Džeimsa E L

Tumsa piecdesmit nokrāsās

E L Džeimsa

Tumsa piecdesmit nokrāsās

PROLOGS

Viņš ir atgriezies. Mammai atkal ir slikti, vai ari viņa iemigusi.

Es paslēpjos un saritinos maza kamoliņa zem virtuves galda. Skatīdamies caur pirkstiem, es redzu mammu. Viņa apgūlusies uz dīvāna un nolaidusi roku līdz lipīgajam, zaļajam paklājam, un viņam kājās ir lielie zābaki ar spīdīgajiem rotājumiem. Viņš nostājies mammai blakus un kliedz.

Viņš sit mammai ar siksnu. Celies! Celies! Stulbā kuce! Stulbā kuce! Stulbā kuce!

Mamma klusi iešņukstas. Izbeidz. Lūdzu, izbeidz. Mamma nekliedz. Mamma saritinās un kļūst sīka.

Es esmu iebāzis pirkstus ausīs un aizveru acis. Skaņas izgaist.

Viņš pagriežas, un es redzu viņa zābakus virzāmies uz virtuves pusi. Viņam rokā vēl joprojām ir siksna. Viņš meklē mani.

Viņš pietupjas un atiež zobus smaidā. Viņš nelāgi ož pēc cigaretēm un spirta. Re, kur esi, sīkais draņķi!

Viņu pamodina asinis stindzinošas gaudas. Jēzus! Viņš mirkst sviedros, un sirds strauji pukst. Kas, pie velna…? Viņš pielec gultā sēdus un ieslēpj galvu rokās. Sasodīts. Sapņi atgriezušies. To skaņu izdevu es. Viņš dziļi ievelk elpu, pūlēdamies padzīt no prāta un nāsīm lēta burbona un vecu Camel cigarešu smārdu.

1. NODAĻA

Esmu pārcietusi trešo dienu pēc Kristjena pamešanas un pirmo dienu darbā. Tas sniedza nepieciešamo iespēju padomāt par kaut ko citu. Laiks aizlidojis vēja spārniem, man iepazīstot jaunus cilvēkus, gaidāmos darbus un Džeku Haidu. Viņš uzsmaida man, zilajām acīm iespīdoties, un atbalstās pret galdu.

-    Teicami pastrādāts, Ana. Manuprāt, mēs veidosim lielisku komandu.

Neticami, bet man izdodas savilkt lūpas smaidam līdzīgā grimasē.

-    Došos mājup, ja neiebilsti, es nomurminu.

-    Protams, ir jau pusseši. Tiksimies rīt.

-    Arlabunakti, Džek.

-    Arlabunakti, Ana.

Es paņemu somu, uzmetu plecos žaketi un izeju pa durvīm. Nokļuvusi vēsajā Sietlas pēcpusdienas gaisā, es dziļi ievelku elpu, bet nespēju piepildīt tukšumu savās krūtīs, tukšumu, kas izveidojās sestdienas rītā un smeldzīgi atgādina man zaudēto. Es virzos uz autobusa pieturas pusi, noliekusi galvu, un prātoju par dzīvi bez savas iemīļotās Volkswagen vabolītes… un Audi.

Šīs domas nekavējoties tiek padzītas. Nē. Tikai nedomāt par viņu. Protams, es varu atļauties nopirkt mašīnu labu un jaunu. Man šķiet, ka viņš samaksājis par iepriekšējo automobili pārāk dāsni, un šī iespēja atstāj nelāgu garšu man mutē, tomēr es to atvairu un cenšos panākt, lai prāts būtu tukšs un stings. Es negribu domāt par viņu. Negribu atkal raudāt, it īpaši uz ielas.

Dzīvoklī valda klusums. Man pietrūkst Keitas, un es iztēlojos viņu guļam pludmalē kaut kur Barbadosā ar vēsu kokteili rokā. Es ieslēdzu platekrāna televizoru, lai skaņa aizpildītu tukšumu un radītu kaut mānīgu iespaidu par sabiedrību, bet neklausos un neskatos tajā. Manos spēkos ir vienīgi apsēsties un stingi lūkoties uz ķieģeļu sienu. Es nejūtu neko, tikai sāpes. Cik ilgi tas turpināsies?

Atskan ārdurvju zvans, izraujot mani no skumjām, un es jūtu sirdi sažņaudzamies. Kas gan tur varētu būt? Es nospiežu skaļruņa pogu.

Sūtījums Stīlas jaunkundzei, atskan garlaikota vīrieša balss, un mani pārņem vilšanās. Es gurdeni nokāpju lejā, un tur mani gaida jauneklis, kurš trokšņaini viļā pa muti košļājamo gumiju. Viņš ir atspiedies pret durvīm un rokās tur kartona kasti. Parakstījusies par tās saņemšanu, es uznesu kasti augšā. Ta ir liela un pārsteidzoši viegla. Pacēlusi vāku, es ieraugu divus dučus garu, baltu rožu, kam pievienota kartīte.

Apsveicu ar pirmo darba dienu.

Ceru, ka Tev veicās labi.

Un pateicos par lidmašīnu. Tā bija ļoti pārdomāta dāvana.

Esmu tai piešķīris goda vietu uz sava galda.

Kristjens

Es izbrīnīta lūkojos uz apdrukāto kartīti, juzdama, ka tukšums sirdī izplešas. Šo droši vien atsūtījusi sekretāre. Kristjenam ar to noteikti bijusi pavisam neliela saistība. Ir pārāk sāpīgi par to domāt. Es nopētu rozes tās ir ļoti skaistas, un es nespēju tās izsviest miskastē, tāpēc apzinīgi dodos uz virtuvi meklēt vāzi.

Manā dzīvē izveidojas savdabīgs ritms: mošanās, darbs, raudāšana, miegs… vai centieni iemigt. Pat sapņos es nevaru aizbēgt no viņa. Pelēkas, kvēlas acis, izmisuma pilns skatiens, košie vara krāsas mati tas viss mani vajā. Un mūzika… es vairs nespēju klausīties nekādu mūziku un rūpīgi vairos no tās. Pat reklāmu meldiņi liek man nodrebināties.

Neesmu runājusi ne ar vienu, pat ar māti un Reju nē. Šobrīd man trūkst spēka nenozīmīgām pļāpām. Nē, es neko nevēlos. Esmu kļuvusi par vientuļu salu. Izpostītu, kara plositu zemi, kurā nekas neaug un apvārsni aizsedz mākoņi. Jā, tā esmu es. Darbā es spēju sarunāties ar citiem cilvēkiem par kaut ko nenozīmīgu, bet neko vairāk šobrīd neprotu. Ja runāšu ar māti, es noteikti salūzīšu vēlreiz un manī vairs nav palicis nekā, ko lauzt.

Man ir grūti piespiest sevi ēst. Trešdien es pamanos iztukšot jogurta trauciņu, un tas ir pirmais, ko esmu apēdusi kopš piektdienas. Es pārtieku no kafijas ar pienu, kas man pēdējā laikā iegaršojusies, un diētiskās kolas. Kofeīns palīdz nesabrukt, tomēr arī padara mani nervozu.

Džeks sācis kavēties pie mana galda, kaitinādams mani ar personiskiem jautājumiem. Kas viņam vajadzīgs? Es esmu pieklājīga, bet cenšos turēt viņu izstieptas rokas attālumā.

Sākusi šķirot Džeka vēstules, es priecājos par vienmuļo darbu, kas ļauj man nedomāt ne par ko citu. Atskan signāls, kas vēsta par jaunas ziņas saņemšanu e-pastā, un es atveru programmu.

Augstā debess! Vēstule ir no Kristjena. Nē, tikai ne šeit… ne jau darbā!

No: Kristjens Grejs

Temats: Rītdiena

Datums: 08.06.2011. 14:05

Kam: Anastasija Stīla

Anastasija!

Atvainojos par šādu traucējumu darbā. Ceru, ka Tev tur veicas labi. Vai saņēmi ziedus, ko sūtīju?

Rīt paredzēta Tava drauga izstādes atklāšana, un es zinu, ka Tev nav pieticis laika iegādāties jaunu mašīnu. Jābrauc ir tālu. Es ļoti labprāt Tevi aizvestu ja vēlies.

Gaidīšu ziņu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Man acis sariešas asaras. Es pieceļos un steidzos uz labierīcībām, lai paslēptos kabīnē. Hosē izstāde! Biju to piemirsusi, kaut gan apsolīju ierasties. Sasodīts, Kristjenam ir taisnība; kā lai tur nokļūstu?

Es ieslēpju pieri plaukstās. Kāpēc Hosē man nezvanīja? Patiesību sakot kāpēc man neviens nav zvanījis? Biju tā iegrimusi savos pārdzīvojumos, ka pat nepievērsu uzmanību telefona klusēšanai.

Velns! Muļķe es! Biju taču ieslēgusi zvanu pāradresēšanas iespēju, un visi zvani tiek nosūtīti uz Kristjena tālruni. Viņš visu šo laiku saņēmis man paredzētos zvanus ja vien nav izmetis telefonu atkritumos. Kā viņš sameklēja manu e-pasta adresi?

Kristjenam ir zināms, kāda izmēra kurpes es nēsāju; epasta adrese nevarētu viņam sagādāt nekādus sarežģījumus.

Vai es spēšu viņu atkal satikt? Vai izturēšu? Vai gribu viņu redzēt? Es aizveru acis un atgāžu galvu, ļaudamās sāpju un ilgu uzplaiksnījumam. Protams, gribu!

Varbūt… varbūt pateikt, ka esmu pārdomājusi… Nē, nē, nē. Es nevaru palikt kopā ar cilvēku, kam baudu sagādā manas sāpes un kurš nespēj mani mīlēt.

Prātu caurstrāvo mokošas atmiņas planēšana, sadošanās rokās, skūpsti, vanna, Kristjena maigums, asprātības un drūmais, seksīgais skatiens. Es ilgojos pēc viņa. Pagājušas piecas drausmas dienas, kas šķietami ilgušas mūžību. Naktīs es pirms miega ilgi raudu, nožēlodama, ka aizgāju, ka viņš nav normāls, ka mēs nevaram būt kopā. Cik ilgi vēl saglabāsies šīs smeldzīgās skumjas? Es jutos kā nokļuvusi šķīstītavā.

Apvijusi rokas ap vidukli, es cieši apskauju sevi, pulēdamās nesabrukt. Man viņa pietrūkst. Ļoti pietrūkst… Es viņu mīlu. Pavisam vienkārši. /

Anastasija Stila, tu esi darbā! Man jābūt stiprai, tomēr es vēlos apmeklēt Hosē izstādi, un acīmredzot esmu arī nedaudz mazohiste, jo gribu atkal redzēt Kristjenu. Dziļi ievilkusi elpu, es atgriežos pie sava galda.

No: Anastasija Stīla

Temats: Rītdiena

Datums: 08.06.2011. 14:25

Kam: Kristjens Grejs

Sveiks, Kristjen!

Pateicos par ziediem; tie ir ļoti skaisti.

Jā, es labprāt izmantošu Tavu piedāvājumu.

Paldies.

Anastasija Stila

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

Ieskatījusies telefonā, es atklāju, ka zvani tiešām tiek pāradresēti uz viedtālruni. Džeks ir sapulcē, tāpēc es izmantoju izdevību piezvanīt Hosē.

-    Sveiks!

-    Sveika, svešiniece! Viņa balsī skan tik neviltota sirsnība, ka ar to gandrīz pietiek, lai es atkal sāktu raudāt.

-   Man nav laika ilgi runāt. Cikos man rīt jāierodas uz tavu izstādi?

-    Tu atnāksi? Viņš izklausās sajūsmināts.

-   Protams! Pirmo reizi piecu dienu laikā manā sejā parādās neviltots smaids, kad iztēlojos viņa prieku.

-    Pusastoņos.

-     Labi, tiksimies tur. Atā, Hosē.

-    Atā, Ana.

No: Kristjens Grejs Temats: Rītdiena Datums: 08.06.2011. 14:27 Kam: Anastasija Stīla Anastasija!

Cikos man jāierodas Tev pakaļ?

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stīla Temats: Rītdiena Datums: 08.06.2011. 14:32 Kam: Kristjens Grejs

Hosē izstāde sākas 19:30. Kādu laiku ierosini Tu? Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Rītdiena Datums: 08.06.2011. 14:34 Kam: Anastasija Stīla Anastasija!

Portlenda ir tālu. Es atbraukšu Tev pakaļ pīkst. 17:45.

Nepacietīgi gaidu mūsu tikšanos.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stīla Temats: Rītdiena Datums: 08.06.2011. 14:38 Kam: Kristjens Grejs Tiksimies rīt. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

Ak vai! Man būs iespēja satikt Kristjenu, un pirmo reizi piecu dienu laikā mans noskaņojums nedaudz uzlabojas, līdz es atļauju sev domāt par to, kā jūtas viņš.

Vai Kristjens pēc manis ilgojas? Droši vien ne tā, kā es ilgojos pēc viņa. Vai viņš atradis sev jaunu Pakļauto? Šī doma ir tik sāpīga, ka es to nekavējoties atvairu un ķēros klāt Džeka vēstuļu šķirošanai, mēģinādama aizbēgt no atmiņām par Kristjenu.

Naktī es ilgi grozos gultā, nespēdama aizmigt, un pirmo reizi pirms miega neraudu.

Es gara acīm redzu Kristjena seju dienā, kad aizgāju. Izmisums, kas jautās tajā, mani vajā vēl joprojām. Viņš negribēja laist mani prom, un tas bija dīvaini. Kāpēc lai es paliktu, ja esam sasnieguši šādu strupceļu? Mums abiem bija katram savi sarežģījumi es baidos no soda, viņš baidās no… kā? Mīlestības?

Pagriezusies uz sāniem, es apskauju spilvenu, ļaudamās skumjām. Kristjens domā, ka nav pelnījis, lai kāds viņu mīlētu. Kāpēc? Vai tam ir kāda saistība ar viņa bērnību? Ar māti narkomāni un prostitūtu? Šādas domas mani vajā līdz agrai rīta stundai, līdz es iegrimstu nemierpilna pārgurumā miegā.

Diena rit neizturami lēni, un Džeks man velta neparasti daudz uzmanības. Domāju, ka tas ir plūmju krāsas kleitas un melno augstpapēžu zābaku dē) (pēdējos es slepus paņēmu no draudzenes skapja), bet es neļauju sev kavēties pie šādiem prātojumiem. Esmu apņēmusies izmantot pirmo algu, lai iegādātos jaunas drēbes. Kleita uz mana auguma ir vaļīgāka nekā iepriekš, tomēr es izliekos to nemanām.

Beidzot pulkstenis rāda pusseši. Es paņemu žaketi un somiņu, mēģinādama apvaldīt satraukumu. Es redzēšu Kristjenul

-    Vai tev šodien paredzēts randiņš? Džeks jautā, iedams garām manam galdam.

-    Jā. Nē. Ne gluži.

Viņš paceļ uzaci, acīmredzami ieinteresējies. Vai ar mīļoto? '

Es piesarkstu. Nē, tikai draugu. Bijušo mīļoto.

-     Varbūt rīt pēc darba tu būtu ar mieru kaut ko iedzert kopā? Tava pirmā nedēļa bijusi lieliska, Ana. Mums vajadzētu to nosvinēt. Džeks pasmaida, un viņa sejā uz brīdi pavīd kādas svešādas, nepatīkamas izjūtas, kas iedveš manī nemieru.

Salicis rokas kabatās, Džeks nevērīgi iziet pa divviru durvīm. Es saraucu pieri, nolūkodamās uz viņa muguru. Vai tiešām būtu prātīgi iedzert kopā ar priekšnieku?

Es papurinu galvu. Vispirms man jātiek galā ar vakaru Kristjena Greja sabiedrībā. Kā man rīkoties? Es iesteidzos tualetē, lai steidzami pielabotu šo to.

Nostājusies pie lielā spoguļa, es nesaudzīgi nopētu savu seju. Esmu tikpat bāla kā parasti, un ap pārāk lielajām acīm plešas tumši loki. Es izskatos izdēdējusi un nelaimīga. Žēl, ka neprotu izmantot kosmētiku. Nedaudz uzkrāsojusi skropstas un novilkusi līniju ap acīm, es iekniebju vaigos. Gribu, lai tie kļūst kaut nedaudz sārtāki. Sakārtoju matus, līdz tie skaistās sprogās slīgst pār muguru, un dziļi ievelku elpu. Neko citu es vairs nevaru izdarīt.

Nemiera pārņemta, es izeju caur vestibilu, uzsmaidīdama un pamādama Klērai pie administratores galdiņa. Manuprāt, mēs varētu sadraudzēties. Džeks sarunājas ar Elizabeti, bet, mani pamanījis, steidzas atvērt man durvis, plati smaidīdams.

-    Lūdzu, Ana, viņš nomurmina.

-    Pateicos. Es apjukusi pasmaidu.

Uz ielas mani jau gaida Teilors. Viņš atver mašīnas aizmugurējās durvis. Es vilcinādamās pametu skatienu uz Džeku. Viņš ir sekojis man un samulsis lūkojas uz lielo Audi.

Es pagriežos un iekāpju mašīnā, un tur jau sēž viņš Kristjens Grejs pelēkā uzvalkā bez kaklasaites. Baltā krekla apkaklīte ir atpogāta, un viņa pelēkās acis kvēlo.

Man izkalst mute. Kristjens izskatās lieliski, bet viņa skatienā jaušamas dusmas. Kāpēc?

-    Kad tu pēdējo reizi ēdi? viņš skarbi painteresējas, kad Teilors aizver durvis.

Velns! Sveiks, Kristjen. Jā, ari man ir patīkami tevi atkal satikt.

-     Man nav noskaņojuma uzklausīt tavas asprātības. Atbildi! Viņa acīs plaiksnī niknums.

Esmu sprukās. Nu… pusdienās apēdu jogurtu. Ak jā, un banānu.

-     Kad bija tava pēdējā normālā ēdienreize? viņš salti jautā.

Teilors apsēžas pie stūres, iedarbina dzinēju un izbrauc uz ielas.

Es paceļu skatienu un ieraugu, ka Džeks man māj, kaut gan nezinu, kā viņš mani redz aiz tumšajiem stikliem. Arī es viņam pamāju pretī.

-    Kas tas tāds? Kristjens noprasa.

-    Mans priekšnieks. Es palūkojos uz skaisto vīrieti sev blakus, un viņa lūpas ir sakniebtas, veidojot plānu līniju.

-    Nu? Kad tu pēdējo reizi normāli ēdi?

-    Kristjen, tā tiešām nav tava darīšana, es nomurminu, juzdamās neparasti drosmīga.

-    Viss, kas saistīts ar tevi, ir mana darīšana. Runā!

Nav gan! Es aizkaitināta izpūšu elpu un paceļu skatienu augšup, un Kristjens samiedz acis. Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem man gribas smieties. Es ļoti pūlos apslāpēt spurdzienu, kas jau burbuļo rīklē. Kristjens manāmi atmaigst, redzot, kā es cenšos saglabāt nopietnību, un viņa skaistajās lūpās parādās smaida atblāzma.

-    Nu? viņš jau pielaidīgāk vaicā.

-    Pasta alla vongole pagājušajā piektdienā, es nočukstu.

Kristjens aizver acis, un viņa sejā uz brīdi parādās niknums, ko pavada nožēla. Saprotu, viņš neizteiksmīgi nosaka. Izskatās, ka tu esi zaudējusi vismaz piecas mārciņas, varbūt pat vairāk. Lūdzu, ēd, Anastasija, viņš mani norāj.

Es stingi pētu savus savītos pirkstus, ko turu klēpī. Kāpēc viņš vienmēr liek man justies kā palaidnīgam bērnam?

Viņš pagriežas pret mani un klausi jautā: Kā tev klājas?

Diezgan briesmīgi… Es noriju siekalas. Ja teiktu, ka labi, es melotu.

Kristjens spēji ievelk elpu. Es arī, viņš nomurmina un satver manu roku. Es ilgojos pēc tevis, viņš piebilst.

Ak nē. Mēs pieskārāmies viens otram.

-     Kristjen, es…

-    Lūdzu, Ana! Mums jāaprunājas.

Es jūtu asaras riešamies acīs. Nē, nē, tikai ne to. Kristjen, lūdzu… man nācies tik daudz raudāt… es nočukstu, cenzdamās savaldīties.

-    Nē, meitenīt, nē. Viņš parauj manu roku, un jau nākamajā mirklī es attopos uz viņa ceļiem. Kristjens mani apskauj un ieslēpj degunu manos matos. Es ļoti ilgojos pēc tevis, Anastasija, viņš izdveš.

Es grasos atbrīvoties no viņa skāviena, jo prātīgāk būtu turēties tālāk, bet viņa rokas ir apvītas man apkārt. Viņš spiež mani sev klāt, un es nespēju pretoties. Lūk, šī ir vieta, kur es vēlos būt.

Kristjens skūpsta manus matus, un es atbalstu galvu pret viņa krūtīm. Esmu atgriezusies mājās. Viņš smaržo pēc tīras veļas, mīkstinātāja, ziepēm un mana iemīļotā aromāta Kristjena. Es bridi ļauju sev noticēt, ka viss būs labi, un mana saplosītā dvēsele tiek veldzēta.

Pēc dažām minūtēm Teilors piebrauc pie apmales, kaut gan vēl esam pilsētā.

-    Esam klāt. Kristjens mani saudzīgi noceļ nost.

Kā tas saprotams?

-     Uz šīs ēkas jumta ir helikopteru novietne. Kristjens palūkojas uz minēto ēku, tā izskaidrodams visu.

Nu, protams! Čārlijs Tango. Teilors atver durvis, un es izkāpju. Viņš man veltī sirsnīgu, tēvišķu smaidu, kas liek man justies drošībā, un es uz to atbildu ar to pašu.

-    Man vajadzētu atdot jums mutautu.

-    Tas pieder jums, Stīlas jaunkundze. Līdz ar maniem laba vēlējumiem.

Es nosarkstu. Kristjens apiet mašīnai apkārt un satver manu roku, jautājoši uzlūkodams Teiloru, bet šoferis bezkaislīgi skatās uz savu saimnieku, neko neatklādams.

-    Deviņos? Kristjens precizē.

-    Jā, kungs.

Kristjens pamāj, pagriežas un caur divviru durvīm ieved mani milzīgā vestibilā. Es izbaudu sajūtu, ko manī rada viņa garie, prasmīgie pirksti, kas apvijušies ap manu plaukstu. Atgriezusies jau sen pazīstamā pievilkšanās, un es atkal esmu Ikars, ko vilina Kristjena saule. Jau esmu apdedzinājusies, bet atgriežos.

Kad nostājamies pie lifta, viņš nospiež izsaukuma pogu. Es bikli uzmetu skatienu viņam un ieraugu mīklainu, tik tikko manāmu smaidu viņa lūpās. Durvis atveras, viņš palaiž manu roku vaļā un ar mājienu liek man iet iekšā.

Durvis aizveras, un es uzdrošinos vēlreiz palūkoties uz Kristjenu. Viņš paskatās uz mani, un starp mums atkal sprēgā dzirksteles. Tās ir gandrīz sataustāmas un velk mūs abus tuvāk vienu pie otra.

-    Ak vai, es izdvešu, izbaudīdama šo dzīvniecisko, fizisko pievilkšanās spēku.

-     Jā, es ari to jutu, viņš piekrīt, cieši vērodams mani dūmakainām acīm.

Manos cirkšņos uzliesmo kvēlas iekāres uguns. Kristjens satver manu roku un ar īkšķi noglāsta pirkstu kauliņus, un visi mani pavēderes muskuļi saldkaisli saraujas.

Kā viņš vēl joprojām spēj to panākt?

-     Lūdzu, nekod apakšlūpā, Anastasija, Kristjens nočukst.

Es paceļu skatienu, atbrīvodama lūpu. Mani pārņem kaisle. Es vēlos Kristjenu tepat, tagad, liftā. Kā gan iespējams viņu negribēt?

-    Tu zini, ko tas ar mani dara, viņš nomurmina.

Es vēl joprojām atstāju uz viņu iespaidu. Mana iekšējā dieviete pamostas no savas nīgrās snaudas piecu dienu garumā.

Durvis piepeši atveras, laužot burvestību, un mēs esam uz jumta. Pūš vējš, un man salst, kaut gan mugurā ir melnā žakete. Kristjens apliek rokas man apkārt, pievilkdams mani sev pie sāniem, un mēs steidzamies pie helikoptera, kam lēni griežas propelleru lāpstiņas.

No kabīnes izlec gaišmatains gara auguma vīrietis ar stūrainu žokli, ģērbies tumšā uzvalkā. Viņš zemu pieliecas un skrien mums pretī. Sarokojies ar Kristjenu, viņš cenšas pārkliegt helikoptera radīto troksni.

-    Viss gatavs, kungs. Aparāts ir jūsu rīcībā!

-    Vai viss pārbaudīts?

-    Jā, kungs.

-    Un jūs ieradīsieties pusdeviņos?

-Jā.

-    Teilors gaida jus pie parades durvīm.

-    Pateicos, Greja kungs. Lai jums drošs ceļš līdz Portlendai. Kundze! Viņš piesviež pirkstus pie deniņiem, man salutēdams. Kristjens pamāj, mani neatlaizdams, un pieliecies ved mani pie lidaparāta durvīm.

Kad esam iekāpuši, viņš mani stingri iesprādzē siksnās, savilkdams tās ļoti cieši. Uzmetis man daudznozīmīgu skatienu, viņš noslēpumaini smaida.

-    Šādi tu paliksi savā vietā, Kristjens nomurmina. Jāatzīst, ka man patik šīs siksnas. Nepieskaries nekam.

Es pietvīkstu koši sarkana, un viņš ar vienu pirkstu noglāsta man vaigu, pirms pasniedz austiņas. Arī es gribētu tev pieskarties, bet tu to nepieļauj. Es saraucu pieri. Turklāt viņš savilcis siksnas tik cieši, ka es tik tikko spēju pakustēties.

Kristjens apsēžas un savelk drošības jostas ap sevi un sāk

visas pārbaudes, kas jāveic pirms lidojuma. Viņš ir neticami

prasmīgs, un tas mani vilina. Uzlicis austiņas, viņš nospiež

slēdzi, un lāpstiņas sāk griezties ātrāk, skanot apdullinošai

rēkoņai. /

Viņš uzmet skatienu man. Vai esi gatava, mazā? austiņās iečerkstas vina balss.

'-Jā.

Kristjena seja atplaukst zēnisks smaids. Sen neesmu to redzējusi.

-     Sietlas torni, runā Čārlijs Tango, gatavs pacelties no viesnīcas "Atbalss" ceļā uz Portlendu caur I'ortlendas lidostu. Lūdzu apstiprināt, beidzu.

Austiņās atskan gaisa satiksmes dispečera balss, kas dod norādījumus.

-    Sapratu, torni, Čārlijs Tango gatavs, beidzu. Kristjens nospiež divus slēdžus, satver sviru, un helikopters nesteidzīgi, līgani paceļas pretī tumstošām debesīm.

Es jutu vēderu sažņaudzamies un vēroju, kā Sietla attālinās. Šeit ir daudz, ko redzēt.

-    Reiz mēs dzināmies pakaļ ausmai, Anastasija, bet tagad lidojam pretī krēslai, Kristjens nosaka. Es pagriežos un izbrīnīta uzlūkoju viņu.

Ko tas nozīmē? Kā viņš spēj pateikt kaut ko tik romantisku? Kristjens pasmaida, un arī es nespēju apvaldīt kautru smaidu.

-    Šoreiz ari skats bus labāks, jo saules ir vairāk, viņš piebilst.

Pēdējā reizē, kad lidojām uz Sietlu, bija tumšs, bet šoreiz mums paveras brīnišķīga, pārpasaulīga ainava. Mēs ceļamies arvien augstāk starp lielākajām ēkām.

-    Lūk, tur ir Eskala. Viņš norāda uz priekšu. Tas ir Boeing, un tālāk slejas Space Needle tornis.

Es pieliecu galvu. Nekad neesmu tur bijusi.

-    Gan jau es tevi aizvedīšu vakariņās.

-    Mēs esam šķīrušies, Kristjen.

-    Zinu. Bet tas man neliedz tevi pabarot. Viņš uzmet man pārmetuma pilnu skatienu.

Es papurinu galvu un nospriežu, ka prātīgāk ir viņu nekaitināt. -Šeit ir ļoti skaisti, pateicos.

-    Iespaidīgi, vai ne?

-    Iespaidīgi, ka tu proti vadīt helikopteru.

-    Vai glaimo man, Stilas jaunkundze? Man piemīt daudzi talanti.

-    Tas man ir ļoti labi zināms, Greja kungs.

Viņš pagriežas un pasmīkņā, un es pirmo reizi piecu dienu laikā jūtos nedaudz mierīgāka. Varbūt nebūs nemaz tik slikti.

-    Kā tev klājas jaunajā darbā?

-     Labi, pateicos. Interesanti.

-    Kads ir tavs priekšnieks?

-    Normāls. Es nevaru teikt Kristjenam, ka Džeka klātbūtnē jūtos neomulīgi.

-    Kas tevi nomāc? viņš jautā, mani vērodams.

-    Neņemot vērā acīmredzamo? Nekas.

/

-    Acīmredzamo?

-    Kristjen, tu reizēm esi ļoti neaptēsts.

-    Es? Neaptēsts? Man nepatīk tavs izteiksmes veids, Stīlas jaunkundze.

-    Lai tā būtu.

Viņa lūpas savelkas smaidā. Man pietrūka tavas dzēlīgās mēles, Anastasija.

Es spēji ievelku elpu. Man gribas kliegt Jā, man ari tevis pietrūka, un ne tikai tavas mēles! Bet es klusēju un vēroju apkārtni aiz helikoptera priekšējā stikla, lidojot tālāk uz dienvidiem. Rietošā saule ir mums labajā pusē, milzīga un koši oranža, un es atkal esmu Ikars, kas pielidojis tai pārāk tuvu.

Krēsla mums seko no Sietlas, un debesīs saplūst sārti, akvamarīna un opālu toņi, nevainojami savīti kopā rakstos, kādus aust prot tikai Māte Daba. Vakars ir vēss un patīkams, un Portlendas gaismas aicinoši mirdz, sveicot mūs, kad Kristjens nosēdina helikopteru. Mēs esam uz tās pašas dīvainās, brūnās ķieģeļu mājas jumta, ko pametām pirms trim nedēļām.

Pagājis pavisam neilgs laiks, bet man šķiet, ka es pazīstu Kristjenu mūžīgi. Viņš izslēdz helikoptera dzinēju, spiezdams dažādus slēdžus, līdz propellera lāpstiņas pamazām apstājas, un drīz es dzirdu tikai savu elpu austiņās. Hmm. Atmiņā ataust Tomasa Talisa mūzikas pavadībā notikušais. Es nobālu. Šobrīd nevēlos par to domāt.

Kristjens atsprādzē siksnas un pieliecies ķeras pie manējām.

-    Vai ceļojums bija patīkams, Stīlas jaunkundze? viņš rāmi painteresējas, acīm iespīdoties.

-    Jā, pateicos, Greja kungs, es pieklājīgi atbildu.

-     Labi, iesim aplūkot puišeļa fotogrāfijas. Viņš sniedz man roku, un es to satveru, pirms izkāpju no helikoptera.

Mums tuvojas sirms vīrietis ar bārdu, plati smaidīdams, un es atceros viņu no iepriekšējās reizes.

-    Džo! Kristjens pasmaidījis palaiž mani vaļā un sirsnīgi sarokojas ar viņu.

-    Parūpējies par Čārliju Tango, Džo. Stefans atbrauks tam pakaļ ap astoņiem vai deviņiem.

-    Protams, Greja kungs. Labvakar, kundze, viņš sveicina mani. Jūsu mašīna ir lejā. Ak jā, un lifts ir salūzis, jums nāksies iet pa kāpnēm.

-     Pateicos, Džo.

Kristjens satver mani aiz rokas, un mēs dodamies uz kāpņu pusi.

-    Tev paveicies, ka jākāpj tikai trīs stāvi. Tie papēži ir ļoti augsti, viņš neapmierināts nosaka.

Vai tiešām?

-    Tātad tev nepatīk mani zābaki.

-     Man tie ļoti patīk, Anastasija. Kristjena acis satumst, un man šķiet, ka viņš teiks vēl kaut ko, tomēr tas nenotiek. Nāc. Mēs virzīsimies uz priekšu lēnām. Negribu, lai nokriti un lauz kaklu.

Mēs klusēdami sēžam mašīnā, kamēr šoferis ved mūs uz galeriju. Mani atkal pārņēmis satraukums, un es apjaušu, ka laiks, ko pavadījām helikopterā, bija pēdējais mierpilnais brīdis. Kristjens ir iegrimis pārdomās un šķiet drūms; iepriekšējais jautrais noskaņojums ir zudis. Ir daudz, ko veļos teikt, bet šis brauciens ir pārāk iss. Kristjens stingi veras ārā pa logu.

-    Hosē ir tikai draugs, es nomurminu.

Kristjens pagriežas un uzlūko mani. Viņa acis ir tumšas un neizdibināmas, tajās neko nav iespējams nolasīt. Viņa mute… jā, viņa mute novērš manu uzmanību. Es atceros to uz sevis… itin visur. Mana āda kaist. Viņš sakustas sēdeklī un šķiet neapmierināts.

-    Tavas skaistās acis izskatās pārāk lielas, Anastasija. Lūdzu, apsoli man, ka ēdīsi.

-    Jā, Kristjen, es ēdīšu. Mana atbilde ir automātiska, samiem ieciska.

-    Es runāju nopietni.

-     Vai tiešām? Man neizdodas apslāpēt nepatiku balsī. Šim vīrietim netrūkst bezkaunības viņam, kura dēļ es pēdējās dienas esmu pavadījusi ellē. Nē, nav taisnība. Pie šīs elles vainojama esmu es pati. Nē, tomēr viņš. Es apjukusi papurinu galvu.

-    Anastasija, es negribu strīdēties. Es vēlos tevi atgūt, un tev jābūt veselai, Kristjens paskaidro.

-    Nekas nav mainījies. Tevī vēl joprojām mājo dēmoni.

-    Mēs varēsim aprunāties atpakaļceļā. Esam klāt.

Mašīna apstājas pie galerijas, un Kristjens izkāpj. Es palieku sēžam, zaudējusi valodu. Viņš atver man durvis, un es pēc brīža neveikli izraušos no mašīnas.

-    Kāpēc tu tā rīkojies? Mana balss ir skaļāka, nekā biju domājusi.

-    Kā gan? Kristjens šķiet izbrīnīts.

-    Pasaki kaut ko tādu un apklusti.

-    Anastasija, mēs esam atbraukuši. Šeit, kur tu velejies pabūt. Vispirms apmeklēsim izstādi, un pēc tam aprunāsimies. Es ne pārāk vēlos iesaistīties strīdā ielas vidū.

Es pametu skatienu apkārt. Viņam taisnība, šeit ir pārāk daudz cilvēku. Es sakniebju lūpas, un Kristjens aizkaitināts mani vēro.

-    Labi, es nīgri nomurminu. Viņš satver mani aiz rokas un ieved galerijā.

Tā atrodas pārbūvētā noliktavā ar ķieģeļu sienām, tumšu koka grīdu, baltiem griestiem un baltām caurulēm pie tiem. Telpa ir plaša un mūsdienīga, un vairāki ļaudis jau pastaigājas pa galeriju, malkodami vīnu un apbrīnodami Hosē darbus. Visas manas raizes uz brīdi pagaist, jo es apjaušu, ka Hosē piepildījis savu sapni. Malacis, Hosē!

-    Labvakar! Esat laipni gaidīti Hosē Rodrigesa izstādē. Mūs uzrunā jauna, melnās drānās ģērbusies sieviete ar ļoti īsi apcirptiem, brūniem matiem. Viņas lūpas ir koši sarkanas, un ausu ļipiņās ievērti milzīgi riņķi. Aši uzlūkojusi mani, viņa ļoti ilgi skatās uz Kristjenu un nosarkusi atkal pievēršas man.

Es saraucu pieri. Viņš pieder man… nē, piederēja. Es ļoti cenšos neskatīties uz sievieti pārmetoši. Viņa nedaudz atgūstas un samirkšķina acis.

-     Ā, Ana! Mēs gribēsim dzirdēt tavas domas. Sieviete smaidīdama pasniedz bukletu un pieved mani pie galdiņa, uz kura saliktas uzkodas un dzērieni.

-    Vai tu viņu pazīsti? Kristjens izbrīnīts jautā.

Es papurinu galvu, juzdamās tikpat apjukusi.

Viņš nevērīgi parausta plecus. Ko tu vēlies dzert?

-    Glāzi baltvīna, lūdzu.

Kristjens samiedz acis, tomēr pievalda mēli un dodas uz bāra pusi.

-Ana!

Hosē tuvojas man, spraukdamies caur cilvēku pūli.

Jēziņ! Viņam mugurā ir uzvalks. Hosē izskatās lieliski un ir atplaucis platā smaidā. Viņš ievelk mani ciešā skāvienā, un man ārkārtīgi jāpiepūlas, lai es nesāktu raudāt. Mans draugs, mans vienīgais draugs tagad, kad Keita ir tālu prom. Es jūtu asaras sariešamies acīs.

-    Ana, es ļoti priecājos, ka atnāci, viņš pačukst un atkāpjas, turēdams mani izstieptas rokas attālumā. Viņš vērīgi nopēta mani.

-    Kas noticis?

-    Vai tev nekas nekaiš? Tu izskaties nedaudz… dīvaini.

Dios mio, vai esi zaudējusi svaru?

Es samirkšķinu acis, cenzdamās noslēpt asaras. Arī tu, Hosē? Viss ir labi, es tikai priecājos par tavu veiksmi. Apsveicu ar izstādi. Mana balss nodreb, jo es redzu raizes viņa pazīstamajā sejā, tomēr man jāsavaldās.

-    Kā tu šeit nokļuvi? Hosē jautā.

-    Mani atveda Kristjens, es bažīgi atzīstos.

-    Ak tā! Hosē nedaudz sagumst un palaiž mani vaļā. Kur viņš ir? Mans draugs šķiet sadrūmis.

-    Tur. Nes mums dzērienus. Es pamāju Kristjena virzienā un ieraugu, ka viņš apmainās laipnībām ar kādu rindā sev blakus. Kristjens paceļ galvu, un mūsu skatieni sastopas. Un šajā īsajā mirklī es jūtos kā paralizēta, lūkodamās uz neticami izskatīgo vīrieti, kurš mani vēro ar neizskaidrojamu izjūtu pilnām acīm. Tās ir kvēlas un gluži vai ieurbjas mani, un mēs neredzam neko citu, tikai viens otru.

Jēziņ… Šis skaistais vīrietis vēlas mani atgūt, un kaut kur dziļi manī mostas brīnumains prieks, kas lēni uzplaukst kā pirmais zieds saullēktā.

-    Ana! Hosē ierunājas, un es atgriežos tagadnē. Es ļoti priecājos, ka atnāci… bet man vajadzētu tevi brīdināt…

Mūs pārtrauc jau iepriekš satiktā sieviete ar īsajiem matiem un sarkano lūpu krāsu. Hosē, ar tevi grib runāt žurnāliste no Portlendas avīzes. Nāc nu! Viņa pieklājīgi uzsmaida man.

-    Vai nav lieliski? Esmu slavens! Hosē priecājas, un es viņam uzsmaidu. Viņš ir tik laimīgs! Tiksimies vēlāk, Ana. Viņš noskūpsta mani uz vaiga, un es nolūkojos, kā viņš pieiet pie jaunas sievietes, kurai blakus stāv garš, kalsns fotogrāfs.

Hose fotogrāfijās ir visur, un dažas pat nodrukātās uz milzīgiem audekliem. Tās ir gan melnbaltas, gan krāsainas. Daudzām ainavām piemīt trausls, pārpasaulīgs skaistums. Viena uzņemta netālu no Vankūveras ezera pievakarē. Stingajā ūdenī spoguļojas sārti mākoņi. Es uz mirkli nokļūstu šajā mierpilnajā pasaulē. Skats ir elpu aizraujošs.

Kristjens nostājas man blakus un pasniedz baltvīna glāzi.

-    Vai tas ir pietiekami labs? Mana balss jau izklausās normāla.

Viņš uzmet man jautājošu skatienu.

-    Vīns.

-     Nē. Šādos pasākumos tas parasti ir slikts. Zēns ir talantīgs, vai ne? Kristjens apbrīno ezera fotogrāfiju.

-    Kā tev šķiet, kāpēc es lūdzu viņam nofotografēt tevi? Manā balsī ieskanas lepnums, un Kristjens pārmaiņus bezkaislīgi uzlūko attēlu un mani.

-     Kristjen Grej? Viņam tuvojas Portlendas avīzes fotogrāfs. Vai drīkstu jūs nofotografēt?

-     Protams. Kristjens slēpj savu neapmierinātību. Es atkāpjos, bet viņš satver mani aiz rokas un pierauj sev blakus. Fotogrāfs lūkojas uz mums abiem, manāmi izbrīnīts.

-     Paldies, Greja kungs! Viņš aši uzņem vairākus attēlus. Kā jūs sauc, jaunkundze? viņš vēršas pie manis.

-    Ana Stīla, es atbildu.

-    Paldies, Stīlas jaunkundze. Fotogrāfs aizsteidzas prom.

-    Es meklēju internetā attēlus, kuros tu būtu kopā ar sievietēm. Tādu nebija. Tāpēc Keita nosprieda, ka tev patīk vīrieši.

Kristjens savelk lūpas smaidā. Tas izskaidro, kāpēc uzdevi tik nepiedienīgu jautājumu. Nē, Anastasija, es nemēdzu doties kaut kur kopā ar sievietēm, izņemot tevi. Bet tev tas jau zināms. Viņa balss ir klusa, bet to caurstrāvo patiesīgums.

-    Tātad tu neesi vedis savas, es bažīgi pametu skatienu apkārt, pārliecinādamās, ka neviens neklausās, pakļautās sabiedrībā?

-    Dažreiz. Bet ne uz randiņiem. Iepirkties un tamlīdzīgi. Viņš parausta plecus, mani vērodams.

Tātad viņš ar savām pakļautajām pavadījis laiku tikai sarkanajā moku kambarī un dzīvoklī. Nezinu, ko par to domāt.

-    Tu esi vienīgā, Anastasija, viņš nočukst.

Es piesarkusi pētu savus pirkstus. Jāatzīst, ka Kristjens savā ziņā tiešām nav pret mani vienaldzīgs.

-    Izskatās, ka tavam draugam vairāk patīk ainavas nekā portreti. Aplūkosim arī pārējo. Viņš izstiepj roku, un es to satveru.

Mēs paejam garām vēl dažām fotogrāfijām, un kāds apmeklētāju pāris plati uzsmaida man, it kā mēs būtu pazīstami. Droši vien tāpēc, ka esmu kopā ar Kristjenu. Jauns vīrietis neslēpti vēro mani. Dīvaini.

Tiklīdz nogriežamies ap stūri, es saprotu, kāpēc saņēmu visus šos savādos skatienus. Pie tālākās sienas ir septiņi milzīgi portreti, un tajos esmu attēlota es.

Sastinguma pārņemta, es skatos uz attēliem un jūtu asinis atplūstam no sejas. Fotogrāfijās es smejos, uzmetu lūpu, raucu pieri, esmu nopietna un jautra. Visas fotogrāfijas ir melnbalti tuvplāni.

Velns un elle! Es atceros, ka Hosē mēdza niekoties ar kameru, kad viesojās pie mums vai kad es pildīju viņa autovadītājas un palīdzes pienākumus. Viņš fotografēja momentuzņēmumus vismaz tā man šķita. Ne jau šos pārliecīgi vaļsirdīgos, slēptās kameras cienīgos attēlus.

Kristjens kā apburts ilgi lūkojas uz visām fotogrāfijām pēc kārtas.

-    Šķiet, es neesmu vienīgais, viņš mīklaini nomurmina, sakniebis lūpas.

Velns! Izskatās, ka viņš dusmojas.

-    Atvaino, viņš nosaka un, bridi vērojis mani, aiziet pie reģistrācijas galdiņa.

Kas noticis? Es nolūkojos, kā Kristjens aizrautīgi runā ar košās lūpu krāsas īpašnieci. Viņš izņem no kabatas maku un parāda kredītkarti.

Ak vai! Viņš laikam nopircis kādu no attēliem.

-    Klau, tu esi mūza, vai ne? Fotogrāfijas ir lieliskas. Mani izbiedē jauns vīrietis ar izspūrušiem, gaiši blondiem matiem. Es jūtu plaukstu skaram manu elkoni; Kristjens ir atgriezies.

-     Tev ir paveicies, blondīns uzrunā Kristjenu, bet viņš tikai salti lūkojas uz jaunekli, pirms sadrūmis nomurmina: Tieši tā, un pavelk mani malā.

-    Vai tu nopirki kādu no fotogrāfijām?

-    Kādu? Kristjens nicīgi iespurdzas, nenovērsdamies no attēliem.

-    Tu nopirki vairāk nekā vienu?

Viņš paceļ acis pret griestiem. Es nopirku visas, Anastasija. Negribu, lai kāds svešinieks tevi pēta savās mājās.

Es tik tikko apvaldu smieklus. Tu dod priekšroku iespējai pats skatīties uz mani, vai ne?

Kristjens palūkojas uz mani, šādas bezkaunības pārsteigts, bet cenšas noslēpt savu uzjautrinājumu.

-    Patiesību sakot, jā.

-    Izvirtulis, es klusi nosaku un iekožu lūpā, lai nesmaidītu.

Kristjenam paveras mute, un viņa uzjautrinājums ir acīmredzams. Viņš domigi paberzē zodu.

-    Šādu vērtējumu apstrīdēt nevaru, Anastasija. Viņš papurina galvu, un viņa acīs uzdzirkstī smiekli.

-     Es labprāt par to parunātu vēl, bet esmu parakstījusi konfidencialitātes līgumu.

Kristjens nopūšas, mani vērodams, un viņa acis satumst. Man gribas šo to izdarīt ar tavu aso mēli, viņš nomurmina.

Es spēji ievelku elpu, jo lieliski zinu, par ko viņš runā. Tas ir nepieklājīgi. Es mēģinu izklausīties satriekta, un man izdodas. Vai tiešām Kristjens nejūt robežas?

Viņš uzjautrināts pasmīn, bet jau pēc mirkļa kļūst nopietns.

-    Šajos attēlos tu esi ļoti atbrīvota, Anastasija. Es tevi šādu redzu reti.

Kā, lūdzu? Kristjens vienā mirklī pilnīgi mainījis sarunas noskaņu no rotaļīgas uz nopietnu.

Es piesarkusi pētu savus pirkstus. Viņš atliec manu galvu, un es strauji ieelpoju, juzdama viņa pieskārienu.

-     Man gribētos, lai esi tik atbrīvota arī kopā ar mani, Kristjens nočukst. Viņa balsī vairs nav ne miņas no jautrības.

Kaut kur dziļi manī atkal pamostas prieks. Tomēr es zinu, ka tas nav iespējams. Mums ir daudz problēmu.

-    Ja to vēlies, tev jāpārtrauc mani biedēt, es atcērtu.

-    Tev jāmācās ar mani runāt un paskaidrot, kā jūties, viņš nosaka, acīm kvēlojot.

Es dziļi ievelku elpu. Kristjen, tu gribēji, lai es esmu Pakļautā, un tieši tur slēpjas mūsu zemūdens akmens. Pašā vārda "pakļautā" definīcijā, ko tu man reiz sūtīji. Es apklustu, cenzdamās atcerēties vārdus. ja nemaldos, sinonīmi ir "padevīga, pazemīga, rātna, pakļāvīga, klausīga". Es nedrīkstēju uz tevi skatīties. Nedrīkstēju runāt, ja vien neesi to atļāvis. Ko citu tu gaidīji? es dusmīga nošņācu.

Kristjens sarauc pieri, un es turpinu: Esot tev blakus, man vienmēr jāmulst. Tu negribi, lai tev iebilstu, bet pēc tam paud patiku pret manu "aso mēli". Tu gribi pakļāvību, izņemot brīžus, kad to nevēlies, jo tevi māc kāre mani sodīt. Tev blakus es nekad nezinu, kā jārīkojas.

Viņš samiedz acis. Tu ļoti labi izskaidro problēmas būtību, Stīlas jaunkundze. Kā jau vienmēr. Viņa balss ir salta kā ledus. Iesim paēst.

-    Mēs ieradāmies tikai pirms pusstundas.

-    Tu redzēji fotogrāfijas un aprunājies ar zēnu.

-    Vinu sauc Hosē.

r

-    Tu aprunājies ar Hosē, kurš mūsu iepriekšējā tikšanās reizē mēģināja iebāzt mēli tev mutē, kad biji piedzērusies un negribīga, viņš noskalda.

-    Viņš mani nekad nav piekāvis! es atcērtu.

Kristjens ar visu savu būtību izstaro sašutumu. Tas bija

sitiens zem jostasvietas, Anastasija, viņš draudīgi nočukst.

Es nobālu, un viņš izlaiž pirkstus caur matiem, tik tikko valdīdams dusmas. Ari manā skatienā pazib niknums.

-     Anastasija, es vedīšu tevi paēst. Tu izzūdi manu acu priekšā. Sameklē zēnu, atvadies no viņa.

-    Vai tiešām mēs nevaram palikt vēl nedaudz?

-    Nē. Ej. Tūlīt pat. Atvadies.

Es saniknota uzlūkoju viņu, juzdama, kā uzmutuļo asinis. Sasodītais despots! Dusmas ir vērtīgas. Tās ir labākas nekā asaras.

Novērsusies no Kristjena, es pārlaižu skatienu telpai, meklēdama Hosē. Viņš sarunājas ar vairākām jaunām sievietēm. Es dodos uz viņa pusi, attālinādamās no Kristjena. Vai tiešām man viņam jāklausa tikai tāpēc, ka viņš atveda mani šurp? Ko viņš iedomājas?

Meitenes tver katru Hosē vārdu. Viena no viņām spēji ievelk elpu, kad viņām tuvojos, jo droši vien pazinusi mani pēc portretiem.

-     Hosē!

-     Sveika vēlreiz, Ana. Meitenes, atvainojiet! Hosē viņām uzsmaida un apliek roku man apkārt, un mani pārņem uzjautrinājums, redzot, kā viņam izdodas atstāt iespaidu uz meitenēm.

-    Tu izskaties sadusmota, viņš ieminas.

-    Man jāiet, es sapīkusi nomurminu.

-    Tikai nupat taču atnāci.

-    Jā, bet Kristjenam jāatgriežas mājās. Fotogrāfijas ir lieliskas, Hosē, tu esi ļoti talantīgs.

Viņš atplaukst platā smaidā. Bija ļoti patīkami tevi satikt!

Hosē ievelk mani ciešā lāča skāvienā, pagriezdams mani tā, ka es redzu Kristjenu zāles tālākajā malā. Viņš rauc pieri, un es apjaušu, ka vainojama mana atrašanās tik tuvu Hosē. Tāpēc, rīkodamās ļoti pārdomāti, es apviju rokas Hosē ap kaklu. Šķiet, ka Kristjens tūlīt aizrīsies. Viņa acīs gail slepkavnieciskas dusmas, un viņš nesteidzīgi tuvojas mums.

-     Paldies, ka brīdināji par maniem portretiem, es nomurminu.

-    Ak jā, atvaino, man vajadzēja tev pateikt iepriekš. Vai tev patika?

-    Nu… nezinu, es godīgi atzīstos. Viņa jautājums mani uz mirkli izsitis no līdzsvara.

-    Visi portreti ir pārdoti, tātad kādam tie patika. Vai nav lieliski? Tu būsi plakātu meitene! Hosē apskauj mani vēl ciešāk, un Kristjens nostājas mums blakus, acīm šķiļot zibeņus. Paldies Dievam, Hosē to neredz.

Viņš palaiž mani vaļā. Nepazūdi vairs uz tik ilgu laiku, Ana. Labvakar, Greja kungs!

-     Fotogrāfijas ir lieliskas, Rodrigesa kungs. Kristjena balsī skan salta pieklājība. Man ļoti žēl, ka mēs nevaram palikt ilgāk, bet jāatgriežas Sietlā. Anastasija? Viņš viegli uzsver vārdu "mēs" un satver manu roku.

-   Atā, Hosē! Vēlreiz apsveicu. Aši noskūpstījusi viņu uz vaiga, es pagriežos, un Kristjens jau velk mani prom. Zinu, ka viņš niknumā vārās, bet arī es neesmu īpaši labvēlīgi noskaņota.

Kad esam uz ielas, Kristjens aši palūkojas uz abām pusēm, izvēlas kreiso virzienu un piepeši ierauj mani sānielā. Es attopos piespiesta pie sienas. Viņš satver manu seju abās plaukstās, līdz esmu spiesta ielūkoties viņa acīs, kurās gail apņēmība.

Es spēji ievelku elpu, un Kristjena lūpas strauji tuvojas manējām. Viņš nesaudzīgi skūpsta mani. Mūsu zobi viegli sasitas kopā, bet jau nākamajā mirkli viņa mēle ielaužas manā mutē.

Iekāre uzliesmo viscaur manī kā ugunsgrēks, un es atbildu uz skūpstu tikpat dedzīgi kā Kristjens. Mani pirksti ievijas viņa matos, un es spēcīgi pavelku tos. No viņa rikles plūst dobjš, seksīgs vaids, kas atbalsojas manī, un viņš virza roku lejup, līdz maniem augšstilbiem, pirkstiem iespiežoties miesā zem plūmju krāsas kleitas.

Es izleju šajā skūpstā visas skumjas, kas mani mocījušas pēdējo dienu laikā, piesaistīdama Kristjenu pie sevis, un šajā žilbinošās kaisles mirklī mani pārsteidz apjausma, ka viņš rīkojas tāpat. Viņš jūtas tāpat.

Strauji elpodams, Kristjens atraujas. Viņa acīs kvēlo iekāre, un tā uzkarsē jau karstās asinis, kas šalkdamas traucas pa manām dzīslām. Es izmisīgi cenšos ievilkt krūtīs gaisu.

-    Tu. Piederi. Man, viņš nošņāc, uzsvērdams katru vārdu. Spēji atkāpies no manis, viņš pieliecas, atbalstīdams rokas pret ceļgaliem, it kā būtu skrējis maratonā. Dieva dēļ, Ana!

Es elsodama atspiežos pret sienu, mēģinādama savaldīt savu trakojošo organismu un atgūt līdzsvaru.

-    Man ļoti žēl, es nočukstu, kad esmu nedaudz nomierinājusies.

-    Ne bez iemesla. Es saprotu, ko tu darīji. Vai tu gribi fotogrāfu, Anastasija? Viņam acīmredzami ir jūtas pret tevi.

Es vainīgi papurinu galvu. Nē. Viņš ir tikai draugs.

-    Visu savu pieauguša cilvēka mūžu esmu pavadījis, cenšoties vairīties no pārāk spēcīgām emocijām. Bet tu… tu manī pamodini pilnīgi svešas izjūtas. Tas ir ļoti… viņš apklust, meklēdams īsto vārdu, biedējoši. Man patīk valdīt pār sevi, Ana, bet tavā tuvumā šī spēja gluži vienkārši… Kristjens izslienas, mani vērodams. Tā izzūd. Viņš pavicina roku, izlaiž pirkstus caur matiem un dziji ievelk elpu, pirms satver manu plaukstu.

Labi, mums jāaprunājas, un tev jāēd.

2. NODAĻA

Kristjens aizved mani uz nelielu, omulīgu restorānu.

-    Nāksies ēst šeit, viņš noņurd. Mums nav daudz laika.

Manuprāt, restorāns ir ļoti jauks. Tajā ir koka krēsli un

balti lina galdauti. Sienas nokrāsotas tādā pašā krāsā kā Kristjena slepenā istabā tumši asinssarkanas un šur tur novietoti nelieli, apzeltīti spoguļi, baltas sveces un mazas vāzītes ar baltām rozēm. Fonā Ella Ficdžeralda klusi dzied par mīlestību. Gaisotne ir ļoti romantiska.

Viesmīlis ieved mūs nelielā nišā pie diviem paredzēta galdiņa un es apsēžos, prātodama, kas notiks tagad.

-    Mums nav daudz laika, Kristjens vēršas pie viesmīļa. Atnesiet mums abiem vidēji izceptu bifšteku ar Bearnas mērci, ja jums tā ir, ceptiem kartupeļiem un zaļiem dārzeņiem, kādi ir šefpavāra rīcībā. Un atnesiet man vīnu karti.

-     Protams, kungs. Kristjena rāmā izdarīguma satrūcināts, viesmīlis aizsteidzas prom. Sameklējis telefonu, Kristjens to noliek uz galda. Vai man netiks dota iespēja izvēlēties?

-    Varbūt man negaršo bifšteks.

Viņš nopūšas. Lūdzu, nesāc spuroties pretī, Anastasija.

-    Es neesmu mazs bērns, Kristjen.

-    Tad neuzvedies kā bērns.

Es jūtos tā, it kā viņš būtu man iecirtis pliķi. Lūk, kas gaidāms nemierpilna, asa saruna romantiskā gaisotnē, bez sirsniņām un puķītēm.

-     Vai es esmu bērns tikai tāpēc, ka man negaršo bifšteks? es nomurminu, cenzdamās slēpt aizvainojumu.

-    Nē, tāpēc, ka tīši izraisīji manu greizsirdību. Tā rīkoties ir bērnišķīgi. Vai tev tiešām ir vienaldzīgas sava drauga izjūtas, ja šādi viņu maldināji? Kristjens sakniebj lūpas un sadusmots vēro mani, lidz atgriežas viesmīlis, nesdams vīnu karti.

Es nosarkstu. Tiešām nebiju par to iedomājusies. Nabaga Hosē! Man nebija nodoma viņam dot veltas cerības. Piepeši mani pārņem kauns. Kristjenam ir taisnība; es rīkojos bezatbildīgi. Viņš uzmet skatienu vīnu kartei.

-    Vai gribi izvēlēties vīnu? viņš jautā, pacēlis uzaci, un ar visu būtību izstaro iedomību. Viņš zina, ka man nav ne jausmas, ar ko kāds vīns atšķiras no citiem.

