-    Ana… Viņš apraujas, vērodams, kā es tās uzvelku.

-    Ej un pajautā savai Bargajai Kundzei. Viņa noteikti varēs tev visu paskaidrot, es noņurdu, sniegdamās pēc pieskaņotā krūštura.

-    Ana, es jau teicu, ka viņa nav mana…

-    Kristjen, mani tas neinteresē. Es nevērīgi pavicinu roku. Runāt tu varēji vakar, bet tā vietā nolēmi lamāties un piedzerties kopā ar sievieti, kura tevi gadiem ilgi izmantoja. Piezvani viņai. Elina noteikti ļoti labprāt tevi uzklausīs arī šobrīd. Es nesteigdamās ietērpjos krūšturi un aizsprādzēju to. Kristjens man tuvojas, uzlicis plaukstas uz gurniem.

-    Kāpēc tu lasīji manas īsziņas? viņš jautā.

Es piesarkstu, kaut gan esmu apņēmusies tā nedarīt. Runa nav par to, Kristjen, es atcērtu. Runa ir par to, ka tu sarežģītā mirklī pa galvu, pa kaklu meties pie viņas.

Kristjens drūmi sakniebj lūpas. Tā gluži nebija.

-    Mani tas neinteresē. Es sameklēju melnas, garas zeķes ar mežģiņu augšmalu, apsēžos uz gultas un, nostiepusi pirkstgalus, saudzīgi uzvelku plāno, zirnekļa tīklam līdzīgo apģērba gabalu kājā.

-    Kur tu biji? viņš jautā, ar skatienu sekodams manām rokām, bet es turpinu viņu ignorēt un nesteidzīgi uzvelku arī otru zeķi. Piecēlusies kājās, es pieliecos, lai varētu ar dvieli izslaucīt matus. Caur paplestajiem augšstilbiem es redzu viņa basās pēdas un sajūtu ciešo skatienu. Kad esmu beigusi, es iztaisnojos un, atgriezusies pie kumodes, satveru fēnu.

-    Atbildi. Kristjena balss ir dobja un glāsmaina.

Es ieslēdzu fēnu, lai nevarētu viņu sadzirdēt, un caur pievērtām skropstām pētu viņu spogulī, žāvēdama matus. Kristjens vēro mani, samiedzis acis, un viņa skatiens ir vēss, pat stindzinošs. Es novēršos, visu uzmanību veltīdama darbam, un mēģinu apslāpēt trīsas, kas mani pārņem. Kristjens vēl joprojām dusmojas. Viņš pavadīja vakaru ar savu drausmīgo bijušo, bet dusmojas uz mani? Kā viņš uzdrošinās? Kad mani mati izskatās mežonīgi un izspūruši, es izslēdzu fēnu. Jā, šāds rezultāts man patīk.

-    Kur tu biji? viņš ledainā balsī čukst.

-    Vai tā ir tava darīšana?

-    Ana, izbeidz. Tūlīt pat.

Es paraustu plecus, un Kristjens strauji tuvojas man. Brīdī, kad viņš izstiepj roku, es pagriežos un soli atkāpjos.

-    Nepieskaries man, es salti pavēlu, un viņš pamirst.

-    Kur tu biji? viņš noprasa, savilcis rokas dūrēs gar sāniem.

-    Nepiedzēros kopā ar savu bijušo, es saniknota paziņoju. Vai tu ar viņu gulēji?

Kristjens spēji ievelk elpu. Ko? Nē! Viņš lūkojas uz mani, pavēris muti, un uzdrošinās vienlaikus izskatīties sāpināts un dusmīgs. Mana zemapziņa izgrūž klusu atvieglojuma nopūtu.

-    Vai tu domā, ka es spētu tevi krāpt? Viņa balsī skan aizvainojums.

-    Tu jau to izdarīji, es atcērtu. Tu gļēvi izmuldēji tai sievietei kaut ko ļoti privātu no mūsu kopējās dzīves!

Viņš atkal paver muti. Gļēvi? Vai tu tiešām tā domā? Viņa acīs iegailas liesmiņas.

-    Kristjen, es redzēju īsziņu. Es zinu, ka man ir taisnība.

-    īsziņa nebija domāta tev, viņš noņurd.

-     Lai nu kā, es to redzēju, jo tev no kabatas izkrita telefons brīdī, kad es tevi izģērbu, jo biji pārāk piedzēries, lai to izdarītu pats. Vai tu vispār saproti, kā esi mani sāpinājis, aizejot pie tās sievietes?

Kristjens uz bridi nobāl, bet es vairs nespēju apstāties. Esmu ļāvusi vaļu savai iekšējai draņķei.

-    Vai atceries, kā naktī atgriezies mājās? Vai atceries, ko teici?

Viņš stingi lūkojas uz mani, un viņa vaibsti ir saspringuši.

-    Tev bija taisniba. Ja man jaizvelas starp jums abiem, es izvēlos šo neaizsargāto bērnu. Tā rīkojas jebkurš tēvs vai māte, kas mii savu atvasi. Tā tevis labā vajadzēja rīkoties ari tavai mātei. Un man ļoti žēl, ka tas nenotika, jo tādā gadījumā mums šobrīd nebūtu tādas sarunas. Bet tu esi pieaudzis cilvēks, tev beidzot jāatmet bērnība malā. Atver acis un pārstāj uzvesties kā aizvainots pusaudzis. Jā, tu neesi iepriecināts par gaidāmo bērnu. Arī es neesmu sajūsmināta, ņemot vērā, ka šis nav īstais bridis un tu nepavisam negaidi atplestām rokām šo jauno dzīvību, šo miesu no savas miesas. Tomēr tev jāpieņem lēmums audzināsi bērnu kopā ar mani, vai arī es to darīšu viena. Viss ir tavās rokās.

Norunājusi šo ultimātu, es dziļi ievelku elpu. Kamēr gremdēsies sevis žēlošanā un naidā, es došos uz darbu. Un, tiklīdz atgriezīšos, es pārnesīšu savas mantas uz istabu augšstāvā.

Kristjens satriekts mirkšķina acis.

-    Un tagad atvaino, man jāsaģērbjas, es paziņoju, skaļi elpodama.

Kristjens ļoti, ļoti lēni atkāpjas, un viņa sejas izteiksme kļūst skarbāka. Vai tu tiešām to vēlies? viņš čukst.

-     Es vairs nezinu, ko vēlos. Mana balss izskan tikpat salti kā viņējā, un ir nepieciešama ārkārtīga piepūle, lai tēlotu vienaldzību, kamēr es nevērīgi iemērcu pirkstu galus mitrinošā krēmā un saudzīgi uzsmērēju to uz ādas. Es aplūkoju sevi spogulī. Zilās acis ir plati ieplestas, seja bāla, bet vaigi piesārtuši. Tu visu dari tieši tā, kā iecerēts. Tikai neatkāpies. Tikai neatkāpies.

-    Tu mani vairs negribi? Kristjens klusi jautā.

Ak nē… nu nē, Grej.

-     Es vēl esmu šeit, vai ne? es atcērtu un sāku krāsot skropstas.

-    Tu domāji par aiziešanu? Viņa balss ir tik tikko dzirdama.

-    Ja vīrs dod priekšroku savas bijušās mīļākās sabiedrībai, tā parasti nav laba zīme. Es pievienoju balsij tieši tik daudz riebuma, cik nepieciešams, izvairīdamās no atbildes uz jautājumu. Tagad lūpu spīdumu. Es savelku mirdzošās lūpas, vērodama savu atspulgu. Nezaudē sparu, Stīla… htnm, Greja. Ak Kungs, es pat nevaru atcerēties savu vārdu! Es paņemu zābakus, atkal piesoļoju pie gultas un steidzīgi tos uzauju, pārvilkdama augšmalu pār ceļiem. Jā, apakšveļā un zābakos es izskatos pievilcīga un pati to apzinos. Es pieceļos un bezkaislīgi uzlūkoju Kristjenu. Viņš samirkšķina acis, alkaini nopētīdams mani no galvas līdz kājām un atpakaļ.

-     Es zinu, ko tu šobrīd dari, viņš noņurd, un balsī ieskanas kaut kas pavedinošs un tvīksmigs.

-    Vai tiešām? Un man aizlūst balss. Nē, Ana… turies.

Kristjens norij siekalas un sper soli uz priekšu. Es atkāpjos un paceļu rokas.

-    Nemaz nedomā, Grej, es saniknota nočukstu.

-    Tu esi mana sieva, viņš klusi, draudīgi atgādina.

-     Es esmu grūtniece, kuru tu vakar pa meti, un, ja man pieskarsies, es kliegšu kā sirēna.

Kristjens izbrīnīts sarauc pieri. Tu kliegtu?

-    Ilgi un skaļi. Es samiedzu acis.

-    Neviens tevi nedzirdētu, viņš klusi nosaka, cieši vērodams mani, un es piepeši atceros Aspenā pavadīto rītu.

Nē. Nē. Nē.

-    Vai tu centies mani nobiedēt? es jautāju, sekli elpodama, un tīši mēģinu izsist viņu no līdzsvara.

Tas izdodas. Kristjens pamiris norij siekalas. Man nebija tāda nodoma. Viņš sarauc pieri.

Man aizraujas elpa. Ja viņš man pieskarsies, es pakļaušos. Man nav ilūziju par to, kāda vara Kristjenam ir pār mani un manu nodevīgo miesu. Es zinu. Tāpēc man nepieciešamas dusmas.

-    Ana, es nedaudz iedzēru kopā ar cilvēku, kas man reiz bija tuvs. Mēs visu izrunājām. Es nekad vairs ar viņu netikšos.

-    Tu pats viņu uzmeklēji?

-    Sākumā nē. Es mēģināju aiziet pie Flinna. Bet piepeši attapos Elinas salonā.

-    Vai tiešām tu gribi, lai noticu, ka jūs vairs netiksieties? es nošņācu, nespēdama apvaldīt niknumu. Kas notiks nākamreiz, kad pārkāpšu kaut kādu iedomātu robežu? Mums jau iepriekš bijis šis strīds, Kristjen. It kā mēs būtu ieslodzīti apburtajā lokā. Ja es atkal nogrēkošos, vai tu skriešus metīsies pie viņas?

-    Mēs vairs netiksimies, Kristjens nosaka, un viņa balsī skan ledaina apņēmība. Elina beidzot saprata, kādas ir manas izjūtas.

Es samirkšķinu acis. Ko tas nozīmē?

Viņš izslējās un laiž pirkstus caur matiem, bezspēka dusmu pārņemts un mēms. Es izmēģinu citu pieeju.

-    Kāpēc tu vari runāt ar Elinu, bet nespēj runāt ar mani?

-    Vakar es uz tevi dusmojos. Tāpat kā šobrīd.

-     Vai tiešām? es indīgi painteresējos. Nu, ari es šobrīd esmu ārkārtīgi nikna. Nikna, jo vakar, kad biji man nepieciešams, tu izturējies tik salti un nevērīgi. Nikna, jo tu mani apsūdzēji, ka es paliku stāvokli tīšām, kaut gan tā nebija. Nikna, jo tu mani nodevi. Man izdodas apspiest šņukstu. Kristjens satriekts paver muti un uz bridi aizver acis, it kā es būtu iecirtuši viņam pliķi. Es noriju siekalas. Tikai mieru, Anastasija.

-     Atzīstu, ka vajadzēja vairāk uzmanības pievērst injekciju grafikam. Bet es tā nerīkojos tīšām. Grūtniecība pārsteidza ari mani, es nomurminu, pūlēdamās runāt pieklājlgāk. Iespējams, medikamenti neiedarbojās.

Kristjens klusēdams pēta mani.

-   Tu vakar Joti kļūdījies, es nočukstu, dusmām atkal uzkūsājot. Pēdējās nedēļās man bija daudz, par ko domāt.

-     Tu ļoti kļūdījies pirms trim vai četrām nedēļām. Kad aizmirsi injekciju.

-    Ak Dievs, protams, man jābūt tikpat ideālai kā tev!

Izbeidz, izbeidz! Mēs saniknoti uzlūkojam viens otru.

-    Interesants priekšnesums, sieva, viņš noņurd.

-    Priecājos, ka pat grūtniecība nav mazinājusi manu spēju uzjautrināt.

Viņš stingi skatās uz mani, pirms nočukst: Man jānomazgājas dušā.

-    Savukārt es jau esmu pietiekami tevi izklaidējusi.

-    Tā ir pirmšķirīga izklaide, viņš nosaka un sper soli man tuvāk, bet es arī šoreiz atkāpjos.

-    Nevajag.

-    Man nepatīk, ka tu neļauj pieskarties.

-     Interesants pavērsiens, vai tev tā nešķiet?

Kristjens atkal samiedz acis. Mēs neko daudz neesam atrisinājuši, vai ne?

-   Šķiet, ka ne. Bet es izvākšu savas mantas no šīs guļamistabas.

Viņa acīs kaut kas uzliesmo. Elina man neko nenozīmē.

-    Izņemot brīžus, kad viņa tev vajadzīga.

-    Man viņa nav vajadzīga. Es gribu tevi.

-    Vakar tā nebija. Tā sieviete man ir stingrais ierobežojums, Kristjen.

-    Viņai vairs nav vietas manā dzīvē.

-    Es tiešām gribētu tev ticēt.

-     Dieva dēļ, Ana!

-    Lūdzu, ļauj man apģērbties.

Kristjens nopūšas un atkal izlaiž pirkstus caur matiem. Tiksimies šovakar, viņš saltā, bezkaislīgā balsī nosaka. Un mani uz īsu mirkli pārņem vēlme apskaut viņu un mierināt.. bet es pretojos, jo esmu pārāk nikna. Viņš pagriežas un dodas uz vannasistabu. Es stāvu kā sastingusi, līdz dzirdu durvis aizveramies.

Drebošām kājām aizgājusi līdz gultai, es atkritu uz tās. Es neķēros pie asarām, kliegšanas un slepkavības, kā arī nepakļāvos Kristjena kārdinājumam. Par to es būtu pelnījusi medaļu, tomēr jūtos šausmīgi. Mēs neko neatrisinājām. Esam nokļuvuši bezdibeņa malā. Vai apdraudēta mūsu laulība? Kāpēc Kristjens nesaprot, ka rīkojies kā nelabojams ēzelis, aizbēgot pie tās sievietes? Un ko viņš gribēja teikt, paziņojot, ka nekad vairs netiksies ar Elinu? Kāpēc man vajadzētu tam ticēt? Es palūkojos uz modinātājpulksteni ak

nē, ir jau pusdeviņi. Negribu nokavēt darbu. Es dziļi ievelku elpu.

-    Otrais raunds beidzās neizšķirti, zvaigznīte, es nočukstu, glāstīdama vēderu. Iespējams, tavs tētis nav glābjams, tomēr es ceru, ka maldos. Kāpēc, kāpēc tu ieradies pie mums tik agri, bērns? Viss jau pamazām uzlabojās. Man iedrebas apakšlūpa, tomēr es dziļi ievelku gaisu plaušās un apvaldu savas trakojošās emocijas.

-     Labi, dosimies uz darbu un strādāsim uz velna paraušanu.

Es neatvados no Kristjena. Kad mes ar Sojeru dodamies prom, mans vīrs vēl mazgājas dušā. Es lūkojos pa aptumšotajiem SUV logiem, un mana savaldība zūd; acīs sariešas asaras. Pelēkās, drūmās debesis šķietami atspoguļo manu noskaņojumu, un mani pārņem savādas nojausmas. Mēs nemaz nerunājām par bērnu. Apritējušas mazāk nekā divdesmit četras stundas, kuru laikā man nācās aptvert vēsti par mazo zvaigznīti. Kristjenam laika bijis vēl mazāk. Viņš pat nezina tavu vārdu. Es noglāstu vēderu un noslauku asaras no vaigiem.

-      Greja kundze, Sojers izrauj mani no pārdomām. Esam klāt.

-    Jā. Pateicos, Sojer.

-    Es aiziešu līdz delikatešu veikalam, kundze. Vai atnest jums kaut ko?

-    Nē. Pateicos. Neesmu izsalkusi.

Hanna jau sagatavojusi man kafiju ar pienu. Es to paostu un jūtu, kā viss vēderā sagriežas.

-    Mmm… varbūt tu varētu pagatavot tēju, lūdzu? es nokaunējusies pavaicāju. Acīmredzot bijis kāds iemesls tam, ka man nekad nav īsti garšojusi kafija. Fui, tā pretīgi ož.

-    Vai tu jūties labi, Ana?

Es pamāju un iesteidzos kabinetā, kur esmu drošībā. Mans telefons novibrē; zvana Keita.

-    Kāpēc Kristjens tevi meklēja? viņa jautā, pat nesasveicinājusies.

-     Labrīt, Keita. Kā tev klājas?

-    Liecies mierā, Stīla. Kas noticis? Sākusies pratināšana Ketrīnas Kevanas izpildījumā.

-    Mēs ar Kristjenu sastrīdējāmies. Tas arī viss.

-    Vai viņš tev kaut ko nodarīja?

Es paceļu skatienu pret griestiem. Jā, bet ne tādā veidā, kā iedomājies. Šobrīd es nespēju runāt ar Keitu. Es zinu, ka sākšu raudāt, bet šobrīd pārāk lepojos ar sevi par to, ka no rīta nesalūzu. Keita, man ir tikšanās. Es tev piezvanīšu vēlāk.

-    Labi. Vai tev tiešām nekas nekaiš?

-    Viss ir labi. Nepavisam. Parunāsim vēlāk, labi?

-    Labi, Ana, kā vēlies. Es vienmēr esmu gatava palīdzēt.

-    Zinu, es nočukstu un cenšos apslāpēt emociju vilni, ko izraisījuši viņas sirsnīgie vārdi. Es neraudāšu. Neraudāšu!

-    Vai Rejs jūtas labi?

-    Jā, es atbildu.

-    Ana, viņa klusi nosaka.

-     Nevajag.

-    Labi. Aprunāsimies vēlāk.

-Jā.

Rīta gaitā es ik pa brīdim ieskatos pastkastītē, cerēdama saņemt vēsti no Kristjena. Bet nekā nav. Laikam ritot, es apjaušu, ka viņš nemaz necentīsies ar mani sazināties un vēl joprojām dusmojas. Nu, arī manas dusmas nav gaisušas. Es metos darbā un izraujos no tā tikai dienasvidū, lai notiesātu maizīti ar krējumsieru un lasi. Savādi es jūtos daudz labāk, tiklīdz esmu kaut ko apēdusi.

Piecos mēs ar Sojeru dodamies apraudzīt Reju. Sojers izturas īpaši piesardzīgi un pārmēru gādīgi. Tas mani kaitina. Kad tuvojamies Reja istabai, miesassargs neatkāpjas no manis.

-    Vai vēlaties tēju, kamēr apciemosiet savu tēvu? viņš jautā.

-    Nē, Sojer, pateicos. Man neko nevajag.

-    Es pagaidīšu šeit. Viņš atver man durvis, un es jūtos pateicīga par iespēju uz brīdi no viņa aizbēgt. Rejs ir piecēlies gultā sēdus un lasa žurnālu. Viņš ir noskuvies un ģērbies pidžamā, un atkal izskatās pēc sevis.

-    Anij, sveika! Viņš man uzsmaida, bet jau nākamajā mirkli kļūst drūms.

-    Tēti… Es strauji metos Rejam klāt, un viņš pavisam neraksturīgi iepleš rokas, lai varētu mani apskaut.

-    Anij? viņš čukst. Kas noticis? Viņš cieši spiež mani sev klāt un noskūpsta uz galvvidus. Piekļāvusies Rejam, es aptveru, ka šādu brīžu bijis ļoti maz. Kāpēc? Vai šī iemesla pēc man tā patīk ieritināties Kristjenam uz ceļiem? Pēc mirkļa es atraujos un apsēžos uz krēsla pie gultas. Rejs raižpilni vēro mani.

-    Runā, bērns.

Es papurinu galvu. Viņam šobrīd nav jāsatraucas par mani.

-    Nekas nav noticis, tēt. Tu izskaties atspirdzis. Es satveru viņa roku.

-    Jūtos nedaudz atguvies, kaut gan šis ģipsis iespārda.

-    Iespārda? Es pasmaidu, šādas vārdu izvēles uzjautrināta.

Viņš atbild uz manu smaidu. Tas izklausās labāk nekā "man gribas tam iespert".

-    Ak, tēt, es ļoti priecājos, ka jūties labāk.

-     Es arī, Anija. Man vēl gribētos reiz paucināt uz šī ceļgala kādu mazbērnu. To es neparko nevēlētos palaist garām.

Es samirkšķinu acis. Vai viņš kaut ko zina? Un es cenšos apvaldīt asaras, kas iedzeļ acu kaktiņos.

-    Vai jūs ar Kristjenu labi saprotaties?

-     Mēs sastrīdējāmies, es nočukstu, mēģinādama norit kamolu, kas sakāpis kaklā. Gan jau visu atrisināsim.

Rejs pamāj. Tavs virs ir krietns cilvēks, viņš mierinoši nosaka.

-    Jā, reizēm viņš ir lielisks. Ko teica ārsti? Es šobrīd nevēlos runāt par savu vīru; tas ir pārāk sāpīgs temats.

Kad atgriežos Eskalā, es atklāju, ka Kristjena nav mājās.

-     Kristjens piezvanīja un teica, ka paliks darbā ilgāk, -

Džonsas kundze kā atvainodamās zino.

f

-    Skaidrs. Pateicos. Kāpēc viņš neko nesacīja man? Mjā, šoreiz viņš laikam nolēmis apvainoties vairāk nekā jebkad. Es atceros mūsu strīdu par laulību zvērestu un dusmu lēkmi, kas viņu apsēda. Bet šoreiz es esmu tā, kas pelnījusi dusmoties.

-    Ko vēlēsies vakariņās? Džonsas kundzes acīs jaušamas dzelžains apņēmības spīdums.

-    Pastu.

Viņa pasmaida. Spageti, pennes vai fusili pastu?

-    Spageti. Ar jūsu Boloņas mērci.

-    Tulit. Ana… šorīt, kad Greja kungs domāja, ka esat aizgājusi, viņš izturējās kā prātu zaudējis. Viņu pārņēma paniskas bailes. Džonsas kundze sirsnīgi uzsmaida man.

Ak tā…

Deviņos Kristjens vēl nav atgriezies. Es sēžu pie sava galda bibliotēkā un prātoju, kur viņš ir, līdz nolemju piezvanīt.

-    Ana, viņš vēsi atbild.

-    Sveiks.

Viņš klusi ievelk elpu un jau dobjākā balsī atņem sveicienu.

-    Vai tu brauksi mājās?

-    Vēlāk.

-    Vai esi birojā?

-    Jā. Kur man, pēc tavām domām, vajadzēja būt?

Pie viņas. Ļaušu tev strādāt.

Neviens no mums abiem nebeidz sarunu, bet starp mums izveidojas arvien spraigāks klusums.

-    Arlabunakti, Ana, viņš beigu beigās nosaka.

-    Arlabunakti, Kristjen.

Telefonā atskan pīkstieni.

Es lūkojos uz ekrānu, nespēdama saprast, ko Kristjens no manis gaida. Negrasos pieļaut, lai viņš uztiepj man savu gribu. Jā, viņš ir saniknots, es to atzīstu. Un arī es esmu nikna. Bet mēs esam tur, kur esam. Es neskrēju izpļāpāties savai bijušajai mīļākajai, kas mēdz izmantot bērnus. Man jāieskaidro Kristjenam, ka tā uzvesties nedrīkst.

Atlaidusies krēslā, es lūkojos uz bibliotēkas biljarda galdu un atceros aizraujošo snūkera spēli. Es uzlieku plaukstu uz vēdera. Varbūt tas noticis pārāk ātri. Varbūt nav lemts… Bet jau brīdī, kad par to iedomājos, zemapziņa sāk kliegt: nē\ Ja pārtraukšu grūtniecību, es nekad sev to nepiedošu… un Kristjenam arī nē. Zvaigznīte, ko tu esi mums nodarījusi? Es nespēju pat runāt ar Keitu. Un nevienu citu. Es nosūtu viņai īsziņu, apsolīdama, ka mēs drīz aprunāsimies.

Vienpadsmitos es vairs nespēju turēt acis vaļā. Samierinājusies ar likteni, es dodos uz savu iepriekšējo guļamistabu. Saritinājusies zem segas, es beidzot ļauju sev vaļu un, iespiedusi seju spilvenā, raustos skaļos, dāmai nepavisam nepiedienīgos šņukstos.

Kad pamostos, man šķiet, ka galva piebāzta ar vati. Pa milzīgajiem logiem istabā ieplūst spoža rudens gaisma. Ielūkojusies pulksteni, es redzu, ka ir pusastoņi. Pirmā doma, kas iešaujas prātā, kur ir Kristjens? Es pieceļos sēdus un nolaižu kājas uz grīdas. Blakus gultai ir nomesta Kristjena sudrabotā kaklasaite, ko esmu iemīļojusi. Vakar, kad devos gulēt, es to neredzēju. Es paceļu kaklasaiti un pētu to, ar īkšķi un rādītājpirkstu glāstīdama zīdaino audumu, pirms pieglaužu to pie vaiga. Viņš bija ienācis šeit un vēroja mani guļam. Un kaut kur dziļi mani uzdzirkstī cerība.

Kad nokāpju dzīvokļa pirmajā stāvā, Džonsas kundze rosās virtuvē.

-    Labrīt! viņa moži sveicina.

-    Labrīt. Kur ir Kristjens?

Džonsas kundze manāmi sadrūmst. Viņš jau aizgāja.

-    Tātad viņš atgriezās mājās? Man jāpārliecinās, kaut gan kaklasaite ir pierādījums.

-    Jā. Džonsas kundze brīdi klusē. Ana… piedod, lūdzu, ja es pārkāpju robežu, bet nepadodies. Viņš ir stūrgalvīgs cilvēks.

Es pamāju, un viņa apklust. Manā sejā noteikti ir lasāms, ka šobrīd es nevēlos apspriest savu neceļos aizklldušo vīru.

Ieradusies darbā, es pārbaudu pastkastīti. Mana sirds iepukstas straujāk, kad ieraugu vēstuli no Kristjena.

No: Kristjens Grejs

Temats: Portlenda

Datums: 15.09.2011. 06:45

Kam: Anastasija Greja

Ana!

Es šodien lidošu uz Portlendu. Man jānokārto dažas darīšanas ar universitāti.

Man šķita, ka gribēsi to zināt.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Man acīs sariešas asaras. Un tas ir viss? Es jūtu vēderu sažņaudzamies. Ak Dievs! Man tūlīt būs nelabi. Es steidzos uz tualeti un paspēju tieši laikā, lai izvemtu brokastis. Apsēdusies uz nodaļījuma grīdas, es satveru galvu plaukstās. Nekad vēl neesmu jutusies tik drausmīgi. Pēc brīža pie durvīm kāds uzmanīgi pieklauvē.

-    Ana? atskan Hannas balss.

Velns! Jā.

-    Vai tev nekas nekaiš?

-    Tūlīt nākšu ārā.

-    Pie tevis atnācis Boiss Fokss.

Nolādēts! Ved viņu uz sapulču telpu. Es pēc brīža atnākšu.

-    Vai vēlies tēju?

-    Jā, lūdzu.

Pēc pusdienām, kārtējās maizītes ar krējumsieru un lasi, ko man izdodas paturēt kuņģī, es ilgi sēžu un stingi lūkojos datora ekrānā, gaidīdama iedvesmu un prātodama, ka mēs ar Kristjenu atrisināsim šo samilzušo problēmu.

BlackBerrļ/ telefons novibrē, un es satrūkstos. Ekrāns vēsta, ka man zvana Mia. Tikai tā man vēl šobrīd trūka viņas dzirkstošās aizrautības un vārdu plūdu. Es vilcinos, jautādama sev, vai varu ignorēt šo zvanu, bet uzvar pieklājība.

-    Sveika, Mia! es mundri atsaucos.

-    Nu sveika, Ana. Sen neesam runājuši. Vīrieša balss šķiet pazīstama. Sasodīts!

Man pār ādu pārskrien tirpas un pilnīgi visi matiņi saslejas stāvus; adrenalīns pārpludina organismu, un mana pasaule pamirst.

Zvana Džeks Haids.

22. nodaĻa

-    Džek. Mana balss ir kā izdzisusi, mani smacē bailes. Kā viņš izkļuvis no cietuma? Kāpēc viņam ir Mias telefons? Visas asinis atplūst man no sejas, un galva noreibst.

-    Tu mani atceries, viņš klusi noņurd, un pēc balss nojaušams, ka viņš dzēlīgi smaida.

-    Jā. Protams, es automātiski atbildu, domām joņojot.

-    Tu droši vien nesaproti, kāpēc es tev zvanu.

-Jā.

Beidz sarunu.

-    Tikai neatvienojies. Es nedaudz aprunājos ar tavu sīko svainīti.

Ko? Mial Nē! Ko tu izdarīji? es čukstu, mēģinādama apslāpēt bailes.

-     Klausies uzmanīgi, tu mantkārīgā, klīrīgā padauza. Tu man izpostīji dzīvi. Grejs arī. Jūs man esat parādā. Tā sīkā kuce šobrīd ir pie manis. Un tu, tas mīkstais, ar kuru apprecējies, un visa viņa draņķa ģimenīte maksās ragā.

Haida balsī jaušamais naids un pretīgums mani satriec. Ģimene? Ko tas nozīmē?

-    Ko tu gribi?

-    Viņa naudu. Ļoti gribu viņa sūda naudu. Ja viss pavērstos citādi, tā varēja piederēt man. Un tu man to sagādāsi. Es gribu piecus miljonus dolāru. Jau šodien.

-    Džek, man nav piekļuves šādām summām.

Viņš nicīgi iesmejas. Tev ir divas stundas laika. Ne vairāk. Divas stundas. Nevienam nestāsti, citādi sīkā maita dabūs pa purnu. Nerunā ar policistiem, nerunā ar savu draņķa vīru. Un neko nestāsti viņa apsargiem. Es zināšu, ja pavērsi muti. Vai saprati? Viņš apklust, un es mēģinu atbildēt, bet kaklā spiežas panikas un baiļu kamols.

-         Vai saprati? viņš uzkliedz. . Jā, es nočukstu.

-    Citādi es viņu nogalināšu.

Es spēji ievelku elpu.

-    Ņem telefonu lidzi. Nevienam neko nestāsti, citādi es to skuķi pamatīgi nomocīšu, pirms nogalināšu. Tev dotas di-

■ vas stundas.

-   Džek, man vajag vairāk laika. Trīs stundas. Kā lai zinu, ka Mia patiešām ir pie tevis?

Klausulē atskan pīkstieni. Es lūkojos uz telefonu, šausmu pārņemta; mute bailēs ir izkaltusi, un es sajūtu nepatīkamo, metālisko panikas garšu. Mia, viņš nolaupījis Miu! Bet varbūt nē? Prātā šaudās dažādas drausmīgas domas, un man atkal sažņaudzas kuņģis. Brīdi šķiet, ka es vemšu, tomēr tikai dziļi ievelku elpu, cenšoties nomierināties, un nelabums izzūd. Es apsveru visas iespējas. Pateikt Krist jenām? Pateikt Teiloram? Izsaukt policiju? Kā Džeks to varētu uzzināt? Vai Mia patiešām ir pie viņa? Man nepieciešams laiks pārdomām… bet to es iegūšu tikai tad, ja izpildīšu Džeka norādījumus. Es paķeru somiņu un dodos uz durvju pusi.

-    Hanna, man jāaiziet. Vēl nezinu, cik ilgi kavēšos. Atcel manas šodienas tikšanās. Ziņo Elizabetei, ka man jāatrisina negaidīti sarežģījumi.

-    Labi, Ana. Vai viss ir kārtībā? Hanna raižpilni sarauc pieri, vērojot manu straujo bēgšanu.

-   Jā, es izklaidīgi attraucu, jau steigdamās uz viesu pieņemšanas telpu, kur mani gaida miesassargs.

-    Sojer! Viņš pielec kājās, dzirdot manu balsi, un iepleš acis, kad ierauga manu sejas izteiksmi.

-    Es jūtos slikti. Lūdzu, ved mani mājās.

-     Labi, kundze. Vai pagaidīsiet, kamēr es pievedīšu mašīnu?

-    Nē, iešu tev līdzi. Man jāsteidzas.

Es lūkojos ārā pa logu, šausmās trīcēdama, un apdomāju plānu. Nokļūt mājās. Pārģērbties. Sameklēt čeku grāmatiņu. Kaut kā aizbēgt no Raiena un Sojera. Doties uz banku. Cik daudz vietas aizņem pieci miljoni dolāru? Cik tie svērs? Vai man vajadzīgs koferis? Vai piezvanīt bankas darbiniekiem un viņus brīdināt? Mia. Mia. Ja nu Džeks nemaz nav viņu

nolaupījis? Kā par to pārliecināties? Ja piezvanīšu Greisai, viņai modīsies aizdomas, un tas varētu kaitēt Miai. Džeks apgalvoja, ka zinās, ja es kaut ko tamlīdzīgu darīšu. Es pametu skatienu pa mašīnas aizmugurējo logu. Vai man kāds seko? Sirdij strauji pukstot, es nopētu mašīnas, kas brauc aiz mums. Neviena neizskatās aizdomīga. Sojer, lūdzu, brauc ātrāk! Mūsu skatieni sastopas atpakaļskata spogulī, un viņš sarauc pieri.

Sojers nospiež pogu Btuetooth austiņās, atbildot uz zvanu. Gribēju ziņot, ka Greja kundze ir pie manis. Viņš atkal ielūkojas man acīs, pirms pievēršas ceļam un turpina: Viņa nejūtas labi. Es vedu viņu uz Eskalu… Saprotu… jā. Sojers vēlreiz pamet skatienu spogulī. Jā, viņš piekrīt un beidz sarunu.

-    Teilors? es čukstus jautāju.

Sojers pamāj.

-    Vai viņš pavada manu vīru?

-    Jā, kundze. Sojera acīs pavīd līdzjūtība.

-    Vai vini vēl joprojām ir Portlendā?

-Jā.

Lieliski. Man japarupejas par Kristjena drošību. Es neapzināti uzlieku roku uz vēdera un paberzēju to. Un par tevi arī, zvaigznīt. Es sargāšu jūs abus.

-    Lūdzu, pasteidzies. Es nejūtos labi.

-   Protams, kundze. Sojers nospiež gāzes pedāli, un mūsu mašīna traucas uz priekšu.

Kad mēs ar Sojeru sasniedzam dzīvokli, Džonsas kundze nekur nav manāma. Tā kā garāžā viņas mašīnu neredzēju, es pieņemu, ka viņa devusies darīšanās kopā ar Raienu. Sojers ieiet Teilora kabinetā, bet es metos uz Kristjena kabinetu. Panikas pārņemta, es pieskrienu pie viņa galda un atrauju atvilktni, meklēdama čeku grāmatiņas. Es ieraugu Leilas ieroci. Mani pārņem šobrīd nepavisam neiederīgas dusmas, jo Kristjens nav noglabājis pistoli drošā vietā. Viņš neko nesaprot no ieročiem. Sasodīts, viņš taču var savainoties!

Bridi vilcinājusies, es satveru pistoli, pārliecinos, ka tā ir pielādēta, un aizbāžu ieroci aiz melno bikšu jostas. Varbūt man to vajadzēs. Es krampjaini noriju siekalas. Līdz šim esmu šāvusi tikai pa mērķiem. Nekad neesmu tēmējusi uz kā-

cilvēku; ceru, ka Rejs man piedos. Es atkal pievēršos īslas čeku grāmatiņas meklējumiem. Tādas ir piecas, un tikai viena izdota uz mūsu abu vārda. Man ir apmēram piecdesmit četri tūkstoši dolāru savā rēķinā, bet nav ne jausmas, cik daudz ir kopīgajā kontā. Tomēr Kristjenam noteikti ir pieci miljoni dolāru. Varbūt ari seifā ir nauda? Velns, es nemaz nezinu tā atslēgas kombināciju. Vai viņš reiz neieminējās, ka glabā kombināciju savā kartotēkā? Es paraustu skapīša durvis, bet tās ir aizslēgtas. Labi, nāksies vien īstenot savu sākotnējo plānu.

Es dziļi ievelku elpu un, nedaudz savaldījusies, apņēmīgi soļoju uz mūsu istabu. Gulta ir uzklāta, un man sirdī iedzeļ nožēla. Varbūt vajadzēja nakti pavadīt šeit. Kāda jēga strīdēties ar kādu, kurš pats atzinis, ka viņu apsēduši piecdesmit dēmoni? Šobrīd viņš pat nerunā ar mani… Nē, man nav laika par to domāt.

Ātri novilkusi bikses, es uzrauju kājās džinsus, ieģērbjos siltā kreklā ar kapuci un uzauju sporta kurpes, bet ieroci noslēpju aiz jostas aizmugurē. Es izņemu no skapja lielu, mīkstu somu. Vai tajā ietilps pieci miljoni dolāru? Uz grīdas mētājas Kristjena soma, ko viņš mēdz nest uz sporta zāli. Es to atveru, domādama, ka ieraudzīšu netīru veļu, bet visas drēbes ir tīras un svaigas. Džonsas kundze patiesi prot iekļūt visur. Es izmetu saturu uz grīdas un iebāžu viņa somu savējā. Ar to vajadzētu pietikt. Es pārliecinos, ka man līdzi ir autovadītājas apliecība, ko uzrādīt bankā, un ielūkojos pulkstenī. Kopš Džeka zvana aizritējusi trīsdesmit viena minūte. Tagad tikai jāizkļūst no Eskalas, nepatrāpoties acīs Sojeram.

Es steidzīgi, klusi izeju priekšnamā, neaizmirsusi novērošanas kameru, kas pievērsta liftam. Ja nemaldos, Sojers vēl ir Teilora kabinetā. Es piesardzīgi atveru priekšnama durvis, kustēdamās tik klusi, cik vien spēju. Nedzirdami aizvērusi tās, es nostājos uz sliekšņa, atspiedusies pret durvīm, kur mani neredz kamera. Izvilkusi no somiņas telefonu, es piezvanu Sojeram.

-    Klausos, Greja kundze.

-    Sojer, es esmu augšstāvā. Lūdzu, atnāc un palīdzi man, es klusi nosaku, zinot, ka viņš ir pavisam netālu durvju otrā pusē.

-    Tūlīt būšu klāt, kundze, viņš apjucis sola. Līdz šim vēl neesmu viņam zvanījusi, lūdzot palīdzību. Mana sirds strauji, saraustīti dauzās. Vai mans plāns vainagosies ar panākumiem? Es beidzu sarunu un klausos, kā Sojers šķērso priekšnamu un uzkāpj augšā. Vēlreiz dziļi ievilkusi elpu, es bridi veltu pārdomām par to, cik savādi ir bēgt pašai no savām mājām kā noziedzniecei.

Tiklīdz Sojers sasniedzis augšējo kāpņu laukumiņu, es metos pie lifta un nospiežu pogu. Durvis atveras, un atskan pārāk skaļš signāls, kas vēsta, ka lifts ir gatavs doties lejā. Es ieskrienu tajā un drudžaini spiežu apakšzemes garāžas pogu. Pēc mokoši ilga mirkļa durvis lēni aizslīd ciet, un tajā pašā brīdī es dzirdu Sojera saucienu.

-   Greja kundze! Durvis aizveras sekundi pirms tam, kad ieraugu viņu izskrienam ārā. Ana! viņš kliedz, neticības pārņemts. Bet viņš ir nokavējis.

Lifts bez aizķeršanās virzās lejup. Esmu par dažām minūtēm apsteigusi Sojeru un zinu, ka viņš centīsies mani apturēt. Uzmetusi ilgpilnu skatienu savam R8, es pieskrienu pie Saab, atveru durvis, nometu somu uz pasažiera sēdekļa un iekārtojos pie stūres.

Es iedarbinu dzinēju un, riepām nošvīkstot, traucos uz izeju; tur man jāgaida vienpadsmit mokošas sekundes, līdz paceļas barjera. Tiklīdz tas noticis, es izbraucu ārā, vēl pamanīdama atpakaļskata spogulī Sojeru, kurš izskrien no dienesta lifta. Kad nogriežos uz Ceturtās avēnijas, man acu priekšā vēl rēgojas izmisums un aizvainojums, kas vīdēja viņa sejā.

Beidzot varu uzelpot. Es zinu, ka Sojers piezvanīs Kristjenam vai Teiloram, bet par to es domāšu, kad pienāks īstais brīdis; pagaidām man nav laika gremdēties apcerē. Es neveikli sagrozos, jo apzinos, ka Sojers nupat droši vien zaudējis darbu. Nevajag! Man jāglābj Mia. Man jātiek līdz bankai un jāsaņem pieci miljoni dolāru. Es ielūkojos atpakaļskata spogulī, bažīdamās, ka redzēšu SUV iztraucamies no stāvvietas, bet pagaidām no Sojera nav ne miņas.

Bankas ēka ir moderna, pieticīga un eleganta. Visur mānāmi pieklusināti krasu toņi, grīdas, uz kurām atbalsojas soļi, un gaiši zaļš, gravēts stikls. Es pieeju pie uzziņu galda.

-   Vai varu jums kaut kā palīdzēt, kundze? Jaunā sieviete velta man možu, neīstu smaidu, un es bridi nožēloju, ka pārģērbos džinsos.

-    Es vēlos izņemt lielu naudas daudzumu.

Meitene, kas vēl joprojām neīsti smaida, tikpat neīstā žestā sarauc uzaci.

-    Vai jums ir konts mūsu bankā? Viņai neizdodas apslēpt dzēlīgo pieskaņu balsi.

-    Jā, es atcērtu. Mums ar vīru šeit ir vairāki konti. Viņa vārds ir Kristjens Grejs.

Meitene nedaudz iepleš acis un vairs nesmaida; es redzu, ka viņa ir satriekta. Viņa vēlreiz nopēta mani no galvas līdz kājām, un šoreiz skatienā mijas neticība un apbrīns.

-    Lūdzu, kundze, nāciet šurp, viņa nočukst un aizved mani uz nelielu, vienkārši iekārtotu biroju aiz zaļa, gravēta stikla sienas.

-    Apsēdieties, lūdzu. Viņa norāda uz melnu ādas krēslu pie stikla galda, uz kura novietots ļoti moderns dators un telefons. Kādu naudas daudzumu vēlaties šodien izņemt, Greja kundze? meitene laipni painteresējas.

-     Piecus miljonus dolāru. Es ielūkojos viņai acīs, it kā būtu radusi katru dienu pieprasīt šādu naudu.

Meitene nobāl. Saprotu. Tūlīt pasaukšu vadītāju. Ak jā, atvainojiet, vai jums līdzi ir personību apliecinošs dokuments?

-    Jā. Bet man jāaprunājas ar vadītāju.

-     Protams, Greja kundze. Viņa aizsteidzas. Es atslīgstu uz krēsla, un mani pāršalc nelabuma vilnis, kad ierocis nepatīkami iespiežas mugurā. Tikai ne tagad. Es nedrīkstu ļauties reibonim. Es dziļi ievelku elpu, un nelabums nozūd. Kad nepacietīgi ielūkojos pulkstenī, es redzu, ka ir divi un divdesmit piecas minūtes.

Istabā ienāk vīrietis pusmūžā. Viņa matu līnija uz pieres atkāpusies jau krietni augstu, bet mugurā ir labs, dārgs, ogļmelns uzvalks, kam pieskaņota kaklasaite. Viņš sniedz man roku.

-    Labdien, Greja kundze. Es esmu Trojs Velans. Viņš pasmaida, mēs sarokojamies, un viņš apsēžas pie galda man pretī.

-    Mana līdzstrādniece apgalvo, ka jūs vēlaties izņemt lielu naudas daudzumu.

-    Tieši tā. Piecus miljonus dolāru.

Viņš pievēršas savam datoram un kaut ko ieraksta.

-    Parasti mēs lūdzam, lai pirms šādu summu izņemšanas mūs iepriekš pabrīdina. Viņš apklust, pirms velta man iedrošinošu, bet augstprātīgu smaidu. Par laimi, pie mums ir visa Ziemeļrietumu krasta skaidrās naudas rezerves, viņš dižojas. Vai šis cilvēks cenšas atstāt uz mani iespaidu?

-     Man nav daudz laika, Velana kungs. Kas man jādara? Man līdzi ir autovadītājas apliecība un mūsu kopīgā konta čeku grāmatiņa. Vai izrakstīt čeku?

-    Vispirms nokārtosim svarīgākos jautājumus, Greja kundze. Lūdzu, parādiet savu dokumentu. Viņš vairs netēlo dzīvespriecīgo lielībnieku un pārvērties par nopietnu baņķieri.

-    Lūdzu. Es pasniedzu viņam apliecību.

-    Greja kundze… šeit minēts Anastasijas Stīlas vārds.

Vai!

-    Mmm… jā. Hmm.

-    Es piezvanīšu Greja kungam.

-    Nē, nē, tas nav nepieciešams. Veltīs! Man līdzi noteikti ir kaut kas ar pēclaulību uzvārdu. Es parakņājos somiņā. Kur varētu būt mans vārds? Es izņemu maku, atveru to un sameklēju fotogrāfiju, kur mēs ar Kristjenu gulšņājam "Daiļās dāmas" kajītē. To es viņam rādīt nevaru! Es atrodu savu melno Amex karti.

-    Lūk.

-    Anastasija Greja, Velans lasa. Jā, ar to pietiks. Viņš sarauc pieri. Greja kundze, mēs neesam raduši šādi rīkoties.

-    Vai vēlaties, lai ziņoju savam vīram, ka jūsu banka atteicās man izpalīdzēt? Es izslejos un uzmetu viņam tik bargu skatienu, cik vien spēju.

Velans brīdi klusē, acīmredzot novērtēdams manu apņēmību. Jums vajadzēs izrakstīt čeku, Greja kundze.

-    Protams. Vai šim kontam? Es viņam parādu čeku grāmatiņu, cenzdamās apvaldīt straujos sirdspukstus.

-    Jā, tas derēs. Jums nāksies ari aizpildīt dažus citus dokumentus. Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli.

Es pamāju, un Velans piecēlies iziet no kabineta. Man pār lupām atkal pārsprūk atvieglojuma nopūta. Nebija ne jausmas, ka viss būs tik sarežģīti. Es neveikli atveru čeku grāmatiņu un i/ņemu no somiņas pildspalvu. Vai norādīt, ka nauda izsniedzama skaidrā? Es tiešām nezinu, ko darīt. Pirkstiem drebot, es rakstu: Pieci miljoni dolāru. 5000000$.

Ak Dievs, ceru, ka rīkojos pareizi. Mia, domā par Miu. Es nevienam nedrīkstu stāstīt, kas noticis.

Man ausīs skan Džeka baisie, šaušalīgie vārdi: Nevienam neko nestāsti, citādi es to skuķi pamatīgi nomocīšu, pirms nogalināšu.

Velana kungs atgriežas. Viņš ir nobālis un šķiet nokaunējies.

-    Greja kundze, ar jums vēlas runāt vīrs, viņš paziņo un norāda uz telefonu, kas atrodas uz stikla galdiņa starp mums.

Ak nē!

-    Viņš jau gaida. Jums tikai jānospiež poga. Es iziešu ārā. Viņam vismaz netrūkst prāta izskatīties vainīgam. Benedikts Arnolds, salīdzinot ar šo cilvēku, ir nevainīgs jēriņš. Es drūmi uzlūkoju viņu un jūtu, kā asinis atplūst no sejas, kamēr Velans izbēg no kabineta.

Nē, nē, nē! Ko lai saku Kristjenam? Viņš uzreiz nojautīs kaut ko nelāgu un iejauksies. Viņš apdraud savu māsu. Es sniedzos pēc telefona, rokai drebot, un pielieku klausuli pie auss. Pūlēdamās savaldīt savu nevienmērīgo elpošanu, es nospiežu pirmo pogu.

-    Sveiks, es nomurminu, veltīgi cenzdamās nomierināties.

-    Vai tu no manis aizej? Kristjena balss pārvērtusies par mokpilnu, aizžņaugtu čukstu.

Ko?

-     Nē! es tikpat izmisīgi atbildu. Ak nē, nē, nē… kā viņam tas vispār ienācis prātā? Nauda? Vai naudas dēļ viņš iedomājies, ka es viņu pametu? Un mani pārņem drausma atskārsme: vienīgā iespēja turēt Kristjenu izstieptas rokas attālumā, kur viņam nekas nedraudēs, un glābt viņa māsu… ir meli.

-     Jā, es nočukstu. Un mani caurstrāvo skaudras sāpes, bet acīs sariešas asaras.

Kristjens spēji ievelk elpu; skaņa aizdomīgi atgādina šņukstu. Ana, es… Viņš nespēj pabeigt teikumu.

Nē! Es piespiežu plaukstu pie mutes, apslāpēdama izjūtas, kas manī plosās. Lūdzu, Kristjen, nevajag. Es pūlos apvaldīt asaras.

-    Tu aizej? viņš jautā.

-Jā.

-      Kapec tu ņem naudu? Vai tas vienmer bija īstais iemesls? Viņa mokpilnā balss ir gandrīz izdzisusi.

Nē! Man pār vaigiem rit asaras. Nē, es čukstu.

-    Vai ar pieciem miljoniem pietiks?

Lūdzu, lūdzu, izbeidz!

-Jā.

-     Un bērns? Viņa balss parvertusies par gaistošu čukstu.

Es piespiežu plaukstu pie vēdera. Par bērnu es parūpēšos pati, es nomurminu. Mana mazā zvaigznīte… mūsu mazā zvaigznīte.

-    Vai tu tiešām to vēlies?

Nē!

-Jā.

Viņš spēji ievelk elpu. Ņem visu, viņš izgrūž.

-     Kristjen, es šņukstu. Es tā rīkojos tevis dēļ. Tavas ģimenes labā. Lūdzu. Nevajag.

-    Ņem visu, Anastasija.

-     Kristjen… Un es gandrīz salūstu. Gandrīz visu atklāju gan par Džeku, gan Miu un izpirkuma naudu. Lūdzu, uzticies man! Es bez vārdiem vēršos pie viņa.

-    Anastasija, es tevi vienmēr mīlēšu, Kristjens aizsmacis nočukst, un klausulē atskan pīkstieni.

-    Kristjen! Nē… es tevi arī mīlu. Un visas muļķības, kuru dēļ mēs pēdējo dažu dienu laikā viens otram sagādājām elles mokas, piepeši šķiet pavisam nenozīmīgas. Es apsolīju nekad viņu nepamest. Es no tevis neaizeju. Es glābju tavu māsu. Sabrukusi krēslā, es ilgi raudu, ieslēpusi seju plaukstās.

Pie durvīm kāds bikli pieklauvē. Velans ienāk, nesagaidījis uzaicinājumu. Viņš lūkojas visur, tikai ne man acīs, un šķiet neaprakstāmi nokaunējies.

Tu viņam piezvanīji, nelieti! Es saniknota uzlūkoju baņķieri.

-   Jūsu vīrs piekritis izmaksāt piecus miljonus dolāru, Greja kundze. Tas ir ārkārtīgi neparasts solis, bet viņš ir mūsu nozīmīgākais klients un uzstāja… ļoti kaismīgi. Velans pietvīcis apklust un sarauc pieri. Nezinu, kāpēc; vai nu Kristjens patiesi uzvedas ļoti nepiedienīgi, vai arī Velans nesaprot, kā izturēties pret raudošu sievieti savā kabinetā.

-    Vai jums nekas nekaiš? viņš jautā.

-    Vai izskatās, ka man nekas nekaiš? es atcērtu.

-    Man ļoti žēl, kundze. Vai vēlaties ūdeni?

Es sadusmota pamāju. Nupat esmu pametusi savu vīru… vismaz Kristjens tā uzskata. Mana zemapziņa sakniebj lūpas. Tāpēc, ka tu viņam tā paziņoji.

-    Palūgšu, lai mana līdzstrādniece jums atnes ūdeni, kamēr es sagatavošu naudu. Lūdzu, parakstieties šeit… Izrakstiet čeku skaidras naudas saņemšanai un parakstiet arī to.

Velans noliek uz galda veidlapu. Es uzšvīkāju savu parakstu uz čeka punktotās līnijas, bet pēc tam atkārtoju to pašu ar veidlapu. Anastasija Greja. Uz galda krīt asaru lāses, kas tikai par mata tiesu netrāpa uz papīriem.

-     Es aiznesīšu dokumentus, kundze. Pusstundas laikā nauda būs sagatavota.

To dzirdot, es ielūkojos pulkstenī. Džeks minēja divas stundas, un tās apritēs pēc trīsdesmit minūtēm. Es pamāju Velanam, un viņš uz pirkstgaliem iziet no kabineta, pametot mani izmisuma varā.

Pēc dažām sekundēm, minūtēm, stundām man nav ne jausmas atgriežas iepriekš satiktā meitene ar neīsto smaidu lūpās. Viņa nes ūdens karafi un glāzi.

-    Lūdzu, Greja kundze, viņa klusi nosaka. Nolikusi glāzi uz galda, viņa to piepilda.

-    Paldies. Es satveru glāzi un pateicīga veldzēju slāpes. Meitene aiziet, un es atkal gremdējos savu juceklīgo, baiļpilno domu pasaulē. Es kaut kā sakārtošu attiecības ar Kristjenu… ja vien neesmu nokavējusi. Viņš vismaz ir attālinājies no bīstamās situācijas. Šobrīd man jāraizējas tikai par Miu. Varbūt Džeks melo? Varbūt viņš nav Miu nolaupījis? Man vajadzētu piezvanīt policijai.

Nevienam neko nestāsti, citādi es to skuķi pamatīgi nomocīšu, pirms nogalināšu. Nē, es nedrīkstu. Es atlaižos krēslā un jūtu, kā Leilas pistole iespiežas man mugurā; to atcerējusies,

es nedaudz nomierinos. Vai man varēja ienākt prātā, ka reiz es jutīšos pateicīga Leilai, kas pavērsa pret mani ieroci? Rej, Rej, šobrīd es ārkārtīgi priecājos, ka tu man iemācīji šaut.

Rejsl Es spēji ievelku elpu. Viņš mani šovakar gaidīs. Varbūt es varētu gluži vienkārši atdot naudu Džekam. Viņš metīsies bēgt, bet es aizvedīšu Miu mājās. Ak Dievs, tas izklausās absurdi!

Piepeši no telefona atskan My Love is King melodija. Ak nē! Ko Kristjens grib man teikt? Ietriekt nazi vēl dziļāk sirdī?

Vai nauda vienmēr bija īstais iemesls?

Kristjen, kā tu spēji tā domāt? Manī uzliesmo dusmas. Jā, dusmas. Tās noder. Es ļauju ieslēgties balss pastam. Ar viru parunāšu vēlāk.

Pie durvīm kāds pieklauvē.

-    Greja kundze? Velans ir atgriezies. Nauda ir gatava.

-    Pateicos. Es pieceļos, un man apkārt viss sagriežas, tāpēc esmu spiesta pieķerties pie krēsla.

-    Greja kundze, vai jūs esat vesela?

Es pamāju un uzmetu viņam skatienu, kas brīdina, lai man netuvojas. Dziļi ievilkusi elpu, es pūlos nomierināties. Man jātiek ar visu galā. Man jāglābj Mia. Es pavelku biezā krekla apakšmalu zemāk, noslēpdama pistoli, kas aizbāzta aiz jostas.

Velans sarauc pieri, tomēr atver durvis, un es izeju ārā, kaut gan kājas trīc.

Sojers gaida mani pie ieejas, pētīdams vestibilu. Velns! Mūsu skatieni sastopas, un viņš samiedz acis, gaidīdams manu reakciju. Es jūtu, ka viņš ir saniknots, un paceļu rādītājpirkstu, vēstīdama, ka tūlīt atnākšu. Viņš pamāj un atbild uz mobilā telefona zvanu. Varu derēt, ka otrā līnijas galā ir Kristjens. Es spēji pagriežos, gandrīz ieskriedama krūtīs Velanam, un atkal ieeju mazajā kabinetā.

-    Greja kundze? Velans apjucis man seko.

Sojers varētu izjaukt visus manus plānus. Es palūkojos uz Velanu.

-    Tur ārā ir kāds, ko nevēlos sastapt. Viņš man seko.

Velans iepleš acis.

-    Vai vēlaties, lai izsaucu policiju?

-    Nē! Dieva dēļ, nē. Ko man darit? Es ielūkojos pulksteni. Ir jau gandrīz piecpadsmit minūtes pēc trijiem. Džeks man kuru katru mirkli zvanīs. Domā, Ana, domā! Velana sejā jaušams arvien pieaugošs izmisums un neizpratne. Viņš droši vien uzskata mani par traku. Tu esi traka, noņurd mana zemapziņa.

-    Man jāpiezvana. Atstājiet mani vienu, lūdzu.

-   Protams, Velans atbild, un man šķiet, ka viņš jūtas pateicīgs par iespēju aiziet. Tiklīdz viņš aizvēris durvis, es drebošiem pirkstiem uzspiežu Mias numuru.

-   Skat, kas piezvanījis! Mans naudasmaiss, Džeks nicīgi paziņo.

Man nav laika uzklausīt viņa ākstības. Radās sarežģījumi.

-    Zinu. Apsargs sekoja tev uz banku.

Ko? Kā, pie velna, viņš to uzzinājis?

-    Tev nāksies no viņa atrauties. Aiz bankas ēkas tevi gaida mašīna. Melns dodžs. Tev ir trīs minūtes laika tikt līdz tam. Dodžs!

-    Varbūt es nepaspēšu trijās minūtēs. Mana sirds atkal drudžaini pukst.

-     Kaut gan esi mantkārīga padauza, tev smadzeņu netrūkst, Greja. Gan jau kaut ko izdomāsi. Un izmet telefonu kaut kur, tiklīdz būsi nokļuvusi pie mašīnas. Vai saprati, kuce?

-Jā.

-    Atkārto! viņš bargi pavel.

-    Sapratu.

Džeks beidz sarunu.

Sasodīts! Es paveru durvis un redzu, ka Velans pacietīgi gaida aiz tām.

-    Velana kungs, man vajadzēs palīdzību, aizgādājot somas līdz mašīnai. Tā ir novietota aiz bankas ēkas. Vai tur ir kāda izeja?

Baņķieris sarauc pieri. Jā, to izmanto personāls.

-    Vai iespējams iziet pa to? Tādējādi es izvairīšos no nevēlamā sekotāja pie durvīm.

-    Kā teiksiet, Greja kundze. Es norīkošu divus apkalpošanas speciālistus, kas jums palīdzēs nest somas, un divus apsargus. Lūdzu, sekojiet man.

-    Es gribu jums lūgt vēl kaut ko.

-     Protams, Greja kundze.

Jau pēc divām minūtēm es ar visu savu svītu esmu izgājusi uz ielas un tuvojos dodžam. Tam ir aptumšoti logi, un es neredzu, kas sēž pie stūres. Bet, kad tuvojamies, vadītāja puses durvis atveras, un no mašīnas graciozi izkāpj melnā tērpusies sieviete, pār acīm zemu novilkusi melnu cepuri. Elizabete no izdevniecības! Kas, pie velna… Viņa pieiet pie mašīnas aizmugures un atver bagāžnieku. Abi jauniņie kalpotāji iemet smagās somas tajā.

-     Labdien, Greja kundze. Elizabetei netrūkst bezkaunības smaidīt, it kā mēs būtu devušās draudzīgā izbraukumā.

-     Elizabete, es salti atņemu sveicienu. Priecājos tevi satikt ārpus darba.

Velana kungs nokremšļojas.

-     Šī bija interesanta pēcpusdiena, Greja kundze, viņš nosaka. Un es esmu spiesta ievērot pieklājības noteikumus, ar viņu sarokoties un pateikties, bet tikmēr manas domas joņo kā apsvilušas. Elizabete? Kāpēc viņa sapinusies ar Džeku? Velans un viņa pavadoņi atgriežas bankā, pametot mani vienu ar Sietlas Neatkarīgās izdevniecības personāla daļas vadītāju, kas iesaistīta nolaupīšanā, izspiešanā un, iespējams, arī citos noziegumos. Kāpēc?

Elizabete atver aizmugurējā sēdekļa durvis un vedina mani iekšā.

-Jūsu telefonu, Greja kundze, viņa pavēl, uzmanigi mani vērodama. Es pasniedzu viņai telefonu, un viņa to iemet tuvējā atkritumu tvertnē.

-    Nojauksim suņiem pēdas, viņa augstprātīgi nosaka.

Kas ir šī sieviete? Elizabete aizcērt manas durvis un apsēžas pie stūres. Es izbijusies pametu skatienu atpakaļ, tiklīdz viņa izbrauc uz ielas un dodas austrumu virzienā. Sojers nekur nav manāms.

-     Elizabete, tu jau saņēmi naudu. Piezvani Džekam. Pasaki, lai viņš atbrīvo Miu.

-    Domāju, ka viņš vēlas tev pateikties aci pret aci.

Sasodīts! Es salti vēroju Elizabeti atpakaļskata spogulī. Viņa nobāl, un skaisto seju izkropļo bažas.

-   Kāpēc tu iesaistījies šajā dēkā, Elizabete? Man šķita, ka tev Džeks nepatīk.

Viņa atkal aši palūkojas uz mani spoguli, un es pamanu viņas acīs sāpes, kas parādās un pazūd.

-    Ana, mēs lieliski sapratīsimies, ja vien turēsi muti ciet.

-     Bet tu nedrīksti šādi rīkoties. Tas ir nekrietni.

-    Klusē, Elizabete atkārto, bet es jūtu, ka viņu pārņēmis nemiers.

-   Vai Džekam ir vara pār tevi? es jautāju. Elizabete spēji pievērš skatienu man un nospiež bremzes. Es krītu uz priekšu un ar seju atsitos pret priekšējā sēdekļa galvas balstu.

-    Es tev pavēlēju klusēt! Elizabete uzšņāc. Un iesaku piesprādzēties.

Man kļūst skaidrs, ka esmu uzminējusi. Džeka rīcībā ir tik spēcīgs ierocis, ka Elizabete ir gatava pārkāpt likumu viņa dēļ. Interesanti, kas tas varētu būt? Vai Elizabete kaut ko nozagusi no izdevniecības? Vai arī viņas privātajā dzīvē ir kāds noslēpums? Kaut kas ar seksu saistīts? Es nodrebinos, to iedomājusies. Kristjens teica, ka neviena no Džeka bijušajām asistentēm par viņu nerunāja. Varbūt tāpēc, ka viņš tās visas šantažēja. Lūk, kāpēc viņš gribēja izvarot mani. Es jūtu rīklē kāpjam nelabumu; šī doma iedveš riebumu.

Elizabete virzās prom no Sietlas centra uz kalnainajiem austrumiem. Mēs jau drīz esam sasniegušas ielas, kur saslieti dzīvojamie nami. Es pamanu kādu nosaukuma plāksnīti, kas vēsta, ka esam Sautērvina ielā. Elizabete spēji pagriežas pa kreisi uz kādas klusas ielas, kur vienā pusē ir noplucis bērnu rotaļlaukums, bet otrā plaša, betonēta stāvvieta, kam apkārt slejas zemas, tukšas ķieģeļu ēkas. Iebraukusi stāvvietā, Elizabete aptur mašīnu pie pēdējā no šiem namiem.

Viņa pievēršas man. Laiks sākt izrādi, viņa nomurmina.

Man pār ādu skrien baiļu skudriņas, un adrenalīns caurstrāvo visu ķermeni.

-    Lūdzu, nedari to, es čukstu. Elizabete drūmi sakniebj lūpas un izkāpj no mašīnas.

Man jāglābj Mia. Man jāglābj Mia. Es skaitu lūgšanu. Kaut viņa būtu sveika un vesela!

-    Kāp ārā, Elizabete asi pavēl, paraudama vaļā aizmugurējās durvis.

Es paklausu, bet man trīc kājas, un es neesmu pārliecināta, ka spēšu stāvēt taisni. Vēsajā pēcpusdienas vēja brāzmā jaušams tuvais rudens un krītainais, putekļainais pamestu ēku smārds.

-     Paskat, kas mums te ir? Džeks iznāk pa nelielām, ar dēļiem aizsistām durvīm nama kreisajā pusē. Viņš ir apgriezis matus, izņēmis auskarus un ietērpies uzvalkā. Uzvalkā? Viņš tuvojas man, izstarodams augstprātību un naidu. Mana sirds nemierīgi dauzās.

-    Kur ir Mia? es izgrūžu, tik tikko spēdama izrunāt vārdus, jo man izkaltusi mute.

-     Vispirms svarīgāko, maita, Džeks vīpsnādams paziņo, apstājies man pretī. Es gandrīz fiziski jūtu viņa nicinājumu. Kur nauda?

Elizabete pārmeklē somas bagāžniekā. Te ir trakoti daudz naudas, viņa sajūsmināta paziņo, atvilkdama un aizvilkdama katras somas rāvējslēdzēju.

-    Un telefons?

-    Atkritumos.

-     Lieliski, Džeks noņirdz un piepeši iesit man pa seju. Spēcīgā, negaidītā kustība notriec mani no kājām, un galva atsitas pret zemi. Atskan pretīgs būkšķis. Acīs sariešas asaras, un redze apmiglojas; galvaskausu caurstrāvo skaudras, pulsējošas sāpes.

Es mēmi kliedzu, pauzdama savas ciešanas un šausmas. Mans bērns! Džeks strauji, nežēlīgi iesper man pa ribām, un man aizcērtas elpa. Cieši aizmiegusi acis, es mēģinu apvaldīt nelabumu un sāpes, lai varētu ievilkt tik nepieciešamo gaisa malku plaušās. Zvaigznīte, mana mazā zvaigznīte…

-    Tas tev par izdevniecību, padauza! Džeks ierēcas.

Es pierauju kājas pie krūtīm, saritinājusies kamoliņā, un gaidu nākamo sitienu. Nē. Nē. Nē.

-     Džek! Elizabete spalgi iekliedzas. Ne jau šeit. Ne jau gaišā dienas laikā!

Viņš brīdi vilcinās.

-    Tā kuce ir visu pelnījusi! viņš paziņo Elizabetei, ļauni priecādamies. Un man ir viena nenovērtējami dārga sekunde, lai izvilktu aiz džinsu jostas paslēpto ieroci. Es nedroši notēmēju, nospiežu mēlīti un izšauju. Lode trāpa Džekam tieši virs ceļgala, un viņš sabrūk man pretī, sā-

pēs aurodams un saķerdams augšstilbu. Viņa pirksti iekrāsojas sarkani.

-     Sūdi! Džeks ierēcas. Es pagriežos pret Elizabeti, un viņa lūkojas man pretī, šausmās pavērusi muti un pacēlusi rokas virs galvas. Viņas stāvs kļūst neskaidrs… visu apņem tumsa. Nē… Elizabete ir tuneļa galā. Tumsa viņu aprij. Tā aprij mani. Kaut kur tālumā sākas ellišķīga kņada. Kauc mašīnu bremzes… durvis… kliedzieni… skriešana… soļi. Ierocis izkrīt man no rokas.

-    Ana! Kristjena balss… Kristjena balss… Kristjena mokpilnā balss. Mia… glāb Miu.

-    Ana!

Tumsa… miers.

23.NODAĻA

Visu pasauli pārņēmušas sāpes. Galvā, krūtis… visur ir svelošas sāpes. Sānos un rokā. Sāpes. Sāpes un pieklusināti vārdi tumsā. Kur es esmu? Man neizdodas atvērt acis, kaut gan es cenšos. Čukstus izteiktie vārdi kļūst skaidrāki… kā bākas gaisma tumsā.

-    Viņai savainotas ribas, Greja kungs, un galvaskausā ir neliels plīsums, bet rādītāji ir labi un stabili.

-    Kāpēc viņa nav atguvusi samaņu?

-Greja kundze pārcieta smadzeņu satricinājumu. Bet smadzeņu aktivitāte ir normāla, un tūskas nav. Viņa pamodīsies, kad būs tam gatava. Dodiet viņai laiku.

-    Un bērns? Jautājums izskan izmisuma pilnā balsi.

-     Bērnam nekas nekaiš, Greja kungs.

-    Paldies Dievam. Vārdi izklausās pēc mantras… lūgšanas. Paldies Dievam!

Ak… Viņš satraucas par bērnu… par bērnu?… Zvaigznīte. Jā, protams. Mana mazā zvaigznīte. Es velti pūlos pacelt roku pie vēdera. Nekas nekustas, nekas neatsaucas.

Un bērns? Paldies Dievam.

Zvaigznīte ir drošībā.

Un bērns? Paldies Dievam.

Viņam bērns nav vienaldzīgs.

Un bērns? Paldies Dievam.

Viņš vēlas bērnu. Paldies Dievam! Sasprindzinājums nozūd, un es atkal ļaujos nemaņai, kas mani aizved prom no sāpēm.

Viss ir smags un sāp: locekļi, galva, plakstiņi, nekas nekustas. Manas acis un mute neveras vaļā, tāpēc esmu akla, mēma un mokos sāpēs. Kad iznirstu no miglas, apziņa paliek izstieptas rokas attālumā kā valdzinoša sirēna, ko nevaru aizsniegt. Skaņas kļūst par balsīm.

-    Es viņu neatstāšu.

Kristjen! Viņš ir šeit… Es pavēlu sev mosties; viņa balss ir saspringta un pārvērtusies par mokpilnu čukstu.

-    Kristjen, tev jāpaguļ.

-    Nē, tēt. Es gribu būt šeit, kad viņa pamodīsies.

-    Es pie viņas pasēdēšu. Tā būs niecīga pateicība par manas meitas glābšanu.

Mirti

-    Kā Mia jūtas?

-    Viņa vēl ir nedaudz apjukusi…. izbiedēta un nikna. Paies dažas stundas, līdz rohipnola iedarbība gaisīs.

-    Jēzus.

-    Zinu. Es rīkojos neizsakāmi muļķīgi, samazinot apsardzi. Tu mani brīdināji, bet Mia ir stūrgalvīga. Ja nebūtu Anas…

-    Mēs visi uzskatījām, ka Haids vairs mūs neapdraud. Un mana trakā, dumjā sieva… Kāpēc viņa man neko neteica? Kristjena balsī skan izmisums.

-    Nomierinies, Kristjen. Ana ir apbrīnojama meitene. Viņa izturējās ārkārtīgi drosmīgi.

-    Viņa ir drosmīga, apņēmīga, ietiepīga un dumja. Kristjenam aizlūst balss.

-    Nenosodi viņu tā, Keriks nosaka. Un nepārmet sev, dēls. Man jāiet pie tavas mātes. Ir jau trīs naktī, Kristjen. Tev patiešām vajadzētu pagulēt.

Pasauli pārklāj migla.

Migla atkāpjas, bet man nav ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis.

-    Ja tu pats viņu nepārmetīsi par celi, to izdarīšu es. Ko viņa bija iedomājusies, velns parāvis?

-    Jā, Rej, es droši vien to izdarīšu.

Tēti! Viņš ir šeit. Es pretojos miglai… pretojos… Tomēr atkal ieslīgstu nemaņā. Nē…

-    Detektiv, jūs taču redzat, ka mana sieva nespēj atbildēt uz jautājumiem, Kristjens saniknots paziņo.

-    Vina ir drosmīga meitene, Greja kungs.

-    Žēl, ka viņa to neģeli nenobeidza.

-    Tas nozīmētu, ka man jāaizpilda daudz vairāk dažādu papīru, Greja kungs. Turklāt Elizabete Morgana sākusi dziedāt kā putniņš. Haids ir ļoti slims cilvēks. Viņš lolojis spēcīgu naidu pret jums un jūsu tēvu…

Migla atkal ievelk mani sevi, un es slīgstu lejup… lejup. Nē!

-     Ko tas nozīmē? Kāpēc jūs nesarunājāties? skan Greisas balss. Viņa izklausās pārskaitusies. Es cenšos pakustināt galvu, bet viss augums ir salta, bezkaislīga stinguma pārņemts.

-    Ko tu izdarīji?

-     Māt…

-    Kristjen! Ko tu izdarīji?

-    Es ļāvos dusmām. Tas izklausās pēc šņuksta… Nē.

-    Klau…

Pasaule sašūpojas un noņirb, un es pazūdu.

Es dzirdu klusas, neskaidras balsis.

-    Tu man teici, ka esi pārcirtis visas saiknes, Greisa pārmetoši nosaka.

-    Zinu. Kristjens izklausās samierinājies ar likteni. Bet mūsu tikšanās beidzot ļāva man paraudzīties uz visu no malas. Tāpēc… Bērna dēļ. Es pirmo reizi sajutu, ka tas, ko mēs darījām… tas nebija pareizi.

-     Tas, ko darīja viņa, mīļais… Bērni mēdz atstāt šādu iespaidu. Viņu ietekmē cilvēki paskatās uz dzīvi citādi.

-    Viņa beidzot saprata… un es ari… Bet es sāpināju Anu, viņš nočukst.

-    Mēs vienmēr sāpinām tos, kurus mīlam, dēls. Tev nāksies viņai pateikt, ka nožēlo. Un runāt no sirds. Turklāt tu dosi viņai laiku pārdomām.

-    Viņa teica, ka aiziet no manis.

Nē. Nē. Nē!

-    Vai tu viņai noticēji?

-    Jā. Pirmajā mirklī.

-    Mīļais, tu vienmēr esi gatavs ticēt vissliktākajam par cilvēkiem, ieskaitot tevi pašu. Tā bijis jau sen. Ana tevi ļoti mīl, un ir acīmredzams, ka ari tu mīli viņu.

-    Viņa uz mani dusmojās.

-    Mani tas neizbrīna. Arī es uz tevi šobrīd dusmojos. Manuprāt, patiesi dusmoties iespējams tikai uz tiem, kurus kvēli mīli.

-    Es ilgi domāju par to, un viņa man neskaitāmas reizes pierādījusi savu mīlestību… pat apdraudot savu dzīvību.

-    Tieši tā, Kristjen.

-     Mammu, kāpēc viņa nemostas? Kristjenam aizlūst balss. Es viņu gandrīz pazaudēju.

Kristjen! Atskan slāpēti šņuksti. Nē…

Tuvojas tumsa. Nē…

-    Aizritēja divdesmit četri gadi, pirms ļāvi, lai tevi apskauju…

-    Zinu, mammu. Priecājos, ka mēs aprunājāmies.

-    Es ari, bērns. Es vienmēr būšu tev blakus. Nespēju noticēt, ka būšu vecmāmiņa.

Vecmāmiņa!

Vilinošā nemaņa sauc mani savās skavās.

Hmm. Viņa bārdas rugāji maigi skrāpē manu roku, un viņš saspiež manus pirkstus.

-     Meitenīt, lūdzu, atgriezies pie manis. Es lūdzu piedošanu. Par visu. Tikai, lūdzu, mosties. Es pēc tevis ilgojos. Es tevi mīlu…

Mēģinu. Mēģinu. Es gribu viņu redzēt. Bet ķermenis man neklausa, un es atkal iemiegu.

Man ārkārtīgi vajag atviegloties. Es atveru acis un redzu, ka esmu tīrā, sterilā palātā. Vienīgais gaismas avots ir neliels lodziņš virs durvīm, un apkārt valda klusums. Man sāp galva un krūtis, bet visneciešamākās mokas sagādā urīnpūslis. Es pievēršos saviem locekļiem. Labā roka smeldz, un es pamanu, ka elkoņa locītavā iestiprināta intravenozā caurulīte. Es spēji aizveru acis. Pagriezusi galvu es priecājos, ka tā pilda manu gribu, es atkal paceļu plakstiņus. Kristjens ir aizmidzis, sēžot man blakus, un salicis rokas uz gultas, atbalstot galvu pret tām. Es pastiepju roku, atkal pateikdamās Dievam, ka ķermenis izpilda manas pavēles, un izlaižu pirkstus caur sava vīra mīkstajiem matiem.

Viņš uztrūkstas no miega un paceļ galvu tik spēji, ka mana plauksta ļengani noknt uz gultas.

-     Labrīt, es tik tikko dzirdami nosaku.

-    Ana, viņš atvieglots izdveš un cieši saspiež manu roku, ko pieglauž pie sava raupjā, rugājiem apaugušā vaiga.

-    Man vajag uz tualeti, es čukstu.

Kristjens paver muti un brīdi vēro mani. Labi.

Es pūlos piecelties sēdus.

-    Nekusties, Ana. Es pasaukšu māsiņu. Kristjens izbijies nostājas man blakus un sniedzas pēc izsaukuma pogas.

-    Lūdzu, es nočukstu. Kāpēc man visur sāp? Man jāpieceļas. Ārprāts, es esmu ļoti vārga.

-    Vai tu kaut vienu reizi vari darīt, ko lieku? Kristjens pārskaities noprasa.

-    Man ļoti vajag uz tualeti, es nosēcu. Kakls un mute ir izkaltusi.

Palātā iesteidzas māsiņa. Viņai ir nedaudz pāri piecdesmit gadiem, kaut gan mati ir ogļmelni, un viņa nēsā milzīgus pērļu auskarus.

-   Greja kundze, laipni lūdzu pie mums! Tūlīt ziņošu doktorei Bārtlijai, ka pamodāties. Viņa pienāk man klāt. Es esmu Nora. Vai zināt, kur atrodaties?

-Jā. Slimnīcā. Man vajag uz tualeti.

-    Jums ir katetrs.

Kas? Fui! Es tramīgi palūkojos uz Kristjenu, pirms atkal pievēršos māsiņai.

-    Lūdzu, man jāpieceļas.

-    Greja kundze…

-    Lūdzu.

-    Ana, Kristjens mani brīdina. Es atkal pūlos piecelties sēdus.

-     Labi, es jums izņemšu katetru. Greja kungs, jūsu sieva droši vien gribētu, lai to neredzat. Viņa uzsvērti palūkojas uz Kristjenu, liekot viņam noprast, ka jāpazūd.

-    Es nekur neiešu. Viņš saniknots uzlūko māsiņu.

-    Lūdzu, Kristjen, es nočukstu, satvērusi viņa roku. Viņš uz mirkli saspiež manu plaukstu, pirms izmisis uzlūko mani. Lūdzu, es atkārtoju.

-    Nu labi! Kristjens atcērt un izlaiž pirkstus caur matiem. Jums ir divas minūtes laika, viņš uzšņāc māsiņai un, noskūpstījis mani uz pieres, pamet palātu.

Jau pēc divām minūtēm, kad māsiņa Nora palīdz man piecelties, Kristjens iebrāžas atpakaļ istabā. Man mugurā ir plāns slimnīcas uzsvārcis, kaut gan neatceros, ka mani kāds izģērba.

-    Es par viņu parūpēšos, Kristjens paziņo un tuvojas mums.

-    Greja kungs, es ar visu tikšu galā, medmāsa viņu norāj.

Kristjens uzmet Norai naidpilnu skatienu. Viņa ir mana sieva, sasodīts! Es pats viņai palīdzēšu piecelties, mans vīrs caur sakostiem zobiem nosaka un atgrūž intravenozās sistēmas statīvu, kas ir viņam ceļā.

-    Greja kungs! Nora protestē.

Kristjens viņai nepievērš uzmanību un pieliecies saudzīgi noceļ mani no gultas. Es apviju rokas viņam ap kaklu, un mans augums iesmeldzās. Jēziņ, man sāp visur! Kristjens aiznes mani uz palātai pievienoto vannasistabu, kamēr medmāsa mums seko, stumdama statīvu.

-    Tu esi pārāk viegla, Ana, viņš neapmierināts noņurd, uzmanīgi nolikdams mani ar kājām uz grīdas. Es sagrīļojos. Rodas sajūta, ka manas kājas veidotas no želejas. Kristjens nospiež slēdzi, un mani apžilbina fluorescējošā lampa, kas iesīcas un sāk mirgot.

-    Apsēdies, pirms nokriti, viņš pavēl, nelaizdams mani vaļā.

Es piesardzīgi apsēžos uz tualetes poda.

-    Ej prom. Es ar rokas mājienu dzenu Kristjenu ārā.

-    Nē. Dari, kas tev jādara, Ana.

Vai šī situācija varētu būt vēl apkaunojošāka? Es nevaru, ja tu stāvi tepat blakus.

-    Tu varētu nokrist.

-    Greja kungs!

Neviens no mums abiem nepievērš uzmanību māsiņai.

-    Lūdzu, es nočukstu.

Kristjens padodamies paceļ rokas. Es pastāvēšu ārā pie atvērtām durvīm. Viņš dažus soļus atkāpjas, līdz nostājas tieši pie sliekšņa blakus sadusmotajai medmāsai.

-     Pagriezies, lūdzu, es saku. Kāpēc mani pārņēmis tik kaitinošs mulsums šī vīrieša klātbūtnē? Viņš izbola acis, tomēr paklausa. Un, tiklīdz viņš pievērsis man muguru… es ļaujos un izbaudu atvieglojumu.

Kārtodama savas darīšanas, es izvērtēju ķermeņa vispārējo stāvokli. Man sāp galva un krūtis vietās, kur Džeks spēra, un nepatīkami smeldz sāns, uz kura viņš mani nogrūda zemē. Turklāt esmu izslāpusi un izsalkusi. Ļoti izsalkusi. Kad esmu beigusi, es nomazgāju rokas izlietnē, kas, paldies Dievam, ir ļoti tuvu. Man trūkst spēka piecelties.

-    Viss! es uzsaucu, slaucīdama rokas dvielī.

Kristjens pagriežas un ienāk iekšā, un es piepeši atkal at-

gūstos viņa rokās. Man to pietrūka. Viņš sastingst un ieslēpj degunu man matos.

-     Es pēc tevis ilgojos, sieva, viņš nočukst un, rosīgās medmāsas pavadīts, nogulda mani gultā, negribīgi izlaizdams mani no rokām.

-    Ja esat apmierināts, Greja kungs, es labprāt izmeklētu jūsu sievu, medmāsa saniknota pavēstī.

Kristjens atkāpjas. Viņa ir jūsu rīcībā, viņš jau mierīgāk nosaka.

Nora nicīgi nošņācās un atkal pievēršas man.

Kaitinošs vīrietis, vai ne?

-    Kā jūs jūtaties? viņa līdzjūtīgi painteresējas, bet balsī ieskanas arī īgnums, ko droši vien izraisījis Kristjens.

-    Man sāp un slāpst. Ļoti, es nočukstu.

-   Atnesīšu jums ūdeni, tiklīdz pārbaudīšu visus rādījumus. Pēc tam doktore Bārtlija jūs izmeklēs.

Viņa pasniedzas pēc asinsspiediena mērītāja un apliek manšeti ap manu augšdelmu. Es izbiedēta palūkojos uz Kristjenu. Viņš izskatās nomocījies, pat satriekts, it kā nebūtu gulējis dienām ilgi. Viņa mati ir sajaukti, viņš jau sen nav skuvies, un krekls ir saburzīts. Es saraucu pieri.

-    Kā tu jūties? Kristjens apsēžas uz manas gultas tā, ka nevaru viņam pieskarties, un nepievērš uzmanību medmāsai.

-Apjukusi. Sāpju pārņemta. Izsalkusi.

-    Izsalkusi? Viņš pārsteigts samirkšķina acis.

Es pamāju.

-    Ko tu vēlies apēst?

-    Jebko. Zupu.

-    Greja kungs, jums jāsaņem ārstes piekrišana, pirms jūsu sieva drīkstēs ēst.

Kristjens bridi bezkaislīgi vēro medmāsu, pirms izņem no bikšu kabatas telefonu un nospiež numuru.

-    Ana vēlas vistas zupu… Jā… Pateicos. Viņš beidz sarunu.

Es palūkojos uz Noru un redzu, ka viņa samiedz acis.

-    Teilors? es steidzīgi jautāju.

Kristjens pamāj.

-    Jūsu asinsspiediens ir normāls, Greja kundze. Tūlīt pasaukšu ārsti. Medmāsa noņem manšeti un, neteikusi vairs ne vārda, iziet no palātas. Katrs viņas solis pauž pārmetumu.

-    Man šķiet, tu sadusmoji medmāsu.

-     Es parasti atstāju šādu iespaidu uz sievietēm, Kristjens smīnēdams atzīst.

Es iesmejos, bet spēji apklustu, jo krūtīs ieduras sāpes. Jā, tev taisnība.

-    Ana, mani sajūsmina tavi smiekli.

Nora atgriežas, turēdama rokā ūdens karafi. Mēs klusēdami saskatāmies, kamēr viņa ielej ūdeni glāzē un pasniedz to man.

-    Tikai dzeriet maziem malciņiem, viņa brīdina.

-    Jā, kundze, es nomurminu un kāri dzeru vēso ūdeni. Mmm… Tas garšo lieliski. Es noriju vēl vienu malku, un Kristjens mani uzmanīgi vēro.

-    Kā klājas Miai? es jautāju.

-    Viņa ir drošībā. Pateicoties tev.

-    Tātad Haids vinu nolaupīja?

-Jā.

Viss šis neprāts nav bijis velts. Mani pārņem galvu reibinošs atvieglojums. Paldies Dievam, paldies Dievam, cik labi, ka viņai nekas nekaiš! Es saraucu pieri.

-    Kā viņi sagūstīja Miu?

-    To izdarīja Elizabete Morgana, Kristjens paskaidro.

-    Nevar būt!

Viņš pamāja. Elizabete iekļuva Mias sporta zālē.