-    Izvēlies pats, es sapīkusi atbildu, tomēr esmu jau nedaudz atvilgusi.

-    Divas glāzes Barossa Vallei/ Shiraz, lūdzu.

-    Hmm… šo vīnu mēs pasniedzam tikai pudelēs, kungs.

-    Tādā gadījumā atnesiet pudeli, Kristjens atcērt.

-     Protams, ser. Viesmīlis sašļucis aiziet, un es viņu saprotu. Kas nomāc Kristjenu? Es saraucu pieri. Droši vien es, un kaut kur prāta dziļumos pamostas mana iekšējā dieviete. Viņa laiski izstaipās un pasmaida. Pēdējā laikā nebiju viņu manījusi.

-    Tu esi ļoti nīgrs.

Kristjens bezkaislīgi vēro mani. Interesanti, kāpēc?

-    Labi, ka esi izvēlējies pareizo toni nopietnai, atklātai sarunai par nākotni, vai ne? Es mīlīgi pasmaidu.

Kristjens sakniebj lūpas, bet pēc tam gandrīz negribīgi savelk kaktiņus uz augšu, un es zinu, ka viņš mēģina apslāpēt smaidu.

-     Labi, atvaino, viņš nosaka.

-    Atvainošanās pieņemta, un es savukārt apliecinu, ka kopš mūsu pēdējās maltītes neesmu pievērsusies veģetārismam.

-    Tā arī bija pēdējā reize, kad ēdi, šis apgalvojums nav aktuāls.

-    Aktuāls? Vai jau atkal šis vārds?

-     Aktuāls, Kristjens atkārto, un viņa acīs iedzirkstas smiekli. Izlaidis pirkstus caur matiem, viņš atgūst nopietnību. Ana, mūsu pēdējā tikšanās reizē tu mani pameti. Es esmu nedaudz satraukts. Jau teicu, ka vēlos tevi atgūt, bet tu… neatbildēji. Viņš cieši vēro mani, ar savu atklātību mani pilnīgi atbruņojis. Ko lai saku pēc kaut kā tāda?

-     Es ilgojos pēc tevis, Kristjen. Ļoti. Dažas pēdējās dienas bija… nomācošas. Sajutusi kaklā kamolu, es to noriju, atcerēdamās izmisumu un bēdas, kas mani bija pārņēmušas.

Nekad savā mūžā neesmu jutusies tik drausmīgi kā iepriekšējās nedēļas laikā. Sāpes bija gandrīz neaprakstāmas. Nekas cits tām nespēj līdzināties. Piepeši es ļoti skaidri saskatu realitāti, un man aizraujas elpa.

-     Nekas nav mainījies. Es nevaru būt tāda, kādu tu vēlies mani redzēt. Man tik tikko izdodas dabūt vārdus pār lūpām, jo kakls vēl joprojām ir aizžņaugts.

-    Tu esi tieši tāda, kādu es tevi vēlos, viņš ļoti uzsvērti paskaidro.

-    Nē, Kristjen, neesmu gan.

-    Tevi satrauc tas, kas notika iepriekšējā reizē. Es uzvedos muļķīgi, un tu… tu arī. Kāpēc tu neizmantoji drošības vārdu, Anastasija? Viņa balsī ieskanas apsūdzošs tonis.

Kā, lūdzu? Sarunas virziens ir strauji mainījies.

-    Atbildi!

-    Nezinu. Biju pārāk satriekta. Mēģināju izturēties tā, kā tev vajadzīgs, mēģināju pārvarēt sāpes, un drošības vārdi pagaisa no mana prāta. Es tos… aizmirsu, es nokaunējusies čukstu un atvainodamās paraustu plecus.

Varbūt mēs varējām izvairīties no šīm mokām.

-   Tu aizmirsi! Kristjens izdveš, šausmu pārņemts, un ieķeras galdam abās malās. Es saraujos, viņa iznīcinošā skatiena biedēta.

Velns! Viņš atkal ir saniknots. Ari dieviete pārmetoši nolūkojas uz mani. Vai redzi, kam tu sevi pakļāvi?

-    Kā lai es tev uzticos? Kristjens ļoti klusi jautā. Jebkad?

Viesmīlis atnes vīnu, bet mēs sēžam un skatāmies viens uz otru; zilas acis pievērstas pelēkām. Mūsos abos kūsā vārdos neizteikti pārmetumi, bet viesmilis tikmēr ar pārspīlēti elegantu žestu izņem korķi un ielej vina malku Kristjena glāzē. Viņš automātiski to pagaršo.

-    Ir labs, viņš aprauti nosaka.

Viesmīlis bikli piepilda mūsu glāzes un noliek pudeli uz galda, pirms steidzīgi atkāpjas. Kristjens ne mirkli nav novērsies no manis. Es salūstu pirmā, nolaižu skatienu un iedzeru lielu malku vīna. Tik tikko sajūtu garšu.

-    Man ļoti žēl, es nočukstu, piepešas nožēlas pārņemta. Es pametu Kristjenu, jo domāju, ka esam nesaderīgi, bet tagad viņš apgalvo, ka es varēju viņu apturēt.

-    Par ko? viņš jautā, manāmi satrūcies.

-    Par to, ka neizmantoju drošības vārdu.

Kristjens aizver acis, it kā atvieglots.

-     Mēs varējām novērst visas šīs ciešanas, viņš nomurmina.

-    Izskatās, ka tev nekas nekaiš. Patiesību sakot, viņš ir tikpat lielisks kā vienmēr.

-    Izskats ir maldinošs, Kristjens klusi nosaka. Piecas dienas mani māca sajūta, ka saule norietējusi un vairs neceļas, Ana. Es mītu mūžīgajā naktī.

Šī atklāsme liek manai elpai aizrauties. Tāpat kā es!

-    Tu solīji nekad neaiziet, bet aizšāvies prom, tiklīdz parādījās pirmās grūtības.

-    Kad es solīju neaiziet?

-    Miegā. Jau sen nebiju dzirdējis kaut ko, kas mani tā sasildīja, Anastasija. Mani pārņēma atvieglojums.

Es jūtu sirdi sažņaudzamies un sniedzos pēc vīna.

-    Tu teici, ka mīli mani, Kristjens nočukst. Vai tagad tā ir pagātne? Viņa balss ir klusa un izmisuma pilna.

-     Nē.

Kristjens aizver acis un nopūšas. Šajā brīdī viņš izskatās neticami viegli ievainojams.

-    Lieliski, viņš nomurmina.

Es jūtos satriekta līdz pat sirds dziļumiem. Kristjens ir mainījis domas. Iepriekš, kad atzinos mīlestībā, viņu pārņēma šausmas.

Viesmīlis atgriežas un, steidzīgi nolicis šķīvjus mums priekšā, aizbēg.

Jēziņ! Ēdiens.

-    Ēd, Kristjens pavēl.

Es zinu, ka esmu izsalkusi, tomēr šobrīd nespēju ieēst ne kumosa. Man pretī sēž vienīgais virietis, kuru esmu mīlējusi, un mēs runājam par savu neizprotamo nākotni: nekas no tā neveicina veselīgu apetīti. Es veltu ēdienam šaubu pilnu skatienu.

-    Anastasija, Dieva dēļ! Ja tu neēdīsi, es tevi pārlikšu pār celi tepat restorānā, un ne jau tāpēc, lai gūtu kādu seksuālu apmierinājumu. Ēd!

Tikai mieru, Grej. Zemapziņa pārmetoši uzlūko mani pār brillēm. Viņa ir vienisprātis ar Kristjenu.

-    Labi, es ēdīšu. Noslēp savu niezošo plaukstu, lūdzu.

Kristjens pat nepasmaida, tikai turpina bargi skatīties uz

mani. Es negribīgi satveru nazi un dakšiņu un nogriežu kumosu gaļas. Ak Dievs, tā ir neprātīgi garda. Es esmu izsalkusi, pat izbadējusies, tāpēc labprāt košļāju gaļu, un Kristjens manāmi nomierinās.

Mēs ēdam klusēdami. Mūzika ir mainījusies. Fonā klusi dzied sieviete, un viņas vārdi atbalso manas domas. Kopš Kristjens ienāca manā dzīvē, esmu neatgriezeniski pārvērtusies.

Es pametu skatienu uz savu nelaimīgo vīrieti. Viņš ēd un vēro mani. Kvēlajā skatienā apkopotas ilgas, iekāre un nemiers.

-    Vai zini, kas dzied? es mēģinu ievirzīt sarunu normālās sliedēs.

Kristjens brīdi klausās. Nē… bet viņa ir prasmīga.

-    Man ari viņa patīk.

Kristjena lūpās beidzot parādās ierastais noslēpumainais smaids. Ko tas nozīmē?

-    Par ko tu domā? es jautāju.

Viņš papurina galvu un nosaka: Ēd!

Esmu jau apēdusi pusi savas porcijas. Vairs nevaru iedabūt sevī ne kumosu. Ko man darīt?

-    Man jau pietiek. Vai esmu apēdusi tik daudz, lai kungs būtu apmierināts?

Viņš bezkaislīgi lūkojas uz mani un neatbild. Pēc brīža viņa skatiens pievēršas pulkstenim.

-    Tiešām vairs neesmu izsalkusi, es piebilstu, iemalkodama lielisko vīnu.

-     Mums drīz jāiet. Teilors ir klāt, un tev rīt jābūt gatavai darbam.

-    Tev arī.

-     Man vajag daudz mazāk miega nekā tev, Anastasija. Kaut ko tu tomēr esi apēdusi.

-    Vai mēs neatgriezīsimies ar helikopteru?

-     Nē, es nospriedu, ka vēlos iedzert. Mūs aizvedīs Teilors. Turklāt šādi man izdosies pavadīt vairākas stundas kopā ar tevi mašīnā. Ko gan citu mēs darīsim, ja ne runāsim?

Ak tāds ir viņa plāns!

Kristjens pasauc viesmīli un lūdz rēķinu, bet pēc tam paņem tālruni un piezvana.

-    Mēs esam restorānā Le Picotin, Sautvestas Trešajā avēnijā. Viņš beidz sarunu.

-     Tu ar Teiloru runā ļoti strupi. Tāpat kā ar pārējiem, starp citu.

-    Es tikai lieki netērēju vārdus, Anastasija.

-    Šovakar gan tā nav. Nekas nav mainījies, Kristjen.

-    Es vēlos tev kaut ko piedāvāt.

-    Viss jau sākās ar piedāvājumu.

-    Šis būs citāds.

Atgriežas viesmīlis, un Kristjens viņam pasniedz kredītkarti, pat neielūkojies rēķinā. Kamēr viesmīlis darbojas ar karti, Kristjens domīgi vēro mani. Novibrē viņa telefons, un viņš paskatās uz to.

Viņš vēlas izteikt piedāvājumu? Kas tagad notiks? Man prātā iešaujas vairākas iespējas: nolaupīšana, darbs viņa birojā. Nē, tas neizklausās pareizi.

Kristjens ir pabeidzis maksāšanas procedūru. Nāc. Teilors mūs jau gaida.

Mēs pieceļamies, un viņš satver manu roku.

-    Nevēlos tevi pazaudēt, Anastasija. Viņš maigi noskūpsta manus pirkstu kauliņus, un es jūtu lūpu pieskārienu aizstīgojam pa visu ķermeni.

Ārpusē stāv Audi. Kristjens atver man durvis. Es apsēžos un iegrimstu greznajā ādas sēdeklī. Viņš pieiet pie šofera durvīm; Teilors izkāpj, un abi brīdi sarunājas. Parasti tā nav, un mani pārņem ziņkāre. Ko viņi apspriež? Jau pēc mirkļa abi ir mašīnā, un es palūkojos uz Kristjenu, kurš bezkaislīgi skatās taisni uz priekšu.

Es ļauju sev brīdi pētit viņa profilu: taisno degunu, pilnīgās, skaidrām līnijām iezīmētās lūpas, matu šķipsnas, kas kārdinoši slīgst pār pieri. Šis debešķīgais vīrietis noteikti nav paredzēts man.

Mašīnas aizmugurē atskan klusa mūzika, varens orķestra skaņdarbs, kura nosaukumu es nezinu, un Teilors sāk braukt.

Kristjens pagriežas pret mani. Kā jau runājām, Anastasija, es vēlos tev izteikt priekšlikumu.

Es uzmetu nemierpilnu skatienu Teiloram.

-    Viņš tevi nedzird, Kristjens paskaidro.

-    Kā tas iespējams?

-    Teilor! Kristjens uzsauc. Teilors neatbild. Arī uz otru saucienu viņš nereaģē. Kristjens pieliecas un uzsit šoferim pa plecu. Teilors izņem austiņas, ko līdz šim nebiju pamanījusi.

-    Jā, Greja kungs?

-    Viss kārtībā, Teilor. Vari turpināt klausīties.

-    Pateicos.

-   Nu, vai pārliecinājies? Viņš klausās mūziku. Pučīni skaņdarbus. Vari aizmirst, ka viņš ir šeit. Vismaz es jau esmu to aizmirsis.

-    Vai tu pavēlēji viņam to darīt?

-Jā.

Ak ta. Labi, ko tu velies piedāvāt?

Kristjens piepeši šķiet apņēmības pilns un lietišķs. Mēs galu galā apspriežam turpmāko sadarbību. Es uzmanīgi klausos.

-    Vispirms es tev kaut ko pajautāšu. Vai tu vēlies parastas vaniļas attiecības bez piparotas kniebšanās?

Man no izbrīna paveras mute. Piparotas kniebšanās? es spalgi atkārtoju.

-Jā.

-    Nespeju noticēt, ka tu to pateici.

-    Tā ir. Atbildi, viņš rāmi pavēl.

Es nosarkstu. Dieviete ir nometusies ceļos un salikusi plaukstas kopā, lūdzoši vērodama mani.

-    Man patīk tava piparotā kniebšanās, es nočukstu.

-    Tā jau man šķita. Kas tev nepatīk?

Aizliegums tev pieskarties. Tava patika pret manām sāpēm, siksnas dzēliens…

-    Draudi saņemt nežēlīgu un neparastu sodu.

-    Ko tas nozīmē?

-    Tavā kambarī ir nūjas, pātagas un viss pārējais, un tas mani biedē līdz neprātam. Es negribu, lai tu izmanto šos rīkus pret mani.

-     Labi, nebūs vairs pātagu un nūju… un siksnu, viņš dzēlīgi nosaka.

Es apjukusi uzlūkoju Kristjenu. Vai tu mēģini mainīt stingros ierobežojumus?

-     Ne gluži. Es tikai cenšos tevi izprast, gūt skaidrāku priekšstatu par to, kas tev patīk un nepatīk.

-    Visa pamatā, Kristjen, ir bauda, ko tu gūsti, man nodarot sāpes. Lūk, ar ko man ir grūti samierināties. Tāpat kā ar domu, ka tu to darīsi, jo esmu pārkāpusi kādu brīvi izvēlētu robežu.

-    Tā nav brīvi izvēlēta. Noteikumi ir izklāstīti rakstiski.

-    Es negribu noteikumus.

-    Vispār?

-    Nekādus noteikumus. Es papurinu galvu, bet jūtu sirdi sažņaudzamies. Kas viņam padomā?

-    Tomēr tu neiebilsti, ja es tevi noperu, vai ne?

-    Ar ko?

-    Ar šo. Viņš paceļ roku.

Es neveikli pagrozos uz sēdekļa. Nē, ne gluži. It īpaši ar sudraba lodītēm… Labi, ka ir tumšs, jo mana seja kaist ugunīs un balss pieklust. Es kavējos atmiņās par interesanto nakti. Jā… to es būtu ar mieru darīt vēl.

Kristjens pasmīn. Jā, tas bija patīkami.

-    Vairāk nekā patīkami, es nomurminu.

-    Tātad nelielas sāpes tu spēj paciest.

Es paraustu plecus. Droši vien. Uz ko viņš tēmē? Es kļūstu arvien nervozāka.

Kristjens domīgi brauka zodu. Anastasija, es vēlos sākt visu no sākuma. Vispirms nodibināt vaniļas attiecības, un varbūt vēlāk, kad spēsi man uzticēties vairāk un es zināšu, ka būsi atklāta un runāsi ar mani, mēs varētu virzīties tālāk un ieviest arī dažas nodarbes no tā, kas patīk man.

Es satriekta lūkojos uz Kristjenu. Mans prāts ir tukšs kā izslaucīts, it kā būtu salūzis datora cietais disks. Šķiet, ka Kristjens ir satraucies, bet es neko neredzu skaidri, jo mašīnā valda krēsla. Beidzot es saprotu, ka šis ir izšķirošais mirklis.

Kristjens grib iziet gaismā, bet vai es varu lūgt, lai viņš to dara manis dēļ? Un vai man tiešām nepatīk tumsa? Dažreiz un niecīgos daudzumos. Prātā aicinoši ataust atmiņas par nakti ar Tomasa Talisa mūziku.

-    Un sodi?

-    Nekādu sodu. Viņš papurina galvu. Nekad.

-    Un noteikumi?

-    Arī to nebūs.

-    Nekādu? Tev taču ir savas vajadzības.

-    Tu man esi vajadzīga vairāk, Anastasija, šo pēdējo dienu laikā es jutos kā nokļuvis ellē. Visi instinkti man liek tevi atbrīvot, jo neesmu tevi pelnījis. Bet attēli, kurus uzņēma tas puika… Tajos es redzu tevi tādu, kāda esi viņa acīs, skaista un drūmu domu nenomākta. Tu arī tagad esi skaista, bet es redzu tavas sāpes. Un nav viegli apzināties, ka to iemesls esmu es.

Dziļi ievilcis elpu, Kristjens turpina: Tomēr es esmu savtīgs. Es tevi gribēju jau kopš mirkļa, kad iekriti manā kabinetā. Tu esi neparasta, atklāta, sirsnīga, stipra, asprātīga, valdzinoši nepieredzējusi; saraksts ir nebeidzams. Tu esi mani apbūrusi. Anastasija, es tevi vēlos, un doma, ka tevi varētu iegūt kāds cits, līdzinās naža cirtienam manā melnajā dvēselē.

Es jūtu, kā izkalst mute. Žēlīgā debess! Tā bija nepārprotama atzīšanās mīlestībā. Un pār manām lūpām sāk plūst vārdi, it kā butu pārrauts aizsprosts.

-     Kristjen, kāpēc tu uzskati, ka tev ir melna dvēsele? Es nemūžam to neapgalvotu. Varbūt tā ir skumju pilna, bet tu esi krietns cilvēks. Es to saskatu… tu esi dāsns, labsirdīgs, nekad neesi man melojis. Un es galu galā līdz šim īpaši necentos tev pielāgoties. Sestdien notikušais mani satricināja, liekot man pamosties. Es apjautu, ka tu iepriekš izturējies pret mani saudzīgi un es neatbilstu tavām īstajām prasībām. Kad aizgāju, pār mani nāca atskārsme, ka tevis sagādātās fiziskās sāpes nebūt nebija tik drausmīgas kā sāpes, ko es pārcietu, tevi zaudējot. Es gribu tev izpatikt, bet tas ir grūti.

-    Tu vienmēr man patīc, viņš nočukst. Cik bieži man tas jāsaka?

-     Es nekad nezinu, par ko tu domā. Dažreiz tu esi ļoti noslēgts… gluži kā vientuļa sala. Tu mani biedē. Tāpēc es mēdzu klusēt: gluži vienkārši nezinu, kāds noskaņojums tev būs nākamajā mirklī. Tas svārstās no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ, turklāt tikai sekundes simtdaļas laikā. Tāpēc es mulstu, un tu neļauj, lai tev pieskaros, bet man ļoti gribas tev izrādīt, cik ļoti tevi mīlu.

Kristjens samirkšķina acis tumsā, un man šķiet, ka tajās pavīd piesardzība, bet es vairs nespēju viņam pretoties. Atsprādzējusi siksnu, es apsēžos Kristjenam uz ceļiem, pārsteigdama viņu nesagatavotu, un satveru viņa seju abās plaukstās.

-     Es tevi mīlu, Kristjen Grej. Un tu esi gatavs tik krasi mainīt savu dzīvi manis dēļ. Tieši es neesmu tevi pelnījusi, un man ļoti žēl, ka nevaru izpildīt tavas vēlmes. Varbūt vēlāk… es nezinu… tomēr jā, es pieņemu tavu piedāvājumu. Kur jāparakstās?

Viņš apvij rokas man apkārt un ierauj mani ciešās skavās.

-    Ana… viņš nočukst, ieslēpdams degunu manos matos.

Mēs sēžam, piekļāvušies viens otram, un klausāmies maigo klaviermūziku, kas atspoguļo mašīnā valdošās izjūtas rāmu, veldzējošu mieru pēc vētras. Es iekārtojos dziļāk viņa skavās un atbalstu galvu pret Kristjena kakla izliekumu. Viņš maigi glāsta manu muguru.

-     Pieskārieni man ir stingrais ierobežojums, Ana, viņš nočukst.

-    Zinu. Tikai vēlos saprast, kāpēc.

Brīdi klusējis, Kristjens nopūšas un tik tikko dzirdami saka: Man bija drausmīga bērnība. Viens no suteneriem… Viņa balss aizlūst un viss augums saspringst, jo viņš atceras kaut ko vārdos neizsakāmu. Tas iespiedies manā atmiņā, viņš nodrebējis čukst.

Es jūtu sirdi sažņaudzamies un gara acīm redzu apdeguma rētas, kas bojā viņa ādu. Nabaga Kristjens! Es apskauju viņu ciešāk.

-    Vai tava māte bija vardarbīga? Ir grūti runāt, jo asaras mani smacē.

-    Ne gluži. Viņa atstāja mani novārtā. Neaizsargāja no sava sutenera. Kristjens nicīgi pavīpsnā. Ja nemaldos, es centos rūpēties par viņu. Beigu beigās, kad viņa izdarīja pašnāvību, aizritēja četras dienas, līdz kāds sacēla trauksmi un mūs atrada… io es atceros.

Man neizdodas apvaldit šausmu pilnu vaidu. Žēlīgā debess! Es jūtu nelabumu kāpjam kaklā.

-    Tas ir stāsts par dēmoniem, es nočukstu.

-    Ne mazāk kā piecdesmit, viņš piekrīt.

Es piespiežu lūpas Kristjenam pie kakla, meklēdama un sniegdama mierinājumu, kamēr iztēlojos mazu, netīru zēnu ar pelēkām acīm, vientuļu un izbiedētu pie savas mātes līķa.

Ak, Kristjen. Es ieelpoju viņa aromātu. Viņš smaržo debešķīgi, labāk par visu citu. Viņš apskauj mani ciešāk un noskūpsta uz galvvidus, un es atdusos viņa rokās, kamēr Teilors ved mūs pretī naktij.

Kad es pamostos, mēs jau esam Sietlā.

-    Labrīt, Kristjens klusi nosaka.

-    Piedod, es nomurminu un pieceļos, miegaini izstaipīdamās. Vēl joprojām esmu Kristjena skavās un sēžu viņam uz ceļiem.

-    Es labprāt pavadītu mūžību, vērojot tevi guļam, Ana.

-    Vai es kaut ko teicu?

-    Nē. Mēs gandrīz esam sasnieguši tavu dzīvokli.

-    Vai tad nedosimies uz tavējo?

-    Nē.

Es izslejos un uzlūkoju viņu. Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tev rīt jāiet uz darbu.

-    Ak tā! Es uzmetu lūpu.

-    Vai tev bija padomā kaut kas cits?

Es neveikli pagrozos viņam uz ceļiem. Varbūt.

Kristjens iesmejas. Anastasija, es tev nepieskaršos, līdz nelūgsi man to.

-    Kā? es sašutusi noprasu.

-    Tev jāiemācās sarunāties ar mani. Nākamajā reizē, kad mīlēsimies, tev nāksies man skaidri pateikt, ko tu vēlies, un aprakstīt visus sīkumus.

-   Ak tā. Viņš noceļ mani sev blakus, un Teilors piebrauc pie mana dzīvokļa. Kristjens izkāpj un atver man mašīnas durvis.

-     Es gribu tev kaut ko iedot. Viņš pieiet pie bagāžnieka, atver to un izceļ lielu kasti, iesaiņotu kā dāvanu. Kas tas varētu būt?

-    Atver to, kad būsi dzīvoklī.

-    Tu mani nepavadīsi?

-    Nē, Anastasija.

-    Kad mēs tiksimies.

-    Rīt.

-    Mans priekšnieks vēlas, lai rīt eju ar viņu iedzert.

Kristjena sejas izteiksme kļūst skarba. Vai tiešām? Viņa balsī ieskanas draudi.

-    Nosvinēt manu pirmo nedēļu darbā, es steidzīgi piebilstu.

-Kur?

-    Vēl nezinu.

-    Es varētu atbraukt tev pakaļ.

-    Labi… es tev nosūtīšu ziņu.

-     Lieliski.

Viņš pavada mani līdz mājas durvīm un gaida, kamēr sameklēju somiņā atslēgas. Kad esmu atvērusi durvis, Kristjens pieliecas un satver manu zodu, panākdams, ka es atliecu galvu atpakaļ. Viņa lūpas brīdi kavējas virs manējām, un, aizvēris acis, viņš bārsta skūpstus no acs stūrīša līdz lūpu kaktiņam.

r

Es klusi ievaidos, juzdama, kā pamirstu.

-    Līdz rītdienai, viņš izdveš.

-    Arlabunakti, Kristjen. Pat es dzirdu ilgas savā balsi.

Viņš pasmaida.

-    Ej vien iekšā, viņš nosaka, un es izeju caur priekšnamu, nesdama savu noslēpumaino dāvanu.

-    Uz redzi, mazā! Kristjens uzsauc, pagriežas un atsperīgiem soļiem dodas uz mašīnas pusi.

Dzīvoklī es atveru kasti un ieraugu savu MacBook Pro datoru, BlackBerry viedtālruni un vēl vienu stūrainu iepakojumu. Kas tas varētu būt? Es attinu sudraboto papīru, un zem tā slēpjas melns, plāns ādas futrālis.

To atvērusi, es brīdi lūkojos uz iPod ierīci. Velns parāvis! Uz ekrāna nolikta balta kartīte ar ziņu Kristjena rokrakstā:

Anastasija, šī ir dāvana Tev.

Es zinu, ko Tu vēlies dzirdēt.

Šī mūzika visu pateiks manā vietā.

Kristjens

Esmu saņēmusi no Kristjena Greja mūzikas izlasi dārga planšetdatora veidolā. Domādama par tā cenu, es neapmierināta papurinu galvu, tomēr nevaru noliegt, ka dāvana mani sajūsmina. Džekam darbā ir šāda ierīce, tāpēc es zinu, kā ar to darboties.

Ieslēgusi aparātu, es spēji ievelku elpu, ieraudzījusi fona attēlu: nelielu planēšanai paredzētas lidmašīnas modeli. Ak vai! Tas ir manis dāvātais Blanik L-23, uzlikts uz stikla statīva un novietots uz galda, kas, ja nemaldos, atrodas Kristjena kabinetā. Es neticīgi skatos uz to.

Viņš to salicis! Patiešām. Es atceros, ka Kristjens to pieminēja savā zīmītē, kas bija pievienota ziediem. Man ir grūti atgūties pēc šāda pārsteiguma, un tagad es saprotu, ka viņš ļoti rūpīgi domājis par šo dāvanu, ko nupat man pasniedzis.

Pavirzījusi kursoru lejup, lai atbloķētu ekrānu, es atkal ievelku elpu. Šoreiz fona attēlā ir Kristjena fotogrāfija kopā ar mani izlaidumā, tā pati, kas bija ievietota avīzē Seattle Times. Kristjens ir ļoti pievilcīgs, un es nespēju apvaldīt platu smaidu. Jā, un viņš pieder man!

Es pieskaros ekrānam, un parādās vairākas jaunas ikonas. Kindle aplikācija, iBooks, Words man nav ne jausmas, kas tas ir.

"Britu bibliotēka"? Es pieskaros ikonai, un atveras izvēlne: "Vēsturiskā kolekcija". Viena no iespējām zem tās ir "18. un 19. gadsimta romāni". Es nospiežu uz tās, un parādās jauna izvēlne. Man interesantākais šķiet virsraksts "Henrijs Džeimss: Amerikānis". Atveras jauns logs, un man tiek piedāvāta ieskenēta grāmata lasīšanai. Ak Dievs! Tas ir kāds no pirmajiem izdevumiem, laists klajā tūkstoš astoņsimt septiņdesmit devītajā gadā, un es varu to lasīt savā planšetdatorā! Kristjens man uzdāvinājis visu Britu bibliotēku vienā mazā ierīcē.

Es steigšus aizveru aplikāciju, jo zinu, ka esmu spējīga tajā iestrēgt uz mūžību, un sāku aplūkot pārējās. Ir aplikācija "labs ēdiens", kuru ieraugot, es paceļu acis pret griestiem, bet nespēju apvaldīt smaidu; jaunumu aplikācija, laika ziņas, bet Kristjens pieminēja mūziku. Es atgriežos galvenajā izvēlnē, nospiežu iPod ikonu, un parādās skaņdarbu saraksts. To ieraugot, es pasmaidu. Tomass Taliss to es vēl ilgi neaizmirsīšu. Galu galā noklausījos to divas reizes, kamēr Kristjens mani pēra un drāza.

Witchcraft. Mans smaids kļūst platāks šai dziesmai skanot, mēs dejojām lielajā istabā. Baha skaņdarbs Marčello apdarē nē, šobrīd mans noskaņojums ir pārāk labs, lai klausītos kaut ko tik sērīgu. Hmm. Džefs Baklijs jā, par viņu esmu dzirdējusi… Snoiv Patrol, mana iemīļotā grupa, un Enigma dziesma Principles of Lust. Ļoti raksturīgi Kristjenam. Vēl viena, ko sauc Possession… jā, manam piecdesmit dēmonu apsēstajam vīrietim tā varētu patikt. Dažas citas dziesmas, kas man nav pazīstamas.

Mans skatiens pievēršas Nellijas Furtado dziesmai Try, un es nospiežu atskaņošanas simbolu. Viņas balss līdzinās zīda šallei, kas apvijas man apkārt, un es atguļos uz gultas.

Vai tas nozīmē, ka Kristjens mēģinās? Vai viņš izmēģinās šīs jaunās attiecības? Es ieklausos tekstā, lūkodamās uz griestiem, un cenšos izprast šīs piepešās izmaiņas. Kristjens ilgojās pēc manis. Es ilgojos pēc viņa. Acīmredzot viņam ir jūtas pret mani. Nekas cits nav iedomājams. Šis planšetdators, šīs dziesmas, šīs aplikācijas viņš par mani domā. Patiesi. Es jūtu sirdi cerībā sažņaudzamies.

Dziesma beidzas, un man acīs sariešas asaras. Es steidzīgi sameklēju citu Coldplai/ skaņdarbu The Scientist tā ir viena no Keitas iemīļotajām grupām. Dziesma man ir zināma, bet līdz šim nebiju ieklausījusies vārdos. Es aizveru acis un ļaujos to plūsmai.

Vairs nespēju apvaldīt asaras, un tās brīvi plūst man pār vaigiem. Šī ir nepārprotama atvainošanās. Ak, Kristjen!

Vai arī tas ir aicinājums? Vai viņš atbildēs uz maniem jautājumiem? Vai es saskatu viņa žestā pārāk daudz? Droši vien.

Es notraušu asaras un nolemju pateikties Kristjenam vēstulē. Izkāpusi no gultas, es sameklēju lielo datoru.

Coldplay turpina dziedāt, kamēr es sakrustotām kājām apsēžos uz gultas un ieslēdzu aparātu.

No: Anastasija Stīla

Temats: iPAD

Datums: 09.06.2011. 23:56

Kam: Kristjens Grejs

Tev atkal izdevās mani saraudināt.

Mani sajūsmina planšetdators.

Un dziesmas.

Un Britu bibliotēkas aplikācija. Es mīlu Tevi. Arlabunakti. Ana (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: i Pad

Datums: 10.06.2011. 00:03 Kam: Anastasija Stīla

Priecājos, ka Tev patīk. Es iegādājos tādu arī sev.

Ja es būtu pie Tevis, es noskūpstītu visas Tavas asaras.

Bet tā nav tāpēc ej gulēt.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

To izlasot, es pasmaidu mans despotiskais Kristjens! Vai ari tas mainīsies? Un es apjaušu, ka to nevēlos. Man patīk viņa pavēlnieciskums, ja vien drīkstu viņam pretoties, nebaidoties no soda.

No: Anastasija Stīla Temats: īgņa

Datums: 10.06.2011. 00:07 Kam: Kristjens Grejs

Tu izklausies tikpat despotisks un saspringts vai nīgrs kā parasti, Grej.

Man ir zināms kāds pretlīdzeklis. Bet Tevis galu galā šeit nav, jo neļāvi man palikt un ceri, ka es lūgšos… Turpini vien sapņot, kundziņ. Ana (skūpstu)

P.S. Pamanīju, ka esi iekļāvis ari visu vajātāju himnu Every Breath You Take. Man patīk Tava humora izjūta, bet vai doktors Flinns ir informēts?

No: Kristjens Grejs Temats: Dzen cienīgs miers Datums: 10.06.2011. 00:10 Kam: Anastasija Stila Cienījamā Stīlas jaunkundze!

Pēršana vērojama arī vaniļas attiecībās. Parasti tā notiek ar abpusēju piekrišanu un seksuālā kontekstā… bet es ļoti labprāt pieļautu izņēmumu.

Domāju, Tev atvieglojumu sagādās vēsts, ka arī doktoram Flinnam patīk mana humora izjūta.

Lūdzu, ej gulēt, jo rīt Tu nevarēsi atpūsties. Starp citu, Tu lūgsies. To es varu apliecināt. Un gaidu šo mirkli ar nepacietību. Kristjens Grejs,

Saspringtais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

No: Anastasija Stīla Temats: Arlabunakti, saldus sapņus Datums: 10.06.2011. 00:12 Kam: Kristjens Grejs

Nu, ja jau Tu tik laipni palūdzi (un man patīk Tavi interesantie draudi), es ieritināšos gultā ar savu jauno planšetdatoru, ko Tu man dāsni pasniedzi, un pirms miega šķirstīšu Britu bibliotēkas krājumus, klausoties mūziku, kas pauž Tavas domas. Ana (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: Vēl viens lūgums Datums: 10.06.2011. 00:15 Kam: Anastasija Stīla Sapņo par mani. Skūpstu. Kristjens Grejs, Grey Enterprises Holding, Inc.

Sapņot par tevi, Kristjen Grej? Mūžīgi. Es steidzīgi uzvelku pidžamu, iztīru zobus un iekāpju gultā. Paņēmusi austiņas, es izvelku no spilvena apakšas saplacināto balonu helikoptera izskatā un cieši apskauju to.

Mani ir pārņēmis nevaldāms prieks, un sejā rotājas plats, muļķīgs smaids. Cik daudz var mainīties vienas dienas laikā! Kā lai tagad iemiegu?

Hosē Gonsaless sāk dūdot maigu melodiju hipnotizējošu ģitāras skaņu pavadībā, un es lēnām iegrimstu miegā, brīnīdamās par pasauli, kas atgriezusies pareizajās sliedēs viena vakara gaitā, un prātodama, vai nevajadzētu sagatavot mūzikas izlasi Kristjenam.

3. NODAĻA

Tā kā man nav mašīnas, es varu izmantot iespēju un, braucot autobusā, austiņās klausīties brīnišķīgās melodijas, ko man izvēlējies Kristjens. Dārgais planšetdators tikmēr ir droši noslēpts rokassomiņā. Kad sasniedzu biroju, manu seju rotā plats, muļķīgs smaids.

Džeks paceļ galvu un samirkšķina acis.

-    Labrīt, Ana! Tu izskaties… starojoša. Viņa piezīme liek man apjukt. Cik nepiedienīgi!

-    Man izdevās labi izgulēties, Džek. Paldies. Un labu rītu arī tev.

Viņš šķiet nedaudz sadrūmis.

-    Lūdzu, izlasi šos un uzraksti kopsavilkumu līdz pusdienlaikam. Viņš pasniedz man četrus manuskriptus un, ieraudzījis šausmas acīs, piebilst: Tikai pirmās nodaļas.

-    Protams. Es atvieglota pasmaidu, un viņš atbild ar to pašu.

Es ieslēdzu datoru, lai sāktu darbu, vienlaikus izdzerdama pēdējos kafijas malkus un ēzdama banānu. Kristjens ir atsūtījis vēstuli.'

No: Kristjens Grejs

Temats: Lai Dievs man palīdz!

Datums: 10.06.2011. 08:05

Kam: Anastasija Stīla

Ceru, ka esi paēdusi brokastis.

Naktī man Tevis pietrūka.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stila Temats: Vecas grāmatas… Datums: 10.06.2011. 08:33 Kam: Kristjens Grejs

Šobrīd, kad rakstu vēstuli, es ēdu banānu. Vairākas dienas neesmu ēdusi brokastis, tātad šis ir liels solis uz priekšu. Man ļoti patīk Britu bibliotēkas aplikācija, es sāku pārlasīt "Robinsonu Krūzo"… un, protams, mīlu Tevi.

Bet tagad liec mani mierā, es cenšos pievērsties darbam. Anastasija Stila

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Un tas ir viss, ko apēdi? Datums: 10.06.2011. 08:36 Kam: Anastasija Stīla

Tu esi spējīga uz kaut ko labāku. Tev galu galā būs nepieciešama enerģija, lai lūgtos. Kristjens Grejs, Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stīla Temats: Dīkšana Datums: 10.06.2011. 08:39 Kam: Kristjens Grejs

Greja kungs, es cenšos nopelnīt iztiku… turklāt lūgsies Tu. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Un cīņa sākas! Datums: 10.06.2011. 08:40 Kam: Anastasija Stīla

Jā, Stīlas jaunkundze, man patīk izaicinājumi…

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Es skatos uz ekrānu, plati smaidīdama. Tomēr man jāizlasa nodaļas un jāuzraksta to pārstāsts. Nolikusi manuskriptus uz galda, es ķēros pie darba.

Pusdienlaikā es aizeju uz delikatešu veikaliņu, kur nopērku sviestmaizi ar gaļas šķēli un klausos mūziku. Vispirms atskan Nitina Sonhija Homelands laba mūzika. Greja kungam ir daudzpusīga gaume. Es noklausos arī klasisko skaņdarbu "Fantāzija par Tomasa Talisa tēmu", ko sacerējis Ralfs Vons Viljamss. Kristjenam tiešām netrūkst humora izjūtas, un es vinu mīlu vēl vairāk. Vai šis muļķīgais smaids reiz nozudīs? '

Pēcpusdiena šķiet nebeidzama. Kādā vājuma mirklī es nolemju uzrakstīt vēstuli Kristjenam.

No: Anastasija Stīla Temats: Garlaicīgi… Datums: 10.06.2011. 16:05 Kam: Kristjens Grejs Spļauju griestos.

Kā Tev klājas? Ar ko nodarbojies? Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Tava mute Datums: 10.06.2011. 16:15 Kam: Anastasija Stīla

Vajadzēja nākt strādāt pie manis. Šeit tu nespļautu griestos. Man noteikti ienāktu prātā kāds labāks veids, kā izmantot Tavu muti. Pat vairāki…

Es nodarbojos ar parastajiem pārņemšanas un iepirkšanas sīkumiem. Ļoti sausi un garlaicīgi.

SNI sistēmā Tavas vēstules var lasīt jebkurš.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Velns, man nebija ne jausmas! Kā viņš to zina? Es saraucu pieri un steidzīgi pārlasu vēstules, ar kurām apmainījāmies, vienlaikus tās izdzēsdama.

Tieši pussešos Džeks pienāk pie mana galda. Piektdienās mums ļauts ģērbties brīvi, tāpēc viņam kājās ir džinsi un mugurā melns krekls.

-    Vai iedzersim, Ana? Mēs parasti ejam uz bāru otrpus ielai.

-    Mēs? es cerīgi iejautājos.

-    Jā, vairums no mums… vai nāksi?

Kāda nesaprotama iemesla dēļ, par ko es nevēlos daudz domāt, šī ziņa liek man atvieglotai nopūsties.

-    Labprāt. Kāds ir bāra nosaukums?

-     "Piecdesmit."

-    Tu joko?

Džeks uzmet man savādu skatienu. Nē. Vai tas tev kaut ko nozīmē?

-    Nē, atvaino. Es jums drīz pievienošos.

-    Ko gribēsi dzert?

-   Alu, lūdzu.

-    Labi.

Es aizeju uz vannasistabu un nosūtu Kristjenam vēstuli, izmantodama viedtālruni.

No: Anastasija Stīla Temats: Tava īstā vieta Datums: 10.06.2011. 17:36 Kam: Kristjens Grejs Mēs iesim uz bāru "Piecdesmit".

Man šķiet, humora aka, ko slēpj šis nosaukums, ir neizsmeļama.

Nepacietīgi gaidīšu Tevi bārā, Grej. Ana (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: Briesmas Datums: 10.06.2011. 17:38 Kam: Anastasija Stīla

Smeļot no akas, ir jāuzmanās. Tā ir bīstama nodarbe.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stila Temats: Briesmas? Datums: 10.06.2011. 17:40 Kam: Kristjens Grejs Ko Tu vēlies pateikt?

No: Kristjens Grejs

Temats: Neko īpašu…

Datums: 10.06.2011. 17:42

Kam: Anastasija Stila

Tikai izsaku viedokli, Stīlas jaunkundze.

Drīz tiksimies.

Uz drīzu redzi, mazā.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Es ielūkojos spoguli. Pagājusi tikai viena diena, un viss ir mainījies. Mani vaigi ir sārtāki, un acis mirdz. Tas ir Kristjena Greja efekts. Neliela vārdu pārmaiņa e-pastā atstāj brīnumainu iespaidu. Es uzsmaidu savam atspulgam un sakārtoju gaiši zilo kreklu, ko man reiz nopirka Teilors. Šodien esmu ietērpusies savos iecienītajos džinsos. Sievietes birojā pārsvarā nēsā džinsus vai plīvojošus svārkus. Nāksies tādus nopirkt. Varbūt es to izdarīšu šajā nedēļas nogalē un noguldīšu bankā Kristjena doto naudu par manu vabolīti Vandu. Kad izeju no ēkas, kāds sauc manu vārdu.

-    Stīlas jaunkundze?

Es pagriežos, un man piesardzīgi tuvojas jauna, ļoti bāla sieviete. Viņa izskatās pēc rēga viņas sejā nav ne piles asiņu, un acis ir savādi tukšas.

-   Anastasija Stila? viņa atkārto, bet viņas vaibsti nekustas.

-Jā.

Sieviete apstajas un lūkojas uz mani, stavedama uz ietves trīs pēdu attālumā, un es apjukusi raugos viņai pretī. Kas viņa ir? Ko viņa vēlas?

-    Vai varu jums kaut kā palīdzēt? es jautāju. Kā viņa zina manu vārdu?

-    Nē… es tikai gribēju tevi redzēt. Sievietes balss ir dīvaini klusa. Viņai ir tikpat tumši mati kā man, un tie uzkrītoši kontrastē ar gaišo ādu. Acis ir viskija krāsā, bet pilnīgi tukšas. Tajās nav nekādu dzīvīguma pazīmju. Skaistā seja ir bāla, un tajā redzamas skumjas.

-     Atvainojiet, bet es nezinu jūsu vārdu, es ieminos, cenzdamās atvairīt nepatīkamās nojausmas. Kad nopētu sievieti ilgāk, es redzu, ka viņa ir izspūrusi un nekopta. Drēbes ir divus izmērus par lielu, arī dārgais, plānais mētelis.

Viņa iesmejas, bet tā ir savāda, nepatīkama skaņa, kas pastiprina manu nemieru.

-    Kas tevī ir tāds, kā pietrūkst man? viņa žēli jautā.

Nemiers kļūst par bailēm. Atvainojiet, kas jūs esat?

-    Es? Manis nav. Sieviete paceļ roku un izvelk pirkstus caur garajiem matiem, kas sniedzas līdz pleciem, un mēteļa piedurkne paraujas augšup, atklājot skatienam netīru apsēju ap rokas locītavu.

Žēlīgā debess!

-    Ardievu, Anastasija Stila! Viņa pagriežas un dodas prom, bet es palieku stāvam kā sastingusi. Sieviete nozūd skatienam, iejukdama darbinieku pūlī, kas pamet savus dažādos birojus.

Ko tas nozīmēja?

Es apjukusi šķērsoju ielu, mēģinādama aptvert nupat notikušo, bet zemapziņa tikmēr paceļ savu atbaidošo galvu un nošņāc: Viņa ir kaut kā saistīta ar Kristjenu.

"Piecdesmit" ir plašs, bezpersonisks bārs ar beisbola karodziņiem un plakātiem pie sienām. Džeks sēž pie letes kopā ar Elizabeti, otru redaktori Kortniju, diviem finanšu nodaļas darbiniekiem un administratori Klēru. Viņas ausis rotā ierastie sudraba riņķi.

-    Ana! Džeks mani sveicina, pasniegdams alus pudeli.

-    Priekā… paldies, es nomurminu, vēl neattapusies pēc tikšanās ar rēgaino meiteni.

-     Priekā! Mēs saskandinām, un Džeks turpina sarunu ar Elizabeti. Klēra man draudzīgi uzsmaida.

-    Kā aizritēja tava pirmā nedēļa? viņa jautā.

-    Pateicos, labi. Visi ir ļoti laipni.

-    Šodien tu izskaties daudz priecīgāka.

-    Ir piektdiena, es steidzīgi nomurminu. Vai tev ir kaut kas paredzēts nedēļas nogalē?

Mana ierastā uzmanības novēršanas taktika iedarbojas, un es esmu glābta. Izrādās, Klēra ir viena no septiņiem bērniem, un viņa dodas uz lielu ģimenes pulcēšanos Takomā. Stāstīdama viņa ļoti aizraujas, un es apjaušu, ka neesmu sarunājusies ar sava vecuma sievietēm, kopš Keita aizlidoja uz Barbadosu.

Es prātoju, kā veicas Keitai… un Eljotam. Jāatceras pajautāt Kristjenam, vai viņš saņēmis ziņu no brāļa. Un nākamajā otrdienā atgriezīsies Keitas brālis Itans, kurš apmetīsies mūsu dzīvokli. Nedomāju, ka Kristjenam tas patiks. Tikšanās ar savādo rēgu meiteni pamazām izzūd no atmiņas.

Elizabete man pasniedz vēl vienu alus pudeli.

-    Paldies! Es viņai uzsmaidu.

Ar Klēru sarunāties ir viegli, jo viņai patīk pļāpāt, un drīz es dzeru jau trešo alus pudeli, ko man sagādājis viens no finanšu nodaļas puišiem.

Kad Elizabete un Kortnija aiziet, Džeks pievienojas mums abām. Kur ir Kristjens? Vīrietis no finanšu nodaļas iesaista Klēru sarunā.

-     Ana, vai tev šķiet, ka rīkojies pareizi, sākdama darbu pie mums? Džeks klusi jautā. Viņš ir nostājies man pārāk tuvu, bet esmu pamanījusi, ka viņš tā mēdz darīt vienmēr, arī birojā.

-    Šī nedēļa bija laba, Džek, pateicos. Un domāju, ka pieņēmu pareizo lēmumu.

-    Tu esi ļoti gudra meitene, Ana. Reiz tu kāpsi augstu.

Es nosarkstu un klusi atbildu: Paldies! jo nekas cits

man neienāk prātā.

-    Vai tu dzīvo kaut kur tālu?

-    Paikmārketas apkaimē.

-     Pavisam tuvu manam miteklim. Džeks smaidīdams pienāk vēl tuvāk un atbalstās pret leti, iedzīdams mani lamatās. Vai tev šajā nedēļas nogalē kaut kas ieplānots?

-    Nu… hmm…

Es viņu sajūtu, pirms ieraugu. Šķiet, ka viss mans organisms ir noskaņojies uz Kristjena viļņa. Augums vienlaikus atbrīvojas un iekaist, veidojot savādu, iekšēju pretrunu, un es jūtu ari dīvaino, pulsējošo vilkmi.

Kristjens apliek roku man ap pleciem šķietami nevērīgā žestā bet es zinu, ko tas patiesībā nozīmē. Viņš iezīmē savu teritoriju, un šoreiz esmu par to pateicīga. Maigi noskūpstījis mani uz galvvidus, viņš nomurmina: Sveika, mazā.

Es jūtos atvieglota, pasargāta un sajūsmināta viņa skavās. Kristjens pievelk mani sev tuvāk, un es paceļu skatienu, bet viņš savukārt bezkaislīgi uzlūko Džeku. Pievērsis uzmanību man, viņš aši pasmaida un noskūpsta mani. Viņam mugurā ir tumši zila žakete ar svītriņām, balts krekls ar vaļēju apkaklīti un kājās džinsi. Viņš izskatās tikpat iekārojams kā vienmēr.

Džeks atkāpjas, un rodas iespaids, ka viņš jūtas neomulīgi.

-    Sis ir Kristjens, Džek, es kā atvainodamās nomurminu. Kāpēc es jūtos neērti? Kristjen, šis ir Džeks.

-     Mēs ar Anu esam kopā, Kristjens nosaka, vēsi smaidīdams, un paspiež Džeka roku, bet viņa acis ir saltas. Es palūkojos uz Džeku un redzu, ka viņš cenšas novērtēt šo izcilo vīrišķības iemiesojumu.

-    Es esmu viņas priekšnieks, Džeks augstprātīgi paziņo. Ana tiešām reiz ieminējās par bijušo draugu.

Ak nē! Nav prātīgi sākt šādu spēli ar Kristjenu.

-    Vairs neesmu bijušais, Kristjens rāmi atbild. Nāc, mazā, mums jāiet.

-     Lūdzu, palieciet un iedzeriet kopā ar mums, Džeks pieklājīgi aicina.

Man nešķiet, ka tā ir laba doma. Kāpēc šī saruna ir tādas neveiklības apdvesta? Es palūkojos uz Klēru un redzu, ka viņa satriekta lūkojas uz Kristjenu; viņas acīs redzama neslēpta sievišķīga interese. Kad es vairs nesatraukšos, redzot iespaidu, kādu Kristjens atstāj uz sievietēm?

-    Mums ir citi plāni, Kristjens nosaka, un viņa lūpās rotājas noslēpumains smaids.

Vai tiešām? Man pār muguru pārskrien gaidpilnas tirpas.

-     Varbūt kādu citu reizi, viņš piebilst un satver mani aiz rokas. Iesim!

-    Līdz pirmdienai! Es uzsmaidu Džekam, Klērai un finanšu nodaļas puišiem, ļoti pūlēdamās nepievērst uzmanību Džeka neapmierinātībai, un sekoju Kristjenam ārā.

Teilors jau gaida mūs pie Audi stūres.

-     Kāpēc tas izskatījās pēc mērīšanās ar sasniegumiem? es jautāju Kristjenam, kad viņš atver mašīnas durvis.

-    Tāpēc, ka tā arī bija, viņš nosaka un, veltījis man savu noslēpumaino smaidu, aizcērt durvis.

-    Sveiks, Teilor, es uzrunāju Kristjena uzticamo ēnu, un mūsu skatieni sastopas spogulī.

-      Labvakar, Stīlas jaunkundze, Teilors atbild, laipni smaidīdams.

Kristjens apsēžas man blakus, satver manu roku un saudzīgi noskūpsta pirkstu kauliņus. Sveika, viņš klusi nosaka.

Es jūtu, ka vaigi sārtojas, jo zinu, ka Teilors mūs dzird, un priecājos, ka viņš neredz Kristjena kvēlo skatienu, kura dēļ man gandrīz aizsvilstas biksītes. Ar grūtībām savaldos, lai nemestos viņam virsū tepat, mašīnas aizmugurējā sēdeklī.

Hmm, mašīnas aizmugurējais sēdeklis…

-    Sveiks, es aizžņaugtā balsī izdvešu.

-    Ko tu vēlies šovakar darīt?

-    Tu taču teici, ka mums ir plāni.

-     Anastasija, es zinu, ar ko gribētu nodarboties es. Šobrīd mani interesē, ko vēlies tu.

Es starojoši uzsmaidu Kristjenam.

-     Saprotu, viņš nosaka, baudkāri smīkņādams. Tātad… pienācis laiks lūgties. Vai gribi lūgties savā dzīvokli vai manējā? Viņš piešķiebj galvu un velta man savu seksīgo smaidu.

-    Manuprāt, tu esi pārāk augstprātīgs, Grej. Bet mēs pārmaiņas pēc varētu doties pie manis. Es tīši iekožos apakšlūpā, un viņa acis satumst.

-    Teilor, uz Stīlas jaunkundzes dzīvokli, lūdzu.

-    jā, kungs, Teilors atsaucas un sāk braukt.

-    Kā tev šodien veicās? Kristjens jautā.

-    Labi. Un tev?

-    Labi, pateicos.

Viņa smaids ir tikpat muļķīgs un plats kā manējais, un viņš vēlreiz noskūpsta manu roku.

-    Tu izskaties ļoti labi, viņš nosaka.

-    Tu arī.

-    Vai tavs priekšnieks, Džeks Haids, ir prasmīgs redaktors?

Oho! Temata maiņa ir ļoti pēkšņa. Es saraucu pieri. Kāpēc tevi tas interesē? Vai jūsu mērīšanās dēļ?

Kristjens pasmīn. Tas cilvēks grib iekļūt tavās biksītēs, Anastasija, viņš dzedri nosaka.

Es koši piesarkstu, mute paveras izbrīnā, un es nervozi palūkojos uz Teiloru.

-     Viņš var gribēt visu, ko vien vēlas… kāpēc mēs vispār par to runājam? Tu zini, ka mani viņš neinteresē. Viņš ir tikai priekšnieks.

-    Tieši tā. Viņš iekāro to, kas pieder man. Un man jāzina, vai viņš ir prasmīgs darbinieks.

Es paraustu plecus. Droši vien. Kas Kristjenam padomā?

-     Cerams, viņš liks tevi mierā, citādi tiks izmests uz ielas.

-     Kristjen, par ko tu runā? Džeks neko sliktu nav izdarījis. Pagaidām. Viņš tikai stāv man pārāk tuvu.

-    Ja viņš kaut ko mēģina, nekavējoties saki man. To var nosaukt par morāles principu pārkāpšanu… vai seksuālo uzmācību.

-    Mēs tikai nedaudz iedzērām pēc darba.

-     Es runāju nopietni. Viens nepareizs solis, un viņš tiks izmests.

-    Tev nav tādas varas. Ārprāts! Bet, pirms es paceļu acis pret debesīm, pār mani nāk atklāsme, kas līdzinās sitienam pa seju. Kristjen, vai tev ir tāda vara?

Viņš tikai noslēpumaini smaida.

-    Tu grasies iegādāties izdevniecību, es satriekta nočukstu.

Dzirdot šausmas mana balsi, viņš pārstāj smaidīt. Ne gluži.

-    Tu to nopirki. Sietlas Neatkarīgo izdevniecību. Jau.

Kristjens piesardzīgi pamirkšķina. Varbūt.

-    Jā vai nē?

-Jā.

Kas, pie velna…? Kapec? es izmisusi jautaju. Tas jau ir par daudz!

-    Tāpēc, ka es to spēju, Anastasija. Man jāzina, ka tev nekas nedraud.

-    Tu solīji neiejaukties manā darba dzīvē!

-    Un negrasos to darīt.

Es atrauju roku. Kristjen… Man neizdodas atrast vārdus.

-    Vai tu dusmojies.

-    Jā, protams! Esmu nikna kā pūķis. Kurš saprātīgi domājošs uzņēmējs pieņem lēmumus atkarībā no tā, ar ko pēdējā laikā drāžas? Es nobālu un palūkojos uz Teiloru, kurš vēl joprojām mūs ignorē.

Lieliski! Šis ir īstais brīdis, lai aizmirstu padomāt, pirms runāju.

Kristjens atver muti, aizver to un drūmi lūkojas uz mani. Es pārskaitusies vēroju viņu. Gaisotne mašīnā, vēl nupat pilna ar draudzīgas atkalsatikšanās siltumu, piepeši kļūst ledaina. Apkārt vējo neizteikti vārdi un pārmetumi.

Paldies Dievam, nepatīkamais brauciens nav ilgs, un Teilors aptur mašīnu pie manas mājas.

Es steidzīgi izkāpju no mašīnas, negaidīdama, lai man kāds atvērtu durvis. Kristjens klusi piekodina Teiloram: Pagaidi mani šeit.

Mēģinādama atrast somiņā atslēgas, es jūtu Kristjenu nostājamies man aiz muguras.

-    Anastasija, viņš rāmi iesāk, it kā es būtu stūrī iedzīts zvērs.

Es nopūšos un pagriezusies uzlūkoju viņu. Manas dusmas ir gandrīz taustāmas, gluži kā melns kamols, kas mani tūlīt

nosmacēs.

-    Pirmkārt, es jau sen neesmu tevi drāzis pārāk sen un, otrkārt, es gribēju iesaistīties izdevējdarbībā. No četrām Sietlas izdevniecībām šī ir visienesīgākā, bet šobrīd tā ir uz robežas un varētu ieslīgt stagnācijā. Tai jāpaplašina darbība.

Es salti uzlūkoju Kristjenu. Viņš cieši vēro mani un šķiet pat draudīgs, bet vienlaikus arī neatvairāmi seksīgs. Es varētu ieslīgt viņa acu tēraudpelēkajā dzelmē un nekad neatgriezties.

-    Tātad tu esi mans priekšnieks, es noskaldu.

-    Patiesībā tava priekšnieka priekšnieka priekšnieks.

-    Un patiesībā tiek pārkāpti morāles principi jo es drāžos ar sava priekšnieka priekšnieka priekšnieku.

-    Šobrīd tu ar viņu strīdies, Kristjens sadusmots aizrāda.

-    Tikai tāpēc, ka viņš ir tāds pakaļa, es nošņācu.

Kristjens satriekts soli atkāpjas. Velns! Vai esmu gājusi par

tālu?

-     Pakaļa? viņš nomurmina, un viņa sejā atplaiksnī uzjautrinājums.

-    Jā. Es cenšos nezaudēt sašutuma pilno izteiksmi.

-    Pakaļa, Kristjens atkārto. Šoreiz viņa lūpas noraustās, slēpjot smaidu.