Es vēl joprojām neko nesaprotu.

-    Visus sīkumus es tev atklāšu vēlāk, Ana. Mia ir sveika un vesela, ja ņem vērā visu pārciesto. Viņai bija iebaroti medikamenti. Šobrīd viņa ir miegaina un satriekta, bet notika brīnums, un viņa necieta. Kristjens sakož zobus. Tava ričība… Viņš izlaiž pirkstus caur matiem. Tu rīkojies neticami drosmīgi un neticami dumji. Tu varēji iet bojā. Viņa pelēkās acis kļūst saltas kā tērauds, un es nojaušu, ka viņš valda dusmas.

-    Man nebija ne jausmas, ko citu darīt, es nočukstu.

-    Varēji visu atklāt man! viņš kaismīgi iesaucas, sažņaudzis rokas dūrēs sev uz ceļiem.

-    Džeks solīja tavu māsu nogalināt, ja kādam pastāstīšu. Es neuzdrošinājos riskēt.

Kristjens aizver acis, un viņa vaibsti šausmās saspringst.

-    Kopš ceturtdienas esmu miris tūkstošiem reižu.

Ceturtdienas?

-    Kas ir šodien?

-    Jau gandrīz sestdiena, viņš atbild, ieskatījies pulkstenī. Tu biji nesamaņā ilgāk nekā divdesmit četras stundas.

-    Kur ir Džeks un Elizabete?

-    Policijas rokās. Bet Haids uzturas šeit, kur viņu apsargā. Ārsti izņēma lodi, ko viņā ietrieci, Kristjens rūgti nosaka. Par laimi, es nezinu, kurā palātā viņš ir, citādi droši vien pats savām rokām viņu nogalinātu. Mana vīra seja apmācas.

Ak Dievs… Džeks ir šeit?

Tas tev par izdevniecību, padauza! Es nobālu. Mans tukšais kuņģis saraujas krampjos, acīs sariešas asaras, un mani pārņem drebuļi.

-    Ana… Kristjens pavirzās uz priekšu, un viņa balsī ieskanas bažas. Izņēmis glāzi man no rokas, viņš maigi apskauj mani. Tu esi drošībā, viņš aizsmacis nosaka, piespiedis vaigu man pie matiem.

-    Man ir ļoti žēl, Kristjen. Es ļauju asarām ritēt pār vaigiem.

-     Kuš. Viņš noglāsta man galvu, un es raudu, piespiedusi vaigu pie viņa kakla.

-    Tas viss, ko tev teicu… Es nemūžam tevi nepamestu.

-    Kuš, meitenīt. Es zinu.

-    Zini? Šī atklāsme liek man pārstāt raudāt.

-    Es sapratu, ko tu mēģināji pateikt. Nedaudz vēlāk. Ana, Dieva dēļ, kā tu varēji? viņš saspringts jautā.

-    Tu mani pārsteidzi, es atzīstos, pieglaudusi vaigu pie viņa krekla apkaklītes. Toreiz, kad mēs runājām bankā. Tu

domāji, ka es grasos aiziet. Man šķita, ka tu mani esi iepazinis. Jau neskaitāmas reizes esmu teikusi, ka nemūžam tevi nepametīšu.

-    Bet pēc tam, kad es uzvedos tik atbaidoši… Kristjena balss ir tik tikko dzirdama, un viņš apskauj mani ciešāk. Man bridi likās, ka esmu tevi zaudējis.

-    Nē, Kristjen. Nemūžam. Es tikai nevēlējos, lai iejaucies un apdraudi Mias dzīvību.

Viņš nopūšas dusmu, izmisuma vai sāpju pārņemts; man nav ne jausmas.

-    Kā tu saprati, ka noticis kaut kas slikts? es steidzīgi iejautājos, lai novērstu viņa domas no šī temata.

Kristjens atglauž matu šķipsnu man aiz auss. Bankas pārstāvis piezvanīja, tiklīdz biju nolaidies Sietlā. Iepriekšējā vēsts, ko saņēmu, bija par tavu slimību un atgriešanos mājās.

-   Tātad tu biji Portlendā, kad Sojers tev piezvanīja no mašīnas?

-    Mēs nupat grasījāmies pacelties. Es par tevi raizējos, viņš klusi atzīstas.

-    Vai tiešām?

Viņš sarauc pieri. Protams. Viņš ar īkšķi noglāsta manu apakšlūpu. Visa mana dzīve aizrit raizēs par tevi. Tu to lieliski zini.

Kristjen!

-    Džeks man piezvanīja uz kabinetu, es atklāju. Deva man divas stundas laika sameklēt naudu. Es paraustu plecus. Nācās doties prom, un tas šķita labākais iegansts.

Kristjens skarbi sakniebj lūpas. Un tu aizbēgi no Sojera. Starp citu, arī viņš ir pārskaities.

-Arī?

-    Tāpat kā es.

To dzirdot, es bikli noglāstu Kristjena bārdas rugājus, izmantodama tikai pirkstu galus. Viņš aizver acis un pieglauž vaigu manai plaukstai.

-    Nedusmojies uz mani. Lūdzu, es nočukstu.

-    Es esmu ārkārtīgi nikns. Tu izdarīji kaut ko neiedomājami dumju. Pat neprātīgu.

-    Kristjen, es jau teicu, ka nezināju, ko citu darīt.

-   Tu nepavisam nedomā par savu drošību. Un tagad vairs neesi viena, viņš sadusmots piebilst.

Man ietrīsas apakšlūpa. Viņš runā par mūsu mazo zvaigznīti.

Atveras durvis, mūs abus iztrūcinot, un palātā ienāk jauna, melnādaina sieviete baltā uzsvārcī, kas nosedz pelēku ārsta ģērbu.

-    Labvakar, Greja kundze. Es esmu doktore Bārtlija.

Viņa rūpīgi izmeklē mani, iespidina gaismu acīs, aicina

pieskarties viņas pirkstiem un savam degunam, pārmaiņus aizverot acis; viņa pārbauda visus refleksus. Tomēr viņas balss ir klusa un pieskārieni saudzīgi; viņa prot mierināt slimniekus. Medmāsa Nora viņai pievienojas, un Kristjens aizklīst līdz istabas stūrim, lai kādam piezvanītu, kamēr abas sievietes rosās ap mani. Nav viegli vienlaikus pievērst uzmanibu ārstei, medmāsai un Kristjenam, bet es dzirdu, kā viņš runā ar savu tēvu, manu māti un Keitu, ziņojot, ka esmu pamodusies. Visbeidzot viņš atstāj vēsti Rejam.

Rejs. Ak Dievs! Es neskaidri atceros viņa balss skaņu. Viņš bija šeit… jā, kamēr vēl gulēju bezsamaņā.

Doktore Bārtlija maigi, bet apņēmīgi aptausta manas ribas, un es saraujos.

-    Te ir zilumi, bet nekas nav ieplīsis vai lauzts. Jums ļoti paveicās, Greja kundze.

Es samiedzu acis. Paveicās? Šādu apzīmējumu es nebūtu izvēlējusies. Arī Kristjens izskatās sadrūmis. Viņš ar lūpām izveido kādu vārdu; ja nemaldos, tas ir "pārgalve", bet neesmu pārliecināta.

-     Izrakstīšu jums pretsāpju medikamentus. Jums tos vajadzēs gan ribām, gan galvassāpēm, kas jūs noteikti šobrīd nomoka. Bet viss izskatās tā, kā tam jābūt, Greja kundze. Iesaku jums izgulēties. Varbūt rit laidīsim jūs mājās, ja jutīsieties labi. No rīta jūs apmeklēs doktore Singa.

-    Pateicos.

Pie durvīm kāds pieklauvē, un ienāk Teilors, nesdams rokā melnu kartona kārbu ar krēmkrāsas uzrakstu Fairmont Olympic.

Oho!

-    Ēdiens? doktore Bārtlija izbrīnīta jautā.

-   Greja kundze ir izsalkusi, Kristjens paziņo. Šī ir vistas zupa.

Ārste pasmaida. Zupa viņai nekaitēs, ja slimniece ēdīs tikai buljonu. Neko smagāku. Viņa zīmīgi paskatās uz mums abiem un iziet no palātas kopā ar medmāsu.

Kristjens pievelk man tuvāk galdiņu, kam pielāgoti riteņi, un Teilors uz tā novieto kartona kārbu.

-     Priecājos, ka esat atgriezusies, Greja kundze.

-    Sveiks, Teilor. Pateicos.

-    Lūdzu, kundze. Man šķiet, viņš grib teikt vēl kaut ko, bet apraujas.

Kristjens atver kārbu un izņem no tās termosu, zupas bļodu, šķīvīti, auduma servjeti, karoti, nelielu groziņu ar apaļām maizītēm, sudraba sāls un piparu trauciņus… Viesnīca neko nav žēlojusi.

-    Izskatās lieliski, Teilor. Man ierūcas vēders. Esmu izbadējusies.

-    Vai gribēsiet vēl kaut ko? Teilors painteresējas.

-    Nē, pietiks, Kristjens atbild, un Teilors pamāj, sapratis, ka tiek sūtīts prom.

-    Vēlreiz pateicos, Teilor.

-    Varbūt varu jums atnest kaut ko, Greja kundze?

Es palūkojos uz savu vīru. Tikai dažas tīras drēbes Kristjenam.

Teilors pasmaida. Protams, kundze.

Kristjens apjucis nolaiž skatienu un pēta savu kreklu.

-    Cik ilgi tu jau nēsā vienu un to pašu? es apvaicājos.

-    Kopš ceturtdienas rīta. Viņš savelk lūpas greizā smaidā.

Teilors iziet no palātas.

-    Starp citu, arī Teilors ir uz tevi pārskaities, Kristjens saīdzis noņurd un, noskrūvējis termosa vāciņu, ielej bļodā tumīgu vistas zupu.

Arī Teilors! Tomēr es ilgi nekavējos pārdomās, jo mani vairāk interesē zupa. Tā smaržo brīnumgardi, un no bļodas ceļas kārdinoši garaiņi. Es pagaršoju malku, un tas ir tieši tik garšīgs, kā cerēju.

-    Vai ir labs? Kristjens jautā, atkal apsēdies uz gultas.

Es dedzīgi māju ar galvu un turpinu ēst, remdinot savu

pirmatnējo izsalkumu; es pierimstu tikai tik ilgi, lai noslaucītu muti ar auduma servjeti.

-    Pastāsti, kas notika pēc tam, kad visu saprati.

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem un papurina galvu. Eh, Ana, ir ļoti patīkami redzēt tevi ēdam.

-    Esmu izsalkusi. Runā.

Viņš sarauc pieri. Nu, kad piezvanīja bankas pārstāvis un es nodomāju, ka visa mana pasaule ir sabrukusi… Viņam neizdodas apslēpt sāpes balsī.

Es pārstāju ēst. Ak Dievs!

-    Turpini ēst, citādi es vairs nerunāšu, Kristjens kaismīgi nočukst un bargi vēro mani. Es atkal ķēros pie zupas. Labi, labi… Mmm, sasodīti garšīgi. Kristjens atmaigst un pēc brīža ierunājas.

-    Tātad neilgi pēc mūsu sarunas Teilors man ziņoja, ka Haids atbrīvots pret drošības naudu. Man nav ne jausmas, kā tas notika; biju domājis, ka mums izdevās novērst šādu iespēju. Bet man vismaz nācās brīdi padomāt par taviem vārdiem… un es apjautu, ka noticis kaut kas nelāgs.

-     Man nekad nebija svarīga tava nauda, es noskaldu, piepešu dusmu pārņemta, un paceļu balsi. Kā tu spēji kaut kam tādam noticēt? Nekad neesmu ar tevi bijusi kopā tavas sasodītās naudas dēļ! Galvā uzliesmo pulsējošas sāpes, un es saraujos. Kristjens bridi lūkojas uz mani, pavēris muti; viņu izbrīnījusi mana degsme. Viņš samiedz acis.

-    Izvēlies izteicienus, viņš noņurd. Nomierinies un ēd.

Es nepakļāvīgi lūkojos uz Kristjenu.

-    Ana, viņš mani brīdina.

-     Tas mani sāpināja vairāk nekā jebkas cits, Kristjen, es nočukstu. Gandrīz vairāk nekā tava tikšanās ar to sievieti.

Viņš spēji ievelk elpu, it kā es būtu viņam iesitusi, un piepeši izskatās pārguris. Uz bridi aizvēris acis, viņš papurina galvu, gluži kā samierinājies ar neizbēgamo.

-    Zinu. Kristjens nopūšas. Un atvainojos. Es to ārkārtīgi nožēloju. Viņa acīs lasāma vainas apziņa. Lūdzu, ed, pirms zupa atdziest. Viņa balss ir klusa un vilinoša, un es paklausu. Mans vīrs atvieglots ievelk elpu.

-   Turpini, es čukstu starp diviem aizliegtās, svaigās baltmaizes kumosiem.

-    Mēs nezinājām, ka Mia pazudusi. Es iedomājos, ka varbūt Haids tevi šantažē, un zvanīju tev, bet tu neatbildēji. Viņš sakniebj lūpas. Es atstāju tev ziņu un piezvanīju Soje-

ram. Teilors sameklēja tava telefona signālu. Es zināju, ka esi bankā, tāpēc devāmies uz turieni.

-    Kā mani atrada Sojers? Vai arī viņš sekoja telefona signālam?

-    Visās mūsu mašīnās ir izsekošanas iekārta. Kad nokļuvām pie bankas, tu jau virzījies tālāk, un mēs braucām tev pa pēdām. Kāpēc tu smaidi?

-    Es jau zināju, ka tu mani vajāsi.

-    Kāpēc tas tevi uzjautrina? Kristjens painteresējas.

-    Džeks man lika atbrīvoties no telefona. Tāpēc es aizņēmos Velana telefonu un izmetu to atkritumos. Savējo ieliku somā, lai tu varētu sekot savai naudai.

Kristjens nopūšas. Tā ir mūsu nauda, Ana, viņš klusi nosaka. Ēd.

Es izslauku bļodu ar pēdējo maizi un iemetu kumosu mutē. Pirmo reizi kopš ilga laika es jūtos piepildīta, kaut gan saruna nav viegla.

-    Viss.

-    Laba meitene.

Pie durvīm pieklauvē, un palātā atkal ienāk medmāsa Nora, rokā turēdama mazu papīra glāzīti. Kristjens paņem manus traukus un saliek tos atpakaļ kārbā.

-   Pretsāpju līdzeklis. Nora smaidīdama parāda man balto tableti glāzītē,

-    Vai to drīkst izmantot? Nu, esot stāvoklī?

-    Jā, Greja kundze. Šis ir Lartab un bērnam nekaitēs.

Es pateicīga pamāju. Manu galvu plosa pulsējošas sāpes. Norijusi tableti, es iemalkoju ūdeni.

-   Jums vajadzētu atpūsties, Greja kundze. Medmāsa zīmīgi palūkojas uz Kristjenu, un viņš pamāj.

Nē! Tu iesi prom? es iesaucos, panikas pārņemta. Neej, mēs nupat tikai sākam runāt!

Kristjens iespurdzas. Ja tev kaut uz mirkli šķiet, ka es grasos izlaist tevi no redzesloka, sieva, tu rūgti maldies.

Nora kaut ko nicīgi noņurd, tomēr paliek stāvam pie gultas un sakārto spilvenus, lai es varētu atgulties.

-    Arlabunakti, Greja kundze, viņa nosaka un, veltījusi Kristjenam pēdējo pārmetuma skatienu, aiziet.

Kristjens sarauc uzaci, vērodams, kā viņa aizver durvis.

-    Nedomāju, ka medmāsai Norai es patīku.

Viņš nostājas pie gultas, manāmi noguris. Kaut gan man gribas, lai viņš paliek, es zinu, ka vajadzētu pierunāt viņu doties mājās.

-    Tev ari jāatpūšas, Kristjen. Aizbrauc uz Eskalu. Tu izskaties nomocījies.

-    Es tevi nepametīšu. Pagulēšu uz krēsla.

Bridi raukusi pieri, es pagriežos uz sāniem.

-Guli man blakus.

-    Nevaru, Kristjens atbild, samiedzis acis.

-    Kāpēc?

-    Negribu tev nodarīt sāpes.

-    Tas nenotiks. Lūdzu, Kristjen.

-    Tev ir intravenozā adata.

-    Kristjen. Lūdzu.

Viņš ilgi lūkojas uz mani, acīmredzami pretodamies kārdinājumam.

-    Lūdzu. Es paceļu segu, aicinādama viņu uz gultu.

-    Labi, lai tā būtu. Kristjens nomet kurpes un zeķes un uzmanīgi iekārtojas man blakus. Viņš saudzīgi apvij rokas man apkārt, un es atbalstu galvu viņam pret krūtīm. Viņš noskūpsta manus matus.

-    Medmāsa Nora droši vien nepriecāsies par šādu kārtību, viņš sazvērnieciski nočukst.

Es iesmejos, bet apklustu, jo krūtīs iedzeļ sāpes. Nesmīdini mani. Sāp.

-     Bet es dievinu šo skaņu, Kristjens klusi nosaka, un viņa balsī iezogas skumjas. Piedod, meitenīt, man ir ļoti žēl. Viņš atkal noskūpsta manu galvvidu un dziļi ievelk nāsīs manu smaržu, un es nezinu, par ko viņš atvainojas. Vai par to, ka mani sasmīdināja? Vai arī par haosu, kur esam ierauti? Es uzlieku plaukstu viņam uz sirds, un viņš uzmanīgi apklāj to ar savējo. Mēs abi ilgi klusējam.

-    Kāpēc tu aizgāji pie tās sievietes?

-    Ana! Viņš ievaidas. Vai tiešām gribi tagad par to runāt? Vai nevaram to aizmirst? Es jau nožēloju savu rīcību.

-    Man jāzina.

-     Rīt es tev pastāstīšu, Kristjens aizkaitināts noņurd. Ak jā, un detektīvs Klārks grib ar tevi runāt. Tā ir parastā kārtība. Un nu guli.

Viņš noskūpsta manus matus, un es skaļi nopūšos. Man jāzina, kāpēc viņš gāja pie Elinas. Viņš vismaz pauž nožēlu, un tas jau ir solis pareizajā virzienā. Arī zemapziņa man piekrīt; šodien viņai ir samierniecisks noskaņojums. Uh, detektīvs Klārks… Es nodrebinos, domādama, ka nāksies viņa klātbūtnē vēlreiz izdzīvot ceturtdien notikušo.

-    Vai jau zināms, kāpēc Džeks tevi vajāja?

-    Hmm, Kristjens norūc. Viņa krūtis vienmērīgi cilājas, saudzīgi šūpojot manu galvu un ieaijājot mani. Viņš elpo arvien lēnāk. Un, slīgstot miegā, es mēģinu salikt kopā visus sarunu fragmentus, ko saklausīju pirms samaņas atgūšanas, bet tie kā čūskas izlokās un nemitīgi vairās no manis, slēpjoties atmiņas tālākajos nostūros. Cik kaitinoši un nogurdinoši… un…

Medmāsa ir sakniebusi lūpas un sakrustojusi rokas virs krūtīm, pauzdama neapmierinātību. Es pielieku pirkstu pie lūpām.

-     Lūdzu, ļaujiet viņam pagulēt, es čukstu, spožajā rīta gaismā miegdama acis.

-    Šī ir jusu gulta. Nevis viņējā, Nora bargi nošņāc.

-     Viņa klātbūtne palīdz man izgulēties, es paskaidroju, steigdamās aizstāvēt vīru. Turklāt es runāju patiesību. Kristjens sakustas, un mēs abas pamirstam.

Viņš miegā noņurd: Nepieskaries man. Vairs nē. Tikai Ana.

Es saraucu pieri. Reti esmu dzirdējusi Kristjenu miegā runājam. Jāatzīst, ka viņš guļ mazāk nekā es. Līdz šim man izdevies noklausīties tikai viņa murgus. Viņš pievelk mani sev tuvāk, un es saraujos.

-    Greja kundze… medmāsa skarbi iesāk.

-    Lūdzu, es atkārtoju.

Viņa papurina galvu, pagriežas un aiziet, bet es atkal iekārtojos blakus Kristjenam.

Kad pamostos, mans vīrs ir pazudis. Pa logiem palātā iespīd spoža saules gaisma, un es beidzot varu pilnvērtīgi aplūkot istabu. Man ir ziedi! Iepriekšējā vakarā tos nepamanīju. Vairāki pušķi. Interesanti, kas tos sūtījis?

Pie durvīm kads klusi pieklauvē, un Keriks pabāž galvu istabā. Ieraudzījis, ka esmu nomodā, viņš atplaukst platā smaidā.

-    Vai drīkstu ienākt? viņš jautā.

-    Jā, protams.

Keriks tuvojas, piesardzīgi, mīloši pētīdams mani ar zilo acu skatienu. Viņam mugurā ir tumšs uzvalks; acīmredzot viņš ieradies no darba. Es izbrīnīta vēroju, kā viņš pieliecas un noskūpsta mani uz pieres.

-    Vai neiebilsti, ja apsēdīšos?

Es pamāju, un viņš iekārtojas uz gultas malas, satverot manu plaukstu.

-     Nezinu, kā tev pateikties. Tu esi traka, drosmīga un burvīga meitene. Tu droši vien izglābi manas meitas dzīvību. Es vienmēr būšu tavs parādnieks. Kerikam nodreb balss; tajā ieskanas prieks un līdzjūtība.

Ak… Man nav ne jausmas, ko teikt. Es klusējot saspiežu viņa plaukstu.

-    Kā tu jūties?

-    Labāk. Tikai sāp, es atzīstu.

-    Vai tev iedeva pretsāpju līdzekļus?

-    Jā, kaut kādu tableti.

-    Lieliski. Kur ir Kristjens?

-    Nezinu. Kad pamodos, viņš bija nozudis.

-     Droši vien tepat kaut kur klīst. Kamēr biji nesamaņā, viņš ne mirkli no tevis neatkāpās.

-    Zinu.

-    Viņš uz tevi nedaudz dusmojas, turklāt pamatoti. Keriks pavīpsnā. Ak, lūk, no kā Kristjens to iemācījies!

-    Kristjens vienmēr uz mani dusmojas.

-    Vai tiešām? Keriks iepriecināts pasmaida, it kā tā būtu laba vēsts, un ari es nevaru atturēties nesmaidījusi.

-    Kā jūtas Mia?

Kerika acis satumst, un smaids nozūd. Labāk. Viņa ir neprātīgi nikna. Manuprāt, dusmas ir veselīga reakcija uz visu notikušo.

-    Vai viņa ir šeit?

-    Nē, mājās. Nedomāju, ka Greisa izlaidis viņu no redzesloka.

-    Es zinu, kā tas ir.

-   Arī tevi nepieciešams pieskatīt, Keriks atgādina. Negribu, lai tu atkal uzņemtos kādu muļķīgu risku, apdraudot savu vai mana mazbērna dzīvību.

Es pietvīkstu. Viņš zina, ka esmu stāvoklī!

-   Greisa izlasīja tavu slimības vēsturi. Viņa man pavēstīja jaunumus. Apsveicu.

-    Mmm… pateicos.

Keriks vēro mani, un viņa skatiens atmaigst, kaut gan viņš nedaudz rauc pieri.

-    Kristjens priecāsies, viņš klusi nosaka. Viņam tas ļoti nāks par labu. Tikai… dod viņam nedaudz laika.

Es pamāju. Tātad viņi abi ir apsprieduši manu grūtniecību.

-     Man jāiet uz tiesas namu. Viņš smaidīdams pieceļas. Vēlāk tevi apraudzīšu atkal. Greisa ļoti slavē tavus ārstus. Viņi prot savu darbu.

Keriks pieliecas un vēlreiz mani noskūpsta. Es runāju nopietni, Ana. Nekad nevarēšu tev atlīdzināt par paveikto mūsu labā. Pateicos.

Es ielūkojos viņam acīs, mirkšķinādama plakstiņus, lai apvaldītu asaras. Mani piepeši pārņēmušas spēcīgas jūtas, un viņš maigi noglāsta man vaigu, pirms aiziet.

Oho! Kerika pateicība izsitusi mani no līdzsvara. Varbūt tagad gaisīs mans aizvainojums par laulību līgumu. Zemapziņa viedi māj, atkal man piekrītot. Es papurinu galvu un piesardzīgi izkāpju no gultas, atvieglota secinot, ka šodien ir daudz vieglāk noturēties taisni. Kaut gan man blakus bija Kristjens, esmu labi izgulējusies un jūtos atspirgusi. Man vēl sāp galva, tomēr tas ir tikai trulas, nedaudz kaitinošas sāpes, nevis asie vakardienas dzēlieni. Mani locekļi ir stīvi un notirpuši, bet šobrīd es vēlos tikai nomazgāties vannā. Jūtos netīra. Es dodos uz vannasistabas pusi.

-    Ana! Kristjens uzsauc.

-    Esmu šeit! es atbildu, izņēmusi zobu suku no mutes. Man jau ir labāk. Es cenšos neskatīties uz savu atspulgu. Mjā, es izskatos drausmīgi. Atvērusi durvis, es ieraugu Kristjenu stāvam pie gultas ar ēdiena paplāti rokās. Viņš ir pārvērties ģērbies melnā, noskuvies, nomazgājies un atpūties.

-     Labrīt, sieva, viņš moži sveicina mani. Lūk, tavas brokastis. Viņš izskatās zēnisks un daudz priecīgāks.

Es plati smaidu, atgriezusies gultā. Kristjens pievelk tuvāk galdiņu un noceļ paplātei vāku, atklājot skatienam auzu pārslu putru ar žāvētiem augļiem, pankūkas ar kļavu sīrupu, šķiņķi, apelsīnu sulu un Tunnings English Breakfast tēju. Mana mute pildās siekalām; esmu neticami izbadējusies. Divos malkos izdzērusi apelsīnu sulu, es ķēros pie auzu pārslu putras. Kristjens apsēžas uz gultas malas un smīnēdams vēro mani.

-    Kas tevi uzjautrina? es pilnu muti jautāju.

-     Man patīk redzēt tevi ēdam, viņš nosaka. Bet nedomāju, ka viņš smīkņāja šī iemesla dēļ. Kā tu jūties?

-     Labāk, es starp diviem kumosiem atbildu.

-    Tev nekad nav bijusi tik lieliska apetīte.

Es ielūkojos viņam acīs, un man izmisumā sažņaudzas sirds. Mums jāparunā par sīciņo būtni, kas pārvērtusies par milzīgu sarežģījumu. Es daudz ēdu, jo esmu stāvoklī, Kristjen.

Viņš iespurdzas un savelk lūpas ironijas pilnā smaidā. Ja būtu zinājis, ka ar bērnu varu piespiest tevi ēst, droši vien būtu to paveicis ātrāk.

-     Kristjen Grej! es sašutusi iesaucos un nolieku ēdiena bļodu nost.

-    Nepārtrauc ēst, viņš man pavēl.

-    Kristjen, mums par to jāaprunājas.

Viņš sastingst. Kāpēc? Mēs būsim vecāki. Viņš parausta plecus, izmisīgi tēlodams vienaldzību, bet es redzu viņa acīs bailes. Atstūmusi paplāti, es pievirzos Kristjenam tuvāk un satveru viņa plaukstas.

-    Tu esi nobijies, es čukstu. Man tas ir saprotams.

Viņš bezkaislīgi lūkojas uz mani, plati iepletis acis. Viss

zēniskums ir nozudis kā nebijis.

-    Arī mani māc bailes. Tas ir normāli, es klusi piebilstu.

-    Par kādu tēvu es varētu kļūt? viņš aizsmacis izdveš.

-    Kristjen… Es apslāpēju šņukstu. Par tādu, kurš cenšas, cik vien spēj. Neko vairāk nevar apsolīt neviens no mums.

-    Ana, es nezinu, vai varu…

-    Protams, vari. Tu esi mīlošs, asprātīgs, spēcīgs, tu proti noteikt robežas. Mūsu bērnam nekā netrūks.

Kristjens ir gluži kā pamiris un skatās uz mani. Viņa glītajā sejā iezīmējas šaubas.

-   Jā, ideāli būtu nogaidīt. Pavadīt vairāk laika divatā. Bet mēs būsim trīs, un mēs visi pieaugsim kopā. Mēs būsim ģimene. Mūsu pašu ģimene. Un tavs bērns tevi mīlēs bez nosacījumiem, tāpat kā es. Man acīs sariešas asaras.

-   Ana, Kristjens izmisuma un skumju pilnā balsī nočukst. Es domāju, ka esmu tevi zaudējis. Pēc tam man šķita, ka tas noticis vēlreiz. Kad redzēju tevi guļam zemē, bālu, saltu un nemaņā ieslīgušu… Tobrīd īstenojās visas manas drausmākās bailes. Bet tagad tu esi šeit, drosmīga un stipra… un tu sniedz man cerību. Tu mani mīli par spīti visam, ko esmu izdarījis.

-    Jā, Kristjen, es tevi mīlu. Ļoti. Un vienmēr mīlēšu.

Saudzīgi aptvēris plaukstām manu seju, viņš ar īkšķiem

notrauc asaras un lūkojas man acīs. Es redzu tikai viņa bailes, apbrīnu un mīlestību.

-    Arī es tevi mīlu, viņš izdveš un maigi, liegi skūpsta mani kā vīrietis, kurš dievina savu sievu. Es centīšos būt labs tēvs, viņš nočukst, ar lūpām skardams manējās.

-    Tu centīsies un gūsi panākumus. Turklāt atzīsti, ka tev nav īpašas izvēles, jo mēs ar zvaigznīti nekur nepazudīsim.

-    Zvaigznīte?

-Jā.

Viņš sarauc uzacis. Man prata bija vārds "Juniors".

-    Lai būtu Juniors.

-     Bet man patīk zvaigznīte. Viņš kautri pasmaida un vēlreiz noskūpsta mani.

24.NODAĻA

-     Es labprāt tevi skūpstītu visu dienu, bet brokastis atdzisis, Kristjens nosaka, neatraudamies no manām lūpām. Viņš uzjautrināts lūkojas uz mani, bet acīs jaušams kaut kas kvēlāks un jutekliskāks. Oho, viņš atkal ir mainījies! Gluži kā dzīvsudrabs.

-     Ēd, viņš klusi pavēl. Es noriju siekalas, viņa tvīksmainā skatiena samulsināta, un atgriežos savā vietā, nesamudžinot intravenozo caurulīti. Kristjens piestumj paplāti man tuvāk. Putra ir auksta, bet pankūkas zem vāka vēl kūp un ir ārkārtīgi gardas.

-     Starp citu, es starp diviem kumosiem nomurminu, zvaigznīte varētu būt meitene.

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem. Divas sievietes? Viņa sejā pazib trauksme, un kvēlā izteiksme nozūd.

Ak! Vai tu kaut kam dod priekšroku?

-    Priekšroku?

-    Zēnam vai meitenei.

Kristjens sarauc pieri. Pietiks ar to, ka bērns ir vesels, viņš klusi nosaka. Mans jautājums viņu acīmredzami samulsinājis. Ēd, viņš asi pavēl, un es jūtu, ka viņš cenšas izvairīties no šī temata.

-     Ēdu jau, ēdu… nomierinies taču, Grej. Es uzmanīgi vēroju Kristjenu. Viņa acu kaktiņos ir manāmas spriedzes krunciņas. Viņš solīja censties, bet es zinu, ka doma par bērnu viņu vēl joprojām biedē. Kristjen, arī mani pārņēmušas šausmas. Viņš apsēžas uz atzveltnes krēsla man blakus un paņem avīzi.

-    Tu atkal esi iekļuvusi presē, sieva, viņš dzēlīgi pavēsta.

-    Atkal?

-   Skribenti tikai atgremo vakardienas ziņas, bet visi fak11 ir pareizi. Vai vēlies palasīt?

Es papurinu galvu. Nolasi skali. Es ēdu.

Kristjens pavīpsnā un sāk lasīt rakstu. Tajā Džeks un Elizabete nodēvēti par mūsdienu Boniju un Klaidu. Nedaudz runāts par Mias nolaupīšanu un manu lomu viņas glābšanā, ka arī pieminēts, ka mēs ar Džeku esam vienā slimnīcā. No kurienes žurnālisti saņem visas šīs ziņas? Nāksies pajautāt Keitai.

Kad Kristjens apklust, es lūdzu: Palasi kaut ko citu. Man patīk tevī klausīties.

Viņš piekrīt un nolasa man rakstu par veiksmīgu smalkmaizīšu veikalu un atcelto Boeing lidmašīnas pirmo reisu. Ieklausoties viņa glāsmainajā balsī, es ēdu un zinu, ka esmu drošībā, Miai nekas nekaiš un arī mazā zvaigznīte ir pasargāta, un mani pārņem ilgotais miers par spīti visam, kas pēdējo dienu laikā noticis.

Es saprotu, ka Kristjens baidās bērna dēļ, bet neizprotu, cik dziļi sakņojas šīs bailes, tāpēc apņemos par to runāt vēl. Gribu pārliecināties, vai nespēšu remdēt viņa bažas. Mani mulsina tas, ka viņam netrūkst labu paraugu. Greisa un Keriks ir lieliski vecāki vismaz tā šķiet, raugoties no malas. Varbūt Kristjena psihi iedragājusi vecā trollene. Man gribētos domāt, ka tā ir. Bet patiesība droši vien slēpjas viņa miesīgās mātes tēlā, kaut gan Bargā Kundze noteikti padarīja visu vēl sliktāku. Es apturu savu domu gaitu, gandrīz atcerējusies kādu čukstus notikušu sarunu. Sasodīts! Tā kavējas manas apziņas tālākajā malā, noklausīta brīdī, kad biju nesamaņā. Kristjens runāja ar Greisu. Atmiņas pagaist prāta tumsā. Ak Dievs, cik kaitinoši!

Interesanti, vai Kristjens reiz pats no savas gribas atklās iemeslu, kāpēc devās pie Elinas? Vai arī man nāksies viņu piespiest? Jau grasos uzdot jautājumu, bet pie durvīm kāds pieklauvē.

Detektīvs Klārks ienāk palātā, ar visu savu izskatu it kā atvainodamies. Un viņš rīkojas pareizi; viņu ieraugot, es jūtu, kā sažņaudzas sirds.

-    Labdien, Greja kungs un kundze. Vai es jūs iztraucēju?

-    Jā, Kristjens atcērt.

Klārks izliekas viņu nedzirdam. Priecājos, ka esat pamodusies, Greja kundze. Vēlos jums uzdot dažus jautājumus par ceturtdienu. Tā ir tikai ierastā kārtība. Vai šobrīd ir piemērots mirklis?

-   Jā, es atsaucos, bet man nav ne mazākās vēlmes atkal izdzīvot ceturtdien notikušo.

-    Manai sievai jāatpūšas, Kristjens skarbi atgādina.

-     Es viņu ilgi neaizkavēšu, Greja kungs. Un tas nozīmē, ka es jūs pēc tam vairs netraucēšu.

Kristjens pieceļas, atdodams savu vietu Klārkam, un apsēžas blakus man uz gultas, mierinoši saspiežot manu roku.

Pēc pusstundas Klārks ir uzzinājis visu, ko vēlējās. Es neko jaunu neesmu noskaidrojusi, tikai klusā, saraustītā balsī atstāstījusi visus savus piedzīvojumus ceturtdien. Kristjens brīžiem sarāvās un nobālēja.

-Žēl, ka netemeji augstak, viņš noņurd.

-    Tādā gadījumā jūsu sieva būtu izdarījusi pakalpojumu visām pasaules sievietēm, detektīvs piekrīt.

Kā, lūdzu?

-    Pateicos, Greja kundze. Pagaidām tas ir viss.

-    Jūs viņu vairs neizlaidīsiet no cietuma, vai ne?

-    Nedomāju, ka viņam šoreiz izdosies iemaksāt drošības naudu.

-     Vai ir zināms, kurš to izdarīja? Kristjens painteresējas.

-    Nē, tā ir slepena informācija.

Kristjens sarauc pieri, bet man šķiet, ka viņš jau ir uzminējis vainīgo. Klārks pieceļas, un tajā pašā brīdi palātā ienāk ārste kopā ar diviem interniem.

Rūpīgi mani izmeklējusi, ārste paziņo, ka drīkstu doties mājās. Kristjens atvieglots nopūšas.

-     Iespējams, jūsu galvassāpes pieņemsies spēkā un acu priekšā viss ņirbēs, Greja kundze. Tādā gadījumā jums nekavējoties jāatgriežas slimnīcā.

Es pamāju, cenzdamās apvaldīt prieku par gaidāmo iešanu mājās.

Kad ārste jau dodas prom, Kristjens aicina viņu nedaudz aprunāties gaitenī. Neaizvēris durvis, viņš uzdod kādu jautājumu, un ārste pasmaida.

-    Jā, Greja kungs, tas ir atļauts.

Viņš atplaukst platā smaidā un atgriezies izskatās daudz priecīgāks.

-    Par ko tu pratināji ārsti?

-    Par seksu, viņš atbild, viltīgi smaidīdams.

Es piesarkstu. Ko viņa atbildēja?

-    Tu esi gatava lietošanai, viņš smīnēdams paziņo.

Ak, Kristjen!

-    Man sāp galva, es atbildu uz viņa smīnu ar savējo.

-    Zinu. Tu vēl kādu laiku nebūsi aizskarama. Es tikai gribēju pārliecināties.

Nebūšu aizskarama? Es saraucu pieri, sajutusi vilšanās dzēlienu. Nedomāju, ka gribu būt neaizskarama.

Atnāk Nora, lai izņemtu manu intravenozo adatu. Viņa pārmetoši uzlūko Kristjenu. Medmāsa ir viena no nedaudzajām sievietēm, uz kuru mana vīra pievilcība neatstāj nekādu iespaidu. Kad viņa dodas projām, stumdama intravenozās sistēmas statīvu, es viņai pateicos.

-    Vai man vest tevi mājās? Kristjens jautā.

-    Es labprāt vispirms apciemotu Reju.

-    Jā, labi.

-    Vai viņš jau zina par bērnu?

-    Man šķita, ka tu pati gribēsi viņam pateikt. Vēl neesmu ziņojis arī tavai mātei.

-     Paldies! Es smaidu, priecādamās, ka viņš nav atņēmis man šo iespēju.

-    Mana māte gan visu zina, Kristjens piebilst. Viņa redzēja tavu slimības vēsturi. Es pateicu savam tēvam, bet nevienam citam. Māte paskaidroja, ka jaunie vecāki parasti nogaida apmēram divpadsmit nedēļas… lai pārliecinātos. Viņš parausta plecus.

-    Nezinu, vai esmu gatava visu atklāt Rejam.

-    Starp citu, viņš ir neganti pārskaities. Teica, ka man vajadzētu tevi nopērt.

Kā, lūdzu? Kristjens smejas, vērojot šausmas manā sejā. Es atbildēju, ka ļoti labprāt izpildīšu viņa pavēli.

-    Nē! es pārsteigta iesaucos, bet manā atmiņā uzpeld kāda čukstus notikusi saruna. Jā, Rejs bija šeit, kamēr es mocījos nesamaņā…

Kristjens man piemiedz ar aci. Teilors atnesa tev tīras drēbes. Es palīdzēšu apģērbties.

Kristjenam bija taisnība; Rejs ir pārskaities. Neatceros, ka būtu viņu redzējusi tik niknu. Kristjens prātīgi nolēmis atstāt mani vienu. Rejs, kurš parasti ir ļoti kluss, šoreiz piepilda visu palātu ar savu tirādi, rādams mani par neapdomāto rīcību. Es atkal jūtos divpadsmit gadus veca.

Lūdzu, tēt, nomierinies. Tavs asinsspiediens nav gatavs šādiem satraukumiem.

-    Un man nācās mierināt tavu māti, viņš paziņo, izmisumā novicinādams abas rokas.

-    Man ļoti žēl, tēt.

-     Un nabaga Kristjens! Nekad neesmu viņu redzējis šādu. Viņš ir novecojis. Mēs abi šo dienu laikā novecojām.

-    Piedod, Rej.

-    Tava māte gaida zvanu, viņš saka, nedaudz nomierinājies.

Es noskūpstu Reju uz vaiga, un viņš manāmi atmaigst.

-    Drīz piezvanīšu. Man tiešām ir ļoti žēl. Bet pateicos, ka iemācīji man šaut.

Reja acīs uz brīdi atplaukst neslēpts tēva lepnums. Priecājos, ka tu proti tēmēt, viņš noņurd. Brauc mājās un atpūties.

-    Tu izskaties vesels, tēt. Es mēģinu mainīt sarunas tematu.

-    Un tu izskaties bāla. Reja acīs piepeši uzplaiksni bailes. Šī izteiksme man ļoti atgādina Kristjenu naktī, un es satveru viņa roku.

-    Man nekas nekaiš. Es apsolu, ka nekad vairs tā nerīkošos.

Viņš saspiež manu plaukstu un ievelk mani apskāvienā. Ja ar tevi kaut kas notiktu… viņš aizsmacis nočukst. Man acīs sariešas asaras. Neesmu pieradusi redzēt šādus jūtu uzplūdus sava patēva sejā.

-    Es esmu dzīva, tēt. Visu, kas man kaiš, var izārstēt ar karstu dušu.

Mēs pametam slimnīcu pa sētas durvīm, vairoties no fotogrāfiem, kas pulcējas pie ieejas. Teilors pieved mūs pie SUV.

Kristjens klusējot sēž mašīnā, kamēr Sojers brauc uz mājam. Es vairos no miesassarga skatiena spogulī, jo kaunos, ka mūsu pēdējā tikšanās reizē bankā es no viņa aizbēgu. Kad piezvanu savai mātei, viņa neremdināmi šņukst. Gandrīz visu braucienu es pavadu, cenšoties viņu nomierināt, un man tas izdodas, kad solu drīzumā viņu apciemot. Kamēr runāju ar māti, Kristjens tur manu plaukstu savējā, ar īkšķi glāstot pirkstu kauliņus. Viņš ir satraukts… tātad noticis kaut kas nelāgs.

-    Kas tevi nomāc? es jautāju, beidzot atvadījusies no savas mātes.

-    Velčs grib ar mani tikties.

-    Kāpēc?

-    Viņš kaut ko noskaidrojis par Haidu. Kristjens saniknots atiež zobus, un es bailēs notrīsu. Negribēja stāstīt telefona sarunā.

-     Skaidrs.

-    Viņš šodien atbrauks no Detroitas.

-    Vai domā, ka viņš sameklējis saikni?

Kristjens pamāj.

-    Un kā tev šķiet, kāda tā ir?

-    Nav ne jausmas. Kristjens apmulsis sarauc pieri.

Sojers iestūrē Eskalas stāvvietā un aptur mašīnu pie lifta,

pirms aizbrauc to novietot. Šeit mēs varam izbēgt no fotogrāfiem. Kristjens palīdz man izkāpt un, apskāvis ap vidukli, pieved mani pie lifta.