-    Nesmīdini mani, kad dusmojos! es uzkliedzu.

Bet viņš pasmaida savu žilbinošo, balto, amerikānisko smaidu, un es vairs nespēju savaldīties. Es vienlaikus smaidu un smejos. Kā lai pretojos līksmei, ko redzu viņa sejā?

-    Ja es dumji smaidu, tas nenozimē, ka neesmu nikna kā pūķis, es aizelsusies nomurminu, mēģinādama apslāpēt savus karsējas cienīgos spurdzienus. Kaut gan es nekad nebiju karsēja… es rūgti nodomāju.

Kristjens pieliecas, un es domāju, ka viņš mani noskūpstīs, tomēr tas nenotiek. Viņš iegremdē degunu manos matos un dziļi ievelk elpu.

-     Kā jau vienmēr, Stīlas jaunkundze, tu proti pārsteigt. Viņš atkāpjas un vēro mani, acīm dzirkstot. Vai aicināsi mani iekšā? Vai arī padzīsi mani tāpēc, ka es izmantoju savas demokrātiskās Amerikas iedzīvotāja, uzņēmēja un patērētāja tiesības iegādāties visu, kas vien man ienāk prātā?

-    Vai esi to pārrunājis ar doktoru Flinnu?

Kristjens iesmejas. Anastasija, vai aicināsi mani pie sevis?

Es mēģinu izlikties neapmierināta un iekožu apakšlūpā, tomēr smaidīdama atveru durvis. Kristjens pagriežas un pamāj Teiloram, un mašīna aizbrauc.

Brīdī, kad Kristjens Grejs ienāk manā dzīvoklī, es jūtos dīvaini. Šī vieta ir viņam par mazu.

Es vēl joprojām dusmojos, jo viņš pārkāpis robežas, iejaucoties manā dzīvē, turklāt tagad es saprotu, kāpēc viņš zināja, ka izdevniecības pārstāvji lasa darbinieku e-pasta vēstules. Viņš droši vien par manu darba vietu zina vairāk nekā es. Šī doma nav patīkama.

Ko darīt? Kāpēc Kristjens tik ļoti vēlas mani sargāt? Es galu galā esmu pieaugusi sieviete… vismaz man vajadzētu tādai būt. Kā panākt, lai viņš mani neizseko?

Kristjens soļiem mēro istabu kā lauva, kas ieslodzīts krātiņā, un manas dusmas pierimst. Redzot viņu savā dzīvoklī pēc šķiršanās, kad domāju, ka viss beidzies, man tagad laimē sažņaudzas sirds. Es viņu mīlu, un šīs sajūtas pilda sirdi ar trauksmainu, reibinošu līksmi. Viņš pamet skatienu apkārt, novērtēdams ieraudzīto.

-    Patīkams dzīvoklis, viņš nosaka.

-    Keitas vecāki to viņai uzdāvināja.

Kristjens izklaidīgi pamāj, un viņa pelēkās acis pievēršas man.

-     Emm… vai vēlies kaut ko iedzert? es nosarkusi piedāvāju.

-    Nē, Anastasija. Pateicos. Viņa acis satumst.

Kāpēc es jūtos tik nervoza?

-    Ar ko tu vēlies nodarboties, Anastasija? viņš klusi jautā, lēni tuvodamies man, bīstams un pievilcīgs. Es zinu, ko vēlos, viņš dobji piebilst.

Es atkāpjos, līdz atdūros pret iebūvēto galdu virtuves vidū.

-    Manas dusmas nav nozudušas.

-    Zinu. Kristjens kā atvainodamies savelk lūpas greizā smaidā, un es izkūstu… Laikam jau tik dusmiga nemaz nebiju.

-    Vai gribi kaut ko apēst? es jautāju.

Viņš nesteidzīgi pamāj. Jā. Tevi, viņš nomurmina. Visi muskuļi zem jostasvietas spēji saspringst. Mani pavedina viņa balss, bet skatiens, alkainais skatiens, kas vēsta "gribu tevi tūlīt"ak…

Kristjens stāv ļoti tuvu, bet nepieskaras man, un lūkojas man acīs, izstarodams tveici. Man ir karsti, es pietvīkstu, un kājas saļogās; augumu caurstrāvo iekāre. Es viņu gribu.

-    Vai tu šodien paēdi? Kristjens klusi jautā.

-   Pusdienās apēdu sviestmaizi, es nočukstu. Šobrīd man negribas runāt par ēdienu.

Viņš samiedz acis. Tev jāēd.

-    Pagaidām neesmu izsalkusi… pēc ēdiena.

-    Kāds izsalkums tevi moka, Stīla?

-    Domāju, tu zini atbildi, Grej.

Viņš pieliecas, un es atkal gaidu skūpstu, bet to nesaņemu.

-    Vai vēlies, lai tevi noskūpstu, Anastasija? viņš čukst man ausī.

-    Jā, es izdvešu.

-    Kur?

-    Visur.

-    Tev nāksies man sniegt skaidrākus norādījumus. Es jau teicu, ka tev nepieskaršos, līdz pati to lūgsi un pateiksi, kas man jādara.

Es apjūku; šī spēle nav taisnīga.

-    Lūdzu, es čukstu.

-    Ko tu vēlies?

-    Lai tu man pieskaries.

-    Kur, mazā?

Kristjens stāv man kārdinoši tuvu, un viņa aromāts ir reibinošs; es paceļu roku, un viņš nekavējoties atkāpjas.

-    Nē, nē, viņš mani norāj, piepeši bailēs iepletis acis.

-    Kāpēc? Nē… atgriezies.

-    Nē. Viņš papurina galvu.

-    Nepavisam? Man neizdodas apslēpt ilgas balsi.

Kristjens nedroši uzlūko mani, un šī neizlēmība pamodina

manī drosmi. Es speru soli viņam pretī, un viņš soli atkāpjas, aizsargājoties pacēlis rokas, bet viņa lūpās rotājas smaids.

-    Paklau, Ana… Šie vārdi izskan kā brīdinājums, un viņš izmisis laiž pirkstus caur matiem.

-    Dažreiz tev nav iebildumu, es žēli atgādinu. Varbūt man sameklēt marķieri, un mēs varētu atzīmēt neaizskaramos laukumus.

Kristjens sarauc uzaci. Tā ir laba doma. Kur ir tava guļamistaba?

Es pamāju tās virzienā. Vai viņš tīši maina sarunas tematu?

-    Anastasija, vai tu iedzēri tableti?

Velns! Tablete!

Redzot manu sejas izteiksmi, Kristjens manāmi sašļūk.

-    Nē, es nopīkstu.

-    Skaidrs, viņš nosaka un sakniebj lūpas. Nāc, mums jāpaēd.

-    Man šķita, ka iesim uz gultu! Es gribu gulēt ar tevi.

-    Zinu, mazā. Kristjens pasmaida un, spēji sagrābis mani aiz plaukstu locītavām, ievelk savās skavās, līdz esmu pieglaudušies viņa augumam.

-    Tev jāēd, un man arī tas nekaitētu, viņš nomurmina, kvēli vērodams mani. Turklāt… novilcināšana ir pavedināšanas atslēga, un šobrīd man patīk novilcināta bauda.

Kopš kura laika?

-    Es jau esmu pavedināta un gribu savu baudu tagad. Mana balss izklausās žēlabaina.

Kristjens man silti uzsmaida. Ēd. Tu esi pārāk tieva. Viņš noskūpsta mani uz pieres un palaiž vaļā.

Viņš rotaļājas ar mani, īstenojot savu viltīgo plānu. Es neapmierināta samiedzu acis.

-    Starp citu, es vēl joprojām dusmojos, jo tu nopirki izdevniecību, un tagad arī par to, ka liec man gaidīt. Es uzmetu lūpu.

-    Tu esi pikta meitene, es saprotu. Pēc normālas maltītes tu jutīsies labāk.

-    Es zinu, kas man palīdzētu justies labāk.

-    Anastasija Stīla, esmu satriekts! Viņš tik tikko manāmi pavīpsnā.

-    Beidz par mani smieties. Tu necīnies godīgi.

Viņš apslāpē smaidu, iekozdamies apakšlūpā. Nav iespējams viņam pretoties… rotaļīgajam Kristjenam, kurš ķircina manu libido. Ja manas pavedināšanas prasmes būtu labākas, es zinātu, kas jādara, bet aizliegums pieskarties mani aizkavē.

Iekšējā dieviete samiedz acis un šķiet iegrimusi pārdomās. Mums jāatrod kāds risinājums.

Mēs ar Kristjenu vērojam viens otru es esmu tvīksmīga un alku pilna, bet viņš ir rāms un uzjautrinājuma pilns, līdz es aptveru, ka dzīvoklī nav nekā ēdama.

-    Es varu kaut ko pagatavot… tikai vajadzēs kaut ko nopirkt.

-     Nopirkt?

-    Pārtiku.

-    Tev šeit nav ēdiena? Viņa izteiksme kļūst skarbāka.

Es papurinu galvu. Velns, viņš izskatās saniknots!

-     Labi, iesim iepirkties, Kristjens bargi nosaka un pagriezies dodas pie durvīm, ko pietur, lai es varētu iziet.

-    Kad tu pēdējo reizi staigāji pa lielveikalu?

Kristjens izskatās apjucis, tomēr uzticīgi seko man, turēdams rokā iepirkumu grozu.

-     Nemaz neatceros.

-    Vai visu nopērk Džonsas kundze?

-    Ja nemaldos, Teilors viņai palīdz. Neesmu pārliecināts.

-    Vai ēdīsi sacepumu? Tas ir ātri pagatavojams.

-   Izklausās pieņemami. Kristjens pasmaida, nopratis, kāpēc es negribu lieki kavēties.

-    Vai viņi abi pie tevis strādā jau sen?

-    Teilors ir mans darbinieks četrus gadus. Džonsas kundze… laikam tikpat. Kāpēc tev dzīvoklī nav nekā ēdama?

-    Tu zini, kāpēc, es piesarkusi nomurminu.

-    Tu parneti mani, viņš kā nosodīdams atgādina.

-    Zinu, es sīkā balstiņā atbildu, negribēdama par to domāt.

Mēs nostājamies rindā pie kases. Vai viņš piedāvātu vaniļas attiecības, ja es toreiz neaizietu? es laiski prātoju.

-    Vai tev ir kaut kas dzerams? Kristjens atsauc mani tagadnē.

-    Alus… laikam.

-    Es paņemšu vīnu.

Ak vai! Neesmu pārliecināta, vai šeit atrodams kāds labs vīns. Kristjens drīz atgriežas tukšām rokām un ir riebumā saviebies.

-     Blakus ir labs alkohola veikals, es steidzīgi paskaidroju.

-    Paskatīšos, ko viņi piedāvā.

Varbūt mums vajadzēja doties pie Kristjena; tad nebutu šādi jānopūlas. Es vēroju viņu mērķtiecīgi izsojojam ārā pa durvini. Divas sievietes, kuras patlaban nāk iekšā, apstājas un izbrīnītas skatās uz viņu. Jā, pētiet vien manu vīrieti, es neapmierināta nodomāju.

Es gribu jaunas atmiņas par Kristjenu savā gultā, bet viņš neļaujas. Varbūt arī man vajadzētu iesaistīties šajā spēlē. Dieviete drudžaini māj ar galvu. Un, kamēr gaidu rindā, mēs izdomājam plānu. Hmm…

Kristjens ienes dzīvoklī somu ar iepirkumiem. Viņš to nesis jau visu ceļu no veikala un izskatās dīvaini, nepavisam nelīdzinādamies lielas kompānijas vadītājam.

-    Tu esi ļoti… saimniecisks.

-    Ne reizi vēl neesmu apsūdzēts par šādu noziegumu, Kristjens sāji nosaka. Viņš novieto iepirkumus uz galdiņa virtuves vidū. Es sāku tos izkravāt, bet viņš paņem baltvīna pudeli un meklē korķviļķi.

-     Pagaidām es šeit īsti neorientējos. Ja nemaldos, korķviļķis ir tajā atvilktnē. Es pamāju tās virzienā.

Šī situācija ir tik… normāla. Mēs esam divi cilvēki, kas pamazām iepazīst viens otru un kopīgi gatavo maltīti. Tomēr es jūtos savādi. Bailes, kas līdz šim mani vienmēr pārņēma Kristjena klātbūtnē, ir nozudušas. Mēs jau esam kopā darījuši ļoti daudz, un es nosarkstu, par to domājot, bet vēl joprojām tik tikko viņu pazīstu.

-    Par ko tu domā? Kristjens iztraucē manas pārdomas, nomezdams savu svītroto žaketi no pleciem un novietodams to uz dīvāna.

-    Par to, cik maz tevi pazīstu.

Viņa acis atmaigst. Tu mani pazīsti labāk nekā jebkurš.

-    Nedomāju, ka tā ir taisnība. Man prātā nelūgts un pavisam nevēlams iešaujas Bargās Kundzes vārds.

-    Ir gan, Anastasija. Es esmu ļoti noslēgts cilvēks.

Viņš pasniedz man baltvīna glāzi.

-    Priekā, viņš nosaka.

-     Priekā, es atbildu, iedzerdama malku, un vēroju, kā Kristjens ieliek pudeli ledusskapī.

-    Vai varu tev palīdzēt? viņš jautā.

-    Nē, viss būs labi… apsēdies.

-    Es labprāt palīdzētu, viņš piedāvā.

-    Vari sakapāt dārzeņus.

-     Es neprotu gatavot, Kristjens iebilst, bažīgi pētīdams nazi, ko viņam pasniedzu.

-     Tev tas droši vien nav vajadzīgs. Es novietoju viņam pretī dēlīti un vairākus sarkanos piparus. Viņš apjucis skatās uz tiem.

-    Vai tu nekad neesi kapājis dārzeņus?

-    Nē.

Es pasmīnu.

-    Vai tu smīkņā?

-     Izskatās, ka es tomēr protu kaut ko tādu, ko nemāki tu. Kaut kas tāds notiek pirmo reizi, Kristjen. Skaties, es tev parādīšu.

Es nejauši pieskaros viņam, un viņš atkāpjas. Dieviete saspicē ausis.

-    Lūk, šādi. Es sagriežu piparu šķēlēs, uzmanīgi izņemdama sēklas.

-    Izskatās vienkārši.

-    Nevajadzētu rasties grūtībām, es dzedri nomurminu.

Kristjens brīdi bezkaislīgi vēro mani, pirms ķeras pie darba, un es turpinu gatavot vistas gaļu. Viņš rūpīgi, lēni griež piparus. Ak vai, mēs te pavadīsim visu vakaru!

Es nomazgāju rokas un sameklēju pannu, eļļu un pārējās sastāvdaļas, vairākas reizes it ka netīši pieskardamās Kristjenam ar gurnu, roku, muguru vai plaukstu. Tie ir viegli, šķietami nevainīgi skārieni. Viņš sastingst katru reizi, kad tas notiek.

-    Anastasija, es zinu, ko tu dari, viņš saniknots nomurmina, vēl joprojām šķēlēdams savu pirmo piparu.

-     Ja nemaldos, to dēvē par ēdiena gatavošanu, es nosaku, naivi mirkšķinādama skropstas. Paķērusi otru nazi, es nostājos Kristjenam blakus un sāku mizot un kapāt ķiplokus, šalotes sīpolus un zaļās pupiņas, ik pa brīdim atduroties pret

vi nu.

/

-     Tev tas padodas, viņš nomurmina, sākdams darboties ar otro piparu.

-    Vai dārzeņu kapāšana? es nevainīgi jautāju. Visu nosaka gadiem ilga pieredze. Es atkal pieskaros viņam, šoreiz izmantodama dibenu. Kristjens sastingst.

-    Ja izdarīsi to vēlreiz, Anastasija, es tevi iegūšu tepat uz virtuves grīdas.

Man izdodas! Vispirms tev nāksies lūgties.

-    Vai tas ir izaicinājums?

-    Iespējams.

Viņš noliek nazi un laiskiem soļiem tuvojas man, acim kvēlojot. Nedaudz pieliecies, viņš izslēdz plīti. Eļļa, kas vēl pirms brīža sprakšķēja pannā, gandrīz nekavējoties aprimst.

-     Mēs paēdīsim vēlāk, Kristjens nosaka. Ieliec vistu ledusskapī.

Nebiju domājusi, ka reiz dzirdēšu šādu frāzi no Kristjena Greja mutes, bet viņam izdodas to padarīt ļoti, ļoti erotisku. Es paņemu bļodu, kurā sabērta gabaliņos sagrieztā gaļa, drebošām rokām uzlieku tai virsū šķīvi un ievietoju visu ledusskapī. Kad pagriežos, viņš jau stāv man pretī.

-    Tātad tu lūgsies? es čukstu, lūkodamās Kristjena acīs, kas strauji satumst.

-     Nē, Anastasija. Viņš papurina galvu. Lūgšanās nebūs.

Un mēs cieši lūkojamies viens uz otru, jūtot, kā uzlādējas atmosfēra starp mums, gandrīz sprakšķot, un klusējam, tikai skatāmies. Es iekožos apakšlūpā, ļaujoties iekārei, kas mani pārņem, uzkarsējot asinis, liekot elpot straujāk un sasprindzināt muskuļus. Ari viņš to jūt par to liecina viņa stāja un acis.

Kristjens spēji satver mani aiz gurniem un pierauj klāt. Es ieviju pirkstus viņa matos, un viņa lūpas pakļauj manējās. Viņš piespiež mani pie ledusskapja, un es dzirdu, kā nogrāb pudeles un burkas iekšā. Kristjena mēle pieskaras manējai, un es ievaidos; viņš parauj manus matus atpakaļ, un mēs kaislīgi skūpstāmies.

-    Ko tu vēlies, Anastasija? viņš izdveš.

-    Tevi, es aizelsusies atbildu.

-    Kur?

-    Gultā.

Kristjens atkāpjas, paceļ mani uz rokām un strauji, bez manāmas piepūles, ienes mani guļamistabā. Nolicis mani uz kājām pie gultas, viņš pieliecas un ieslēdz naktslampu. Aši pametis skatienu apkārt, viņš steidzīgi aizvelk gaišos krēmkrāsas aizkarus.

-    Ko darīsim tagad? viņš jautā.

-    Mīlējies ar mani.

-Kā?

Sasodīts!

-    Saki man, mazā.

-    Izģērb mani, es pavēlu, saraustīti elpodama.

Viņš pasmaida un ar rādītājpirkstu aizķer manu atvērto blūzi, pievilkdams mani tuvāk.

-     Laba meitene, viņš nomurmina un, ne mirkli nenovērsdams savu kvēlo skatienu no manis, nesteidzīgi atpogā kreklu.

Es bikli uzlieku plaukstas Kristjenam uz apakšdelmiem, lai saglabātu līdzsvaru. Viņš neiebilst. Acīmredzot rokām es varu pieskarties bez bažām. Kad visas pogas ir atdarītas, Kristjens novelk kreklu man pār pleciem, un es nolaižu rokas, lai ļautu tam brīvi nokrist uz grīdas. Viņš atrauj vaļā manu džinsu pogu un atdara rāvējslēdzēju.

-    Saki, ko vēlies, Anastasija. Kristjena acīs deg liesma, un viņš paver lūpas, sekli elpodams.

-    Skūpsti mani no šejienes līdz šejienei, es nočukstu, ar pirkstu izzīmēdama līniju no auss apakšējās malas lejup pār kaklu. Viņš atglauž manus matus atpakaļ un pieliecas, bārstīdams maigus, tik tikko jūtamus skūpstus līdzi manam pirkstam un atpakaļ.

-     Džinsi un biksītes, es nomurminu, un Kristjena lūpas, kas piespiestas pie mana kakla, savelkas smaidā. Viņš nometas ceļos, un es izbaudu savas varas apziņu. Iebīdījis īkšķus aiz manu džinsu jostasvietas, viņš saudzīgi novelk tās lejup līdz ar biksītēm. Es izkāpju no kurpēm un drēbēm, līdz palieku stāvam Kristjena priekšā, ģērbusies vienīgi krušturī. Viņš sastingst un gaidpilni uzluko mani, bet nepieceļas.

-    Un tālāk, Anastasija?

-    Skūpsti mani, es čukstu.

-    Kur?

-    Tu zini, kur.

-Kur?

Viņš ir nežēlīgs. Es nokaunējusies steidzīgi parādu uz vietu, kur satiekas mani augšstilbi, un Kristjena lūpās atplaukst viltīgs smaids. Mani pārņem šausmas, un es aizveru acis, bet vienlaikus jūtos neprātīgi uzbudināta.

-    Ļoti labprāt! viņš iesmējies atbild un noskūpsta mani, ļaudams brīvu vaļu savai prasmīgajai mēlei, kas man dāvā neparastu prieku. Es iestenējusies savelku pirkstus, paraudama viņa matus. Kristjens nenorimst un apļo mēli ap klitoru, iesveldams mani neprātu, vēl un vēl, apkārt un apkārt. Mmm… pagājis tikai… cik ilgs laiks? Ak…

-     Lūdzu, Kristjen! es vaidu. Negribu beigt, stāvot kājās. Man trūkst spēka.

-    Ko tu lūdz, Anastasija?

-    Mīlējies ar mani.

-   Es to jau daru, viņš nomurmina, maigi uzpūzdams man elpu.

-    Nē. Es gribu, lai esi mani.

-    Vai esi pārliecināta?

-    Lūdzu.

Viņš turpina mani mocīt, sagādādams neizturami patīkamās izjūtas. Es skaļi ievaidos.

-     Kristjen… lūdzu.

Viņš pieceļas un lūkojas lejup uz mani, viegli nolaizīdams lūpas, un tas ir neticami erotiski.

-    Nu? viņš jautā.

-    Ko? es elsodama jautāju un vēroju Kristjenu drudžainas vēlmes pilnām acīm.

-    Es vēl esmu apģērbts.

Mani pārņem apjukums. Vai vajadzētu viņam novilkt drēbes? Jā, to es varu. Es pasniedzos pēc viņa krekla, un Kristjens soli atkāpjas.

-    Nē, nē, viņš mani norāj. Ak tā, runa bija par džinsiem.

Man prātā iešaujas kāda doma. Dieviete skaļi uzgavilē,

un es nometos ceļos Kristjenam pie kājām. Pirkstiem drebot, es atpogāju viņa bikses, atdaru rāvējslēdzēju un novelku džinsus lejup kopā ar īsbiksēm, atbrīvodama viņa locekli. Oho!

Es palūkojos uz viņu caur skropstām, un viņš skatās lejup. Viņa acis pavīd… kas? Piesardzība? Sajūsma? Izbrīns?

Kristjens izkāpj no džinsiem un novelk zeķes, un es satveru viņa miesu rokā, cieši to saspiezdama un virzīdama plaukstu augšup, kā viņš man to reiz rādija. Viņš iestenas un saspringst, caur sakostiem zobiem izpūzdams elpu. Es ļoti saudzīgi paņemu viņa locekli mutē un spēcīgi sūcu. Mmm, garša ir laba.

-    Ana… uzmanīgi!

Viņš viegli uzliek plaukstu man uz pakauša, un es ievelku viņu dziļāk riklē, sakļaudama lūpas tik cieši, cik vien spēju, un, neļaudama zobiem skart viņa miesu, turpinu sūkt.

-     Velns! Kristjens noelšas.

Tā ir laba, iedvesmojoša, seksīga skaņa, tāpēc es atkārtoju kustību, ierīdama locekli dziļāk, apļodama mēli ap galu. Mmm… es jūtos kā Afrodīte.

-    Ana, pietiks. Vairs nevajag.

Es izdaru to vēlreiz lūdzies, Grej, lūdziesl un vēlreiz.

-    Ana, tu esi pateikusi, ko gribēji, Kristjens caur sakostiem zobiem izmoka. Es negribu beigt tev mutē.

Es atkārtoju kustību, un Kristjens pieliecas, satver mani aiz pleciem, uzrauj kājās un nosviež uz gultas. Pārvilcis kreklu pār galvu, viņš iebāž roku nomesto džinsu kabatā un, kā jau uz visu sagatavojies skauts, izņem no tās spīdīgu paciņu. Viņš smagi elso, tāpat kā es.

-    Noņem krūšturi, viņš pavēl.

Es pieceļos sēdus un to izdaru.

-    Apgulies. Es gribu tevi redzēt.

Lūkodamās uz Kristjenu, es atlaižos gultā un vēroju, kā viņš nesteidzīgi uzvelk prezervatīvu. Es viņu neprātīgi iekāroju. Kristjens pievērš skatienu man un aplaiza lūpas.

-    Tu esi skaista, Anastasija Stīla. Viņš noliecas virs gultas un nesteidzīgi, atbalstoties uz pirkstu kauliņiem, virzās augšup, mani nemitīgi skūpstīdams. Pārmaiņus pievērsdamies katrai krūtij, viņš maigi kairina krūtsgalus, līdz es sāku vaidēt un locīties, bet viņš neapstājas.

Nē… izbeidz… es tevi gribu.

-    Lūdzu, Kristjen!

-    Ko lūdzu? viņš nomurmina, iespiedis seju man starp krūtīm.

-    Es gribu tevi iekšā.

-    Vai tiešām?

-    Lūdzu.

Kristjens ar kāju pašķir manus augšstilbus un, ne mirkli nenovērsdamies, mokoši lēni ieslīd manī.

Es aizveru acis, izbaudīdama piepildītības sajūtu, ko spēj radīt tikai viņš, un instinktīvi ceļu gurnus viņam pretī, skaļi vaidēdama un alkdama ar viņu savienoties. Kristjens nedaudz atraujas un ļoti lēni piepilda mani vēlreiz. Es ieviju pirkstus viņa zīdainajos, izspūrušajos matos, un viņš tikpat nesteidzīgi izslīd ārā un atkal iespiežas manī.

-     Ātrāk, Kristjen, ātrāk… lūdzu.

Viņš uzvaras priekā noskatās uz mani un kaislīgi skūpsta manas lūpas, pirms sāk kustēties straujāk, nežēlīgā, ātrā ritmā… ak vai… un es zinu, ka nebūs ilgi jāgaida. Viņš triecas manī, un es jūtu muskuļus savelkamies, manas kājas saspringst zem viņējām.

-    Uz priekšu, mazā, Kristjens nočukst. Ļaujies man.

Vārdi ir pēdējais grūdiens, un mani pārņem nevaldāms, trauksmains orgasms, es izšķlstu neskaitāmās lauskās viņa skāvienā, un viņš ierēcas, saukdams manu vārdu.

Ana! Sasodīts, Ana! Viņš sabrūk virs manis, ieslēpjot seju pie mana kakla.

4. NODAĻA

Pamazām atgriežos realitātē. Es atveru acis un lūkojos uz savu mīļoto vīrieti. Kristjena sejā jaušas maigums. Viņš paberzē degunu pret manējo, atbalstījies uz elkoņiem, un satver manas plaukstas, spiezdams tās pie maniem deniņiem. Mani pārņem skumjas, kad apjaušu, ka Kristjens to dara, lai es viņam nepieskartos. Saudzīgi noskūpstījis mani uz lūpām, viņš atraujas.

-    Man tā visa pietrūka, viņš klusi nosaka.

-    Man ari, es nočukstu.

Satvēris mani aiz zoda, Kristjens kaislīgi mani noskūpsta. Tas ir kvēls skūpsts, kurā jaušams lūgums; pēc kā? Nezinu. Man aizraujas elpa.

-     Nepamet mani vairs, Kristjens lūdz, ielūkodamies man acīs, un viņa sejā nav ne miņas no humora.

-     Labi, es smaidīdama nočukstu. Viņš atbild ar to pašu, un viņa smaids ir žilbinošs: tajā jaušams atvieglojums, līksme un zēnisks prieks, viss apvienots vienā apburošā skatienā, kas spētu izkausēt pat aukstāko sirdi. Paldies par planšetdatoru.

-    Nav par ko, Anastasija.

-    Kura no tām dziesmām ir tev tuvākā?

-    Negribu tev teikt priekšā. Viņš plati pasmaida. Nāc, meitēn, pagatavo man vakariņas. Esmu izsalcis, viņš piebilst, pēkšņi piesliedamies sēdus un pievildams mani sev klāt.

-    Meitēn? es iespurgusies pārjautāju.

-    Tieši tā. Dod šurp ēdienu!

-    Tik mīlīgam lūgumam nav iespējams pretoties.

Kāpdama ārā no gultas, es netīšām pabīdu malā spilvenu, un skatienam atklājas sarukušais balons helikoptera formā. Kristjens to paceļ un samulsis uzlūko mani.

-    Tas ir mans balons, es īpašnieciski iebilstu, pasniegusies pēc rītasvārkiem un ietinusies tajos. Sasodīts, kāpēc viņš to atrada?

-    Tavā gultā? viņš nomurmina.

-    Jā. Es piesarkstu. Kopā ar to es nejūtos vientuļa.

-    Laimīgais Čārlijs Tango, viņš izbrīnīts nomurmina.

Jā, es esmu sentimentāla, Grej, jo mīlu tevi.

-     Balons ir mans, es atkārtoju un, apgriezušies uz papēža, dodos uz virtuvi, bet Kristjens paliek, smaidīdams līdz ausīm.

Mēs ar Kristjenu sēžam uz Keitas biezā tepiķa un ēdam vistas gaļas sacepumu ar nūdelēm no baltām porcelāna bļodiņām, izmantodami irbuļus. Klāt mēs piedzeram atvēsinātu Pinot Grigio baltvīnu. Kristjens atlaižas pret dīvānu, izstiepis garās kājas sev priekšā. Viņam ir izspūruši mati, kājās uzvilkti džinsi un mugurā krekls, un nekā cita nav. Fonā klusi skan Buena Vista Social Club izpildīta mūzika. Tā plūst no Kristjena iPod atskaņotāja.

-    Nav slikti, viņš atzinīgi nosaka, celdams kumosu pie mutes.

Es sēžu viņam pretī, sakrustojusi kājas, un aizrautīgi ēdu, remdēdama izsalkumu, bet vienlaikus apbrīnoju Kristjena kailās pēdas.

-    Parasti ar ēdiena gatavošanu nodarbojos es. Keita to neprot.

-    Vai tevi mācīja māte?

-    Ne gluži, es iespurgusies atbildu. Kad biju pietiekami veca, lai par to interesētos, māte dzīvoja Teksasā kopā ar savu trešo vīru. Un Rejs būtu pārticis no grauzdiņiem un gatavā ēdiena, ja nebūtu manis.

Kristjens mani vēro. Kāpēc tu nepaliki Teksasā kopā ar māti?

-     Mēs ar viņas vīru Stīvu… nu, mums neizdevās sadzīvot. Un man pietrūka Reja. Mātes laulība ar Stīvu nebija ilga. Viņa drīz vien atguva veselo saprātu. Un nekad nepiemin Stīvu, es klusi piebilstu. Manuprāt, tas bija drūms posms viņas dzīvē, par kuru mēs tā arī neesam runājušas.

-    Tātad tu apmeties Vašingtonā pie patēva.

-    Es pavadīju ļoti īsu laiku arī Teksasā. Pēc tam atgriezos pie Reja.

-    Izklausās, ka tu par viņu rūpējies, Kristjens klusi ieminas.

-    Laikam jau, es atbildu, paraustīdama plecus.

-    Tu esi pieradusi rūpēties par cilvēkiem.

Viņa balsī ieskanas kaut kas dzedrs, un es palūkojos uz Kristjenu vērīgāk.

-    Kāpēc tu esi neapmierināts? es satrūkusies jautāju, jo redzu bažas viņa sejā.

-    Es gribu rūpēties par tevi. Viņa acīs uzplaiksni kādas vārdā nenosaucamas izjūtas.

Mana sirds iepukstas straujāk.

-    To jau esmu pamanījusi, es nočukstu. Tomēr jāatzīst, ka tu savu vēlmi paud ļoti īpatnēji.

Kristjens sarauc pieri. Citu veidu es nezinu.

-    Es vēl joprojām dusmojos, ka nopirki izdevniecību.

Viņš pasmaida. Zinu, mazā, bet tavas dusmas mani neapturēs.

-    Ko lai es saku saviem darbabiedriem? Un Džekam?

Viņš samiedz acis. Ceru, ka tas draņķis piesargāsies.

-    Kristjen! es pārmetoši iesaucos. Viņš ir mans priekšnieks.

Sakniebis lūpas šaurā līnijā, Kristjens līdzinās ietiepīgam skolniekam.

-    Nesaki viņiem neko.

-    Par ko tu runā? es jautāju.

-    Nestāsti, ka es esmu jaunais kompānijas īpašnieks. Līgums tika parakstīts vakar. Par jaunumiem ir aizliegts paziņot vēl četras nedēļas, kamēr izdevniecības vadība ieviesīs dažas izmaiņas.

-    Vai man vairs nebūs darba? es satrūkusies painteresējos.

-    Ļoti šaubos, Kristjens nosaka, mēģinādams apslāpēt smīnu.

Es brīdi domāju. Kas notiks, ja es uzrakstīšu atlūgumu un sameklēšu citu darbu? Vai tu nopirksi arī to uzņēmumu?

-   Tu taču neapsver aiziešanu, vai ne? Viņa sejā atkal parādās bažas.

-    Varbūt. Tu man galu galā neatstāj īpašu izvēles iespēju.

-    Jā, es nopirkšu ari tavu jauno darba vietu, Kristjens apņēmīgi nosaka.

Es atkal saīgstu. Viņš ir panācis, ka es nevaru uzvarēt.

-    Vai tev nešķiet, ka pārāk centies mani sargāt?

-    Jā. Es lieliski apzinos, kā tas izskatās.

-    Laiks zvanīt doktoram Flinnam, es nomurminu.

Kristjens noliek tukšo bļodiņu un bezkaislīgi vēro mani.

Es negribu sākt strīdu, tāpēc pieceļos un sniedzos pēc viņa trauka.

-    Vai vēlies saldo ēdienu?

-     Izklausās lieliski, viņš nosaka, veltīdams man baudkāru smaidu.

-    Ne jau mani. Kāpēc gan nē? pārsteigta vaicā mana dieviete. Mums ir saldējums. Vaniļas, es iespurgusies paskaidroju.

-    Vai tiešām? Kristjena smaids kļūst vēl platāks. Domāju, ka mēs ar to varētu kaut ko iesākt.

Kā, lūdzu? Es apjukusi skatos, kā viņš graciozi pieceļas kājās.

-    Vai drīkstu palikt šeit? viņš jautā.

-    Kādā zinā?

/

-    Pa nakti.

-    Es jau pieņēmu, ka tu nakti pavadīsi šeit.

-    Kur ir saldējums?

-    Plītī. Es mīlīgi pasmaidu.

Kristjens piešķiebj galvu, nopūšas un papurina galvu. Sarkasms ir zemākā asprātības forma, Stīlas jaunkundze. Viņa acis iezaigojas.

Ak vai! Kas viņam padomā?

-    Es varu pārmest tevi pār ceļgalu.

Piegājusi pie izlietnes, es novietoju bļodiņas tajā. Vai tev vēl ir tās sudraba lodītes?

Kristjens uzsit sev pa krūtīm, vēderu un bikšu kabatām. Dīvaini, bet es nemēdzu nēsāt līdzi papildu komplektu. Birojā tās reti nepieciešamas.

-    Ļoti priecājos, to dzirdot, Grej, un man šķita, ka tu sarkasmu nodēvēji par zemāko asprātības formu.

-     Mans jaunais moto, Anastasija, skan tā: "Ja neizdodas pretinieku sakaut, prātīgāk ir viņam pievienoties."

Es lūkojos uz Kristjenu, nespēdama noticēt dzirdētajam, un viņš izskatās kaitinoši apmierināts ar sevi, augstprātīgi man uzsmaidīdams. Viņš atver saldētavu un izņem no tās Ben & Jerry's vaniļas saldējuma kārbu.

-    Ar šo pietiks. Kristjens satumsušām acīm uzlūko mani. Bens, Džerijs un Ana. Viņš lēni, uzsvērti izrunā katru zilbi.

Visaugstais Dievs! Kristjens atver galda atvilktni un izņem no tās karoti. Mūsu skatieni sastopas, un viņš pārlaiž mēli pār priekšzobiem. Ak, šī mēle…

Man ir grUti elpot. Caur dzīslām izskrien draudīga, reibinoša un neprātīga iekāre. Mēs izklaidēsimies ar ēdienu.

-    Ceru, ka tev ir silti, viņš nočukst. Tūlīt es tevi atdzesēšu. Nāc. Viņš pastiepj roku, un es ielieku savu plaukstu viņējā.

Guļamistabā Kristjens noliek saldējuma trauku uz galdiņa pie gultas, norauj pārvalku un noņem abus spilvenus, visu samezdams kaudzē uz grīdas.

-    Tev ir cits palags, vai ne?

Es pamāju, aizrautīgi vērodama Kristjenu. Viņš paceļ Čārliju Tango.

-    Neaiztiec manu balonu! es viņu brīdinu.

Kristjena lūpas savelkas smaidā. Es nemūžam neuzdrošinātos, mazā, bet tevi un palagu es gan vēlos aiztikt.

Mans augums krampjaini saraujas.

-    Es gribu tevi sasiet.

Ak tā! Labi, es nočukstu.

-    Tikai rokas. Pie gultas. Tev jābūt nekustīgai.

-    Labi, es atkārtoju, neko citu nespēdama pateikt.

Kristjens lēni tuvojas, lūkodamies man acīs.

-    Mēs izmantosim šo. Viņš satver manu rītasvārku jostu, ķircinoši lēni atraisa mezglu un izvelk jostu no cilpiņām.

Ritasvārki paveras, un es nespēju pakustēties, Krist jena kvēlā skatiena sastindzināta. Viņš pēc brīža novelk rītasvārkus man pār pleciem. Tie nokrīt zemē pie kājām, un es stāvu kaila viņa acu priekšā. Kristjens ar pirkstu kauliņiem noglāsta manu vaigu, un es jūtu viņa pieskārienu dziļi pavēderē. Viņš pieliecas un aši noskūpsta mani uz lūpām.

-     Nogulies uz muguras, viņš nomurmina, cieši vērodams mani.

Es paklausu. Mana istaba slīgst tumsā, tikai naktslampiņa izplata maigu, pieklusinātu gaismu.

Parasti man nepatīk spuldzes, kas taupa enerģiju, jo tās ir pārāk nespodras, bet tagad, kad esmu šeit, kaila, kopā ar Kristjenu, es pat priecājos par nelielo apgaismojumu. Viņš nostājas pie gultas un lūkojas uz mani.

-    Es varētu uz tevi skatīties augu dienu, Anastasija, viņš nosaka un iekāpj gultā, novietodams ceļgalus abpus manam augumam.

-    Pacel rokas virs galvas! viņš pavēl.

Es paklausu, un Kristjens nostiprina jostas galu ap manas kreisās rokas locītavu, bet otru galu apsien ap metāla stieni gultas galvgalī. Cieši savilcis jostu, līdz mana kreisā roka paceļas gaisā, viņš atkārto šīs darbības ar labo roku.

Kad esmu sasieta un spēju tikai skatīties uz Kristjenu, viņš manāmi nomierinās. Ir skaidrs, ka viņam patīk redzēt mani važās. Tādējādi es nevaru viņam pieskarties. Arī neviena no viņa pakļautajām to nevarēja turklāt nevienai nerastos izdevība. Kristjens vienmēr pārvaldīja situāciju un turējās nostāk no sievietēm. Lūk, kāpēc viņam patīk noteikumi.

Kristjens nokāpj no manis, uzspiež skūpstu man uz lūpām un novelk kreklu. Viņš attaisa arī džinsus un nomet tos uz grīdas.

Viņš ir fantastiski kails. Mana dieviete sajūsmināta lēkā, un man piepeši izkalst mute. Kristjena augums atgādina grieķu klasiskās skulptūras plati, muskuļoti pleci apvienojumā ar šauriem gurniem veido apgāztu trijstūri. Ir acīmredzams, ka viņš darbojas ar trenažieriem. Es spētu viņu vērot bezgalīgi. Kristjens pieiet pie gultas kājgaļa, satver mani aiz potītēm un spēji parauj lejup, līdz manas rokas izstiepjas un es tās vairs nevaru pakustināt.

-    Tā jau ir labāk, viņš nomurmina.

Paņēmis saldējuma kārbu, viņš atkal ierāpjas gultā un uzsēžas man virsū. Darbodamies ļoti lēni, viņš noņem vāku un iegremdē karoti saldējumā.

-    Mmm… vēl ciets, Kristjens nosaka, saraucis uzaci, un ieliek mutē kumosu vaniļas kāruma. Ļoti gards, viņš nomurmina, aplaizīdams lūpas. Apbrinojami, cik laba var būt vienkārša vaniļa. Viņš lūkojas uz mani. Vai vēlies pagaršot?

Kristjens izskatās neticami jauns, pievilcīgs un bezrūpīgs, sēžot uz manis un ēdot saldējumu. Viņa acis mirdz, seja šķiet starojam. Ko viņš ar mani darīs? Kaut gan man jau viss ir skaidrs. Es kautri pamāju.

Viņš iegremdē karoti saldējumā un piedāvā to man, tāpēc es atveru muti, bet karote piepeši nozūd starp viņa lūpām.

-    Pārāk labs, lai dalītos, Kristjens nosaka, šķelmīgi smaidīdams.

-    Eu! es skaļi iebilstu.

-    Stīlas jaunkundze, vai esi vaniļas cienītāja?

-    Jā, es atcērtu sparīgāk, nekā biju domājusi, un nesekmīgi cenšos viņu nokratīt.

Kristjens iesmejas. Stipra meitene! Es tavā vietā tā nerīkotos.

-    Saldējumu! es lūdzos.

-    Jāatzīst, tu man šodien esi izpatikusi, Stīlas jaunkundze… Viņš atmaigst un piedāvā man vēl vienu karoti. Šoreiz man ir ļauts apēst kumosu.

Man gribas iespurgties. Kristjens patiesi izbauda šo mirkli, un viņa labais noskaņojums ir lipīgs. Viņš man iebaro vēl divas karotes saldējuma, un es nospriežu, ka pietiek.

-    Hmm, laikam esmu atradis veidu, kā nodrošināt, lai paēd barot tevi ar varu. Man tas varētu iepatikties.

Vēlreiz iegremdējis karoti saldējumā, viņš sniedz to man. Šoreiz es neatveru muti un papurinu galvu, un Kristjens ļauj saldējumam lēni kust, līdz tas sāk pilēt man uz kakla un krūtīm. Viņš pieliecas un ļoti nesteidzīgi nolaiza saldējumu. Manu augumu pārņem iekāre.

-    Mmm. Uz tevis tas garšo vēl labāk, Stīlas jaunkundze.

Es pavelku rokas, un gulta draudīgi iečīkstas, bet mani

tas nesatrauc; es degu alkās, tās mani apēd dzīvu. Kristjens izņem vēl vienu karoti saldējuma un ļauj tam nopilēt man uz krūtīm, bet pēc tam izmanto karoti, lai izlīdzinātu vēso gardumu pār manu ādu un krūtsgaliem.

Auksts! Es jūtu ar vaniļas saldējumu klātos krūtsgalus saspringstam.

-    Vai salst? Kristjens klusi painteresējas un pieliecies nolaiza no manis visu saldējumu. Viņa mute salīdzinājumā ar auksto šķidrumu ir vēl karstāka neka parasti.

Es jūtos tā, it kā mani spīdzinātu. Saldējums kūstot straumītēs tek lejup pār manu ādu uz palaga. Kristjens nesteidzīgi moka mani ar lūpām, spēcīgi sūkdams un laizīdams… Lūdzu, lūdzu! es klusībā skaitu, strauji elpodama.

-     Vai vēlies? Un, pirms pagūstu piekrist vai noraidīt Kristjena piedāvājumu, viņa mēle jau ir manā mutē. Tā ir vēsa, prasmīga un garšo pēc Kristjena apvienojumā ar vaniļu. Brīnumgardi.

Tiklīdz es sāku pierast pie jaunajām sajūtām, viņš pieceļas sēdus un tecina saldējumu man pār vēderu lejup līdz nabai, kurā ietilpina daudz baltā šķidruma. Au, šoreiz ir vēl aukstāk, tomēr saldējums mani dīvaini svilina.

-     Šī tev nebūs pirmā reize. Kristjena acis iemirdzas. Nekusties, citādi saldējums izplūdis pa visu gultu. Viņš noskūpsta manas krūtis un nolaiza to galiņus, pirms seko saldējuma atstātajām pēdām lejup, maigi kodījot un skūpstot ādu.

Un es cenšos, tiešām cenšos nekustēties, kaut gan sajūta, ko rada aukstums pamīšus ar viņa kveldīgajiem pieskārieniem, ir reibinoša. Mani gurni sāk cilāties paši pēc savas gribas un ritma, atsaucoties uz Kristjena vēso vaniļas burvestību. Viņš pārvietojas zemāk un sāk ēst saldējumu man no vēdera, iegremdēdams mēli nabā un zīmēdams lokus ap to.

Es ievaidos. Žēlīgā debess! Man ir vienlaikus auksti un karsti, un manu augumu pārņem alkas, bet viņš neapstājas, tikai lej saldējumu tālāk, pār maniem kaunuma matiņiem un uz klitora. Es skaļi iekliedzos.

-    Kuš, Kristjens mani klusi norāj, ar savu maģisko mēli uzlaizīdams vaniļas saldējumu, un es sāku žēli īdēt.

-     Lūdzu… Kristjen…

-    Zinu, mazā, zinu, viņš izdveš, turpinādams burvīgās kustības. Viņš neapstājas, gluži vienkārši neapstājas, un mans augums ceļas arvien augstāk. Kristjens ieslidina vienu pirkstu manī, un drīz tam pievienojas otrs, un viņš mokoši lēni kustina tos iekšā un ārā.

-      Tieši šeit, viņš nomurmina un vienmērīgi glāsta maksts priekšējo sieniņu, vienlaikus nerimstoši laizīdams un skūpstīdams klitoru.

Mani piepeši pārņem galvu reibinošs orgasms, kas izplatās pa visām maņām, aizslaukot visu ārpus manas miesas. Es lokos un vaidu. Sasodīts, tik ātri!

Pēc brīža es sajūtu, ka Kristjens ir piecēlies un slejas man pāri, uzvilkdams prezervatīvu. Jau nākamajā mirklī viņš ietriecas manī.

-    Jā! viņš iestenas, strauji kustēdamies. Viņa āda ir lipīga, un atlikušais saldējums kūst starp mums. Sajūta ir savāda, bet es nepagūstu par to domāt ilgāk, jo Kristjens piepeši atraujas un apveļ mani otrādi.

-    Šādi, viņš nomurmina un atkal ietriecas manī, bet šoreiz nesāk straujās kustības. Pārliecies man pāri, viņš atraisa jostu un pavelk mani augstāk, līdz es sēžu viņam virsū. Apkļāvis plaukstām manas krūtis, Kristjens saudzīgi parauj to galiņus. Es ievaidos un atmetu galvu viņam pret plecu. Viņš noskūpsta manu kaklu un viegli iekožas tajā, sasprindzinādams gurnus un mokoši lēni piepildīdams mani vēl un vēl.

-    Vai zini, cik daudz tu man nozīmē? Kristjens izdveš, piespiedis lūpas man pie kakla.

-    Nē, es izgrūž u.

Viņš pasmaida un ar pirkstiem apkļauj manu žokli un kaklu, neļaudams pakustēties.

-    Zini gan. Es tevi nelaidīšu vaļā.

Es ievaidos, juzdama, ka viņš sāk kustēties ātrāk.

-    Tu piederi man, Anastasija.

-    Jā, tev, es elsoju.

-    Es rūpējos par to, kas pieder man, viņš nošņāc un iekož man ausī.

Pār manām lūpām izraujas kliedziens.

-     Malacis, mazā. Es gribu tevi dzirdēt. Kristjens apvij roku man ap vidukli un ar otru satver manu gurnu. Viņš ietriecas manī dziļāk, līdz es iekliedzos vēlreiz. Un sākas straujais ritms. Viņš elpo arvien skaļāk un tikpat saraustīti kā es. Atgriežas pazīstamās, saldās tirpas pavēderē. Atkal!

Pār mani valda sajūtas. Lūk, ko Kristjens ar mani dara; viņš ielaužas manā ķermenī un piesavinās to, līdz es domāju tikai par viņu. Kristjena maģija ir spēcīga, reibinoša. Es esmu tauriņš, kas noķerts viņa tīklā, bet nespēj un negrib aizbēgt. Es piederu viņam… tikai viņam.

-     Ļaujies, mazā, viņš noņurd caur sakostiem zobiem, un es gluži kā pēc pavēles, kā burvja mācekle, ļaujos orgasmam, un mēs sasniedzam virsotni vienlaikus.

Es guļu Kristjena skavās uz lipīga palaga, ar muguru atspiedusies pret viņa krūtīm, un viņš ieslēpis degunu manos matos.

-    Tas, ko jūtu pret tevi, mani biedē, es nočukstu.

Kristjens sastingst. Mani arī, meitenīt, viņš klusi atzīstas.

-     Kas notiks, ja tu mani pametīsi? Doma manī iesveļ šausmas.

-    Nemūžam. Nedomāju, ka man jebkad tevis būs gana, Anastasija.

Es pagriežos un uzlūkoju Kristjenu. Viņa sejas izteiksme ir nopietna, patiesa. Es pieliecos un maigi viņu noskūpstu. Viņš pasmaida un atglauž manus matus aiz auss.

-     Nekad neesmu juties tā, kā toreiz, kad mani pameti, Anastasija. Es būtu ar mieru apgriezt pasauli otrādi, lai tikai nevajadzētu tā justies vēlreiz. Viņš izklausās noskumis, pat apjucis.

Es atkal viņu noskūpstu, gribēdama kliedēt viņa bažas, bet Kristjens to izdara pats.

-     Vai nāksi kopā ar mani rit uz tēva vasaras viesībām? Tās tiek rīkotas katru gadu labdarības mērķiem. Es solīju ierasties.

Piepeši nokautrējusies, es pasmaidu.

-    Protams! Velns! Man nav nekā, ko vilkt mugurā.

-    Kas noticis?

-    Nekas.

-    Runā! Kristjens uzstāj.

-    Man nav piemērota apģērba.

Kristjena acīs atplaiksnī neomulība.

-     Nedusmojies, bet man mājās vēl joprojām ir tev paredzētās drēbes. Tur noteikti jābūt dažām kleitām.

Es sakniebju lūpas. Vai tiešām? es dzēlīgi painteresējos, tomēr šovakar negribu strīdēties. Man jānomazgājas dušā.

Meitene, kas līdzinās man, stāv pie izdevniecības ēkas. Nē, tā esmu es. Mani netīrie mati karājas lēkšķēs pār muguru, es esmu bāla, un visas manas drēbes ir pārāk vaļīgas. Es lūkojos uz viņu, un viņai mugurā ir manas drānas. Viņa ir laimīga un ziedoša.

-    Kas tev ir tāds, kā nav man? es jautāju.

-    Kas tu esi?

-    Manis nav… Kas esi tu? Vai arī tevis nav?

-     Mēs abas esam izgaisušas. Tikai nestāsti nevienam, viņi mūs padzīs… Viņas sejā atplaukst lēns, ļaunlgs smaids, un tas ir tik baiss, ka es sāku kliegt.

-   Ana, ak Dievs! Kristjens purina mani, mēģinādams panākt, lai pamostos.

Es nesaprotu, kur atrodos. Mājās… tumsā… gultā ar Kristjenu. Es papurinu galvu, cenzdamās atgūties.

-    Ana, vai tev nekas nekaiš? Tev bija slikts sapnis.

-    Ak…

Kristjens ieslēdz lampu, un mūs abus apspīd nespodra gaisma. Viņš raižpilni lūkojas uz mani.

-    Meitene, es nočukstu.

-    Kāda meitene? viņš saudzīgi noprasa.

-    Pie darba mani gaidīja meitene. Viņa līdzinājās man… bet ne gluži.

Kristjens sastingst, un es redzu viņa seju nobālam.

-    Kad tas notika? viņš satriekts čukst un pieceļas sēdus, skatīdamies uz mani.

-    Šovakar, kad izgāju no darba, es saku. Vai tu viņu pazīsti?

-    Jā. Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem.

-    Kas viņa ir?

Kristjens sakniebj lūpas, bet klusē.

-    Kas? es neatkāpjos.

-     Leila.

Es noriju siekalas. Bijusī pakļautā! Atceros, ka Kristjens viņu pieminēja, pirms iesēdāmies planierī. No Kristjena piepeši plūst spriedze. Ir noticis kaut kas slikts.

-     Meitene, kura ieprogrammēja tavā atskaņotājā Britnijas dziesmu?

Viņš uzmet man nemierpilnu skatienu.

-Jā. Vai Leila kaut ko teica?

-     Viņa jautāja: "Kas tev ir tāds, kā trūkst man?" Un es painteresējos, kas viņa ir, bet saņēmu atbildi: "Manis nav."

Kristjens aizver acis, un viņa sejā atspoguļojas sāpes. Kas ir noticis? Ko viņa Kristjenam nozīmē?

Es jūtu tirpas pārskrienam pār muguru. Varbūt Leila viņam ir svarīga? Varbūt viņš noilgojies pēc savas Pakļautās? Man ir pārāk maz zināms par viņa bijušajām… hmm, attiecībām. Viņiem droši vien bija noslēgts līgums, un Leila darīja visu, ko viņš vēlējās, labprāt sniegdama Kristjenam visu, kas viņam nepieciešams.

Un es to nevaru. Man kļūst nelabi.

Kristjens izkāpj no gultas, uzvelk džinsus un iziet dzīvojamā istabā. Palūkojusies uz pulksteni, es secinu, ka ir jau pieci no rīta, un sekoju viņam, uzraudama mugurā viņa balto kreklu.

Kad ienāku istabā, Kristjens runā pa telefonu.

-    Jā, pie Sietlas Neatkarīgās izdevniecības vakar… pēcpusdienā, viņš klusi nosaka un pagriezies vēršas pie manis. Cikos tas notika?

-    Apmēram desmit minūtes pēc pieciem, es nomurminu. Kam viņš zvana tik agri no rīta? Ko Leila izdarījusi? Kristjens atkārto manus vārdus savam sarunas biedram, nenovērsdams skatienu no manis, un izskatās ļoti drūms.

-     Noskaidro, kā… Jā… Nedomāju, ka tas iespējams, bet galu galā nezināju arī, ka viņa tā rīkosies. Kristjens aizver acis, šķietami sāpju pārņemts. Nezinu, kas notiks… Jā, es ar viņu aprunāšos. Jā, zinu… Turpini meklēt un dod man ziņu. Sameklē viņu, Velč… viņai draud briesmas. Nekavējies. Viņš beidz sarunu.

-    Vai vēlies tēju? es jautāju. Tēja ir Reja zāles visiem gadījumiem un vienīgais, ko viņš prot pagatavot virtuvē. Es ieleju katliņā ūdeni.

-     Patiesībā es labprātāk atgrieztos gultā. Kristjena acīs lasāms, ka ne jau miegs viņam padomā.

-    Man vajag tēju. Vai pagatavot krūzi arī tev? Man jānoskaidro, kas notiek. Es negribu pieļaut, lai viņš novērš manu uzmanību, izmantojot seksu.

Kristjens izmisis laiž pirkstus caur matiem. Jā, lūdzu, viņš nosaka, tomēr es jūtu, ka viņš ir aizkaitināts.

Es uzlieku katliņu uz plīts un sāku rosīties, meklēdama tases un tējkannu. Mani pārņēmusi trauksme. Vai viņš pastāstīs, kas noticis? Vai arī nāksies viņu izprašņāt?

Kristjena skatiens ir pievērsts man, un es sajūtu viņa nedrošību, kā arī dusmas, kas šķiet gandrīz taustāmas. Es paceļu galvu, un viņa acīs iegailas bažas.

-    Kas tevi nomāc? es klusi jautāju.

Viņš papurina galvu.

-    Vai tu man neko nestāstīsi?

Kristjens nopūšas un aizver acis. Nē.

-    Kāpēc?

-   Jo tev par to nevajadzētu satraukties. Es negribu iesaistīt tevi savās problēmās.

-    Nevajadzētu, tomēr tas jau ir noticis. Viņa uzzināja, kur strādāju, un uzrunāja mani. Kāpēc viņa zina, kas es esmu?

ka viņa noskaidroja manu darba vietu? Domāju, ka man ir liesibas lūgt informāciju.

Kristjens atkal izlaiž pirkstus caur matiem, un no viņa plūst izmisums. Šķiet, ka viņš izcīna sevī kādu iekšēju kauju.

-    Lūdzu, es klusi piebilstu.

Kristjens sakniebj lupas un paceļ acis pret griestiem.

-    Labi, viņš beigu beigās nopūties saka. Man nav ne jausmas, kā viņa tevi atrada. Varbūt vainojama tā fotogrāfija, kur mēs abi esam Portlendā. Nezinu. Kristjens atkal nopūšas, un es jūtu, ka viņa aizkaitinājums ir vērsts pret viņu pašu.

Es pacietīgi gaidu, liedama karstu ūdeni tējkannā, un viņš soļiem mēro istabu. Brīdi klusējis, Kristjens turpina.

-    Kad biju Džordžijā kopā ar tevi, Leila bez brīdinājuma ieradās manā dzīvoklī un sarīkoja skandālu Geilas priekšā.

-    Kas ir Geila?

-    Džonsas kundze.

-    Kādā veidā viņa sarīkoja skandālu?

Kristjens vērtējoši uzlūko mani.

-     Runā. Tu kaut ko slēp. Mana balss skan pārliecinošāk, nekā es jūtos.

Viņš pārsteigts samirkšķina acis. Ana, es… viņš iesāk, bet apraujas.

-    Lūdzu.

Kristjens nopūšas, samierinājies ar sakāvi. Leila mēģināja pārgriezt vēnas.

-    Ak nē! Tas izskaidro pārsēju uz plaukstas locītavas.

-     Geila viņu aizveda uz slimnīcu. Bet Leila izrakstījās, pirms paguvu ierasties.

Velns! Ko tas nozīmē? Viņai ir pašnāvnieciskas tieksmes? Kāpēc?

-    Psihiatrs, kurš Leilu pieņēma, nodēvēja viņas rīcību par tipisku saucienu pēc palīdzības. Viņš neuzskatīja, ka Leilai patiesi draud briesmas, un teica, ka pagaidām viņu māc tikai domas par pašnāvību, nevis īsta vēlme. Bet es neesmu pārliecināts. Kopš tās reizes es cenšos Leilu sameklēt, lai nodrošinātu viņai palīdzību.

-    Vai viņa kaut ko pateica Džonsas kundzei?

Kristjens skatās uz mani, un ir redzams, ka viņš jūtas ļoti

neomulīgi.

-    Neko daudz, viņš beigu beigās nosaka, bet es zinu, ka tā nav visa patiesība.

Gribēdama nedaudz apdomāties, es salēju tēju tasītēs. Tātad Leila vēlas atgriezties Kristjena dzīvē un nolēmusi piesaistīt viņa uzmanību ar pašnāvības mēģinājumu. Baisi… bet iedarbīgi. Kristjens pameta Džordžiju, lai steigtos pie viņas, bet Leila nozuda, pirms viņš ieradās. Dīvaini.

-    Tātad tu nevari viņu atrast. Ko teica viņas ģimene?

-    Radinieki nezina, kur Leila pazudusi. Arī viņas vīrs neko nevarēja pateikt.

-    Vīrs?

-    Jā, Kristjens izklaidīgi apstiprina. Viņa apprecējās pirms diviem gadiem.

Kā, lūdzu? Tātad tev bija attiecības ar precētu sievieti? Žēlīgā debess! Kristjens tiešām neatzīst robežas.

-    Nē! Nē, Dieva dēļ. Tas notika pirms trim gadiem. Pēc tam viņa aizgāja un drīz apprecējās.

Ak tā! Kāpēc viņa piepeši cenšas atgriezties tavā dzīvē?

Kristjens noskumis papurina galvu. Nezinu. Pagaidām mums tikai izdevies noskaidrot, ka pirms četriem mēnešiem Leila pameta savu vīru.

-    Pagaidi, vai es visu saprotu pareizi? Viņa nav bijusi tava Pakļautā jau trīs gadus?

-    Apmēram divarpus.

-    Un vina gribēja kaut ko vairāk.

-Jā.

-    Bet tu to nevelejies.

-    Tev tas jau ir zināms.

-    Tātad vina tevi pameta.

-Jā.

-    Kāpēc viņa cenšas atgriezties?

-    Nezinu. Tomēr kaut kas Kristjena balsī liecina, ka viņam ir nojausma, kas notiek Leilas prātā.

-    Tomēr tev ir aizdomas…

Viņš sadusmojies nedaudz samiedz acis. Manuprāt, iemesls esi tu.

Es? Kas Leilai vajadzīgs no manis? Kas tevī ir tāds, kā pietrūkst man?

Mēģinādama aptvert dzirdēto, es lūkojos uz savu apburoši skaisto, dēmonu mocīto vīrieti, kurš ir kails no vidukļa uz augšu. Viņš pieder man. Lūk, kas man ir, tomēr Leila izskatījās pēc manis, viņai ir tādi paši tumši mati un bāla āda. Es saraucu pieri. Jā… kas man ir tāds, kā pietrūkst viņai?

-    Kāpēc tu man nepastāstīji par Leilu jau vakar? Kristjens klusi jautā.

-   Aizmirsu. Es atvainodamās paraustu plecus. Mēs galu galā pēc darba aizgājām uz bāru. Beidzās mana pirmā nedēļa darbā. Parādījies tu, un jūs ar Džeku sākāt savu… testosterona parādi, un pēc tam mēs atbraucām šurp. Es vairs neatcerējos to sarunu. Tavā klātbūtnē es mēdzu daudz aizmirst.

-    Testosterona parāde? Kristjena lūpas uzjautrinājumā savelkas.

-    Jā. Mērīšanās.

-    Es tev tūlīt parādīšu testosteronu.

-    Varbūt labāk gribēsi tasi tējas?

-    Nē, Anastasija.

Kristjens ieurbjas manī ar savu kvēlo skatienu, kurā skaidri nolasāma viņa spējā iekāre. Un tas ir neprātīgi erotiski.

-    Nedomā vairs par Leilu. Nāc! Viņš pastiepj roku.

Mana dieviete sajūsmināta met salto, un es satveru Kristjena plaukstu.

Kad pamostos, man ir pārāk karsti, un es esmu apvijusies apkārt kailam Kristjenam Grejam. Pat miegā viņš tur mani cieši apskautu. Caur aizkariem istabā ieplūst silta rīta gaisma. Esmu atbalstījusi galvu pret Kristjena krūtīm, un mūsu kājas ir savijušās kopā, bet mana roka pārmesta viņam pār vēderu.

Es uzmanīgi paceļu galvu, negribēdama viņu pamodināt. Miegā Kristjens izskatās jauns un mierpilns, un viņš pieder man.

Hmmm… Es bikli noglāstu viņa krūtis, vilkdama ar pirkstiem pār tumšajām spalviņām, un viņš nesakustas. Ir grūti tam noticēt. Viņš patiesi pieder man vēl dažus ļoti svarīgus mirkļus. Es pieliecos un maigi noskūpstu vienu no rētām. Kristjens klusi ievaidas, bet nepamostas, un es pasmaidu, pirms noskūpstu otru. Viņš atver acis.

-    Labrīt. Es vainīgi uzsmaidu viņam.

-    Labrīt, Kristjens piesardzīgi atņem sveicienu. Ko tu dari?

-    Skatos uz tevi. Es velku pirkstus pār matiņu svēdru, kas stiepjas no nabas lejup. Kristjens satver manu roku, samiedz acis, bet jau pēc brīža atplaukst žilbinošā, mierpilnā smaidā, un mani pārņem atvieglojums. Pieskāriens ir palicis slepenībā.

Kāpēc tu man neļauj tev pieskarties?

Kristjens piepeši uzguļas man virsū, iespiezdams mani matracī. Viņš kā brīdinādams satver manas plaukstas un paberzē degunu pret manējo.

-    Izskatās, ka tev padomā kaut kas nerātns, Stīlas jaunkundze, viņš paziņo, bet turpina smaidīt.

-    Man patīk būt nerātnai, kad esmu kopā ar tevi.

-     Vai tiešām? Kristjens jautā un viegli noskūpsta mani uz lūpām. Seksu vai brokastis? viņš jautā, uzjautrināti vērodams mani. Piebriedušais loceklis spiežas man pie vēdera, un es paceļu gurnus tam pretī.

-     Lieliska izvēle, Kristjens nomurmina un sāk skūpstīt manas krūtis.

Es stāvu pie kumodes un lūkojos spogulī, mēģinādama kaut nedaudz sakārtot matus. Tomēr tie ir pārāk gari, lai pakļautos maniem centieniem. Man kājās ir džinsi un mugurā sporta krekls, bet man aiz muguras ģērbjas Kristjens, nupat iznācis no dušas. Es alkaini nopētu viņa augumu.

-    Cik bieži tu sporto? es painteresējos.

-     Katru dienu, izņemot nedēļas nogales, Kristjens atbild, aizpogādams bikses.

-    Kādā veidā?

-    Skrienu, cilāju svarus, nodarbojos ar kikboksu. Viņš parausta plecus.

-    Kikboksu?

-    Jā, man ir personiskais treneris, bijušais olimpisko spēļu dalībnieks. Viņš mani apmāca. Viņa vārds ir Klods. Ļoti labs. Tev viņš patiktu.

Es pagriežos un skatos, kā Kristjens aizpogā balto kreklu.

-    Kādā ziņā patiktu?

-     Kā treneris.

-     Kādēļ man vajadzīgs personiskais treneris? Par manu fizisko sagatavotību parūpēsies tu.

Kristjens pienāk klāt un apskauj mani, lūkodamies uz manu atspulgu.

-    Tev jābūt stiprai, mazā, lai izpildītu visu, ko esmu iecerējis. Man vajag, lai esi izturīga.

Es nosarkstu, atcerējusies rotaļu istabu. Jā… sarkanais moku kambaris ir nogurdinošs. Vai viņš ļaus man atgriezties? Vai es to vispār vēlos?

Protams! sašutusi iesaucas dieviete.

Es lūkojos neizdibināmajās, pelēkajās acīs.

-    Tu zini, ka vēlies, Kristjens tik tikko dzirdami nosaka.

Es pietvīkstu, un prātā nelūgta iezogas greizsirdības pilna doma, ka Leila droši vien varēja izpildīt visu nepieciešamo. Kristjens sarauc pieri, redzot, ka es sakniebju lūpas.

-    Kas tevi nomāc? viņš raižpilni painteresējas.

-     Nekas. Es papurinu galvu. Labi, es piekrītu tikties ar Klodu.

-     Vai tiešām? Kristjena sejā atplaukt izbrīns un sajūsma, un es nespēju apvaldīt smaidu. Viņš izskatās kā laimējis loterijā, kaut gan Kristjens droši vien pat neiegādātos biļeti, jo tā viņam nav vajadzīga.

-     Labi jau, labi! Ja tevi tas iepriecinās, es nosaku, tēlodama neapmierinātību.

Viņš apskauj mani ciešāk un noskūpsta uz vaiga. Tev nav ne jausmas, kādu prieku tas man sagādās, viņš nočukst. Ko tu šodien vēlies darīt? Viņš viegli pakodī mana kakla ādu, un man pār augumu pārskrien saldas tirpas.

-    Es gribētu apgriezt matus, un vēl, hmm… man vajadzētu aiznest čeku uz banku un nopirkt mašīnu.

-    Ak tā! Kristjens nosaka un iekož lūpā. Iebāzis roku džinsu kabatā, viņš izvelk mana mazā Audi atslēgu.

-     Mašīna ir šeit, viņš klusi atzīstas, nedroši vērodams mani.

-     Ko tas nozīmē? Manā balsī ieskanas dusmas. Velns! Es tiešām esmu nikna. Kā viņš uzdrošinājās?

-    Teilors vakar atveda mašīnu šurp.

Es atveru muti, aizveru to un vēl divas reizes atkārtoju šīs darbības, bet esmu zaudējusi valodu. Kristjens man atdod mašīnu. Jēziņ! Kāpēc es to nenojautu? Nu labi, šajā spēlē var piedalīties divi. Es izvelku no aizmugurējās džinsu kabatas aploksni ar Kristjena rakstīto čeku.

-     Lūk, tas pieder tev.

Kristjens jautājoši uzluko mani, bet, uzmetis skatienu aploksnei, paceļ abas rokas un atkāpjas.

-    Nē. Tā ir tava nauda.

-    Nav gan. Es gribu nopirkt tavu mašīnu.

Kristjena sejas izteiksme spēji mainās. Tajā uzplaiksni neapvaldīts niknums.

-    Nē, Anastasija. Tava nauda, tava mašīna, viņš noskalda.

-    Nē, Kristjen. Mana nauda, tava mašīna. Es to nopirkšu no tevis.

-    Es tev pasniedzu mašīnu kā dāvanu izlaidumā.

-     Piemērota dāvana izlaidumā būtu pildspalva. Tu man iedevi mašīnu.

-     Vai tiešām vēlies strīdēties?

-    Nē.

-    Ļoti labi. Lūk, atslēgas. Viņš noliek tās uz kumodes.

-    Ne jau tādā ziņā!

-    Pārrunas beigušās, Anastasija. Nekaitini mani.

Es brīdi sašutusi lūkojos uz Kristjenu, līdz mani piepeši pārņem iedvesma. Paķērusi aploksni, es to saplēšu un iemetu gabaliņus papīrgrozā. Sajūta ir lieliska.

Kristjens salti uzlūko mani, un es jūtu, ka esmu iekurinājusi liesmu, kas var apdedzināt mani pašu. Viņš domīgi noglāsta zodu.

-   Tu vienmēr proti mest izaicinājumu, Stīlas jaunkundze, viņš dzedri nosaka un pagriezies gariem soļiem iziet no istabas. Nebiju gaidījusi šādu pavērsienu. Es jau gatavojos pastardienas cienīgam viesulim. Brīdi lūkojusies uz sevi spogulī, es paraustu plecus un sasienu matus astē.

Mani pārņem ziņkāre. Ar ko nodarbojas mans piecdesmit dēmonu apsēstais vīrietis? Es izeju ārā un ieraugu, ka viņš runā pa telefonu.

-    Jā, divdesmit četrus tūkstošus dolāru. Nekavējoties.

Viņš salti uzlūko mani.

-     Lieliski. Pirmdien? Tas derēs. Nē, Andrea, tas ir viss.

Viņš aizcērt telefona vāciņu.

-    Pirmdien nauda būs tavā bankas kontā. Necenties mani pārspēt viltībā. Kristjens acīmredzami ir pārskaities, bet mani tas šobrīd nesatrauc.

-    Divdesmit četri tūkstoši dolāru! es kliedzu. Un kā tu zini mana bankas konta numuru?

Kristjenu manas dusmas pārsteidz.

-    Es par tevi zinu visu, Anastasija, viņš klusi atbild.

-    Bet es neticu, ka mana mašīna bija divdesmit četrus tūkstošus vērta!

-     Piekrītu, bet galvenais ir pārzināt tirgu gan pērkot, gan pārdodot. Kāds idiots gribēja to grabažu un bija gatavs maksāt daudz naudas. Acīmredzot tas bija klasisks modelis. Ja netici man, pajautā Teiloram.

Es sašutusi lūkojos uz Kristjenu, un viņš lūkojas uz mani; mēs esam divi saniknoti, stūrgalvīgi muļķi.

Un es piepeši sajūtu pievilkšanās spēku starp mums, elektriskās dzirksteles, kas ir gandrīz taustāmas un saista mūs vienu pie otra. Kristjens spēji satver mani un piegrūž pie durvīm, kvēli skūpstīdams manas lūpas, vienu roku uzlikdams man uz dibena un spiezdams mani sev klāt, bet otru iegremdēdams manos matos un paraudams tos lejup. Arī es spēcīgi pavelku viņa matus, alkdama būt viņam tuvāk. Kristjens smagi elpo, turēdams mani tā, ka nevaru pakustēties. Es viņu sajūtu. Viņš grib mani, un es gandrīz zaudēju samaņu lūk, cik reibinoša ir viņa iekāre.

-      Kāpēc, kāpēc tu man pretojies? viņš nomurmina starp diviem kaislīgiem skūpstiem.

Es jūtu asinis mutuļojam. Vai viņš vienmēr atstās šādu iespaidu uz mani? Un es uz viņu?

-      Tāpēc, ka es to spēju. Man trūkst elpas. Es jūtu Kristjenu smaidām, jo viņa lūpas piespiestas man pie kakla, un viņš atbalsta pieri pret manējo. ■

-      Visaugstā debess, es gribu tevi tagad, bet man beigušies prezervatīvi. Man tevis nekad nav gana. Tu esi tracinoša, neparasta sieviete.

-      Un tu tracini mani, es nočukstu. Visos iespējamos veidos.

Kristjens papurina galvu. Labi, iesim brokastīs. Un es zinu, kur tu varēsi apgriezt matus.

-    Labi, es piekrītu, un mūsu strids ir beidzies.

-      Es samaksāšu. Man izdodas paķert rēķinu, pirms to izdara Kristjens. ■

Viņš sarauc pieri.

-    Tev jāmācās kustēties ātrāk, Grej.

-      Tev taisnība, viņš noņurd, bet man šķiet, ka pamanu humora atblāzmu viņa acīs.

-      Nepukojies. Esmu par divdesmit četriem tūkstošiem do'] lāru bagātāka nekā šorīt. Varu atļauties… es ieskatos rēķij nā, samaksāt divdesmit divus dolārus un sešdesmit septiņus centus par brokastīm.

-              Pateicos, Kristjens īgns noņurd. Ak, tātad viņš atkal ] nolēmis tēlot sapīkušu puišeli.

-    Ko darīsim?

-    Vai tu tiešām vēlies apgriezt matus?

-    Jā. Paskaties uz tiem!

-    Man šķiet, tu izskaties skaista. Kā vienmēr. 1 Es pietvīkusi pētu savus klēpī savītos pirkstus. Šova1

kar paredzētas tava tēva viesības. I

-    Jā, turklāt smalkos tērpos.

-    Kur tās notiks?

-     Manu vecāku mājā. Viņiem ir dārza nojume un viss pāļ rējais.

-    Kam paredzēti ziedojumi?

Kristjens neveikli paberzē plaukstas gar augšstilbiem.

-    Narkomānu rehabilitācijas programmai, kas paredzēta vecākiem ar maziem bērniem. Nosaukums ir "Veseļoties kopā".

-    Izklausas pec ļoti cienījama mērķa, es klusi nosaku.

-   Iesim! Viņš pieceļas, līdz ar to pabeigdams sarunu, un sniedz man roku. Es to satveru, un viņš cieši apkļauj pirkstus ap manējiem.

Dīvaini. Kristjens ļoti atklāti pauž savas jūtas dažās jomās, bet citās ir noslēgts. Viņš izved mani no restorāna, un mēs ejam pa ielu. Rīts ir patīkami silts. Spīd saule, un visapkārt vējo kafijas un svaigi ceptas maizes smarža.

-    Kur mēs dodamies?

-    Tas būs pārsteigums.

Man nepatīk pārsteigumi.

Mēs šķērsojam divus kvartālus, un veikali kļūst arvien smalkāki. Man vēl nav bijusi izdevība doties izpētes gājienā, bet patiesībā es dzīvoju pavisam netālu no šejienes. Keita priecāsies. Te netrūkst mazu, elegantu veikaliņu, kuros būs iespējams apmierināt vēlmi pēc labām drēbēm. Un vispār man vajadzētu iegādāties dažus brīvi krītošus svārkus darbam.

Kristjens apstājas pie plaša, grezna skaistumkopšanas salona un atver man durvis. Visas mēbeles ir no baltas ādas. Pie spoži balta galdiņa sēž jauna blondīne tīrā, baltā formastērpā. Mums ienākot, viņa paceļ skatienu.

-    Labrīt, Greja kungs! blondīne mundri sveicina un pietvīkusi plivina garās skropstas. Viņa kritusi par upuri Kristjena pievilcībai, bet acīmredzot viņu pazīst. Kādā veidā?

-    Sveika, Greta.

Un viņš pazīst blondīni! Kā?

-    Vai vēlaties parastos pakalpojumus, kungs? meitene pieklājīgi jautā. Viņa izmantojusi ļoti sārtu lūpu krāsu.

-    Nē, Kristjens steidzīgi attrauc, nervozi uzlūkojis mani.

Parastie pakalpojumi? Ko tas nozīmē?

94

95

m

Visaugstais Dievs! Sestais noteikumu punkts, sasodītais skaistumkopšanas salons! Visas tās muļķības par vaksāciju… i nolādēts!

Viņš šurp vedis visas savas pakļautās. Varbūt arī Leilu. Ko man tagad domāt?

-    Stīlas jaunkundze paskaidros, ko vēlas.

Es sašutusi uzlūkoju Kristjenu. Viņš laikam nolēmis īstenot savus noteikumus pamazām un viltīgi. Šorīt jau piekritu iepazīties ar viņa personisko treneri, un tagad arī šis?

-    Kāpēc šeit? es nošņācu.

-    Man pieder šis salons un vēl trīs tādi paši.

-    Tev tas pieder? es pārsteigta izdvešu. Tādu atbildi ne-J biju gaidījusi.

-    Jā. Neliela blakusnodarbe. Lai nu kā, šeit vari saņemt visu, ko vien vēlies, un bez maksas. Zviedru vai šiatsu maj sāžu, karsto akmeņu terapiju, refleksoloģiju, jūraszāļu vannas, sejas maskas, visu to, kas patīk sievietēm. Visu. Tas tiek sniegts šeit. Kristjens nevērīgi pamāj ar elegantu plaukstu.

-    Vaksācija?

Viņš iesmejas. Protams. Visur, viņš sazvērnieciski noļ čukst, priecādamies par manu neomulību.

Es pietvīkusi palūkojos uz Gretu, kura gaidpilni vēro mūs.

-    Man vajadzētu apgriezt matus, lūdzu.

-    Protams, Stīlas jaunkundze.

Meitene ieskatās datora ekrānā, izstarodama īsteni vācis■ ku izdarīgumu. Pēc piecām minūtēm atbrīvosies Franko.

-     Viņš derēs, Kristjens mierinoši uzrunā mani. Es vēl ; mēģinu aptvert visu dzirdēto. Varenajam uzņēmējam Krist-1 jenām Grejam pieder skaistumkopšanas salonu tīkls.

Es palūkojos uz viņu un piepeši redzu, ka viņš nobāl, jo ir kaut ko pamanījis. Sekodama viņa skatienam, es ieraugu 'ļ slaidu sievieti ar platīnblondiem matiem; viņa iznākusi no kādas istabas salona tālākajā malā un, aizvērusi durvis, uzļļ runā garāmejošu frizieri.

Blondīne ir gara auguma, iedegusi, skaista. Viņai varētu būt apmēram četrdesmit gadu, nedaudz vairāk vai mazāk grūti noteikt. Mugurā viņai ir tāds pats formastērps kā Gre,

tai, tikai melns. Viņa izskatās lieliski. īsie apgrieztie mati mirdz kā nimbs. Viņa pagriežas un pamana Kristjenu, un viņas sejā atplaukst žilbinošs, sirsnīgs smaids.

-    Atvaino, Kristjens steidzīgi nomurmina un steigšus šķērso salonu, iedams garām baltā tērptajiem frizieriem un mācekļiem pie izlietnes, līdz sasniedz sievieti. Abi ir pārāk tālu, lai es dzirdētu viņu sarunu. Blondīni šī tikšanās nepārprotami iepriecina, viņa noskūpsta Kristjenu uz abiem vaigiem un satver viņa augšdelmus, un abi aizrautīgi sarunājas.

-    Stīlas jaunkundze?

Greta mēģina piesaistīt manu uzmanību.

-    Pagaidiet mirkli, lūdzu. Es aizgrābta vēroju Kristjenu.

Blondīne pagriežas un uzlūko mani, pirms velta man to pašu žilbinošo smaidu, it kā mēs būtu pazīstams. Es pieklājīgi atbildu ar to pašu.

Kristjens izskatās neapmierināts. Viņš mēģina kaut ko iestāstīt blondīnei, viņa piekāpjas, paceļ rokas un smaida. Kristjens uzsmaida viņai abi acīmredzami ir labi pazīstami. Varbūt sen strādājuši kopā? Varbūt blondīne vada salonu; galu galā viņa izskatās pietiekami pavēlnieciska.

Un piepeši pār mani kā lavīna nogāžas atskārsme, un es zinu, gandrīz fiziski jūtu, kas ir šī sieviete. Viņa. Satriecoša, vecāka, skaista.

Bargā Kundze.

5. NODAĻA

-    Greta, ar ko sarunājas Grejs kungs? Man pār muguru skrien šausmu tirpas, un zemapziņa kliedz, lai es traucos prom. Tomēr man izdodas uzdot jautājumu mierīgi.

-    Ar Linkolna kundzi. Salons pieder viņai un Greja kungam, meitene labprāt atklāj.

-    Linkolna kundze? Man šķita, ka Bargā Kundze ir šķīrusies. Varbūt viņa atkal apprecējusies ar kādu nabaga nelgu-

-    Ja. Parasti viņa šeit neuzturas, bet šodien aizstaj vienu no mūsu darbiniecēm, kura saslima.

-    Vai jūs zināt, kāds ir Linkolna kundzes vārds?

Greta sarauc pieri un sakniebj spilgti sārtās lūpas, ziņkāri vērodama mani. Varbūt esmu spērusi soli par tālu.

-    Elina, viņa negribīgi atbild.

Mani pārņem savāds atvieglojums par to, ka nojausma nav mani pievīlusi.

Abi vēl joprojām ir iegrimuši sarunā. Kristjens strauji ber vārdus, un Elina šķiet noraizējusies. Viņa māj, sakniebj lūpas, purina galvu un kā mierinādama paberzē Kristjena augšdelmu, vienlaikus iekozdama lūpā. Vēlreiz pamājusi, viņa paskatās uz mani un sirsnīgi pasmaida.

Es salti lūkojos uz viņu, nespēdama pakustēties. Kāpēc Kristjens mani atveda šurp?

Viņa kaut ko nomurmina, un Kristjens, uzmetis skatienu man, nekavējoties atbild. Elina pamāj, un man šķiet, ka viņa novēl Kristjenam veiksmi, kaut gan es neprotu lasīt no lūpām.

Kristjens steidzas pie manis, un viņa sejā ir manāmas raizes. Pamatotas raizes. Bargā Kundze atgriežas dibenistabā un aizver durvis.

-    Vai viss ir labi? Kristjens sadrumis jautā, un viņa balsī skan piesardzība.

-    Ne gluži. Kāpēc tu mūs neiepazīstināji? es salti jautāju.

Viņš paver muti un izskatās tā, it kā zeme būtu atvērusies zem viņa kājām.

-     Man šķita…

-    Tu esi gudrs cilvēks, bet dažreiz… Man trūkst vārdu. Es gribu iet prom.

-    Kāpēc?

-    Tu zini, kāpēc. Es paceļu acis pret griestiem.

Kristjens kvēli uzlūko mani. Ana, man ir ļoti žēl. Es nezināju, ka viņa būs šeit. Tas nekad nenotiek. Viņa atvēra jaunu filiāli un parasti uzturas tajā. Šodien saslima darbinieks…

Es apgriežos uz papēža un dodos prom.

-    Mums nebūs nepieciešams Franko, Greta, Kristjens asi nosaka un seko man. Es tik tikko apvaldu vēlmi mesties skriešus un skaļi raudāt. Man jātiek prom no visas šīs perversās situācijas.

Kristjens klusēdams iet man blakus, kamēr es cenšos aptvert notikušo. Kā sargādama apvijusi rokas sev apkārt, es ieduru skatienu zemē un eju uz priekšu, vairīdamās no kokiem. Kristjens rīkojas prātīgi, nemēģinādams man pieskarties. Manā prātā plosās neskaitāmi jautājumi. Vai izvairīgais Kristjens būs ar mieru uz tiem atbildēt?

-    Tu vedi tur savas pakļautās, vai ne? es asi noskaldu.

-    Dažas, Kristjens klusi atzīst.

-    Leilu?

-Jā-

-    Salons izskatas pavisam jauns.

-    Tas nesen tika remontēts.

-    Saprotu. Tātad Bargā Kundze redzējusi visas tavas pakļautās.

-    Vai tās meitenes zināja, kas viņa ir?

-    Nē. Tu esi vienīgā.

-    Bet es neesmu tava pakļautā.

-    Nē. Pilnīgi noteikti.

Es apstājos un pagriežos pret Kristjenu. Viņa acis ir plati ieplestas, un tajās vīd bailes, bet lūpas ir stūrgalvīgi sakniebtas.

-    Vai tu saproti, cik perversi tas viss izskatās? es saniknota klusi jautāju.

-    Jā. Man ir ļoti žēl. Un viņš tiešām šķiet nokaunējies. |

-    Es gribu apgriezt matus. Vēlams, kādā vietā, kur tu neesi izdrāzis ne klientes, ne personālu.

Kristjens saraujas.

-    Laid mani garām.

-    Tu taču nebēgsi, vai ne? viņš jautā.

-     Nē. Es tikai vēlos apgriezt matus. Gribu aizvērt acis, ļauties friziera rokām un aizmirst visu par bagāžu, kas velkas tev līdzi.

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem. Es varu paaicināt Franko uz savu dzīvokli vai tavējo, viņš klusi piedāvā.

-    Viņa ir ļoti pievilcīga.

Kristjens apjucis samirkšķina acis. Jā.

-    Vai viņa vēl joprojām ir precējusies?

-    Nē. Pirms pieciem gadiem viņa izšķīrās no vira.

-    Kāpēc jūs neesat kopā?

-    Tāpēc, ka mūsu attiecības ir beigušās. Es tev to visu jau stāstīju. Viņš piepeši sarauc pieri un, pacēlis pirkstu, izzvejo no žaketes kabatas savu tālruni. Acīmredzot tas vibrējis, jo es neko nedzirdēju.

-    Jā, Vclč? viņš asi nosaka un klausās. Mēs stāvam uz Otrās avēnijas, un es vēroju jaunu, svaigi zaļu lapegli.

Cilvēki iet mums garām, aizrāvušies ar sestdienas rīta darbiem, un droši vien domā par savām personiskajām problēmām. Es prātoju, vai to vidū ietilpst garīgi slimas bijušās pakļautās, satriecošas bijušās kundzes un vīrietis, kurš neizprot likumā noteikto privātās telpas neaizskaramību.

-    Autoavārijā? Kad? Kristjens izrauj mani no pārdomām.

Ak nē! Kas noticis? Es ieklausos uzmanīgāk.

-    Jau otrā reize, kad tas nelietis kaut ko noklusējis. Viņam tas bija jāzina. Vai viņš ir pilnīgi vienaldzīgs? Kristjens papurina galvu, riebuma pārņemts. Tagad viss kļūst skaidrāks… nē… iemesls ir zināms, bet nekas vairāk. Kristjens pamet skatienu apkārt, it kā meklēdams kaut ko, un es viņu atdarinu. Nekas nav redzams. Tikai pircēji, mašīnas un koki.

-    Viņa ir šeit, Kristjens turpina. Vēro mūs… Jā… Nē. Divus vai četrus, bet visu diennakti… Vēl neesmu par to ieminējies. Viņš palūkojas uz mani.

Par ko ieminējies? Es paceļu uzacis, un Kristjens mani bažīgi nopēta.

-      Kas… viņš nočukst, piepeši nobālējis. Saprotu. Kad?… Tik nesen? Kādā veidā?… Bez pārbaudēm? Jā… Nosūti vārdu, adresi un fotogrāfijas, ja tādas atrodamas… visu diennakti, sākot ar šo pēcpusdienu. Sazinies ar Teiloru. Kristjens beidz sarunu.

-    Kas notiek? es aizkaitināta jautāju. Vai viņš beidzot kaut ko paskaidros?

-    Zvanīja Velčs.

-    Kas ir Velčs?

-    Apsardzes dienesta vadītājs.

-    Skaidrs. Kas noticis?

-    Pirms trim mēnešiem Leila pameta savu vīru un aizbēga ar vīrieti, kurš divus mēnešus vēlāk gāja bojā autoavārijā.

-    Ak tā!

-    Tam draņķa psihiatram vajadzēja to noskaidrot, Kristjens sašutis saka. Pie visa vainojamas sēras. Nāc! Viņš sniedz man roku, un es to instinktīvi satveru, pirms atgūstos un atsprāgstu nostāk.

-   Pagaidi. Mēs runājām par "mums". Par tavu Bargo Kundzi.

Kristjena sejas izteiksme kļūst skarbāka. Viņa nav mana Bargā Kundze. Varam parunāt manā dzīvokli.

-    Negribu iet pie tevis. Gribu apgriezt matus! es iesaucos. Varbūt, ja man izdotos paveikt kaut ko vienu…

Kristjens izrauj tālruni no kabatas un uzspiež numuru. Greta, te Kristjens Grejs. Franko pēc stundas jābūt manā dzīvoklī. Pajautā Linkolna kundzei… Labi. Viņš nolaiž telefonu. Frizieris atnāks vienos.

Mani pārņem dusmas. Kristjen…

-    Anastasija, Leila šobrīd acīmredzami pārcieš nervu sabrukumu. Nezinu, kam viņa grasās uzbrukt, tev vai man, un es nespēju pat iztēloties, cik tālu viņa gatava iet. Mēs dosimies uz tavu dzīvokli, savāksim mantas, un tu vari apmesties pie manis, līdz viņu atradīsim.

-    Kāpēc man vajadzētu to darīt?

-     Lai es varētu parūpēties par tavu drošību.

-     Bet…

Viņš pārskaities lūkojas uz mani. Tu pārvāksies uz manu dzīvokli, un es esmu gatavs tevi kaut vai vilkt aiz matiem.

Es izbrīnīta paveru muti; nav iespējams noticēt dzirdētajam. Atkal ir redzama Kristjena tumšā, dēmonu apsēstā puse.

-    Manuprāt, tu pārspīlē.

-    Nē. Varam turpināt šo sarunu manā dzīvoklī. Iesim!

Es sakrustoju rokas virs krūtīm un lūkojos uz viņu. Šoreiz Kristjens ir spēris soli par tālu.

-     Nē, es ietiepīgi paziņoju, nolēmusi, ka nedrīkstu atkāpties.

-    Tu vari iet pati, vai arī es tevi aiznesīšu. Man vienalga, Anastasija.

-    Tu neuzdrošinātos, es sašutusi atcērtu. Viņš taču nesarīkotu skandālu Otrās avēnijas vidū?

Kristjens savelk lūpas smaidā, bet viņa acis ir saltas.

-     Meitenīt, mēs abi zinām, ka es nekad neatsakos no cīņas.

Mēs lūkojamies viens uz otru, līdz Kristjens piepeši noliecas, satver mani aiz augšstilbiem un pārmet sev pār plecu.

-    Liec mani zemē! es kliedzu. Ir tik patīkami Jaut vaļu balsij!

Viņš izliekas mani nedzirdam un dodas prom. Cieši apkļāvis manus augšstilbus, viņš ar brīvo roku uzšauj man pa dibenu.

-     Kristjen! es iegaudojos. Uz mums skatās cilvēki. Es jutos neizsakāmi pazemota. Labi, es iešu pati!

Viņš noliek mani zemē un nepagūst pat izslieties, pirms es jau straujiem soļiem dodos sava dzīvokļa virzienā, kūsādama dusmās. Protams, nepaiet ne mirklis, un viņš jau ir man blakus, bet es izliekos viņu neredzam. Ko darīt? Esmu pārskaitusies, bet pat nezinu, kāpēc ir pārāk daudz iemeslu.

Sparīgi soļodama mājās, es prātā izveidoju sarakstu.

1.   Nešana pār plecu nav piemērota nevienam, kas pārsniedzis sešu gadu vecumu.

2.  Vest mani uz salonu, kas pieder bijušajai mīļākajai kā viņš varēja rīkoties tik stulbi?

3.  Turklāt uz vietu, kur pabijušas viņa pakļautās tas pats stulbums.

4.   Viņš pat nesaprata, ka tā ir slikta doma kaut gan it kā esot gudrs cilvēks.

5.    Viņam ir trakas bijušās draudzenes. Vai varu vainot Kristjenu par to? Šobrīd esmu pietiekami nikna, lai atbildētu apstiprinoši.

6.   Kristjens zina mana bankas konta numuru tas ir pārāk dīvaini, un es jūtos vajāta.

7.   Izdevniecības iegāde naudas viņam ir vairāk nekā veselā saprāta.

8.   Paziņojums, ka man jāpaliek pie viņa. Acīmredzot Leila mani apdraud vairāk nekā līdz šim… vakar viņš par to neieminējās.

Pār mani nāk atklāsme. Kaut kas ir mainījies. Kas tas varētu būt? Es apstājos, un arī Kristjens sastingst. Kas notika? es jautāju.

Viņš samiedz acis. Es nesaprotu.

-     Kas notika ar Leilu?

-    Es tev jau visu izstāstīju.

-    Nē, ir vēl kaut kas. Vakar tu neuzstāji, lai apmetos pie tevis. Kas noticis?

Kristjens acīmredzami jūtas neomulīgi.

-    Runā! es asi pavēlu.

-    Vakar viņai izdevās saņemt ieroča nēsāšanas atļauju.

Sasodīts! Es lūkojos uz Kristjenu, strauji mirkšķinādama

acis, un jūtu asinis atplūstam no sejas. Iespējams, es zaudēšu samaņu. Ja nu viņa grasās nogalināt Kristjenu? Nē!

-    Tas nozīmē, ka viņa var iegādāties ieroci, es nočukstu.

-    Ana, viņš norūpējies ierunājas, pievilkdams mani sev klāt. Nedomāju, ka Leila ir spējīga uz kaut ko muļķīgu, tomēr… es negribu tā riskēt ar tavu dzīvību.

-    Ne jau manu… vai tu esi drošībā? es čukstu.

Kristjens sadrūmis uzlūko mani, un es cieši apskauju viņu, paslēpdama seju pie viņa krūtīm. Neizskatās, ka viņš iebilstu.

-    Iesim, viņš nomurmina un noskūpsta mani uz galvvidus, un manas dusmas pagaist. Tomēr es neko neaizmirstu. Niknumu aizgaiņāiušas bailes par Kristjenu, kuram varētu draudēt briesmas. Sī doma ir neizturama.

Es rātni sakravāju mantas nelielā čemodānā un salieku abus datorus mugursomā, pievienodama arī tālruni un Čārlija Tango balonu.

-    Čārlijs mums pievienosies? Kristjens izbrīnīts jautā.

Es pamāju, un viņš iecietīgi pasmaida.

-    Otrdien atgriezīsies Itans, es nomurminu.

-    Kas ir Itans?

-     Keitas brālis. Viņš dzīvos šeit, līdz atradīs kādu mājvietu Sietlā.

Kristjens stingi lūkojas uz mani, un es pamanu, ka viņa acīs iezogas saltums.

-    Labi, ka tu apmetīsies pie manis. Viņam būs vairāk vietas, Kristjens klusi nosaka.

-    Nezinu, vai viņam ir atslēgas. Otrdien man jābūt šeit.

Kristjens klusē.

-    Tas laikam arī viss.

Viņš paķer manu čemodānu, un mēs dodamies prom. Kamēr ejam uz stāvvietu, es apzinos, ka ik pa brīdim pametu skatienu pār plecu. Nezinu, vai esmu kritusi par upuri vajāšanas mānijai vai arī mani tiešām kāds vēro. Kristjens atver mašīnas pasažieru puses durvis un gaidpilni uzlūko mani.

-    Vai sēdīsies iekšā? viņš jautā.

-    Man šķita, ka es būšu pie stūres.

-     Nē.

-    Vai tev nepatīk, kā es braucu? Tikai nesaki, ka zini manus autovadītājas eksāmena rezultātus… es nejustos pārsteigta, ņemot vērā tavas izsekotāja tieksmes. Varbūt viņš zina, ka es tik tikko sasniedzu nepieciešamo punktu skaitu rakstiskajā pārbaudījumā.

-    Sēdies mašinā, Anastasija! viņš saniknots pavēl.

-    Labi, labi! Es steidzīgi paklausu. Atslābinies taču!

Varbūt arī Kristjenu māc nelāgas nojautas. Šķiet, ka mūs

vēro kāds baiss rēgs bāla brunete ar brūnām acīm, neparasti līdzīga man un, iespējams, nesen iegādājusies šaujamieroci.

Kristjens apsēžas man blakus un sāk braukt.

-    Vai visas tavas pakļautās bija brunetes?

-    Jā, viņš nomurmina, drūmi saviebies. Viņa balsī ieskanas nedrošība, un es iztēlojos, ka dzirdu Kristjena domas: Kāpēc viņu tas interesē?

-    Man tas šķiet dīvaini.

-    Es jau teicu, ka dodu priekšroku brunetēm.

-    Bargā Kundze ir gaišmate.

-    Droši vien tas ir īstais iemesls, viņš noņurd. Elina uz visiem laikiem iznīcināja manu tieksmi pēc blondīnēm.

-    Tu joko! es izdvešu.

-    Jā, viņš nopūties atbild.

Es stingi lūkojos ārā pa logu, it visur saskatīdama brunetes, bet neviena no tām nav Leila.

Tātad Kristjenam patīk tikai brunetes. Interesanti, kāpēc? Vai Bargā Kundze (kas man šķita neticami pievilcīga, kaut gan ir veca) tiešām panāca, ka viņu vairs neaizrauj blondīnes. Es papurinu galvu. Kristjenam vienmēr izdodas mani samulsināt.

-    Pastāsti man par viņu.

-    Ko tu vēlies zināt? Kristjens sarauc pieri, un viņa balsī ieskanas brīdinājuma nots.

-    Kā jūs sākāt strādāt kopā?

Viņš manāmi nomierinās; par darbu runāt viņam nav iebildumu. Es esmu biznesa partneris, tomēr viņas darbā nejaucos. Skaistumkopšanas joma mani neinteresē, bet viņa to pārvērtusi par veiksmīgu uzņēmumu. Es tikai ieguldīju naudu un palīdzēju viņai sākt darbu.

-    Kāpēc?

-    Biju viņai parādā.

-    Kādā ziņā?

-    Kad pametu Hārvardu, Elina man aizdeva simt tūkstošus dolāru, lai es varētu izveidot savu uzņēmumu.

Ak Kungs! Viņa ir ar! bagāta!

-    Tu pameti universitāti?

-    Tā nebija manā gaumē. Es mācījos divus gadus. Diemžēl vecāki nebija tik saprotoši.

Es saraucu pieri. Ir grūti iztēloties Greja kungu un doktori Greisu Treveljanu paužam neapmierinātību par dēla izvēli.

-    Neizskatās, ka tev pēc aiziešanas klājies slikti. Kādu nozari tu apguvi?

-    Politiku un ekonomiku.

Protams.

-    Tātad viņa ir bagāta? es nomurminu.

-    Elina bija garlaikota mājsaimniece, Anastasija. Viņas vīrs nopelnīja daudz naudas kokmateriālu jomā. Kristjena lūpās parādās plēsīgs smaids. Viņš nejāva sievai strādāt. Dažreiz vīrieši mēdz būt valdonīgi. Viņš uzjautrināts palūkojas uz mani.

-     Vai tiešām? Valdonīgs vīrietis taču ir sastopams retāk nekā vienradzis. Nedomāju, ka varētu runāt vēl dzēlīgāk.

Kristjena smaids kļūst platāks.

-    Vai vina tev aizdeva sava vīra naudu?

Viņš pamāj un viltīgi pavīpsnā.

-    Tas ir šausmīgi.

-    Viņš pienācīgi atriebās, Kristjens sadrūmis nosaka, iebraukdams savas mājas pazemes garāžā.

-    Kādā veidā?

Kristjens papurina galvu, it kā atcerējies kaut ko īpaši nepatīkamu, un novieto mašīnu aiz Audi Quatro. Iesim, Franko drīz būs klāt.

Kad esam iegājuši liftā, Kristjens palūkojas uz mani. Vai vēl joprojām dusmojies? viņš lietišķi painteresējas.

-     Ļoti.

Viņš pamāj un, noteicis: Skaidrs, lūkojas taisni uz priekšu.

Teilors jau gaida mūs priekšnamā. Kā viņš vienmēr zina, kur esam? Viņš paņem manu čemodānu.

-    Vai Velčs ar tevi sazinājās? Kristjens jautā.

-Jā.

-Un?

-    Viss ir nokārtots.

-    Lieliski. Kā klājas tavai meitai?

-    Labi, kungs, pateicos.

-     Man prieks. Vienos ieradīsies frizieris, Franko De Luka.

-    Stīlas jaunkundze, Teilors sveicina mani.

-     Labdien, Teilor. Tev ir meita?

-Jā.

-    Cik viņai gadu?

-    Septiņi.

Kristjens nepacietīgi vēro mani.

-    Viņa dzīvo pie mātes, Teilors paskaidro.

-    Ak tā, saprotu.

Viņš pasmaida. Tas ir kaut kas negaidīts. Teilors ir tēvs? Es sekoju Kristjenam uz dzīvojamo istabu, nupat uzzinātā pārsteigta, un pametu skatienu apkārt. Neesmu šeit viesojusies, kopš mēs šķīrāmies.

-    Vai esi izsalkusi?

Es papurinu galvu. Kristjens brīdi vēro mani, tomēr nolemj nesākt strīdu.

-    Man šur tur jāpiezvana. Jūties kā mājās.

-     Labi.

Kristjens ieiet savā kabinetā, un es palieku stāvam milzīgajā mākslas galerijā, ko viņš dēvē par dzīvokli, bet nesaprotu, ko darīt.

Drēbes! Paķērusi mugursomu, es dodos uz savu guļamistabu un atveru skapja durvis. Tajā vēl joprojām ir visi jaunie tērpi, kam pat nav noņemtas cenu zīmes. Trīs garas vakarkleitas, trīs vienkāršākas kleitas un vēl trīs kleitas ikdienai. Tas viss noteikti maksājis veselu bagātibu.

Es paskatos uz cenu zīmi, kas piestiprināta pie vakarkleitas: divtūkstoš deviņsimt deviņdesmit astoņi dolāri. Jēziņ! Man saļogās ceļgali, un es apsēžos uz grīdas.

Tā neesmu es. Satvērusi galvu rokās, es mēģinu aptvert pēdējo stundu laikā notikušo, bet tas nav viegli. Kāpēc, kāpēc es iemīlēju vīrieti, kurš ir tik nepārprotami jucis? Pievilcīgs, sasodīti seksīgs, bagāts kā Krēzs, bet pilnīgi traks?

Es izņemu no mugursomas viedtālruni un piezvanu mātei.

-     Ana, mīļā! Mēs sen neesam runājušas. Kā tev klājas, bērns?

-    Nu, tā…

-     Kas noticis? Vai tev neizdevās nokārtot attiecības ar Kristjenu?

-     Uz to nav viegli atbildēt, māt. Viņš ir jucis. Tā ir problēma.

-    Jā, to es zinu. Dažreiz vīriešus nav iespējams izprast. Bobs sāk šaubīties, vai mēs rīkojāmies prātīgi, pārceļoties uz Džordžiju.

-    Tiešām?

-    Jā. Viņš runā par atgriešanos Lasvegasā.

Tātad arī kādam citam ir problēmas. Es neesmu vienīgā.

Durvīs parādās Kristjens. Lūk, kur esi! Jau nospriedu, ka aizbēgi. Viņa sejā pavīd atvieglojums.

Es paceļu roku, norādīdama, ka runāju pa telefonu. Piedod, mammu, man jāiet. Drīz piezvanīšu vēlreiz.

-    Labi, mīļā. Lai tev labi klājas! Mīlu tevi.

-    Es tevi arī, mammu.

Beigusi sarunu, es uzlūkoju Kristjenu. Viņš parausta plecus un šķiet savādi nokaunējies.

-    Kāpēc tu slēpies šeit? viņš jautā.

-    Es neslēpjos. Tikai gremdējos izmisumā.

-    Izmisumā?

-    Par visu šo, Kristjen. Es norādu uz drēbēm.

-    Vai drīkstu ienākt?

-    Šis ir tavs skapis.

Viņš sadrūmis apsēžas man pretī, sakrustojis kājas.

-    Tās ir tikai drēbes. Ja tev tās nepatīk, es visu aizsūtīšu atpakaļ uz veikalu.

-    Vai saproti, cik grūti ir ar tevi sadzīvot?

Kristjens paberzē zodu… rugājiem apaugušo zodu. Man niez pirksti vēlmē viņam pieskarties.

-    Zinu. Es cenšos laboties, viņš nomurmina.

-    Tu esi kaitinošs.

-    Tu ari, Anastasija.

-    Kāpēc tu tā rīkojies?

Kristjens iepleš acis un atkal šķiet noraizējies. Tu zini, kāpēc.

-    Nē, nezinu.

Viņš izlaiž pirkstus caur matiem. Tu esi tracinoša sieviete.

-     Kristjen, tu varētu sameklēt sev piemīlīgu, pakļāvīgu bruneti. Kādu, kas pēc pavēles izlekt pa logu tikai painteresētos, kurš logs nepieciešams, ja vien būtu saņēmusi atļauju runāt. Kāpēc tu izvēlējies mani, Kristjen? Es gluži vienkārši nesaprotu.

Viņš brīdi lūkojas uz mani ar neizdibināmu skatienu.

-   Tu liec man paraudzīties uz pasauli citām acīm, Anastasija. Tevi neinteresē mana nauda. Tu man dāvā… cerību, viņš klusi nosaka.

Kristjens atkal ir kļuvis mīklains. Kādu cerību?

Viņš pārausta plecus. Uz kaut ko vairāk. Viņa balss kļuvusi dobjāka. Un tev ir taisnība. Esmu pieradis pie sievietēm, kuras izpilda katru manu rīkojumu nekavējoties, rīkodamās tieši tā, kā es vēlos. Tas ātri apnīk. Tev piemīt kaut kas neparasts, Anastasija, un tas aizskar manī kādu slēptu stīgu, ko es pats neizprotu. Tu vilini mani gluži kā sirēnas dziesma. Es nespēju tev pretoties un negribu tevi zaudēt. Viņš satver manu roku. Lūdzu, nebēdz. Uzticies man un apbruņojies ar pacietību. Lūdzu.

Kristjens izskatās trausls un neaizsargāts, un tas mani biedē. Es atbalstos uz ceļgaliem, pieliecos un viegli noskūpstu viņu uz lūpām.

-    Labi. Ticība un pacietība. To es spēšu.

-    Lieliski. Franko ir šeit.

Franko ir neliela auguma, tumsnējs gejs. Man viņš uzreiz iepatīkas.

-    Cik skaisti mati! viņš jūsmo, runādams ar pārspīlētu, droši vien tēlotu itāļu akcentu. Varu derēt, ka viņš patiesība dzimis Baltimorā vai kādā tamlīdzīgā vietā, bet friziera aizrautība ir lipīga. Kristjens mūs abus ieved vannasistabā, steidzīgi aiziet un atgriežas, nesdams krēslu no savas istabas.

-    Ļaušu jums abiem strādāt, viņš nomurmina.

-     Grazie, Greja kungs. Franko pievēršas man. Bene, Anastasija, ko varam ar tevi iesākt?

Kristjens sēž uz dīvāna un lasa dažādas izdrukas. Lielo istabu piepilda klusa, patīkama klasiskā mūzika. Sieviete kaislīgi dzied, melodijā izliedama vai visu dvēseli. Elpu aizraujoši. Kristjens paceļ skatienu un pasmaida, novēršot manu uzmanību no mūzikas.

-    Nu re! Es jau teicu, ka viņam patiks! Franko paziņo.

-    Tu izskaties ļoti labi, Ana, Kristjens atzinīgi nosaka.

-     Mans uzdevums ir paveikts! Franko iesaucas.

Kristjens pieceļas un tuvojas mums. Paldies, Franko.

Frizieris pagriežas, sagrābj mani ciešā lāča tvērienā un

noskūpsta uz abiem vaigiem. Nekad neļauj kādam citam apgriezt tev matus, bellissima Ana!

Es smejos, šāda jūtu uzplūda samulsināta. Kristjens pavada Franko lidz priekšnama durvīm un drīz atgriežas.

-     Priecājos, ka nolēmi paturēt garus matus, viņš nosaka un tuvojas man, acīm mirdzot. Satvēris manu matu šķipsnu, viņš to paburza.

-     Mīksti, viņš nomurmina, lūkodamies uz mani. Vai vēl dusmojies?

Es pamāju, un Kristjens smaida.

-    Par ko?

Es sašutusi paceļu acis pret griestiem. Vai gribi dzirdēt visu sarakstu?

-    Tev ir saraksts?

-    Jā. Garš.

-    Vai varam to apspriest gultā?

-    Nē. Es bērnišķīgi uzmetu lUpu.

-     Labi, tad pie pusdienu galda. Esmu izsalcis, turklāt ne tikai pēc ēdiena. Viņš man velta iekāres pilnu smaidu.

-   Es nepieļaušu, lai apžilbini mani ar savām seksa gudrībām.

Var manīt, ka Kristjens pūlas slēpt uzjautrinājumu. Kas tevi satrauc, Stīlas jaunkundze? Spļauj vien ārā!

Labi.

-    Kas mani satrauc? Sāksim ar tavu neapvaldīto ielaušanos manā personiskajā dzīvē, turpināsim ar to, ka aizvedi mani uz vietu, kur strādā tava bijusī mīļākā, turklāt tavas verdzenes tur mēdza vaksēties. Pēc tam tu uzcēli mani uz pleca ielas vidū, it kā es būtu bērns un, vissliktākais, tava Bargā Kundze drīkst tev pieskarties! Mana balss kļūst arvien skaļāka.

-    Iespaidīgs saraksts, Kristjens atzīst, saraucis uzacis, un viņa sejā vairs nav ne miņas no jautrības. Tikai vēlreiz atgādinu, ka viņa nav mana Bargā Kundze.

-    Viņa drīkst tev pieskarties, es atkārtoju.

Kristjens sakniebj lūpas. Viņa zina, kur tas pieļaujams.

-    Ko tas nozīmē?

Kristjens izlaiž abas plaukstas caur matiem un aizver acis, it kā lūgdams padomu kādai dievībai. Viņš norij siekalas.

-    Mums abiem nav nekādu noteikumu. Nekad neesmu bijis attiecībās bez noteikumiem, un es nekad nezinu, kur tu man pieskarsies. Tas mani biedē. Tavi pieskārieni pavisam… Viņš apklust, meklēdams vārdus. Tie nozīmē vairāk. Daudz vairāk.

Vairāk? Šādu atbildi es nebiju gaidījusi, tā mani apmulsina, un starp mums atkal nostājas šis mazais, bet neticami nozīmīgais vārds.

Mani pieskārieni nozīmē… vairāk. Kā lai pretojos, kad viņš runā tā? Pelēkās acis vērīgi lūkojas uz mani, un tajās vīd bažas.

Es bikli pastiepju roku, un bažu vietā parādās trauksme. Kristjens atkāpjas, un es nolaižu plaukstu.

-    Stingrais ierobežojums, viņš nočukst, un viņa sejā atplaiksnī sāpes un panika.

Es nespēju atvairīt šausminošu vilšanos. Kā tu justos, ja nedrīkstētu pieskarties man?

-     Mani mocītu drausmīgas alkas, viņš nekavejoties atbild.

Ak, mans neizprotamais vīrietis! Es papurinu galvu, kautri pasmaidīdama, un viņš manāmi nomierinās.

-    Reiz tev nāksies man pastāstīt, kāpēc tas ir stingrais ierobežojums.

-    Jā, reiz, Kristjens nomurmina un šķietami sekundes simtdaļā attopas no sava trauslā noskaņojuma.

Kā viņš spēj tik ātri mainīties? Nezinu nevienu citu, kurš to prastu.

-    Tā, parunāsim par visu pārējo tavā sarakstā. Par ielaušanos tavā personiskajā telpā. Kristjens sarauc mutes kaktiņu, apdomādams manus vārdus. Tāpēc, ka es zinu tava bankas konta numuru.

-    Jā, tas ir briesmīgi.

-    Par visām manām Pakļautajām tiek veikta izmeklēšana. Nāc līdzi, es tev parādīšu. Viņš pagriežas un dodas uz savu kabinetu.

Es paklausīgi sekoju, nedaudz noreibuši. Kristjens izņem manilas aploksni no slēgta kartotēkas skapja. Uz tās drukātiem burtiem rakstīts "Anastasija Roza Stila".

Žēlīgā debess! Es pārmetoši uzlūkoju Kristjenu.

Viņš kā atvainodamies parausta plecus. Vari to paturēt, viņš klusi nosaka.

-    Ak, paldies! es dzēlīgi atcērtu un sāku šķirstīt dokumentus. Viņam ir pat manas dzimšanas apliecības kopija, stingrie ierobežojumi, konfidencialitātes līgums, vienošanās… šausmas! mans sociālās apdrošināšanas numurs, autobiogrāfija, ko iesūtīju potenciālajiem darbadevējiem, un karjeras izklāsts.

-    Tātad tu zināji, ka es strādāju Kleitona veikalā.

-Jā.

-    Ta nebija sagadīšanās. Tu neienaci veikala nejauši?

-    Nē.

Es pat nezinu, ko man darīt dusmoties vai justies glaimotai.

-    Vai tu pats zini, cik perversi tas izskatās?

-    Man tā nešķiet. Ņemot vērā, ar ko es nodarbojos, man j.irīkojas piesardzīgi.

-    Tā visa ir intīma informācija.

-    Es to neizmantoju ļauniem nolūkiem. Visas šīs ziņas ir pieejamas jebkuram, ja vien nedaudz piepūlas, Anastasija. Lai kontrolētu situāciju, man nepieciešama informācija. Tā bijis vienmēr. Kristjens piesardzīgi lūkojas uz mani, un viņa sejas izteiksme ir neizdibināma.

-   Tā gluži nav. Šodien tu izmantoji šo informāciju, lai pārskaitītu uz manu rēķinu divdesmit četrus tūkstošus dolāru, kurus es nevēlos pieņemt.

Viņš sakniebj lūpas. Es jau teicu, ka Teiloram izdevās šo naudu dabūt par mašīnu. Zinu, ka tas izklausās neticami, bet tā ir patiesība.

-    Tomēr audi…

-    Anastasija, vai tu kaut nojaut, cik daudz es pelnu?

Es pietvīkstu. Kāpēc man tas būtu jāzina? Mani neinteresē tavs bankas konts, Kristjen.

Viņa acis atmaigst. Zinu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esi man tik mīļa.

Es satriekta uzlūkoju Kristjenu. Mīļa?

-     Anastasija, es pelnu apmēram simt tūkstošus dolāru stundā.

No izbrīna man paveras mute. Tā ir milzīga summa.

-     Divdesmit četri tūkstoši dolāru ir nieks. Mašīna, grāmatas, drēbes, tas viss man neko nenozīmē, Kristjens klusi paskaidro.

Viņš tiešām neko nesaprot. Pārsteidzoši.

-     Ja tu būtu manā vietā, kā tu justos, saņemot tik… dāsnas dāvanas? es painteresējos.

Kristjens neizpratnē lūkojas uz mani, un es jūtu, ka šeit slēpjas problēmas sakne empātija vai tās trūkums. Ieilgušais klusums kļūst nepatīkams, līdz viņš parausta plecus. Nezinu, viņš nosaka un šķiet patiesi apjucis.

Man sažņaudzas sirds. Lūk, atslēga, kas ļaus man izprast sava dīvainā vīrieša personību. Viņš neprot iztēloties sevi manā vietā. Labi, tagad es to zinu.

-    Sajūta nav laba. Proti, tu esi ļoti dāsns, bet man tas liek justies neomulīgi. Esmu jau to teikusi vairākas reizes.

Viņš nopūšas. Es vēlos tev dāvināt visu pasauli, Anastasija.

-     Es gribu tikai tevi, Kristjen. Nevis piedevas.

-    Tā ir daļa no komplekta. Daļa no manis.

Šādi mēs neko nepanāksim.

-     Vai gribi ēst? es jautāju. Spriedze ir pārāk nogurdinoša.

-    Jā, Kristjens atbild, saraucis pieri.

-    Es kaut ko pagatavošu.

-     Lieliski. Bet ledusskapī ir ēdiens.