-    Vai priecājies, ka esi mājās? viņš jautā.

-    Jā, es nočukstu. Bet, kad stāvu pazīstamajā lifta kabīnē, es beidzot saprotu, kas ar mani noticis, un sāku trīcēt.

-     Ana… Kristjens mani apskauj un pierauj tuvāk klāt. Tu esi mājās. Drošībā, viņš nosaka, skūpstīdams manus matus.

-     Kristjen. Aizsprosts, par kuru es pat nenojautu, piepeši tiek pārrauts, un es sāku šņukstēt.

-    Kuš, kuš, mans vīrs čukst, pieglaudis manu galvu sev pie krūtīm.

Tomēr ir jau par vēlu. Es izmisusi raudu viņa kreklā, atcerējusies Džeka nežēlīgo uzbrukumu Tas tev par izdevniecību, padauza! -, brīdi, kad izlikos Kristjenu pametam Vai tu no manis aizej? un bailes, mokošās bailes Mias, manis pašas un mazās zvaigznītes dēj.

Kad lifta durvis atveras, Kristjens mani paceļ uz rokām kā mazu bērnu un ienes priekšnamā. Es apviju rokas viņam ap kaklu un pieglaužos klāt, skaļi raudādama.

Kristjens aiznes mani līdz vannasistabai un saudzīgi apsēdina uz krēsla. Vai mazgāsies vannā? viņš jautā.

Es papurinu galvu. Nē…. nē… es negribu līdzināties Lei-

lai.

-    Dušā? viņš norūpējies apvaicājas.

Es raudādama pamāju. Man gribas noskalot pēdējo dienu netīrumus, noskalot atmiņas par Džeka uzbrukumu. Mantkārīgā padauza! Es šņukstu, ieslēpusi seju plaukstās, un ūdens strūklas radītā skaņa atbalsojas pret istabas sienām.

-    Ana, Kristjens klusi nodūdo. Viņš nometas ceļos, atrauj manas rokas no asaru slacītajiem vaigiem un aptver manu seju ar plaukstām. Es lūkojos uz viņu, strauji mirkšķinādama acis.

-    Tu esi drošībā. Jums abiem nekas nedraud, Kristjens nočukst.

Mēs ar zvaigznīti. Man acīs atkal sariešas asaras.

-    Lūdzu, izbeidz. Es nespēju skatīties, kā raudi, Kristjens aizsmacis nosaka un ar īkšķiem notrauc asaru lāses, bet tās nepārstāj plūst.

-    Piedod, Kristjen. Piedod man par visu. Es tev sagādāju raizes, riskēju ar savu dzīvību… pateicu drausmīgus vārdus…

-    Kuš, meitenīt, lūdzu. Viņš noskūpsta mani uz pieres. Arī es lūdzu piedošanu. Viena pagale nedeg. Kristjens savelk lūpas greizā smaidā. Vismaz tā apgalvo mana māte. Es pateicu un izdarīju šo to, ar ko nelepojos. Viņa pelēkajās acīs jaušama nožēla. Es tevi izģērbšu, viņš klusi brīdina. Es noslauku degunu ar plaukstas virspusi, un viņš vēlreiz noskūpsta manu pieri.

Pikodamies ātri un prasmīgi, Kristjens izpilda solīto un īpaši rūpīgi novelk kreklu man pār galvu, kaut gan man tā nemaz īpaši nesāp. Pievedis mani pie dušas, viņš neticami ātri atbrīvojas ari no sava apģērba un kopā ar mani nostājas zem patīkamajām karstā ūdens strūklām. Pievilcis mani tuvāk, viņš tur mani savās skavās, ļoti ilgi tur, un ūdens līst pār mums abiem, dāvājot mierinājumu.

Kristjens ļauj, lai raudu, piespiedusi seju viņam pie krūtīm, un ik pa brīdim noskūpsta manus matus, bet nelaiž mani vaļā, tikai saudzīgi šūpo, siltā ūdens slacīts. Just viņa ādu skaram manējo, viņa krūšu matiņus pie mana vaiga… šis vīrietis, ko mīlu, šis skaistais, šaubu plosītais vīrietis, kuru es varēju zaudēt savas pārgalvības dēļ. Doma liek man justies tukšai un nomocītai, bet esmu pateicīga, jo viņš ir šeit, vēl joprojām šeit, par spīti visam notikušajam.

Viņam nāksies šo to paskaidrot, bet šobrīd es tikai vēlos baudīt sajūtu, ko manī rada viņa mierinošais, sargājošais apskāviens. Un es beidzot sapratu, ka Kristjenam pašam ir jārunā par savu uzvedību. Es nevaru viņu piespiest; viņam pašam jāgrib ar mani runāt. Nevēlos būt kaitinošā sieva, kas nemitīgi cenšas izspiest kādu informāciju no sava vīra. Tas ir pārāk nogurdinoši. Es zinu, ka Kristjens mani mīl. Vairāk nekā jebkuru citu savā dzīvē. Un pagaidām ar to pietiek. Šī atklāsme ļauj man elpot vieglāk, es pārstāju raudāt un speru soli atpakaļ.

-    Vai ir labāk? Kristjens jautā.

Es pamāju.

-    Lieliski. Es tevi aplūkošu, viņš nosaka, un es brīdi nesaprotu, par ko Kristjens runā, līdz viņš satver manu plaukstu un nopēta roku, uz kuras es nokritu, kad Džeks man iesita. Plecu klāj zilumi, bet elkonis un plaukstas locītava ir saskrāpēta. Viņš noskūpsta katru skrambu, pirms paķer no statīva mīkstu dvielīti un dušas želeju, un es saožu tīkamo, pazīstamo jasmīna aromātu.

-     Pagriezies. Kristjens saudzīgi nomazgā manu savainoto roku, kaklu, plecus, muguru un otru roku. Viņš laiž savus garos pirkstus man gar sānu. Es saraujos, kad tie skar milzīgo zilumu uz gurna. Kristjena skatiens kļūst salts, un viņš sakniebj lūpas. Manāmi izstarodams dusmas, viņš ievelk gaisu starp zobiem.

-    Man nesāp, es cenšos viņu mierināt.

Pelēkajās acīs uzliesmo uguns. Es gribu viņu nogalināt. Un gandrīz to izdarīju, Kristjens mīklaini nočukst. Es saraucu pieri un nodrebinos, redzot viņa drūmo sejas izteiksmi. Iespiedis dvielītī vēl nedaudz želejas, viņš ar maigām, saudzīgām kustībām nomazgā manu sānu un dibena apaļumus, bet pēc tam nometas ceļos, lai varētu nomazgāt kājas.

Viņš aptur roku, lai nopētītu ceļgalu, un ar lūpām skar zilumu, pirms turpina mazgāt manas pēdas. Es noglāstu viņa galvu, laižot pirkstus caur mitrajiem matiem. Kristjens pieceļas un izzīmē līniju gar zilumu uz manām ribām vietā, kur Džeks iespēra.

-    Meitenīt, viņš izmisuma pilnā balsī ievaidas, un viņa acis dusmās satumst.

-     Man nekas nekaiš. Es pievelku viņa galvu sev tuvāk un noskūpstu savu vīru uz lūpām. Viņš brīdi vilcinās, bet es ar mēli skaru viņējo, un viņš uz brīdi piespiežas man tuvāk klāt.

-    Nē, viņš nočukst un atkāpjas. Tevi vajag nomazgāt tīru.

Kristjens runā nopietni. Žēl… Es uzmetu lūpu, un spriedze starp mums nekavējoties izklīst. Viņš pasmaida un aši noskūpsta mani.

-    Tīru, viņš uzsver. Nevis nosvīdušu.

-    Man patīk svīst.

-    Man arī, sieva. Bet ne jau šeit, ne tagad. Viņš paķer šampūnu un, pirms pagūstu iebilst, sāk mazgāt man matus. I

Arī man patīk tīrība. Es jūtos atspirgusi un moža, bet nezinu, kas ir iemesls duša, izraudāšanās vai arī lēmums vairs 1 neuzmākties Kristjenam ar jautājumiem. Viņš mani ietin milzīgā dvielī un pats apmet otru tādu pašu ap gurniem, kamēr es piesardzīgi slauķu matus. Man sāp galva, bet tās ir tikai trulas, pastāvīgas sāpes, kas mani īpaši netraucē. Ār1 ste iedeva pretsāpju līdzekļus, bet lūdza, lai tos nelietoju vairāk kā nepieciešams.

Slaucīdama matus, es domāju par Elizabeti.

-    Vēl joprojām nesaprotu, kāpēc Elizabete bija kopā ar Džeku.

-    Es zinu atbildi, Kristjens sadrūmis noņurd.

Tas ir kaut kas jauns. Es uzlūkoju viņu, bet piepeši domas ievirzās citā gultnē. Viņš žāvē matus ar dvieli, bet uz krūtīm un pleciem vēl mirgo ūdens lāsītes, halogēno lampu apspīdētas. Viņš pārstāj darboties un pavīpsnā.

-    Vai priecājies par skatu?

-    Kā tu zini? es jautāju, mēģinādama nepievērst uzmanību tam, ka vīrs pieķēra mani vērojam viņu.

-    Ka tu priecājies par skatu? viņš mani ķircina.

-    Nē, par Elizabeti, es pārmetoši nosaku.

-    Detektīvs Klārks deva mājienu.

Es savelku seju izteiksmē, kas vēsta, ka gribu zināt kaut ko vairāk, un man atmiņā uzpeld vēl kaut kas no nemaņā pavadītā laika. Manā palātā viesojās Klārks. Kaut es varētu atcerēties, ko viņš teica!

-   Haidam bija videoieraksti. Ar visām sievietēm. Uz vairākām USB zibatmiņām.

Kā, lūdzu? Es saraucu pieri, jūtot, kā pār ādu pārskrien skudriņas.

-    Ierakstos viņš drāza gan Elizabeti, gan visas savas asistentes.

Ak Dievs!

-Jā, tieši tā. Šantāžas materiāls. Viņam patīk rupjš sekss. Kristjens šķiet sadrūmis, un es vēroju, kā viņa sejā uzplaiksni apjukums, kam seko riebums. Viņš nobāl, un riebums pārvēršas par naidu, kas vērsts pret viņu pašu. Jā, arī Kristjenam patīk rupjš sekss.

-    Nevajag. Vārds izsprūk no manām lūpām, pirms pagūstu to norit.

Kristjens sarauc pieri. Ko nevajag? Viņš pamiris bažīgi vēro mani.

-    Tu nepavisam neesi līdzīgs viņam.

Kristjena acīs pazib kaut kas salts, tomēr viņš neko nesaka, tādējādi apliecinādams, ka manas aizdomas bija pamatotas.

-    Tā nav, es kaismīgi atkārtoju.

-    Mēs esam no viena koka tēsti.

-     Nē, nepavisam, es noskaldu, kaut gan saprotu, kāpēc Kristjens tā domā. Haida tēvs ar kādu sakāvās bārā un gāja bojā. Viņa māte sāka dzert. Bērnībā viņš daudz laika pavadīja audžuvecāku ģimenēs un bieži iekūlās nepatikšanās. Pārsvarā zaga mašīnas. Nedaudz pasēdēja mazgadīgo noziedznieku cietumā. Es atceros, ko Kristjens man stāstīja, kad lidojām uz Aspenu.

-   Jums abiem ir sarežģīta pagātne, un jūs abi dzimāt Detroitā. Tas ir viss, Kristjen. Es iespiežu dūres gurnos.

-    Ana, tava ticība man ir aizkustinoša, it īpaši pēc šīm dažām dienām. Uzzināsim vairāk, kad atnāks Velčs. Viņš vairs nevēlas par to runāt.

- Kristjen…

Viņš mani apklusina ar skūpstu. Pietiek, viņš izdveš, un es atceros sev doto solījumu, ka necentlšos kaut ko no viņa izspiest.

-    Beidz uzmest lūpu, Kristjens piebilst. Nāc šurp, ef tev izžāvēšu matus.

Un es noprotu, ka pie šī temata mēs vairs neatgriezlsimies.

Uzvilkusi sporta bikses un kreklu, es nosēžos Kristjenam starp kājām, un viņš man žāvē matus.

-    Vai Klārks tev pastāstīja vēl kaut ko, kamēr es biju nesamaņā?

-    Neko neatceros.

-    Es dzirdēju dažas sarunas.

Suka, ko viņš laiž pār maniem matiem, sastingst.

-    Vai tiešām? viņš nevērīgi pajautā.

-    Jā. Ar manu tēti, tavējo, detektīvu Klārku… tavu māti.

-    Un Keitu?

-    Keita bija manā palātā?

-    Jā, vienu brīdi. Arī viņa uz tevi dusmojas.

Es pagriežos. Beidz runāt par to, kā visi uz mani dusmojas!

-    Tikai saku patiesību. Kristjens atgādina, mana emociju uzplūda izbrīnīts.

-    Jā, es rīkojos pārgalvīgi, bet neaizmirsti, ka tavai māsai draudēja briesmas.

Viņš saspringst. Jā. Tev taisnība. Viņš izslēdz fēnu un, nolicis to sev blakus uz gultas, satver manu zodu.

-    Pateicos, viņš nosaka, mani pārsteigdams. Bet turpmāk neuzvedies tik pārgalvīgi. Nākamreiz es tevi nopēršu tā, ka vēl ilgi nevarēsi apsēsties.

Es spēji ievelku elpu.

-    Tu neuzdrošinātos!

-    Nav taisnība. Viņš runā nopietni. Oho! Pavisam nopietni. Esmu saņēmis atļauju no tava patēva. Viņš pavīpsnā. Tas ir joks! Vai ne? Es metos viņam virsū, un Kristjens pagriežas tā, ka nokrītu uz gultas viņa skavās. Ribas iesāpas, un es saviebjos.

Kristjens nobāl. Uzvedies labi! viņš mani norāj, uz mirkli nokļuvis dusmu varā.

-    Piedod, es nomurminu, glāstīdama viņa vaigu.

Kristjens ar degunu paberzē manu plaukstu un to noskūpsta. Ana, tu patiesi nemaz nedomā par savu drošību. Viņš parauj augšup mana krekla malu un ar pirkstiem pieskaras vēderam. Es aizturu elpu. Tu vairs neesi viena, viņš nočukst, tik tikko jtitami glāstot manu ādu virs bikšu jostasvietas. Man asinīs piepeši ieplūst tvīksmaina, kvēla kaisle. Es spēji ievelku elpu, un Kristjens saspringst. Viņš aptur roku un lūkojas uz mani, pirms atglauž matu šķipsnu man aiz auss.

-    Nē, viņš nočukst.

Kāpēc?

-    Neskaties uz mani tā. Es redzēju tavus zilumus. Un atbilde ir "nē". Viņa balsī skan apņēmība, un viņš noskūpsta mani uz pieres.

Es sagrozos un žēlabaini ievaidos: Kristjen…

-    Nē. Lien zem segas. Viņš pieceļas sēdus.

-    Segas?

-    Tev nepieciešama atpūta.

-    Man esi nepieciešams tu.

Kristjens aizver acis un papurina galvu, it kā viņam nāktos izmantot visu savu gribasspēku. Kad viņš atver acis, tajās plaiksnī apņēmība. Dari, ko tev lieku, Ana.

Mani pārņem kārdinājums novilkt visas drēbes, bet es atceros zilumus un saprotu, ka tādējādi neuzvarēšu.

Es negribīgi pamāju. Labi. Un tīšām pārspīlēti uzmetu lūpu.

Kristjens uzjautrināts smaida. Atnesīšu tev pusdienas.

-    Vai tu gatavosi ēdienu? es pārbijusies vaicāju.

Viņam pietiek humora izjūtas, lai pasmietos. Kaut ko uzsildīšu. Džonsas kundze daudz paveikusi.

-     Kristjen, es pati kaut ko sameklēšu. Man nekas nekaiš. Jēziņ, ja gribu seksu, es pavisam noteikti varu gatavot. Es neveikli pieceļos sēdus, cenšoties slēpt sāpes, ko sagādā ribas.

-    Gultā! Kristjena acis uzliesmo, un viņš norāda uz spilvenu.

-    Nāc man blakus, es nomurminu, nožēlodama, ka man mugurā nav nekā pievilcīgāka, tikai sporta bikses un krekls.

-    Ana, apgulies zem segas. Tūlīt pat.

Es sadusmojusies pieceļos un nevērīgi nometu bikses, ne mirkli nenolaizdama skatienu no sava vīra. Viņš uzjautrināts savelk lūpas smaidā un parauj segu.

-    Ārste teica, ka tev nepieciešama atpūta, viņš jau maigākā balsī atgādina. Es apguļos un aizkaitināta sakrustoju rokas virs krūtīm. Gaidi, viņš pavēl, acīmredzami lieliski izklaidēdamies.

Manas dusmas pieņemas spēkā.

Džonsa kundzes gatavotais vistas gaļas sautējums neapšaubāmi ir viens no maniem iecienītākajiem ēdieniem. Kristjens to nobauda kopā ar mani, sakrustotām kājām apsēdies gultas vidū.

-    Tas bija ļoti labi uzsildīts. Es pavīpsnāju, un viņš atplaukst smaidā. Esmu paēdusi un miegaina. Vai tieši tas Kristjenam bija padomā?

-    Tu izskaties nogurusi. Viņš panēm manu paplāti.

-jā.

-     Lieliski. Tev jāguļ. Viņš mani noskūpsta. Man vel šis tas jāpadara. Ja neiebilsti, es strādāšu šeit.

Es pamāju, izcīnīdama bezcerīgu kauju ar saviem plakstiņiem. Man nebija ne jausmas, ka vistas gaļas sautējums var tā nogurdināt.

Kad pamostos, jau krēslo. Istabu piepilda gaiši sārta blāzma. Kristjens sēž atzveltnes krēslā un vēro mani. Viņa pelēkās acis nespodrajā gaismā spoži mirdz. Viņš ir nobālis un rokā tur dokumentus.

Jēziņ! Kas noticis? es nekavējoties jautāju, piecēlusies sēdus, un pat nepievēršu uzmanību sāpēm ribās.

-    Velčs nupat aizgāja.

Velns! Un?

-    Es dzīvoju kopā ar to draņķi, viņš nočukst.

-    Dzīvoji? Kopā ar Džeku?

Kristjens pamāj, plati iepletis acis.

-    Jūs esat radinieki?

-    Nē. Nē, Dieva dēļ.

Es pievirzos viņam tuvāk un atmetu segu, aicinādama viņu gultā man blakus. Pārsteidzot mani, viņš nevilcinoties paklausa, ar kājas spērienu noauj kurpes un apguļas. Apvijis

roku man ap vidukli, viņš ieliek galvu man klēpi. Es jūtos apjukusi. Ko tas nozīmē?

-    Nesaprotu, es nomurminu, laižot pirkstus Kristjenam caur matiem, un vēroju viņu. Kristjens aizver acis un sarauc pieri, it kā gremdējoties atmiņās.

-    Kad policisti atrada mani pie narkomānes, es nokļuvu Mičiganas štata aprūpē, pirms pārcēlos pie Kerika un Greisas. Es dzīvoju audžuvecāku ģimenē. Bet es neko neatceros par šo laiku.

Man ir grūti to aptvert. Audžuvecāku ģimenē? Mums abiem tas ir kaut kas jauns.

-    Cik ilgi? es čukstu.

-    Apmēram divus mēnešus. Es tos neatceros.

-    Vai runāji par to ar saviem vecākiem?

-    Nē.

-    Varbūt vajadzētu. Viņi aizpildītu tukšos atmiņas plankumus.

Kristjens cieši apskauj mani. Ņem. Viņš pasniedz man dokumentus, un izrādās, ka tās ir divas fotogrāfijas. Es ieslēdzu lampu, lai varētu tās rūpīgi izpētīt. Pirmajā attēlā redzama noplukuši māja ar dzeltenām durvīm un lielu jumta logu. Ir gan veranda, gan neliels pagalms. Namam nepiemīt nekas īpašs.

Otrajā fotogrāfijā attēloti cilvēki, kas pirmajā acu uzmetienā atgādina pavisam parastu strādnieku ģimeni. Vīrs, sieva un viņu bērni. Abi pieaugušie ģērbti neglītos, zilos, pārāk bieži mazgātos sporta kreklos. Viņi izskatās apmēram četrdesmit gadus veci. Sievietei ir gaiši, atpakaļ atglausti mati, vīrietis savējos ir apcirpis pavisam īsus, bet abi sirsnīgi uzsmaida kamerai. Vīrietis apmetis roku ap saīgušas pusaudzes pleciem. Es aplūkoju bērnus. To vidū ir divi zēni, vienādi kā ūdens lāses, ar smilšu krāsas matiem. Abiem varētu būt divpadsmit gadi, un viņi plati smaida. Tiem blakus ir cits, mazāks zēns ar gaiši rudiem matiem. Viņš ir saraucis pieri, un aiz viņa slēpjas mazs puisēns ar vara krāsas matiem un pelēkām acīm. Viņš izskatās nobijies, ģērbts nesaderīgās drēbēs, un rokā tur netīru bērna sedziņu.

Ak Dievs… Tas esi tu, es nočukstu, juzdama kamolu iespriežamies kaklā. Es zinu, ka Kristjens mātes nāves bridi bija četrus gadus vecs. Bet šis bērns izskatās daudz jaunāks.

Viņš acīmredzot nav pietiekami barots. Es apslāpēju šņukstu, un man acīs sariešas asaras. Mans nabaga Kristjens.

Viņš pamāj. Tas esmu es.

-    Vai šīs fotogrāfijas atnesa Velčs?

-   Jā. Es neko no šī visa neatceros. Kristjena balss ir stinga un nedzīva.

-    Tu neatceries dzīvi pie audžuvecākiem? Nav nekāda iemesla to atcerēties. Kristjen, tas notika ļoti sen. Vai tāpēc tu tā satraucies?

-     Man ir citas atmiņas par laiku pirms un pēc tam. Kad sastapu savus vecākus. Bet šis… Tā ir milzīga plaisa.

Man sažņaudzas sirds, un es beidzot saprotu. Mans mīļotais despots jūtas labi tikai tad, ja viss ir savā vietā, un tagad viņš uzzinājis, ka trūkst dažu saliekamās mīklas gabaliņu.

-    Vai šajā attēlā ir arī Džeks?

-    Jā, viņš ir vecākais zēns. Kristjens vēl joprojām ir aizmiedzis acis un pieķēries man kā slīcējs salmiņam. Es izlaižu pirkstus caur viņa matiem, pētīdama zēnu, kas ar augstprātības un spara pilnu skatienu lūkojas kamerā. Ir redzams, ka tas ir Džeks. Bet viņš ir tikai bērns, nelaimīgs astoņus vai deviņus gadus vecs puisēns, kas slēpj bailes aiz naidīguma maskas. Man prātā iešaujas kāda doma.

-     Kad Džeks man pastāstīja par Miu, viņš pieminēja, ka citādā gadījumā būtu ieņēmis tavu vietu.

Kristjens aizver acis un nodrebinās. Draņķis!

-    Vai domā, ka viņš to visu darīja, jo Greji adoptēja tevi, nevis viņu?

-     Kas to lai zina? Kristjens sadrūmis atsaucas. Man viņa iemesli ir pie vienas vietas.

-     Varbūt toreiz, kad ierados uz darba pārrunām, Džeks jau zināja, ka mēs tiekamies. Varbūt viņš no paša sākuma grasījās mani pavedināt. Es jūtu rīklē kāpjam nelabumu.

-     Diezin vai, Kristjens nomurmina, atvēris acis. Viņš sāka ievākt informāciju par manu ģimeni tikai nedēļu pēc tavas parādīšanās izdevniecībā. Bārnijs zina precīzus datumus. Un Džeks izdrāza visas savas asistentes, vienlaikus to filmējot, Ana. Kristjens nolaiž plakstiņus un atkal apskauj mani ciešāk.

Apslāpējusi trīsas, kas mani pārņem, es mēģinu atsaukt atmiņā sarunas ar Džeku, kad abi strādājām izdevniecībā.

Jau toreiz es apzinājos, ka viņš nav labs cilvēks, bet nepievērsu uzmanību savām nojausmām. Kristjenam taisnība, es nekad nepadomāju par savu drošību. Atceros strīdu par došanos uz Ņujorku kopā ar Džeku. Sasodīts, es varēju nokļūt pretīgā pornogrāfiskā filmā. Man kļūst nelabi, par to domājot. Un es piepeši atceros fotogrāfijas, kurās redzamas Kristjena bijušās Pakļautās.

Ak… Mēs esam no viena koka tēsti. Nē, Kristjen, tu nepavisam neesi līdzīgs Diekam. Vīrs vēl joprojām ir apvijies man apkārt kā bērns.

-    Kristjen, tev vajadzētu aprunāties ar saviem vecākiem. Man negribas viņu iztraucēt, tāpēc es pavirzos sānis un iekārtojos gultā tā, ka esam ar seju viens pret otru.

Es ielūkojos mulsuma pilnās, pelēkās acīs, kas man atgādina puisēnu fotogrāfijā.

-     Ļauj, lai piezvanu viņiem, es čukstu. Viņš papurina galvu. Lūdzu, es neatkāpjos. Kristjens raugās uz mani, apsvērdams šo lūgumu, un viņa acīs pazib sāpes un šaubas. Lūdzu, Kristjen!

-    Es pats viņiem piezvanīšu, viņš nosaka.

-    Lieliski. Varam doties pie viņiem kopā, vai arī tu iesi viens. Kā vēlies.

-    Nē. Lai viņi atbrauc šurp.

-    Kāpēc?

-    Es negribu, lai tu kaut kur ietu.

-    Kristjen, man nekas nenotiks, ja pasēdēšu mašīnā.

-     Nē, viņš skarbi nosaka, tomēr savelk lūpas dzēlīgā smaidā. Lai nu kā, ir sestdienas vakars, un mani vecāki droši vien apmeklē kādu pasākumu.

-    Piezvani viņiem. Jaunumi tevi acīmredzami nomākuši. Varbūt viņi spēs kaut ko paskaidrot. Es palūkojos uz modinātājpulksteni. Ir jau gandrīz septiņi. Kristjens brīdi vēro mani.

-    Labi, viņš nosaka, it kā pieņemdams izaicinājumu, un pieceļas sēdus. Pie gultas ir nolikts telefons, un viņš satver klausuli.

Es apviju rokas Kristjenam apkārt un atbalstu galvu viņam pret krūtīm, kamēr viņš piezvana.

-     Tēt? viņš pārsteigts jautā, kad klausuli paceļ Keriks. Ana jūtas labi. Mēs esam mājās. Nupat aizgāja Velčs. Viņš

atradis saikni… audžuvecāku ģimeni Detroitā… Es neko neatceros. Kristjena balss pēdējā teikuma laikā ir tik tikko dzirdama. Man atkal sažņaudzas sirds. Es viņu apskauju, un viņš saspiež manu plecu.

-     Jā… Jūs atbrauksiet? Lieliski. Viņš noliek klausuli. Mani vecāki jau ir ceļā. Viņš izklausās pārsteigts, un es apjaušu, ka viņš droši vien nekad nav lūdzis palīdzību Kerikam un Greisai.

-    Ļoti labi. Man jāapģērbjas.

Kristjens mani apskauj ciešāk. Neej prom.

-    Labi. Es atkal iekārtojos viņam blakus un izbrīnīta saprotu, ka viņš nupat man ļoti daudz par sevi atklājis, turklāt pilnīgi pēc savas gribas.

Mēs stāvam uz lielās istabas sliekšņa, un Greisa saudzīgi apskauj mani.

-    Ana, Ana, mīļā Ana, viņa nočukst. Tu esi izglābusi jau divus manus bērnus. Kā lai tev pateicos?

Es nosarkstu, vienlaikus aizkustināta un nokaunējusies, šos vārdus dzirdot. Ari Keriks mani apskauj un noskūpsta uz pieres.

Nākamajā mirklī mani sagrābj Mia, saspiežot ribas. Es saraujos un sāpēs iestenos, bet viņa to nemana. Pateicos, ka izglābi mani no tiem neģēļiem.

Kristjens pārmetoši uzlūko māsu. Mia! Uzmanīgāk! Viņai sāp.

-    Ak! Piedod.

-    Ir jau labi, es nomurminu un jūtos atvieglota, kad viņa mani palaiž vaļā.

Mia izskatās sveika un vesela. Viņa ir nevainojami ģērbusies melnos, cieši pieguļošos džinsos un gaiši sārtā, kruzuļotā blūzē. Es priecājos, ka esmu uzvilkusi ērtu, apsienamu kleitu un zempapēžu kurpes. Vismaz jūtos salīdzinoši normāli ietērpusies.

Pieskrējusi pie Kristjena, Mia apvij rokas viņam ap vidu.

Kristjens klusēdams pasniedz fotogrāfiju Greisai. Viņa spēji ievelk elpu un paceļ plaukstu pie mutes, apvaldīdama emocijas, jo nekavējoties pazīst Kristjenu. Keriks apliek roku sievai ap pleciem un nopēta attēlu.

-    Mīļais! Greisa noglāsta dēlam vaigu.

Parādās Teilors. Greja kungs, liftā nupat iekāpa Kevanas jaunkundze, viņas brālis un jūsējais.

Kristjens sarauc pieri. Pateicos, Teilor, viņš apjucis nosaka.

-    Es piezvanīju Eljotam un teicu, ka braucam šurp. Mia plati smaida. Rīkosim ballīti par godu pārnākšanai mājās.

Es līdzjūtīgi uzmetu skatienu savam nabaga vīram. Greisa un Keriks pārmetoši vēro Miu.

-    Mums nāksies kaut ko pagatavot, es paziņoju. Mia, vai palīdzēsi man?

-     Labprāt!

Es dzenu viņu uz virtuves pusi, un Kristjens tikmēr ieved vecākus savā kabinetā.

Keita gandrīz aizrijas ar savu paštaisno sašutumu, kas vērsts pret mums ar Kristjenu, bet daudz lielākā mērā pret Džeku un Elizabeti.

-     Kas tev vispār bija prātā, Ana? viņa kliedz, nostājusies man pretī virtuvē, un visi pagriezušies lūkojas uz mums.

-    Keita, izbeidz. Šo pašu lekciju man jau nolasījuši visi! es atcērtu. Keita saniknota vēro mani, un es jau nospriežu, ka tūlīt nāksies noklausīties mācību Ketrīnas Kevanas izpildījumā par nepakļaušanos nolaupītājiem, bet viņa tikai apskauj mani.

-    Sasodīts, dažreiz šķiet, ka esi piedzimusi bez smadzenēm galvā, Stīla, viņa nočukst un noskūpsta mani uz vaiga. Viņai acīs ir asaras. Keita! Es par tevi ļoti raizējos.

-    Neraudi. Citādi arī es vairs nevaldīšos.

Viņa atkāpjas un kaunēdamās noslauka acis, pirms dziļi ievelk elpu un nomierinās.Labi, parunāsim par kaut ko iepriecinošu. Mēs izvēlējāmies kāzu datumu. Maijā. Un tev, protams, jābūt manai vecākajai līgavas māsai.

-     Oho… Keita… Apsveicu! Velns… Mazā zvaigznīte… nē, Juniors!

-    Kas noticis? Keita jautā, pārpratuši manu nemieru.

-    Mmm… Es ļoti priecājos. Ir ārkārtīgi patīkami uzklausīt labas vēstis. Es ievelku draudzeni apskāvienā. Nolādēts, nolādēts, nolādēts! Kad ir gaidāms bērns? Es prātā aprēķinu datumus. Doktore Grīna teica, ka esmu ceturtajā vai piektajā nedēļā. Tātad… maijā? Vai!

Eljots man pasniedz šampanieša glāzi.

Ak nē.

Kristjens iznāk no kabineta, bāls kā rēgs, un seko vecākiem uz lielo istabu. Viņš iepleš acis, redzot man rokā glāzi.

-     Labdien, Keita, viņš vēsi sasveicinās ar manu draudzeni.

-    Sveiks, Kristjen, viņa tikpat vēsi atbild. Es nopūšos.

-    Atceries zāles, Ana. Viņš nopēta glāzi, ko turu rokā.

Es samiedzu acis. Sasodīts, es gribu iedzert! Greisa smaidīdama ienāk virtuvē pie manis, pa ceļam pieņēmusi glāzi no Eljota.

-    Viens malks nekaitēs, viņa sazvērnieciski pačukst, piemiegdama man ar aci, un pieskandina savu glāzi manējai. Kristjens sadrūmis vēro mūs abas, līdz Eljots novērš viņa uzmanību ar sarunu par pēdējo Mariners un Rangers spēli.

Keriks atnāk un apskauj mūs abas, un Greisa, noskūpstījusi vīru uz vaiga, dodas apsēsties blakus Miai.

-    Kā viņš jūtas? es čukstus jautāju Kerikam. Mēs abi vērojam, kā ģimene laiski zviln uz dīvāna. Es izbrīnīta pamanu, ka Mia un ītans sadevušies rokās.

-     Satriekts, Keriks man nopietni atbild, saraucis pieri. Viņš atceras daudz sīkumu no savas dzīves ar miesīgo māti; es ļoti gribētu, lai viņš daļu aizmirstu. Bet šis… Viņš brīdi klusē. Ceru, ka mēs palīdzējām. Es priecājos, ka Kristjens piezvanīja mums. Viņš sacīja, ka to viņam ieteici tu. Kerika skatiens atmaigst. Es paraustu plecus un steidzīgi iemalkoju šampanieti.

-    Tu viņam tiešām nāc par labu. Nevienu citu viņš neuzklausa.

Nedomāju, ka tā ir taisnība. Atmiņā atkal uzpeld vecās trollenes nepatīkamais tēls. Es zinu, ka Kristjens sarunājas arī ar Greisu; esmu dzirdējusi. Mani atkal pārņem aizkaitinājums, jo es cenšos atcerēties sarunu slimnīcā, bet nekas neizdodas.

-     Nāc, Ana, apsēdies. Tu izskaties nogurusi. Droši vien negatavojies šovakar mūs ieraudzīt.

-    Ir ļoti labi jūs visus satikt. Es smaidu. Un tā ir taisnība, es patiešām priecājos. Esmu vienīgais bērns, kas ieprecējies lielā, draudzīgā ģimenē, un sajūta ir brīnišķīga. Es iekārtojos blakus Kristjenam.

-    Vienu malku, viņš norūc un atņem man glāzi.

-    Jā, pavēlniek. Es noplivinu skropstas, nekavējoties atbruņodama vīru. Viņš apliek roku man ap pleciem un turpina sarunu par beisbolu ar Eljotu un Itanu.

-     Mani vecāki uzskata, ka tu proti staigāt pa ūdens virsmu, Kristjens noņurd, vilkdams nost kreklu.

Es esmu ieritinājusies gultā un vēroju priekšnesumu. Labi, ka tu mani pazīsti vairāk, es iesmējusies atbildu.

-    Nezinu gan. Viņš novelk džinsus.

-    Vai vecāki palīdzēja tev aizpildīt baltos plankumus?

-    Mazliet. Es pavadīju divus mēnešus pie Koljeriem, kamēr mamma ūn tētis kārtoja dokumentus. Eljota dēļ viņi jau bija apstiprināti kā piemēroti vecāki, bet likuma dēļ nepieciešams pagaidīt, lai noskaidrotu, vai neparādīsies kādi dzīvi radinieki un nepieņems bērnu pie sevis.

-    Un kādas tagad ir tavas izjūtas? es čukstus jautāju.

Viņš sarauc pieri. Vai tu runā par to, ka man nav dzīvu

radinieku? Lai viņi iet ellē. Ja viņi kaut nedaudz līdzinājās narkomānei… Viņš papurina galvu, riebuma pārņemts.

Ak, Kristjen! Tu biji bērns un mīlēji savu māti.

Viņš uzvelk pidžamu, iekārtojas man blakus gultā un saudzīgi pievelk mani sev klāt.

-    Es šo to atceros. Piemēram, ēdienu. Koljera kundze prata gatavot. Un tagad mēs vismaz zinām, kāpēc tas draņķis tā interesējās par manu ģimeni. Viņš izlaiž brīvās rokas pirkstus caur matiem. Nolādēts! viņš iesaucas un pagriezies uzlūko mani.

-    Kas notika?

-    Tagad es saprotu! Viņa acīs mirdz atklāsmes gaisma.

-    Par ko tu runā?

-    Putnēns. Koljera kundze mani dēvēja par putnēnu.

Es saraucu pieri. Ko tas nozīmē?

-     Haids atstāja zīmīti, pieprasot izpirkumu, Kristjens man atgādina. Tur bija rakstīts aptuveni tā: "Vai zini, kas es esmu? Es zinu, kas esi tu, Putnēn."

Man tas neko neizsaka.

-     Iesauka radās no bērnu grāmatas. Jēzus! Koljeriem tāda bija. To sauca… "Vai tu esi mana māte?" Sasodīts! Kristjens iepleš acis. Man tā grāmata ļoti patika.

Skaidrs. Es grāmatu esmu lasījusi. Man sažņaudzas sirds. Kristjen!

-    Koljera kundze mēdza to lasīt man priekšā.

Es nezinu, ko teikt.

-    Viņš zināja. Tas neģēlis… viņš zināja.

-    Vai pateiksi to policijai?

-    Jā. Dievs vien zina, ko ar šādu informāciju iesāks Klārks. Kristjens papurina galvu, it kā mēģinādams sakārtot domas. Lai nu kā, pateicos par šo vakaru.

Oho. Strauja pārmaiņa. Kāpēc?

-    Tu pabaroji manus radus, iepriekš nesaņēmusi nekādu brīdinājumu par viņu ierašanos.

-    Par to vari pateikties Miai. Un Džonsas kundzei. Viņas pieliekamais vienmēr ir pilns.

Kristjens papurina galvu, manāmi aizkaitināts. Manis dēļ? Kāpēc?

-    Kā tu jūties, Ana?

-    Labi. Un tu?

-    Normāli. Viņš sarauc pieri, acīmredzot nesaprazdams, kāpēc es raizējos.

Hmm… nu labi. Es laižu pirkstus pār Kristjena vēderu līdz tumšajai matiņu svēdrai. Viņš iesmējies satver manu roku. Nē, nē. Neceri!

Es uzmetu lūpu, un viņš nopūšas. Ana, Ana, Ana, ko man ar tevi darīt? Viņš noskūpsta mani uz matiem.

-     Varu šo to ieteikt. Es pieglaužos viņam klāt un saviebjos; sāpes no ribām aizceļo pa visu ķermeņa augšdaļu.

-    Meitenīt, tu jau esi pietiekami cietusi. Turklāt es gribu tev pastāstīt vakara pasaku.

Interesanti!

-     Tu gribēji zināt… Viņš apklust, aizver acis un norij siekalas.

Es jūtu visus ķermeņa matiņus saspringstam. Ak vai…

Kristjens klusi ierunājas: Iztēlojies pusaudzi, kurš mēģina nopelnīt naudu, lai varētu turpināt slepeni dzert. Viņš pagriežas uz sāniem ar seju pret mani un ielūkojas man acīs.

-    Es strādāju Linkolnu pagalmā, mēžot drazas no piebūves, ko Linkolnu ģimenes galva nupat bija uzcēlis…

Žēlīgā debess… Viņš runā.

25.NODAĻA

Man ir grūti elpot. Vai es vēlos to visu dzirdēt? Kristjens aizver acis un norij siekalas. Kad viņš paceļ plakstiņus, acis ir spožas, bet tajās vīd nedrošība un baisas atmiņas.

-     Bija karsta vasaras diena. Es smagi strādāju. Viņš iesmejas un papurina galvu, negaidot uzjautrināts. Visu to drazu vākšana bija grūts darbs. Es biju viens pats, un Eli… Linkolna kundze piepeši iznira no zila gaisa, atnesot man limonādi. Mēs nedaudz patērzējām, un es pateicu kaut ko dzēlīgu… un viņa man iecirta pliķi. Ļoti sāpīgi. Kristjens neapzināti paceļ plaukstu pie vaiga un to noglāsta, acīm aizmiglojoties. Viņš gremdējas atmiņās.

-    Bet nākamajā mirklī viņa mani noskūpstīja. Un pēc tam iepļaukāja vēlreiz. Viņš samirkšķina acis. Pagājuši daudzi gadi, bet notikušais viņu vēl joprojām mulsina.

-    Mani nekad neviens tā nebija skūpstījis. Vai sitis.

Mjā. Elina uzbruka bērnam.

-    Vai tu gribi to dzirdēt? Kristjens jautā.

Jā… Nē…

-    Tikai tad, ja tu gribi man to izstāstīt, es klusi atzīstos, gulēdama viņam blakus. Man ir grūti apjaust notiekošo.

-    Es cenšos tev sniegt visaptverošu ieskatu.

To dzirdot, es pamāju un ceru, ka man izdodas to darīt pamudinoši, kaut gan domāju, ka līdzinos statujai. Esmu sastingusi un izbailēs plati iepletusi acis.

Kristjens sarauc pieri, nopētīdams mani, un mēģina izprast manu reakciju. Pēc brīža viņš pagriežas uz muguras un lūkojas griestos.

-     Protams, es biju apjucis, nikns un sasodīti uzbudināts. Ja skaista, pieaugusi sieviete tā uzvedas… Viņš papurina galvu, it kā vēl joprojām nespētu tam noticēt.

skaista? man kļūst nelabi.

-     Viņa atgriezās mājā, pametot mani vienu pagalmā. Izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Es biju ārkārtīgi apjucis, tāpēc ķēros pie darba un krāvu drazas atkritumu konteinerā. Vakarā, kad grasījos doties prom, Elina lūdza mani nākamajā dienā atnākt vēlreiz. Viņa notikušo nepieminēja. Un es nākamajā dienā atgriezos. Nevarēju sagaidīt brīdi, kad atkal viņu ieraudzīšu, Kristjens nočukst, it kā atzīdams kaut ko baismīgu… un tā arī ir.

-    Skūpsta laikā viņa man nepieskārās, Kristjens turpina un pagriež galvu, uzlūkodams mani. Tev jāsaprot… Tobrīd mana dzīve līdzinājās ellei zemes virsū. Man nemitīgi gribējās seksu, es biju piecpadsmit gadu vecs, savam vecumam gara auguma, hormoni trakoja. Meitenes skolā… Viņš apraujas, bet es jau redzu viņa uzzīmēto ainu: izbijies, vientuļš, bet pievilcīgs pusaudzis. Man sažņaudzas sirds.

-    Es biju nikns, neprātīgi nikns uz visiem. Uz sevi, vecākiem… Man nebija draugu. Psihoterapeits, ko tolaik apmeklēju, bija idiots. Vecāki turēja mani īsā saitē, bet nesaprata, kas ar mani notiek. Kristjens atkal pēta griestus un izlaiž pirkstus caur matiem. Man ārkārtīgi gribas atkārtot šo kustību, tomēr es guļu nekustīga.