-    Džonsas kundzei nedēļas nogalē ir brīvdienas, vai ne? Un tas nozīmē, ka tu pārtiec no aukstiem uzgriežamajiem?

-     Nē.

-    Kādā ziņā?

Kristjens nopūšas. Manas pakļautās gatavo ēdienu, Anastasija.

-    Ak tā, protams. Es pietvīkstu. Kāpēc esmu tik dumja? Es jauki pasmaidu. Ko kungs vēlas ēst?

-    Visu, ko kundze atradīs, viņš sadrūmis nosaka.

Izpētījusi ledusskapja bagātīgo saturu, es nolemju pagatavot omleti spāņu gaumē. Man izdodas atrast pat aukstus vārītus kartupeļus. Kristjens ir savā kabinetā un droši vien ielaužas kāda nelaimīga cilvēka personiskajā dzīvē, ievācot informāciju. Doma nav patīkama, un es sajūtu rūgtu garšu mutē. Ir grūti aptvert, ka Kristjens patiesi neizprot pieļaujamās robežas.

Lai gatavotu ēdienu, man nepieciešama mūzika, un es grasos gatavot nepakļāvīgi! Pie kamīna ir paliktnis atskaņotājam, un es izņemu no tā Kristjena iPod. Varu derēt, ka tajā atrodams vēl kaut kas no Leilas izvēlētajiem skaņdarbiem, un mani šī iespēja šausmina.

Kur viņa ir? es prātoju. Ko viņa vēlas?

Es nodrebinos. Leila atstājusi baismas pēdas, un man ir grūti aptvert to nozīmīgumu.

Gribu paklausīties kaut ko uzmundrinošu, tāpēc pārlūkoju garo skaņdarbu sarakstu. Beyonce? Neizklausās pēc Kristjena gaumes. Crazy in Love. Jā! Ļoti piemēroti. Es nospiežu "Atkārtot" pogu un ieslēdzu skaļumu.

Atgriezusies virtuvē, es sameklēju bļodu un ķēros pie olu kulšanas, dejodama ap galdu. Pēc tam es ledusskapī samedīju kartupeļus, šķiņķi un lieliski! zaļos zirnīšus. Tas viss man noderēs. Atradusi pannu, es novietoju to uz plīts, ieleju olīveļļu un turpinu kult olas.

Dzīve bez empātijas spējām, es prātoju. Vai tas raksturīgs tikai Kristjenam? Varbūt tādi ir visi vīrieši, un viņi nesaprot sievietes. Man nav ne jausmas. Varbūt tā nemaz nav jauna atklāsme.

Žēl, ka Keita ir aizbraukusi; es varētu viņai pajautāt. Viņa pārāk ilgi laiskojas Barbadosā. Nedēļas beigās viņai vajadzētu atgriezties no papildu brīvdienām, ko viņa pavada kopā ar Eljotu. Interesanti, vai viņus vēl joprojām vieno tik nevaldāma kaisle.

Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esi man tik mīļa.

Es pārtraucu kult olas. Kristjens to pateica. Vai tas nozīmē, ka ir arī citi iemesli? Pirmo reizi kopš tikšanās ar Bargo Kundzi es pasmaidu, un tas ir patiess, sirsnīgs, ļoti plats smaids.

Kristjens apliek roku man ap vidukli, un es salecos.

-     Interesanti izvēlēta mūzika, viņš noņurd, noskūpstīdams mani zem auss. Tavi mati labi smaržo. Viņš ieslēpj degunu tajos un dziļi ieelpo.

Es jūtu pavēderes muskuļus saspringstam. Nē! Es atbrīvojos no skavām.

-    Kristjen, es vēl joprojām dusmojos.

Viņš sarauc pieri. Cik ilgi tas turpināsies? viņš jautā, izlaizdams pirkstus caur matiem.

Es paraustu plecus. Vismaz līdz brīdim, kad būšu paēdusi.

Kristjens uzjautrināts savelk lūpu kaktiņus. Viņš paņem tālvadības pulti un izslēdz mūziku.

-    Vai tu ievietoji šo dziesmu atskaņotājā? es jautāju.

Viņš sadrūmis papurina galvu, un es saprotu, ka vainojama rēgainā meitene.

-    Vai tev nešķiet, ka viņa centās tev kaut ko pateikt?

-    Tagad jā, protams, Kristjens klusi piekrīt.

jau atkal redzams, ka viņš neprot iejusties citu ādā. Es prātā sakrustoju rokas un saniknota noklakšķinu mēli.

-    Kāpēc dziesma vēl joprojām ir atskaņotājā?

-    Man tā patīk. Bet, ja tevi dziesma tracina, es to izņemšu.

-    Nē, būs jau labi. Man patīk gatavot, ja skan mūzika.

-    Ko tu vēlies klausīties?

-    Atrodi kaut ko interesantu.

Kristjens pieiet pie atskaņotāja, un es turpinu kult olas. ]

Pēc brīža atskan dvēseliskā, debešķīgi skaistā Ninas Simones balss. Viņa dzied vienu no Reja iemīļotajiem skaņdarbiem: / Put a Spell on You.

Es pietvīkstu un pagriezusies uzlūkoju Kristjenu. Ko viņš cenšas man pateikt? Viņš mani apbūris jau sen. Ak vai… viņa izteiksme ir mainījusies, vairs nav ne miņas no uzjautrinājuma, skatiens ir spraigs un drūms.

Kristjens nesteidzīgi tuvojas man, un viņa kustībās, kas pieskaņotas dziesmas lēnajai, tvīksmīgajai melodijai, jaušama plēsīga zvēra grācija. Viņa kājas ir basas, un mugurā viņam ir tikai balts krekls, kas brīvi krīt pāri džinsiem, bet acīs deg liesma.

Nīna dzied: "Tu piederi man," un Kristjens nostājas man pretī. Viņa nolūki ir acīmredzami.

-    Lūdzu, Kristjen, es nočukstu, rokā vēl joprojām turēdama putojamo slotiņu, bet esmu to jau aizmirsusi.

-    Ko lūdzu?

-    Nedari to.

-    Ko man nedarīt?

-Šo.

Viņš stāv un lūkojas lejup uz mani.

-    Vai esi pārliecināta? Kristjens klusi vaicā un, izņēmis slotiņu man no rokas, ieliek to bļodā. Mana sirds strauji pukst. Es to negribu… bet gribu… ļoti. Viņš ir tracinošs vīrietis, pārāk skaists un iekārojams. Es novēršos, vairīdamās no viņa valdzinošā skatiena.

-    Anastasija, es tevi vēlos, viņš nomurmina. Es mīlu un ienīstu, un tomēr mīlu brīžus, kad tu man runā pretī. Tas ir kaut kas ļoti neparasts. Man jāzina, ka starp mums viss ir labi. Tas ir vienīgais man zināmais veids, kā par to pārliecināties.

-    Manas jūtas pret tevi nav mainījušās, es nočukstu.

Viņa tuvums mani iejūsmina un satrauc. Jau pazīstamais

pievilkšanās spēks ir atgriezies, un es tiecos viņam pretī. Ir tāda sajūta, ka es kūstu. Lūkodamās uz matiņiem zem viņa krekla izgriezuma, es iekožu lūpā, ļaudamās bezpalīdzībai un kaislei es gribu zināt, kā garšo viņa āda.

Kristjens ir ļoti tuvu, bet nepieskaras man. Viņa izstarotais karstums silda mani.

-    Es tev pieskaršos tikai tad, kad piekritīsi, viņš klusi nosaka. Bet šobrīd, pēc tik nelāga rīta, es vēlos tikai iegrimt tevī un aizmirst visu, kas nav saistīts ar mums.

Ak vai… mums. Šis maģiskais vārds, tik neliels, bet spēcīgs: tas ir izšķirošais. Es paceļu galvu un ielūkojos viņa skaistajā sejā, kuras izteiksme šobrīd ir nopietna.

-     Kristjen, es pieskaršos tavai sejai, es izdvešu un ieraugu pārsteigumu viņa acis, ko pēc brīža nomaina piekrišana.

Pacēlusi roku, es noglāstu Kristjena vaigu un laižu pirkstus pār rugājiem. Viņš aizver acis un izpūš elpu, pieglauzdamies manai delnai.

Pēc brīža viņš nesteidzīgi pieliecas, un es instinktīvi pavēršu seju augšup, gaidīdama skūpstu, bet viņš vilcinās.

-    Jā vai nē, Anastasija? viņš čukst.

-Jā.

Kristjena lupas piekļaujas manējam, kārdinot un mudinot; viņš apskauj mani un pievelk sev tuvāk. Plauksta virzās augšup pa manu muguru, pirksti ievijas matos uz pakauša un viegli tos parauj, bet otra plauksta uzgulst manam dibenam, piespiežot mani tuvāk sev klāt. Es klusi ievaidos.

-    Greja kungs? Teilors ievaicājas, pieklājīgi ieklepodamies, un Kristjens nekavējoties mani atbrīvo.

-    Teilor, viņš salti atņem sveicienu.

Es strauji pagriežos un ieraugu, ka Teilors apjucis stāv pie dzīvojamās istabas sliekšņa. Abi vīrieši lūkojas viens uz otru, saprazdamies bez vārdiem.

-   Uz kabinetu, Kristjens noskalda, un Teilors strauji šķērso istabu.

-    Turpināsim vēlāk, Kristjens pačukst un seko savam darbiniekam.

Es dziļi ievelku elpu, cenzdamās nomierināties. Vai tiešām nespēju viņam pretoties ne mirkli? Juzdama riebumu pret sevi, es papurinu galvu un klusībā pateicos Teiloram par iejaukšanos, kaut gan tas bija neveikls mirklis.

Interesanti, kādās situācijās Teilors līdz šim iejaucies? Ko viņš redzējis? Nemaz negribu par to domāt. Pusdienas. Es pagatavošu pusdienas.

Sākusi mizot kartupeļus, es pūlos nedomāt par notikušo. Ko Teilors gribēja? Varbūt runa ir par Leilu?

Abi iznāk no kabineta tieši īstajā brīdī, jo omlete ir gatava. Kristjens izskatās iegrimis domās.

-    Es sniegšu informāciju pēc desmit minūtēm, viņš saka Teiloram.

-    Mēs gaidīsim, Teilors atbild un dodas prom.

Es sameklēju divus uzsildītus šķīvjus un novietoju tos uz galda virtuves vidū.

-    Vai ēdīsi?

-    Jā, Kristjens atbild, apsēdies uz taburetes. Viņš uzmanīgi vēro mani.

-    Vai radušies sarežģījumi?

-     Nē.

Es sadrūmusi turpinu rosīties, likdama ēdienu uz šķīvjiem. Viņš man neko nestāstīs. Samierinājusies ar neziņu, es apsēžos viņam blakus.

-    Nav slikti, Kristjens atzinīgi nomurmina, pagaršojis kumosu. Vai dzersi vīnu?

-    Nē, pateicos. Tavā klātbūtnē man nepieciešama skaidra galva, Grej.

Omlete patiesi ir garšīga, kaut gan es nemaz neesmu izsalkusi. Tomēr es ēdu, jo zinu, ka citādi Kristjens man pārmetis. Pēc brīža viņš pārtrauc ieilgušo klusumu un ieslēdz klasiskās mūzikas skaņdarbu, ko jau esmu dzirdējusi.

-    Kas tas ir? es jautāju.

-             Kantelubs. Daļa no "Overņas dziesmu" cikla. ŠI ir "Bailero".

-     Ļoti skaista. Kādā valodā ir teksts?

-    Vecfranču jeb oksitāņu valodā.

-             Tu runā franciski; vai saproti vārdus? Es atceros, cik nevainojami viņš izrādīja savas franču valodas zināšanas vakariņās pie vecākiem.

-              Dažus jā. Kristjens smaida, manāmi nomierinājies. Māte izstrādāja programmu: "mūzikas instruments, svešvaloda, cīņas māksla". Eljots runā spāniski, mēs ar Miu apguvām franču valodu. Eljots spēlē ģitāru, es klavieres, un Mia māk darboties ar čellu.

-    Iespaidīgi. Un kā ar cīņas mākslām?

-             Eljots aizraujas ar džudo. Mia divpadsmit gadu vecumā ietiepās un atsacījās no šīs mākas. Kristjens pasmaida, to atcerēdamies.

-    Žēl, ka mana māte neaudzināja mani tik organizēti.

-             Doktore Greisa ir ļoti stingra, kad runa ir par viņas bērnu sasniegumiem.

-             Viņa noteikti ļoti lepojas ar tevi. Es viņas vietā būtu sajūsmināta.

Pār Kristjena seju pārslīd drūma ēna, un viņš uz brīdi šķiet apjucis, piesardzīgi vērodams mani, it kā taustīdamies pa tumsu.

-             Vai jau nolēmi, ko šovakar vilksi mugurā? Vai arī man vajadzētu kaut ko izvēlēties tavā vietā? viņš negaidīti lietišķi painteresējas.

Ak vai! Izklausās, ka Kristjens dusmojas. Kāpēc? Ko esmu pateikusi?

-    Emm… nē, vēl nē. Vai tu pats izvēlējies visas drēbes?

-              Nē, Anastasija. Es iedevu sarakstu un tavus izmērus pārdevējai veikalā Neiman Marcus. Visam vajadzētu derēt. Starp citu, esmu noorganizējis papildu miesassargus šim vakaram un dažām turpmākajām dienām. Leila ir neaprēķināma un klīst pa Sietlas ielām. Es domāju, ka tā būs drošāk. Negribu, lai kaut kur dodies bez pavadoņiem. Vai skaidrs?

Es samirkšķinu acis. Jā, skaidrs. Kas noticis ar Greju, kurš vēl nesen pauda vēlmi mani iegūt tepat un tūlīt?

-    Lieliski. Es informēšu miesassargus. Ilgi nekavēšos.

-    Vini jau ir šeit?

-Jā.'

Kur?

Kristjens ieliek šķīvi izlietnē un pamet istabu. Ko tas nozīmēja? Rodas sajūta, ka viņa ķermenī slēpjas vairāki pavisam dažādi cilvēki. Vai tas neliecina par šizofrēniju? Nāksies pameklēt to internetā.

Es steidzīgi nomazgāju traukus un dodos atpakaļ uz savu istabu, nesdama līdzi "Anastasijas Rozas Stīlas" dosjē. Iegājusi lielajā skapi, es sameklēju visas trīs garās vakarkleitas. Kuru izvēlēties?

Apgūlusies gultā, es lūkojos uz savu Mac datoru, iPad un viedtālruni. Visi šie tehnikas brīnumi mani mulsina. Es pārsūtu Kristjena mūzikas kolekciju no iPad uz datoru un atveru internetā pārlūku.

Kad atgriežas Kristjens, es raugos datora ekrānā.

-    Ko tu dari? viņš klusi painteresējas.

Es izbīstos, jo nezinu, vai vajadzētu rādīt viņam lapu, ko šobrīd lasu par personības dalīšanās sindroma pazīmēm.

Kristjens apguļas uz vēdera man blakus un uzjautrināts ielūkojas ekrānā.

-    Vai ir kāds iemesls, kāpēc par to interesējies? viņš šķietami nevērīgi jautā.

Skarbais Kristjens nozudis, un atgriezies viņa rotaļīgais dvīņubrālis. Kā lai es izprotu visas šīs pārvērtības?

-     Es veicu pētījumu. Par sarežģītu personību. Es veltu viņam savu bezkaislīgāko skatienu.

Viņš savelk lūpas apslāpētā smaidā. Sarežģītu personību?

-    Tas ir mans nelielais projekts.

-    Tātad es esmu kļuvis par tavu nelielo projektu? Paviršas intereses objektu? Zinātnisku eksperimentu? Biju jau pārliecināts, ka nozīmēju tev visu. Tu mani satriec, Stīlas jaunkundze.

-    Kā tu zini, ka runa ir par tevi?

-    Šāvu uz labu laimi.

-     Tu tiešām esi vienīgais slimais, valdonīgais ķēms ar zibenīgām noskaņojuma maiņām, kuru esmu tuvāk iepazinusi.

-     Man šķita, ka esmu vienīgais, jo jebkad esi iepazinusi tuvāk. Viņš sarauc uzaci.

Es piesarkstu. Jā. Taisnība.

-    Vai jau esi kaut ko secinājusi?

Es pagriežos un uzmetu skatienu Kristjenam. Viņš guļ man blakus, izstiepies uz sāna, un atbalstās uz elkoņa, uzjautrināti vērodams mani.

-    Manuprāt, tev nepieciešama intensīva ārstēšana.

Viņš pasniedzas un maigi atglauž man aiz auss matu šķipsnu.

-    Toties es domāju, ka man esi nepieciešama tu. Lūdzu. Viņš iedod man lūpu krāsas tūbiņu.

Es apjukusi to uzlūkoju. Ugunīgi sarkanā krāsa man nekad nav patikusi.

-    Tu vēlies, lai es ar to krāsoju lūpas? es izbijusies vaicāju.

Kristjens iesmejas. Nē, Anastasija, ja vien to nevēlies tu pati. Nedomāju, ka tev šis tonis piestāv, viņš sausi nosaka.

Apsēdies uz sakrustotām kājām, viņš pārvelk kreklu pāri galvai. Ak vai! Man iepatikās tava doma par karti.

Es apjukusi uzlūkoju viņu. Kādu karti?

-    Par neaizskaramo vietu iezīmēšanu, Kristjens paskaidro.

-    Ak tā. Es jokoju.

-    Es runāju nopietni.

-    Tātad tu gribi, lai es uz tevis zīmēju ar lūpu krāsu?

-    To varēs nomazgāt. Vēlāk.

Tas nozīmētu, ka drīkstu viņam brīvi pieskarties. Manās lūpās ataust izbrīna pilns smaids.

-    Kā būtu ar kaut ko ilgstošāku? Piemēram, flomāsteru?

-    Varbūt tetovējumu? Viņa acis uzjautrinājumā iedzirkstas.

Tetovējums uz Kristjena Greja miesas? Tas izķēmotu viņa skaisto augumu, kas jau pietiekami cietis. Nē, nemūžam!

-    Nekādu tetovējumu! es smejos, slēpdama šausmas.

-    Tātad izmantosim lūpu krāsu. Viņš plati pasmaida.

Es aizcērtu datoru un nolieku to malā. Varētu kļūt interesanti.

-    Nāc. Viņš stiepj rokas man preti. Apsēdies uz manis.

Es nometu kurpes, pieceļos sēdus un pierāpoju Kristjenam tuvāk. Viņš atguļas uz muguras, bet nenolaiž ceļgalos saliektās kājas.

-    Atbalsties pret mani.

Nosēdusies viņam uz vēdera, es atspiežos pret Kristjena kājām. Viņš ir plati iepletis acis un šķiet bažu pārņemts, tomēr vienlaikus ari uzjautrināts.

-    Tu izskaties… aizrāvusies, viņš dzēlīgi nosaka.

-    Man patīk uzzināt kaut ko jaunu, Grej, un tas nozīmē, ka tu jutīsies mierīgāks, jo man būs zināmas robežas.

Kristjens papurina galvu, it kā nespēdams īsti noticēt, ka grasās ļaut man zīmēt uz viņa ādas.

-    Noņem lūpu krāsas vāciņu, viņš pavēl.

Viņa balsī ieskanas valdonīgais tonis, tomēr šobrīd tas mani nesatrauc.

-    Dod man roku.

Es pasniedzu Kristjenam brīvo plaukstu.

-    To, kurā ir lūpu krāsa. Viņš izteiksmīgi palūkojas augšup.

-    Vai tu izvalbi acis?

-Jā.

-    Tas ir ļoti nepieklājīgi, Greja kungs. Es pazīstu dažus, kas kļūst vardarbīgi, redzot acu bolīšanu.

-    Nevar būt! viņš dzēlīgi iesaucas.

Es pasniedzu Kristjenam īsto roku, un viņš spēji pieceļas sēdus. Mēs ielūkojamies viens otram acīs.

-    Vai esi gatava? viņš glāsmaini iejautājas, un es jūtu visus muskuļus saspringstam. Vareni.

-    Jā, es nočukstu. Viņa tuvums ir kārdinošs, spēcīgais augums ir tepat blakus, un viņa īpašais aromāts sajaucas ar manas dušas želejas smaržu. Kristjens paceļ manu roku līdz savam plecam.

-    Zīmē, viņš izdveš, un es jūtu muti izkalstam. Viņš virza manu plaukstu apkārt padusei un lejup gar krūtīm. Lūpu krāsa veido platu, koši sarkanu līniju. Kad esmu sasniegusi Kristjena krūškurvja apakšējo malu, viņš virza manu roku pār vēderu un saspringst, šķietami bezkaislīgi lūkodamies man acīs, bet es nojaušu, ka patiesībā viņš cenšas nomākt nepatiku.

Kristjens rūpīgi slēpj savu riebumu un ir cieši sakodis zobus. Arī ap viņa acīm manāma spriedze. Kad esmu jau apzīmējusi pusi vēdera, viņš nomurmina: Virzies augšup pa otru pusi.

Es uzzīmēju vēl vienu līniju paralēli pirmajai. Uzticēšanās, ko viņš man dāvā, ir galvu reibinoša, bet sajūsmu mazina atskārsme, ka es redzu viņa sāpju pēdas septiņas mazas, apaļas, baltas rētas uz krūtīm. Vērojot baismo, ļaunuma atstāto kropļojumu uz viņa skaistās miesas, es jūtos kā nokļuvusi ellē. Kādam jābūt cilvēkam, kurš spēj kaut ko tādu nodarīt bērnam?

-    Viss, es nočukstu, apvaldīdama savas šausmas.

-     Nē, viņš iebilst un ar rādītājpirkstu novelk līniju ap atslēgas kaulu. Es to iezīmēju ar sarkano krāsu.

-    Tagad muguru, Kristjens nomurmina un pagriežas tā, ka esmu spiesta no viņa nokāpt. Nosēdies uz sakrustotām kājām ar muguru pret mani, viņš zemā, dobjā balsī saka: Turpini liniju no manām krūtīm līdz otriem sāniem.

Es paklausu, zīmēdama robežu pār viņa muguru vidū, un ieraugu vēl dažas rētas, kas bojā viņa skaisto augumu. Kopā deviņas.

Nolādēts! Es tik tikko apvaldu spēcīgo vēlmi noskūpstīt katru rētu, turklāt man acīs sariešas asaras. Tikai nezvērs varētu izdarīt kaut ko tādu. Kristjens ir noliecis galvu un sasprindzis gaida, līdz es pabeidzu zīmējumu uz viņa muguras.

-    Vai ari ap kaklu? es čukstus jautāju.

Kristjens pamāj, un es zīmēju līniju, kas aizstiepjas pār kaklu zem matiem.

-    Gatavs, es nomurminu, un izskatās, ka viņš uzvilcis dīvainu miesas krāsas vesti ar piedauzīgi sarkanu apmali.

Kristjens manāmi nomierinās, viņa pleci atslābt, un viņš nesteidzīgi pagriežas.

-    Šīs ir robežas, viņš klusi nosaka, un viņa acis ir satumsušas, bet zīlītes iepletušās. Kas vainojams bailes? Iekāre? Man gribas mesties Kristjenam virsū, tomēr es savaldos un tikai lūkojos uz viņu ar apbrīnas pilnu skatienu.

-    Man nav iebildumu pret robežām. Šobrīd es gribu mesties tev virsū, es nočukstu.

Kristjena lūpās ataust šķelmīgs smaids, un viņš paceļ rokas, bez vārdiem piekrizdams.

-    Esmu tavā rīcībā, Stīlas jaunkundze.

Bērnišķīgas jūsmas pārņemta, es spalgi iekliedzos un kritu viņa skavās, nogāzdama Kristjenu garšļaukus. Viņš pagriežas un puiciski smejas, pauzdams atvieglojumu, jo mokas beigušās. Es attopos uz gultas zem viņa auguma.

-    Mēs kaut ko atstājām nepabeigtu, vai ne? viņš nosaka, un mūsu lūpas sakļaujas.

6. NODAĻA

Es ieviju pirkstus Kristjena matos, un manas lūpas kaist skūpstā. Alkaini tverdama Kristjena tuvumu, es izbaudu viņa mēles pieskārienus. Un viņš ir tikpat kaismīgs. Sajūta ir debešķīga.

Viņš spēji pieceļ mani sēdus un ar strauju kustību pārvelk man pār galvu kreklu, ko nosviež uz grīdas.

-     Es gribu tevi sajust, viņš aizrautīgi dveš, ar lūpām skardams manu muti, un es jūtu viņa pirkstus atsprādzējam manu krūšturi. Nepieciešama tikai viena veikla kustība, un apakšveļa jau ir novilkta.

Nogrūdis mani atpakaļ uz gultas, Kristjens iespiež mani matracī un ar muti virzās lejup, līdz sasniedz krūtis. Es satveru viņu aiz matiem un spēcīgi parauju, un viņš ar lūpām aptver manu krūtsgalu, viegli pavilkdams to.

Manu ķermeni pārņem prātam neaptveramas izjūtas, un es iekliedzos. Mani muskuļi spēji saspringst.

-    Jā, meitenīt, es gribu tevi dzirdēt, Kristjens nomurmina, lūpām skarot manu sakarsušo ādu.

Es vēlos sajust Kristjenu sevī. Viņš izmanto muti, lai rotaļātos ar manu krūtsgalu, maigi paviļā to zobos, liekot man locīties, trīsēt un alkt pēc viņa. No Kristjena plūst ilgas savienojumā ar… ko? Bijību? Rodas iespaids, ka viņš mani godina, ar pirkstiem saudzīgi, prasmīgi skardams manu krūtsgalu, līdz tas saspringst. Viņa pirksti aizslīd līdz maniem džinsiem, un viņš veikli atpogā tos, atdara rāvējslēdzēju un ieslēpj roku manās biksītēs, ar pirkstu glāstīdams kājstarpi.

Jau nākamajā mirklī Kristjens spēji izelpo, vienlaikus ievirzīdams pirkstu manī. Es paceļu gurnus, tiekdamās pretī viņa plaukstai, un viņš atsaukdamies piespiež to tuvāk.

-    Mm, mazā, Kristjens izdveš, sliedamies man pāri, un cieši lūkojas man acis. Tu esi mitra. Viņa balsi ieskanas apbrīna.

-    Nāc mani, es nomurminu.

Mūsu lūpas atkal satiekas, un es jūtu Kristjena alkaino izmisumu, viņa vēlmi pēc manis.

Šoreiz kaut kas ir mainījies. Nekas tāds nav noticis, izņemot to reizi, kad bijām Džordžijā… un es atceros viņa vārdus. Man jāzina, ka starp mums viss ir labi. Tas ir vienīgais man zināmais veids, kā par to pārliecināties.

Man no šīs domas noreibst galva. Apziņa, ka es atstāju uz viņu šādu iespaidu, ka varu dāvāt viņam mierinājumu šādā veidā… Kristjens pieceļas sēdus, ieslidina pirkstus aiz manu džinsu jostas un novelk tos līdz ar biksītēm.

Nenovērsdams skatienu no manis, viņš izkāpj no gultas, sameklē kabatā spīdīgo paciņu un pasviež to man, pirms ar vienu strauju kustību atbrīvojas no džinsiem un īsbiksēm.

Es dedzigi atplēšu paciņu un, kad Kristjens ir atgriezies man blakus, nesteidzīgi uzvelku prezervatīvu uz viņa locekļa. Satvēris mani aiz abām rokām, viņš apguļas uz muguras.

-     Nāc virsū, viņš pavēl, uzvilkdams mani sev virsū. Es gribu tevi aplūkot.

Jā, jā!

Kristjens man palīdz, un es piesardzīgi ievadu viņa locekli sevī. Aizvēris acis, viņš paceļ gurnus, piepildīdams mani, un atmet galvu, skaļi izelpodams.

Sajūta ir debešķīga es valdu pār Kristjenu, un viņš iegūst mani.

Viņš vēl joprojām ir satvēris manas rokas, un es nezinu, vai viņš palīdz man saglabāt līdzsvaru vai ari negrib pieļaut, lai viņam pieskaros, kaut gan man ir karte.

-    Lieliski, viņš nomurmina.

Es paceļos augšup, izbaudīdama galvu reibinošo varas izjūtu, un vēroju, kā Kristjens Grejs pamazām zaudē savaldību. Viņš atlaiž manas plaukstas un ieķeras gurnos, un es satveru viņa augšdelmus. Kristjens spēji grūž gurnus manā virzienā, un es iekliedzos.

-    Jā, mazā, sajūti mani, viņš elsodams saka.

Es atmetu galvu un paklausu, ļaudamas Kristjena pieredzei. Mēs abi kustamies ideāli saskaņotā ritmā, un visas domas pagaist. Mani pārņem tikai baudpilnas sajūtas. Augšup un lejup… vēl, vēl… Jā… Es atveru acis un lūkojos uz viņu, saraustīti elpodama, un viņš vēro mani, acīm kvēlojot.

-    Mana Ana, viņš izdveš.

-    Jā, es elsoju. Mūžīgi.

Kristjens skaļi ievaidas, aizver acis un atmet galvu. Brīdi, kad viņš zaudē savaldību, arī mans liktenis ir izlemts, un es beidzu, skaļi izkliegdama savu atvieglojumu, pirms sa-

bruku uz vina.

/

-     Mana meitene, viņš iestenas, sasniegdams savu virsotni, turēdams mani cieši klāt un ļaudamies baudai.

Esmu atbalstījusi galvu pret Kristjena krūtīm aizliegtajā zonā, un mans vaigs piespiests mīkstajiem matiņiem uz viņa krūšu kaula. Es strauji elpoju, laimē starodama, un pretojos kārdinājumam viņu noskūpstīt.

Pūlēdamās atgūties, es turpinu gulēt uz Kristjena. Viņš noglāsta manus matus un laiž roku pār muguru, glāstīdams mani, kamēr arī pats nomierinās.

-    Tu esi tik daiļa.

Es paceļu galvu un neticīgi uzlūkoju Kristjenu. Viņš sarauc pieri un strauji pieceļas sēdus, apskaudams mani, lai es nenoslīdētu nost. Mēs ielūkojamies viens otram acīs, un es pieķeros pie viņa augšdelmiem.

-      Tu. Esi. Daiļa, Kristjens atkārto, uzsvērdams katru vārdu.

-     Un tu dažreiz esi apbrīnojami mīļš. Es viņu maigi noskūpstu.

Pacēlis mani augstāk, Kristjens atraujas, un es apbēdināta saviebjos. Viņš pieliecas un saudzīgi piespiež lūpas manējām.

-    Tev nav ne jausmas, cik pievilcīga esi, vai ne?

Es nosarkstu. Kāpēc viņš neliekas mierā?

-    Vai tiešām tev nepietiek ar visiem šiem puišiem, kas cenšas tevi savaldzināt?

-    Kādiem puišiem?

-    Vai man uzskaitīt visus? Kristjens dzēlīgi painteresē jas. Fotogrāfs ir tevī neprātīgi iemīlējies. Vēl ir zēns n saimniecības preču veikala un tavas draudzenes brālis. Un tavs priekšnieks, viņš sadrūmis piebilst.

-    Kristjen, tā nav patiesība.

-    Tici man, viņi tevi grib. Viņi iekāro to, kas pieder man. Kristjens pievelk mani sev klāt, un es uzjautrināta atbalstu apakšdelmus pret viņa pleciem, spēlēdamās ar viņa matiem.

-    Man, viņš atkārto, un viņa acīs iekvēlojas greizsirdība.

-    Jā, tev, es smaidīdama apliecinu. Kristjens šķiet nomierinājies, un es jūtos ļoti ērti, kaila gulēdama viņam uz ceļiem sestdienas pēcpusdienas spožajā gaismā. Cik neparasti! Uz viņa skaistās ādas vēl joprojām redzamas lūpu krāsas pēdas. Es pamanu arī traipus uz gultas pārvalka un brīdi prātoju, ko par tiem domās Džonsas kundze.

-     Līnija nav pārrauta, es nomurminu un drosmīgi velku ar rādītājpirkstu gar viņa plecu. Kristjens sastingst un sāk spēji mirkšķināt acis. Es gribu doties izpētes gājienā.

Viņš aizdomīgi vēro mani.

-    Pa dzīvokli?

-    Nē. Man padomā ir bagātību karte, ko uzzīmējām uz tevis. Mani pirksti niez vēlmē pieskarties viņam.

Kristjens izbrīnīts sarauc uzacis un šķiet apjucis. Es paberzēju degunu pret viņējo.

-     Kādi piedzīvojumi iekļauti šajā izpētes gājienā, Stilas jaunkundze?

Es atrauju roku no viņa pleca un ar pirkstiem viegli skaru viņa vaigu.

-    Man tikai gribas pieskarties tev visur, kur tas ļauts.

Kristjens ar zobiem satver manu rādītājpirkstu un saudzīgi iekožas tajā.

-    Au! es protestēju, un viņš atplaukst smaidā, dobji ieņurdēdamies.

-    Labi, Kristjens nosaka, atbrīvodams manu pirkstu, bet viņa balsī ieskanas piesardzība. Pagaidi. Viņš pieliecas, paceldams mani, un novelk prezervatīvu, ko nevērīgi nosviež uz grīdas.

-   Neciešu gumijas. Varbūt es pasaukšu doktori Grīnu, lai viņa tev injicē zāles.

-   Vai tev šķiet, ka Sietlas labākā ginekoloģe atskries, tiklīdz pasvilpsi?

-    Es protu runāt pārliecinoši, Kristjens nomurmina, atglauzdams manus matus aiz auss. Franko lieliski paveicis savu darbu. Man patīk šis pakāpeniskais griezums.

-    Vai tu centies mainīt sarunas tematu?

Kristjens atguļas, balstīdamies uz elkoņiem, un es atkal sēžu viņam virsū, atspiedusies pret viņa ceļos saliektajām kājām.

-     Dari, kas tev jādara, viņš sadrūmis nosaka, izskatīdamies noraizējies, bet cenšas to slēpt.

Nenolaizdama skatienu no Kristjena sejas, es velku pirkstu gar lūpu krāsas līniju pār izcilnajiem vēdera muskuļiem. Viņš saraujas, un es sastingstu.

-     Mēs varam pārtraukt, es nočukstu.

-    Nē, ir labi. Man tikai nedaudz… jāpielāgojas. Neviens man sen nav pieskāries, viņš nomurmina.

-    Bargā Kundze? Vārdi nelūgti pārveļas pār lūpām, un man izdodas nepieļaut, lai balsī ieskanas rūgtums un dusmas.

Kristjens pamāj, un ir redzams, ka viņš jūtas neomulīgi.

-    Negribu runāt par viņu. Tev sabojāsies labais noskaņojums.

-    Es nepieļaušu, lai tas notiek.

-     Nē, Ana, tu netiksi galā ar savām jūtām. Katru reizi, kad viņu pieminu, tevi pārņem niknums. Tā visa ir pagātne, un es nevaru to mainīt. Man paveicies, ka tev nav attiecību vēstures, jo pretējā gadījumā es sajuktu prātā.

To dzirdot, es saraucu pieri, tomēr negribu strīdēties.

-    Sajuktu prātā? Vēl vairāk nekā lidz šim? Es pasmaidu, cerēdama izkliedēt spriedzi.

Kristjena lūpas nedaudz savelkas. Es sajuktu prātā tevis dēļ, viņš nočukst.

Mana sirds līksmē sažņaudzas.

-    Vai piezvanīt doktoram Flinnam?

-     Nedomāju, ka tas būs nepieciešams, viņš dzēlīgi nosaka.

Es pavirzos atpakaļ, lidz Kristjens nolaiž kājas, un atkal laižu pirkstus pār viņa vēderu. Viņš sastingst.

-    Man patīk tev pieskarties. Es virzu roku līdz viņa nabai un lejup pa tumšo matiņu svēdru. Viņš paver muti un sāk elpot straujāk, vērodams mani satumsušām acīm, un es jūtu viņa locekli piebriestam. Sākas otrais cēliens.

-    Vēlreiz? es nomurminu.

Viņš pasmaida. Jā gan, Stīlas jaunkundze. Vēlreiz.

Patiesi brīnišķa sestdienas pēcpusdiena. Es stāvu dušā un izklaidīgi mazgājos, piesargādamās, lai nesamitrinātu savus zirgastē sasietos matus, kā arī domādama par pēdējo stundu laikā notikušo. Kristjens šķiet lieliski pielāgojies vaniļas attiecībām.

Šodien viņš ir atklājis neticami daudz. Man ir grūti aptvert visu gūto informāciju un saprast, ko esmu uzzinājusi: Kristjena algas apmērs šausmas, viņš ir sasodīti bagāts, un tik jaunam cilvēkam tas ir apbrīnojami, un savāktie dosjē par mani un tumšmatainajām pakļautajām. Interesanti, vai tie visi tiek glabāti tajā skapī?

Mana zemapziņa sakniebj lūpas un nosodoši papurina galvu. Pat nesāc. Es saraucu pieri. Tikai mazliet iemest aci?

Kaut kur klīst arī Leila ar savu ieroci, un viņas briesmīgā gaume vēl joprojām atspoguļota Kristjena mūzikas atskaņotājā. Bet vēl daudz sliktāka ir pedofīliskā Bargā Kundze. Es neizprotu viņas lomu Kristjena dzīvē un nemaz nevēlos to izprast. Negribu, lai viņa būtu blonds, skaists rēgs, kas spokojas mūsu attiecību fonā. Kristjenam taisnība, es sāku trakot ik reizi, kad domāju par viņu, tāpēc iespējams, ka labāk to nedarīt.

Es pametu dušu un noslaukos dvielī, un mani piepeši pārņem dusmas.

Kurš gan nesāktu trakot, sastopoties ar kaut ko tādu? Vai normāls, saprātīgs cilvēks iesaistītu piecpadsmit gadus vecu zēnu perversās attiecībās? Cik lielā mērā Bargā Kundze veicinājusi viņa apsēstību? Es neizprotu šo sievieti. Bet daudz sliktāks ir Kristjena apgalvojums, ka Bargā Kundze viņam palīdzējusi. Kā?

Es atceros viņa rētas, skaidru, fizisku baismīgas bērnības apliecinājumu un šausminošu atgādinājumu par to, kādas rētas kropļo viņa psihi. Mans krietnais, skumjais Kristjens. Šodien viņš teicis daudzus mīļus vārdus. Viņš ir kā jucis manis dēļ.

Lūkodamās uz savu atspulgu, es priecājos par atmiņām. Mana sirds laimē sažņaudzas, un lūpas savelkas muļķīgi platā smaidā. Varbūt mums tomēr izdosies. Bet cik ilgi Kristjens būs ar mieru gaidīt, pirms ļausies vēlmei mani piekaut zili melnu, jo esmu pārkāpusi kādu iedomātu robežu?

Mans smaids nozūd. Es nezinu atbildi. Šis ir jautājums, kas met ēnu pār mūsu attiecībām. Es esmu ar mieru uz dažādiem pikantiem sīkumiem, bet kaut ko vairāk?

Šoreiz arī zemapziņa man nesniedz nekādu dzēlīgu komentāru. Es atgriežos guļamistabā, lai apģērbtos.

Kristjens ir lejā un veic kaut kādus man nezināmus sagatavošanās darbus, tāpēc istaba ir manā rīcībā. Kleitas skapī nav vienīgais jaunais guvums: atvilktnes ir pilnas ar apakšveļu. Es izvēlos melnu, korsetei līdzīgu apģērba gabalu, kas maksājis piecsimt četrdesmit dolārus. Tam ir sudrabotas maliņas un niecīgas, pieskaņotas biksītes. Es sameklēju arī smalkas zīda zeķes miesas krāsā. Tās sniedzas gandrīz līdz gurniem un ir ļoti glāsmainas, pat erotiskas.

Kad sniedzos pēc kleitas, istabā nebrīdinādams ierodas Kristjens. Varēji jau pieklauvēt! Viņš nekustēdamies stāv un lūkojas uz mani, acīm iekārē mirdzot. Es pietvīkstu koši sarkana, turklāt šķiet, ka itin visur. Kristjenam mugurā ir balts krekls un kājās melnas uzvalka bikses; krekla apkaklīte ir atpogāta. Zem tās rēgojas lūpu krāsas līnija, un viņš vēl joprojām vēro mani.

-    Vai varu kaut kā palīdzēt, Grej? Tavam apciemojumam droši vien ir kāds iemesls, nevis vēlme uz mani lūrēt.

-    Lūrēšana man šobrīd sagādā diezgan patīkamas izjūtas, Stīla, viņš dobji nomurmina, tuvodamies man un nenolaizdams skatienu. Atgādini, lai aizsūtu pateicības vēstuli Kerolainai Ektonai.

Es saraucu pieri. Kas ir šī sieviete?

-    Pārdevēja Neiman veikalā, Kristjens atbild uz manu vārdos nepausto jautājumu.

-    Ak tā.

-    Esmu ļoti ieinteresēts.

-    To es redzu. Ko tu vēlies, Kristjen? Es pārmetoši uzlūkoju viņu.

Kristjens savelk lūpas šķelmīgā smaidā un izņem no kabatas sudrabotās lodītes, un es zaudēju valodu. Šausmas! Viņš vēlas mani nopērt? Tagad? Kāpēc?

-    Nav tā, kā tu domā, viņš steidzīgi piebilst.

-    Paskaidro, lūdzu, es nočukstu.

-    Varbūt tu varētu šovakar tās izmantot.

Es brīdi cenšos aptvert dzirdēto un pamazām saprotu, kas slēpjas aiz viņa vārdiem.

-    Viesībās? es satriekta jautāju.

Kristjens pamāj, vērodams mani ar iekārē satumsušām acīm.

Žēlīgā debess!

-    Vai vēlāk mani nopērsi?

-    Nē.

Es jūtu nelielu vilšanās uzplaiksnījumu, un viņš iesmejas. Vai tu to gribētu?

Man nav ne jausmas. Es apjukusi noriju siekalas.

-    Varu apliecināt, ka šādi es tev nepieskaršos pat tad, ja lūgsies.

Interesanti!

-    Vai vēlies piedalīties šādā spēlē? Kristjens jautā, paceldams lodītes augstāk. Ja sajūtas kļūs pārāk spēcīgas, varēsi lodītes izņemt.

Es lūkojos uz Kristjenu. Viņš izskatās velnišķīgi kārdinošs ar saviem izspūrušajiem pēcseksa matiem; satumsušajās acīs zib erotiskas domas, un lūpas ir savilktas seksīgā smaidā.

-    Labi, es klusi piekrītu. Un kā vēl! Mana dieviete beidzot atguvusi valodu un ir gatava uzgavilēt.

-    Gudra meitene. Kristjens pavīpsnā. Nāc šurp, un es ievietošu lodītes. Bet vispirms apauj kurpes.

Kurpes? Es pagriežos un uzlūkoju baložpelēkos zamša augstpapēžu apavus, kas pieskaņoti izvēlētajai kleitai.

Klausi Kristjenam!

Viņš pastiepj roku, lai mani atbalstītu, kamēr es iekāpju trīs tūkstošus dolāru vērtajās Christian Louboutin kurpēs un nekavējoties kļūstu par vismaz piecām collām garāka.

Kristjens mani pieved pie gultas, bet neapsēžas. Paņēmis vienīgo krēslu istabā, viņš pienes to man blakus.

-     Kad pamāšu, noliecies un pieķeries pie krēsla. Vai saproti? viņš dobji noprasa.

-Jā.

-    Lieliski. Atver muti, viņš glāsmaina balsī pavel.

Es paklausu, domādama, ka viņš ieliks lodītes man mutē, lai tās samitrinātu. Tomēr nē: Kristjens ieliek pirkstu man starp lūpām.

Ak…

-     Nolaizi, viņš pavēl. Es satveru viņa plaukstu, lai tā nekustētos, un izpildu pavēli. Ja vēlos, es varu būt ļoti paklausīga.

Viņš garšo pēc ziepēm… mmm. Es spēcīgi apkļauju lūpām Kristjena pirkstu un apmierināta redzu, kā viņš strauji ievelk elpu, vienlaikus ieplešot acis. Ja tā turpināsies, man nemaz nevajadzēs mitrināt lodītes. Kristjens paņem tās mutē, un es turpinu laizīt viņa pirkstu, apļodama mēli ap to. Kad viņš mēģina atraut roku, es sacērtu zobus.

Kristjens pasmaida un kā norādams šūpo galvu, tāpēc es atlaižu pirkstu. Viņš pamāj, un es pieliecos, satverdama krēsla malas. Kristjens pabīda manas biksītes sāņus un ļoti lēni ieslidina pirkstu manī, laiski aprakstīdams nelielu loku, tā ļaudams man viņu sajust no visām pusēm. Nevaru apvaldīt vaidu.

Izvilcis pirkstu no manis, viņš ļoti saudzīgi vienu pēc otras ievieto lodītes, iestumdams tās dziļi manī. Kad tas ir paveikts, Kristjens sakārto biksītes un noskūpsta manu dibenu. Pārlaidis plaukstas pār manām kājām no potītēm līdz augšstilbiem, viņš pēc kārtas piespiež lūpas pie abām vietām, kur beidzas zeķu augšmala.

-    Tev ir ļoti, ļoti glītas kājas, Stīlas jaunkundze, viņš nomurmina, pieceļas un satver mani aiz gurniem tā, ka es sajūtu viņa briestošo locekli.

-    Varbūt pēc atgriešanās es tevi iegūšu šādi, Anastasija. Drīksti piecelties.

Man noreibst galva, un es jūtos neprātīgi uzbudināta; lodītes no iekšpuses glāsta manu miesu. Kristjens uzspiež skupstu man uz pleca.

-   Es nopirku tev šos viesībām pagājušajā sestdienā. Viņš izstiepj roku un atver plaukstu. Tajā iegūlusi neliela, sarkana kārbiņa, uz kuras vāka rakstīts Cartier. Bet tu mani pameti, tāpēc neradās izdevība tos pasniegt.

Man aizraujas elpa.

-    Ši ir mana otrā izdevība, Kristjens aizžņaugtā balsī nočukst. Viņš ir satraucies.

Es bikli pasniedzos pēc kārbiņas un atveru to. Iekšā uzmirdz pilienveida auskari. Katru rotā četri briljanti pamatnē viens, tam seko neliels pārrāvums un trīs vienmērīgi izvietoti briljanti ķēdītē. Auskari ir skaisti, vienkārši un klasiski. Tādus es pati sev izvēlētos, ja man būtu iespēja iepirkties Cartier veikalā.

-     Burvīgi, es nočukstu. Man tie šķiet vēl skaistāki tāpēc, ka simbolizē otro izdevību. Paldies!

Kristjens manāmi nomierinās un vēlreiz noskūpsta mani uz pleca.

-    Vai vilksi sudraboto satīna kleitu? viņš jautā.

-    Jā. Vai tev nav iebildumu?

-    Nekādā ziņā. Ļaušu tev saģērbties. Viņš iziet ārā, pat neatskatījies.

Esmu nokļuvusi paralēlā pasaulē. Jaunā sieviete, kas lūkojas man pretī, izskatās sarkanā paklāja cienīga. Garais, sudrabotais satīna tērps bez lencītēm ir apburošs. Varbūt es pati nosūtīšu ziņu Kerolainai Ektonei. Kleita ir pieguloša un izceļ manus nedaudzos izliekumus.

Mani mati mīkstos viļņos krīt gar seju, pār pleciem un krūtīm. Es atglaužu šķipsnu aiz auss, atklādama skatienam savus otrās izdevības auskarus. Kosmētiku esmu izmantojusi pavisam nedaudz, lai nezaudētu dabisku izskatu. Skropstu zīmulis un tuša, mazliet sārtuma un gaiša lūpu krāsa.

Vaigu sārtums man pat nav vajadzīgs, jo esmu nedaudz pietvīkusi sudraba lodīšu dēļ. Jā, tās tiešām rūpēsies par krāsu manos vaigos. Domādama par Kristjena bezkaunīgajiem erotiskajiem sapņiem, es papurinu galvu un, paņēmusi satina stolu un sudraboto somiņu, dodos meklēt savu dīvaino vīrieti.

Viņš priekšnamā sarunājas ar Teiloru un vēl trim vīriem, uzgriezis man muguru. Svešinieki pārsteigti velta man atzinības pilnus skatienus, un Kristjens, to pamanījis, pagriežas. Es stāvu, neveiklības pārņemta, un gaidu.

Man izkalst mute. Kristjens izskatās satriecoši. Viņam mugurā ir melns smokings, ap kaklu melns tauriņš, un viņš uzlūko mani ar apbrīnā starojošām acīm. Piegājis tuvāk, viņš noskūpsta mani uz galvvidus.

-    Anastasija! Tevi redzot, man aizraujas elpa.

Es nosarkstu, uzklausot šo komplimentu Teilora un pārējo klātbūtnē.

-    Vai iedzersi glāzi šampanieša, pirms dodamies?

-    Labprāt, es steidzīgi nomurminu.

Kristjens pamāj Teiloram, un viņš kopā ar saviem pavadoņiem iziet ārā. Savukārt Kristjens ieved mani lielajā istabā un izņem no ledusskapja šampanieša pudeli.

-    Vai tie bija apsargi? es jautāju.

-      Miesassargi Teilora pakļautībā. Viņš apguvis arī šo mākslu. Kristjens man pasniedz slaidu glāzi.

-    Daudzpusīgs cilvēks.

-    Jā. Kristjens pasmaida. Tu esi ļoti skaista, Anastasija. Uz tavu veselību! Viņš paceļ glāzi, un es tai pieskandinu savējo. Šampanietis ir gaiši sārts, un tam ir patīkama, atsvaidzinoša garša.

-    Kā tu jūties? Kristjens jautā, kvēlē vērodams mani.

-    Pateicos, labi. Es sirsnīgi pasmaidu, izlikdamās, ka nenojaušu, par ko viņš patiesībā interesējas, proti, par sudraba lodītēm.

Viņš pasmīn.

-   Tev būs vajadzīga šī. Kristjens pasniedz man lielu samta maisiņu, kas bija nolikts uz galda virtuves vidū. Ver vaļā, viņš pamudina, malkodams šampanieti. Es ieinteresēta izņemu no maisiņa smalki veidotu, sudrabotu masku ar kobaltzilu spalvu pušķi augšpusē.

-    Pasākums ir masku balle, viņš savaldīgi paskaidro.

-    Ak tā! Maska ir brīnišķīga. Ap malu izvīta sudrabota lente, un acu caurumus rotā smalki, sudraboti raksti.

-    Maska izcels tavas skaistās acis, Anastasija.

Es kautri pasmaidu. Vai tev ari tāda būs?

-    Protams. Maskas dāvā tīkamu brīvību, viņš piebilst, parāvis uzaci augšup.

Nojaušu, ka mums klāsies jautri.

-     Es gribu tev kaut ko parādīt. Kristjens ieved mani priekšnamā, un tur blakus kāpnēm ir durvis. Aiz tām plešas istaba, apmēram tikpat liela kā viņa rotaļu telpa, kas droši vien ir tieši virs mums. Šī ir pilna ar grāmatām, gluži kā bibliotēka. Pie katras sienas ir milzīgs plaukts, kas piekrauts ar grāmatām no grīdas līdz griestiem. Pašā vidū ir milzīgs biljarda galds, ko apgaismo Tiffam/ lampa. Tā atgādina garu trīsstūrveida prizmu.

-    Tev ir bibliotēka! es sajūsmināta iesaucos.

-    Jā. Eljots to dēvē par istabu ar bumbām. Dzīvoklis ir plašs, un šodien, kad ieminējies par izpēti, es sapratu, ka neesmu tev to izrādījis. Šobrīd nav laika, bet es nospriedu, ka varētu tevi ievest vismaz šajā istabā un varbūt arī aicināt uz biljarda spēli tuvā nākotnē.

Es atplaukstu platā smaidā.

-    Uz priekšu! Mani pārņēmis slēpts prieks. Mēs ar Hosē nostiprinājām savu draudzību pie biljarda galda. Esmu slīpējusi savu prasmi trīs gadus. Ar kiju rokās esmu nepārspējama. Hosē bija labs skolotājs.

-    Kā, lūdzu? Kristjens uzjautrināts painteresējas.

Man tiešām vajadzētu iemācīties nepaust visas emocijas, tiklīdz tās parādās.

-    Neko, es steidzīgi atbildu.

Kristjens samiedz acis.

-     Varbūt doktors Flinns pratīs atklāt tavus noslēpumus. Šovakar jūs satiksieties.

-    Ar šarlatānu, kurš plēš bargu naudu? Sasodīts!

-    Jā, to pašu. Viņš nepacietīgi gaida tevi.

Kristjens satver manu roku un maigi pārvelk ar īkšķi pār pirkstu kauliņiem. Mēs sēžam Audi aizmugurējā sēdekli un braucam uz ziemeļiem. Es sagrozos un jūtu pieskārienu atbalsojamies cirkšņos. Man jāapslāpē vaids, jo priekšā sēž Teilors un viņš neklausās mūziku. Viņam blakus ir viens no apsargiem, kura vārds laikam ir Sojers.

Man pavēderē pamazām rodas trulas, bet patīkamas sāpes, ko izraisa lodītes. Interesanti, cik ilgi spēšu izturēt, negūstot… hmm, atvieglojumu? Es sakrustoju kājas un piepeši atceros kaut ko, kas jau sen mājojis kādā tālā prāta nostūrī.

-    Kas tev iedeva lūpu krāsu? es klusi jautāju Kristjenam.

Viņš pasmīkņājis norāda uz priekšu. Teilors.

Es iespurdzos, bet lodīšu dēļ tūlīt pat apklustu un iekožu lūpā. Kristjens man uzsmaida, acīm nerātni mirdzot. Jā, mans seksīgais zvērs lieliski zina, kādu iespaidu uz mani atstāj.

-    Atslābinies, viņš izdveš. Ja sajūtas kļūst pārāk spēcīgas… Viņš apklust un, maigi noskūpstījis visus pirkstu kauliņus pēc kārtas, saudzīgi ievelk mutē mazo pirkstiņu.

Tagad es zinu, ka viņš tā rīkojas tīšām. Es aizveru acis, ļaudamās iekāres viļņiem, un pavēderes muskuļi saspringst.

Kad atveru acis, Kristjens mani vēro, un es nodomāju, ka viņš izskatās pēc bīstama prinča. Droši vien vainojams ietērps un melnais tauriņš; šobrīd viņš šķiet vecāks un izsmalcināts, gluži kā pievilcīgs neģēlis ar nepiedienīgiem nolūkiem. Viņu uzlūkojot, man aizraujas elpa. Esmu ļāvusies viņa jutekliskajam vilinājumam, un viņš savukārt apgalvo, ka ir aizrāvies ar mani. Par to domājot, es sāku smaidīt, un Kristjens man atbild ar to pašu, pazibinādams žilbinoši baltus zobus.

-    Kas šovakar paredzēts?

-    Nekas īpašs, tikai parasts pasākums, Kristjens nevērīgi attrauc.

-    Man tas nav parasts, es atgādinu.

Gādīgi pasmaidījis, viņš noskūpsta manu roku. Būs daudz cilvēku, kas izrādīs savu bagātību. Izsole, loterija, vakariņas, dejas… mana māte prot rīkot aizraujošas viesības. Viņš atkal smaida, un es pirmo reizi dienas laikā jūtu nepacietību, gaidot šo vakaru.

Pie Greju savrupmājas piebraucamā ceļa jau ir gara dārgu mašīnu rinda. Virs ceļa piekarinātas garas, gaiši sārtas papīra laternas, un, kamēr nesteidzīgi braucam tuvāk durvīm, kļūst skaidrs, ka tās ir itin visur. Nokrēsli tās rada maģisku iespaidu, it kā mēs ieietu apburtā karaļvalsti. Es palūkojos uz Kristjenu, domādama par to, cik piemērota šī gaisotne ir manam princim, un bērnišķīga jūsma pārmāc visas pārējās izjūtas.

-     Laiks maskām! Kristjens smaidīdams paziņo un aizslēpjas aiz savas vienkāršās, melnās maskas, tādējādi kļūdams vēl noslēpumaināks un jutekliskāks.

Viņa seja ir aizklāta, es redzu tikai skaistās lūpas un izteiksmīgo žokli. Mana sirds iepukstas straujāk. Es nostiprinu savu masku un cenšos nepievērst uzmanību alkām, kas virmo dziļi mani.

Teilors aptur mašīnu, un parādās kalpotājs, kurš atver durvis Kristjenam. Sojers izlec no savas vietas un atver manējās.

-    Vai esi gatava? Kristjens jautā.

-    Cik nu tas iespējams.

-   Tu esi daiļa, Anastasija. Viņš noskūpsta manu roku un izkāpj.

Gar zālāju līdz mājai un plašajam pagalmam aizmugurē stiepjas tumši zaļš paklājs. Kristjens kā sargājot aplicis roku man ap vidukli, un mēs iekļaujamies vienmērīgajā Sietlas bagāto ļaužu plūsmā. Visi ģērbušies smalkās drānās un noslēpuši seju aiz dažādām maskām. Ceļu apgaismo laternas. Divi fotogrāfi aicina viesus pozēt pie efejām apvīta režģa.

-    Greja kungs! viens no viņiem iesaucas. Kristjens pamāj un pievelk mani tuvāk, ļaudams, lai mūs abus nofotografē. Kā viņi pazina Kristjenu? Droši vien vainojami viņa neparastie, nekārtīgie rūsganie mati.

-    Kāpēc fotogrāfi ir divi? es painteresējos.

-    Viens ir no avīzes Seattle Times, otrs piedāvā suvenīrus. Vēlāk varēsim nopirkt attēlu.

Tātad mana fotogrāfija atkal būs redzama presē. Es atceros Leilu. Viņa mani atrada tieši tāpēc, ka es pozēju kopā ar Kristjenu. Doma nav patīkama, bet mierina apziņa, ka manu seju slēpj maska.

Rindas galā stāv baltā tērpti kalpotāji ar paplātēm, uz kurām saliktas šampanieša glāzes, un es jūtos pateicīga, kad Kristjens vienu no tām pasniedz man, ļaudams izrauties no drūmajām domām.