-     Es nespēju pieļaut, lai man kāds pieskaras. Tas nebija iedomājams. Es nevarēju paciest, ja man kāds tuvojas. Bieži kāvos… līdz asinīm. Iekļuvu sasodīti asiņainos kautiņos. Mani izmeta no vairākām skolām. Bet tas bija veids, kā atbrīvoties no spriedzes. Paciest kaut šādu fizisku kontaktu. Viņš brīdi klusē. Tu jau saproti. Un, kad Elina mani noskūpstīja, viņa tikai satvēra mani aiz zoda. Viņa man nepieskārās, Kristjens tik tikko dzirdami nosaka.

Elina noteikti zināja par viņa bailēm. Varbūt to atklāja Greisa. Mans nabaga Kristjens. Man nākas pabāzt plaukstas zem spilvena un uzlikt galvu tam virsū, lai pretotos vēlmei viņu apskaut.

-    Nākamajā dienā es atgriezos Linkolnu namā, nezinot, ko gaidīt. Un aiztaupīšu tev visus neķītros sīkumus, bet notika apmēram tas pats. Tā sākās mūsu attiecības.

Mjā, to dzirdēt ir sāpīgi.

Kristjens atkal pagriežas uz sāniem ar seju pret mani.

-     Vai zini, kas notika, Ana? Mana pasaule noskaidrojās. Gluži kā fotogrāfija, kas kļūst asāka. Viss nostājās savās vietās. Tas bija tieši tas, kas man nepieciešams. Elina bija kā svaiga gaisa malks. Viņa pieņēma visus lēmumus, atbrīvoja mani no mokām, ļāva man elpot.

Ak Dievs!

-    Un arī pēc tam, kad tas beidzās, mana pasaule nezaudēja skaidrību, jo viņa to nepieļāva. Viss palika savās vietās, līdz sastapu tevi.

Ko lai atbildu uz kaut ko tādu? Kristjens piesardzīgi atglauž man aiz auss matu šķipsnu.

-    Tu apgriezi manu pasauli otrādi. Viņš uz brīdi aizver acis, un tajās uzplaiksni kailas emocijas. Tā bija sakārtota, rimta un viegli pārvaldāma, līdz manā dzīvē ienāci tu ar savu aso mēli, savu nevainīgumu, daili un kluso pārdrošību… un viss, ko biju izdzīvojis pirms tevis, bija vienmuļš, tukšs, viduvējs… nekāds.

Ak…

-    Es iemīlējos, viņš nočukst.

Man aizraujas elpa. Viņš noglāsta manu vaigu.

-    Es arī, es beidzot izgrūžu.

Viņa skatiens atmaigst. Zinu, viņš klusi nosaka.

-    Vai tiešām? -Jā.

Aleluja! Es viņam kautri uzsmaidu un paziņoju: Beidzot!

Kristjens pamāj. Un tas man visu ļāva ieraudzīt skaidrāk. Pirms daudziem gadiem Elina bija manas pasaules centrs. Nebija nekā tāda, ko es viņas labā neizdarītu. Un viņa daudz palīdzēja man. Viņas dēļ es pārtraucu dzert. Viņa mani piespieda apmeklēt skolu… Elina man iemācīja jaunu veidu, kā risināt savas problēmas, ļāva man piedzīvot kaut ko tādu, kas man pat prātā nebija ienācis.

-    Pieskārienus, es čukstu.

Kristjens pieliec galvu. Savā ziņā jā.

Es saraucu pieri, nesaprazdama, ko tas nozīmē, un Kristjens brīdi vilcinās, to redzot.

Stāsti! Es klusībā pavēlu.

-   Ja cilvēkam pieaugot ir tikai negatīvs priekšstats par sevi, ja viņš sevi uzskata par atstumto, par nemīlamu mežoni, rodas iespaids, ka viņš ir pelnījis sitienus.

Kristjen, nekas no tā neattiecas uz tevi.

Kristjens mirkli klusē un izlaiž pirkstus caur matiem.

-     Ana, daudz vieglāk ir izlikt savas sāpes apskatei… Tā atkal ir atzīšanās.

Tagad es saprotu.

-    Elina ievirzīja manas dusmas citā gultnē. Viņš sadrūmis sakniebj lūpas. Pārsvarā uz iekšpusi… vismaz esmu secinājis, ka tā ir. Doktors Flinns par to runāja jau ilgstoši. Pavisam nesen es beidzot saskatīju šīs attiecības patiesajā gaismā. Tu jau zini, kad tas notika… Manā dzimšanas dienā.

Es nodrebinos, jo prātā nelūgtas uzpeld atmiņas par to, kā Elina un Kristjens ar vārdiem viens otru uzšķērda dzimšanas dienas viesībās.

-    Viņai šī mūsu attiecību daļa nozīmēja seksu un iespēju valdīt. Vientuļa sieviete rada nelielu mierinājumu, guļot ar jauniņu rotaļu biedru.

-    Bet tev patīk valdīt, es nočukstu.

-    Jā. Un tas nekad nemainīsies, Ana. Es tāds esmu. Uz laiku atteicos no šīs vēlmes. Ļāvu kādam citam pieņemt lēmumus manā vietā. Tobrīd es pats uz to nebiju spējīgs. Bet, pakļaujoties Elinai, es atradu sevi un atradu spēku, lai saņemtu dzīves grožus savās rokās… pārņemtu varu un pats visu izlemtu.

-    Kļūstot par pavēlnieku?

-Jā.

-    Tas bija tavs lēmums?

-Jā.

-    Un aiziešana no Harvardas?

-    Tas bija mans lēmums, turklāt labākais, kādu esmu pieņēmis. Līdz sastapu tevi.

-    Mani?

-   Jā. Viņš maigi pasmaida. Labākais lēmums manā mūžā bija apņemt tevi par sievu.

Ak! Nevis nodibināt savu uzņēmumu?

Kristjens papurina galvu.

-    Vai iemācīties lidot?

Viņš atkārto kustību un ar lūpām vien izveido vārdu:

-    Tu. Ar pirkstu kauliņiem noglāstījis manu vaigu, viņš nočukst: Elina zināja.

Es saraucu pieri. Ko viņa zināja?

-     Ka esmu neprātīgi iemīlējies tevi. Viņa man ieteica doties uz Džordžiju pie tevis, un es priecājos par šo padomu. Viņa bažījās, ka tu nobīsies un aizbēgsi. Un viņai bija taisnība.

Es nobālu. Nebiju par to iedomājusies.

-     Elina uzskatīja, ka man nepieciešamas visas līdzšinējā dzīvesveida dekorācijas.

-    Sadomazohisms? es čukstu.

Kristjens pamāj. Tas ļāva man turēt visus izstieptas rokas attālumā, piešķīra man varu pār notiekošo un iespēju palūkoties uz pasauli no malas; vismaz man tā šķita. Tu jau noteikti esi sapratusi, kāpēc, viņš klusi piebilst.

-    Tavas miesīgās mātes dēļ?

-    Es negribēju, lai kāds mani atkal sāpinātu. Un pēc tam tu no manis aizgāji. Viņa balss ir tik tikko dzirdama. Un es sābru ku.

Nē!

-     Ļoti ilgi esmu vairījies no tuvības… es nezinu, kā tas jādara.

-    Tev lieliski padodas, es nomurminu un ar rādītājpirkstu skaru viņa lūpas. Viņš tās savelk skūpstā. Tu ar mani runā.

-    Vai tu pēc tā ilgojies? es čukstu.

-    Pēc kā?

-    Senā dzīvesveida.

-    Jā. oho!

-    Bet tikai tāpēc, ka man pietrūkst varas, kas tajā ietilpst. Un patiesībā tavs dumjais izlēciens… Viņš apraujas. … kas glāba manu māsu, viņš nočukst balsī, kas pilna atvieglojuma, apbrīnas un neticīguma. Tas man ļāva visu saprast.

-    Ko tieši?

-    Es beidzot noticēju, ka tu mani mīli.

-    Vai tiešām? Es saraucu pieri.

-    Jā. Tu liki uz spēles ļoti daudz… manis un manas ģimenes dēļ.

Es turpinu raukt pieri. Kristjens ar pirkstu novelk līniju pār to līdz degunam.

-     Kad rauc pieri, šeit izveidojas kāsis, viņš noņurd.

-     Skūpstot es jūtu, cik maiga te ir āda. Dažreiz es izturos šausmīgi… bet tu esi šeit.

-    Kāpēc tas tevi izbrīna? Es taču solīju, ka tevi nepametīšu.

-     Tāpēc, ka es uzvedos atbaidoši, kad pateici man par bērnu. Viņš ar pirkstu noglāsta man vaigu. Tev bija taisnība. Es esmu pusaudzis.

Velns… es tiešām tā teicu. Zemapziņa pārmetoši uzlūko

mani. Tā teica vina ārsts! /

-    Kristjen, man izspruka šis tas ļoti nelāgs.

Mans vīrs pieliek pirkstu man pie lūpām. Kuš. Es to biju pelnījis. Turklāt šo vakara pasaku stāstu es. Viņš atkal pagriežas uz muguras.

-     Kad tu man pateici, ka esi stāvoklī… Viņš apraujas.

-     Biju domājis, ka mēs abi kādu laiku būsim divatā. Man ienāca prātā doma par bērniem, bet tas bija tikai abstrakts jēdziens. Tikai vispārīga iecere, ka reiz, nākotnē, mums būs bērns.

Tikai viens? Nē… Viņš nedrīkst būt viens. Tāpat kā es. Varbūt šis nav īstais mirklis, lai par to runātu.

-    Tu esi ļoti jauna, un es zinu, ka tu slēp godkārus sapņus.

Godkārus? Es?

-     Bet tobrīd man zem kājām zuda pamats. Jēzus, tas bija negaidīti. Kad jautāju tev, kas noticis, man ne prātā nenāca, ka esi stāvoklī. Kristjens nopūšas. Es ārkārtīgi saniknojos. Uz tevi. Un sevi. Uz visiem. Un šī sajūta, ka man vairs ne pār ko nav nekādas varas, lika atgriezties bērnībā. Man vajadzēja no tās aizbēgt. Es gribēju aiziet pie Flinna, bet viņš apmeklēja vecāku pasākumu skolā. Kristjens apklust un sarauc uzaci.

-    Likteņa ironija, es nočukstu. Kristjens piekrizdams pavīpsnā.

-    Es gāju, gāju un gāju, līdz… gluži vienkārši attapos salonā. Elina gatavojās doties prom. Viņa bija izbrīnīta, mani ieraugot. Patiesību sakot, ari es brīnījos, ka esmu tur nokļuvis. Viņa noprata, ka esmu saniknots, un jautāja, vai nevēlos iedzert.

Esam sasnieguši stāsta būtisko daļu. Mana sirds pukst divreiz straujāk. Vai es tiešām gribu to zināt? Zemapziņa dusmīga paskatās uz mani, saraukusi izplūkāto uzaci.

-    Mēs aizgājām uz kādu klusu bāru un iztukšojām pudeli vīna. Elina atvainojās par savu uzvedību pēdējā reizē, kad tikāmies. Mana māte vairs negrib viņu redzēt, un tas Elinu sāpina… šādi viņas draugu loks ir sašaurinājies… tomēr viņa visu saprot. Mēs runājām par darījumiem, kas veicas lieliski, par spīti ekonomikas problēmām… Es pieminēju, ka tu vēlies bērnus.

Es saraucu pieri. Man šķita, ka esi viņai pastāstījis par manu grūtniecību.

Kristjens atklāti uzlūko mani. Nē.

-    Kāpēc tu man to neteici?

Viņš parausta plecus. Man nebija izdevības.

-    Bija gan.

-    Nākamajā rītā es nevarēju tevi atrast, Ana. Un pēc tam tu biji neprātīgi nikna…

jā. Tev taisnība.

-    Lai nu kā, vakara gaitā, kad jau gandrīz bijām iztukšojuši otro pudeli, pienāca mirklis, kad viņa pieliecās un gribēja man pieskarties. Un es pamiru, viņš nočukst, pārmetis roku pār acīm.

Man pār ādu pārskrien skudriņas. Ko tas nozīmē?

-     Elina redzēja, kā es atsprāgstu nost. Mums abiem tas bija pārsteigums. Viņa balss ir klusa, pārāk klusa.

Kristjen, skaties uz mani! Es parauju viņa roku, un viņš to nolaiž, pagriezdamies, lai varētu ielūkoties man sejā. Ak vai! Viņš ir nobālis un plati iepletis acis.

-    Kas notika? es klusi jautāju.

Viņš sarauc pieri un norij siekalas.

Ko viņš man nestāsta? Vai es gribu zināt?

-    Viņa mēģināja mani pavedināt, Kristjens satriekts atzīstas.

Šķiet, ka no manam plaušam ir izsists viss gaiss. Es nevaru paelpot, un sirds šķiet apstājusies. Vecā trollene!

-     Man likās, ka laiks sastindzis uz vietas. Elina redzēja manu sejas izteiksmi un saprata, cik lielu soli pāri robežai spērusi. Es teicu… nē. Jau gadiem ilgi neesmu par viņu domājis šādā ziņā, turklāt, viņš norij siekalas, es mīlu tevi. Es viņai pateicu, ka mīlu savu sievu.

Nespēdama atrast īstos vārdus, es tikai lūkojos uz Kristjenu.

-     Elina nekavējoties atkāpās. Vēlreiz atvainojās, pārvērta visu par joku. Teica, ka esot laimīga kopā ar Aizeku, priecājas par salona panākumiem un nevēl nevienam no mums ļaunu. Viņai trūkstot manas draudzības, bet viņa saprotot, ka mana dzīve turpmāk saistīta ar tevi. Un Elina sacīja, ka situācija ir ļoti neveikla saistībā ar to, kas notika mūsu iepriekšējā tikšanās reizē. Tam es piekritu no visas sirds. Mēs atvadījāmies uz visiem laikiem. Es paziņoju, ka vairs ar viņu netikšos, un viņa devās savās gaitās.

Mana sirds bailēs sažņaudzas, un es noriju siekalas. Vai jūs skūpstījāties?

-    Nē! Viņš nicīgi iesmejas. Es nevarētu paciest tādu tuvību.

Ļoti labi.

-     Es jutos drausmīgi. Gribēju atgriezties mājās pie tevis. Bet… es zināju, ka esmu rīkojies nelāgi. Es paliku bārā un iztukšoju pudeli, pēc tam sāku dzert burbonu. Tikmēr atcerējos tavus vārdus par to, kā es justos, ja šādās attiecībās būtu iesaistīts mans dēls… Un sāku domāt par Junioru un manu dēku ar Elinu. Es jutos… nepatīkami. Nekad vēl nebiju to uztvēris šādi.

Prātā uzpeld atmiņas par čukstus notikušu sarunu no dienas, kad biju pusnemaņā. Kristjena balss: Bet mūsu tikšanās beidzot lāva man paraudzīties uz visu no malas. Tāpēc… Bērna dēļ. Es pirmo reizi sajutu, ka tas, ko mēs darījām… tas nebija pareizi. Viņš runāja ar Greisu.

-    Vai tas ir viss?

-Jā.

-    Ak tā.

-    Ak tā?

-    Viss ir beidzies?

-    Jā. Tas beidzās jau tad, kad pirmo reizi ieraudzīju tevi. Tonakt es galu galā to sapratu. Un Elina arī.

-    Man ļoti žēl, es nomurminu.

Kristjens sarauc pieri. Kāpēc?

-    Es todien biju ļoti nikna.

Viņš iesmejas. Meitenīt, es zinu, kā tas ir. Brīdi klusējis, viņš nopūšas. Redzi, Ana, es vēlos, lai tu piederi man. Negribu dalīt tavu laiku ar kādu citu. Nekad neesmu piedzīvojis to, kas valda starp mums abiem. Es gribu būt tavas pasaules kodols. Vismaz neilgu laiku.

Ak, Kristjen! Tu esi manas pasaules kodols. Tas nemainīsies.

Viņš iecietīgi, bet skumji pasmaida, redzami samierinājies ar neizbēgamo. Ana, viņš nočukst. Tā gluži vienkārši nav patiesība.

Man acīs sariešas asaras.

-    Tā nevar būt, viņš nosaka.

Nē…

-   Sasodīts… neraudi, Ana. Lūdzu, neraudi. Viņš noglāsta manu vaigu.

-     Piedod. Man nodreb apakšlūpa, un viņš ar īkšķi to aizskar, mani mierinādams.

-     Nē, Ana, nē. Tev nav jālūdz piedošana. Tev būs vēl kāds, ko mīlēt. Un tev taisnība. Tas būs pareizi.

-    Arī zvaigznīte tevi mīlēs. Tu būsi zvaigznītes… Juniora pasaules kodols, es nočukstu. Bērni savus vecākus mīl bez nosacījumiem, Kristjen. Tādi viņi piedzimst. Ieprogrammēti mīlēt. Visi bērni… pat tu. Atceries to bērnu grāmatiņu, kas tev patika. Tu vēl joprojām gribēji savu māti. Tu viņu mīlēji.

Kristjens sarauc pieri un atrauj roku, savilcis to dūrē un piespiedis pie zoda.

-    Nē, viņš nočukst.

-    Jā. Man pār vaigiem plūst asaras. Protams. Tev nebija izvēles. Tāpēc tu jūties tik sāpināts.

Viņš lūkojas uz mani ar mokpilnu skatienu.

-    Tāpēc tu spēj mīlēt mani, es nomurminu. Piedod viņai. Tavai mātei netrūka pašai savu sāpju. Viņa bija draņķīga māte, un tu viņu mīlēji.

Kristjens klusē un vēro mani; viņa acīs kā rēgi klīst atmiņas, ko es nespēju izprast.

Lūdzu, lūdzu, tikai nepārstāj runāt!

Pēc brīža Kristjens nosaka: Es mēdzu sukāt viņai matus. Viņa bija skaista.

-    Pietiek uz tevi palūkoties, lai par to vairs nešaubītos.

-     Viņa bija drausmīga māte, Kristjens tik tikko dzirdami atzīstas.

Es pamāju, un viņš aizver acis. Baidos, ka būšu drausmīgs tēvs.

Mans dēmonu apsēstais nabaga vīrietis. Es noglāstu viņa vaigu. Kristjen, vai tiešām tu iedomājies, ka es tev ļaušu būt drausmīgam tēvam?

Viņš atver acis un šķiet, veselu mūžību lūkojas uz mani, pirms pasmaida, un viņa sejā lēni atplaukst atvieglojums. Nē, nedomāju vis. Viņš ar pirkstu kauliņiem skar manu vaigu un vēro mani, apbrīnas pārņemts. Ak Dievs, tu esi stipra sieviete. Es tevi neprātīgi mīlu. Viņš noskūpsta mani uz pieres. Man nebija ne jausmas, ka esmu uz to spējīgs.

-    Ak, Kristjen, es nočukstu, pulēdamas savaldīties.

-    Labi, tava vakara pasaciņa ir beigusies.

-     Interesanta pasaka…

Kristjens skumji pasmaida, bet domāju, ka viņš jūtas atvieglots. Kā jūtas tava galva?

-    Mana galva? Patiesību sakot, tā tūlīt uzsprāgs pēc visa, ko tu man pastāstīji!

-    Vai sāp?

-    Nē.

-    Lieliski. Tev vajadzētu pagulēt.

Gulēt! Kā lai guļu pēc šādas sarunas?

-    Guli, Kristjens bargi pavēl. Tev ir vajadzīgs miegs.

Es uzmetu lūpu. Man ir viens jautājums.

-    Kāds? Viņš piesardzīgi vēro mani.

-    Kāpēc tu piepeši esi tik… teiksim, pretimnākošs?

Kristjens sarauc pieri.

-    Tu ļoti atklāti runāji ar mani, kaut gan līdz šim, lai izdabūtu no tevis informāciju, man nācās ļoti piepūlēties.

-    Vai tiešām?

-    Tu lieliski zini, ka jā.

-    Kāpēc es esmu pretimnākošs? Nezinu. Varbūt mani mainīja tas bridis, kad redzēju tevi gandrīz mirušu uz aukstā betona. Vai ari ziņa, ka būšu tēvs. Nav ne jausmas. Tu teici, ka gribi zināt, un es nevēlos, lai Elina nostātos starp mums. Tas nemaz nav iespējams. Viņa ir pagatne, un es to jau esmu paskaidrojis vairākas reizes.

-    Ja viņa nemēģinātu tevi pavedināt… vai jūs vēl būtu draugi?

-    Tas jau vairs nav tikai viens jautājums.

-    Piedod. Tev nav obligāti jāatbild. Es piesarkstu. Tu jau atklāji vairāk, nekā biju cerējusi.

Kristjena skatiens atmaigst. Nē, mēs droši vien nebūtu draugi, bet jau kopš manas dzimšanas dienas es mocījos ar sajūtu, ka starp mums viss nav nokārtots. Viņa pārkāpa robežu, un tas bija pēdējais piliens. Lūdzu, tici man. Mēs vairs netiksimies. Tu teici, ka viņa tev ir stingrais ierobežojums. To es spēju saprast, viņš klusi, atklāti paskaidro.

Labi. Es vairs neķeršos pie šī temata. Zemapziņa atvieglota sabrūk atzveltnes krēslā. Beidzot!

-    Arlabunakti, Kristjen. Pateicos par vakara pasaciņu. Tā man palīdzēja daudz izprast. Es pieliecos, un mūsu lūpas uz mirkli saskaras, bet viņš atraujas, tiklīdz mēģinu paildzināt skūpstu.

-    Nevajag, viņš nočukst. Es izmisīgi vēlos ar tevi mīlēties.

-    Uz priekšu!

-     Nē, tev jāatpūšas, un ir jau vēls. Guli. Viņš izslēdz lampu, un istaba iegrimst tumsā.

-    Es tevi mīlu bez nosacījumiem, Kristjen, es nomurminu, iekārtojusies viņam blakus.

-    Zinu, viņš nočukst, un es sajūtu viņa kautro smaidu.

Es uztrūkstos no miega. Istabā ir gaišs, un Kristjens ir pametis gultu. Es palūkojos uz pulksteni; tas rāda bez septiņām minūtēm astoņi. Dziji ievilkusi elpu, es saviebjos, jo ribas smeldz, tomēr mazāk nekā iepriekšējā dienā. Es pat varētu iet uz darbu. ]ā, darbs! Man jāiet uz darbu.

Ir pirmdiena, un es visu iepriekšējo dienu pavadīju, 1aiskodamās gultā. Kristjens ļāva man uz brīdi apraudzīt Reju. Viņš tiešām vēl joprojām ir despots. Manā sejā atplaukst mīlas pilns smaids. Mans despots. Viņš izturas saudzīgi un mīloši, un daudz runā… bet nav man pieskāries, kopš atgriezos mājās. Es saraucu pieri. Nāksies ķerties pie šīs problēmas risināšanas. Man vairs nesāp galva, arī ribas smeldz mazāk, kaut gan jāsmejas piesardzīgi, bet mani no-

māc nepiepildītas vēlmes. Neesmu tik ilgi iztikusi bez seksa kopš… nu, jau kopš pirmās reizes.

Šķiet, mes abi esam atguvuši līdzsvaru. Kristjens izturas daudz atbrīvotāk; ilgā vakara pasaka laikam aizgaiņājusi vairākus rēgus gan viņējos, gan manus. Redzēsim, kas notiks turpmāk.

Steigšus nomazgājusies dušā, es rūpīgi pārmeklēju drēbju skapi. Man nepieciešams kaut kas seksīgs. Kaut kas tāds, kas pamudinātu Kristjenu ķerties pie darba. Man nebija ne prātā ienācis, ka tik nepiesātināms vīrietis spēj tik dzelžaini valdīt pār sevi. Negribas pat domāt, kā Kristjens apguvis šo prasmi turēt grožos savu miesu. Kopš viņa grēksūdzes mēs ne reizi neesam runājuši par trolleni. Ceru, ka tas nekad nenotiks. Manā prātā viņa ir mirusi un apglabāta.

Es izvēlos gandrīz nepiedienīgi īsus, melnus svārkus un baltu zīda blūzi ar kruzuļiem. Kājās es uzvelku garās zeķes ar mežģīņu augšmalu un uzauju melnas Louboutin kurpes. Nedaudz skropstu tušas un lūpu spīduma, lai es izskatītos dabiski, un es izlaižu matus, tos rūpīgi izsukājusi, jā. Ar to vajadzētu pietikt.

Kristjens ēd brokastis. Viņš ir pacēlis dakšiņu ar omletes kumosu, bet tā sastingst gaisā, tiklīdz viņš ierauga mani. Viņa piere savelkas grumbās.

-    Labrīt, Ana. Vai kaut kur dosies?

-    Uz darbu. Es mīļi smaidu.

-    Nu nē! Kristjens uzjautrināts iesmejas. Doktore Singa teica, ka tev jāatpūšas nedēļu.

-    Kristjen, es negrasos pavadīt dienu gultā viena pati. Tātad varu doties uz darbu. Labrīt, Geila!

-    Labrīt, Greja kundze. Saimniecības vadītāja cenšas noslēpt smaidu. Vai vēlaties brokastis?

-    Jā, lūdzu.

-    Graudu pārslas?

-    Es dotu priekšroku olu kultenim un pilngraudu maizes grauzdiņam.

Džonsas kundze smaida, un Kristjens izbrīnīts paceļ skatienu.

-    Tūlīt, Greja kundze.

-    Ana, tu neiesi uz darbu.

-     Bet…

-     Nē. Pavisam vienkārši. Nerunā man pretī. Kristjena balsī ieskanas apņēmība. Es saniknota lūkojos uz viņu un tikai tagad pamanu, ka viņam mugurā ir tās pašas pidžamas bikses un sporta krekls, ko viņš valkāja naktī.

-    Vai tu iesi uz darbu? es jautāju.

-    Nē.

Vai es zaudēju prātu? Ir taču pirmdiena, vai ne?

Viņš smaida. Vismaz bija, kad pēdējo reizi ielūkojos kalendārā.

Es samiedzu acis. Vai tu bēguļo no darba?

-    Negrasos tevi pamest vienu pašu, lai tu iekultos nepatikšanās. Un ārste piekodināja, ka tev jāatpūšas nedēļu, pirms atgriezīsies darbā. Vai atceries?

Es apsēžos uz taburetes viņam blakus un nedaudz parauju svārkus augšup. Džonsas kundze noliek man pretī tasi tējas.

-    Tu labi izskaties, Kristjens secina. Es sakrustoju kājas. Pat lieliski. It īpaši šeit. Viņš ar pirkstu izzīmē līniju uz kailās miesas, kas ir atklāta skatienam virs zeķu augšmalas. Es jūtu sirdi iepukstamies straujāk, kad viņš pieskaras manai ādai. Svārki ir ļoti īsi, Kristjens noņurd, un balsī ieskanas viegla neapmierinātība. Viņš ar skatienu seko savam pirkstam.

-    Vai tiešām? Nebiju pamanījusi.

Kristjens mani vēro, savilcis lūpas smaidā, bet tajā pavīd arī bezspēka dusmas.

-    Vai tu saki patiesību, sieva?

Es pietvīkstu.

-    Neesmu pārliecināts, ka šāds apģērbs ir piemērots darbam, viņš nosaka.

-    Tā kā es neiešu uz darbu, šāds novērojums ir veltīgs.

-    Veltīgs?

-    Veltīgs, es atkārtoju.

Kristjens atkal pavīpsnā un turpina ēst omleti. Man ir kāda labāka doma.

-    Vai tiešām?

Viņš palūkojas uz mani caur garajām skropstām, un pelēkās acis satumst. Es spēji ievelku elpu. Oho! To es gaidīju jau sen!

-    Varam pārliecināties, cik tālu Eljots ticis ar mūsu māju.

Kā, lūdzu? Maitasgabals! Viņš mani ķircina! Es neskaidri atceros, ka gribējām to izdarīt, pirms Rejs cieta nelaimes gadījumā.

-     Labprāt.

-    Lieliski. Viņš plati smaida.

-    Vai tev nav jāstrādā?

-     Nē. Roza atgriezās no Taivānas. Sarunas noritēja veiksmīgi. Šodien viss ir labi.

-    Man šķita, ka tu brauksi uz Taivānu.

Viņš atkal nicīgi iesmejas. Ana, tu biji slimnīcā.

-    Ak tā…

-    Jā. Un šodien es grasos vērtīgi pavadīt laiku ar savu sievu. Viņš nošmaukstina lūpas un iemalko kafiju.

-    Vērtīgi? Man neizdodas apslēpt cerību balsī.

Džonsas kundze novieto man pretī olu kulteni, atkal nespēdama apspiest smaidu.

Kristjens pavīpsnā. Vērtīgi. Viņš pamāj.

Esmu pārāk izsalkusi, lai turpinātu koķetēt ar vīru.

-    Priecājos redzēt tevi ēdam, Kristjens nosaka. Viņš pieceļas un noskūpsta mani uz galvvidus. Es ieiešu dušā.

-    Mmm… vai drīkstu tev nomazgāt muguru? es jautāju, košļādama grauzdiņu un olu kulteni.

-     Nē. Ēd.

Kristjens attālinās no brokastu letes, novilkdams kreklu pār galvu, un ļauj man izbaudīt skatu uz viņa skaisti veidotajiem pleciem un kailo muguru, laiskiem soļiem pametot lielo istabu. Es pārtraucu ēst. Viņš tā rīkojas tīšām. Kāpēc?

Kad braucam uz ziemeļiem, Kristjens šķiet atslābinājies un rāms. Nupat apciemojām Reju. Viņš kopā ar Rodrigesa kungu skatās futbola spēli jaunajā platekrāna televizorā; man ir aizdomas, ka Kristjens to nopircis un ievietojis Reja palātā.

Jau kopš mūsu "sarunas" Kristjens ir kļuvis daudz mierīgāks. Šķiet, ka viņam no pleciem novelusies smaga nasta. Bargās Kundzes ēna vairs nemilst pār mums; droši vien tāpēc, ka esmu nolēmusi to aizmirst… vai arī šādu lēmumu pieņēmis Kristjens. Lai nu kā, tagad es jūtos viņam tuvāka nekā jebkad. Varbūt tāpēc, ka viņš beidzot izsūdzējis man grēkus. Ceru, ka tā būs arī turpmāk. Un viņš izturas pieļāvīgāk ari pret mūsu bērnu. Viņš vēl nav nopircis gultiņu, tomēr es domāju, ka tas drīz notiks.

Kristjens sēž pie stūres, un es baudkāri vēroju viņu. Mans vīrs izskatās atbrīvots, mierīgs… seksīgs. Viņa mati ir sajaukti, uz acīm ir saulesbrilles, mugurā žakete ar svītriņu rakstu, balts krekls un džinsi.

Viņš palūkojas uz mani un satver manu kāju virs ceļgala, maigi glāstīdams ādu. Priecājos, ka tu nepārģērbies.

Mājās biju uzvilkusi džinsa auduma jaku un uzāvusi zempapēžu kurpes, bet mugurā man vēl joprojām ir īsie svārki. Viņa plauksta kavējas uz manas kājas. Es to apklāju ar savējo.

-    Vai turpināsi mani ķircināt?

-    Varbūt. Kristjens smaida.

-    Kāpēc?

-     Tāpēc, ka to varu. Viņa sejā atkal rotājas zēniskais smaids.

-    Spēlē var piedalīties divi, es nočukstu.

Kristjens kārdinoši virza pirkstus augšup pa manu miesu. Nepacietīgi gaidīšu, sieva. Viņa smaids kļūst vēl platāks.

Es satveru viņa plaukstu un novietoju to uz viņa kājas. Sāksim ar to, ka vari pievaldīt rokas.

Viņš pavīpsnā. Kā vēlaties, Greja kundze.

Nolādēts! Es jau jūtu, ka zaudēšu šajā spēlē.

Kristjens vada mašīnu uz mūsu jaunās mājas piebraucamā ceļa pusi. Viņš apstājas pie baltajiem, greznajiem metāla vārtiem, ievada kodu, un tie paveras. Mašīna rēcot traucas pa avēniju, kas aizstiepjas zem zaļu, dzeltenu un tumši sarkanu lapu baldahīna koku pavēnī. Garā zāle pļavā vēršas zeltaina, bet šur tur vēl manāmas dažas dzeltenas savvaļas puķes. Diena ir brīnišķīga, saule spīd, un gaisā sāļais jūras ūdens aromāts sajaucies ar gaidāmā rudens smaržu, šī ir brīnišķīga, mierpilna vieta. Un šeit būs mūsu mājas!

Mēs apbraucam ap līkumu, un skatienam paveras nams. Pie tā novietotas vairākas lielas kravas automašīnas, uz kuru sāniem ar lieliem burtiem uzrakstīts Grey Construction. Mājas fasādi izraibina sastatnes, un uz jumta strādā vairāki vīri, uzlikuši galvā ķiveri.

Kristjens aptur mašīnu pie portika un izslēdz motoru. Es jūtu, ka viņš ir priecīgi satraukts.

-Sameklēsim Eljotu.

-    Vai viņš ir šeit?

-    Cerams. Es viņam maksāju pietiekami daudz.

Es iespurdzos, un Kristjens smaidīdams izkāpj no mašīnas.

-    Eu, brāl! atskan Eljota balss, un mēs abi metam skatienus apkārt.

-    Šeit, augšā! Viņš ir uzrāpies uz jumta un māj mums, smaidīdams līdz ausīm. Jau sen bija laiks jūs abus te redzēt. Palieciet, kur esat. Tūlīt nokāpšu.

Es palūkojos uz Kristjenu, un viņš parausta plecus. Pēc dažām minūtēm Eljots nostājas parādes durvīs.

-    Sveiks, brāl. Viņš paspiež Kristjenam roku. Un kā klājas jums, jaunkundz? Viņš mani paceļ un griežas apkārt.

-    Labāk, pateicos! Es aizelsusies smejos, un man iesmeldzās ribas. Kristjens drūmi sarauc pieri, bet Eljots nepievērš viņam uzmanību.

-    Iesim uz kabinetu. Jums vajadzēs šīs te. Viņš ar pirkstu piesit pie ķiveres.

Māja ir pārvērtusies par čaulu. Uz grīdas izklāts ciets, šķiedrains materiāls, kas atgādina maisaudeklu; vairākas sienas ir izgāztas, un to vietā uzslietas jaunas. Eljots izvadā mūs, skaidrojot, kas notiek, un tikmēr vīri kopā ar dažām sievietēm strādā mums blakus. Es atvieglota redzu, ka akmens kāpnes ar greznajām metāla margām vēl joprojām ir neskartas un pilnīgi apklātas ar baltu putekļu drānu.

Dzīvojamā istabā ir izgāzta tālākā siena, lai atbrīvotu vietu Džias stikla sienai, un ir sācies darbs ar terasi. Par spīti juceklim skats, kas paveras, ir brīnišķīgs. Jaunie papildinājumi nenomāc, tikai uzsver mājas vecmodīgo šarmu… Džia ir lieliski pastrādājusi. Eljots pacietīgi skaidro, kā viss notiek, un nosauc arī izpildes termiņus dažādiem darbiem. Viņš cer, ka varēsim ievākties jau Ziemassvētkos, bet Kristjens uzskata, ka tas būtu pārsteidzīgi.

Oho Ziemassvētki ar skatu uz līci! Nespēju vien sagaidīt. Mani pārņem līksms satraukums. Es jau gara acīm re-

dzu, kā mēs apgriežam milzīgas egles zarus, kamēr mūs sajūsmināts vēro mazs puisēns ar vara krāsas matiem.

Mūsu ekskursija beidzas virtuvē. Ļaušu jums abiem paklīst apkārt, Eljots piedāvā. Tikai uzmanieties. Šeit notiek būvdarbi.

-   Jā, labi. Pateicos, Eljot, Kristjens nosaka un satver manu roku. Vai esi apmierināta? viņš jautā, tiklīdz brālis ir pametis mūs divatā. Es lūkojos uz tukšo istabas čaulu un prātoju, kur piekarināt piparu gleznas, ko nopirkām Francijā.

-     Ļoti. Man te ārkārtīgi patīk. Un tev?

-    Ari. Viņš atplaukst smaidā.

-    Lieliski. Mēs te varētu izvietot savas piparu gleznas. Kristjens pamāj. Es gribu, lai šajā mājā būtu arī Hosē

uzņemtie portreti. Izvēlies, kur tos nolikt.

Es piesarkstu. Tur, kur man nebūs uz tiem bieži jāskatās.

-     Nevajag, Ana, viņš rājas, ar īkšķi noglāstīdams man apakšlūpu. Tās ir manas iemīļotās fotogrāfijas. Man īpaši patīk tā, kas karājas manā kabinetā.

-    Nav ne jausmas, kāpēc, es nomurminu un noskūpstu viņa īkšķa spilventiņu.

-     Ir arī daudz sliktākas nodarbes nekā visu dienu vērot tavu daiļo seju. Vai esi izsalkusi? Kristjens jautā.

-    Pēc kā? es čukstus atvaicāju.

Viņš pavīpsnā, acīm satumstot. Asinis manās dzīslās sāk plūst straujāk, cerību un iekāres dzītas.

-    Ēdiena, sieva. Un viņš aši noskūpsta mani uz lūpām. Es pārspīlēti uzmetu lūpu un nopūšos. Jā. Pēdējā laikā

es vienmēr esmu izsalkusi.

-     Mēs varētu sarīkot pikniku trijatā.

-    Trijatā? Vai mums kāds pievienosies?

Kristjens piešķiebj galvu. Jā. Pēc septiņiem vai astoņiem mēnešiem.

Ak jā… zvaigznīte. Es jautri smaidu.

-    Man šķita, ka tev patiktu pusdienot brīvā dabā.

-    Vai pļavā? es jautāju. Viņš pamāj.

-     Labprāt, es smaidot piekrītu.

-    Šī būs lieliska vieta, kur audzināt bērnus, viņš nosaka, mani vērodams.

Bērnus! Tātad ne tikai vienu? Vai es uzdrošināšos to pieminēt šobrīd?

Kristjens izpleš pirkstus uz mana vēdera. Jēzus! Es aizturu elpu un apkļauju viņa plaukstu ar savējo.

-    Tam ir grūti noticēt, viņš čukst, un es pirmo reizi dzirdu viņa balsī apbrīnu.

-    Zinu. Starp citu, man ir pierādījumi. Fotogrāfija.

-    Vai tiešām? Bērna pirmais smaids?

Es izņemu no maka zvaigznītes ultrasonogrāfijas attēlu.

-Lūk!

Kristjens ilgi pēta fotogrāfiju. A… zvaigznīte. Jā, saprotu. Viņš izklausās iegrimis domās un izbrīna pārņemts.

-    Tavs bērns, es čukstu.

-    Mūsu bērns, viņš izlabo.

-    Pirmais no daudziem.

-    Daudziem? Kristjens izbijies iepleš acis.

-    Vismaz diviem.

-    Diviem? Viņš izgaršo šo vārdu. Varbūt vispirms tiksim galā ar vienu un pēc tam domāsim tālāk?

Es atplaukstu platā smaidā. Protams.

Mēs izejam no mājas, lai baudītu silto rudens pēcpusdienu.

-     Kad tu pavēstīsi jaunumus saviem vecākiem? Kristjens jautā.

-    Drīz, es atbildu. Gribēju Rejam pateikt jau šorīt, bet palātā bija Rodrigesa kungs. Es paraustu plecus.

Kristjens pamāj un paceļ mašīnas bagāžnieka vāku. Zem tā slēpjas pīts piknika grozs un rūtainā sega, ko pirkām Londonā.

-    Iesim, viņš mani aicina, ar vienu roku satvēris grozu un segu, otru pasniedzis man. Mēs kopā izejam pļavā.

-    Labi, Roza, rīkojies. Kristjens beidz sarunu. Tas ir jau trešais zvans, kam viņš atbildējis mūsu piknika laikā. Viņš ir noāvis kurpes un zeķes un nu vēro mani, salicis rokas uz augšup sarautajiem ceļiem. Viņa žakete ir nomesta uz manas jakas, un mēs sildāmies saulē. Es guļu Kristjenam blakus, izlaidusies uz piknika segas, un mūs abus ieskauj augsta, zeltaina un zaļa zāle tālu no mājas trokšņiem un strādnieku skatieniem. Mēs esam vieni paši savā lauku idillē. Kristjens man pasniedz vēl vienu zemeni, un es pateicīga to košļāju un sūkāju, lūkodamās viņa satumsušajās acis.

-    Vai garšīga? viņš čukstus jautā.

-     Ļoti.

-    Vai esi dabūjusi pietiekami?

-    Zemenes? Jā.

Viņa acīs iegailas bīstamas uguntiņas, un viņš pasmaida. Džonsas kundze prot sagatavot lielisku pikniku, viņš secina.

-    Taisnība, es nočukstu.

Kristjens piepeši apgulstas, atbalstīdams galvu man uz vēdera. Viņš aizver acis un šķiet pilnīgi apmierināts ar dzīvi. Es ieviju pirkstus viņam matos.

Skaļi nopūties, Kristjens sarauc pieri un palūkojas uz sava vibrējošā telefona ekrānu. Viņš paceļ skatienu pret debesim un nospiež taustiņu.

-     Klausos, Velč, viņš nosaka un sasprindzis bridi klausās, pirms spēji pieceļas sēdus.

-    Diennakts novērošanu… Pateicos, viņš caur sakostiem zobiem nosaka un beidz sarunu. Viņa noskaņojums ir mainījies vienā mirklī. Mans ķircinošais, koķetējošais vīrs ir nozudis, un viņa vietā ir saltais, aprēķina vadītais pasaules valdnieks. Uz brīdi samiedzis acis, viņš savelk lūpas ledainā, biedējošā smaidā. Man pār muguru pārskrien skudriņas. Viņš paņem savu telefonu un nospiež taustiņu.

-    Roza, cik "Linkolna kokmateriālu" akciju mums šobrīd pieder? Viņš nometas uz ceļiem.

Es saspringstu. Ak Dievs, kas notiek?

-     Konsolidē akcijas mūsu uzņēmumā un atlaid visu valdi, izņemot vadītāju. Man vienalga. Dzirdu, ko tu saki, bet dari, kā lieku. Pateicos. Dod ziņu. Viņš beidz sarunu un bridi bezkaislīgi vēro mani.

Jēziņ! Kristjens ir nikns.

-    Kas noticis?

-     Links, viņš nonurd.

-    Elinas bijušais vīrs?

-    Jā. Viņš iemaksāja Haida drošības naudu.

Es satriekta uzlūkoju Kristjenu. Viņš ir sakniebis lūpas šaurā svītrā.

-    Nu… viņš ir padarījis sevi par apsmieklu, es apjukusi nomurminu. Haids izdarīja jaunu noziegumu, tiklīdz viņu izlaida no cietuma.

Kristjens samiedz acis un pavīpsnā. Lielisks arguments, sieva.

-    Ko tu nupat izdarīji? Es nometos ceļos viņam pretī.

-    Izdrāzu viņu.

Oho! Tas… izklausās pēc impulsīvi pieņemta lēmuma, es nomurminu.

-    Es uzskatu, ka nav jēgas vilcināties.

-    To esmu pamanījusi.

Viņš samiedz acis un atkal sakniebj lūpas. Es jau sen sagatavoju šo rezerves plānu, viņš sausi nosaka.

Es saraucu pieri. Kāpēc?

Kristjens brīdi klusē, kaut ko apsvērdams, un dziļi ievelk elpu.

-     Kad man bija divdesmit viens gads, Links piekāva savu sievu zili melnu. Viņš salauza Elinai žokli, kreiso roku un četras ribas, jo viņa gulēja ar mani. Kristjena acīs parādās dzelžains spīdums. Un tagad es uzzinu, ka viņš iemaksājis drošības naudu par cilvēku, kas mēģināja mani nogalināt, nolaupīja manu māsu un iedauzīja manas sievas galvaskausu. Man pietiek. Ir pienācis laiks atriebties.

Es nobālu. Ak Dievs! Lielisks arguments, Grej, es nočukstu.

-    Ana, man tas nav nekas neparasts. Citreiz es nerīkojos atriebības vārdā, bet nevaru pieļaut, lai viņš izsprūk sveikā. Tas, ko viņš nodarīja Elinai… Viņai vajadzēja izvirzīt apsūdzību, tomēr viņa to nedarīja. Viņai bija tiesības tā rīkoties. Bet, atbrīvojot Haidu, Links ir pārkāpis robežu. Viņš uzbruka manai ģimenei, un to es uztveru personiski. Es Linku iznīcināšu, sadragāšu uzņēmumu viņa acu priekšā un pa gabaliem pārdošu to visu tam, kas solīs vairāk. Links bankrotēs.

jēziņ…

-    Turklāt mēs lieliski nopelnīsim, Kristjens smīkņādams piebilst.

Es lūkojos viņa acīs, kas vēl brīdi kvēlo, pirms atmaigst.

-    Negribēju tevi nobiedēt, viņš čukst.

-    Nē, nē, es meloju.

Kristjens uzjautrināts sarauc uzaci.

-    Tu mani tikai pārsteidzi nesagatavotu, es nosaku un noriju siekalas. Reizēm Kristjens ir biedējošs.

Viņš ar lūpām skar manējās. Es darīšu visu, lai sargātu tevi. Un savu ģimeni. Un šo mazuli, viņš klusi atzīstas un uzliek plaukstu man uz vēdera, to maigi noglāstot.

Ak… Man aizraujas elpa. Kristjens lūkojas uz mani, acīm satumstot. Viņš paver lūpas un ievelk elpu, un nākamajā mirklī ar pirkstu galiem viegli skar manu kājstarpi.

Oho! Iekāre gluži kā uguns liesma iekvēlina manas asinis. Es satveru Kristjena galvu, pirkstus ievijot matos, un spēcīgi pierauju viņu sev klāt, lai ar lūpām uzmeklētu viņējās. Viņš iestenas, manas spējās rīcības pārsteigts, un ļauj manai mēlei ielauzties mutē. Viņš ievaidas un atbild uz skupstu; viņa lūpas un mēle alkaini tiecas pretī man, un mēs bridi baudām viens otru, iegrimuši mēles, lūpu, dvesienu un brīnišķīgu sajūtu virpulī. Mēs atkal viens otru atklājam.

Es gribu šo vīrieti. Pagājis pārāk ilgs laiks. Es viņu gribu šeit, tūlīt, brīvā dabā, mūsu pļavas vidū.

-   Ana, viņš aizgrābts izdveš un virza roku lejup pār manu dibenu līdz svārku apakšmalai. Es steidzos atpogāt viņa kreklu, bet pirksti man neklausa.

-    Ana, mierīgāk. Viņš atraujas, sasprindzinājis žokli, un satver manas rokas.

-    Nē. Es saudzīgi iekožos viņa apakšlūpā un pavelku to. Nē, es atkārtoju, lūkodamās uz viņu. Es tevi gribu.

Kristjens spēji ievelk elpu. Viņa pelēkās acis mirdz, un tajās ir lasāma neizlēmība.

-    Lūdzu. Man tevi vajag. Ikviena manas miesas daļiņa alkst pēc viņa. Tas ir mūsu rituāls.

Kristjens ievaidas, atzīdams sakāvi, un kvēli skūpsta mani. Ar vienu plaukstu aptvēris manu pakausi, viņš laiž otru pār manu ādu līdz viduklim, atgulda mani uz muguras un noguļas blakus, ne mirkli nepārtraukdams skūpstu.

Viņš atraujas, liekdamies man pāri, un lūkojas man acīs. Tu esi daiļa, sieva.

Es noglāstu viņa skaisto seju. Tu arī, Kristjen. Gan iekšēji, gan ārēji.

Viņš sarauc pieri, un es ar pirkstiem izzīmēju grumbas.

-     Nevajag. Man tu esi skaists pat tad, kad dusmojies, es nočukstu.

Kristjens atkal iestenas un atkārto skūpstu, nogrūžot mani uz mīkstās zāles blakus segai.

-     Man tevis pietrūka, viņš atzīstas, ar zobiem maigi skardams manu žokli. Es jūtu sirdi iepukstamies straujāk.

-     Man tevis arī. Ak, Kristjen! Es iegrūžu pirkstus viņa matos, bet ar otru roku ieķeros viņam plecā.

Kristjena lūpas virzās lejup pa manu kaklu, maigi skūpstot ādu, un tām seko viņa pirksti. Mans vīrs prasmīgi atpogā blūzi un, parāvis to vaļā, noskūpsta jutīgās krūtis. No viņa rīkles izlaužas dobja skaņa, un tā aizvibrē pa manu miesu līdz pat tālākajiem, slēptākajiem nostūriem.

-    Tavs augums mainās, viņš nočukst un ar īkšķi pieskaras krūtsgalam, līdz tas saspringst un berzējas pret krūštura audumu. Man patīk, viņš piebilst. Es vēroju, kā viņš ar mēli izgaršo un izzīmē līniju starp manu apakšveļu un krūti, kārdinot un spīdzinot mani. Uzmanīgi satvēris krūštura kausiņu starp zobiem, viņš to pavelk zemāk, atbrīvojot krūti, un vienlaikus ar degunu skar galiņu. Tas saspringst, atsaucoties uz viņa glāstu un maigo rudens vēsmu. Viņš aptver krūtsgalu ar lūpām un ilgi to skūpsta.

-    Jā! es ievaidos, spēji ievilkusi elpu, un piepeši saraujos, jo man iesāpas ribas.

-    Ana! Kristjens iesaucas un saniknots lūkojas uz mani. Viņa sejā jaušamas raizes. Lūk, par ko es runāju, viņš man pārmet. Tev trūkst pašsaglabāšanas instinkta. Es negribu tev nodarīt sāpes.

-    Nē… nepārtrauc, es kunkstu. Viņš ilgi lūkojas uz mani, cīnīdamies pats ar sevi. Lūdzu.

Kristjens piepeši sakustas, un es attopos, sēžot jāteniski viņam virsū. īsie svārki ir sarauti ap gurniem, un Kristjens noglāsta manu ādu virs zeķēm.

-    Tā jau ir labāk, un es varēšu baudīt skaisto skatu. Viņš iebīda rādītājpirkstu aiz otra krūštura kausiņa un atbrīvo arī šo krūti. Pēc tam viņš satver tās abas, un es atmetu galvu, tiekdamās pretī viņa prasmīgajām rokām. Kristjens mani ilgi ķircina, kairinādams krūtsgalus, līdz es iekliedzos, un pieceļas sēdus, aci pret aci ar mani, alkaini vērodams. Viņš mani noskūpsta, nepārstādams pieskarties krūtsgaliem, un es ne-

veikli atpogāju viņa krekla divas augšējās pogas. Mani pārņēmusi izjūtu pārbagātība es gribu skūpstīt viņu visur, izģērbt viņu un mīlēties vienlaikus.

-    Ana… Viņš saudzīgi satver manu galvu un atraujas. Viņa acis ir satumsušas, un tajās mirdz juteklisks solījums.

-    Mums nav jāsteidzas. Lēnāk. Es gribu tevi izbaudīt.

-    Kristjen, pagājis ilgs laiks, es elsodama atgādinu.

-    Lēnām, viņš nočukst, un šie vārdi ir pavēle. Viņš noskūpsta manu labo mutes kaktiņu. Lēnām. Un kreiso.

-     Lēnām, meitenīt. Viņš ar zobiem nedaudz pavelk manu apakšlūpu. Virzīsimies lēnām. Viņš sagrābj manus matus, lai es nevarētu pakustēties, un ar mēli ielaužas man mutē, meklējot, izgaršojot, nomierinot… iekvēlinot. Jā, mans vīrietis prot skūpstīties.

Es noglāstu Kristjena vaigu. Kautri laižu pirkstus pār viņa zodu un kaklu, pirms atgriežos pie krekla pogām. Šoreiz es nesteidzos, un viņš turpina mani skūpstīt. Es lēnām atrauju viņa kreklu vaļā un pieskaros siltajai, zīdainajai ādai virs atslēgas kauliem, pirms saudzīgi pagrūžu Kristjenu, līdz viņš guļ zem manis, lzslējusies sēdus, es lūkojos uz viņu, gandrīz neapzināti berzēdamās pret viņa locekli, kas izspīlē džinsus. Hmm. Es laižu pirkstus pār viņa lūpām līdz žoklim, lejup pa kaklu un ādamābolu līdz seklajai bedrītei. Mans skaistais vīrietis. Es pieliecos, un mani skūpsti seko pa pirkstgalu izzīmēto līniju, bet zobi viegli skrāpē žokli un kakla ādu. Kristjens aizver acis.

-    Jā. Viņš iestenas un atmet galvu, lai es varētu piekļūt viņa kakla pamatnei, vienlaikus pavēris muti. Viņa sejas izteiksme pauž klusu dievināšanu. Kristjens, kas ir zaudējis kontroli un ļāvies iekārei, mani sajūsmina… un uzbudina.

Es virzos lejup pa Kristjena krūšu kaulu, ar mēli izzīmējot lokus starp matiņiem. Hmm. Viņam ir lieliska garša. Un reibinošs aromāts. Es noskūpstu vispirms vienu, pēc tam otru mazo, apaļo rētu, un viņš satver manus gurnus, tāpēc es sastingstu, vairs neglāstīdama viņa krūtis, un ielūkojos savam vīram acīs. Viņš strauji elpo.

-    Vai tu vēlies mīlēties? Šeit? viņš izdveš, uzlūkodams mani ar mīlā un kaislē mirdzošu skatienu.

-    Jā, es nomurminu un atkal skūpstu viņa krūtis. Sasniegusi krūtsgalu, es to apņemu ar lupām un viegli paskrubinu.

- Ana, Kristjens nočukst. Viņš satver mani aiz vidukļa un paceļ augstāk, ar vienu roku atpogādams džinsus un atraudams rāvējslēdzēju. Tiklīdz viņš mani apsēdina uz sevis es piespiežos viņam klāt, izbaudīdama sajūtu, ko zem manis rada karstais, stingrais loceklis. Viņš glāsta manus augš stilbus, apturēdams rokas vietā, kur beidzas zeķe un sākas miesa, un ar plaukstām ķircinādams zīmē mazus lokus, ļau jot īkšķiem pieskarties man… tur, kur es gribu just pieskā rienus. Es sāku elsot.

-    Ceru, ka neesi iemīļojusi šo apakšveļu, viņš noņurd, acīm mežonīgi spīdot. Viņš laiž pirkstus gar biksīšu gumiju un aiz tās, mani kairinot, pirms cieši satver biksītes un izgrūž īkšķus caur plāno audumu. Biksītes izirst. Viņš izplāj plaukstas uz maniem augšstilbiem, vēlreiz ar īkšķiem noglāstot kājstarpi, un sasprindzina gurnus, paberzējot locekli pret mani.

-    Es jūtu, cik mitra tu esi. Viņa balsī ieskanas baudkāra nots, un viņš spēji pieceļas sēdus, aptvēris mani ap vidukli, lai varētu pieskarties manam degunam ar savējo.

-    Mēs nesteigsimies, Ana. Es gribu izjust tevi visu. Viņš mani paceļ un ļoti lēni, kaitinoši gausi iespiežas manī. Es jūtu katru brīnišķīgo viņa miesas collu, kad tā mani piepilda.

-     Ā… es nesakarīgi ievaidos un satveru Kristjena rokas. Es mēģinu izslieties, lai veidotos ilgotā berze, bet viņš man neļauj pakustēties.

-     Mani visu, viņš nočukst un sasprindzina gurnus, iekļūdams mani līdz pašam galam. Es atmetu galvu un aizžņaugti iekliedzos, pauzdama savu baudu.

-    Gribu tevi dzirdēt, Kristjens klusi nosaka. Nē… nekusties, tikai izjūti.

Es atveru acis; manas lūpas vēl joprojām mēmi veido kaisles izsaucienu. Un Kristjens lūkojas uz mani; iekāres pilnās, puspievērtu plakstiņu klātās, pelēkās acis ir pievērstas manām zilajām. Viņš sakustas, apļodams gurnus, bet neļauj man celties augšup.

Pār manām lupām pārsprūk vaids. Kristjens skūpsta manu kaklu.

-     Šeit es jūtos laimīgāks nekā jebkur citur. Dziļi tevī, viņš nomurmina, neatraujot lūpas no manas ādas.

-    Lūdzu, kusties, es diedelēju.

-    Lēnām, sieva. Viņš atkal sasprindzina gurnus, un mani pārņem baudas viļņi. Es satveru viņa seju plaukstās un skūpstu viņu, izbaudīdama sajūtas.

-    Mīli mani. Lūdzu, Kristjen.

Viņš ar zobiem velk līniju gar manu žokli līdz ausij. Uz priekšu, viņš nočukst un sāk mani virzīt augšup un lejup. Manai iekšējai dievietei ir dota brīva vaļa; es nogrūžu Kristjenu guļus un pārņemu grožus savās rokās, priecādamās par sajūtu, ko manī rada viņa loceklis. Ar abām rokām aptvēris manu vidukli, viņš pielāgojas iesāktajam ritmam. Es jau sen ilgojos pēc šīm galvu reibinošajām baudām, jūtot viņu zem sevis un sevī… saule apspīd manu muguru, gaisā jaušams saldais rudens aromāts, manu ādu glāsta maiga rudens vēsma. Mani pārņēmis brīnišķīgs visu maņu sajaukums: tauste, garša, smarža un skats, kā zem manis guļ mīļotais virs.

-    Jā, Ana. Viņš ievaidas, aizvēris acis, atmetis galvu un pavēris muti.

Jā… Tā ir labi. Un es ceļos arvien augstāk, piekļūstu arvien tuvāk. Kristjena plaukstas uzguļ man uz augšstilbiem, īkšķi saudzīgi noglāsta vietu, kur tie savienojas, un es krītu bezdibeni, bet pēc tam atkal sasniedzu virsotni, vēl un vēlreiz, līdz sabrūku Kristjenam uz krūtīm, un arī viņš iekliedzas, ļaudamies orgasmam un saukdams manu vārdu mīlas un līksmes pilnā balsi.

Viņš spiež mani sev pie krūtīm, maigi auklēdams galvu. Htntn. Es aizveru acis un izbaudu sajūtu, ko rada viņa apskāviens. Mana plauksta ir uz Kristjena krūtīm, un es dzirdu viņa sirds vienmērīgos pukstus, kas kļūst lēnāki un norimst. Es viņu noskūpstu un ar degunu pieskaros ādai, domādama par to, ka vēl pavisam nesen viņš to nepieļautu.

-    Vai ir labāk? viņš čukst, un es paceļu galvu. Viņa sejā rotājas plats smaids.

-     Daudz labāk. Un tev? Mans smaids ir tikpat starojošs.

-    Man tevis pietrūka, Ana. Viņš uz bridi kļūst nopietns.

-    Man tevis ari.

-    Nekādu varoņdarbu vairs, labi?

-    Protams, es apsolu.

-    Tev vienmēr jārunā ar mani, viņš čukst.

-    Tas attiecas ari uz tevi, Grej.

Viņš pavīpsnā. Lielisks arguments. Mēģināšu. Viņš no skūpsta mani uz galvvidus.

-     Domāju, ka mēs šeit būsim laimīgi, es nočukstu, atkal aizvērusi acis.

-    Jā. Tu, es un… zvaigznīte. Starp citu, kā tu jūties?

-    Labi. Esmu atslābinājusies un laimīga.

-    Lieliski.

-    Un tu?

-    Jā, tāpat, viņš nosaka.

Es ielūkojos viņam sejā, mēģinādama tajā kaut ko izlasīt.

-    Jā? viņš jautā.

-    Zini, seksa laikā tu esi ļoti valdonīgs.

-    Vai tevi tas neapmierina?

-    Nē, nē. Es tikai sāku prātot… tu teici, ka pēc tā ilgojies.

Viņš sastingst, mani vērodams. Reizēm, viņš nočukst.

Ak tā! Nu, tādā gadījumā nāksies padomāt, kā to risināt, es murminu un maigi noskūpstu Kristjenu uz lūpām, apvīdamās viņam apkārt kā vīnogulāja stīga. Manu gara acu priekšā slīd atmiņu ainas par mums abiem rotaļu istabā: Talisa mūzika, galds, krusts, pieķēdēšana pie gultas… Es jūsmoju par viņa pikantajām spēlēm mūsu pikantajām spēlēm. Jā. Es varu ar to nodarboties. Varu to sniegt viņam, piedalīties tajā kopā ar viņu. Varu to darīt savā labā. Man pār ādu pārskrien skudriņas, kad atceros jātnieka pātagu.

-     Man arī patīk rotaļāties, es nomurminu un, pacēlusi skatienu, kā atalgojumu saņemu viņa kautro smaidu.

-     Starp citu, man ļoti gribētos uzzināt, kur slēpjas tava robeža, viņš ieminas.

-Kāda? '

-    Baudas robeža.

-    Jā, man tas patiktu.

-     Varbūt vēlāk, kad būsim mājās, viņš čukst, un solījums gluži kā stīga izstiepjas starp mums.

Es atkal piebikstu viņam ar degunu. Ak Dievs, kā es viņu mīlu!

Kopš mūsu piknika aizritējušas jau divas dienas. Divas dienas pēc solījuma, ka ķersimies pie rotaļām mājās. Kristjens vēl joprojām pret mani izturas tā, it kā es būtu veidota no stikla. Viņš neļauj man atgriezties darbā, tāpēc es strādāju mājās. Salikusi pieteikuma vēstules kaudzītē uz galda, es nopūšos. Kopš izmantoju drošības paroli, mēs ar Kristjenu neesam viesojušies rotaļu istabā. Un viņš teica, ka pēc tās ilgojas. Es arī… it īpaši tagad, kad Kristjens pauda vēlmi atrast manas robežas. Es pietvīkstu, domādama par to, kas slēpjas aiz šiem vārdiem. Mans skatiens pievēršas biljarda galdam… Jā, nevaru vien sagaidīt.

Manu domu gaitu pārtrauc klusa, liriska mūzika. Kristjens spēlē klavieres. Šoreiz melodija ir nevis sērīga, bet gan maiga un cerību pilna. Es to pazīstu, bet nekad neesmu dzirdējusi viņa izpildījumā.

Es uz pirkstgaliem aizzogos līdz lielās istabas durvīm un vēroju Kristjenu sēžam pie klavierēm. Jau krēslo, un debesis ir koši sārtas. To nokrāsa atspoguļojas mana vīra rudajos matos. Viņš izskatās tikpat skaists kā vienmēr un pievērš visu uzmanību mūzikai, mani neredzēdams. Pēdējo dienu laikā viņš bijis ļoti pretimnākošs un iejūtīgs, stāstījis man par dienā piedzīvoto, atklājis savas domas un ieceres. Šķiet, ka ir pārrauts kāds aizsprosts un viņš sācis runāt.

Zinu, ka Kristjens pēc brīža nāks mani apraudzīt, un prātā iešaujas kāda doma. Ļaudamās līksmam satraukumam, es aizlavos prom, cerot, ka viņš nav mani pamanījis, un aizsteidzos uz mūsu istabu, pa ceļam izģērbdamās. Man mugurā paliek tikai gaiši zilas mežģīņu biksītes. Es sameklēju pieskaņotu krekliņu un to ātri uzvelku, noslēpdama zilumus. Parakņājusies skapī, es izņemu no atvilktnes Kristjena izbalējušos džinsus manus iecienītos rotaļu istabas džinsus. Es tos kārtīgi saloku un, no galda paķērusi telefonu, nometos ceļos pie guļamistabas durvīm. Tās ir atstātas vaļā, un es dzirdu jaunu melodiju, ko nepazīstu. Bet arī tajā ir jaušama cerība; mūzika ir skaista. Es ātri uzrakstu vēstuli.

No: Anastasija Greja Temats: Esmu sava vīra rīcībā Datums: 21.09.2011. 20:45 Kam: Kristjens Grejs Pavēlnieki Gaidu norādījumus.

Vienmer Tava

Anastasija Greja (skūpstu)

Es nospiežu "Sūtīt".

Pēc brīža mūzika spēji apraujas. Mana sirds sažņaudzas un sāk pukstēt straujāk. Es ilgi gaidu, līdz mans telefons novibrē.

No: Kristjens Grejs

Temats: Esmu vīra rīcībā <= Lielisks temats, meitenīt

Datums: 21.09.2011. 20:48

Kam: Anastasija Greja

Esmu ieintriģēts. Tūlīt nākšu pie Tevis.

Gatavojies.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. gaid pilna is vadītājs

Gatavojies! Mana sirds strauji dauzās, un es sāku skaitīt. Pēc trīsdesmit septiņām sekundēm durvis atveras. Esmu nolaidusi skatienu un vēroju Kristjena basās pēdas, kas apstājušās pie sliekšņa. Hmm. Viņš neko nesaka. Iestājas ļoti ilgs klusums. Ak vai… Es apvaldu vēlmi pacelt skatienu un turpinu pētīt grīdu.

Kristjens beidzot pieliecas un satver savus džinsus. Viņš klusēdams ieiet plašajā skapī, bet es tikmēr nekustos. Jā… tas bridis ir klāt. Mana sirds sitas kā neprātīga, un es izbaudu adrenalīna uzplūdu, kas pārņem manu augumu. Satraukumam pieņemoties spēkā, es notrīcu. Ko viņš ar mani darīs? Pēc brīža viņš atgriežas, ietērpies džinsos.

-    Tātad vēlies parotaļāties? viņš klusi jautā.

-Jā.

Kristjens neko nesaka, un es riskēju, aši paceļot skatienu. Es laižu to augšup pār viņa džinsiem, augšstilbiem, izcilni bikšupriekšā, atpogāto jostasvietas pogu, matiņu svēdru, nabu, muskuļoto vēderu, krūšu matiņiem, pelēkajām acīm, kas kvēlo, un sānis piešķiebto galvu. Viņš ir saraucis uzacis. Ak vai.

-    Jā… kas? viņš čukst.

Pareizi!

-    Jā, pavēlniek.

Viņa skatiens atmaigst. Laba meitene, viņš saka un noglāsta man galvu. Iesim uz otro stāvu, viņš piebilst, un es jūtu visus pavēderes muskuļus tīkami saspringstam.

Kristjens satver mani aiz rokas, un es viņam sekoju augšā pa kāpnēm. Viņš apstājas pie rotaļu istabas durvīm, pieliecas un maigi mani noskūpsta, pirms skarbi satver matus.

-   Starp citu, tu esi sagrābusi grožus savās rokās, kaut gan tēlo pakļauto, viņš noņurd, neatraudams lūpas no manas mutes.

-    Kā, lūdzu? Es nesaprotu, par ko viņš runā.

-    Nekas. Man nav iebildumu, viņš uzjautrināts nočukst un, ar degunu novilcis līniju gar manu žokli, maigi iekož ausī. Istabā tev jānometas ceļos, kā reiz parādīju.

-    Jā… Pavēlniek.

Viņš lūkojas uz mani, un viņa acīs mirdz mīlestība, apbrīna un nerātnas domas.

Dzīve kopā ar Kristjenu nekad nebūs garlaicīga, un es esmu gatava iet visu garo ceļu. Es mīlu šo vīrieti savu vīru, mīļāko, mana bērna tēvu, reizēm arī pavēlnieku… ar visām piecdesmit dažādajām nokrāsām.

EPILOGS

Lielā māja, 2014. gada maijs

Es guļu uz mūsu rūtainās piknika segas un lūkojos skaidrajās, zilajās vasaras debesis, ko ieskauj pļavas ziedi un gara, zaļa zāle. Pēcpusdienas saules stari silda manu ādu, kaulus un vēderu, un es atslābinos, ļaudama visiem locekļiem kļūt ļenganiem. Šādi es jūtos ērti. Nē… pat lieliski. Es izbaudu šo mirkli miera, kas ir tīra, neviltota apmierinājuma pilns. Man vajadzētu justies vainīgai par šādu prieku un piesātinājumu, bet tā nav. Dzīve šobrīd, šajā mirklī, ir lieliska, un esmu iemācījusies to novērtēt, izbaudot katru brīdi. Šajā ziņā es līdzinos savam vīram. Es pasmaidu un notrīsu, kavējoties skaistās atmiņās par pēdējo nakti mūsu dzīvoklī Eskalā…

Pletnes mīkstās loksnes mokoši gausi aizslīd pār manu piebriedušo vēderu.

-    Vai tev jau pietiek, Ana? Kristjens čukst man ausī.

-    Lūdzu! es dvešu, raustīdama rokas, kas piesietas man virs galvas. Man ir aizsietas acis, un es esmu pieķēdēta pie metāla režģa rotaļu istabā.

Pletne trāpa man pa dibenu, un cirtiens ir vienlaikus patīkams un sāpīgs.

-    Lūdzu?

Es spēji ievelku elpu. Lūdzu, pavēlniek.

Kristjens ar plaukstu apkļauj manu svilstošo ādu un maigi to paberzē.

-     Kuš, kuš, kuš, viņš mani mierina un virza plaukstu lejup, līdz pirksti ieslīd manī.

Es ievaidos.

-    Anastasija, viņš izdveš un viegli iekožas man auss ļipiņā. Tu esi ļoti gatava.

Viņš virza pirkstus uz priekšu un atpakaļ, skardams īpašo, visjutīgāko vietu vēl un vēlreiz. Pletne nokrīt uz grīdas, un viņš laiž plaukstu augšup pār manu vēderu līdz krūtīm. Es saspringstu. Tās ir jutīgas.

-    Mierā, Kristjens mani brīdina un apkļauj vienu krūti, ar īkšķi maigi noglāstīdams tās galiņu.

-     Mmm…

Viņa pirksti darbojas saudzīgi un vilinoši, un tīkamās izjūtas izplatās no krūts lejup, lejup… zemāk. Es atmetu galvu, tuvinādama krūtsgalu viņa plaukstai, un atkal ievaidos.

-    Man patīk tevī klausīties, Kristjens čukst. Viņa loceklis spiežas man pret gurnu, bet bikšu pogas iegraužas miesā, kamēr pirksti nerimstot turpina mani mocīt: iekšā, ārā, iekšā, ārā, vienotā ritmā. Vai man panākt, ka beidz šādi? viņš jautā.

-     Nē.

Pirksti mani sastingst.

-    Vai tiešām, Anastasija? Vai tu noteiksi, ko man darīt? Viņš ciešāk satver manu krūtsgalu.

-     Nē… Nē, pavēlniek.

-    Tā jau ir labāk.

-    Lūdzu! es dvešu.

-    Ko tu vēlies, Anastasija?

-    Tevi. Vienmēr.

Viņš spēji ievelk elpu.

-    Tevi visu, es aizelsusies piebilstu.

Kristjens uzmanīgi izvelk pirkstus no manis, pagriež mani ar seju pret sevi un noņem apsēju. Es samirkšķinu plakstiņus un ielūkojos satumsušās, pelēkās acīs, kurās liesmo kvēle. Kristjens novelk rādītājpirkstu pār manu apakšlūpu un iegrūž divus pirkstus man mutē, ļaujot sajust uzbudinājuma sāļo garšu.

-    Pagaršo, viņš čukst. Es ar mēli zīmēju apļus gar viņa pirkstiem un starp tiem.

Hmm… uz viņa pirkstiem pat es garšoju labi.

Kristjens laiž plaukstas augšup pār maniem delmiem līdz aprocēm un atsprādzē tās, mani atbrīvodams. Viņš mani pagriež ar seju pret sienu un parausta bizi, ievelkot mani apskāvienā. Pieliecis manu galvu sānis, viņš skūpsta manu kaklu virzienā uz augšu līdz ausij, cieši spiezdams mani sev klāt.

-    Es gribu tavu muti, viņš klusi, glāsmaini nosaka. Mans nobriedušais, iekāres plosītais augums saspringst. Sajūtas ir patīkamas un asas.

No manas mutes izlaužas vaids. Es pagriežos, pierauju Kristjena galvu tuvāk un ar mēli ielaužos viņa mutē, izgaršodama viņu. Kristjens iestenējies satver manu dibenu un pievelk mani pie sevis, bet mans grūtnieces vēders atduras pret viņa miesu. Es viegli iekožu viņam ādā virs žokļa un bārstu skūpstus lejup pa kaklu, virzīdama pirkstus tuvāk džinsu jostasvietai. Kristjens atmet galvu, lai es varētu brīvāk piekļūt viņa kaklam, un es laižu mēli lejup līdz viņa krūtīm un matiņiem uz tām.

-Jā.

Es parauju viņa džinsu jostasvietu; pogas atspragst vaļa, un viņš satver mani aiz pleciem, bet es noslīgstu uz ceļiem viņa priekšā.

Pacēlusi skatienu, es redzu, ka Kristjens lūkojas uz mani. Viņa acis ir satumsušas, lūpas pavērtas, un viņš dziļi ievelk elpu, tiklīdz es viņu atbrīvoju un paņemu mutē. Man ārkārtīgi patīk šī nodarbe kopā ar Kristjenu. Mani sajūsmina iespēja vērot, kā viņš zaudē savaldību, dzirdēt viņa elpu aizraujamies, saklausīt klusos, dobjos vaidus. Es aizveru acis un aizrautīgi darbojos ar mēli, baudīdama viņa garšu un elsas.

Kristjens satver manu galvvidu, apturēdams mani, bet es paslēpju zobus aiz lūpām un ievelku viņu dziļāk mutē.

-    Atver acis un skaties uz mani, Kristjens klusi pavēl.

Viņš kvēli lūkojas man pretī un sasprindzina gurnus, piepildīdams manu muti līdz pat rīkles dziļumiem, pirms atraujas. Nākamajā mirklī viņš atkal iegrūž locekli man mutē, un es paceļu roku, lai varētu to satvert, bet viņš sastingst un neļauj man kustēties.

-    Nepieskaries man, citādi es tevi atkal savažošu. Gribu tikai tavu muti, viņš noņurd.

Ak tā? Es salieku rokas aiz muguras un nevainīgi lūkojos viņam acīs, neizlaižot no mutes viņa locekli.

-     Laba meitene, Kristjens vīpsnādams nosaka, un viņa balss šķiet piesmakusi. Viņš nedaudz atkāpjas un atkal grūž locekli dziļāk, saudzīgi, bet stingri turēdams manu galvu.

Tev ir iekārojama mute, Anastasija. Viņš aizver acis un sasprindzina gurnus, bet es ciešāk sakļauju lūpas un virzu mēli uz priekšu un atpakaļ. Ievilkusi viņu dziļāk, es atraujos un atkārtoju šo kustību vairākas reizes, klausoties, kā viņš caur sakostiem zobiem ievelk plaušās gaisu.

-     Mmm! Rimsties, Kristjens nosaka un atbrīvojas, bet es vēl neesmu apmierināta. Viņš satver mani aiz pleciem un pieceļ kājās. Satvēris manu bizi, viņš skarbi noskūpsta mani; viņa uzstājīgā mēle vienlaikus ir alkaina un dāsna. Jau nākamajā mirklī viņš ir atlaidis manus matus, un es nepagūstu attapties, pirms viņš jau pacēlis mani uz rokām un pienesis pie gultas. Rīkodamies ļoti saudzīgi, viņš mani nogulda tā, ka mans dibens ir uz pašas malas.

-    Apvij kājas man ap vidu, Kristjens pavēl. Es paklausu un pierauju viņu tuvāk. Viņš noliecas, atbalstījis plaukstas abpus manai galvai, un, vēl joprojām stāvēdams kājās, pavisam lēni iekļūst manī.

Sajūta ir debešķīga. Es aizveru acis un izbaudu šo gauso mīlēšanos.

-    Nesāp? viņš jautā, manāmi norūpējies.

-   Ak Dievs, Kristjen. Jā. Jā. Lūdzu. Es sakļauju kājas ciešāk un ceļos viņam pretī. Viņš iestenas. Es satveru viņa rokas, un viņš nesteidzīgi sasprindzina gurnus, atraujoties no manis un atkal iekļūstot iekšā.

-    Ludzu, Kristjen! Drošāk, es nesalūzīšu.

Viņš dobji ievaidas un beidzot sāk kustēties straujāk, ietriekdamies manī. Jā, es jūtos kā septītajās debesīs.

-    Jā, es izdvešu, pieķerdamās Kristjenam vēl ciešāk, un sāku celties augstāk… Viņš ievaidas un kustas vēl dedzīgāk… un es esmu tuvu. jā, lūdzu, tikai neapstājies!

-     Ļaujies, Ana, viņš caur sakostiem zobiem izdveš, un es beidzu; mans orgasms ir šķietami bezgalīgs. Es izkliedzu viņa vārdu, un Kristjens pamirst, skaļi stenēdams, jo sasniedz savu virsotni manī.

-    Ana! viņš ierēcas.

Kristjens guļ man blakus, glāstīdams manu vēderu. Viņš ir plati iepletis savus garos pirkstus.

-    Kā jūtas mana meita?

-    Dejo, es smiedamās atbildu.

-    Dejo? Lieliski! Oho, es viņu jūtu. Kristjens smaida, un otrā zvaigznīte manā vēderā apmet kūleni.

-    Šķiet, viņai jau iepaticies sekss.

Kristjens sarauc pieri. Tiešām? viņš sausi painteresējas un pieliecas, tuvinot lūpas vēderam. Nebūs nekādu izpriecu, līdz tev apritēs trīsdesmit, meitēn.

Es iespurdzos. Kristjen, tu esi liekulis!

-    Nē, tikai noraizējies tēvs. Viņš lūkojas uz mani, saraucis pieri, un es jūtu, ka viņš ir patiesi satraukts.

-    Tu esi brīnišķīgs tēvs, un es zināju, ka tā būs. Es noglāstu viņa skaisto seju, un viņš bikli pasmaida.

-     Man patīk tavs vēders, viņš klusi nosaka, noglāstījis un noskūpstījis to. Tevis ir vairāk.

Es uzmetu lūpu. Man nepatīk, ka manis ir vairāk.

-    Kad tu beidz, tas paspilgtina izjūtas.

-    Kristjen!

-     Un es ar nepacietību gaidu iespēju vēlreiz nogaršot krūts pienu.

-    Kristjen! Tu esi izvirtis…

Viņš piepeši metas man virsū un kaismīgi skūpsta, pārmetis kāju pār manējo un pacēlis manas rokas virs galvas.

-     Tu esi sajūsmā par manām pikantajām spēlēm, viņš nočukst un ar degunu pieskaras manējam.

Es atplaukstu nerātnā smaidā, kas ir līdzvērtīgs viņējam.

-    Jā, esmu sajūsmā. Un mīlu tevi. Ļoti.

Es uztrūkstos no miega, dzirdot dēla spalgo sajūsmas spiedzienu. Kaut gan neredzu ne viņu, ne Kristjenu, es sāku priekā plati smaidīt. Teds ir pamodies no diendusas, un viņi abi nebēdnīgi draiskojas tepat netālu. Es klusi guļu uz segas, vēl joprojām brīnīdamās par Kristjena nenogurdināmību rotaļu laikā. Viņš ir neticami pacietīgs, ja runa ir par Tedu daudz pacietīgāks nekā ar mani. Es iespurdzos. Tam galu galā tā jābūt. Un mans brīnišķīgais puisēns, savu vecāku acuraugs, nepazīst bailes. Savukārt Kristjens viņu pārmērīgi sargā mūs abus. Mans krietnais, mainīgais, valdonīgais Kristjens.

-    Iesim pie mammas. Viņa ir kaut kur tepat, pļavā.

Es nesadzirdu Teda atbildi, bet Kristjens skaļi, nepiespiesti smejas. Tā ir burvīga skaņa, tēvišķa prieka piesātināta. Es

nespēju atturēties un atbalstos uz elkoņiem, lai viņus pavērotu no savas slēptuves augstās zāles aizsegā.

Kristjens ir pacēlis Tedu un griež viņu apkārt, līdz zēns atkal sajūsmā spiedz. Mans virs apstājas, pasviež dēlu augstu gaisā es aizturu elpu un noķer viņu. Teds bērnišķā līksmē smejas, un es atvieglota nopūšos. Mans mazais vīrietis, mans burvīgais mazais vīrietis, kurš vienmēr ir kustībā.

-    Vēl, tēt! viņš sauc. Kristjens paklausa, un man atkal sažņaudzas sirds, kad viņš pasviež Tedu gaisā un noķer, piekļaudams sev cieši klāt. Noskūpstījis Teda vaigu un vara krāsas matus, Kristjens brīdi viņu kutina. Teds aizgūtnēm smejas, lokās un atspiež roku Kristjenam pret krūtīm, tiekdamies projām. Kristjens smaidīdams noliek dēlu zemē.

-    Iesim, sameklēsim mammu. Viņa slēpjas zālē.

Teds sajūsmināts smejas, priecādamies par rotaļu, un laiž skatienu pār pļavu. Satvēris Kristjenu aiz rokas, viņš norāda uz vietu, kur manis nav, un es iespurdzos, pirms steidzīgi atguļos, piedalīdamās spēlē.

-    Ted, es dzirdēju mammu. Vai tu viņu dzirdēji?

-    Mamma!

Dzirdot Teda valdonīgo balss toni, es tik tikko apvaldu smieklus. Viņš ļoti līdzinās tēvam, kaut gan ir tikai divus gadus vecs.

-    Ted! es atsaucos un lūkojos debesīs, plati smaidīdama.

-    Mamma!

Jau pavisam drīz es dzirdu viņu soļus tuvojamies, un Teds izskrien caur garo zāli pie manis, bet viņam seko Kristjens.

-    Mamma! Teds sauc, it kā būtu atradis pazudušos Sjerramadres dārgumus, un ielec man rokās.

-    Manu puisēn! Es piespiežu viņu sev cieši klāt un noskūpstu apaļo vaidziņu. Viņš iespurdzas un noskūpsta ari mani, pirms izlokās man no rokām.

-    Sveika, mamma. Kristjens man uzsmaida.

-    Sveiks, tēti. Es atplaukstu smaidā. Viņš paceļ Tedu un apsēžas man blakus, apsēdinājis mūsu dēlu sev uz ceļiem.

-     Esi saudzīgs pret mammu, viņš brīdina Tedu, un es pavīpsnāju, domādama par to, ka viņš gan pret mani nav īpaši saudzīgs. Kristjens no kabatas izņem telefonu un iedod to Tedam. Tādējādi mēs droši vien iegūsim piecas minūtes

miera, ne vairāk. Teds nopēta ierīci, saraucis mazo pierīti. Viņš izskatās ļoti nopietns, zilās acis uzmanīgi vēro rotaļlietu; tieši tāpat izturas viņa tēvs, kad lasa vēstules. Kristjens ar degunu pabužina Teda matus, un mana sirds mīlā sažņaudzas. Man patīk lūkoties uz viņiem abiem, līdzīgiem kā divas ūdens lāses. Mans dēls klusi vismaz uz dažām minūtēm sēž uz ceļiem manam vīram. Šie abi vīrieši man ir mīļāki nekā jebkas cits visā pasaulē.

Protams, Teds ir skaistākais un apdāvinātākais bērns, kāds jebkad dzimis, bet es galu galā esmu viņa māte un man tā domāt ir dabiski. Un Kristjens ir… nu, Kristjens ir viņš pats. Baltajā sporta kreklā un džinsos viņš izskatās tikpat pievilcīgs kā vienmēr. Kā man izdevies iegūt tādu dārgumu?

-    Tu labi izskaties, Ana.

-    Tu ari, Kristjen.

-    Mamma ir skaista, vai ne? Kristjens iečukst Tedam ausī. Teds no viņa atgaiņājas, vairāk interesēdamies par tēta telefonu.

Es iesmejos. Viņu nevar pārspēt viltībā.

-    Zinu. Kristjens smaidīdams noskūpsta Tedu uz matiem. Grūti noticēt, ka jau rit viņam apritēs divi gadi. Viņa balsi ieskanas nožēla. Viņš uzliek plaukstu man uz vēdera, izplešot pirkstus. Laidīsim pasaulē daudz bērnu, viņš ierosina.

-     Vēl vismaz vienu. Es smaidu, un Kristjens noglāsta manu vēderu.

-    Kā jūtas mana meita?

-    Labi. Ja nemaldos, iemigusi.

-    Labdien, Greja kungs! Labdien, Ana!

Mēs abi pagriežamies un ieraugām Teilora desmit gadu veco meitu Šofiju iznākam no zāles aizsega.

-   Soij! Teds sajūsmināts iespiedzas, meiteni pazinis. Viņš izraujas no Kristjena apskāviena, nometot telefonu.

-     Geila sūta jums saldējumu, Sofija paskaidro. Vai drīkstu vienu iedot Tedam?

-    Protams, es atļauju. Ak vai, viņš noteikti notraipisies.

-     Taudējums! Teds izstiepj abas rokas, un Sofija pasniedz viņam kārumu. Augļu saldējums jau sācis pilēt.

-     Pagaidi, parādi man. Es pieceļos sēdus, izņemu saldējumu Tedam no rokas un aši iebāžu to mutē, nolaizot lieko sulu. Hmm… dzērvenes, vēsas un gardas.

-    Mans! Teds sašutuma pilnā balsi iebilst.

-    Ņem. Es pasniedzu viņam saldējumu, kas šobrīd vairs tik ļoti nepil, un viņš to steigšus iebāž mutē, atplaukstot platā smaidā.

-    Vai drīkstu pastaigāties kopā ar Tedu? Sofija jautā.

-    Protams.

-    Tikai neejiet pārāk tālu.