Mēs tuvojamies lielai, baltai lapenei, kas rotāta ar mazākām papīra laternām. Tajā izvietota melniem un baltiem četrstūriem izkrāsota deju grīda, kas atgādina šaha dēli, un apkārt uzsliets zems žogs ar trim ieejām no dažādām pusēm. Pie katras no tām slejas divi skaisti ledus gulbji. Ceturtajā lapenes malā ir skatuve, uz kuras stīgu kvartets spēlē klusu, skaudru melodiju, ko es līdz šim neesmu dzirdējusi. Šķiet, skatuve sagatavota lielākam orķestrim, bet tas nekur nav manāms, tāpēc es nospriežu, ka vēlāk paredzēts cits priekšnesums. Kristjens satver mani aiz rokas un aizved garām gulbjiem līdz deju grīdai, kur jau pulcējas pārējie viesi, sarunādamies un malkodami šampanieti.

Tuvāk krastmalai uzslieta milzīga telts. Pret mums pavērsta tās ieeja, un es saskatu grezni saklātus galdus ar krēsliem. To daudzums mani izbrīna.

-    Cik būs viesu? es jautāju Kristjenam, telts apjoma pārsteigta.

-    Apmēram trīs simti. Mana māte zina precīzāku skaitu. Viņš man uzsmaida.

-    Kristjen!

No pūļa iznirst jauna sieviete un apmet rokas viņam ap kaklu, un man nekavējoties ir skaidrs, ka tā ir Mia. Viņa ir ģērbusies elegantā, gaiši sārtā, garā šifona kleitā un uzlikusi brīnišķīgu, smalku Venēcijas karnevāla masku. Kristjena māsa ir daiļa, un es nekad vēl neesmu jutusies tik pateicīga Kristjenam par viņa dāvināto kleitu.

-     Ana! Mīļā, tu izskaties lieliski! Mia mani apskauj. Nāc, iepazīsties ar maniem draugiem. Neviens nespēj noticēt, ka Kristjenam beidzot ir meitene.

Es satrūkusies uzmetu skatienu Kristjenam, bet viņš tikai parausta plecus, bez vārdiem pauzdams: "Jā, Mia ir neizturama, es ar viņu cenšos sadzīvot jau gadiem ilgi." Man nav citas iespējas, kā vien ļaut, lai Mia mani pieved pie četrām jaunām sievietēm. Visas ir ģērbušās dārgos tērpos un izskatās lieliski koptas.

Kristjena māsa steidzīgi iepazīstina mani ar savām draudzenēm. Trīs no viņām ir laipnas, bet ceturtā laikam vārdā Lilija saīgusi nopēta mani, slēpdamās aiz sarkanas maskas.

-    Mums visiem šķita, ka Kristjens ir gejs, viņa dzēlīgi nosaka, savilkusi lūpas acīmredzami neīstā smaidā.

Mia uzmet lūpu.

-     Lilija, uzvedies kā pieklājas! Tagad ir skaidrs, ka manam brālim ir lieliska gaume attiecībā uz sievietēm. Viņš gaidīja īsto, un tā nebiji tu!

Mias draudzene pietvīkst tikpat sarkana kā maska, un es sekoju viņas priekšzīmei, juzdamās ārkārtīgi neomulīgi.

-    Dāmas, ja neiebilstat, es jums atņemšu savu pavadoni. Kristjens apvij roku man ap vidukli un pievelk mani sev klāt. Sievietes nosarkst, smaida un mīņājas, ļaudamās viņa žilbinošā smaida burvībai. Mia palūkojas uz mani un izvalba acis, un es nespēju apvaldīt smieklus.

-     Bija patīkami iepazīties, es nosaku, un Kristjens aizvelk mani prom.

-    Paldies! es klusi iesaucos, kad esam nedaudz attālinājušies.

-     Es redzēju, ka Miai blakus ir Lilija. Visai nejauka persona.

-    Tu viņai patīc, es saīgusi nomurminu.

Kristjens nodrebinās. Sīs jūtas nav abpusējas. Iesim, es tevi iepazīstināšu ar dažiem ļaudīm.

Nākamo pusstundu es pavadu kā virpulī, tikdamās ar dažādiem cilvēkiem. To vidū ir divi Holivudas aktieri, divi lielu uzņēmumu vadītāji un vairāki ievērojami ārsti. Nav iespējams atcerēties visus vārdus!

Kristjens neizlaiž mani no acīm, un es jūtos pateicīga. Šajā pasākumā vērojamā greznība, elegance un bagātība mani biedē. Nekad vēl neesmu bijusi šādās viesībās.

Baltā tērptie kalpotāji nepiespiesti virzās garām cilvēkiem arvien biezākajā pūlī, nesdami šampanieša pudeles un satraucoši bieži piepildīdami manu glāzi. Nedrīkstu dzert pārāk daudz, nedrīkstu dzert pārāk daudz, es klusībā atkārtoju, bet jau sāku viegli reibt un nezinu, kas vainojams šampanietis, dzirkstošā noslēpumainības gaisotne, ko rada maskas, vai arī sudraba lodītes. Vairs nav iespējams ignorēt īpatnējo smeldzi pavēderē.

-     Jūs strādājat Sietlas Neatkarīgajā izdevniecībā, vai ne? jautā plikgalvains kungs ar lāča vai arī suņa? masku uz sejas. Es dzirdēju baumas, ka notikusi agresīva pārņemšana.

Manos vaigos iesitas sārtums. Tā ir taisnība, izdevniecību pārņēma vīrietis, kuram naudas ir vairāk nekā saprāta un kurš pārvērtis vajāšanu par mākslu.

-    Es esmu tikai nenozīmīga asistente, Ekla kungs. Man nekas tāds nav zināms.

Kristjens klusē, neizteiksmīgi uzsmaidīdams Eklam.

-    Dāmas un kungi! mūs pārtrauc ceremonijmeistars, aizslēpies aiz lielas, melnbaltas arlekīna maskas. Lūdzu, ieņemiet vietas. Vakariņu galds ir klāts.

Kristjens satver manu roku, un mēs kopā ar čalojošajiem viesiem virzāmies uz lielo nojumi.

Iegājusi iekšā, es pārsteigta lūkojos apkārt. Trīs milzīgi, zemi kroņlukturi met varavīksnes gaismu pār ziloņkaula krāsas zīda sienām un griestiem. Zem nojumes salikti vismaz trīsdesmit galdi, un tie man atgādina privāto ēdamtelpu viesnīcā "Hītmens" kristāla glāzes, balti, spodri galdauti, bet vidū ap sudraba svečturi eleganti izkārtotas gaiši sārtas peonijas. Tām blakus ir plānā zīda audumā ietīts dāvanu groziņš.

Kristjens ieskatās sēdvietu kartē un pieved mani pie galda pašā nojumes vidū. Tur mūs jau gaida Mia un Kristjena māte. Abas iegrimušas sarunā ar jaunu vīrieti, kuru es nepazīstu. Greisai mugurā ir mirdzošs, piparmētru zaļš tērps, un seju sedz pieskaņota Venēcijas karnevāla maska. Viņa priecīga staro un nemaz nešķiet satraukta, sirsnīgi apsveicinoties ar mani.

-    Ļoti patīkami tevi atkal satikt, Ana! Un tu izskaties ļoti skaista.

-    Māt, Kristjens pieklājīgi nosaka un uzspiež skūpstu viņai uz abiem vaigiem.

-    Kristjen, cik oficiāli! viņa smiedamās pārmet.

Mums pievienojas Greisas vecāki, Treveljana kungs un

kundze. Viņi ir aizrautības un jaunības gara pārņemti, kaut gan to ir grūti noteikt, jo abiem ir pieskaņotas bronzas krāsas maskas. Viņi priecājas, redzot Kristjenu.

-    Vecomāt, vecotēv, šī ir Anastasija Stīla.

Treveljanas kundze man pieķeras kā dadzis. Viņš beidzot kādu atradis, brīnišķīgi, turklāt tik skaistu meiteni! Ceru, ka padarīsi viņu par godīgu cilvēku, viņa jūsmo, kratīdama manu roku.

Dievs Tēvs! Labi, ka man ir maska.

-    Māt, tu liec Anai justies neērti, Greisa mani glābj.

-    Nepievērs uzmanibu manai večiņai, bērns. Treveljana kungs paspiež manu roku. Viņa domā, ka Dievs viņai atļāvis teikt visu, kas uz mēles, tikai tāpēc vien, ka viņa ir veca.

-    Ana, šis ir mans pavadonis Šons, Mia kautrīgi iepazīstina mani ar jauno vīrieti. Viņš uzjautrināts pasmaida un, brūnajām acīm dzirkstījot, paspiež man roku.

-    Priecājos iepazīties, Šon.

Arī Kristjens sarokojas ar jaunekli, vērīgi viņu nopētīdams. Šķiet, arī nabaga Miai jāsamierinās ar Kristjena valdonīgumu. Es viņai līdzjūtīgi uzsmaidu.

Greisas draugi Lenss un Džanīna ir pēdējie, kas pievienojas mums, bet nekur nav redzams Keriks Grejs.

Piepeši iešņācās mikrofons, un skaļruņos iedārdas Kristjena tēva balss. Visi apklust. Keriks stāv uz nelielas skatuves nojumes malā, aizslēpies aiz zeltītas, izsmalcinātas Pulčinellas maskas.

-    Dāmas un kungi, sveicam jūs ikgadējā labdarības ballē. Ceru, ka mūsu sarūpētais mielasts jums patiks un liks iztukšot kabatas, atbalstot lielisko darbu, ko mūsu komanda veic "Veseļoties kopā" ietvaros. Jūs jau zināt, ka šis mērķis ir ļoti svarīgs gan manai sievai, gan man.

Es nemierīgi uzlūkoju Kristjenu, kurš bezkaislīgi vēro skatuvi. Pametis skatienu uz mani, viņš pasmīn.

-    Tūlīt nodošu vadības grožus ceremonijmeistaram. Lūdzu, sēdieties un baudiet vakaru! Keriks aicina.

Atskan pieklājīgi aplausi, un drīz turpinās sarunas. Es sēžu starp Kristjenu un viņa vectēvu un apbrīnoju mazo, balto kartīti ar smalkiem, sudrabotiem burtiem, kas veido manu vārdu. Viesmīlis aizdedzina sveci, izmantodams garu vaska kociņu. Keriks pievienojas mums un pārsteidz mani ar skūpstu uz abiem vaigiem.

-     Priecājos tevi atkal satikt, Ana, viņš nomurmina. Interesantajā zelta maskā viņš izskatās neparasti satriecošs.

-    Dāmas un kungi, lūdzu, izvēliet galda vecāko! uzsauc ceremonijmeistars.

-     Mani, mani! Mia nekavējoties iesaucas, aizrautīgi dīdoties uz krēsla.

-    Galda vidū ir aploksne, vakara vadītājs turpina. Lūdzu, sameklējiet, izlūdzieties, aizņemieties vai nozodziet lielāko iespējamo banknoti, uzrakstiet uz tās savu vārdu un ievietojiet naudaszīmi aploksnē! Galda vecākie, lūdzu, rūpīgi sargājiet šo naudu. Mums tā vēlāk būs nepieciešama.

Velns! Es neiedomājos paņemt līdzi naudu. Muļķe! Šis taču ir labdarības pasākums.

Kristjens izņem no maka divas simt dolāru banknotes.

-    Ņem, viņš piedāvā.

-    Vēlāk tev atdošu, es nočukstu.

Kristjens sakniebj lūpas, un es zinu, ka esmu viņu nokaitinājusi, tomēr viņš neko nesaka. Es uzrakstu savu vārdu ar viņa melno flomāsteru, kura vāciņu rotā ziedu raksts, un Mia palaiž apkārt aploksni.

Man pretī nolikts vēl viens papīrs ar sudrabotiem, izvītiem burtiem ēdienkarte.

Masku balle "Veseļoties kopā" atbalstam

Ēdienkarte

Laša tartars ar Creme Fraiche un gurķiem uz apgrauzdētas Brioche maizes

Alban Estate Rousanne 2006

Cepta pīles krūtiņa Maskavas gaumē

Maigs Jeruzalemes artišoku biezenis, timiāna garozā cepti saldie ķirši, Foie Gras

Chаteauneuf-duPape Vielles Vignes 2006

Domaine de la Janasse

Valriekstu kūka ar cukura glazūru

Cukurotas vīģes, Sabayon, Kļavu sīrupa saldējums

Vin de Constance 2004 Klein Constantia

Vietējo sieru un maizes izlase

Alban Estate Greenache 2006

Kafija un uzkodas

Tas izskaidro, kāpēc man priekšā nolikta vesela rinda kristāla glāžu, kas aizņem daudz vietas. Viesmīlis atgriežas un piedāvā mums vīnu un ūdeni. Man aiz muguras kalpotāji aizvelk ciet nojumes malas, kas līdz šim bija vaļā, toties pretējās malas audums tiek pavilkts malā, atklājot mūsu skatienam saulrietu virs Sietlas un Meidenbauera līča.

Man aizraujas elpa, kad vēroju šo apbrīnojamo skatu. Tālumā mirguļo Sietlas gaismas, bet opāla krāsas debesīs spoguļojas dūmakainais, oranžais līcis, raisot mierpilnas izjūtas.

Parādās desmit kalpotāji, turēdami rokās šķīvjus, un nostājas starp mums. Saņēmuši kādu nedzirdamu mājienu, viņi pasniedz mums pirmo ēdienu, rīkodamies neticami saskaņoti, un nozūd. Lasis izskatās brīnumgards, un es apjaušu, ka gribu ēst.

-    Vai esi izsalkusi? Kristjens nomurmina tā, ka to dzirdu tikai es. Zinu, ka viņš nerunā par ēdienu, un pavēderes muskuļi nekavējoties atsaucas viņa kārdinājumam.

-    Ļoti, es nočukstu, drosmīgi ielūkodamās viņam acīs, un Kristjens strauji ieelpo.

Ha! Šajā spēlē varam piedalīties mēs abi.

Kristjena vectēvs nekavējoties iesaista mani sarunā. Viņš ir brīnišķīgs večuks un ārkārtīgi lepojas ar savu meitu un trim mazbērniem.

Ir grūti iztēloties Kristjenu bērnībā. Prātā nelūgtas iešaujas atmiņas par apdeguma rētām, bet es tās steidzīgi padzenu. Negribu šobrīd par to domāt, kaut gan jāatzīst, ka Kristjena pagātne ir šī pasākuma cēlonis.

Kaut šeit būtu Keita kopā ar Eljotu! Viņa lieliski iederētos viesu vidū. Keitu nebiedētu daudzās dakšiņas un naži, kas salikti man priekšā, un viņa nekavējoties sāktu valdīt pār galdabiedriem. Viņas abas ar Miu droši vien sacenstos par galda vecākās vietu. To iedomājusies, es pasmaidu.

Sarunas pie galda ir viļņveidīgas. Kā parasti, Mia izklaidē visus un aizēno nabaga Šonu, kurš pārsvarā klusē tāpat kā es. Kristjena vecāmāte ir visrunīgākā. Arī viņai piemīt dzēlīga humora izjūta, un asie joki parasti vērsti pret viņas vīru. Man ir nedaudz žēl Treveljana kunga.

Kristjens un Lenss aizrautīgi sarunājas par kādu ierīci, ko Kristjena kompānija veido, balstoties uz I. F. Šūmahera principu "skaistums slēpjas minimālismā". Man ir grūti saprast, ko viņi spriež. Šķiet, Kristjens veļas apgadāt nabadzīgas tautas visā pasaulē ar jaunu tehnoloģiju ierīcēm, kam nav nepieciešama elektrība, akumulators un rūpīga kopšana.

Es sajūsmināta vēroju viņa aizrautību. Viņš ir kaismes pārņemts un gatavs palīdzēt tiem, kam dzīvē nav paveicies. Izmantojot savu telekomunikāciju uzņēmumu, viņš vēlas būt pirmais, kurš laidīs klajā uzvelkamu mobilo tālruni.

Oho! Man nebija ne jausmas. Es zināju, ka viņš grasās pabarot pasauli, bet šis…

Lenss neizprot Kristjena vēlmi atdot tehnoloģiju bez maksas un neizņemt patentu. Man rodas jautājums, kā Kristjens nopelnījis daudz naudas, ja ir gatavs no visa atteikties.

Vakariņu laikā pie galda ik pēc brīža pienāk eleganti ģērbti vīrieši ar tumšām maskām uz sejas, gribēdami aprunāties ar Kristjenu, paspiest viņam roku un apmainīties laipnībām. Ar dažiem viņš mani iepazīstina, bet pārējo klātbūtnē neko nesaka. Interesanti, kā viņš pieņem šos lēmumus?

Vienas šādas sarunas laikā Mia pieliecas man klāt un pasmaida.

-    Ana, vai palīdzēsi man izsoles laikā?

-    Protams! es dedzīgi piekrītu.

Kad kalpotāji pasniedz saldo ēdienu, jau ir satumsis, un es jūtos ļoti neomulīgi. Man jāatbrīvojas no lodītēm. Pirms pagūstu atvainoties un aiziet, pie mūsu galdiņa pienāk ceremonijmeistars, un viņam blakus, ja nemaldos, stāv blondā eiropiete ar bizītēm.

Kā viņu sauca? Ansītis, Grietiņa… Grēthena.

Viņas seju, protams, sedz maska, bet es zinu, ka tā ir viņa, jo meitene nenovērsdamās vēro Kristjenu. Viņa nosarkst, un mani pārņem savtīgs prieks, jo Kristjens viņai nepievērš nekādu uzmanību.

Vakara vadītājs palūdz mūsu aploksni un ar ļoti elegantu, izkoptu žestu sniedz to Greisai, lūgdams izvilkt laimīgo banknoti. Tā pieder Šonam, un viņš saņem zīdā ietīto dāvanu groziņu.

Es pieklājīgi aplaudēju, bet vairs nespēju pievērsties notiekošajam.

-    Atvaino, man uz mirkli jāaiziet, es pačukstu Kristjenam.

Viņš vērīgi palūkojas uz mani.

-    Vai uz vannasistabu?

Es pamāju.

-    Pagaidi, es tevi aizvedīšu, viņš daudzsološi nosaka.

Tiklīdz es pieceļos, manai priekšzīmei seko arī pārējie vīrieši pie galda. Cik laba audzināšana!

-    Nē, Kristjen! Es parādīšu Anai ceļu.

Mia jau ir man blakus, pirms Kristjens pagūst iebilst. Viņš sasprindzina žokli, un es zinu, ka viņš nav apmierināts. Patiesību sakot, arī es nē. Man ir… vajadzības. Es kā atvainodamās paraustu plecus, un viņš samierinājies apsēžas.

Kad atgriežamies, es jūtos nedaudz labāk, kaut gan pēc lodīšu izņemšanas spriedze nemazinājās tik strauji, kā biju cerējusi. Lodītes ir noglabātas manā somiņā.

Kāpēc es domāju, ka varēšu izturēt visu vakaru? Mani vēl joprojām moka alkas varbūt izdosies pierunāt Kristjenu vēlāk aizvest mani uz laivu namiņu. Es piesarkstu, to iedomājusies, un palūkojos uz viņu, apsēzdamās savā vietā. Viņš skatās uz mani, un viņa lūpās rotājas tik tikko jaušams smaids.

Paldies Dievam! Kristjens vairs nedusmojas par zaudēto izdevību… kaut gan es neesmu priecīga. Mani pārņem bezspēka raisīts aizkaitinājums, pat dusmas. Kristjens saspiež manu roku, un mēs abi uzmanīgi ieklausāmies Kerika vārdos. Viņš atkal ir uz skatuves un runā par "Veseļoties kopā". Kristjens man pasniedz vēl vienu kartīti izsoles balvu sarakstu. Es to steidzīgi izlasu. Izsoles balvas un dāsnie ziedotāji "Veseļoties kopā" mērķiem

Komandas "Mariners" beisbola nūja ar parakstiem dr. Emīlija Meinvoringa

Gucci somiņa, maks un atslēgu riņķis Andrea Vašingtona Dāvanu karte dienai skaistumkopšanas salonā Esclava Brevernas centrā Elina Linkolna

Ainavas un dārza dizains Džia Mateo Coco dc Mer kolekcija un smaržas Elizabete Ostina Venēcijas spogulis Dž. Beilija kungs un kundze Divas kastes vīna pēc jūsu izvēles no Alban Estates Alban Estates

Divas VIP biļetes uz XTY koncertu L. Jesjova kundze Sacīkšu diena Deitonā kompānija "EMC Britt Inc." Džeinas Ostinas "Lepnums un aizspriedumi", pirmizdevums Dr. A. F. M. Leiss Fīlds

Iespēja pavadīt dienu pie Aston Martin DB7 stūres L. V. Noras kungs un kundze

Eļļas glezna "Zilgmē", autors Dž. Trautons Kellija Trautona

Planēšanas mācību stunda Sietlas apgabala planieru sporta biedrība

Nedēļas nogale diviem viesnīcā "Hītmens" Portlendā viesnīca "Hītmens"

Nedēļas nogale Aspenā, Kolorādo (sešas guļvietas) K. Greja kungs

Nedēļa uz "SusieCue" jahtas klāja (sešas kojas) Svētās Lūcijas piestātnē Dr. Lerins un kundze

Nedēļa pie Adriānas ezera Montānā (astoņas guļvietas) Greja kungs un kundze

Jēziņ! Es samirkšķinu acis un uzlūkoju Kristjenu. Tev pieder īpašums Aspenā? es nošņācu. Izsole jau sākusies, un es nedrīkstu pacelt balsi.

Viņš pamāj, manu dusmu izbrīnīts un, man šķiet, arī aizkaitināts. Mēģinādams mani apklusināt, viņš pieliek pirkstu pie lUpām.

-    Vai tev pieder mājas ari citur? es čukstu.

Kristjens vēlreiz pamāj un kā brīdinādams pieliec galvu. Visi sāk aplaudēt un saukt atzinības vārdus; viena no balvām ir nopirkta par divpadsmit tūkstošiem dolāru.

-     Pastāstīšu tev vēlāk, Kristjens klusi nosaka. Es gribēju tur doties kopā ar tevi, viņš saīdzis piebilst.

Bet nedevies. Es uzmetu lūpu un apjaušu, ka vēl joprojām esmu nemierīga. Droši vien vainojamas lodītes. Mans noskaņojums kļūst vēl drūmāks, jo esmu ieraudzījusi Bargās Kundzes vārdu dāsno ziedotāju sarakstā.

Es pametu skatienu apkārt, mēģinādama viņu saskatīt, bet nekur nav redzami viņas mirdzošie mati. Kristjens mani noteikti brīdinātu, ja viņa būtu ielūgta. Es sēžu un kūsāju dusmās, īstajos brīžos aplaudēdama, un visas balvas tiek pārdotas par pārsteidzošām summām.

Ceremonijmeistars piesaka Kristjena mītni Aspenā, un solīšana sasniedz divdesmit tūkstošus dolāru.

-    Pirmā reize, otrā reize! vadītājs iesaucas.

Un es nezinu, kas mani apsēdis, bet nākamajā mirklī dzirdu pati savu balsi dzidri izskanam pār pūļa radīto troksni.

-    Divdesmit četri tūkstoši dolāru!

Visi maskās tērptie stāvi pagriežas un izbrīnīti uzlūko mani, bet visjūtamākā reakcija ir man blakus. Es dzirdu, kā Kristjens spēji ievelk elpu, un jūtu viņa dusmas kā vilni pāršalcam man pāri.

-    Divdesmit četri tūkstoši dolāru no skaistās dāmas sudraba kleitā. Vienu reizi, divas… Pārdots!

7. NODAĻA

Vai es tiešām nupat to izdarīju? Droši vien vainojams alkohols. Es dzēru šampanieti, kā ari četras glāzes dažāda vīna.

Kristjens aizrautīgi aplaudē. Velns, viņš noteikti dusmosies. Es noskumstu, jo mēs līdz šim lieliski sapratāmies. Ari mana zemapziņa beidzot atgriezusies un sašutusi kliedz uz mani.

Savilcis lūpas platā, mākslīgā smaidā, Kristjens pieliecas pie manis. Viņš noskūpsta mani uz vaiga un pievirzās tuvāk, lai varētu skarbi, savaldīgi iečukstēt man ausi:

-    Nezinu, ko man darīt: mesties tev pie kājām vai nopērt tevi līdz asinīm.

Toties es zinu, ko šobrīd gribu. Es lūkojos uz viņu, strauji mirkšķinādama acis maskas aizsegā. Žēl, ka nevaru nolasīt Kristjena domas no viņa acīm.

-    Izvēlos otro iespēju, es drudžaini nočukstu brīdī, kad aplausi pierimst. Viņš spēji ievelk elpu. Šis izliektās lūpas… es vēlos tās sajust uz savas ādas tūlīt pat. Mani moka sāpīgas alkas pēc Kristjena. Viņš velta man starojošu, patiesu smaidu, kura dēļ es gandrīz aizrijos.

-     Tev ir grūti, vai ne? Paskatīsimies, kā varu tev palīdzēt, viņš nomurmina, ar pirkstiem izzīmēdams līniju gar manu žokli.

Viņa pieskāriens atbalsojas dziļi manī, vietā, kur ilgpilnās sāpes ir radušās un turpina pieņemties spēkā. Es vēlos mesties viņam virsū tepat, pie galda, bet mēs atlaižamies krēslā un vērojam, kā tiek izsolīta nākamā balvā.

Man tik tikko izdodas negrozīties. Kristjens apliek roku man ap pleciem un ar īkšķi ritmiski glāsta manu muguru, līdz es jūtu saldas tirpas skrienam pār mugurkaulu. Ar brīvo plaukstu viņš satver manējo un paceļ to pie lūpām, pirms nolaiž to sev pie cirkšņiem.

Rīkodamies nesteidzīgi un neuzkrītoši tāpēc es neko nepamanu, līdz ir jau par vēlu, Kristjens virza manu plaukstu augšup, līdz tā sasniedz viņa piebriedušo locekli. Es spēji ievelku elpu un pārbijusies laižu skatienu apkārt, bet visi vēro skatuvi. Cik labi, ka man ir maska!

Izmantodama šo izdevību, es mokoši lēni glāstu Kristjenu, ļaudama pirkstiem brīvu vaļu. Viņš nelaiž manu plaukstu vaļā un slēpj manus drosmīgos pirkstus, vienlaikus ar īkšķi kairinoši glāstīdams manu skaustu. Viņš paver muti, klusi iestenēdamies, un nekādu citu reakciju uz maniem nepieredzējušas sievietes glāstiem es neredzu. Tomēr tas nozīmē ļoti daudz. Kristjens mani vēlas. Es jūtu saraujamies visus muskuļus, kas atrodas zemāk par nabu. Sajūtas kļūst neizturamas.

Pēdējā tiek izsolīta nedēļu ilgā atpūta pie Adriānas ezera Montānā. Mani nemaz nepārsteidz vēsts, ka Kristjena vecākiem pieder māja Montānā, un īpašuma vērtība strauji pieaug, bet es neko nedzirdu. Kristjena loceklis piebriest manu glāstu ietekmē, un es jūtos visvarena.

-     Pārdots par simt desmit tūkstošiem dolāru! vadītājs uzvarētāja balsī paziņo, un visi spēji aplaudē. Mēs ar Kristjenu negribīgi pievienojamies, pārtraucot savu izklaidi.

Viņš pagriežas un uzjautrināts sarauc lūpas. Gatava? viņš klusi jautā, skanot līksmām gavilēm.

-    Jā, es tikpat nedzirdami atbildu.

-    Ana! Mia uzsauc. Mums jāiet!

Ko? Nē! Jau atkal? Uz kurieni?

-    Uz pirmās dejas izsoli. Nāc! Viņa pieceļas un sniedz man roku.

Es palūkojos uz Kristjenu un redzu, ka viņš nosodoši uzlūko savu māsu. Man nav ne jausmas, ko darīt, smieties vai raudāt, bet beigu beigās uzvar smiekli. Es iespurdzos kāt skolniece, uzjautrinādamās par kārtējo šķērsli, ko starp mums iebīdījusi uzņēmīgā Mia Greja sārtajā tērpā. Kristjens vēro mani, un pēc brīža es redzu smaida atblāzmu viņa lūpās.

-    Pirmā deja būs ar mani, vai sarunāts? Un ne jau uz deju grīdas, viņš saldkaisli nomurmina man ausī. Es vairs nesmejos, jo manas alkas uzliesmo vēl kvēlāk, gaidu pastiprinātas. Jā, jā! Iekšējā dieviete met salto.

-     Nepacietīgi gaidīšu. Es pieliecos un šķīsti, tik tikko jūtami noskūpstu viņu uz lūpām. Palūkojusies apkārt, es redzu, ka visi pie mūsu galdiņa ir satriekti. Protams, neviens nav redzējis Kristjenu kopā ar draudzeni.

Viņš plati pasmaida. Un izskatās… laimīgs.

-    Iesim, Ana! Mia mudina. Satvērusi Kristjena māsas izstiepto roku, es sekoju viņai uz skatuvi, kur jau stāv desmit jaunas sievietes, un es nedaudz samulstu, ieraudzījusi Liliju.

-    Kungi, ši vakara nagla! vakara vadītajs nodardina, apklusinādams čalas. Brīdis, ko jau sen gaidījāt! Divpadsmit daiļas dāmas piekritušas pārdot izsolē savu pirmo deju tam, kurš solīs visvairāk!

Ak vai! Es nosarkstu no galvas līdz pat papēžiem. Nebiju sapratusi, ko tas nozīmē. Cik pazemojoši!

-    Nauda paredzēta labam mērķim, Mia klusi nosaka, sajutusi manu nemieru. Turklāt Kristjens noteikti uzvarēs. Viņa izvalba acis. Nevaru iedomāties, ka mans brālis ļaus kādam viņu pārsolīt. Viņš nav novērsies no tevis visa vakara gaitā.

Jā, man jādomā par cēlo mērķi, un Kristjens noteikti uzvarēs. Viņam galu galā kabatās nesvilpo vējš.

Bet tas nozīmē, ka viņš tevis dēļ atkal tērēs naudu! atgādina mana zemapziņa. Tomēr es nevēlos dejot ar citiem, nemaz nevaru to darīt, un viņš nevis dos naudu man, bet ziedos to labdarībai. Tāpat kā tos divdesmit četrus tūkstošus dolāru, ko iztērēja nupat? Mana zemapziņa samiedz acis.

Velns! Kristjens negrasās mani sodīt par spontāno solīšanu; kāpēc es strīdos pati ar sevi?

-    Kungi, ludzu jūs pienākt tuvāk un aplūkot to, ko varat iegūt pirmajā dejā. Divpadsmit glītas, pakļāvīgas meičas.

Sasodīts! Es jūtos kā vergu tirgū un sašutusi lūkojos, kā vismaz divdesmit vīrieši virzās uz skatuves pusi. To vidū ir arī Kristjens. Viņš graciozi laipo starp galdiem un pa ceļam apstājas, lai sasveicinātos ar paziņām. Kad solītāji sapulcējušies, ceremonijmeistars sāk izsoli.

-     Dāmas un kungi, ievērojot masku balles tradīcijas, mēs saglabāsim noslēpumainību un izmantosim tikai vārdus, nepieminot uzvārdus. Pirmā savu deju piesola skaistā Džada.

Arī Džada spurdz kā skolniece. Varbūt es nemaz neesmu tik neiederīga, kā man šķita. Viņa no galvas līdz kājām tērpusies tumši zilā taftā un aizsegusi seju ar pieskaņotu masku. Divi jauni vīrieši gaidpilni sper soli uz priekšu. Laimīgā!

-    Džada tekoši runā japāniski, ir ieguvusi pilota iznīcinātāja apliecību un piedalījusies Olimpiskajās spēlēs vingrošanas kategorijā… hmm. Ceremonijmeistars viltīgi pamirkšķina. Cik solāt, kungi?

Meitene izbrīnīta strauji ievelk elpu; acīmredzot vadītājs runā pilnīgas muļķības. Viņa kautri uzsmaida abiem vīriešiem, kuri gatavi pirkt iespēju dejot ar viņu.

-    Tūkstoš dolāru! viens no tiem iesaucas.

Summa ļoti strauji sasniedz piecus tūkstošus.

-    Vienu reizi… otru, pārdots! vadītājs skaļi paziņo. Uzvarētājs ir kungs ar masku! Bet visiem vīriešiem ir maska, tāpēc atskan smiekli, aplausi un saucieni. Džada uzsmaida savam pircējam un steidzīgi pamet skatuvi.

-    Nu, vai redzi? Ir jautri! Mia nočukst. Es tomēr ceru, ka Kristjens tevi laimēs… Nebūtu labi, ja sāktos kautiņš, viņa piebilst.

-    Kautiņš? es satriekta pārjautāju.

-    Jā. Jaunībā viņš bija ļoti karstasinīgs. Mia nodrebinās.

Kristjens mēdza kauties? Izsmalcinātais, savaldīgais

Kristjens, kuram patīk Tjūdoru laikmeta korāļi? Nespēju to iztēloties. Vakara vadītājs pārtrauc manas pārdomas, iepazīstinādams nākamo sievieti ar gariem, ogļmelniem matiem, ģērbušos sarkanā kleitā.

-    Kungi, šī ir brīnišķīgā Meraija. Ko darīsim ar Meraiju? Viņa ir pieredzējusi matadore, spēlē čellu koncertmeistares līmenī un ir izcila kārtslēcēja… kā jums tas patīk, kungi? Cik solāt par deju ar burvīgo Meraiju?

Meitene pārmetoši uzlūko vakara vadītāju, un kāds ļoti skaļi iesaucas: Trīs tūkstošus dolāru! Tas ir vīrietis ar gaišiem matiem un bārdu. Viņa seju sedz maska.

Atskan vēl viens solījums, bet Meraijas deja tiek pārdota par četriem tūkstošiem.

Kristjens vēro mani kā vanags. Kauslīgais Treveljans Grejs… kurš to spētu iztēloties?

-    Cik sen? es jautāju Miai.

Viņa neizpratnē uzlūko mani.

-    Cik sen Kristjens kāvās?

-    Agrīnajos pusaudža gados. Mani vecāki gandrīz sajuka prātā, kad viņš parādījās ar pārsistu lūpu un sadauzītām acīm. Viņu izslēdza no divām skolām. Saviem pretiniekiem viņš sagādāja diezgan smagus miesas bojājumus.

Es pārsteigta ieplešu acis.

-    Vai Kristjens tev neko nestāstīja? Mia nopūšas. Manu draugu vidū viņš guva nelāgu slavu. Dažus gadus bija izstumtais. Bet viss beidzās, kad viņam bija apmēram piecpadsmit vai sešpadsmit gadi. Mia parausta plecus.

Ak tā! Esmu atradusi vēl vienu saliekamās mīklas gabaliņu. /

-    Cik solāt par daiļo Džilu?

-     Četri tūkstoši! no kreisas puses atskan dobja balss. Džila sajūsmināta iespiedzas.

Es vairs nepievēršu uzmanību izsolei. Tātad Kristjens skolas laikā iekūlās nepatikšanās un daudz kāvās. Interesanti, kāpēc? Es lūkojos uz viņu. Lilija mūs abus vēro.

-    Un tagad iepazīstināšu jūs ar skaisto Anu.

Veltīs, tā esmu es! Kad satraukta uzlūkoju Miu, viņa ar mājienu sūta mani uz skatuves vidu. Par laimi, es nepaklūpu, bet jūtos drausmīgi neomulīgi, stāvēdama visu acu priekšā. Kristjens smīkņādams skatās uz mani. Mīļais nelietis!

-     Daiļā Ana prot spēlēt sešus mūzikas instrumentus, tekoši runā mandarīnu valodā un dievina jogu… nu, kungi… Pirms viņš pabeidz teikumu, Kristjens iejaucas, maskas aizsegā nikni lūkodamies uz ceremonijmeistaru.

-     Desmit tūkstoši dolāru. Lilija man aiz muguras satriekta ievelk elpu.

Nolādēts!

-    Piecpadsmit.

Ko tas nozīmē? Mēs visi kā viens pievēršamies nevainojami ģērbtam gara auguma vīrietim, kurš stāv pa kreisi no skatuves. Es samirkšķinu acis. Kā Kristjens atbildēs? Bet viņš tikai paberzē zodu un dzēlīgi uzsmaida svešiniekam. Ir acīmredzams, ka Kristjens viņu pazīst. Svešinieks pieklājīgi pamāj.

-     Kungi, šovakar mūsu vidū ir spēlētāji uz augstām likmēm! Ceremonijmeistara sajūsma ir manāma pat maskas aizsegā, un viņš pagriezies plati uzsmaida Kristjenam. Izrāde ir aizraujoša, bet es esmu tās upuris. Man gribas skaļi kaukt.

-    Divdesmit, Kristjens klusi nosaka.

Pūļa čalas pierimušas. Visi lūkojas uz mani, Kristjenu un noslēpumaino svešinieku pie skatuves.

-    Divdesmit pieci, viņš atbild.

Esmu gatava ielīst zemē.

Kristjens bezkaislīgi uzlūko sāncensi, bet viņš ir uzjautrināts. Visi vēro Kristjenu. Ko viņš darīs? Mana sirds strauji pukst, un man ir nelabi.

-    Simt tūkstoši dolāru, viņš skaidri, skaļi paziņo, vārdiem atbalsojoties nojumē.

-     Kas, pie velna…? Lilija nošņāc man aiz muguras, un viesu vidū atskan vairāki tikpat mulsi vai uzjautrinājuma pilni saucieni. Svešinieks kā padodamies paceļ rokas un smejas. Kristjens pasmīn. Es ar acs kaktiņu redzu Miu, kas sajūsmināta lēkā.

-    Simt tūkstoši dolāru par deju ar skaisto Anu! Pirmo reizi… otro… Vadītājs skatās uz svešinieku, bet tas tēlotā nožēlā papurina galvu un pieklājīgi paklanās.

-    Pārdots! vadītājs līksms paziņo.

Skanot apdullinošiem aplausiem un uzmundrinājumiem, Kristjens sper soli uz priekšu, satver mani aiz rokas un palīdz nokāpt no skatuves, uzjautrināti smaidīdams. Kad esmu nostājusies Kristjenam blakus, viņš noskūpsta manu delnu, ieslēpj to sava elkoņa izliekumā un ved mani uz izeju.

-    Kas tas bija? es jautāju.

Viņš palūkojas lejup. Kāds, ar kuru iepazīsies vēlāk. Šobrīd es gribu tev kaut ko parādīt. Mums ir apmēram pusstunda laika, līdz beigsies pirmās dejas izsole. Pēc tam mums jāatgriežas, lai varu izbaudīt deju, par kuru samaksāju.

-    Tā būs ļoti dārga deja, es neapmierināta nomurminu.

-    Un noteikti katra centa vērta. Kristjens man šķelmīgi uzsmaida. Viņa smaids ir neticami valdzinošs, un manu augumu atkal sagrābj pazīstamā smeldze.

Mēs izejam uz zālāja. Man šķita, ka iesim uz laivu namiņu, bet diemžēl izskatās, ka tuvojamies deju grīdai, uz kuras patlaban iekārtojas lielais orķestris. Tajā spēlē vismaz divdesmit muzikanti, un vairāki viesi klīst apkārt, slepus smēķēdami bet, tā kā dzīvākā rosība notiek nojumē, mēs nepiesaistām pārāk daudz uzmanības.

Kristjens pieved mani pie mājas sētas pusē un atver stiklotās durvis, kas ved uz lielu, ērtu dzīvojamo istabu. Līdz šim neesmu to redzējusi. Viņš šķērso tukšu zāli un tuvojas milzīgajām kāpnēm, ko rotā elegantas, pulētas koka margas, Izņēmis manu roku no sava elkoņa izliekuma, Kristjens ved mani uz trešo stāvu. Tur viņš atver baltas durvis un aicina mani guļamistabā.

-    Šī reiz bija manējā, viņš klusi nosaka, nostājas pie durvīm un aizslēdz tās.

Istaba ir plaša, vienkārša un iekārtota minimālisma stilā. Sienas ir baltas, un mēbeles tāpat: liela gulta, galds un krēsls, ar grāmatām pilni plaukti, uz kuriem saliktas arī dažādas kikboksa sacensību balvas. Pie sienām piekārti filmu plakāti: "Matrica", "Cīņas klubs", "Trūmena šovs". Divos ierāmētos plakātos attēloti kikbokseri. Viens no tiem ir Džuzepe Denatale nekad par viņu neesmu dzirdējusi.

Manu skatienu piesaista balta tāfele virs galda. Pie tās piespraustas fotogrāfijas, Mariners komandas karodziņi un biļešu pasakņi. Tā ir daļa no Kristjena jaunībā. Es atkal uzlūkoju fantastisko vīrieti, kurš stāv istabas vidū. Viņš cieši vēro mani, izskatīdamies bīstams un seksīgs.

-    Nekad neesmu šurp vedis meitenes, viņš nomurmina.

-    Nekad? es čukstus jautāju.

Kristjens papurina galvu.

Es krampjaini noriju siekalas, un smeldze, kas mani mocījusi dažas pēdējās stundas, uzbango, alkām pieņemoties spēkā. Kristjens uz tumši zilā paklāja, aizsedzis seju ar masku… skats ir nepārvarami erotisks. Es viņu vēlos. Tūlīt pat. Jebkādā iespējamā veidā. Man jāsavaldās, lai es nemestos Kristjenam virsū un nenorautu drēbes viņam no miesas. Viņš nesteidzīgi tuvojas man.

-    Mums nav daudz laika, Anastasija. Turklāt, spriežot pēc šībrīža izjūtām, necik daudz nevajadzēs. Pagriezies. Es tevi izģērbšu.

Es paklausu un skatos uz durvīm, klusībā pateikdamās Dievam, ka Kristjens tās aizslēdzis. Viņš pieliecas un klusi iečukst man ausi: Neņem nost masku.

Mans ķermenis atsaucoties saspringst, un es ievaidos. Viņš pat nav man pieskāries.

Kristjens satver manas kleitas augšmalu, ar pirkstiem glāstīdams manu ādu, un es jūtu baudas viļņus pāršalcam pār miesu. Viena strauja kustība, un rāvējslēdzējs ir atrauts. Pieturēdams kleitu, Kristjens palīdz man izkāpt no tās, pagriežas un izteiksmīgi noklāj to pār krēsla atzveltni. Novilcis žaketi, viņš uzliek to uz kleitas un brīdi lūkojas uz mani. Man mugurā ir korsešveida krūšturis un pieskaņotas biksītes, un viņa jutekliskais skatiens mani sajūsmina.

-    Anastasija, Kristjens mani klusi uzrunā, nesteidzīgi tuvodamies, un atraisa tauriņu, ļaudams tā galiem nokarāties abpus kaklam. Viņš atdara pirmās trīs krekla pogas. Es ļoti dusmojos, kad nopirki manu piedāvājumu izsolē. Man prātā iešāvās daudz dažādu domu. Biju spiests sev atgādināt, ka sods vairs nav iekļauts ēdienkartē. Bet pēc tam tu pieteicies deju izsolei. Viņš lūkojas uz mani caur masku. Kāpēc? viņš čukstus jautā.

-    Kāpēc es pieteicos? Nezinu. Neapmierinātas alkas… pārāk daudz alkohola… ziedošana izcilam mērķim, es bikli nomurminu, paraustīdama plecus. Varbūt gribēju piesaistīt Kristjena uzmanību?

Tobrīd man viņš bija vajadzīgs. Tāpat kā šobrīd. Smeldze arvien pieņemas spēkā, un es zinu, ka viņš pratīs to remdēt, ka zvērs, kas slēpjas viņā, nomierinās alkatīgo, rēcošo dzīvnieku manī. Viņš sasprindzina žokli un nesteidzīgi nolaiza augšlūpu. Es vēlos sajust šo mēli uz sevis.

-     Es sev apsolīju, ka vairs tevi nepēršu pat tad, ja lūgsies.

-    Lūdzu, es zemojos.

-     Bet pēc tam atskārtu, ka tu droši jūties ļoti neērti un neesi pie tā pieradusi. Kristjens viszinīgi pasmīkņā, izturēdamies kā iedomīgs nekauņa, bet man tas nerūp, jo viņam ir taisnība.

-    Jā, es dvešu.

-    Tātad ir pieļaujama neliela… atkāpe. Ja es to izmantošu, vai apsolīsi kaut ko?

-    Jā, jebko.

-   Ja nepieciešams, tu pateiksi drošības vārdu, un es ar tevi vienkārši mīlēšos, labi?

-    Jā. Es strauji elsoju, ilgodamās pēc viņa roku pieskāriena.

Kristjens norij siekalas, satver mani aiz rokas un pieved pie gultas. Atsviedis pārklāju, viņš apsēžas, paķer spilvenu un noliek to sev blakus. Brīdi vērojis mani, viņš piepeši spēji pavelk mani aiz rokas, un es nokritu viņam pār ceļiem. Kristjens nedaudz pavirzās sānis, līdz es ar krūtīm balstos pret spilvenu un esmu pagriezusi seju sānis. Viņš noliecas, atglauž manus garos matus no pleciem un izlaiž pirkstus caur maskas spalvu pušķi.

-    Saliec rokas aiz muguras, viņš nomurmina. Nogaidījis, līdz es paklausu, viņš norauj tauriņu un steidzīgi apsien to ap manām plaukstu locītavām tā, ka rokas balstās pret krustiem.

-    Vai tiešām to vēlies, Anastasija?

Es aizveru acis. Pirmo reizi kopš mūsu tikšanās es tiešām gribu pērienu; man tas ir pat nepieciešams.

-    Jā, es nočukstu.

-    Kāpēc? Kristjens klusi vaicā, ar delnu glāstīdams manu dibenu.

Es iestenos, tiklīdz viņa roka skar manu ādu. Nezinu, kāpēc… Tu man ieteici nedomāt pārāk daudz. Pēc šādas dienas, kad strīdējāmies par naudu, Leilu, Bargo Kundzi, manu dosjē, kad tu man parādīji karti, atvedi uz šo grezno balli ar maskām, alkoholu, sudraba lodītēm, izsoli… Es to vēlos.

-    Vai nepieciešams iemesls?

-     Nē, mazā, viņš atbild. Tikai cenšos tevi izprast. Viņš ar kreiso plaukstu aptver manu vidukli, neļaudams kustēties, un ar otru roku spēcīgi uzsit pa vietu, kur beidzas augšstilbi.

Ak, jā… Es skaļi ievaidos. Viņš man iesit vēlreiz pa to pašu vietu, un pār manām lūpām atkal izlaužas vaids.

-    Divi, Kristjens nomurmina. Kopā būs divpadsmit.

Oho! Šoreiz es jūtos citādi nekā iepriekš. Šis pēriens ir

seksuāls un… vajadzīgs. Kristjens ar gariem pirkstiem noglāsta manu pēcpusi, un es esmu bezpalīdzīga, sasieta, iespiesta matracī, atkarīga no viņa žēlastības, turklāt pati pēc savas gribas. Viņš atkal man iesit, pavirzījis plaukstu nedaudz uz sāniem, un atkārto kustību otrā pusē, pirms nesteidzīgi novelk man biksītes. Glāsmaini pārvilcis plaukstu pār manu dibenu, viņš turpina mani pērt, ar katru skaudro cirtienu mazinādams manas mokas… vai uzpūzdams iekāres liesmu. Nezinu. Es ļaujos sitienu ritmam, izbaudīdama katru no tiem.

-     Divpadsmit, Kristjens dobji nomurmina. Vēlreiz noglāstījis manu dibenu, viņš laiž pirkstus lejup gar manu kājstarpi un nesteidzīgi ieslidina divus pirkstus manī, apļodams tos un turpinādams mani mocīt.

Es skaļi ievaidos un ļaujos orgasmam, juzdama, kā savelkas muskuļi ap viņa pirkstiem. Kulminācija ir negaidīta, bet spēcīga un strauja.

-    Tieši tā, mazā, Kristjens atzinīgi nomurmina. Viņš atsien manas rokas, bet neizvelk pirkstus, un es turpinu iztukšota gulēt uz viņa, saraustīti elpodama.

-    Nekas vēl nav beidzies, Anastasija, Kristjens nosaka un pavirzās, vēl joprojām turēdams pirkstus manī. Viņš nolaiž mani ar ceļgaliem uz grīdas tā, ka esmu noliekusies virs gultas, un pats nometas man aiz muguras, atvilkdams rāvējslēdzēju. Izvilcis pirkstus no manis, viņš noplēš prezervatīva paciņas galu. Paver kājas, viņš noņurd, un es paklausu. Viegli noglāstījis manu dibenu, viņš saudzīgi iekļūst manī.

-    Būs ātri, mazā, viņš nomurmina, ieķeras man gurnos un, nedaudz atrāvies, spēji triecas uz priekšu.

-    Ā! es iesaucos, bet jūtos piepildīta, un tas ir debešķīgi. Viņš skar tieši to vietu, kurā mitinās smeldze, vēl un vēlreiz, mazinādams to līdz ar katru aso, tīkamo kustību. Tieši tas man bija nepieciešams, un es virzos viņam pretī, atbildēdama uz katru grūdienu ar savējo.

-    Nē, Ana! viņš iestenas, mēģinādams mani apturēt. Bet mana vēlme ir pārāk spēcīga, un es berzējos pret Kristjenu, pielāgodamās viņa ritmam.

-    Ana! viņš mokpilni izdveš, sasniegdams virsotni, un šī izmisīgā skaņa uzrauj augstumos arī mani. Orgasms ir šķietami bezgalīgs un ilgst, līdz esmu pilnīgi iztukšota un vairs nespēju pat paelpot.

Kristjens noskūpsta mani uz pleca un atraujas. Apskāvis mani, viņš atbalsta galvu pret manu muguru, un mēs ilgi paliekam nometušies ceļos pie gultas. Aizrit… sekundes? Minūtes? Drīz mēs elpojam normāli. Smeldze vēderā nozudusi, un es jūtu tikai veldzējošu, patīkamu mieru.

Pēc brīža Kristjens sakustas un uzspiež skūpstu manai mugurai. Ja nemaldos, esi man parādā deju, Stilas jaunkundze.

-     Hmm, es atbildu, baudīdama smeldzes izgaišanu un burvīgās pēcseksa izjūtas.

Kristjens apsēžas, pavilcis kājas zem sevis, un novelk mani uz ceļiem. Mums nav daudz laika. Nāc. Viņš noskūpsta mani uz matiem un uzrauj kājās.

Es negribīgi ieņurdos, tomēr apsēžos uz gultas, paceļu biksītes no grīdas un uzvelku tās, tad laiskiem soļiem pieeju pie galda un paņemu kleitu, bezkaislīgi konstatēdama, ka mūsu ašās kopābūšanas laikā pat neesmu noāvusi kurpes. Kristjens jau ir sakārtojis gan apģērbu, gan gultu un patlaban sien tauriņu.

Vilkdama mugurā kleitu, es aplūkoju fotogrāfijas pie baltās tāfeles. Kristjens tajās redzams kā saīdzis pusaudzis, bet

jau toreiz bijis satriecoši pievilcīgs. Viņš redzams kopā ar Eljotu un Miu uz slēpēm, viens pats Parīzē pie Triumfa arkas, Londonā, Ņujorkā, Lielajā kanjonā, pie Sidnejas operas nama, pat Lielā Ķīnas mūra. Valdonīgais Grejs jaunībā ir daudz ceļojis.

Pie tāfeles piestiprinātas arī biļetes uz dažādiem koncertiem: U2, Metallica, the Verve, Šerila Krova, Prokofjeva "Romeo un Džuljeta" Ņujorkas Filharmonijas orķestra izpildījumā… cik daudzveidīgs sajaukums! Un pašā stūrī ir melnbalts jaunas sievietes attēls dokumentu fotogrāfijas izmērā. Viņa izskatās kaut kur redzēta, bet nevaru atcerēties, kas viņa ir. Paldies Dievam, ne Bargā Kundze.

-    Kas ir šī sieviete? es jautāju.

-    Nekas īpašs, Kristjens nomurmina, uzmetis plecos žaketi, un parausta tauriņu. Vai vēlies, lai aizvelku tavu rāvējslēdzēju?

-Jā, lūdzu. Kāpēc viņas attēls ir uz tavas tāfeles?

-    Tā bija kļūda. Kā izskatās mana kaklasaite? Viņš paceļ zodu kā mazs zēns, un es pasmaidījusi sakārtoju tauriņu.

-    Tagad nevainojami.

-    Tāpat kā tu, viņš nomurmina un apskauj mani, kaislīgi skūpstīdams. Vai jūties labāk?

-     Daudz labāk. Pateicos, Greja kungs.

-    Bija ļoti patīkami tev palīdzēt, Stīias jaunkundze.

Viesi pulcējas uz deju grīdas. Kristjens pasmaida esam ieradušies īstajā brīdī un pieved mani pie melnām un baltām rūtīm izkrāsotās virsmas.

-    Dāmas un kungi, ir laiks pirmajai dejai. Greja kungs un kundze, vai esat gatavi? Keriks piekrizdams pamāj, aplicis rokas apkārt Greisai.

-    Pirmās dejas izsoles pāri, vai esat gatavi? Mēs visi pamājam. Miai blakus ir kāds, kuru es nepazīstu. Kas noticis ar Sonu?

-    Sāksim! Uz priekšu, Sem!

Viesiem sirsnīgi aplaudējot, uz skatuves iznāk jauns vīrietis, pagriežas pret muzikantiem un uzsit knipi. Atskan pazīstamā I've got you under my skin melodija.

Kristjens pasmaida, apskauj mani un sāk kustēties. Viņš dejo ļoti labi, un man ir viegli viņam pielāgoties. Mēs plati smaidām kā divi nejēgas, un viņš kopā ar mani virpuļo pa deju gridu.

-    Man patīk šī dziesma, Kristjens nomurmina, lūkodamies lejup uz mani. Ļoti piemērota. Viņa smaids ir nozudis.

-   Arī tu esi ielavījies manī, es piekrītu. Vismaz guļamistabā tā bija.

Kristjens sakniebj lūpas, bet nespēj slēpt uzjautrinājumu.

-    Stīlas jaunkundze, nezināju, ka spējat runāt tik nepieklājīgi, viņš ķircinādams norāj mani.

-    Es arī nē, Greja kungs. Šķiet, pēdējā laika piedzīvojumi ļāvuši man izglītoties.

-     Mums abiem. Kristjens atkal ir nopietns, un es jutos tā, it kā šeit nebūtu neviena cita, tikai mēs un muzikanti. Esam nokļuvuši paši savā nošķirtajā pasaulē.

Dziesma beidzas, un mēs aplaudējam. Dziedātājs zemu paklanās un nosauc savu pavadītāju vārdus.

-    Vai drīkstu lūgt nākamo deju?

Jautājumu uzdod svešinieks, kurš piedalījās cīņā par mani izsolē. Kristjens negribīgi palaiž mani vaļā, bet viņa lūpās rotājas smaids.

-    Kāpēc gan nē? Anastasija, šis ir Džons Flinns. Džon, šī ir Anastasija.

Sasodīts!

Kristjens plati pasmaida un noiet deju grīdas malā.

-     Labdien, Anastasija, doktors Flinns mani pieklājīgi sveicina, un es atskāršu, ka viņš ir anglis.

-    Lab… labdien, es izstomu.

Sākas jauna dziesma, un doktors Flinns ievelk mani savās skavās. Viņš ir daudz jaunāks, nekā biju iztēlojusies, kaut gan viņa seju es neredzu. To slēpj maska, tāda pati kā Kristjenam. Viņš ir gara auguma, bet īsāks par Kristjenu un nedejo ar tik nepiespiestu grāciju.

Ko man viņam teikt? Kāpēc Kristjens ir tik savāds? Kāpēc jūs piedalījāties izsolē? Tas ir vienīgais, ko gribu pajautāt, bet negribu būt nepieklājīga.

-     Priecājos beidzot tevi satikt, Anastasija. Vai tev patīk šis pasākums? viņš painteresējas.

-    Patika, es nočukstu.

-    Skaidrs. Ceru, ka neesmu vainojams šajās izmaiņās. Doktors Flinns man sirsnīgi uzsmaida, un es nedaudz nomierinos.

-    Jūs esat dvēseles ārsts, doktor Flinn. Jums noteikti jāzina atbilde.

Viņš pasmaida. Vai tas tevi satrauc? Tas, ka esmu ārsts?

Es iespurdzos. Baidos, ka varētu kaut ko atklāt, tāpēc kautrējos un nervozēju. Un patiesībā gribu tikai izprašņāt jūs par Kristjenu.

Psihoterapeits pasmaida. Pirmkārt, šis ir saviesīgs pasākums, tāpēc es nestrādāju, viņš sazvērnieciski pačukst. Otrkārt, es nedrīkstu apspriest Kristjenu. Turklāt šāda saruna noteikti ieilgtu līdz Ziemassvētkiem, viņš nosaka.

Es pārbiedēta ievelku elpu.

-    Tas ir ārsta jociņš, Anastasija.

Es apjukusi pietvīkstu, bet jau nākamajā mirklī mani pārņem aizvainojums. Viņš joko par Kristjenu. Jūs nupat apstiprinājāt to, ko es jau teicu Kristjenam… proti, ka esat šarlatāns, kas plēš bargu naudu, es pārmetoši paziņoju.

Doktors Flinns uzjautrināts iespurdzas. Varbūt tev ir taisnība.

-    Jūs esat anglis, vai ne?

-    Jā. Esmu dzimis Londonā.

-    Kā nokļuvāt šeit?

-    Veiksmīga apstākļu sakritība.

-    Jūs neko daudz neatklājat, vai ne?

-    Nav jau nekā daudz, ko stāstīt. Esmu ļoti neinteresants cilvēks.

-    Tā ir pašnoniecināšana.

-    Angļiem raksturīga iezīme.

-    Ak tā!

-    Turklāt es tev varētu pārmest to pašu, Anastasija.

-    Vai arī es esmu neinteresanta, doktor Flinn?

Viņš iesmejas. Nē, Anastasija. Tu neko neatklāj.

-    Nav nekā daudz, ko stāstīt. Es pasmaidu.

-    Par to es tiešām šaubos. Psihoterapeits piepeši šķiet sadrūmis.

Es nosarkstu, bet mūzika apklust un man blakus atkal nostājas Kristjens. Doktors Flinns palaiž mani vaļā.

-    Bija patīkami iepazīties, Anastasija. Viņš atkal velta man sirsnīgu smaidu, un es jūtu, ka esmu veiksmīgi nokārtojusi kādu slepenu pārbaudījumu.