-     Labi, Greja kungs. Sofijas riekstbrūnās acis ir plati ieplestas, un viņa izskatās ļoti nopietna. Manuprāt, Kristjens viņu nedaudz biedē. Viņa sniedz roku Tedam, un bērns to labprāt satver. Abi aizbrien tālāk pa garo zāli.

Kristjens viņus vēro.

-    Viss būs labi, Kristjen. Kas viņus varētu šeit apdraudēt? Viņš sarauc pieri, un es apsēžos viņam uz ceļiem.

-    Turklāt Teds ir sajūsmā par Sofiju.

Kristjens iespurdzas un ar degunu pabužina man matus.

-    Sofija ir jauks bērns.

-    Taisnība. Un skaista meitene. Blonds eņģelis.

Kristjens sastingst un uzliek plaukstas man uz vēdera.

-     Meitenes mēdz tādas būt. Viņa balsi ieskanas bažas, un es ar plaukstu apkļauju viņa pakausi.

-    Par savu meitu tev nav jāsatraucas vēl vismaz trīs mēnešus. Es par viņu parūpēšos. Vai skaidrs?

Viņš noskūpsta mani aiz auss un ar zobiem viegli pakņudina gliemežnīcu līdz pat ļipiņai.

-    Kā teiksi, sieva. Un viņš man iekož. Es iebrēcos.

-    Man patika iepriekšējā nakts, viņš nosaka. Vajadzētu ar to nodarboties biežāk.

-    Man arī patika.

-    Un mēs to varētu darīt, ja tu vairs nestrādātu…

Es paceļu skatienu pret debesīm, un Kristjens apskauj mani ciešāk, piespiedis smaidā savilktās lūpas man pie kakla.

-     Vai tu boli acis, sieva? Balsī ieskanas nepārprotams, bet juteklisks drauds, un es nodrebinos, bet, tā kā esam pļavas vidū un tuvumā ir bērni, es nepievēršu uzmanību šim aicinājumam.

-     "Grejas izdevniecības" pārstāvēta rakstnieka darbs iekļuvis New York Times pārdotāko grāmatu sarakstā. Boisa Foksa grāmata ir pārdota prātam neaptveramā daudzumā, elektronisko grāmatu tirdzniecība noris lieliski, un es bei-

dzot esmu sapulcējusi sev apkārt cilvēkus, kam varu uzticēties.

-     Un tu pelni naudu, kaut gan laiki ir grūti, Kristjens lepni piebilst. Bet… tu man patīc baskājaina un ar lielu vēderu manā virtuvē.

Es atraujos atpakaļ, lai varētu ielūkoties viņam sejā. Viņš mirdzošām acīm vēro mani.

-    Arī man tas patīk, es nomurminu, un viņš mani noskūpsta, vēl joprojām skardams vēderu.

Redzot, ka Kristjenam ir labs noskaņojums, es nolemju ķerties pie kāda bīstama temata. Vai jau esi padomājis par manu ierosinājumu?

Viņš sastingst. Ana, nē.

-     Bet Ella ir ļoti skaists vārds.

-    Es nenosaukšu meitu savas mātes vārdā. Nē. Punkts.

-    Vai esi pārliecināts?

-    Jā. Viņš satver mani aiz zoda un kaismīgi lūkojas acīs, bezspēka dusmu pārņemts. Ana, liecies mierā. Es negribu aptraipīt meitu ar savu pagātni.

-     Labi. Piedod. Ak vai, es nevēlos viņu saniknot.

-    Tā jau ir labāk. Necenties vairs sadziedēt šīs brūces, Kristjens nosaka. Tevis dēļ es atzinu, ka viņu mīlēju, un tu aizvilki mani pie viņas kapa. Pietiek.

Es pagriežos, uzsēžoties jāteniski viņam virsū, un abām rokām satveru viņa galvu.

-     Man ļoti žēl. Tiešām. Lūdzu, nedusmojies. Es viņu noskūpstu un piespiežu lūpas pie mutes kaktiņa. Brīdi vilcinājies, Kristjens norāda uz otru kaktiņu, un es smaidīdama skūpstu to. Viņš norāda uz degunu. Es paklausīgi dāvāju skūpstu. Viņš smaida un ar plaukstām apkļauj manu dibenu.

-    Ko man ar tevi darīt, sieva?

-    Tu noteikti kaut ko izdomāsi, es atbildu. Kristjens pasmaida un, piepeši pagriezies, nogulda mani uz segas.

-    Varbūt man to darīt tūlīt? viņš čukst, baudkāri smaidīdams.

-    Kristjen! es izdvešu.

Piepeši no Teda mutes atskan spalgs kliedziens. Kristjens pielec kājās, lunkans kā pantera, un skriešus tuvojas skaņas avotam. Es sekoju, bet lēnāk, jo neesmu tā noraizējusies kā

Kristjens tas nebija kliedziens, kā dēļ es skrietu pa kāpnēm, lecot pāri diviem pakāpieniem reizē, lai noskaidrotu, kas noticis.

Kristjens paceļ Tedu uz rokām. Mūsu puisēns neremdināmi raud un rāda uz zemi, kur mētājas saldējuma atliekas. Mīkstā ķepa kūst zālē.

-    Viņš to nometa, Sofija skumji paziņo. Es būtu atdevusi savējo, bet biju jau to apēdusi.

-    Neraizējies, Sofij, viss ir labi. Es noglāstu viņai galvu.

-     Mamma! Teds raud, stiepdams rociņas man pretī. Kristjens negribīgi atdod man bērnu.

-    Kuš, kuš.

-    Taudējums, bērns raudādams šļupst.

-    Zinu, dēls, zinu. Iesim pie Teilora kundzes un dabūsim vēl vienu. Es noskūpstu puisēnu uz galvvidus… mm, viņš labi smaržo. Pēc mana mazā puisēna.

-    Taudējums, viņš šņukst. Es satveru viņa rociņu un noskūpstu lipīgos pirkstus.

-    Lūk, tev uz pirkstiem vēl ir saldējuma garša.

Teds pārstāj raudāt un nopēta roku.

-    Ieliec pirkstus mutē.

Viņš paklausa. Taudējums!

-    Jā. Saldējums.

Viņš atplaukst smaidā. Ak, mans mūžam mainīgais puisēns, tāds pats kā tētis. Nu, viņam vismaz ir attaisnojums; viņš ir tikai divus gadus vecs.

-    Vai iesim pie Teilora kundzes? Teds dedzīgi māj, un viņa seju rotā burvīgs bērna smaids. Varbūt ļausi, lai tevi nes tētis? Viņš papurina galvu un cieši apķeras man ap kaklu, piespiedis seju pie tā.

-     Man šķiet, tētis arī grib pagaršot saldējumu, es pačukstu Tedam austiņā. Bērns brīdi lūkojas uz mani, pēc tam paskatās uz roku un sniedz to Kristjenam. Mans vīrs smaidīdams ar lūpām aptver dēla pirkstiņus.

-     Hmm… garšīgi.

Teds iesmejas un stiepj rokas augšup. Kristjens smaidīdams apskauj dēlu un nosēdina viņu sev uz gurna.

-    Sofij, kur ir Geila?

-    Mājā.

Es palūkojos uz Kristjenu. Viņa smaidā iezagusies skumja nots. Interesanti, par ko viņš domā?

-    Tu lieliski māki ar bērnu apieties, viņš klusi nosaka.

-    Ar šo mazuli? Es sabužinu Teda matus. Tikai tāpēc, ka es izprotu jūs, Greju vīriešus. Manas lūpas savelkas smīnā.

Kristjens iesmejas. Taisnība, sieva.

Teds izlokās no Kristjena tvēriena. Tagad mans mazais, stūrgalvīgais vīriņš vēlas iet pats. Es satveru viņu aiz rokas, tēvs paņem otru plaukstu, un mēs šūpojam Tedu visu ceļu līdz pat mājām, bet Sofija lēkādama traucas mums pa priekšu.

Es pamāju Teiloram, kurš izmanto savu reto brīvdienu, lai labotu vecu motociklu pie garāžas, ģērbies džinsos un kreklā bez piedurknēm.

Apstājusies pie Teda istabas durvīm, es klausos, kā Kristjens lasa viņam priekšā: Es esmu Lorakss! Es runāju visu koku vārdā…

Kad ielūkojos istabā, es redzu, ka Teds jau ir iemidzis, bet Kristjens turpina lasīt. Dzirdot, kā atveras durvis, viņš paceļ skatienu un aizver grāmatu. Pielicis pirkstu pie lūpām, viņš ieslēdz mikrofonu, kas ierīkots blakus Teda gultiņai, sakārto segu, noglāsta bērnam vaigu un pielavās man klāt, neradot ne mazāko troksni. Ir grūti nesmieties.

Izgājis ārā, Kristjens ievelk mani apskāvienā. Ak Dievs, es viņu mīlu, bet ir lieliski redzēt viņu aizmigušu, mans virs nosaka, ar lūpām skarot manējās.

-    Pilnīgi piekrītu.

Kristjens maigi uzlūko mani. Grūti noticēt, ka viņš ir kopā ar mums jau divus gadus.

-    Zinu. Es noskūpstu savu viru un piepeši atceros Teda dzimšanu: ārkārtas ķeizargriezienu, Kristjena izmisumu, doktores Grīnas lietišķo, mierīgo attieksmi, kad manai mazajai zvaigznītei draudēja briesmas. Atmiņas liek nodrebēt.

-     Greja kundze, jūsu dzemdības ilgst jau piecpadsmit stundas. Kontrakcijas ir palēninātas, kaut gan izmantojām stimulējošu līdzekli. Mums jāveic ķeizargrieziens, jo bērna dzīvība ir apdraudēta, ārste uzstāj.

-    Jau sen bija laiks! Kristjens viņai uzrēc, bet ārste nepievērš viņam uzmanību.

-    Klusē, Kristjen. Es saspiežu viņa roku. Mana balss ir klusa un dziestoša, viss šķiet neskaidrs sienas, aparāti, cilvēki zaļos uzsvārčos… Man tikai gribas gulēt. Bet vispirms jāizdara kaut kas svarīgs… Jā, pareizi. Es gribēju viņu dzemdēt pati.

-     Lūdzu, Greja kundze. Veiksim ķeizargriezienu.

-    Ana, lūdzu! Kristjens izmisis vēršas pie manis.

-    Vai pēc tam varēšu gulēt?

-    Jā, meitenīt, jā. Kristjena balss izklausās pēc šņuksta, un viņš noskūpsta mani uz pieres.

-    Es gribu redzēt mazo zvaigznīti.

-    Protams, drīz viņu ieraudzīsi.

-    Labi, es nočukstu.

-     Beidzot, doktore Grīna nomurmina. Māsiņ, izsauciet anesteziologu Milleru, gatavojieties ķeizargriezienam. Greja kundze, mēs jūs pārvedīsim uz operāciju zāli.

-    Pārvedīsim? mēs ar Kristjenu reizē atkārtojam.

-    Jā. Tūlīt pat.

Un mēs piepeši traucamies pa gaiteni, un griestu lampas saplūst vienā garā, spožā gaismas strēlē.

-    Greja kungs, jums jāieģērbjas uzsvārcī.

-Ko?

-    Nekavējoties, Greja kungs.

Viņš saspiež manu plaukstu un atrauj roku.

-    Kristjen! es iesaucos, ļaudamās panikai.

Paveras vēl vienas durvis, un nākamajā mirklī medmāsa nostiepj aizslietni, kas aizsedz man skatu uz vietu, kur tiks veikts iegriezums. Durvis atveras un aizveras, un telpā ir daudz cilvēku. Ir ļoti skaļš… es gribu mājās.

-    Kristjen? Es ar skatienu meklēju savu vīru.

-    Viņš tūlīt būs jums blakus, Greja kundze.

Pēc brīža viņš nostājas pie operāciju galda, ģērbies zilā uzsvārcī, un es sniedzos pēc viņa rokas.

-    Man bail, es nočukstu.

-    Nē, meitenīt, nē. Es esmu klāt. Nebaidies. Mana stiprā Ana. Viņš noskūpsta mani uz pieres, bet viņa balss vēsta kaut ko nelāgu.

-    Kas noticis?

-Ko?

-    Kas noticis?

-             Nekas. Viss ir labi. Tu tikai esi nogurusi, meitenlt. Viņa acīs liesmo izbīlis.

-             Greja kungs, atnācis anesteziologs. Viņš parūpēsies par epidurālo anestēziju, un pēc tam varēsim turpināt darbu.

-    Sākas kontrakcija.

Šķiet, ka manu vēderu žņaudz dzelzs stīpa. Es ieķeros Kristjenam rokā, līdz sāpes pāriet. Tieši tās mani nogurdina. Es esmu pārmocījusies, bet jūtu, kā apdullinošais šķidrums plūst… lejup. Mans skatiens pievēršas Kristjena sejai. Pieres vidū ievilkušās grumbiņas. Viņš ir saspringts. Noraizējies. Kāpēc?

-              Vai jūtat, Greja kundze? No aizslietņa otras puses atskan doktores Grīnas balss.

-    Kas man jājūt?

-    Tātad nejūtat?

-     Nē.

-     Labi. Doktor Miller, sāksim.

-    Tu lieliski turies, Ana.

Kristjens ir nobālis, un viņa pieri klāj sviedri. Viņš ir nobijies. Nebaidies, Kristjen. Nebaidies.

-    Es tevi mīlu. Mana balss nav skaļāka par čukstu.

-    Ana, viņš elso. Es tevi ari ļoti mīlu.

Es jūtu kaut ko savādi velkošu dziļi sevī iekšā; nekad mūžā vēl neesmu kaut ko tādu piedzīvojusi. Kristjens palūkojas pār aizslietni un kļūst vēl bālāks, tomēr nespēj novērst skatienu.

-    Kas notiek?

-    Atsūc asinis! Jā, ļoti labi…

Piepeši atskan griezīgs, dusmu pilns kliedziens.

-              Jums piedzimis zēns, Greja kundze. Kāds ir Apgara skaitlis?

-    Deviņi.

-    Parādiet viņu man, es izdvešu.

Kristjens nozūd no mana redzesloka un pēc brīža parādās, rokās turēdams manu dēlu, kas ievīstīts gaiši zilā segā. Viņa sejiņa ir sārta, un to klāj gan asinis, gan kaut kas balts. Mans bērns. Mana zvaigznīte… Teodors Reimonds Grejs.

Palūkojusies uz Kristjenu, es redzu viņa acīs asaras.

-    Tavs dēls, sieva, viņš aizsmacis nočukst.

-    Mūsu dēls, es izlaboju. Viņš ir brīnišķīgs.

-    Jā, Kristjens piekrīt un noskūpsta mūsu brīnišķīgā puisēna pieri zem tumšu matu šķipsnas. Teodors Reimonds Grejs neko nemana. Viņš ir aizvēris acis, piemirsis raudāšanu un ieslidzis miegā. Nekad vēl neesmu redzējusi kaut ko tik skaistu. Man gribas raudāt, viņu uzlūkojot.

-     Pateicos, Ana, Kristjens nočukst, un viņa acīs iemirdzas asaras.

-    Kas notika? Kristjens satver mani aiz zoda.

-    Es atcerējos Teda dzimšanu.

Kristjens nobāl un uzliek plaukstu man uz vēdera.

-    Es vairs negribu neko tādu piedzīvot. Šoreiz izmantosim plānotu ķeizargriezienu.

-     Kristjen, es…

-    Nē, Ana. Toreiz tu gandrīz nomiri. Nē.

-    Nemaz jau tik slikti nebija.

-    Nē. Kristjena balss liecina, ka nekādi iebildumi netiks uzklausīti, bet viņš lūkojas uz mani un pamazām atmaigst. Man patīk vārds "Fēbe", viņš nočukst un ar degunu pieskaras manējam.

-    Fēbe Greja? Fēbe… Jā, man ari patīk. Es plati smaidu.

-    Lieliski. Es gribu sagatavot Teda dāvanu. Viņš satver mani aiz rokas, un mēs kāpjam lejā. No viņa lieliem viļņiem plūst līksms satraukums; Kristjens šo mirkli ir gaidījis jau visu dienu.

-    Vai domā, ka viņam patiks? Kristjens bažīgi uzlūko mani.

-    Noteikti. Apmēram divas minūtes. Viņam ir tikai divi gadi, Kristjen.

Mans virs nupat pabeidzis salikt koka vilcieniņu komplektu, ko nopircis Tedam dzimšanas dienā. Pēc viņa rīkojuma Bārnijs pārveidojis divas sīciņās lokomotīves tā, lai tās darbotos ar saules enerģiju, tāpat kā helikopters, ko pirms vairākiem gadiem uzdāvināju savam vīram. Kristjens nepacietīgi gaida saullēktu. Man ir aizdomas, ka viņš pats grib paspēlēties ar vilcieniņiem. Sliedes klāj gandrīz visu terases akmens grīdu.

Rīt notiks ģimenes viesības Teda dzimšanas dienai par godu. Ieradīsies Rejs un Hosē, un visi Greji, kā arī Teda māsīca Eiva, Keitas un Eljota divus mēnešus vecā meita. Es nepacietīgi gaidu iespēju papļāpāt ar draudzeni un noskaidrot, kā viņa jūtas mātes lomā.

Es vēroju, kā saule iegrimst ūdenī aiz Olimpijas pussalas. Ainava ir elpu aizraujoša, kā jau Kristjens solīja, un mani pārņem tādas pašas sajūsmas trīsas kā pirmajā reizē, kad to ieraudzīju. Skats ir brīnišķīgs krēsla virs Saundas līča. Kristjens ievelk mani apskāvienā.

-    Lieliska ainava.

-    Jā, Kristjens piekrīt. Es pagriežos un redzu, ka viņš vēro mani. Mūsu lūpas saskaras. Brīnišķīgs skats, viņš nosaka. Man tas patīk vairāk par visu pārējo.

-    Mājas.

Viņš atplaukst smaidā un vēlreiz noskūpsta mani. Es tevi mīlu, Ana.

-    Es tevi arī, Kristjen. Mūžīgi mūžos.

KRIST jena nokrĀsĀs

Kristjena pirmie Ziemassvētki

Mans džemperis skrāpē ādu un ož pēc jaunām drēbēm. Viss ir jauns. Man ir jauna mamma. Viņa ir daktere. Viņai ir tetokops. Es to iebāžu ausis un dzirdu sirdspukstus. Viņa ir jauka un daudz smaida. Visu laiku. Viņai ir mazi, balti zobi.

-    Vai palīdzēsi man izrotāt egli, Kristjen?

Istabā ar lielajiem dīvāniem ir liela egle. Ļoti liela. Es tādas esmu redzējis, bet tikai veikalos. Ne jau iekšā, kur ir dīvāni. Manā jaunajā mājā ir daudz dīvānu. Nevis viens dīvāns. Nevis viens brūns, lipīgs dīvāns.

-    Skaties!

Jaunā mamma parāda man kasti, un tajā ir daudzi bumbuļi. Daudzi skaisti, spīdīgi bumbuļi.

-Šie ir egles rotājumi.

Ro-tā-ju-mi. Ro-tā-ju-mi. Es galvā izrunāju vārdu. Ro-tāju-mi.

-    Un šīs… Viņa izņem no kastes garu virteni ar puķēm. Šīs ir gaismiņas. Vispirms uzliksim tās, un pēc tam apcirpsim egles zarus. Viņa pastiepj roku un pieskaras maniem matiem. Es sastingstu, bet man patīk, ka viņas pirksti ir manos matos. Man patīk būt blakus jaunajai mammai. Viņa labi smaržo. Tīri. Un viņa pieskaras tikai maniem matiem.

-    Mammu!

Leljots sauc jauno mammu. Viņš ir liels un skaļš. Ļoti skaļš. Viņš runā. Daudz. Es nerunāju nemaz. Man nav vārdu. Man ir vārdi galvā.

-    Eljot, mēs esam dzīvojamā istabā.

Viņš ieskrien pa durvīm. Viņš bija skolā. Viņam ir zīmējums. To viņš uzzīmējis manai jaunajai mammai. Viņa ir mamma arī Leljotam. Viņa nometas ceļos, apskauj Leljotu un ap-

lūko zīmējumu. Tā ir māja ar mammu un tēti, un Leljotu, un Kristjenu. Leljota zīmējumā Kristjens ir ļoti mazs. Leljots ir liels. Viņam ir plats smaids, un Kristjenam ir skumja seja.

Tētis arī ir šeit. Viņš tuvojas mammai. Es cieši satveru sedziņu. Viņš skūpsta jauno mammu, un jaunā mamma nebaidās. Viņa smaida. Viņa skūpsta tēti. Es neatlaižu segu.

-    Labvakar, Kristjen. Tētim ir dobja, klusa balss. Man patik viņa balss. Viņš nekad nav skaļš. Viņš nekliedz. Nekliedz kā… Viņš man lasa grāmatas, kad esmu gultā. Viņš lasa par kaķi un cepuri, un zaļām olām, un šķiņķi. Es neesmu redzējis zaļas olas. Tētis pieliecas un kļūst maziņš.

-    Ko jūs šodien darījāt?

Es viņam parādu egli.

-    Nopirkāt Ziemassvētku egli?

Es ar galvu pasaku "jā".

-     Brīnišķīga egle. Jūs ar māmiņu izvēlējāties lielisku koku. Ir ļoti svarīgi izvēlēties pareizo.

Arī viņš noglāsta man matus, un es nekustos, tikai ciešāk satveru segu. Tētis man nenodara sāpes.

-    Tēt, paskaties uz manu zīmējumu! Leljots dusmojas, kad tētis runā ar mani. Leljots dusmojas uz mani. Es situ Leljotam, kad viņš uz mani dusmojas. Kad es tā daru, jaunā māmiņa dusmojas uz mani. Leljots man nesit. Leljots no manis baidās.

Gaismiņas eglē ir smukas.

-    Nāc, es tev parādīšu. Āķis jāiever šajā caurumā, un pēc tam to var iekārt zarā. Mamma ieliek sarkano rot… ro-tāju-mu eglē.

-    Pamēģini tikt galā ar šo mazo zvaniņu.

Zvaniņš džinkst. Es to papurinu. Tā ir priecīga skaņa. Es papurinu vēlreiz. Mamma smaida. Tas ir liels smaids. īpašs smaids tikai man.

-    Vai tev patīk zvaniņš, Kristjen?

Es ar galvu pasaku "jā" un atkal purinu zvaniņu, un tas jautri džinkst.

-Tev ir skaists smaids, puisēn. Māmiņa samirkšķina acis un noslauka tās ar plaukstu. Viņa noglāsta man matus. Man patīk redzēt tevi smaidām. Viņa ar plaukstu pieskaras manam plecam. Nē. Es atkāpjos un sažņaudzu rokās

segu. Māmiņa ir skumja, bet kļūst atkal priecīga. Viņa glāsta man matus.

-    Vai gribi iekārt zvaniņu eglē? Mana galva saka "jā".

-    Kristjen, ja tu esi izsalcis, pasaki to man. Tas nav grūti. Vari satvert mani aiz rokas, ievest virtuvē un norādīt. Lūk, šādi. Viņa paceļ garo pirkstu. Nags ir sārts un spīdīgs. Skaists. Bet es nezinu, vai mana jaunā māmiņa dusmojas. Es apēdu visu, kas bija uz šķīvja. Makaronus ar sieru. Garšīgi.

-    Es negribu, lai tu būtu izsalcis, mīļais. Labi? Nu, vai gribi saldējumu?

Mana galva saka: "Jā!" Mamma smaida. Man patīk viņas smaidi. Tie ir labāki par makaroniem ar sieru.

Egle ir skaista. Es skatos uz to, piespiedis segu sev cieši klāt. Gaismiņas mirguļo un ir dažādās krāsās, un visi rotājumi arī ir dažādi. Man patīk zilie bumbuļi. Un egles galā ir liela zvaigzne. Tētis pacēla Leljotu, un Leljots iesprauda zvaigzni kokā. Leljotam tas patīk. Es gribu iespraust zvaigzni kokā…. bet negribu, lai tētis paceļ mani augstu gaisā. Negribu, lai viņš mani apskauj. Zvaigzne ir spoža un mirdzoša.

Blakus eglei ir klavieres. Mana jaunā māmiņa ļauj man pieskarties melnajiem un baltajiem taustiņiem. Melns un balts. Man patīk baltās skaņas. Melnās skaņas ir nepareizas. Bet man patīk arī melnās skaņas. Es spiežu balto un melno. Balto un melno. Melno un balto. Balto, balto, balto, balto. Melno, melno, melno, melno. Man patīk skaņas. Ļoti patīk.

-    Vai gribi, lai tev kaut ko nospēlēju, Kristjen?

Mana jaunā māmiņa apsēžas. Viņa pieskaras baltajiem un melnajiem taustiņiem, un sākas dziesmas. Viņa spiež pedāļus. Dažreiz skaņas ir skaļas, bet citreiz klusas. Dziesma ir priecīga. Leljotam arī patīk, ja māmiņa dzied. Māmiņa dzied par neglīto pīlēnu un jocīgi pēkšķ. Leljots arī pēkšķ, un viņš pārvērš savas rokas par spārniem un plivina tās kā putns. Leljots ir jocīgs.

Māmiņa smejas. Leljots smejas. Es smejos.

-     Vai tev patīk šī dziesma, Kristjen? Māmiņas sejā ir skumjas un prieks.

Man ir zeķe. Tā ir sarkana, un tai virsū ir onkulis ar sarkanu cepuri un lielu, baltu bārdu. Viņu sauc Ziemassvētku vecītis. Viņš nes dāvanas. Es redzēju vecīti bildēs, bet viņš nenesa man dāvanas. Es biju slikts. Vecītis nenes dāvanas sliktiem bērniem. Tagad es esmu labs. Jaunā māmiņa teica, ka es esmu labs, ļoti labs. Jaunā māmiņa nezina patiesību. Es nedrīkstu viņai stāstīt… bet es esmu slikts. Negribu, lai jaunā māmiņa to zina.

Tētis piekar zeķi virs kamīna. Leljotam ari ir zeķe. Leljots prot lasīt vārdu uz zeķes. Tur rakstīts "Leljots". Uz manas zeķes arī ir vārds. "Kristjens". Jaunā māmiņa nosauc to pa burtiem.

Tētis sēž uz manas gultas. Viņš lasa grāmatu. Es turu rokās savu segu. Man ir liela istaba. Dažreiz tā ir tumša, un es redzu sliktus sapņus. Sliktus sapņus par to, kā dzīvoju agrāk. Ja es redzu sliktus sapņus, jaunā māmiņa atnāk pie manis. Viņa apguļas man blakus un dzied labas dziesmas, un es aizmiegu. Viņa smaržo pēc kaut kā mīksta un jauna, un ļoti jauka. Mana jaunā māmiņa nav auksta. Ne tā kā… ne tā… Un sliktie sapņi pazūd, kad viņa guļ man blakus.

Vecītis bija pie manis. Viņš nezina, ka biju slikts. Labi, ka vecītis nezina. Man ir vilciens un helikopters, un lidmašīna, un helikopters, un mašīna, un helikopters. Mans helikopters lido. Tas ir zils. Tas lido apkārt Ziemassvētku eglei. Tas lido virs klavierēm un nolaižas uz baltajiem taustiņiem. Tas lido pāri mammai un tētim, un Leljotam. Viņš spēlējas ar klucīšiem. Helikopters lido cauri mājai, cauri ēdamistabai, cauri virtuvei. Tas lido garām tēta kabineta durvīm un lido augšā uz manu guļamistabu, uz Leljota istabu, mammas un tēta istabu. Lido cauri mājai, jo tā ir mana māja. Mana māja, kur es dzīvoju.

PIRMĀ TIKŠANĀS AR KRISTJENU GREJU

Pirmdiena, 2011. gada 9. maijs

-   Rīt, es nosaku, atvadīdamies no Kloda Bastila, kas stāv uz mana kabineta sliekšņa.

-    Šonedēļ uzspēlēsim golfu, Grej? Bastils augstprātīgi, bet nepiespiesti smaida, jo zina, ka uzvara jau ir viņa rokās.

Es sadrūmis vēroju, kā viņš aiziet. Pēdējie vārdi ieberzē sāli manās brūcēs, jo, kaut gan šorīt sporta zālē rādīju īstus varoņdarbus, personiskais treneris sasita mani kā nieku. Bastils vienīgais spēj mani pieveikt, un tagad viņš grib izgriezt man pogas arī golfa laukumā. Man riebjas golfs, bet daudzas lietišķas pārrunas notiek ar golfa nūju rokās, tāpēc jāpacieš mācības arī šajā jomā… un, kaut gan ir nepatīkami to atzīt, Bastils ļoti pūlas uzlabot manu sniegumu.

Kad vēroju Sietlas siluetu uz debesu fona, manā sirdī iezogas jau pazīstamais apnikums. Noskaņojums ir vienmuļš un pelēks, tāpat kā debesis aiz loga. Visas manas dienas saplūst kopā, tās neatšķiras cita no citas, un man nepieciešama izklaide. Visu nedēļas nogali pavadīju strādājot, un tagad, kad vēl joprojām esmu ieslodzīts savā kabinetā, mani pārņem nemiers. Pēc ilgstošas cīņas ar Bastilu nevajadzētu tā justies, tomēr es nespēju atvairīt trauksmi.

Es saraucu pieri. Diemžēl jāatzīst, ka pēdējā laikā vienīgais, kas spējis mani ieinteresēt, ir nesenais lēmums nosūtīt uz Sudānu divus kravas kuģus. Atcerējos Rozai vajadzētu mani informēt par daudzumu un loģistikas sīkumiem. Kāpēc tas nav izdarīts? Man jānoskaidro, kas viņu aizkavējis, un es ielūkojos darbu grafikā, sniegdamies pēc telefona.

Pie velna! Man nāksies paciest sarunu ar neatlaidīgo Kevanas jaunkundzi no universitātes studentu avīzes. Kāpēc es

tam piekritu? mani tracina intervijas; stulbi, slikti informēti, tukši muļķi uzdod tukšus jautājumus. Iezvanās telefons.

-    Jā? es skarbi jautāju Andreai, it kā viņa būtu pie visa vainīga. Es negrasos pieļaut, lai intervija ieilgtu.

-    Pie jums atnākusi Anastasija Stīlas jaunkundze.

-    Stila? Es gaidīju Ketrīnu Kevanu.

-    Uzgaidāmajā telpā sēž Anastasija Stila.

Es saraucu pieri. Man nepatīk pārsteigumi. Laid viņu iekšā, es noņurdu, apzinoties, ka izklausos pēc nīgra pusaudža, bet man tas ir pilnīgi pie vienas vietas.

Nu, nu… tātad Kevanas jaunkundze nav ieradusies. Es pazīstu viņas tēvu, "Kevana mediju grupas" īpašnieku. Mūs vieno kopīgi darījumi, un viņš ir prasmīgs uzņēmējs, kā ari racionāli domājošs cilvēks. Šī intervija ir pakalpojums viņam, un es grasos pieprasīt kaut ko pretī izdevīgā mirkli. Turklāt jāatzīst, ka manī modās neliela interese par viņa meitu; es gribēju noskaidrot, vai ābols kritis tālu no ābeles.

Mani no pārdomām izrauj troksnis pie durvīm, un es pielecu kājās. Noplīvo gari, kastaņbrūni mati, nozib balta āda un brūni zābaki, un manā kabinetā ar galvu pa priekšu iekrīt meitene. Es paceļu skatienu pret griestiem, apvaldot gluži dabisko nepatiku pret šādu neveiklību, un piesteidzos pie meitenes, kas nometusies četrrāpus uz grīdas. Satvēris šauros plecus, es palīdzu viņai piecelties.

Mans skatiens pievēršas skaidrām, koši zilām, kaunpilnām acīm, un es piepeši pamirstu. Starojoši nevainīgā krāsa ir tik neparasta, ka man vienu baismīgu mirkli šķiet viņa redz man cauri. Es jūtos… neaizsargāts. Šī doma mani biedē. Meitenei ir smalka, glīta seja, kas šobrīd pietvīkusi šķīsti rožaina. Interesanti, vai viņas āda visur ir tik nevainojama un cik sārta tā izskatītos pēc dažiem nūjas sitieniem. Velns! Es aprauju šo domu pavedienu, negaidītā virziena izbiedēts. Par ko tu domā, Grej? Šī meitene ir pārāk jauna. Viņa lūkojas uz mani, pavērusi muti, un es tik tikko savaldos, lai neizvalbītu acis. Jā, jā, bērns, tā ir tikai seja, un skaistums nesniedzas dziļāk par ārieni. Es gribu aizgaiņāt neslēpto apbrīnu, kas mirdz gaiši zilajās acis.

Sāksim priekšnesumu, Grej. Pienācis laiks izklaidēties. Kevanas jaunkundze! Mans vārds ir Kristjens Grejs. Vai jums nekas nekaiš? Varbūt vēlaties apsēsties?

Meitene pietvīkst. Vadības groži atkal nonākuši manās rokās, un es viņu nopētu. Jaunā sieviete ir diezgan pievilcīga, kaut gan neveikla slaida un bāla. Kastaņbrūnās cirtas ir sasietas ar matu gumiju, bet kuru katru brīdi draud izlauzties no tās. Brunete. Jā, viņa ir pievilcīga. Es sniedzu meitenei roku, un viņa izstoma dažus kaunpilnus atvainošanās vārdus, pirms šaurā plauksta ieslīd manējā. Viņas āda ir vēsa un mīksta, bet rokasspiediens pārsteidzoši stingrs.

-    Kevanas jaunkundze saslima, tāpēc atsūtīja mani. Ceru, ka neiebilstat, Greja kungs. Viņas balss ir klusa, bet melodiska, un viņa strauji mirkšķina lielās, zilās acis, garajām skropstām notrīsot.

Man ir grūti slēpt uzjautrinājumu, jo atceros, cik neveikli viņa ieradās manā kabinetā, bet es pajautāju, kas viņa ir.

-    Anastasija Stīla. Es studēju angļu literatūru Vankūveras universitātē kopā ar Keitu, tas ir, Ketrīnu, nē, Kevanas jaunkundzi.

Tātad šī meitene ir nervoza, kautrīga grāmatu mīļotāja? Viņa izskatās atbilstoši, jo ir tērpusies drausmīgi slaido augumu slēpj bezveidīgs džemperis un gari, taisni, brūni svārki. Ak Dievs, vai viņa vispār neko nezina par ģērbšanos? Meitene satraukusies pamet skatienu apkārt, un es uzjautrināts noprotu, ka viņa lūkojas visur, tikai ne uz mani.

Kā šī jaunā sieviete var strādāt par žurnālisti? Viņai nepiemīt itin nekas agresīvs. Viņa ir šarmanti apjukusi, kautrīga, neveikla… pakļāvīga. Es papurinu galvu, brīnīdamies par savām nepiedienīgajām domām. Kaut ko nenozīmīgu atbildējis, es lūdzu viņu apsēsties un pamanu, ka viņa vērīgi aplūko mana kabineta gleznas. Mani piepeši pārņem vēlme paskaidrot, un es nepagūstu to apspiest. Tas ir vietējā mākslinieka Troutona darbs.

-    Gleznas ir brīnišķīgas. Parastais tajās kļūst par kaut ko izcilu, viņa izklaidīgi nosaka, gleznu izsmalcinātā, skaistā mākslinieciskuma aizgrābta. Viņai ir smalks profils uzrauts deguns, mīkstas, pilnīgas lūpas, un viņas vārdi lieliski atspoguļo manas izjūtas. Parastais kļūst par izcilo. Tas ir trāpīgs novērojums. Anastasija Stīla ir gudra meitene.

Es piekrītot kaut ko nomurminu un vēroju, kā viņa atkal pietvīkst. Apsēdies viņai pretī, es cenšos apvaldīt domas.

Meitene izņem no milzīgās somas saburzītu papīra lapu un diktofonu. Diktofonu? Vai tie neizzuda lidz ar videokasetēm? Viņa ir ārkārtīgi neveikla un divas reizes nomet sasodīto spēļmantiņu uz mana Bauhaus kafijas galdiņa. Ir acīmredzams, ka viņa nekad nav to darījusi, bet man tas kāda neizskaidrojama iemesla dēļ šķiet uzjautrinoši. Parasti šāds neizveicīgums mani kaitina līdz neprātam, bet tagad es slēpju smaidu, pielikdams pirkstu pie lūpām, un pretojos vēlmei pats visu izdarīt viņas vietā.

Anastasija Stīla mulst arvien vairāk, un man ienāk prātā, ka es varētu uzlabot viņas roku veiklību ar jātnieka pātagas palīdzību. Ja to izmanto pareizi, pat tramīgākie zirgi kļūst rāmi. Es sakustos uz krēsla, nelūgtās domas iztrūcināts. Meitene palūkojas uz mani un iekožas pilnīgajā apakšlūpā. Velns parāvis! Kāpēc es līdz šim nepamanīju viņas muti?

-    At… atvainojiet. Neesmu pieradusi pie šādām sarunām.

To es redzu, meitenlt, sarkastiski nodomāju, bet šobrīd

man tas ir pilnīgi vienalga, jo es nespēju atraut skatienu no tavas mutes.

-     Nesteidzieties, Stilas jaunkundze, laika pietiek. Man nepieciešams atelpas mirklis, lai es varētu savaldīt savas nepaklausīgās domas. Grej… tūlīt pat izbeidz.

-     Vai neiebildisiet, ja es ierakstīšu jūsu atbildes? viņa jautā, atklāti un gaidpilni lūkodamās uz mani.

Es tik tikko apslāpēju smieklus. Paldies Dievam!

-    Jūs uzdodat šo jautājumu pēc tam, kad esat tik ilgi pūlējusies ap diktofonu? Meitene samirkšķina lielās, mulsuma pilnās acis, un es jūtos neierasti vainīgs. Neesi tik nejauks, Grej.

-    Nē, man nav iebildumu, es nosaku, negribēdams būt par iemeslu viņas apjukumam.

-    Vai Keita, tas ir, vai Kevanas jaunkundze paskaidroja, kam intervija domāta?

-    Jā. Tā tiks publicēta izlaidumam veltītajā studentu avīzes numurā, jo es ceremonijas laikā izsniegšu diplomus. Man nav ne jausmas, kāpēc tam piekritu. Sabiedrisko attiecību speciālists Sems apgalvo, ka tas esot liels pagodinājums, un Vankūveras universitātes lauksaimniecības fakultātei nepieciešama preses uzmanība, lai piesaistītu finansējumu, līdzvērtīgu manam ziedojumam.

Anastasija Stila atkal samirkšķina lielās, zilās acis, it kā mani vārdi viņai būtu pārsteigums, un sasodīts viņas sejā pavīd pārmetums! Vai viņa nemaz nav sagatavojusies šai intervijai? Viņai vajadzētu zināt atbildi uz savu jautājumu. Šī doma liek manām asinīm atvēst. Tā ir… nepatīkama, un es nebiju to gaidījis no viņas vai jebkura cita, kam esmu veltījis savu laiku.

-    Labi. Man jāuzdod jums daži jautājumi, Greja kungs. Viņa atglauž matu šķipsnu aiz auss, un es piemirstu savu aizkaitinājumu.

-    Mani tas nepārsteidz, es sausi nosaku. Padrebinies nu, meitenīt. Viņa paklausīgi notrīs, bet savaldās, iztaisno muguru un atliec šauros plecus. Nospiedusi ieraksta pogu diktofonā, viņa sarauc pieri un ielūkojas saburzītajās piezīmēs.

-   Jums izdevies izveidot iespaidīgu biznesa impēriju, kaut gan esat vēl ļoti jauns. Kam esat pateicību parādā par gūtajiem panākumiem?

Jēzus! Viņa taču ir spējīga uz kaut ko labāku, vai ne? Cik nolāpīti garlaicīgs jautājums! Tajā nav ne miņas no oriģinalitātes. Es jūtos vīlies un nocitēju viņai parasto atbildi par izciliem darbiniekiem, kas strādā manā labā visas valsts robežās. Tie ir cilvēki, kam es uzticos, cik vien esmu spējīgs, un labi maksāju… un tā tālāk. Bet patiesībā es gluži vienkārši esmu ģēnijs savā jomā. Man tas ir tikpat dabiski kā elpot. Es protu uzpirkt vārguļojošas, slikti pārvaldītas kompānijas un novērst to problēmas vai arī, ja tās ir pavisam sabojātas, sadalīt īpašumus un pārdot tos tam, kurš sola visvairāk. Galvenais ir just atšķirību starp šiem abiem uzņēmumu veidiem, un saknes vienmēr stiepjas līdz vadītājiem. Lai biznesa pasaulē tiktu uz priekšu, nepieciešami prasmīgi cilvēki, un es protu tos novērtēt labāk nekā daudzi citi.

-    Varbūt jums gluži vienkārši veicies, viņa klusi nosaka.

Veicies? Es aizkaitināts notrīsu. Veicies? Tam nav nekādas saistības ar nekādu draņķa veiksmi, Stīlas jaunkundze. Viņa izskatās pieticīga un klusa, bet šis jautājums? Neviens vēl līdz šim nav jautājis, vai man vienkārši veicies. Es gūstu panākumus, jo smagi strādāju, pulcēju cilvēkus ap sevi, nenolaižu skatienu no viņiem un, ja nepieciešams, apšaubu viņu lēmumus; ja viņi nespēj izpildīt savus pienākumus, es no viņicm bez žēlastības atbrīvojos. Lūk, ko es daru, un man tas lieliski padodas. Nav nekādas veiksmes! Pie velna! Es nolemju padižoties ar savu erudīciju un citēju sava iecienītā Amerikas industriālista vārdus.

-    Jūs runājat kā cilvēks, kurš grib pār visiem valdīt, viņa ļoti nopietni paziņo.

Kas par…?

Varbūt šīs nevainībā mirdzošās acis patiesi redz man cauri. Esmu apsēsts ar vēlmi valdīt.

Es saniknots uzlūkoju viņu. Jā, Stilas jaunkundze, es uzņemos vadību visās situācijās. Un labprāt tev parādītu, ko tas nozīmē. Tepat un tūlīt.

Viņa iepleš acis. Sejā atkal iezogas pievilcīgais sārtums, un viņa iekožas apakšlūpā. Es turpinu runāt, pūlēdamies novērst uzmanību no viņas mutes.

-    Turklāt milzīgu varu iespējams iegūt, pārliecinot sevi, ka esi dzimis, lai valdītu pār itin visu sev apkārt.

-    Vai jūs uzskatāt, ka jums pieder milzīga vara? meitene klusā, glāsmainā balsī jautā, bet vienlaikus sarauc smalko uzaci, un viņas acīs pavīd nosodījums. Mans aizkaitinājums pieņemas spēkā. Vai viņa tīši cenšas mani izaicināt? Kas mani tracina viņas attieksme vai tas, ka manām acīm viņa liekas Joti pievilcīga?