-    Džon. Kristjens viņam pamāj.

-     Kristjen, doktors Flinns atbild, pagriežas un nozūd pūlī.

Sākas nākamā deja, un Kristjens ievelk mani savās skavās.

-    Viņš ir daudz jaunāks, nekā biju domājusi, es nomurminu. Un šausmīgi pļāpīgs.

Kristjens piešķiebj galvu. Pļāpīgs?

-    Jā, viņš man visu pastāstīja, es jokoju.

Kristjens saspringst. Tādā gadījumā es tev atnesīšu somu. Esmu pārliecināts, ka vairs negribēsi ar mani tikties, viņš klusi nosaka.

Es apstājos. Viņš man neko nestāstīja! Manā balsī ieskanas panika.

Kristjens samirkšķina acis, un viņa sejā parādās atvieglojums. Viņš pievelk mani tuvāk. Labi, baudīsim šo deju. Viņš laimīgs smaida, līdz es nomierinos, un paceļ roku, griezdams mani apkārt.

Kāpēc viņš domāja, ka gribu bēgt? Neko nesaprotu.

Pēc vēl divām dejām es jūtu vajadzību apmeklēt labierīcības.

-     Tūlīt atgriezīšos.

Iedama uz vannasistabu, es atceros, ka atstāju somiņu uz galda, tāpēc eju uz nojumi. Tajā vēl joprojām deg laternas, bet neviena nav, tikai kāds pāris otrā galā, kas kaislīgi apskaujas. Es pasniedzos pēc somiņas.

-    Anastasija?

Mani iztrūcina klusa balss, un es pagriezusies ieraugu sievieti garā, cieši piegulošā, melnā samta tērpā. Viņas maska ir neparasta; tā slēpj seju līdz degunam un apsedz arī matus, turklāt ir ļoti skaista un apdarināta ar smalkiem zelta rakstiem.

-     Priecājos, ka sastapu tevi vienu, viņa tik tikko dzirdami nosaka. Jau sen gribēju ar tevi aprunāties.

-    Atvainojiet, es nezinu, kas esat.

Viņa noņem masku un izlaiž matus.

Sasodīts! Tā ir Bargā Kundze.

-    Piedod, ka tevi izbiedēju.

Es pārsteigta lūkojos uz viņu. Ko šī sieviete no manis grib?

Nezinu, kada ir sabiedrība pieņemta uzvedība, sastopoties ar bērnu pavedinātāju. Viņa laipni smaida un ar mājienu liek man apsēsties pie galda. Un, tā kā man nav ne jausmas, kā rīkoties, es pieklājības dēļ paklausu, kaut gan esmu satriekta, un priecājos, ka manu seju sedz maska.

-     Es neaizņemšu daudz tava laika, Anastasija. Zinu, ko domā par mani… Kristjens man visu pastāstīja.

Nekā neatklādama savu reakciju, es bezkaislīgi lūkojos uz sievieti, bet klusībā esmu apmierināta. Tas nozīmē, ka man pašai nav jāizklāsta savi uzskati, un viņa nerunās aplinkiem. Manī modusies nevaldāma ziņkāre.

Viņa apklust un palūkojas man pār plecu. Mūs vēro Teilors.

Es pametu skatienu atpakaļ un ieraugu, ka viņš stāv pie ieejas un pēta nojumes iekšpusi. Viņam blakus ir Sojers. Abi ļoti cenšas neskatīties uz mums.

-     Mums nav daudz laika, Bargā Kundze steidzīgi nosaka. Tu noteikti zini, ka Kristjens tevī iemīlējies. Nekad viņu neesmu redzējusi šādu, nekad. Viņa uzsver pēdējo vārdu.

Iemīlējies? Nē. Kāpēc viņa to saka? Lai mani iedrošinātu? Nesaprotu.

-     Kristjens tev to nesaka tāpēc, ka droši vien pats neko nenojauš, kaut gan esmu viņam to teikusi. Bet tāds nu viņš ir. Kristjens neizprot savas gaišās izjūtas un emocijas, ja tādas parādās. Viņš pārāk daudz pievēršas visam tumšajam. Bet to jau droši vien pati esi atskārtusi. Viņš uzskata sevi par nevērtīgu cilvēku.

Ir grūti sakopot domas. Kristjens mani mīl? Viņš nav to atklājis, bet ši sieviete viņam stāstījusi par paša jūtām? Cik neparasti!

Man gar acīm nozib vairāki simti attēlu: Kristjena dāvinātais planšetdators, planēšana, ierašanās Džordžijā pie manis, visa viņa rīcība un greizsirdība, simt tūkstoši dolāru par deju. Vai tā ir mīlestība?

Un man jāatzīst, ka nav patīkami dzirdēt šos vārdus un apstiprinājumu no Bargās Kundzes. Es to labprātāk uzklausītu no Kristjena lūpām.

Man sažņaudzas sirds. Viņš uzskata sevi par nevērtīgu cilvēku? Kāpēc?

-    Neesmu viņu redzējusi tik laimīgu, un ir acīmredzams, ka arī tev viņš nav vienaldzīgs. Sievietes lūpās parādās tik tikko jaušams smaids. Tas ir lieliski, un es jums abiem novēlu visu labāko. Bet, ja vēlreiz liksi viņam ciest, es tevi atradīšu, meitēn, un likšu to nožēlot.

Viņa caururbjoši lūkojas uz mani leduszilām acīm, cenzdamās ieskatīties aiz maskas. Draudi ir tik pārsteidzoši, tik nepiedienīgi, ka es nespēju apvaldīt neticības pilnu spurdzienu. Nezinu, ko biju gaidījusi, bet ne jau šādus vārdus.

-    Vai tev tas šķiet smieklīgi, Anastasija? viņa saniknota izspļauj. Tu nezini, kāds viņš bija sestdien.

Es sadrūmusi raucu pieri. Doma, ka Kristjens bijis nelaimīgs, nav patīkama, un sestdien es viņu pametu. Acīmredzot viņš devies pie šīs sievietes. Man kļūst nelabi. Kāpēc es te sēžu un uzklausu viņas draudus? Es nesteidzīgi pieceļos, vērodama vinu. /

-     Mani smīdina jūsu uzdrīkstēšanās, Linkolna kundze. Manas attiecības ar Kristjenu uz jums neattiecas. Un, ja es tiešām viņu pametīšu un jūs dosieties meklēt mani, es jūs gaidīšu. Par to varat nešaubīties. Un varbūt jums nāksies nožēlot to, ko nodarījāt piecpadsmit gadus vecam bērnam, kuru seksuāli pakļāvāt un droši vien sabojājāt viņa psihi vēl vairāk, nekā tas jau bija izdarīts.

Sieviete izbrīnīta paver muti.

-    Un tagad atvainojiet, man vairs nav laika, ko šķiest kopā ar jums. Es spēji pagriežos, adrenalīna un dusmu pamudināta, un strauji dodos uz nojumes ieeju, kur stāv Teilors. Viņam pēc briža pievienojas Kristjens, un viņš izskatās nemiera pārņemts.

-    Lūk, kur esi! viņš nomurmina un sarauc pieri, ieraudzījis Elinu.

Es klusēdama paeju Kristjenam garām, ļaudama izvēlēties es vai viņa. Kristjens pieņem pareizo lēmumu.

-   Ana! viņš uzsauc. Es pagriežos un gaidu, līdz viņš mani panāk. Kas noticis? Viņš norūpējies lūkojas uz mani.

-    Pajautā savai bijušajai! es atcērtu.

Kristjens sakniebj lūpas, un viņa skatiens kļūst salts. Es jautāju tev, viņš klusi nosaka, un viņa balsī ieskanas kaut kas draudīgs.

Mēs saniknoti vērojam viens otru.

Labi, es saprotu, ka viss beigsies ar strīdu, ja nerunāšu atklāti. Viņa piedraudēja man atriebties, ja es tevi sāpināšu. Droši vien ar pātagu, es nošņācu.

Kristjena sejā parādās atvieglojums, un viņa lūpās ataust smaids. Vai tiešām tu nesaskati smieklīgo tajā? viņš painteresējas, un es jūtu, ka viņš pūlas apslāpēt uzjautrinājumu.

-    Tas nav smieklīgi, Kristjen!

-     Tev taisnība. Es ar viņu aprunāšos. Viņš cenšas būt nopietns, kaut gan ir manāms, ka tas neizdodas.

-    Nekādā ziņā! Es sakrustoju rokas, dusmām uzliesmojot vēl kvēlāk.

Kristjens pārsteigts samirkšķina acis.

-     Klau, es saprotu, ka jūs vieno finansiālas saites, atvaino par izteicienu, bet… Es apklusu. Ko es cenšos pateikt? Lūgt, lai Kristjens no viņas atsakās? Vairs nesatiekas ar Bargo Kundzi? Vai tas ir iespējams? Man jāiet uz vannasistabu. Es saniknota uzlūkoju Kristjenu, skarbi sakniebusi lūpas.

Viņš nopūšas un piešķiebj galvu, izskatīdamies neatvairāms. Interesanti, kas to nodrošina viņš pats vai maska?

-    Lūdzu, nedusmojies. Es nezināju, ka viņa būs šeit. Viņa teica, ka nenākšot. Kristjens runā samiernieciski, it kā vērsdamies pie bērna, un pārvelk īkšķi pār manu uzmesto apakšlūpu. Lūdzu, neļauj Elinai sabojāt mums vakaru, Anastasija. Viņa ir sena pagātne.

"Sena" ir īstais vārds, es gražīgi nodomāju. Kristjens satver mani aiz zoda un paceļ to augšup, maigi skardams manas lūpas ar savējām. Es nopūšos, un manas skropstas notrīs. Viņš iztaisnojas un saņem manu elkoni.

-    Pavadīšu tevi uz labierīcībām, lai neviens tevi vairs neaizkavētu.

Kristjens ved mani pāri zālājam uz greznajām pagaidu tualetēm. Mia teica, ka tās atgādātas šurp īpaši viesībām, bet es nemaz nezināju, ka iespējams sameklēt tik skaisti iekārtotas kabīnes.

-    Pagaidīšu tevi šeit, mazā, viņš nomurmina.

Kad iznāku ārā, mans noskaņojums ir mainījies. Esmu nolēmusi nepieļaut, lai Bargā Kundze met ēnu pār vakaru, jo tieši tas viņai droši vien ir padomā. Kristjens runā pa telefonu, pagājis malā, lai viņu nedzirdētu viesi, kas pļāpā un smejas netālu no mums. Es viņam tuvojos un dzirdu viņa skarbos vārdus.

-     Kāpēc tu pārdomāji? Man šķita, ka esam vienojušies. Liec viņu mierā… Šīs ir pirmās normālās attiecības manā mūža, un es saprotu, ka tu esi noraizējusies par mani, bet negribu, lai šo nepamatoto jūtu dēļ rastos sarežģījumi. Liec. Viņu. Mierā. Es nejokoju, Elina. Viņš apklust un brīdi klausās. Nē, protams. To sakot, viņš samiedz acis un paceļ skatienu. Pamanījis mani, viņš nosaka: Man jāiet. Uz redzi, un beidz sarunu.

Es piešķiebju galvu un paceļu uzaci. Kāpēc viņš zvanījis Elinai?

-    Kā jūtas senā pagātne?

-    Sapīkusi, viņš dzēlīgi atbild. Vai gribi vēl padejot? Vai arī iesim prom? Viņš ielūkojas pulkstenī. Pēc piecām minūtēm sāksies uguņošana.

-    Man patīk uguņošana.

-    Tātad paliksim un to noskatīsimies. Kristjens apskauj mani un pievelk tuvāk. Lūdzu, nepieļauj, lai viņa nostājas starp mums.

-    Tu viņai esi svarīgs, es nomurminu.

-    Jā, un man viņa ari… kā draugs.

-    Manuprāt, viņa jūt kaut ko citu.

Kristjens sarauc pieri. Anastasija, mēs ar Elinu… Stāsts ir sarežģīts. Mums ir kopīga pagātne. Bet tikai pagātne. Jau vairākas reizes esmu apliecinājis, ka tagad viņa ir tuvs draugs. Nekas cits. Lūdzu, nedomā par viņu. Kristjens noskūpsta mani uz galvvidus, un es nolemju vairs neturpināt sarunu, lai nesabojātu svinības. Es tikai vēlētos saprast…

Sadevušies rokās, mēs atgriežamies pie deju grīdas. Muzikanti vēl joprojām aizrautīgi spēlē.

-    Anastasija!

Mums aiz muguras nostājies Keriks.

-     Vai dāvāsi man nākamo deju? Viņš sniedz man roku. Kristjens parausta plecus un pasmaida, mani atbrīvodams, un es sekoju Kerikam uz deju grīdu. Sems sāk dziedāt Come fly ivith mc, un Keriks uzliek plaukstu man uz vidukļa, piesardzīgi griezdams mani pūlī.

-    Gribēju pateikties par dāsno ziedojumu, Anastasija.

Viņa balss tonis liecina, ka viņš mēģina aplinkus izdibināt, vai varu to atļauties.

-    Greja kungs…

-    Lūdzu, sauc mani par Keriku, Ana.

-     Es ļoti priecājos par iespēju ziedot savu artavu. Negaidīti uzradās nauda, kas man nav vajadzīga. Un jūs darbojaties ļoti laba mērķa vārdā.

Keriks man uzsmaida, un es izmantoju iespēju, lai uzdotu dažus nevainīgus jautājumus. Carpe diem, nočukst mana zemapziņa.

-    Kristjens man nedaudz pastāstīja par savu pagātni, tāpēc domāju, ka ir ļoti cēli atbalstīt jūsu darbu, es piebilstu, cerēdama, ka Keriks man sniegs nelielu ieskatu sava dēla noslēpumainajā pagātnē.

Keriks šķiet pārsteigts. Vai tiešām? Tas ir neparasti. Tu uz viņu tiešām atstāj labvēlīgu iespaidu, Anastasija. Nedomāju, ka jebkad esmu redzējis viņu tik… pacilātu.

Es pietvīkstu.

-    Piedod, negribēju tevi samulsināt.

-    Man ir niecīga pieredze, bet liekas, ka viņš ir ļoti neparasts cilvēks, es nomurminu.

-    Taisnība, Keriks klusi apliecina.

-    Spriežot pēc tā, ko Kristjens man stāstījis, viņa agrīnā bērnība atstājusi šausminošas pēdas.

Keriks sarauc pieri, un es nobīstos, ka esmu pārkāpusi kādu robežu.

-     Mana sieva bija dežurējošā ārste dienā, kad viņu atveda policija. No zēna bija palikuši tikai kauli un āda, turklāt viņš bija zaudējis daudz šķidruma. Viņš neteica ne vārda. Keriks sadrūmis gremdējas drausmīgajās atmiņās, kaut gan muzikanti spēlē jautru melodiju. Nerunāja vēl divus gadus. Tikai klavierspēle ļāva viņam atgūt valodu. Un Mias ierašanās, protams. Viņš sirsnīgi uzsmaida man.

-      Man ļoti patīk viņa mūzika. Un viņš sasniedzis ļoti daudz, jūs noteikti lepojaties ar viņu, es izklaidīgi nosaku. Ārprāts! Nerunāja divus gadus!

-     Ārkārtīgi. Viņš ir apņēmības pilns, ļoti gudrs un spējīgs jauneklis. Bet, runājot tikai starp mums, Anastasija, mēs ar viņa māti daudz vairāk priecājamies brīžos, kad redzam Kristjenu tādu kā šovakar bezrūpīgu, jautru, kādam jābūt vīrietim viņa vecumā. Mēs abi par to šodien runājām. Domāju, ka varam par to pateikties tev.

Es pietvīkstu līdz pat matu saknēm. Kā lai atbildu uz kaut ko tādu?

-    Kristjens vienmēr bijis vientuļnieks. Mēs pat necerējām, ka reiz viņš kādu atradīs. Nezinu, kā tev izdodas vinu ie-

/ ' r

jūsmināt, bet turpini to darīt, lūdzu. Mēs labprāt redzētu savu dēlu laimīgu. Viņš piepeši apklust, it kā nokaunējies. Atvaino, es negribēju radīt neveiklu situāciju.

Es papurinu galvu. Arī es gribētu, lai viņš ir laimīgs, es nomurminu, nezinādama, ko citu teikt.

-     Ļoti priecājos, ka šovakar ieradies. Bija patiess prieks vērot jūs abus kopā.

Noklust pēdējās dziesmas notis, un Keriks atkāpies paklanās, bet es tikpat pieklājīgi pakniksēju.

-     Pietiks dejot ar veciem vīriem! Man blakus nostājas Kristjens, un viņa tēvs iesmejas.

-    Kurš te ir vecs, dēls? Man vēl kaulos spēka netrūkst. Keriks rotaļīgi piemiedz man ar aci un atsperīgiem soļiem dodas prom.

-    Izskatās, ka tēvam tu patīc, Kristjens nomurmina, vērodams, kā Keriks nozūd pūlī.

-    Kāpēc gan ne? Es koķeti uzlūkoju Kristjenu, nolaidusi skropstas.

-    Izcili atbildēts, Stīlas jaunkundze. Viņš ievelk mani savās skavās, un muzikanti sāk spēlēt It Had to Be You.

-    Dejo ar mani, viņš pavedinoši nočukst.

-    Labprāt, Greja kungs, es smaidot atbildu, un mēs aizvirpuļojam pār deju grīdu.

Pusnaktī mēs nesteidzoties ejam uz krasta pusi starp nojumi un laivu namiņu, pie kura sapulcējušies pārējie viesi un gaida uguņošanu. Ceremonijmeistars atkal ņēmis vadības grožus savās rokās un ļāvis visiem noņemt maksas, lai nekas neaizsegtu skatu. Kristjens aplicis roku man apkārt, bet es jūtu Teiloru un Sojeru kaut kur tuvumā, droši vien tāpēc, ka esam pūļa vidū. Viņi lūkojas visur, tikai ne uz piestātni, kur divi melnā ģērbušies tehniķi veic pēdējos sagatavošanās darbus. Redzot Teiloru, es atceros Leilu. Varbūt viņa ir šeit. Brrr. Man pār muguru pārskrien drebuļi, un es piespiežos Kristjenam ciešāk klāt. Viņš palūkojas uz mani.

-    Vai nosali, Anastasija?

-    Nē, viss ir labi. Es pametu skatienu atpakaļ un ieraugu abus pārējos apsargus, kuru vārdus esmu piemirsusi. Arī viņi ir netālu. Pievirzījis mani sev priekšā, Kristjens apliek abas rokas man ap pleciem.

Piepeši sākas skaļš klasiskais skaņdarbs, un gaisā uzšaujas divas raķetes, kas uzsprāgst virs līča, apdullinoši dārdot, un izsēj pār mums žilbinošu oranžu un baltu zvaigznīšu lietu, kas spoguļojas rāmajā ūdeni. Es sajūsmināta paveru muti, un tūlīt pat debesīs traucas jaunas raķetes, veidojot ņirbošu krāsu kaleidoskopu.

Nekad neesmu redzējusi tik pārsteidzošu uguņošanu, varbūt tikai televīzijā, un ekrānā tā neizskatās tik labi. Viss notiek saskaņoti ar mūziku. Kāpums pēc kāpuma, šalts pēc šalts, un starojums pēc starojuma ļaužu sajūsmas izsaucienu pavadībā. Es jūtos kā nokļuvusi pasaku pasaulē.

No pontonu tilta gaisā uzšaujas sudrabotas gaismas strūklakas, kas maina krāsu zils, sarkans, oranžs un atkal sudrabots, un tām pievienojas raķetes. Mūzika sasniedz augstāko virsotni.

Man sāk sāpēt seja, kas savilkta neiedomājami platā, izbrīna un līksmes pilnā smaidā. Es palūkojos uz Kristjenu, un arī viņš kā bērns priecājas par brīnišķīgo skatu. Finālā sešas raķetes aizšaujas tumsā un uzsprāgst vienlaicīgi, lejot pār mums skaistu, zeltainu gaismu, un viesi sāk dedzīgi aplaudēt.

-     Dāmas un kungi! uzsauc ceremonijmeistars, kad sajūsmas svilpieni apklust. Šī apbrīnojamā vakara izskaņā vēlamies piebilst, ka, pateicoties jūsu dāsnumam, kopumā saziedots miljons un astoņsimt piecdesmit trīs tūkstoši dolāru!

Atkal skan aplausi, un virs pontonu tilta iedegas vārdi, ko veido sudrabotas dzirksteļu šautras: "Paldies! Veseļosimies kopā!" Burti trīsuļo un mirdz virs ūdens.

-    Kristjen… cik skaisti! Es pasmaidu, un viņš pieliecas, lai mani noskūpstītu.

-    Laiks doties prom, Kristjens nomurmina. Viņa skaisto seju rotā smaids, un vārdos slēpjas nepārprotams solījums.

Es piepeši jūtos ļoti nogurusi.

Viņš atkal paceļ skatienu, un Teilors stāv pavisam tuvu. Pūlis mums apkārt pamazām izklīst. Abi nepārmij ne vārda, bet es jūtu, ka viņi viens otru saprot.

-    Paliec vēl mirkli pie manis. Teilors vēlas pagaidīt, līdz visi būs aizgājuši.

Ak tā.

-    Uguņošana lika viņam novecot vismaz par simt gadiem, Kristjens piebilst.

-    Vai tad viņam nepatīk uguņošana?

Kristjens aizkustināts brīdi vēro mani un papurina galvu, bet neko nepaskaidro.

-    Tātad… Aspena? viņš iejautājas, un es zinu, ka viņš cenšas novērst manu uzmanību no kaut kā. Tas izdodas.

-    Ak… aizmirsu samaksāt! es iesaucos.

-    Vari nosūtīt čeku. Man ir zināma adrese.

-    Tu biji ļoti nikns.

-    Jā, taisnība.

Es plati pasmaidu. Vainojams esi tu pats un tavas rotaļlietas.

-     Uz tevi tās atstāja interesantu iespaidu, Stīlas jaunkundze. Rezultāts, ja pareizi atceros, bija ārkārtīgi patīkams. Viņš baudkāri smaida. Starp citu, kur tās ir?

-    Sudraba lodītes? Manā somā.

-    Atdod tās man. Lodītes ir pārāk iedarbīgas, lai tās atstātu tavās nevainīgajās rokās.

-     Vai baidies, ka iespaids varētu atkārtoties, varbūt pat ar kādu citu?

Kristjena acis draudīgi dzalkstī. Ceru, ka tas nenotiks, viņš salti atbild. Nē, Ana. Es vēlos būt vienīgais, kas sagādā tev baudu.

Ahā! Vai tu man neuzticies?

-    Protams, uzticos. Vai atdosi man lodītes?

-    Es par to padomāšu.

Kristjens samiedz acis.

No deju grīdas puses atkal skan mūzika, bet šoreiz tas ir skaļš, pulsējošs ritms, ko uzlicis diskžokejs.

-    Vai vēlies padejot?

-    Esmu ļoti nogurusi, Kristjen. Ja neiebilsti, es labprāt dotos prom.

Viņš paskatās uz Teiloru, kurš pamāj, un mēs ejam uz mājas pusi, sekodami vairākiem iedzērušiem viesiem. Es jūtos pateicīga, kad Kristjens satver manu roku, jo kājas sāp, ieslodzītas augstajās, ciešajās kurpēs.

Mia strauji pieskrien mums klāt. Jus taču neejat prom, vai ne? īstā mūzika nupat tikai sākās! Nāc man līdzi, Ana. Viņa satver manu roku.

-    Anastasija ir piekususi, Kristjens māsu atvaira. Mēs dosimies mājās. Turklāt rīt mums būs nogurdinoša diena.

Kāpēc?

Mia uzmet lūpu, tomēr pārsteidzoši! vairs neiebilst.

-    Atnāc ciemos nākamnedēļ, labi? Varbūt aiziesim kopā iepirkties?

-    Labprāt, Mia. Es viņai uzsmaidu, kaut gan nezinu, kā man to izdarīt, jo es galu galā strādāju, lai pelnītu iztiku.

Aši noskūpstījusi mani uz vaiga, viņa cieši apskauj Kristjenu, pārsteigdama mūs abus nesagatavotus. Tas vēl nav viss: viņa uzliek plaukstas tieši uz Kristjena žaketes atlokiem, un viņš neatraujas, tikai iecietīgi lūkojas lejup uz māsu.

-    Man patīk redzēt tevi tik laimīgu, Mia priecīga nosaka un uzspiež skūpstu brālim uz vaiga. Atā! Izklaidējieties! Viņa aizsteidzas pie saviem draugiem, kuru vidū ir ari Lilija. Bez maskas viņa izskatās vēl īgnāka.

Interesanti, kur pazudis Šons?

-    Pirms aiziešanas mēs atvadīsimies no vecākiem. Iesim! Kristjens virza mani caur viesu pūli, līdz sasniedzam Greisu un Keriku, kas laipni novēl mums laimīgu ceļu.

-    Lūdzu, ciemojies pie mums vēl, Anastasija, bija ļoti patīkami tevi redzēt, Greisa sirsnīgi nosaka.

Viņas un Kerika paustais prieks mani nedaudz mulsina. Vismaz Greisas vecāki jau ir devušies gulēt, tāpēc man nav jāuzklausa viņu jūsma.

Mēs ar Kristjenu sadodamies rokās un, rāmi klusēdami, gurdeni ejam uz mājas parādes pusi, kur sastājušās neskaitāmas mašīnas, gaidot viesus. Es paceļu skatienu uz Kristjenu. Viņš izskatās laimīgs. Ir patiesi labi redzēt viņu šādu, kaut gan pēc šīs neparastās dienas mani māc aizdomas, ka tas notiek reti.

-    Vai tev nesalst? viņš jautā.

-    Nē, nemaz. Es ciešāk satveru savu satīna stolu.

-    Šis bija ļoti patīkams vakars, Anastasija. Pateicos.

-    Man tāpat. Sis tas bija pat labāks par visu pārējo. Es plati smaidu.

Kristjens smiedamies pamāj, bet pēc brīža sarauc pieri. Nekod lūpā, viņš mani brīdina balsī, kas liek manām asinīm riņķot straujāk.

-     Kāpēc tu teici, ka mums rit būs nogurdinoša diena? es jautāju, lai ievirzītu sarunu drošākā gultnē.

-    Atnāks doktore Grīna un parūpēsies par tevi. Turklāt esmu sagatavojis pārsteigumu.

-     Doktore Grīna! Es apstājos.

-Jā.

-    Kapec?

-    Jo es neciešu prezervatīvus, Kristjens klusi nosaka. Viņa acis mirdz papīra laternu saudzīgajā gaismā, un viņš vēro manu reakciju.

-     Runa ir par manu ķermeni, es nomurminu, dusmodamās, jo viņš nav pakonsultējies ar mani.

-    Tas pieder arī man, Kristjens nočukst.

Es lūkojos uz viņu, un garām iet viesi, nepievērsdami mums uzmanību. Izskatās, ka Kristjens runā nopietni. Jā, mans ķermenis pieder viņam…. galu galā viņš to pazīst labāk. Es paceļu roku, un viņš tik tikko manāmi saraujas, tomēr neatkāpjas. Satvērusi viņa tauriņa galu, es to pavelku un atraisu, atklādama krekla augšējo pogu, ko piesardzīgi atpogāju.

-     Sādi tu esi seksīgs, es nočukstu. Patiesībā viņš vienmēr izskatās iekārojams, bet šādi vēl vairāk nekā parasti.

Kristjens pasmaida. Man jāved tevi mājās. Iesim! Sojers gaida mūs pie mašīnas un pasniedz Kristjenam aploksni. Viņš sarauc pieri un pamet skatienu uz mani. Teilors tikmēr iesēdina mani mašīnā, izskatīdamies neizskaidrojami atvieglots. Kristjens man pievienojas un iedod neatvērto aploksni, bet Teilors un Sojers apsēžas priekšā.

-     Vēstule adresēta tev. Kāds no kalpotājiem to iedeva Sojeram. Droši vien to sūtījis vēl kāds, kura sirdi esi iekarojusi. Kristjens savelk lūpas. Ir acīmredzams, ka viņam šī doma nav patīkama.

Es pētu vēstuli. Kas varētu būt tās autors? Atplēsusi aploksni, es steidzīgi izlasu vēsturi. Visaugstais Dievs! To rakstījusi viņa. Kāpēc viņa neliek mani mierā?

Šķiet, esmu kļūdījusies savos spriedumos par Tevi. Un domāju, ka arī Tu esi nepareizās domās par mani. Piezvani, ja vēlies uzzināt trūkstošo informāciju mēs varētu kopā pusdienot. Kristjens nevēlas, lai ar Tevi runāju, bet es loti labprāt palīdzētu. Uztver manu piedāvājumu pareizi, es tikai priecājos par jūsu attiecībām, bet, ja Tu viņu sāpināsi, Dievs ir mans liecinieks… Viņš jau ir pietiekami cietis. Piezvani man: 2062796261.

Bargā Kundze

Sasodīts, viņa tiešām to parakstījusi ar iesauku, ko viņai devu! Tātad Kristjens viņai to atklājis. Mīļais nelietis.

-    Tu viņai pastāstīji?

-    Ko pastāstīju? Kam?

-    Ka es saucu viņu par Bargo Kundzi! es atcērtu.

-     Vēstuli rakstījusi Elina? Kristjens ir satriekts. Nespēju noticēt, viņš sašutis noņurd, izlaizdams pirkstus caur matiem, un es jūtu, ka Kristjens ir patiesi aizkaitināts. Tikšu ar viņu galā rīt. Vai pirmdien, viņš īgns nomurmina.

Es kautrējos to atzīt, tomēr kādā attālā prāta nostūrī jūtos iepriecināta. Mana zemapziņa viedi māj ar galvu. Elina šobrīd tracina Kristjenu, un tas noteikti vēsta par kaut ko labu. Es nolemju pagaidām neko nesacīt un noslēpju vēstuli somā, pirms ar plašu žestu, kas noteikti uzlabos Kristjena noskaņojumu, pasniedzu viņam lodītes.

-    Līdz nākamajai reizei, es nomurminu.

Viņš palūkojas uz mani, un tumsā ir grūti saskatīt viņa seju, bet man šķiet, ka viņš smīkņā. Satvēris manu roku, viņš to saspiež.

Es lūkojos tumsā aiz loga, domādama par šo ilgo dienu. Man izdevies vairāk uzzināt par Kristjenu, saskatīt daudz sīkumu, kas līdz šim man likuši mulst saloni, karte, viņa bērnība, tomēr vēl ir daudz, ko atklāt. Un Bargā Kundze? Jā, viņai pret Kristjenu ir spēcīgas jūtas, tas ir skaidri redzams, un arī Kristjenam viņa nav vienaldzīga… tomēr citādi. Vairs nezinu, ko domāt. Informācijas pārpilnība izraisa man galvassāpes.

Kristjens mani pamodina, kad mašīna piebrauc pie viņa ēkas. Vai man ienest tevi iekšā? viņš saudzīgi painteresējas.

Es miegaini papurinu galvu. Nekādā ziņā!

Liftā es atbalstos pret Kristjenu, nolikdama galvu viņam uz pleca. Mums pretī stāv Sojers, neveikli mīņādamies.

-    Diena bija gara, vai ne, Anastasija?

Es pamāju.

-    Vai esi nogurusi?

Es pamāju.

-    Neesi īpaši runīga.

Es pamāju, un Kristjens pasmaida.

-     Nāc, es tevi noguldīšu. Kad izejam no lifta, viņš satver manu roku, bet mēs apstājamies priekšnamā, jo Sojers brīdinoši paceļ roku. Man piepeši vairs nenāk miegs. Sojers paceļ piedurkni pie lūpām un kaut ko saka. Man nebija ne jausmas, ka viņam līdzi ir rācija.

-    Skaidrs, Sojers nosaka un pagriežas pret mums. Greja kungs, kāds sagraizījis Stīlas jaunkundzes mašīnas riepas un noķēpājis automobili ar krāsu.

Augstā debess, mana mašīna! Kurš būtu spējīgs uz kaut ko tādu? Bet es nojaušu atbildi, tiklīdz prātā iešaujas jautājums. Leila. Es palūkojos uz Kristjenu un redzu, ka viņš ir nobālējis kā rēgs.

-   Teilors raizējas, ka noziedznieks varētu būt iekļuvis dzīvoklī un gaida mūs tur. Viņš grib visu pārbaudīt.

-    Saprotu, Kristjens nočukst. Kāds ir Teilora plāns?

-    Viņš brauc augšup dienesta liftā kopā ar Raienu un Reinoldsu. Kad pārbaude būs veikta, viņš par to ziņos. Man jāgaida kopā ar jums.

-     Pateicos, Sojer. Kristjena tvēriens ap mani kļūst ciešāks. Diena kļūst arvien labāka, viņš sarūgtināts nosaka, iespiedis degunu man matos. Paklau, es nespēju stāvēt šeit un gaidīt. Sojer, parūpējies par Stīlas jaunkundzi. Nelaid viņu iekšā, pirms saņem apstiprinājumu. Teilors noteikti pārspīlē. Viņa nevar iekļūt dzīvoklī.

Kā, lūdzu? Nē, Kristjen! Paliec pie manis! es lūdzos.

Kristjens atkāpjas. Klausi man, Anastasija. Gaidi šeit. Nē!

-     Sojer? Kristjens pamudina. Apsargs ielaiž Kristjenu dzīvoklī, bet pēc tam aizver durvis un nostājas tām priekšā, bezkaislīgi vērodams mani.

Sasodīts, Kristjen! Prātā rosās domas par dažādām šausmām, ar ko varētu beigties šis piedzīvojums, tomēr man atliek vien gaidīt.

8. NODAĻA

Sojers atkal paceļ piedurkni pie mutes.

-    Teilor, Greja kungs iegāja dzīvokli. Viņš saraujas un izņem austiņu, droši vien uzklausījis kādu skaļu lāstu no Teilora lūpām.

Ja Teilors tā satraucas…

-    Lūdzu, laidiet mani iekšā! es vēršos pie Sojera.

-     Piedodiet, Stilas jaunkundze. Ilgi nebūs jāgaida. Sojers kā aizstāvēdamies paceļ abas rokas. Teilors un puiši jau iet iekšā dzīvoklī.

Es jūtos bezspēcīga un nekustīgi stāvu, cenzdamās kaut ko saklausīt, bet dzirdu tikai savu straujo elpošanu. Tā ir skaļa un sekla. Man pār muguru skrien tirpas, mute ir izkaltusi, un es tūlīt zaudēšu samaņu. Kaut nekas slikts nenotiktu ar Kristjenu! es lūdzos.

Nezinu, cik ilgs laiks pagājis, bet mēs neko nedzirdam. Tā ir laba zīme ja nav skaņu, nav arī šāvienu. Es riņķoju ap priekšnama galdu un pētu gleznas pie sienām, cenzdamās nedomāt par notiekošo.

Šī ir pirmā reize, kad ciešāk ielūkojos gleznās: tie visi ir reliģiskas ievirzes portreti Madonna ar bērnu. Visi sešpadsmit portreti. Savādi.

Kristjens neaizraujas ar reliģiju, vai ne? Lielajā istabā visas gleznas ir abstrakcijas, bet šīs ļoti atšķiras. Man neizdodas ilgi pievērsties tām. Kur ir Kristjens?

Es lūkojos uz Sojeru, un viņš rāmi iztur manu skatienu.

-    Kas notiek?

-    Nav nekādu jaunumu, Stīlas jaunkundze.

Piepeši durvju rokturis sakustas. Sojers spēji apcērtas un izrauj ieroci no maksts pie pleca.

Es sastingstu, bet jau nākamajā mirklī durvīs parādās Kristjens.

-    Viss kārtībā, viņš paziņo, nosodoši uzlūkodams Sojeru, kurš nekavējoties paslēpj ieroci un atkāpjas, lai ielaistu mani.

-    Teilors pārspīlē, Kristjens noņurd, sniegdams man roku. Es nespēju pakustēties un skatos uz viņu, nopētīdama katru sīkumu: izspūrušos matus, saspringtos vaibstus, sakostos zobus, divas augšējās krekla pogas, kas ir atdarītas. Šķiet, esmu novecojusi par desmit gadiem. Kristjens norūpējies sarauc pieri, uzlūkodams mani satumsušām acīm.

-    Viss ir labi, meitenīt. Viņš tuvojas, ievelk mani savās skavās un noskūpsta uz matiem. Nāc nu, tu esi nogurusi. Iesim uz gultu.

-    Man bija bail par tevi, es nomurminu, baudīdama viņa apskāvienu un ieelpodama tīkamo aromātu. Mana galva balstās pret viņa krūtīm.

-    Zinu. Mēs visi esam nervozi.

Sojers ir nozudis, droši vien iegājis dzīvoklī.

-    Tavas bijušās sāk apgrūtināt dzīvi, Grej, es sāji nosaku, un Kristjens jūtami nomierinās.

-    Jā, tā šķiet.

Viņš atkāpies satver mani aiz rokas un ieved lielajā istabā.

-    Teilors kopā ar savējiem pārbauda visus skapjus un nostūrus. Nedomāju, ka viņa ir šeit.

-    Kāpēc viņai vajadzētu te ierasties? es paužu izbrīnu.

-    Tieši tā.

-    Vai viņa varētu šeit iekļūt?

-    Nedomāju. Bet Teilors mēdz būt pārāk piesardzīgs.

-    Vai pārmeklēji savu rotaļu istabu? es nočukstu.

Kristjens noraizējies aši uzmet skatienu man. Jā, tā ir

aizslēgta… bet mēs ar Teiloru visu pārbaudījām.

Es dziļi ievelku elpu, cenzdamās nomierināties.

-    Vai vēlies kaut ko iedzert? Kristjens jautā.

-    Nē. Mani pārņem nogurums, un es ilgojos tikai pēc gultas.

-    Nāc, es tevi aizvedīšu uz guļamistabu. Tu izskaties nomocījusies. Kristjens atmaigst.

Es izbrīnīta saraucu pieri. Tātad viņš man nepievienosies? Vai viņš negrib gulēt?

Kad Kristjens ieved mani savā guļamistabā, es jūtos atvieglota un, nolikusi somiņu uz kumodes, atveru to. Mans skatiens pievēršas Bargās Kundzes vēstulei.

-    Lūk! Es pasniedzu to Kristjenam. Nezinu, vai tu vēlies to izlasīt. Es gribu to aizmirst.

Kristjens ātri pārlasa zirnīti, un viņa žoklis saspringst.

-    Nesaprotu, par kādu trūkstošo informāciju Elina runā, viņš nicīgi nosaka. Man jāaprunājas ar Teiloru. Viņš lūkojas uz mani. Pagriezies, es atraušu tev rāvējslēdzēju.

-    Vai tu ziņosi policijai par mašīnu? es jautāju, paklausīdama viņa pavēlei.

Kristjens atglauž manus matus, ar pirkstiem viegli skardams kailo muguru, un pavelk lejup rāvējslēdzēju.

-    Nē, es nevēlos iesaistīt policiju. Leilai vajadzīga palīdzība, nevis varas iestāžu iejaukšanās, un es negribu viņus saukt. Mums tikai nāksies divkāršot pūles, viņu meklējot. Kristjens pieliecas un maigi noskūpsta mani uz pleca.

-    Ej gulēt, viņš nosaka un aiziet.

Es izstiepjos gultā un ilgi vēroju griestus, gaidīdama Kristjenu atgriežamies. Diena bijusi notikumiem bagāta, un man ir daudz vielas pārdomām. Ar ko sākt?

Piepeši es satrūkusies pamostos. Vai biju iemigusi? No gaiteņa pa nedaudz atvērtajām durvīm ieplūst nespodra gaisma, un es mirkšķinu acis, līdz aptveru, ka Kristjena nav man blakus. Kur viņš pazudis? Es paceļu skatienu. Gultas galā ir ēna. Vai tas ir sievietes stāvs? Melnā tērpā? Grūti saprast.

Vēl īsti neatguvusies, es ieslēdzu lampu uz naktsgaldiņa un pagriežos, bet nevienu neredzu. Es papurinu galvu. Vai es tikai iztēlojos ēnu? Varbūt nosapņoju to?

Es pieceļos sēdus un aplūkoju istabu, nokļuvusi neskaidra, bet biedējoša nemiera varā bet esmu viena.

Cik ir pulkstenis? Es paberzēju vaigu. Kur pazudis Kristjens? Modinātājpulkstenis rāda piecpadsmit minūtes pāri diviem.

Es grīļodamās izkāpju no gultas un dodos viņu meklēt, savas pārlieku bagātās iztēles dzīta. Tātad man jau rādās tas, kā nav. Droši vien tās ir vakara dramatisko notikumu sekas.

Lielā istaba ir tukša, un vienīgais gaismas avots ir trīs svārstveida lampas virs brokastu letes. Bet kabineta durvis ir vaļā, un es dzirdu Kristjenu runājam pa telefonu.

-    Nezinu, kāpēc tu tik vēlu zvani. Man nav nekā, ko tev teikt… ja gribi, vari to pateikt man. Nevajag atstāt ziņu.

Es nekustīga stāvu pie durvīm un jūtos vainīga, tomēr nespēju neklausīties. Ar ko viņš runā?

-     Nē, tagad paklausies tu. Iepriekš es tev lūdzu, bet tagad pavēlu. Liec viņu mierā. Viņai nav nekādas saistības ar tevi. Vai saprati?

Kristjens izklausās sašutis un nikns. Es vilcinos, nezinādama, vai vajadzētu pieklauvēt.

-     Protams, Elina. Bet es runāju nopietni. Liec viņu, sasodīts, mierā. Kā man pateikt to, lai tu saprastu? Vai skaidrs?… Lieliski. Arlabunakti. Viņš triec telefonu pret galdu.

Jēziņ! Es bikli pieklauvēju.

-    Ko vajag? Kristjens norej, un mani pārņem vēlme aizbēgt un paslēpties.

Viņš sēž pie galda, abām rokām saķēris galvu, un saniknots paceļ skatienu, bet nekavējoties atmaigst, tiklīdz ierauga mani. Viņa acis ir plati ieplestas, un tajās vīd piesardzība. Piepeši izskatās, ka viņš ir ļoti noguris, un mana sirds sažņaudzas.

Samirkšķinājis acis, Kristjens nopēta manas kājas un laiž skatienu augstāk. Man mugurā ir viņa sporta krekls.

-    Tev jātērpjas satīnā un zīdā, Anastasija, viņš izdveš.

-    Bet tu esi daiļa pat manā kreklā.

Cik negaidīts kompliments! Es pēc tevis sailgojos. Nāc uz gultu.

Kristjens nesteidzīgi pieceļas, vēl joprojām ģērbies baltā kreklā un melnās biksēs. Bet viņa acīs mirdz solījums… un skumjas. Viņš nostājas man pretī, lūkodamies uz mani, bet nepieskardamies.

-     Vai zini, cik daudz tu man nozīmē? viņš klusi jautā.

-    Ja manis dēļ ar tevi notiktu kaut kas slikts… Viņš sadrūmis apklust, un sāpes, kas pavīd viņa sejā, ir gandrīz taustāmas. Šobrīd Kristjens šķiet neticami trausls un nespēj slēpt savas bailes.

-    Nekas ar mani nenotiks, es glāsmaini apliecinu un noglāstu viņa vaigu, laizdama pirkstus gar rugājiem. Tie ir pārsteidzoši mīksti. Tev ātri aug bārda, es nočukstu, un manā balsī ieskanas jūsma par šo skaisto, nelaimīgo vīrieti man blakus.

Novilkusi līniju gar viņa apakšlūpu, es virzos lejup pār kaklu līdz pabalojušajiem lūpu krāsas zīmējumiem pie atslēgas kauliem. Viņš vēl joprojām nepieskardamies lūkojas uz mani, pavēris lūpas. Es ar rādītājpirkstu velku pa līniju, un viņš aizver acis, elpodams straujāk. Mani pirksti sasniedz viņa krekla malu, un es laižu tos zemāk līdz pirmajai aizdarītajai pogai.

-     Es tev nepieskaršos. Gribu tikai atpogāt kreklu, es čukstus paskaidroju.

Kristjens plati iepleš acis, un tajās parādās tramīgums. Bet viņš neatkāpjas un neaptur mani. Es ļoti, ļoti lēnām atdaru pogu, turēdama audumu tā, lai tas nepieskartos Kristjena ādai, un piesardzīgi virzos zemāk līdz nākamajai pogai, nesteidzīgi atkārtodama visu procesu un koncentrēdamās uz darāmo.

Es negribu Kristjenam pieskarties. Nē, gribu… bet to nedarīšu. Zem ceturtās pogas parādās sarkanā līnija, un es kautri uzsmaidu Kristjenam.

-     Esam atgriezušies pazīstamā teritorijā. Pirms atdaru pēdējo pogu, es novelku pirkstus gar līniju. Atrāvusi viņa kreklu vaļā, es ķēros pie aprocēm, vienu pēc otras noņemdama melnās, pulētās aproču pogas.

-    Vai drīkstu novilkt tev kreklu? es klusi jautāju.

Kristjens pamāj, vēl joprojām iepletis acis, un es nobīdu

kreklu no viņa pleciem. Atbrīvojis rokas, viņš stāv man pretī, kails no vidukļa uz augšu. Zaudējis kreklu, viņš šķiet atguvis līdzsvaru un uzjautrināts savelk lūpas.

-     Vai bikses man nenovilksi, Stīla? viņš painteresējas, saraucis uzaci.

-    Guļamistabā. Es gribu, lai ej uz gultu.

-    Vai tiešām? Tu esi nepiesātināma.

-    Vai vari iedomāties, kāpēc tāda esmu kļuvusi? Es satveru viņu aiz rokas, izvedu no kabineta un dodos uz guļamistabu. Tajā ir pavēsi.

-    Kāpēc atvēri balkona durvis? Kristjens izbrīnīts jautā.

-   Nav ne jausmas. Es neatceros, ka būtu to darījusi. Tūlīt pēc pamošanās es nopētīju istabu, un balkona durvis noteikti bija aizvērtas.

Žēlīgā debess! No manas sejas atplūst visas asinis, un es satriekta uzlūkoju Kristjenu.

-    Kas noticis? viņš skarbi vaicā.

-    Kad pamodos… kāds šeit bija, es nočukstu. Man šķita, ka esmu to iztēlojusies.

-    Kā? Kristjens izskatās šausmu pārņemts un metas pie balkona durvīm. Palūkojies aiz tām, viņš atgriežas istabā un aizslēdz durvis aiz sevis. Vai esi pārliecināta? Kas te bija? viņš saspringts jautā.

-Ja nemaldos, sieviete. Bija tumšs, un es uztrūkos no miega-

-    Ģerbies! viņš asi pavel. Nekavejoties!

-    Manas drēbes ir augšstāvā, es žēli iebilstu.

Kristjens atrauj vaļā vienu no savas kumodes atvilktnēm

un izņem treniņbikses.

-    Uzvelc šīs. Tās man ir pārāk lielas, bet viņš nav gatavs uzklausīt iebildumus. Sameklējis arī sporta kreklu, viņš steidzīgi ieģērbjas tajā un, paķēris telefonu no naktsgaldiņa, nospiež divas pogas.

-    Viņa vēl ir šeit! Kristjens nošņāc klausulē.

Jau pēc trim sekundēm istabā ieskrien Teilors apsarga pavadībā. Kristjens viņiem paskaidro, kas noticis.

-     Kad? Teilors noprasa, lietišķi uzlūkodams mani. Viņam mugurā vēl joprojām ir žakete. Vai šis cilvēks nekad ne-

-     Pirms desmit minūtēm, es nomurminu, neizskaidrojamas vainas apziņas pārņemtā.

-    Viņa šo dzīvokli pazīst kā savu kabatu, Kristjens nosaka. Es tūlīt pat vedīšu Anastasiju prom. Viņa kaut kur šeit slēpjas. Sameklējiet viņu. Kad atgriezīsies Geila?

-     Rītvakar.

-    Lai viņa nenāk šurp, līdz būsiet pārliecinājušies, ka viss ir labi. Vai saprati? Kristjens skarbi jautā.

-    Jā, Greja kungs. Vai dosieties uz Belvjū?

-    Es negrasos apgrūtināt savus vecākus. Rezervē man numuru kādā viesnīcā.

-    Protams. Es jums piezvanīšu.

-    Vai mēs nerīkojamies nedaudz pārsteidzīgi? es jautāju.

Kristjens saniknots pieveršas man. Leilai varētu but ierocis, viņš noņurd.

-    Jā, bet viņa stāvēja pie gultas. Ja gribētu, viņa varēja mani nošaut.

Kristjens brīdi klusē, droši vien cenzdamies apvaldīt dusmas, līdz draudīgi klusā balsī paskaidro: Es nevēlos riskēt. Teilor, Anastasijai vajadzīgas kurpes.

Viņš ieiet savā skapī, bet apsargs tikmēr pieskata mani. Neatceros viņa vārdu; varbūt Raiens. Viņš pārmaiņus ielūkojas gaitenī un pievēršas balkona durvīm. Pēc dažām minūtēm Kristjens atgriežas, ģērbies džinsos un svītrainā džemperī. Viņš nes ādas somu un apmet man ap pleciem jaku.

-    Iesim. Viņš cieši satver mani aiz rokas un velk sev līdzi uz lielo istabu tā, ka es gandrīz skrienu, lai piemērotos viņa garajiem soļiem.

-    Nespēju noticēt, ka viņa pamanījās kaut kur paslēpties, es nomurminu, lūkodamās uz balkona durvīm.

-     Dzīvoklis ir plašs. Tu vēl neesi redzējusi visus tā nostūrus.

-     Kāpēc tu nepiezvani Leilai, nepasaki, ka vēlies ar viņu aprunāties?

-    Anastasija, viņa ir jukusi, turklāt varbūt arī bruņota, Kristjens aizkaitināts atcērt.

-    Tātad mēs gluži vienkārši bēgsim?

-    Pagaidām, jā.

-    Ja nu viņa mēģinās nošaut Teiloru?

-     Teilors pazīst un izprot ieročus, Kristjens nepatikas pilnā balsī paskaidro. Viņš ar tiem rīkosies ātrāk nekā Leila.

-    Rejs dienēja armijā. Viņš man iemācīja šaut.

Kristjens sarauc uzacis un mirkli izskatās apjucis. Tu ar

ieroci rokās? viņš neticīgi jautā.

-    Jā, es apvainojusies atbildu. Es protu šaut, Grej, tāpēc tev vajadzētu uzmanīties. Trakas bijušās pakļautās nav vienīgās, par ko tev jāsatraucas.

-     Paturēšu to prātā, Stila, viņš uzjautrināts dzēlīgi nosaka, un ir patīkami apzināties, ka pat šajā pārsteidzoši saspringtajā situācijā es varu viņu sasmīdināt.

Teilors mūs sagaida priekšnamā un pasniedz man nelielo ceļasomu, kā arī melnās Converse sporta kurpes. Es izbrīnīta redzu, ka viņš ielicis somā dažas drēbes, un pateicīga kautri uzsmaidu viņam. Teilors kā iedrošinādams aši atbild uz smaidu. Nepaguvusi savaldīties, es cieši apskauju viņu. Teilors nav to gaidījis, un atkāpusies es redzu, ka viņa vaigi kļuvuši sārti.

-    Uzmanies, Teilor, es nomurminu.

-    Protams, Stilas jaunkundze, viņš nokaunējies atbild.

Kristjens sarauc pieri, mani vērodams, un jautājoši uzlūko Teiloru, kurš tik tikko manāmi pasmaida un sakārto kaklasaiti.

-    Ziņo, kur man jādodas, Kristjens nosaka.

Teilors izņem maku no žaketes iekškabatas un pasniedz Kristjenam kredītkarti.

-    Iesaku izmantot šo, kad sasniegsiet ceļamērķi.

Kristjens pamāj. Laba doma.

Mums klāt pienāk Raiens. Sojers un Reinoldss neko neatrada, viņš pavēsta Teiloram.

-     Pavadi Greja kungu un Stīlas jaunkundzi uz garāžu, Teilors pavēl.

Stāvvietā neviena nav. Galu galā pulkstenis ir jau trīs. Kristjens ielaiž mani R8 automašīnas pasažiera sēdeklī un novieto mūsu somas bagāžniekā. Audi mums blakus ir nelietojams visas riepas sagraizītas, virsma nošļakstīta ar baltu krāsu. Skats ir biedējošs, un es priecājos, ka Kristjens vedīs mani prom.

-    Pirmdien tiks atvesta jauna mašīna, Kristjens sadrūmis nosaka, apsēžoties man blakus.

-    Kā viņa zināja, ka tā ir mana mašīna?

Kristjens satraukts palūkojas uz mani un nopūšas. Viņai bija Audi A3. Es šādus automobiļus iegādājos visām pakļautajām, jo tā ir viena no drošākajām mašīnām šajā klasē.

Ak tā! Skaidrs. Tātad tā nebija īsta dāvana izlaidumā.

-    Anastasija, tu pretēji manām cerībām nekad neesi bijusi pakļautā, tātad praktiski tā ir dāvana izlaidumā. Viņš izbrauc no stāvvietas un traucas uz izeju.

Pretēji viņa cerībām. Ak… Mana zemapziņa noskumusi pašūpo galvu. Visas sarunas vienmēr atgriežas pie šī jautājuma.

-    Vai tu vēl joprojām ceri? es čukstu.

Novibrē mašīnas telefons. Jā? Kristjens strupi jautā.

-    Fairmont Olympic viesnīca. Manā vārdā.

-     Pateicos, Teilor. Un piesargies.

Brīdi klusējis, Teilors klusi nosaka: Protams, Greja kungs, un Kristjens beidz sarunu.

Sietlas ielas ir tukšas, un Kristjens traucas pa Piekto avēniju uz lielceļa pusi. To sasniedzis, viņš iespiež gāzes pedāli grīdā un joņo uz ziemeļiem. Ātrums palielinās tik strauji, ka es tieku iespiesta sēdeklī.

Es slepus palūkojos uz Kristjenu. Viņš šķiet iegrimis dziļi domās un drūmi klusē. Es atskāršu, ka viņš nav atbildējis uz manu jautājumu. Braukdams viņš ik pa brīdim paveras atpakaļskata spogulī, un es zinu, ka viņš meklē sekotāju. Varbūt tāpēc esam uz lielceļa. Biju domājusi, ka viesnīca ir Sietlā.

Mēģinādama sakopot domas savā pārgurušajā prātā, kas tomēr sparīgi darbojas, es lūkojos ārā pa logu. Ja Leila gribēja man kaut ko nodarīt, guļamistabā viņai netrūka izdevību.

-     Nē. Es neloloju šādas cerības. Vairs nē. Man šķita, ka tas ir skaidrs, Kristjena klusā balss izrauj mani no pārdomām.

Es samirkšķinu acis un savelku jaku ciešāk sev apkārt. Nezinu, no kuries plūst vēsums no ārpuses vai iekšpuses.

-     Mani māc bažas, ka es… saproti… ka tev nepietiks ar mani.

-    Tā nav taisnība. Dieva dēļ, Anastasija, kas vēl man jāizdara?

Pastāsti man par sevi. Saki, ka mīli mani.

-    Kāpēc tu domāji, ka es aizbēgšu, kad pajokoju par doktora Flinna atklāsmēm?

Kristjens skaļi nopūšas, uz mirkli aizvērdams acis, un ilgi klusē. Tu neizproti, cik tālu stiepjas manas perversijas saknes, Anastasija. Un es nevēlos tev tās atklāt.

-    Vai tiešām domā, ka es aizietu, ja to uzzinātu? Mana balss skan spalgi, un tajā jaušama neticība. Vai viņš nesaprot, ka es viņu mīlu? Tātad tavs viedoklis par mani ir tik negatīvs?

-    Es zinu, ka aiziesi, viņš skumīgi atzīstas.

-    Kristjen… manuprāt, iespējamība ir ļoti niecīga. Nespēju iedomāties dzīvi bez tevis. Līdz mūža galam…

-    Reiz tu mani jau pameti, un es nevēlos to piedzīvot vēlreiz.

-     Elina teica, ka sestdien tevi satikusi, es klusi nočukstu.

-    Tā nav taisnība. Kristjens sarauc pieri.

-    Tātad tu nedevies pie viņas, kad es aizgāju?

-    Nē, viņš aizkaitināts atcērt. Nupat jau teicu, ka nekur negāju, un man nepatīk, ja manus vārdus apšauba, viņš mani norāj. Iepriekšējā nedēļas nogalē es paliku mājās un gatavoju tevis dāvināto planieri. Ļoti ilgi, Kristjens klusi piebilst.

Man sažņaudzas sirds. Bargā Kundze apgalvoja, ka viņu satikusi. Vai tas tiešām notika? Viņa melo. Kāpēc?

-    Atšķirībā no tā, ko uzskata Elina, es nemēdzu skriet pie viņas, tiklidz rodas sarežģījumi, Anastasija. Es vispār ne pie viena neskrienu. Varbūt esmu pamanījusi, ka neesmu radis daudz runāt. Viņš satver stūri ciešāk.

-    Keriks teica, ka tu klusēji divus gadus.

-    Vai tiešām? Kristjens sakniebj lūpas.

-    Jāatzīst, es no viņa izspiedu informāciju. Es nokaunējusies pētu savus pirkstus.

-    Ko vēl tev pastāstīja mans tēvs?

-    Tava māte dežurējusi slimnīcā, uz kuru tevi aizveda, un veikusi apskati. Pēc tam, kad tevi atrada dzīvokli.

Kristjena sejas izteiksme vēl joprojām ir neizdibināma, bet es saskatu piesardzību tajā.

-    Viņš teica, ka tev palīdzēja klavierspēle. Un Mia.

Kad pieminu Kristjena māsas vārdu, viņa lūpās parādās mīlestības pilns smaids. Brīdi klusējis, viņš saka: Vecāki adoptēja Miu, kad viņai bija seši mēneši. Es biju sajūsmināts. Eljots ne gluži. Viņam jau nācās samierināties ar manu ierašanos. Mia bija burvīga. Viņa balsī ieskanas saldsērīga apbrīna. Tagad tā vairs gluži nav, viņš nomurmina, un es atceros, cik nenogurdināmi Mia ballē izjauca mūsu baudkāros nodomus. Es nespēju apvaldīt spurdzienu.