-     Manā labā strādā vairāk nekā četrdesmit tūkstoši darbinieku, Stīlas jaunkundze. ŠI apziņa man sniedz atbildības izjūtu. Ja vēlaties, varat to dēvēt par varas apziņu. Ja es nolemtu, ka telekomunikāciju nozare mani vairs neinteresē un pārdotu savu uzņēmumu, jau pēc mēneša divdesmit tūkstošiem cilvēku vajadzētu domāt, kā segt hipotēkas maksājumus.

Dzirdot manu atbildi, viņa paver muti. Tā jau ir labāk. Aizrijieties, Stīlas jaunkundze. Es pamazām atgūstu līdzsvaru.

-    Vai jums nav jāsaskaņo sava darbība ar uzņēmuma valdi?

-     Kompānija pieder man. Un tajā nav nekādas valdes, es skarbi attraucu. Meitenei tas būtu jāzina. Es jautājoši saraucu uzaci.

-    Vai jums ir kādas ar darbu nesaistītas intereses? viņa steidzīgi turpina, pareizi novērtējusi manu reakciju. Viņa zi-

na, ka esmu nokaitināts, un mani tas kāda neizskaidrojama iemesla dēļ ļoti iepriecina.

-     Ļoti dažādas, Stllas jaunkundze. Ārkārtīgi dažādas. Es pasmaidu un gara acīm ieraugu šo meiteni dažādās pozās manā rotaļu istabā: pieķēdētu pie krusta, nomestu uz gultas ar izplestām kājām, noliektu virs pēršanas sola. Velns un elle! No kurienes tas viss radies? Un viņas sejā atkal parādās tvlkums. Tas līdzinās kādam aizstāvēšanās paņēmienam. Nomierinies, Grej.

-    Jūs ļoti smagi strādājat; kā jūs izlādējaties?

-    Izlādējos? Es plati smaidu; ir dīvaini dzirdēt šādu vārdu no tik pieklājīgas meitenes. Turklāt man nav laika izlādēties. Vai viņa pat nenojauš, cik daudz kompāniju ir manā pārziņā? Bet viņa uzlūko mani ar savām nevainīgajām, zilajām acīm, un es pārsteigts iegrimstu domās par viņas jautājumu. Tiešām, kā es izlādējos? Burāju, lidoju, drāžos… izpētu šādu mazu, tumšmatainu meiteņu izturības robežas un savaldu viņas… Šī doma ir tik mulsinoša, ka es sagrozos uz krēsla, tomēr atbildu pavisam mierīgi, izlaižot abus iecienītos laika pavadīšanas veidus.

-    Jūs ieguldāt naudu ražošanā. Kāpēc?

Jautājums liek man spēji atgriezties realitātē.

-     Man patīk veidot kaut ko jaunu, patīk izprast, kā darbojas mehānismi, kā tos var izjaukt un salikt kopā. Un mani interesē kuģi. Ko citu lai atbildu? Šie kuģi izvadā pārtiku uz tālākajiem planētas nostūriem, transportē preces no turīgajiem līdz nabadzīgajiem un atpakaļ. Kā tas var nepatikt?

-     Izklausās, ka jūs vairāk pakļaujaties savai sirdij, nevis loģikai un faktiem.

Sirdij? Es? Nu nē, meitenīt. Mana sirds jau ļoti sen ir sakropļota līdz nepazīšanai. Iespējams. Kaut gan daudzi apgalvo, ka man nemaz nav sirds.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka viņi mani ir labi iepazinuši. Es sāji pasmaidu. Patiesībā neviens mani nepazīst, izņemot Elinu… varbūt. Interesanti, ko viņa domātu par mazo Stīlas jaunkundzi. Šī meitene ir pretrunu mudžeklis: bikla, neveikla, acīmredzami gudra un neprātīgi uzbudinoša. Jā, labi, es atzīstu, ka viņa ir kārdinošs kumoss.

Nākamo jautājumu viņa noskaita kā iegaumētu pantiņu.

-    Vai draugi teiktu, ka ir viegli jūs iepazīt?

-    Es esmu ļoti noslēgts cilvēks, Stīlas jaunkundze, un rūpīgi sargāju savas tiesības uz privāto dzīvi. Tāpēc es reti piekrītu intervijām. Dzīvojot tā, kā esmu pieradis, man nepieciešama iespēja rīkoties slepeni.

-    Kāpēc jūs bijāt ar mieru sniegt šo?

-     Tāpēc, ka mēdzu ziedot universitātei naudu, turklāt man neizdevās atvairīt Kevanas jaunkundzi. Viņa mocīja un nogurdināja manus sabiedrisko attiecību darbiniekus, un es apbrīnoju šādu mērķtiecību. Bet priecājos, ka atnāci tu, nevis viņa.

-    Jūs ieguldāt līdzekļus arī lauksaimniecības tehnoloģiju izveidē. Kāpēc jūs interesē šī joma?

-    Naudu nav iespējams ēst, Stīlas jaunkundze, un šajā pasaulē ir pārāk daudz cilvēku, kam nepietiek pārtikas. Es bezkaislīgi lūkojos uz viņu.

-    Jūs runājat kā filantrops. Vai tā ir viena no jūsu kaislībām? Visas pasaules nabagu pabarošana? Viņa pēta mani kā mīklu, ko vēlas atrisināt, bet es negrasos pieļaut, lai šīs lielās, zilās acis ieskatās manā tumsas pārņemtajā dvēselē. Šī joma nav apspriežama. Nekad.

-    Tā ir svarīga nozare. Es paraustu plecus, tēlodams, ka saruna mani garlaiko, un iztēlojos, kā drāžu viņas muti. Šādas ainas izgaisina manas domas par badu. Jā, šai mutei nepieciešama apmācība. Lūk, par to domāt ir patīkami, un es ļauju sev iztēloties šo meiteni uz ceļiem man pretī.

-     Vai jūs piekrītat kādai filozofiskai idejai? viņa atkal nolasa no lapas.

-    Ne gluži. Ir kāds princips, ko mēdzu ievērot. Tie ir Kārnegija vārdi: "Cilvēks, kurš spējis pilnībā apgūt pats savu prātu, var iegūt visu pārējo, kas viņam pienākas." Es esmu ļoti mērķtiecīgs. Man patīk valdīt pār sevi un visiem apkārtējiem.

-    Tātad jūs vēlaties visu iegūt? Viņa iepleš acis.

Jā, mazulīt. Piemēram, tevi.

-     Es gribu nopelnīt tiesības uz to, bet jā, man gribas iegūt visu.

-     Izklausās, ka esat neglābjams patērētājs. Viņas balsī ieskanas nosodījums, un es atkal pārskaišos. Viņa izklausās pēc bagātnieces, kas vienmēr dabūjusi visu kāroto, bet, uz-

manīgāk aplūkojis viņas drēbes pirktas Walmart vai arī Old Navy es noprotu, ka tā nav. Šī meitene nav augusi turīgā ģimenē.

Es varētu par tevi parūpēties, kā nākas.

Velns, no kurienes tas uzpeldēja? Kaut gan patiesībā man vajadzīga jauna pakļautā. Jau pagājuši… divi mēneši kopš Sūzanas? Un tagad es siekalojos, vērojot šo tumšmati. Es cenšos pasmaidīt un piekrist. Patērētāja dzīvesveids nav nekas slikts tas galu galā ir pamatā tam, kas atlicis no mūsu valsts ekonomikas.

-    Jūs esat adoptēts. Kā jums šķiet, cik lielā mērā šis apstāklis ietekmējis jūsu personību?

Kāds gan tam sakars ar visu pārējo? Es saraucu pieri. Cik muļķīgs jautājums! Ja es paliktu pie narkomānes, droši vien būtu gājis bojā. Es sniedzu neizteiksmīgu atbildi, mēģinādams saglabāt mieru, bet viņa neatkāpjas un grib zināt, cik gadu vecumā mani adoptēja. Apklusini viņu, Grej!

-    Šī informācija ir pieejama jebkuram interesentam, Stīlas jaunkundze, es salti nosaku. Viņai tas būtu jāzina. Tagad viņa izskatās nožēlas pārņemta. Lieliski.

-    Jums nācies upurēt ģimenes dzīvi darba labā.

-    Tas nav jautājums, es atcērtu.

Viņa atkal piesarkst un iekož savā tracinoši pievilcīgajā apakšlūpā. Tomēr viņai pietiek smalkjūtības, lai atvainotos.

-    Vai jums nācies upurēt ģimenes dzīvi darba dēļ?

Kāpēc lai es gribētu sasodītu ģimeni?

-    Man ir ģimene. Brālis, māsa un divi mīloši vecāki. Šobrīd es nevēlos veidot citas ģimenes saites.

-    Vai esat homoseksuāls, Greja kungs?

Velns parāvis! Nespēju noticēt, ka viņa to pateica! Šis ir vārdos neizteiktais jautājums, ko neuzdrošinās uzdot pat mani radinieki, sagādājot man ne vienu vien jautrības mirkli. Kā viņa uzdrīkstas! Man jāapvalda vēlme pieraut meiteni kājās, noliekt viņu pār ceļgalu un nopērt, līdz viņa lūgs žēlastību, bet pēc tam izdrāzt uz galda, vispirms cieši sasienot rokas viņai aiz muguras. Tā būtu lieliska atbilde. Kaitinošā sieviete! Es dziļi ievelku elpu, pūlēdamies nomierināties, un mani pārņem atriebes pilns prieks, kad redzu, ka jautājums ārkārtīgi samulsinājis arī viņu pašu.

-    Nē, Anastasija, neesmu gan. Es saraucu uzacis, bet neļauju emocijām atspoguļoties sejā. Anastasija. Skaists vārds. Man patīk to izgaršot.

-    Atvainojiet. Tas bija, hmm, rakstīts šeit. Viņa satraukta aizliek matu šķipsnu aiz auss.

Viņa pati nezina savus jautājumus? Varbūt tie nav viņas izdomāti. Es par to painteresējos, un meitene nobāl. Sasodīts, viņa tiešām ir neuzkrītoši pievilcīga. Varētu pat teikt, ka skaista.

-    Nē. Keita… Kevanas jaunkundze… tos sagatavoja viņa.

-    Vai jūs abas strādājat studentu avīzē?

-    Nē. Viņa ir mana dzīvokļa biedrene.

Tagad ir skaidrs, kāpēc Anastasija uzvedas tik juceklīgi. Es paberzēju zodu, prātodams, vai nevajadzētu viņu pamocīt.

-    Vai jūs pati pieteicāties atnākt uz šo tikšanos? es jautāju un kā balvu saņemu viņas pakļāvīgo sejas izteiksmi; meitene iepleš acis, bažīgi novērtēdama manu reakciju. Man patīk iespaids, kādu uz viņu atstāju.

-    Mani uz to piespieda. Keita nejūtas labi, viņa klusi atbild.

-    Tas ļoti daudz izskaidro.

Pie durvīm pieklauvē, un parādās Andrea. Greja kungs, atvainojiet, ka jūs traucēju, bet pēc divām minūtēm sāksies jūsu nākamā tikšanās.

-    Mēs vēl neesam beiguši, Andrea. Atcel manu nākamo tikšanos, lūdzu.

Andrea vilcinās un izbrīnīta vēro mani. Es veltu viņai bargu skatienu. Prom! Tūlīt pat! Es runāju ar mazo Stīlas jaunkundzi. Andrea pietvīkst, bet ātri atgūstas.

-    Labi, Greja kungs, viņa nomurmina un aiziet.

Es atkal pievēršos interesantajai, kaitinošajai meitenei uz dīvāna. Par ko mēs runājām, Stīlas jaunkundze?

-    Nevēlos jūs lieki aizkavēt.

Nu nē, meitenit. Pienākusi mana kārta. Es gribu noskaidrot, vai šajās skaistajās acīs ir atrodams kāds noslēpums.

-    Man gribētos kaut ko uzzināt par jums. Domāju, ka tas būtu taisnīgi. Es atlaižos krēslā un pielieku pirkstus pie lūpām. Viņa pievērš skatienu manai mutei un norij siekalas.

Jā, tā ir ierasta reakcija. Un ir patīkami apzināties, ka viņa nav vienaldzīga pret manu šarmu.

-    Nav nekā daudz, ko zināt, viņa nosaka un atkal pietvīkst. Es viņu biedēju. Lieliski.

-    Kādi ir jūsu plāni pēc universitātes pabeigšanas?

Viņa parausta plecus. Vēl neesmu neko izlēmusi, C.reja kungs. Pagaidām tikai vēlos nokārtot visus pārbaudījumus.

-    Mums ir lieliska praktikantu programma. Pie deviņiem mēmajiem! Kāpēc es to pateicu? Es pārkāpju savu dzelžaino likumu nekad, nekad nedrāzt savas darbinieces. Grej, tu nedrāz šo meiteni. Viņa šķiet pārsteigta un atkal ielaiž zobus lūpā. Kāpēc tas mani tā uzbudina?

-    Paldies, es to paturēšu prātā, viņa nomurmina un, gluži kā atminējusies kaut ko, piebilst: Kaut gan nedomāju, ka es te iederētos.

Kāpēc ne? Kāda vaina manam uzņēmumam?

-    Kāpēc? es jautāju.

-    Tas ir acīmredzams, vai ne?

-    Man nē. Viņas atbilde mani mulsina.

Meiteni atkal pārņem apjukums, un viņa sniedzas pēc diktofona. Sasodīts, viņa dodas prom! Es aši pārcilāju prātā, kas man paredzēts pēcpusdienā nekas tāds, ko nevarētu atlikt.

-    Vai vēlaties, lai jums parādu biroju?

-    Jūs noteikti esat ļoti aizņemts, Greja kungs, un man jābrauc mājās. Ceļš ir garš.

-    Jūs brauksiet uz Vankūveru ar mašīnu? Es pametu skatienu laukā pa logu. Ceļš ir tāls, un līst lietus. Viņai nevajadzētu sēsties pie stūres šādā laikā, bet es nevaru to aizliegt. Šī doma mani tracina. Uzmanieties! Mana balss ieskanas skarbāk, nekā biju iecerējis.

Anastasija neveikli groza rokā diktofonu. Viņa grib pamest manu kabinetu, un es kāda man neizprotama iemesla dēļ nevēlos to pieļaut.

-    Vai noskaidrojāt visu, kas jums nepieciešams? es painteresējos. Tas ir vāji slēpts mēģinājums paildzināt viņas uzturēšanos šeit.

-    Jā,viņa padevīgi atbild, un es tik tikko savaldos. Šis vārds viņas skaistajā mutē izskan tik uzbudinoši, ka es jau iztēlojos Anastasijas muti savā pakļautībā.

-    Pateicos par interviju, Greja kungs.

-     Pateicos jums, es godīgi atbildu, jo mani tiešām sen neviens cilvēks nav tā ieinteresējis. Šī doma ir nedaudz biedējoša.

Meitene pieceļas, un es sniedzu viņai roku, jo gribu sajust viņas ādu.

-    Uz redzēšanos, Stīlas jaunkundze, es klusi nosaku, un viņas slaikā plauksta ieslīd manējā. Jā, es gribu šo meiteni nopērt un izdrāzt savā rotaļu istabā. Kad viņa būs sasieta un alku pārņemta… kad es viņai būšu vajadzīgs un viņa man uzticēsies. Es noriju siekalas. Tas nenotiks, Grej.

Viņa pamāj un ātri atrauj roku… pārāk ātri.

Nē, es nespēju ļaut viņai tik vienkārši aiziet. Ir acīmredzams, ka viņa nepacietīgi gaida iespēju doties prom. Mani vienlaikus pārņem aizkaitinājums un iedvesma, un es sekoju viņai līdz durvīm.

-    Tikai vēlos pārliecināties, ka jūs spēsiet iziet ārā.

Viņa pietvīkst, un āda kļūst burvīgi sārta.

-     Ļoti laipni, Greja kungs, viņa atcērt.

Stīlas jaunkundzei ir asi zobi! Es smaidīdams vēroju, kā viņa iziet, un sekoju. Andrea un Olīvija pārsteigtas paceļ skatienu. Jā, jā. Es tikai pavadu meiteni līdz izejai.

-    Vai jums bija mētelis? es jautāju.

-    Tikai žakete.

Es pārmetoši uzlūkoju Olīviju, kas muļķīgi smaida, un viņa nekavējoties aizskrien pēc tumši zilas žaketes. To paņēmis, es ar skatienu pavēlu viņai apsēsties. Mani kaitina Olīvijas nemitīgā apbrīna.

Mmm. Žakete tiešām ir pirkta VValmart veikalā. Anastasija Stīla ir pelnījusi labāku apģērbu. Es paceļu žaketi un, uzvilkdams to viņas šaurajos plecos, pieskaros kakla bedrītei. To jūtot, viņa sastingst un nobāl. Jā! Es neesmu viņu atstājis vienaldzīgu, un šī apziņa mani ārkārtīgi priecē. Es pieeju pie lifta un nospiežu izsaukuma pogu, bet viņa tikmēr mīņājas man blakus.

Ak, meitenīt, es varētu panākt, lai tu beidz mīņāties.

Durvis atveras, un viņa iesteidzas kabīnē, pirms pagriežas ar seju pret mani.

-    Anastasija, es atvadoties nosaku.

-    Kristjen, viņa čukst. Un lifta durvis aizveras, bet gaisā vēl joprojām virmo mans vārds. Tas izklausās savādi, nepazīstami, bet velnišķīgi erotiski.

Pie visiem svētajiem, kas tas bija?

Man jāzina vairāk par šo meiteni. Andrea! es noskaldu, iedams atpakaļ uz kabinetu. Savieno mani ar Velču. Tūlīt pat.

Apsēdies pie galda, es gaidu zvanu un aplūkoju gleznas pie kabineta sienas, atceroties Stīlas jaunkundzes vārdus. Parastais kļūst par izcilo. Tie lieliski raksturo ari viņu pašu.

Iezvanās telefons.

-    Jūs gaida Velča kungs.

-    Savieno.

-    Tūlīt.

-    Velč, man nepieciešama kādas personas vēsture.

Sestdiena, 2011. gada 14. maijs

Anastasija Roza Stila Dzimusi: 10.09.1989. Montesano, VA Adrese: 1114 SV Zaļā iela, dz. 7, Heivenhaita, Vankūvera, VA 98888

Telefona nr.: 3609594352 Sociālās apdrošināšanas nr.: 987654320 Bankas dati: Wells Fargo, Vankūvera, VA 98888, rēķina nr. 309361, summa: 683,16$

Nodarbošanās: bakalaura programmas studente VSU Vankūveras humanitāro zinātņu koledžā, angļu filoloģijas programmā

Vidējā atzīme: 4,0

Vidējā izglītība: Montesano vidusskola Eksāmenos iegūtais punktu skaits: 2150 Darba pieredze: Kleitona saimniecības preču veikals, NV Vankūveras iela, Portlenda (pusslodze)

Tēvs: Frenklins A. Lamberts, dzimis 1.09. 1969., miris 11.09.1989.

Māte: Karla Meja Vilksa Edamsa, dzimusi 18.07.1970., vīrs: Frenklins Lamberts (pr. 1.03.1989., miris 11.09.1989.); Reimonds Stīls (pr. 6.06.1990., šķīries 12.07.2006.); Stīvens M. Mortons (pr. 16.08.2006., šķīries 31.01.2007.); Robins (Bobs) Edamss (pr. 6.04.2009.)

Politiskā piederība: nav informācijas Reliģiskā piederība: nav informācijas Seksuālā orientācija: nav informācijas Attiecības: pagaidām nav informācijas Es pārlasu šo rūpīgi sagatavoto kopsavilkumu jau simto reizi, kopš to saņēmu pirms divām dienām; joprojām cenšos ieskatīties mīklainās Anastasijas Rozas Stīlas dvēselē.

Man neizdodas izmest šo tracinošo sievieti no prāta, un tas mani sāk patiesi kaitināt. Pēdējās nedēļas laikā, piedalīdamies īpaši vienmuļās sanāksmēs, es pieķēru sevi pie tā, ka prātā vēlreiz izdzīvoju interviju. Viņas neveiklos pirkstus uz diktofona, žestu, ar kādu viņa atglauda matus aiz auss, iekošanu lūpā. Jā. Tā sasodītā lūpa mani katru reizi satracina.

Un tagad es sēžu mašīnā pie "Kleitona", necilā saimniecības preču veikala Portlendas nomalē, kur viņa strādā.

Tu esi muļķis, Grej. Kāpēc tu atbrauci?

Es zināju, pie kā tas novedīs. Visu nedēļu… es zināju, ka nāksies viņu satikt vēlreiz. Es to zināju jau kopš mirkļa, kad viņa liftā izdvesa manu vārdu un nozuda nama dzīlēs. Jāatzīst, ka es centos pretoties un nogaidīju piecas dienas, piecas ellišķīgas dienas, lai noskaidrotu, vai izdosies viņu aizmirst. Un es nemēdzu gaidīt. Man riebjas gaidīt… jebko. Nekad vēl neesmu tīši centies savaldzināt sievieti. Visas manas sievietes zinājušas, ko es no viņām gribu. Šobrīd es baidos, ka Anastasija Stīla ir pārāk jauna un viņu mans piedāvājums neinteresēs… droši vien. Vai viņa būtu laba Pakļautā? Es papurinu galvu. Ir tikai viens veids, kā to noskaidrot… tāpēc es esmu šeit gluži kā ēzelis un sēžu stāvvietā kādā nomācošā Portlendas stūrī.

Viņas personas vēsturē nav parādījies nekas ievērības cienīgs, izņemot pēdējo apgalvojumu, par ko esmu domājis visvairāk. Tā dēļ esmu šeit. Kāpēc tev nav drauga, Anastasija Stīla? Seksuālā orientācija nav zināma. Varbūt viņai patīk sievietes? Es nicīgi iesmejos; nedomāju gan. Atceros jautājumu, ko viņa uzdeva intervijas laikā, mocīdamās ar kaunu, un viņas ādu, kas piesarka viegli rožaina… Pie velna! Mani vajā šīs muļķīgās domas jau kopš mūsu tikšanās.

Tāpēc tu esi šeit.

Es alkstu atkal redzēt Anastasiju; viņas zilās acis mani vajā pat sapņos. Vēl neesmu par viņu ieminējies Flinnam un priecājos, ka tā, jo šobrīd uzvedos kā noziedzīgs vajātājs. Varbūt vajadzētu viņam pastāstīt. Es paceļu skatienu augšup; negribu, lai Flinns mani mocītu ar stāstiem par risinājumiem. Man tikai nepieciešama izklaide… un šobrīd vienīgā izklaide, ko vēlos, strādā par pārdevēju saimniecības preču veikalā.

Tu esi mērojis tālu ceļu. Jānoskaidro, vai mazā jaunkundze ir tikpat kārdinoša, kādu tu viņu atceries. Laiks ķerties pie darba, Grej. Es izkāpju no mašīnas un šķērsoju stāvvietu, līdz nokļūstu pie durvīm. Kad tās atveru, atskan elektroniskā zvana šķinda.

Veikals ir daudz plašāks, nekā izskatījās no ārpuses. Kaut gan ir gandrīz dienasvidus un sestdiena, te valda klusums. Visur stiepjas plauktu rindas ar parastajiem sīkumiem. Biju jau piemirsis, ko tādiem ļaudīm kā man var sniegt saimniecības preču veikali. Pārsvarā es visu nepieciešamo iegādājos internetā, bet, ja jau esmu šeit, varbūt papildināšu krājumus. Liplente, gredzeni… Jā. Sameklēšu iekārojamo Stīlas jaunkundzi un izklaidēšos.

Nepaiet ne trīs sekundes, līdz es viņu pamanu. Meitene ir sakumpusi virs letes, cieši vēro datora ekrānu un knibina pusdienas smalkmaizīti. Viņa neapzināti notrauc drupaču no mutes kaktiņa, ieliek pirkstu mutē un to nosūkā. Mans loceklis atsaucoties saspringst. Velns! Vai man atkal ir četrpadsmit? Šī reakcija ir sasodīti kaitinoša. Varbūt tā pierims, ja es viņu savažošu, izdrāzīšu un nopēršu… ne obligāti šādā secībā. Jā. Lūk, kas man vajadzīgs.

Anastasija ir pilnīgi iegrimusi darbā, un man rodas izdevība viņu pavērot. Ja atmet visas baudkārās domas, viņa patiesi ir pievilcīga meitene. Manā atmiņā viņas tēls ir saglabājies pietiekami skaidri.

Viņa paraugās uz augšu un pamirst, lūkodamās uz mani ar asu, vērtējošu skatienu; zilās acis šķietami redz man cauri. Sajūta ir tikpat dīvaina kā pirmajā tikšanās reizē. Viņa ilgi skatās, acīmredzami pārsteigta, un es nezinu, vai tā ir laba vai slikta zīme.

-    Stīlas jaunkundze. Cik patīkams pārsteigums!

-    Greja kungs, viņa aizelsusies nočukst. Jā… laba zīme.

-     Man bija darīšanas tuvumā. Gribēju papildināt krājumus. Priecājos jūs atkal redzēt, Stīlas jaunkundze. Ļoti priecājos. Meitene ir ģērbusies cieši pieguļošā sporta kreklā un džinsos, nevis bezveidīgajā blūzē, ko bija uzvilkusi iepriekš. Viņai ir garas kājas, šmaugs viduklis un nevainojamas krūtis. Viņa vēl joprojām lūkojas uz mani, pavērusi muti, un es apvaldu vēlmi satvert viņas zodu un pacelt to. Es atlidoju

no Sietlas tikai tādēļ, lai satiktu tevi, un šobrīd, kad tevi redzu, tas viss šķiet pūļu vērts.

-     Ana. Mani sauc Ana. Kā varu jums palīdzēt, Greja kungs? Viņa dziļi ievelk elpu un atliec plecus, tāpat kā intervijas laikā, un velta man neīstu smaidu, ko droši vien pietaupījusi visiem pircējiem.

Spēle ir sākusies, Stīla.

-    Es vēlos šo to iegādāties. Varam sākt ar plastmasas savilcējiem.

Viņa paver lūpas, strauji ievelkot elpu.

Es spēju paveikt brīnumainas lietas ar dažiem plastmasas savilcējiem, meitenīt.

-     Mēs piedāvājam dažāda garuma savilcējus. Vai gribat, lai jums tos parādu?

-    Jā, lūdzu. Ejiet pa priekšu, Stīlas jaunkundze.

Viņa apiet apkārt letei un ar mājienu norāda uz plauktu rindu. Viņai kājās ir vienkārši zābaki, un es laiski prātoju, kā viņa izskatītos augstpapēžu apavos. Louboutin kurpes… tikai tās.

-    Tie atrodas astotajā plauktā kopā ar elektronikas precēm. Viņas balss notrīs, un viņa atkal nosarkst.

Viņa nav pret mani vienaldzīga. Es jūtu uzplaukstam cerību. Tātad homoseksuāla viņa nav. Es pavīpsnāju.

-    Tikai pēc jums, es klusi nosaku un izstiepju roku, aicinādams meiteni rādīt ceļu. Viņa iet man pa priekšu, un es izmantoju iespēju aplūkot viņas pievilcīgo dibenu. Anastasija patiesi ir nevainojama piemīlīga, pieklājīga un skaista, turklāt viņai piemīt visas fiziskās īpašības, kas ir nepieciešamas, lai Pakļautā man iepatiktos. Tomēr vissvarīgākais jautājums ir vai viņa spētu būt Pakļautā? Viņai šāds dzīvesveids… mans dzīvesveids… droši vien nemaz nav pazīstams, bet es ļoti labprāt viņai to parādītu. Tu pārāk steidzies notikumiem pa priekšu, Grej.

-    Vai jums Portlendā ir darīšanas? viņa iejautājas, izraudama mani no pārdomām. Meitenes balss ir spalga; viņa tēlo vienaldzību. Man gribas smieties, un tas ir kaut kas jauns. Sievietēm reti izdodas mani sasmīdināt.

-     Es apraudzīju universitātes lauksaimniecības fakultāti. Tā darbojas Vankūverā, es meloju. Patiesībā ierados apraudzīt tevi, Stīla.

Meitene piesarkst, un es jūtos nelāgi.

-     Šobrīd es finansēju pētījumus saistībā ar ražu rotāciju un augsnes zinātni. Tā vismaz ir patiesība.

-    Vai tā ir daļa no jūsu plāna pabarot pasauli? Viņas lūpās ataust tik tikko jaušams smaids.

-    Apmēram, es piekritu. Vai viņa par mani smejas? Ja tā ir, es ļoti labprāt panāktu, lai tas vairs neatkārtotos. Bet kā lai sāku? Varbūt ar vakariņām, nevis parastajām pārrunām… Tas būtu kaut kas jauns vest potenciālo Pakļauto vakariņās.

Mēs pienākam pie plastmasas savilcējiem, kas sakārtoti atbilstoši garumam un krāsām. Es izklaidīgi laižu pirkstus pār iepakojumiem. Varu gluži vienkārši aicināt viņu vakariņās. Kā uz randiņu? Vai viņa piekristu? Es palūkojos uz Anastasiju, un viņa pēta savus kopā savītos pirkstus. Viņa nespēj ielūkoties man acīs… Tas ir daudzsološi. Es izvēlos garākos savilcējus. Tie ir elastīgāki un vienlaikus var aptvert abas potītes un plaukstas locītavas.

-    šie derēs, es nosaku, un viņa atkal pietvīkst.

-    Vai gribēsiet vēl kaut ko? viņa steidzīgi jautā; vai nu viņa ir ārkārtīgi rūpīga pārdevēja, vai ari grib mani izsviest no veikala. Nezinu, kas ir īstais iemesls.

-    Jā. Maskēšanas lenti.

-    Vai jūs remontējat māju?

Es apvaldu smieklus. Nē, neremontēju. Jau sen neesmu turējis rokā krāsojamo otu. Šī doma liek man pasmaidīt; ir cilvēki, kas ar šādiem niekiem nodarbojas manā vietā.

-    Lūdzu, šeit, viņa nokaunējusies aicina. Maskēšanas lente atrodas dekoratīvo elementu plauktā.

Uz priekšu, Grej. Tev nav daudz laika. Iesaisti viņu sarunā. Vai jau sen šeit strādājat? Es jau zinu atbildi, jo atšķirībā no citiem vienmēr sagatavojos pirms tikšanās. Meitene atkal nosarkst viņa ir neticami kautrīga. Man nav nekādu cerību. Anastasija aši pagriežas un dodas pie rindas, virs kuras ir uzraksts "Dekoratīvie elementi". Es viņai dedzīgi sekoju. Vai es esmu kucēns?

-    Četrus gadus, viņa nomurmina, kad esam nonākuši pie maskēšanas lentēm. Viņa pieliecas un satver divus dažāda platuma lentes rituļus.

-    Es ņemšu šo, es nosaku. Platā lente ir daudz iedarbīgāka nekā mutes aizbāznis. Anastasija pasniedz to man, un mūsu pirkstgali uz mirkli saskaras. Es jūtu šo nejaušo glāstu atbalsojamies cirksnī. Velns!

Viņa nobāl un klusā, aizsmakušā balsī painteresējas: Vai gribat vēl kaut ko?

Oho, es uz viņu atstāju tādu pašu iespaidu, kādu viņa uz mani. Varbūt…

-    Virvi.

-     Nāciet šurp. Viņa steidzīgi aiziet tālāk, sniegdama man vēl vienu iespēju aplūkot glīto dibenu.

-    Kāda virve jums vajadzīga? Mēs piedāvājam sintētisko un dabisko šķiedru… pinumu… plastmasas kabeļus…

Ak Dievs, izbeidz! Es bez skaņas iestenos, mēģinādams aizgaiņāt iedomu ainu, kurā viņa ir piesieta un piekarināta pie griestiem manā rotaļu istabā.

-     Piecus jardus dabiskās šķiedras virves, lūdzu. Tā ir rupjāka un vairāk iegraužas ādā, ja to pavelk… mana iecienītā virve.

Anastasijas pirksti notrīs, bet viņa prasmīgi nomēra man piecus jardus. Izņēmusi no džinsu labās kabatas nazi, viņa ar vienu strauju žestu nogriež virvi, glīti saritina to un sasien mezglu. Iespaidīgi.

-    Vai bērnībā bijāt gaidu organizācijā?

-    Nodarbības grupās nav manā gaumē, Greja kungs.

-    Kas ir tavā gaumē, Anastasija? Es ielūkojos viņai acīs un redzu, kā palielinās zīlītes. Jā!

-    Grāmatas, viņa nočukst.

-    Kādas grāmatas?

-     Nu, pavisam parastas. Klasiskie romāni. Pārsvarā angļu literatūra.

Angļu literatūra? Droši vien Brontē un Ostina. Par romantiku, sirsniņām un puķītēm. Mjā, tas nav labi.

-    Vai jums vajadzīgs vēl kaut kas?

-    Nezinu. Ko jūs ieteiktu? Man gribas pavērot, kā viņa rīkosies.

-   Cilvēkam, kurš pats nodarbojas ar mājas remontu? viņa pārsteigta jautā.

Man tik tikko izdodas apvaldīt skaļus smieklus. Mazulīt, tas nu nemaz nav manā gaumē. Es pamāju, apslāpēdams jautrību. Viņa aši pārlaiž skatienu man pāri, un es saspringstu. Viņa mani nopēta! Lieliski!

-    Kombinezonu, viņa izgrūž.

Jau kopš brīža, kad viņa painteresējās par manu homoseksualitāti, neesmu dzirdējis no viņas glītās mutes neko tik negaidītu.

-     Lai jūs nenotraipītu drēbes. Viņa norāda uz maniem džinsiem, atkal samulsusi.

Nespēju atturēties. Es varētu tās novilkt.

-    Mmm… Anastasija piesarkst kā biete un iedur skatienu grīdā.

-     Es nopirkšu kombinezonu. Negribu sabojāt savas dārgās drēbes, es noņurdu, lai meitenei vairs nevajadzētu kaunēties. Ne vārda neteikusi, viņa pagriežas un mundri aizsoļo gar plauktu rindu, un es atkal viņai sekoju.

-     Vai vēlaties vēl kaut ko? viņa aizelsusies jautā, sniedzot man zilu kombinezonu. Viņa mulst un vēl joprojām pēta grīdu, koši pietvīkusi. Jēzus, viņas dēļ ar mani notiek kaut kas pārsteidzošs.

-    Kā veicas ar rakstu avīzei? es jautāju, cerot, ka viņa nedaudz nomierināsies.

Meitene paceļ skatienu un velta man ašu atvieglojuma smaidu. Beidzot. Ar to nodarbojas Ketrīna, mana dzīvokļa biedrene. Viņa ir ļoti apmierināta, tikai bēdājas, ka pati nevarēja jūs intervēt.

Tas ir garākais teikums, ko Anastasija man veltījusi kopš mūsu pirmās tikšanās, un viņa runā par kādu citu, nevis sevi. Interesanti.

Pirms pagūstu kaut ko piebilst, Anastasija turpina: Vienīgais, kā Keitai trūkst, ir oriģinālas fotogrāfijas.

Neatlaidīgā Kevanas jaunkundze vēlas fotogrāfijas. Hmm, preses attēli? To es varu. Man būs iespēja pavadīt vairāk laika kopā ar vilinošo Stīlas jaunkundzi.

-    Kādi attēli viņai vajadzīgi?

Meitene brīdi lūkojas uz mani, pirms papurina galvu.

-     Nu, es esmu pieejams. Varbūt rīt…? Es varu palikt Portlendā. Strādāt viesnīcā. Varbūt "Hītmanā". Teiloram vajadzēs atbraukt, atvest manu datoru un drēbes. Vai ari to varēs izdarīt Eljots ja vien viņš nav ielīdis kādā gultā, kā parasti nedēļas nogalē.

-    Jūs būtu ar mieru piedalīties foto sesijā? Viņa neprot apslēpt pārsteigumu.

Es pamāju ar galvu. Tev nav ne jausmas, uz ko esmu gatavs, lai pavadītu laiku ar tevi Stīla… Patiesībā ari es jūtos izbrīnīts.

-    Keita būs sajūsmināta, ja vien atradīsim fotogrāfu. Viņa pasmaida, un viņas seja atplaukst kā debesis vasarā. Viņas skaistums aizrauj man elpu.

-     Dodiet man ziņu par rītdienu. Es izvelku maku no kabatas. Lūk, mana vizītkarte. Uz tās ir mobilā telefona numurs. Zvaniet pirms desmitiem rītā. Un, ja tas nenotiks, es atgriezīšos Sietlā un aizmirsīšu šo muļķīgo pasākumu. Šī doma mani nomāc.

-    Labi. Viņa turpina smaidīt.

-    Ana! Mēs abi pagriežamies, un rindas tālākajā galā parādās jauns vīrietis, ģērbies vienkāršās, bet dārgās drēbēs. Viņš smaida kā idiots, vērodams Anastasiju Stilu. Kas ir šis āksts?

-    Atvainojiet uz mirkli, Greja kungs. Viņa tuvojas puisim, un tas viņu ievelk lāča apskāvienā. Manas asinis šķietami pārvēršas par ledu. Tā ir instinktīva, zvēriska reakcija. Novāc no viņas savas draņķa ķetnas! Es savelku pirkstus dūrēs un jūtos tikai nedaudz labāk, kad redzu, ka Anastasija nemaz negrasās atbildēt uz apskāvienu.

Viņi sāk čukstus sarunāties. Sasodīts, varbūt Velča ievāktā informācija nebija pareiza. Varbūt šis ir Anastasijas draugs. Izskatās, ka viņi ir gandrīz vienaudži, un puisis nespēj atraut no viņas savu alkatīgo skatienu. Brīdi turējis Anastasiju izstieptas rokas attālumā, jauneklis viņu ilgi pēta, pirms nevērīgi uzliek plaukstu viņai uz pleca. Tas ir šķietami nevainīgs žests, tomēr es jūtu, ka viņš iezīmē teritoriju un liek man atkāpties. Meitene šķiet nokaunējusies un mīņājas.

Man vajadzētu iet prom. Viņa kaut ko pasaka jauneklim un atkāpjas, pieskardamās viņa rokai, nevis plaukstai. Ir skaidrs, ka viņi nav tuvi. Lieliski.

-    Pol, šis ir Kristjens Grejs. Greja kungs, šis ir Pols Kleitons, veikala īpašnieka brālis. Uzmetusi man mīklainu skatienu, Anastasija turpina: Mēs esam pazīstami, kopš sāku šeit strādāt, kaut gan reti tiekamies. Viņš nupat atgriezies no Prinstonas, kur studē biznesa vadību.

Tātad priekšnieka brālis, nevis draugs. Mani pārņem negaidīti spējš atvieglojums, un es saraucu pieri. Šī sieviete mani pārāk stipri ietekmē.

-    Kleitona kungs, es aprauti nosaku.

-    Greja kungs. Viņš gļēvi paspiež man roku. Mīkstpēdiņš. Vai jūs esat tas Kristjens Grejs, kuram pieder Grey Enterprises kompānija? Sekundes laikā nozūd jauneklis, kas iezīmē teritoriju, un tā vietā parādās iztapoņa.

Jā, tas esmu es, ēzeli.

-    Vareni! Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

-   Anastasija jau visu paveikusi, Kleitona kungs. Viņa ir ļoti izpalīdzīga. Atšujies!

-     Lieliski, viņš priecājas, bijīgi iepletis acis. Uz redzi vēlāk, Ana.

-    Protams, Pol, meitene atsaucas, un puisis beidzot aiziet. Es vēroju, kā viņš nozūd veikala tālākajā stūri.

-    Vai vēlaties kaut ko citu, Greja kungs?

-    Tikai šīs mantas, es nosaku. Velns, man vairs nav laika, bet vēl joprojām nezinu, vai mēs vēl tiksimies. Man jānoskaidro, vai vispār pastāv kāda iespēja, ka viņa varētu apsvērt manu priekšlikumu. Kā lai viņai to pajautāju? Vai esmu gatavs pieņemt jaunu Pakļauto, kas neko nezina? Nāksies viņu rūpīgi apmācīt. Es klusībā iestenos, apdomājot visas aizraujošās nodarbes, ko varētu izmantot… Pie velna, ceļš uz šo piedzīvojumu būs gandrīz tikpat interesants kā galamērķis. Vai Anastasiju tas varētu aizraut? Vai arī neko neesmu sapratis pareizi?

Viņa atgriežas pie kases un iegrāmato manus pirkumus, ne mirkli nepaceļot skatienu. Paskaties taču uz mani! Es gribu vēlreiz ieraudzīt meitenes skaistās, zilās acis un nolasīt viņas domas.

Beigu beigās viņa paceļ galvu. Četrdesmit trīs dolāri, ludzu.

Tikai?

-    Vai vēlaties, lai iesaiņoju jūsu pirkumu? viņa jautā, atgriezusies pārdevējas lomā, un pieņem manu kredītkarti.

-    Jā, Anastasija. Es izgaršoju viņas vārdu; skaists vārds skaistai meitenei.

Viņa veikli saliek pirkumus maisiņā. Tas ir viss. Man jāiet.

-    Vai piezvanīsiet man, ja nolemsiet rīkot foto sesiju?

Viņa pamāj, sniegdama man karti.

-     Labi. Varbūt rīt tiksimies. Nedrīkstu gluži vienkārši aiziet. Man jāpanāk, lai viņa noprot, ka esmu viņā ieinteresēts. Ak jā… Anastasija, es priecājos, ka tava draudzene nevarēja ierasties uz interviju. Viņas acīmredzamā pārsteiguma iepriecināts, es pārmetu maisiņu pār plecu un izeju no veikala.

Jā, es viņu vēlos, kaut gan apzinos, ka tā nav laba doma. Tagad man nāksies gaidīt… atkal.

Tas arī viss… pagaidām. Pateicos, pateicos, pateicos par to, ka izlasījāt manu grāmatu. E L Džeimsa

E L Džeimsa

BRĪVĪBA PIECDESMIT NOKRĀSĀS

Redaktore Ingūna Jundze

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

E L Džeimsa

Dž 360 Brīvība piecdesmit nokrāsās/ No angļu vai. tulk. Eva Stankēviča. R., "Apgāds "Kontinents"". 568 lpp.

ISBN 978-9984-35-620-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīc

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

E L Džeimsa Brīvība piecdesmit nokrāsās

Prologs

1. NODAĻA

2. nodaĻa

3. nodaĻa

4. NODAĻA

5. nodaĻa

6. NODAĻA

7. nodaĻa

8. NODAĻA

9. nodaĻa

10. nodaĻa

11. nodaĻa

12. nodaĻa

13. nodaĻa

14. nodaĻa

15. nodaĻa

16.NODAĻA

17. nodaĻa

18.NODAĻA

19. nodaĻa

20. nodaĻa

21. nodaĻa

22. nodaĻa

23.NODAĻA

24.NODAĻA

25.NODAĻA

EPILOGS

PIRMĀ TIKŠANĀS AR KRISTJENU GREJU