Kristjens uzmet man iesāņus skatienu. Vai tev tas šķiet smieklīgi, Stīlas jaunkundze?

-    Viņa šķita apņēmusies mūs abus izšķirt.

Kristjens iesmejas, bet viņa balsī nav īstas jautrības. Jā, Mia ir prasmīga. Viņš uzliek plaukstu man uz ceļgala. Tomēr beigu beigās mēs panācām savu. Viņš pasmaida un atkal ielūkojas spoguli. Nedomāju, ka mums kāds sekojis. Viņš pamet lielceļu un virzās atpakaļ uz pilsētas centru.

-    Vai drīkstu tev kaut ko pajautāt par Elinu? es painteresējos, kad apstājamies pie luksofora.

Kristjens piesardzīgi paskatās uz mani. Ja vēlies, viņš saīdzis nomurmina, bet es nepievēršu uzmanību viņa nigrumam.

-    Reiz tu man teici, ka viņa tevi mīlējusi tā, kā tev šķitis pieņemami. Ko tas nozīmē?

-    Vai tas nav acīmredzams? viņš jautā.

-    Man nē.

-    Es biju nevaldāms. Nespēju paciest pieskārienus. Arī tagad to nevaru. Četrpadsmit vai piecpadsmit gadus vecam pusaudzim, kura organismā trako hormoni, tas bija sarežģīts laiks. Viņa man parādīja, kā atbrīvoties no spriedzes.

Ak tā! Mia teica, ka tu mēdzi kauties.

-    Jēzus, kas kaiš manai pļāpīgajai ģimenei? Ak, zinu gan. Tu. Atkal esam apstājušies pie luksofora, un Kristjens mani uzlūko, samicdzis acis. Tu izvilini informāciju no cilvēkiem. Viņš papurina galvu, tēlodams riebumu.

-    Mia pati to izstāstīja. Viņa bija ļoti pretimnākoša, jo raizējās, ka sāksi kautiņu nojumē, ja neiegūsi mani izsolē, es sašutusi iebilstu.

-    Tas nebūtu noticis. Es nepieļautu, lai kāds cits ar tevi dejo.

-    Doktoram Flinnam tu to ļāvi.

-    Viņš vienmēr bijis izņēmums, kas apstiprina likumu.

Kristjens ievirza mašīnu plašajā, kokiem apstādītajā piebraucamajā ceļā pie viesnīcas un apstājas netālu no parādes durvīm blakus interesantai akmens skulptūrai.

-    Iesim. Kristjens izkāpj no mašīnas un izņem mūsu somas. Mums pretī steidzas kalpotājs, droši vien izbrīnits, jo esam ieradušies tik vēlu. Kristjens pasviež viņam atslēgas un nosauc Teilora vārdu. Kalpotājs pamāj un acīmredzami sajūsmināts iekāpj mašīnā, lai to aizvestu. Kristjens satver mani aiz rokas un ieiet vestibilā.

Stāvēdama pie reģistrācijas galdiņa, es jūtos neizturami muļķīgi. Es esmu Sietlas greznākajā viesnīcā, ģērbusies pārāk iielā auduma jakā, vīrieša treniņbiksēs un vecā sporta kreklā, bet man blakus ir šis elegantais grieķu dievs. Protams, administratore pārmaiņus uzlūko mūs abus, mēģinādama izprast redzētās nesakritības. Un vēl viņa, protams, jūsmo par Kristjenu. Es paceļu acis pret griestiem, kad viņa piesarkst un sāk stostīties. Viņai pat trīc rokas.

-    Vai… vai vajadzēs… palīdzēt nest somas, Teilora kungs? viņa pietvīkusi jautā.

-    Nē, mēs ar Teilora kundzi tiksim ar visu galā paši.

Teilora kundze! Bet man nav gredzena. Es paslēpju rokas aiz muguras.

-    Jums piešķirts numurs "Kaskāde", Teilora kungs. Vienpadsmitajā stāvā. Mūsu darbinieks aiznesīs jūsu mantas.

-    Nevajag, Kristjens nosaka. Kur ir lifti?

Sarkstošā meitene norāda ceļu, un Kristjens atkal satver

manu roku. Es aši aplūkoju grezno, eleganto vestibilu, kurā ir daudz biezi polsterētu krēslu. Neviena nav tuvumā, tikai tumšmataina sieviete, kas sēž uz ērta dīvāna un baro savu suņuku ar maziem kumosiem. Kad ejam uz liftu, viņa paceļ skatienu un uzsmaida mums. Tātad dārgajā viesnīcā atļauts ievest mājdzīvniekus? Cik dīvaini!

Numurā ir divas guļamistabas, ēdamistaba un klavieres. Lielajā istabā ir kamīns, kurā līksmi sprakšķ uguns. Apartamenti ir plašāki nekā mans dzīvoklis.

-     Teilora kundze, nezinu, kādas ir tavas domas, bet es labprāt kaut ko iedzertu, Kristjens nomurmina, rūpīgi aizslēgdams durvis.

Mēs ieejam guļamistabā, un viņš noliek mūsu somas uz mīkstā soliņa milzīgās gultas pakājē. Pēc tam viņš mani ieved lielajā istabā, kur kamīnā plīv liesmu mēles. Es sildu rokas, kamēr Kristjens mums abiem gatavo dzērienu.

-    Vai dzersi Armagttac?

-    Jā, lūdzu.

Pēc brīža viņš atgriežas pie manis un pasniedz kristāla glāzi.

-    Šī nu gan bija dieniņa, vai ne?

Es pamāju, un Kristjens noraizējies pēta mani.

-    Viss ir labi, es mierinādama nosaku. Kā jūties tu?

-     Šobrīd es gribu izdzert šo un pēc tam, ja neesi pārāk nogurusi, doties uz gultu un aizmirsties tevī.

-    Domāju, ka tas ir iespējams, Teilora kungs. Es kautri pasmaidu, un Kristjens nomet kurpes, pirms novelk ari zeķes.

-    Nekod lūpā, Teilora kundze, viņš nočukst.

Es pietvīkstu un paceļu glāzi, lai to noslēptu. Brendijs ir gards un patīkami svilina rīkli, samtaini slīdēdams lejup. Pacēlusi skatienu, es redzu, ka Kristjens lēni malko savu dzērienu un vēro mani alkainām, satumsušām acīm.

-     Tu vienmēr spēj mani pārsteigt, Anastasija. Pēc šādas dienas… un arī vakardienas… tu nečīksti un nemeties bēgt, skaļi kliegdama. Tu mani sajūsmini. Tev piemīt apbrīnojams spēks.

-    Tu esi lielisks iemesls tam, lai es paliktu šeit, es nomurminu. Kristjen, es tev jau teicu, ka nekur nebēgšu, lai ko tu būtu izdarījis. Tu zini, kādas ir manas jūtas pret tevi.

Kristjens sakniebj lupas, it ka šaubīdamies par manu vārdu patiesīgumu, un sarauc pieri. Šķiet, ka dzirdētais vinu sapina. Ko man darīt, Kristjen, lai tu saprastu manas jūtas?

Ļauj, lai viņš tevi piekauj, dzēlīgi ierosina zemapziņa. Es to apklusinu.

-     Kur tu novietosi Hosē uzņemtos portretus? Es cenšos pievērsties kaut kam priecīgākam.

-     Redzēsim. Viņa lūpas noraustās. Šis sarunas temats viņam acīmredzami šķiet tīkamāks.

-    No kā tas atkarīgs?

-    No apstākļiem, viņš noslēpumaini paziņo. Izstāde nav beigusies, tātad man netrūkst laika pieņemt lēmumu.

Es piešķiebju galvu un samiedzu acis.

-     Vari skatīties, cik bargi vien vēlies, Teilora kundze, es

neko neteikšu, viņš mani ķircina.

' f /

-    Varbūt es tevi spīdzināšu, lai uzzinātu patiesību.

Kristjens sarauc uzaci. Anastasija, vai tiešām tev vajadzētu solīt to, ko nevari izpildīt?

Tātad viņš uzskata, ka tas nav manos spēkos? Es novietoju glāzi uz kamīna dzegas un pārsteidzu Kristjenu, izņemdama viņam dzērienu no rokām un nolikdama to blakus savējam.

-     Tūlīt redzēsim, es nomurminu un drosmīgi vainojams droši vien ir brendijs satveru Kristjenu aiz rokas, vilkdama viņu uz guļamistabas pusi. Es apstājos pie gultas kājgaļa. Kristjens mēģina slēpt uzjautrinājumu.

-     Ko tu ar mani darīsi tagad, kad esi mani dabūjusi savos nagos, Anastasija? viņš smaidīdams klusi jautā.

-    Vispirms tevi izģērbšu. Gribu pabeigt iesākto. Es sniedzos pēc viņa žaketes atlokiem, uzmanīdamās, lai nepieskartos, un viņš neatraujas, tomēr aiztur elpu.

Rīkodamās ļoti saudzīgi, es novelku žaketi viņam gar pleciem, un viņš nenovērš skatienu no manis. Uzjautrinājums ir pagaisis bez miņas, un Kristjena acis ir plati ieplestas, tajās vīd piesardzība… un ilgas? Vēl kaut kas? Par ko viņš domā? Es nolieku žaketi uz soliņa.

-    Tagad kreklu, es nočukstu un paceļu tā malu. Kristjens man palīdz, paceldams rokas un nedaudz atkāpdamies, lai man būtu vieglāk kreklu novilkt. Kad tas ir paveikts, viņš vērīgi uzlūko mani, ģērbies tikai džinsos, kas aicinoši aptver viņa gurnus. Ir redzama viņa īsbikšu mala.

Es alkaini pētu viņa stingro vēderu, izbalojušo, izsmērēto lūpu krāsas līniju, platās krūtis. Mani māc kārdinājums laist mēli pār tām, izbaudot garšu.

-    Un tagad? viņš čukst, acīm kvēlojot.

-    Es vēlos noskūpstīt tevi šeit. Mani pirksti slīd pār viņa vēderu no viena gūžas kaula līdz otram.

Kristjens spēji ievelk elpu. Kas tev liedz to darīt? viņš nočukst.

Es satveru viņa roku. Tādā gadījumā tev jāapguļas, es nomurminu un pievedu Kristjenu pie gultas sānu malas. Viņš šķiet apjucis, un es atskāršu, ka neviena sieviete droši vien nav uzņēmusies vadību kopš… kopš Elinas. Nē, par to labāk nedomāt.

Kristjens norauj pārsegu un apsēžas uz gultas, gaidpilni vērodams mani. Viņa sejas izteiksme ir nopietna, un tajā manāma piesardzība. Es nostājos viņam pretī, novelku jaku un ļauju tai nokrist uz grīdas, pirms izkāpju no treniņbiksēm.

Viņš paberzē īkšķi pret pārējiem pirkstiem. Es zinu, ka viņš deg nepacietībā man pieskarties, bet apslāpē šo vēlmi. Dziļi ievilkusi elpu un sakopojusi drosmi, es satveru krekla apakšmalu un pārvelku to pāri galvai, atkailinādamās Kristjena acu priekšā. Viņš nenovērš skatienu no manas sejas, tomēr krampjaini norij siekalas un paver lūpas.

-    Tu esi Afrodīte, Anastasija, viņš nomurmina.

Es abām plaukstām apkļauju Kristjena seju, likdama viņam atgāzt galvu, un pieliekusies noskūpstu viņu. Kristjens dobji ievaidas.

Tiklīdz mūsu lūpas saskaras, viņš satver mani aiz gurniem un spēji pagriežas tā, ka es attopos zem viņa. Ar ceļgalu pavēris manas kājas, viņš pieglaužas man ar visu ķermeni un kaislīgi, mežonīgi skūpsta mani. Mūsu mēles savijas, un viņa roka slīd pār manu gurnu un vēderu līdz krūtij, pirkstiem to spaidot, mīcot un kairinoši skarot krutsgalu.

Es iestenējusies paceļu gurnus, neapzināti berzēdamās gar Kristjenu, viņa rāvējslēdzēju un briestošo locekli zem tā. Viņš pārtrauc skūpstu un apjucis lūkojas uz mani, dziļi elpodams. Pēc brīža viņš pavirza gurnus sānis tā, ka loceklis piekļaujas man. Jā, tieši tur…

Aizvērusi acis, es ievaidos, un Kristjens atkārto savu kustību, bet šoreiz es virzu gurnus viņam pretī un sajūsmināta dzirdu atbildes vaidu. Vēlreiz mani noskūpstījis, viņš turpina nesteidzīgo, saldkaislo spīdzināšanu, berzēdamies pret mani, un viņam ir taisnība: kad baudām viens otru, viss pārējais tiek aizmirsts, visas raizes kļūst nesvarīgas. Es domāju tikai par viņu, par šo mirkli, un asinis traucas pa dzīslām, skaļi šalcot ausīs, papildinot mūsu saraustītos elpas vilcienus. Mani pirksti ievijas viņa matos, es neļauju viņam atvirzīties, atbildēdama uz viņa kaisli ar savējo, un mana mēle ir tikpat alkatīga kā viņējā. Es laižu rokas lejup pār viņa delmiem un muguru līdz džinsu jostasvietai. Manas nekautrās plaukstas iezogas aiz tās un spiež viņu man klāt; esmu aizmirsusi visu, izņemot mūs abus.

-    Ja tā turpināsi, es zaudēšu savaldību, Ana, Kristjens piepeši nočukst un atrāvies pieslienas ceļos. Viņš steidzīgi norauj džinsus un pasniedz man spīdīgu paciņu.

-     Tu mani vēlies, mazā, un es pilnīgi noteikti vēlos tevi. Tu zini, kas darāms.

Es veikli atrauju vaļā paciņu, rīkodamās ļoti strauji, un uzvelku Kristjenam prezervatīvu. Viņš plati smaida, vērodams mani dūmakainām acīm, kurās vīd solījums. Pārliecies man pāri, viņš paberzē degunu pret manējo, aizvēris acis, un lēni, kairinoši ieiet manī.

Izbaudīdama fantastisko piepildījuma sajūtu, es ieķeros viņa rokās un atmetu galvu. Viņš ar zobiem maigi novelk līniju pār manu zodu, nedaudz atraujas un atkal ieslīd manī lēni, saudzīgi, mīloši, ar savu svaru spiezdams mani matracī, balstīdamies pret elkoņiem un plaukstām abpus manai sejai.

-    Tavās skavās es aizmirstu visu. Tu esi labākās zāles, viņš čukst, kustēdamies mokoši lēni un izgaršodams katru mana auguma sprīdi.

-     Lūdzu, Kristjen… ātrāk, es nomurminu, gribēdama vēl, tūlīt pat.

-    Nē, meitenīt, es gribu lēnāk. Kristjens mani noskūpsta, saudzīgi pakodīdams manu apakšlūpu un apslāpēdams klusos vaidus.

Es iegremdēju pirkstus viņa matos un ļaujos ritmam, gausi, bet neapturami celdamās arvien augstāk, līdz spēji, brīnišķīgi krītu, muskuļiem pulsējot ap viņa locekli.

-    Ana, viņš izdveš un ļaujas savai kulminācijai. Mans vārds viņa lūpās kļūst par lūgšanu.

Kristjens atbalsta galvu pret manu vēderu, apvijis rokas man apkārt. Es laižu pirkstus caur viņa izspūrušajiem matiem, un mēs ilgi guļam viens otra skavās. Ir jau vēls, un es jūtos nogurusi, bet vēlos izbaudīt rāmo, silto sajūtu pēc mīlēšanās ar Kristjenu Greju. Un tieši ar to mēs nodarbojāmies ar maigu, saldkaislu mīlēšanos.

Viņš ir daudz sasniedzis, tāpat kā es, turklāt ļoti īsā laikā. Ir grūti to aptvert. Viss tracinošais, kas ielauzies mūsu dzīvē, neļauj man saskatīt viņa vienkāršo, sirsnīgo ceļojumu kopā ar mani.

-    Man nekad tevis nebūs gana. Nepamet mani, viņš nomurmina un noskūpsta mani uz vēdera.

-    Es nekur neiešu, Kristjen, un atceros, ka pati gribēju noskūpstīt tavu vēderu, es miegaini noņurdu.

Viņš pasmaida, piespiedis lūpas pie manas ādas. Nekas tev neliedz to darīt, mazā.

-    Nevaru pakustēties… Esmu pārāk nogurusi.

Kristjens nopūšas un negribīgi pavirzās malā, noguldamies man blakus. Atbalstījis galvu plaukstā, viņš pārvelk segu mums abiem pāri un lūkojas uz mani mīlas pilnām, mirdzošām acīm.

-    Guli, meitenīt. Viņš noskūpsta mani uz galvvidus un apliek roku man apkārt, un es ieslīgstu miegā.

Kad pamostos, istaba ir gaismas pielieta, un es samiedzu acis. Miega trūkuma dēļ man nedaudz sāp galva. Kur es esmu? Ā, viesnīcā…

-    Sveika, Kristjens nomurmina, mīloši uzsmaidīdams man. Viņš guļ man blakus un ir pilnīgi apģērbies. Cik ilgi viņš jau šeit ir? Vai viņš mani pētīja? Es piepeši kaunā pietvīkstu, viņa ciešā skatiena samulsināta.

-    Sveiks, es klusi atbildu, priecādamās, ka guļu uz vēdera. Cik ilgi tu mani jau vēro?

-     Es labprāt pavadītu daudzas stundas, skatoties uz tevi, Anastasija. Bet pagaidām manā rīcībā bijušas tikai piecas minūtes. Viņš pieliecas un maigi noskūpsta mani. Drīz atnāks doktore Grīna.

-    Jā, pareizi! Biju aizmirsusi šo nepiedienīgo Kristjena iejaukšanos manā intīmajā dzīvē.

-     Vai labi gulēji? viņš pieklājīgi painteresējas. Spriežot pēc krākšanas, tavs miegs bija salds.

Ak, rotaļīgais Kristjens, kuram patīk mani ķircināt.

-    Es nekrācu! Manas lūpas savelkas gražīgā grimasē.

-     Taisnība. Kristjens smaida. Ap viņa kaklu vēl joprojām redzama izbalējusī lūpu krāsas līnija.

-    Vai tu jau biji dušā?

-    Nē. Es gaidīju tevi.

-    Ā… labi. Cik ir pulkstenis?

-    Piecpadsmit minūtes pēc desmitiem. Man sirds neļāva tevi modināt.

-    Tu teici, ka tev vispār nav sirds.

Kristjens skumīgi pasmaida, bet neatbild. Brokastis ir klāt; es tev pasūtīju šķiņķi un pankūkas. Celies nu, man bez tevis ir vientuļi. Viņš asi uzsit man pa dibenu tā, ka es palēcos, un izkāpj no gultas.

Hmm… Kristjena izpildījumā to laikam vajadzētu uztvert kā pieķeršanās apliecinājumu.

Es izstaipos un saprotu, ka man viss sāp. Tās noteikti ir aizrautīgā seksa, dejošanas un dārgo augstpapēžu apavu sekas. Iztraususies no gultas, es aizgrīļojos līdz grezni iekārtotajai vannasistabai, prātā pārcilādama iepriekšējās dienas notikumus. Pēc iznākšanas es ietinos pārlieku pūkainajos rītasvārkos, kas pakarināti uz misiņa āķa vannasistabā.

Leila, man lidzīgā meitene tas ir pārsteidzošākais tēls, ko man acu priekšā uzbur smadzenes. Viņas seja un rēgainā klātbūtne Kristjena guļamistabā. Ko viņa gribēja? Mani?

Kristjenu? Kādā nolūkā? Un kāda velna pēc viņa sabojājusi manu mašīnu?

Kristjens teica, ka es saņemšu jaunu Audi, tāpat kā visas pakļautās. Šī doma man nepatīk, bet, tā kā es dāsni ziedoju viņa iedoto naudu, citas iespējas man nav.

Es dodos uz apartamentu lielo istabu, bet no Kristjena nav ne miņas. Beigu beigās atrodu viņu ēdamistabā un apsēžos, pateicīgi aplūkodama bagātīgo brokastu galdu. Kristjens lasa svētdienas avīzi un dzer kafiju, jo ir jau paēdis. Viņš man uzsmaida.

-    Ēd vien. Šodien tev vajadzēs daudz spēka, viņš mani ķircina.

-     Kāpēc gan? Vai tu ieslēgsi mani guļamistabā? Mana dieviete piepeši pamostas un ieinteresēta klausās.

-     Kaut gan šī doma ir vilinoša, es gribētu doties pastaigā. Paelpot svaigu gaisu.

-    Vai mums nekas nedraud? es nevainīgi pajautāju, mēģinādama apslāpēt sarkasmu savā balsī, bet man tas neizdodas.

Kristjens saspringst un sakniebj lūpas. Tur, kur dosimies, mēs būsim drošībā. Un par to nevajag jokot, viņš bargi piebilst, samiedzis acis.

Es pietvīkstu un pētu savas brokastis. Pēc iepriekšējās dienas spraigajiem notikumiem man negribas uzklausīt rājienu. Es apvainojusies ēdu, neteikdama vairs ne vārda.

Mana zemapziņa nosodoši purina galvu. Kristjens nejoko par manu drošību man jau vajadzētu to zināt. Mani pārmāc kārdinājums pacelt acis pret griestiem, bet es to neuzdrošinos.

Labi, esmu nogurusi un īgna. Iepriekšējā diena bija ļoti gara, un es neesmu pietiekami izgulējusies. Kāpēc, nu kāpēc viņš izskatās tik svaigs? Dzīvē nav taisnības.

Pie durvīm kāds pieklauvē.

-    Droši vien mūsu krietnā ārste, Kristjens noņurd, acīmredzami vēl dusmodamies par manu dzēlīgo piezīmi, un pamet galdu.

Vai tiešām mēs nevaram pavadīt vienu rāmu, normālu rītu? Es skaļi nopūšos un eju satikt doktori Grīnu, pamezdama pusi ēdiena uz šķīvja.

Mēs esam guļamistabā, un doktore Grīna satriekta lūkojas uz mani. Viņa ir ģērbusies vienkāršāk nekā iepriekšējā reizē bāli sārtā kašmira džemperī un melnās biksēs, un koptie, blondie mati ir izlaisti.

-    Jūs pārtraucāt dzert tabletes? Tik vienkārši?

Es pietvīkstu, juzdamās kā neglābjama muļķe.

-    Jā, es nopīkstu.

-    Jūs varētu būt stāvoklī, viņa lietišķi nosaka.

Kā? Šķiet, ka zeme paveras man zem kajam. Zemapziņa rīstidamās nokrīt uz grīdas, un man liekas, ka arī es tūlīt vemšu. Nē!

-     Ņemiet! Ārste skarbi pavēl, sniegdama man nelielu plastmasas trauciņu. Piepildiet to ar urīnu.

Es pazemīgi pieņemu trauciņu un apjukusi aizeju uz vannasistabu. Nē. Nē. Nē. Tas nevar būt… Lūdzu, nē…

Ko teiktu Kristjens? Es kļūstu balta kā palags. Viņš sāktu trakot.

Lūdzu, nē! es klusībā dedzīgi atkārtoju.

Atgriezusies istabā, es pasniedzu doktorei Grīnai paraugu, un viņa tajā rūpīgi iemērc mazu, baltu stienīti.

-    Kad jums sākās mēnešreizes?

Kā lai es domāju par tādiem sīkumiem brīdī, kad mans skatiens ir kā piekalts baltajam stienītim?

-     Emm… trešdien? Ne šonedēļ, bet pirms tam. Pirmajā jūnijā.

-     Un kad jūs pārstājāt dzert tabletes?

-    Svētdien. Pirms nedēļas.

Ārste sakniebj lūpas.

-    Visam vajadzētu būt kārtībā, viņa skarbi nosaka. Jūsu sejas izteiksme liecina, ka neplānota grūtniecība nebūtu vēlama. Tātad jums noderētu medroksiprogesterona injekcijas, ja jau nevarat atcerēties, ka ik dienu jāiedzer tablete. Viņa pārmetoši uzlūko mani, un es nokaunējusies saraujos. Izņēmusi balto nūjiņu no urīna, viņa to aplūko.

-    Viss ir labi. Vēl nav notikusi ovulācija, tātad, ja vien pienācīgi izsargājāties, jums nevajadzētu būt stāvokli. Es pastāstīšu vairāk par injekcijām. Iepriekšējā reizē mēs atteicāmies no šīs iespējas blakusparādību dēļ, bet jāatzīst, ka blakusparādība bērna veidolā ir ilgstoša un var turpināties gadiem ilgi. Ārste pasmaida, priecādamās par savu joku, bet es nespēju atbildēt, jo esmu pārāk satriekta.

Doktore Grīna sāk stāstīt par visām iespējamām blakusparādībām, bet es nedzirdu ne vārda, jo esmu pārāk atvieglota. Jāatzīst, ka es labprātāk paciestu veselu varzu svešu sieviešu savas gultas kājgalī nekā atzītos Kristjenam, ka esmu stāvoklī.

-   Ana! ārste man uzsauc. Ķersimies klāt. Viņa izrauj mani no pārdomām, un es labprāt uzrotīju piedurkni.

Kristjens aizver durvis, izlaidis ārsti no apartamentiem, un piesardzīgi uzlūko mani. Vai viss ir labi? viņš jautā.

Es klusēdama pamāju, un viņš piešķiebj galvu. Viņa sejā ir manāmas raizes.

-    Anastasija, kas tev kaiš? Ko teica doktore Grīna?

Es papurinu galvu. Viss būs droši pēc septiņām dienām, es nomurminu.

-    Septiņām dienām?

-Jā.

-    Ana, kas noticis?

Es noriju siekalas. Nekas tāds, par ko vajadzētu satraukties. Lūdzu, Kristjen, liec mani mierā.

Viņš pienāk tuvāk, satver mani aiz zoda tā, ka esmu spiesta atgāzt galvu, un ielūkojas man acīs, mēģinādams izprast, kāpēc esmu tik pārbijusies.

-    Runā! viņš pavēl.

-    Nav nekā, ko stāstīt. Man jāapģērbjas. Es izrauju zodu no viņa tvēriena.

Kristjens nopūšas un sadrūmis izlaiž pirkstus caur matiem. Iesim dušā, viņš pēc brīža nosaka.

-Jā, protams, es izklaidīgi nomurminu, un viņš sakniebj lUpas.

-    Nāc šurp, viņš saīdzis pavēl, satverdams mani aiz rokas, un gariem soļiem iet uz vannasistabu, vilkdams mani līdzi. Šķiet, es neesmu vienīgā, kurai ir slikts noskaņojums. Atgriezis krānu, Kristjens steidzīgi nomet drēbes un pagriežas pret mani.

-     Nezinu, kas tevi nomāc. Varbūt vienkārši neesi izgulējusies, viņš nosaka, atsiedams manu rltasvārku jostu. Bet es vēlos, lai esi atklāta pret mani. Pretējā gadījumā es ļauju vaļu savai iztēlei, un man tas nepatīk.

Es izvalbu acis, un viņš sašutis uzmet man pārmetošu skatienu. Velns! Nu labi… lai būtu.

-    Doktore Grīna mani norāja, jo aizmirstu dzert tabletes. Viņa teica, ka es varētu būt stāvoklī.

Kristjens spēji nobāl un sastingst, šausmu pilnām acīm uzlūkodams mani.

-     Bet es neesmu. Viņa man iedeva grūtniecības testu. Es tikai nobijos. Nespēju noticēt, ka rīkojos tik muļķīgi.

Viņš manāmi nomierinās. Vai esi pārliecināta, ka neesi stāvoklī?

-Jā.

Kristjens skaļi nopūšas. Ļoti labi. Ja, es saprotu, kapec šāda vēsts tevi satrieca.

Es saraucu pieri. Satrieca? Es tikai raizējos, kā tu to uztversi.

Viņš apjucis uzlūko mani. Kā es to uztveršu? Protams, es jūtos atvieglots… Es būtu rīkojies ļoti neapdomīgi un nepieklājīgi, tevi padarot grūtu.

-    Varbūt mums vajadzētu atturēties, es nošņācu.

Kristjens brīdi vēro mani, acīmredzami samulsis, it kā es

būtu zinātnisks eksperiments. Tu šorīt esi īgna.

-    Doktore Grīna mani pārsteidza, tas arī viss, es nosaku, uzmetusi lūpu.

Satvēris manu rītasvārku atlokus, Kristjens ievelk mani apskāvienā, noskūpsta uz matiem un piespiež manu galvu sev pie krūtīm. Spalviņas kutina manu vaigu, liekot man aizmirst slikto noskaņojumu. Ja vien es drīkstētu noskūpstīt viņa ādu!

-     Ana, es neesmu pie tā pieradis, viņš nomurmina. Instinkts liek man izsist patiesību no tevis, bet es šaubos, vai to vēlies.

Kungs Tēvs! Nē, nepavisam. Šādi ir labāk. Es cieši piekļaujos Kristjenam, un mēs ilgi stāvam šajā savādajā apskāvienā viņš ir kails, bet man mugurā ir rītasvārki. Atkal esmu viņa atklātības pārsteigta. Viņš neko nezina par attiecībām, un ari man krājumā ir tikai tā informācija, ko esmu guvusi no viņa. Kristjens lūdza uzticēšanos un pacietību; varbūt man vajadzētu rīkoties tāpat.

-    Iesim mazgāties, Kristjens pēc brūža nosaka un atkāpjas.

Viņš novelk man rītasvārkus, un mēs abi nostājamies zem ūdens strūklas. Es paceļu seju, ļaudamās šaltīm. Zem milzīgās dušas pietiek vietas mums abiem. Kristjens paņem šampūnu un sāk mazgāt matus. Viņš pasniedz pudeli man, un es sekoju viņa priekšzīmei.

Mmm, cik patīkami… Es aizveru acis un ļaujos ūdenim, kas mani silda un mazgā. Izskalodama šampūnu no matiem, es sajūtu Kristjena rokas uz savas ādas. Viņš ieziepē manu augumu plecus, rokas, padusies, krūtis, muguru. Pēc brīža viņš saudzīgi pagriež mani un pievelk sev tuvāk, skardams manu vēderu, līdz ieslidina prasmīgos pirkstus man starp kājām ahhh un virzās uz dibena pusi. Sajūta ir ļoti patīkama un rada tuvību. Pēc brīža viņš atkal pagriež mani tā, ka varu ielūkoties viņam sejā.

-    Ņem, viņš klusi nosaka, pasniegdams man dušas želejas pudelīti. Nomazgā no manis lūpu krāsas paliekas.

Es spēji atveru acis un ielūkojos Kristjenam sejā. Viņš uzmanīgi vēro mani, mitrajai ādai mirdzot, un ir fantastiski skaists. Spožajās, pelēkajās acīs nekas nav nolasāms.

-    Tikai neaizvirzies pārāk tālu no līnijas, lūdzu, viņš sasprindzis nomurmina.

-     Labi, es piekrītu, mēģinādama aptvert, cik nozīmīgs ir šis uzdevums, kuru viņš man uzticējis. Man ir ļauts pieskarties viņam pašā aizliegtās zonas malā.

Es iespiežu plaukstā nedaudz želejas, saberzēju rokas, lai radītu putas, un skaru Kristjena plecus, saudzīgi nomazgādama lūpu krāsas pēdas abās pusēs. Viņš sastingst un aizver acis, strauji elpodams, kaut gan viņa sejas izteiksme ir bezkaislīga, un es zinu, ka šoreiz vainojamas bailes, nevis iekāre. Šī apjausma ieduras man sirdī kā nazis.

Pirkstiem drebot, es uzmanīgi virzos gar līniju lejup pār Kristjena krūtīm, maigi ieberzdama putas ādā; viņš norij siekaļas un sasprindzina žokli, acīmredzot sakodis zobus. Vai! Man sažņaudzas sirds un kļūst grūti elpot. Ak nē, es tūlīt raudāšu.

Kad atrauju rokas, lai paņemtu vēl nedaudz želejas, es jūtu, kā pagaist viņa saspringums. Es nespēju ielūkoties viņam sejā, nespēju redzēt viņa sāpes tās ir pārāk skaudras. Šoreiz siekalas noriju es.

-    Vai esi gatavs? es klusi jautāju, un manā balsī ir lieliski dzirdama spriedze.

-    Jā, Kristjens dobji nočukst, un es saklausu bailes viņa atbildē.

Rīkodamās ļoti saudzīgi, es pieskaros viņa krūtīm sānos, un viņš atkal sastingst.

Tas ir pēdējais piliens. Mani satriec uzticēšanās, ko Kristjens man izrāda, kā arī bailes un sāpes, kas reiz nodarītas šim kritušajam eņģelim, tik skaistam, bet vienlaikus savādam.

Man acīs sariešas asaras un rit lejup pār vaigiem, dušas strūklu slēptas. Ak, Kristjen! Kurš tev to nodarīja?

Viņš strauji, sekli elpo, krūtīm cilājoties, un viņa ķermenis ir nostiepts kā stīga, izstarojot spriedzi, kamēr manas plaukstas virzās pār līniju, to dzēšot. Ja vien es varētu tāpat dzēst viņa sāpes, es to darītu, es butu ar mieru darīt visu, un šobrīd es vēlos tikai noskūpstīt katru rētu, ko ieraugu, ar saviem skūpstiem aizgaiņāt drausmos, nežēlības pilnos gadus. Bet es zinu, ka tas nav iespējams, un asaras nelūgtas slīd pār vaigiem.

-    Nē. Lūdzu, neraudi, Kristjens izmisis nomurmina, cieši apskaudams mani. Lūdzu, neraudi manis dēļ. Un es sāku skaļi šņukstēt, ieslēpusi seju viņam pie kakla, jo domāju par mazo zēnu, kas slīga arvien dziļāk baiļu un sāpju jūrā, šausmu pārņemts, nevienam nevajadzīgs, daudz cietis tik daudz, ka pārkāpis izturības robežas.

Viņš atraujas un, abām plauktām aptvēris manu galvu, pieliecas, lai mani noskūpstītu.

-     Neraudi, Ana, lūdzu, viņš nomurmina, neatraudams lūpas no manas mutes. Tas viss notika ļoti sen. Es kvēli alkstu tavu pieskārienu, bet gluži vienkārši nespēju tos paciest. Tie ir pārāk intīmi. Lūdzu, lūdzu, neraudi.

-    Es ari gribu tev pieskarties. Vairāk, nekā spēj iztēloties. Redzot tevi šādu… sāpinātu un izbiedētu, Kristjen… Tas sāpina ari mani. Es tevi ļoti mīlu.

Viņš pārvelk īkšķi pār manu apakšlūpu. Es zinu. Zinu, viņš nočukst.

-    Tevi mīlēt ir ļoti viegli. Vai tiešām to nesaproti?

-     Nē, meitenīt, nesaprotu.

-    Tā ir taisnība. Es tevi mīlu, un tava ģimene arī. Un Elina, un Leila… Viņas gan savu mīlestību pauž ļoti dīvaini, tomēr tā ir īsta. Tu esi mīlestības vērts.

-    Nevajag. Kristjens pieliek pirkstu man pie lūpām un papurina galvu. Viņa sejā vīd izmisums. Es nespēju tajā klausīties. Es esmu tukšs, Anastasija. No manis palikusi tikai čaula. Man nav sirds.

-     Ir gan! Un es to vēlos, itin visu. Tu esi labs cilvēks, Kristjen, krietns cilvēks. Nekad nešaubies par to. Tu esi sasniedzis tik daudz… paveicis neiespējamo, es šņukstēdama dvešu. Vai neredzi, ko esi izdarījis manis dēļ? No kā esi atteicies manā labā? Es zinu. Es zinu, kādas ir tavas jūtas pret mani.

Kristjens lūkojas uz mani šausmās ieplestām acīm, un mēs abi dzirdam tikai vienmērīgo ūdens šalti, kas plūst mums pāri.

-    Tu mani mīli, es nočukstu.

Viņš iepleš acis vēl vairāk un paver muti, dziļi ievilkdams elpu, it kā būtu saņēmis triecienu pakrūtē. Viņš izskatās satriekts… un trausls.

-    Jā, viņš klusi atbild. Jā, tev taisnība.

9. NODAĻA

Mani pārņem nevaldāma līksme. Zemapziņa skatās uz mani, izbrīnā pavērusi muti, un es smaidu līdz ausīm, ilgpilni lūkodamās Kristjena izmisuma pilnajās acīs.

Viņa klusā, liegā atzīšanās aizkustina kādu ļoti svarīgu, dziļi slēptu stīgu manī, it kā viņš lūgtu grēku apžēlošanu; trīs svarīgie vārdi ir kā medus manām ausīm. Man acīs atkal sariešas asaras. Jā, tu mani mīli. Es zinu.

Šī apjausma ir kā svaiga gaisa malks; es jūtu noveļamies no pleciem smagu nastu. Sis skaistais, daudz cietušais vīrietis, kurš reiz manās acīs bija romantiskais varonis spēcīgs, vientuļš, noslēpumains vēl joprojām ir tāds pats, bet atklājis arī savu trauslo, atsvešināto un pret pašu vērsta naida piesātināto būtību. Man sirdī ielīst prieks, bet tam pievienojas sāpes viņa moku dēļ. Un es beidzot saprotu, ka mana sirds ir pietiekami plaša, lai ar to būtu gana mums abiem. Vismaz es ceru, ka tā ir.

Es abām plaukstām apkļauju Kristjena mīļo, skaisto seju un maigi noskūpstu viņu, ieliedama šajā pieskārienā visu savu mīlestību. Man gribas iegūt viņu visu zem karstā ūdens šaltīm. Kristjens iestenas un apvij rokas man apkārt, it kā es būtu viņa vienīgais salmiņš vētrainā jūrā.

-    Ana! viņš aizsmacis nočukst. Es tevi vēlos, bet ne šeit.

-    Jā, es kaislīgi nomurminu, turpinādama viņu skūpstīt.

Kristjens izslēdz dušu un, palīdzējis man izkāpt no tās,

ietin mani rītasvārkos. Paķēris dvieli, viņš apsien to ap vidukli, paņem otru, mazāku, un sāk slaucīt manus matus. To paveicis, viņš apvij dvieli man ap galvu tā, ka tas atgādina plīvuru, un nostājas man aiz muguras. Mūsu skatieni sastopas lielajā spogulī virs izlietnes, un viņa kvēli pelēkās acis ielūkojas manās spoži zilajās. Piepeši man prātā iešaujas kāda doma.

-    Vai es drīkstu noslaucīt tavus matus? es jautāju.

Viņš pamāj, tomēr sarauc pieri. Es pasniedzos pēc jauna

dvieļa (tie sakrauti lielā kaudzē blakus tualetes galdiņam, mīksti un pūkaini) un, pacēlusies uz pirkstgaliem, sāku darboties. Kristjens pieliecas, lai man būtu vieglāk, un es pamanu, ka viņš smaida kā mazs zēns.

-     Pagājis ilgs laiks, kopš kāds slaucījis man matus. Ļoti ilgs, viņš nomurmina un vairs nesmaida. Patiesībā man šķiet, ka to nav darījis neviens.

-    Greisa noteikti palīdzēja tev slaucīties, kad biji mazs.

Kristjens papurina galvu.

-    Nē. Viņa jau kopš pirmās dienas ar cieņu izturējās pret manām prasībām, kaut gan viņai tas sagādāja sāpes. Bērnībā es biju ļoti patstāvīgs, viņš klusi nosaka.

Es jūtos kā saņēmusi spērienu pakrūtē, domājot par mazo, rudmataino zēnu, kurš rūpējas par sevi pats, jo nevienu citu viņa labklājība neinteresē. Šī doma manī raisa drausmas skumjas, tomēr es nevēlos, lai tās nolaupītu mums šo arvien pieaugošās intimitātes mirkli.

-    Tas man ir liels pagodinājums, es jokodama saku.

-    Tieši tā, Stīlas jaunkundze. Kaut gan iespējams, ka pagodināts esmu es.

-    Neapšaubāmi, Greja kungs, es vīzdegunīgi paziņoju.

Kad viņa mati ir sausi, es paņemu citu, mazāku dvieli un

nostājos viņam aiz muguras. Mūsu skatieni atkal sastopas spoguli, un viņa acīs vīd piesardzība līdz ar neizpratni, tāpēc es pajautāju:

-    Vai drīkstu kaut ko izmēģināt?

Kristjens pēc brīža pamāj. Es ļoti piesardzīgi un saudzīgi laižu mīksto audumu lejup pār viņa kreiso roku, ļaudama dvielim uzsūkt ūdens lāsītes, kas izveidojušās uz ādas. Pacēlusi skatienu, es ielūkojos spogulī, lai pārbaudītu, kā Kristjens uz to reaģē. Viņš samirkšķina plakstus, kvēlām acīm vērojot mani.

Es pieliecos un noskūpstu viņa bicepsu, un viņš tik tikko manāmi paver lūpas. Pēc briža es atkārtoju savas darbības ar labo roku, bārstīdama skūpstus pār bicepsu, un viņš pasmaida. Es piesardzīgi noslauku viņa muguru zem lūpu krāsas līnijas, kas vēl joprojām redzama. To es nepaguvu notīrīt.

-     Visu muguru, Kristjens klusi nosaka. Ar dvieli. Dziļi ievilcis elpu, viņš aizmiedz acis, un es steidzīgi noslauku viņu, uzmanīdamās, lai ādai pieskartos tikai dvielis.

Kristjenam ir skaista mugura ar platiem, spēcīgiem pleciem un izteiktiem muskuļiem. Ir acīmredzams, ka viņš rūpējas par savu ķermeni. Pievilcīgo skatu bojā tikai rētas.

Pūlēdamās nepievērst tām uzmanību, es apvaldu uzmācīgo vēlmi noskūpstīt visas rētas pēc kārtas. Kad esmu beigusi darbu, Kristjens izpūš elpu, un es viņu apbalvoju ar skūpstu uz pleca. Aplikusi rokas viņam apkārt, es noslauku viņa vēderu. Mūsu skatieni atkal sastopas spogulī, un viņš šķiet uzjautrināts, tomēr acīs vīd arī piesardzība.

-    Paturi! Es sniedzu viņam mazāku sejas dvieli, un viņš to apjucis pieņem. Vai atceries Džordžiju? Tu panāci, ka es pieskaros sev, izmantodama tavas rokas.

Viņš šķiet manāmi sadrūmis, bet es nepievēršu tam uzmanību un apskauju viņu. Ielūkojusies spogulī, es secinu, ka mēs kailais, daiļais Kristjens un es ar apsegtiem matiem atgādinām kādu baroka laikmeta gleznu ar ainu no Vecās Derības.

Es sniedzos pēc viņa rokas, ko viņš man uzticīgi padod, un virzu to augšup pie viņa krūtīm, tās noslaukot. Viņa kustības ir lēnas un neveiklas. Dvielis slīd pār Kristjena ādu, un viņš ir paralizēts, saspringts kā stīga. Tikai acis seko manai plaukstai, kas apkļāvusi viņējo.

Mana zemapziņa atzinīgi vēro notiekošo, plati smaidīdama, un es jūtos kā aktieris, kas vada lelli. Spriedze viļņiem plūst no Kristjena muguras, bet viņš nenovērš skatienu no manis, kaut gan viņa acis ir satumsušas un stingas… tajās drūzmējas noslēpumi.

Vai es vēlos iet pa šo ceļu? Vai vēlos stāties pretī viņa dēmoniem?

-   Tu jau esi sauss, es nočukstu un nolaižu roku, lūkodamās viņa acu dzilēs. Viņš elpo arvien straujāk, pavēris lūpas.

-    Man tevi vajag, Anastasija, viņš nočukst.

-     Man tevi arī. Un, teikdama šos vārdus, es apjaušu, cik patiesi tie ir. Nevaru vairs iedomāties savu dzīvi bez Kristjena.

-    Vai drīkstu tevi mīlēt? viņš jautā.

-Jā, es atbildu, un Kristjens pagriezies pierauj mani cieši sev klāt, ar muti meklēdams manējo. Viņa skūpstā jaušas lūgums, dievināšana, pielūgsme… mīlestība.

Kristjens ar pirkstiem zīmē līnijas man uz mugurkaula, un mēs lūkojamies viens uz otru, baudīdami laiskos mirkļus pēc seksa. Es guļu uz vēdera, apkampusi spilvenu, un viņš ir atlaidies uz sāniem man blakus. Mani sajūsmina viņa maigie glāsti. Es zinu, ka šobrīd viņam ir nepieciešams man pieskarties. Es Kristjenam esmu kā dziedējošs nektārs, mierinājuma avots, un nekādā ziņā nespētu viņam to liegt, jo arī man pret viņu ir tādas pašas jūtas.

-    Tātad tu spēj būt maigs, es nomurminu.

-    Hmm… tā izskatās, Stīlas jaunkundze.

Es pasmaidu. Tā gluži nebija pirmajā reizē, kad mēs… emm, to izmēģinājām.

-    Vai tiešām? Viņš pasmīkņā. Toreiz, kad es tev laupīju nevainību?

-    Nedomāju, ka tu man kaut ko laupīji, es vīzdegunīgi nosaku. Neesmu jau bezpalīdzīga jaunava. Es savu nevainību dāvāju labprāt un nepretojoties. Arī es tevi gribēju, un, ja pareizi atceros, man process sagādāja diezgan lielu baudu. Es kautri uzsmaidu Kristjenam, iekozdamās apakšlūpā.

-     Tāpat ka man, Stīlas jaunkundze. Cenšos apmierinat klientes vēlmes, viņš novelk, bet jau pēc brīža atkal ir nopietns. Un tas nozīmē, ka tu pilnībā piederi man. No viņa balss pagaisušas visas uzjautrinājuma pēdas, un viņš cieši pēta mani.

-    Jā, tieši tā, es nomurminu. Starp citu, es gribu tev kaut ko jautāt.

-     Labi.

-    Tavs miesīgais tēvs… vai tu zini, kas viņš bija? Mani jau sen māc šī doma.

Kristjens sarauc pieri un papurina galvu. Man nav ne jausmas. Zinu tikai, ka neesmu tā draņķa sutenera dēls, un tas ir labi.

-    Kā tu to noskaidroji?

-    Mans tēvs… Keriks reiz to pateica.

Es gaidpilni uzlūkoju savu vīrieti.

-    Tu esi zinātkāra, Anastasija, viņš nopūties saka, pašūpojis galvu. Suteners atrada narkomānes līķi un piezvanīja varas iestādēm. Tomēr līdz tam pagāja četras dienas. Aizejot viņš aizslēdza durvis… pameta mani pie viņas… pie viņas līķa. Kristjena acis satumst.

Es spēji ievelku elpu. Nabaga bērns! Viņa pārdzīvotās šausmas ir pārāk baisas, lai es spētu tās aptvert.

-    Vēlāk viņu pratināja policija. Viņš uzstājīgi noliedza, ka esmu ar viņu kaut kā saistīts, un Keriks apgalvoja, ka mēs abi nepavisam neesot līdzīgi.

-    Vai atceries, kā viņš izskatījās?

-Šo savas dzīves posmu es cenšos atcereties iespējami retāk, Anastasija. Jā, es zinu, kā viņš izskatījās. Nekad viņu neaizmirsīšu. Kristjena sejas izteiksme kļūst skarbāka, leņķi ir asāki, acīs parādās saltums. Vai varam parunāt par kaut ko citu?

-     Piedod, es negribēju tevi apbēdināt.

Viņš papurina galvu. Tie visi ir seni notikumi, Ana. Es negribu par tiem domāt.

-    Kādu pārsteigumu tu man esi sagatavojis? Es nolemju mainīt sarunas tematu, pirms Kristjens ievelkas sevī. Viņš nekavējoties atplaukst.

-    Vai vēlies pastaigāties, ieelpot svaigu gaisu? Es gribu tev kaut ko parādīt.

-    Protams.

Mani izbrīna Kristjena straujā garastāvokļa maiņa, bet tā galu galā ir viņam raksturīga. Viņa sejā uzmirdz zēnisks, bezrūpīgs, divdesmit septiņus gadus vecam vīrietim piemērots smaids, un es jūtu sirdi sažņaudzamies. Tātad runa ir par kaut ko viņam ļoti svarīgu. Viņš rotaļīgi uzsit man pa dibenu.

-    Ģērbies! Pietiks ar džinsiem. Cerams, Teilors tos ielicis tavā somā.

Kristjens pieceļas un uzvelk kājās īsbikses. Ak… es varētu pavadīt visu dienu, skatoties, kā viņš klīst pa istabu.

-    Celies! viņš pavēl, tikpat despotisks kā vienmēr. Es smaidīdama lūkojos uz viņu.

-    Es tikai priecājos par skatu.

Viņš izvalba acis.

Kamēr ģērbjamies, es ievēroju, ka mēs abi kustamies tik saskaņoti kā divi cilvēki, kas viens otru ļoti labi pazīst un sajūt, ko dara otrs. Ik pa brīdim apmaināmies kautriem smaidiem un maigiem pieskārieniem. Un es apjaušu, ka viņam tas viss ir tikpat nepazīstams kā man.

-     Izžāvē matus, Kristjens nosaka, tiklīdz esam apģērbušies.

-    Despots! Es pasmīnu, un viņš pieliecies noskūpsta mani uz galvvidus.

-    Tas nemainīsies nekad, mazā. Es negribu, lai saslimsti.

Es izvalbu acis, un viņš uzjautrināts pasmaida.

-    Starp citu, man vēl joprojām niez plaukstas, Stila.

-     Priecājos, to dzirdot, Grej. jau sāku domāt, ka esi zaudējis modrību.

-    Varu nodemonstrēt, ka tā nav, ja vēlies. Kristjens izņem no somas milzīgu, adītu krēmkrāsas džemperi un apmet to ap pleciem. Ģērbies baltā sporta kreklā un džinsos, mans izspūrušais vīrietis izskatās kā modelis dārgā žurnālā.

Neviens nedrīkstētu būt tik skaists. Nezinu, kas vainojams viņa pievilcība, kas uz brīdi novērš manu uzmanību, vai apziņa, ka viņš mani mii, bet viņa draudi mani vairs nebiedē. Mans dēmonu mocītais vīrietis tāds gluži vienkārši ir.

Es pasniedzos pēc fēna un jūtu mostamies cerību. Mēs atradīsim kādu vidusceļu. Nāksies tikai izprast vienam otra vajadzības un pielāgoties tām. Es to spēšu, vai ne?

Nostājusies pie spoguļa, es lūkojos tajā. Man mugurā ir Teilora pirktais gaiši zilais krekls. Mani mati ir sajaukti, seja pietvīkusi, lūpas kaist es tām pieskaros, atcerēdamās Kristjena kvēlos skūpstus, un nespēju apslāpēt smaidu. Jā, tev taisnība, viņš teica.

-    Kurp mēs dodamies? es jautāju, vestibilā gaidot, kad piebrauks kalpotājs ar mašīnu.

Kristjens viegli piesit sev pie deguna un sazvērnieciski pamirkšķina, acīmredzami pūlēdamies apvaldīt sajūsmu. Jāatzīst, ka šobrīd viņš nemaz nelīdzinās sev.

Toreiz, kad devāmies planēt, viņš izturējās tāpat. Varbūt ari šoreiz mēs darīsim to pašu. Es veltu Kristjenam starojošu smaidu, un viņš priecīgs lūkojas man pretī, pirms pieliecas un maigi noskūpsta mani.

-    Vai tu vispār nojaut, cik laimīgs esmu tevis dēļ? viņš nomurmina.

-   Jā… lieliski nojaušu. Tu uz mani atstāj tādu pašu iespaidu.

Kalpotājs pietraucas pie durvīm ar Kristjena mašīnu, atplaucis platā smaidā. Dīvaini, cik priecīgi šodien ir visi man apkārt!

-    Lieliska mašīna, kungs, viņš nosaka, pasniegdams atslēgas. Kristjens piemiedz ar aci un iedod kalpotājam nepieklājīgi lielu dzeramnaudu.

Es veltu viņam pārmetošu skatienu. Ne kauna, ne goda!

Kad sākam braukt, Kristjens iegrimst pārdomās. No skaļruņiem plūst jaunas sievietes balss; tai ir skaists, samtains, bagātīgs tembrs, un es ļaujos viņas skumjajai, dvēseliskajai melodijai.

-    Man jāiebrauc vēl kaut kur. Tas neaizņems daudz laika, Kristjens izklaidīgi saka, novērsdams manu uzmanību no dziesmas.

Kāpēc? Mani interesē solītais pārsteigums. Iekšējā dieviete nepacietībā lēkā un sit plaukstas kā mazs bērns.

-    Protams, es nomurminu. Kaut kas nav labi. Viņš piepeši šķiet sadrūmis un apņēmības pilns.

Drīz mēs iebraucam lielas automašīnu pārstāvniecības stāvvietā. Kristjens izslēdz dzinēju un pagriežas, piesardzīgi uzlūkodams mani.

-   Tev vajadzīga jauna mašīna, viņš paskaidro, un es izbrīnīta lūkojos uz viņu.

Tagad? Svētdienā? Kāpēc? Turklāt šī ir Saab pārstāvniecība.

-    Vai šoreiz nebūs Audi? Tas diemžēl ir vienīgais, kas man ienāk prātā, un Kristjens nosarkst.

Nokaunējies Kristjens? Kaut ko tādu vēl neesmu redzējusi.

-    Man šķita, ka tu gribēsi kaut ko citu, viņš nomurmina, manāmi nervozēdams.

Nu, nu… Šī ir pārāk laba izdevība viņu paķircināt, lai to neizmantotu. Es pasmīnu. Vai tiešām Saab?

-    Jā. 9-3 modeli. Iesim.

-    Kāpēc esi tā pieķēries ārzemju mašīnām?

-    Vācieši un zviedri ražo visdrošākos automobiļus pasaulē, Anastasija.

Vai tiešām? Man likās, ka tu jau man pasūtīji jaunu Audi A3.

Kristjens drūmi palūkojas uz mani, bet viņa skatienā dzirkstī uzjautrinājums. Es varu to atcelt. Iesim. Viņš izkāpj no mašīnas, apiet tai apkārt un atver man durvis.

-      Esmu tev parādā izlaiduma dāvanu, viņš piebilst, sniegdams man roku.

-    Kristjen, tas nav nepieciešams.

-    Ir gan. Lūdzu. Iesim. Viņa balsi ieskanas brīdinājums.

Es samierinos ar likteni. Vai es vēlos Saab? Patiesībā man

patika Audi no Pakļauto sērijas. Tā bija laba mašīna.

Toties tagad to sedz baltas krāsas kārta… Es nodrebinos. Un viņa vēl joprojām kaut kur klīst.

Es satveru Kristjena roku, un mēs abi ieejam apmeklētāju zālē.

Pārdevējs nekavējoties pielīp Kristjenam kā dadzis. Viņš saož, ka gaidāms pirkums. Viņa izruna atgādina kaut ko eiropeisku; varbūt britu akcents? Grūti saprast.

-    Vai vēlaties mašīnu, kungs? Lietotu? Viņš sajūsmināts berzē rokas.

-    Jaunu, Kristjens atcērt un sakniebj lūpas.

Jaunu!

-    Vai jums ir padomā kāds modelis, kungs? Pārdevējs prot būt arī pieglaimīgs.

-    Jā, 9-3 2.0T sporta sedans.

-    Lieliska izvēle, kungs.

-    Kāda krāsa tevi interesē, Anastasija? Kristjens piešķiebj galvu.

-    Nu… melna? Es paraustu plecus. Tas tiešām nav nepieciešams.

Viņš sarauc pieri. Melnu mašīnu naktī grūtāk saskatīt.

Dieva dēļ! Es pretojos kārdinājumam izvalbīt acis. Tev ir melna mašīna.

Viņš saniknots uzlūko mani.

-    Labi, tad kanārijdzeltena, es nosaku.

Kristjens saviebjas. Acīmredzot viņam mana izvēle nešķiet pievilcīga.

-    Kādu krāsu, tavuprāt, man vajadzētu ņemt? es jautāju, it kā viņš būtu mazs bērns, un daudzējādā ziņā tā ir. Doma nav patīkama; tā man liek noskumt.

-    Sudrabotu vai baltu.

-    Tātad sudrabotu. Tu taču zini, ka es neatteiktos arī no Audi, es piebilstu, nedaudz nokaunējusies.

Pārdevējs nobāl, juzdams, ka tūlīt zaudēs pircēju. Varbūt jums, jaunkundz, noderētu kabriolets? viņš jautā, aizrautīgi sasizdams plaukstas.

Mana zemapziņa sašutusi viebjas, dusmodamās par visu šo mašīnas pirkšanu, bet iekšējā dieviete nogāž viņu zemē? Kabriolets? Urrā!

Kristjens sarauc pieri un pagriežas pret mani. Kabriolets? viņš ievaicājas, pacēlis uzaci.

Es pietvīkstu. Šķiet, ka neredzama stīga vieno viņu ar manu iekšējo dievieti… un tā, protams, ir taisnība. Reizēm šāda saikne sagādā neertības. Es apjukusi pētu savas rokas.

Kristjens pievēršas pārdevējam. Cik droši ir kabrioleti atbilstoši statistikas datiem?

Saodis Kristjena vājo vietu, pārdevējs veic izšķirošo cirtienu, nobērdams dažādus skaitļus.

Protams, Kristjenu satrauc mana drošība. Tā viņam ir kā reliģija, un viņš ar fanātiķa cienīgu uzmanību klausās rūpīgi izstrādātajā runā. Kristjenu tā ļoti interesē.

Jā, tev taisnība. Atmiņā ataust viņa čukstus izmocītie vārdi no rīta, un es jūtu siltu tīksmi kā medu izplūstam pa dzīslām. Šis vīrietis, Dieva dāvana sievietēm, mīl mani.

Es izplūstu muļķīgā smaidā, un viņš uzjautrināts paskatās uz mani, vienlaikus šķizdams nedaudz apjucis. Mana laime ir tik pilnīga, ka gribas pašai sevi apskaut.

-    Nezinu, kas tevi apreibinājis, bet es arī labprāt to pamēģinātu, Kristjens noņurd, kad pārdevējs aizgājis kaut ko sameklēt datorā.

-    Mani apreibināji tu.

-     Vai tiešām? jā, tu izskaties kā lietojusi kaut ko stiprāku. Viņš mani aši noskūpsta. Un pateicos, ka pieņēmi mašīnu. Viss norisinājās vieglāk nekā iepriekšējā reizē.

-    Nu, tas nav Audi A3.

Kristjens pasmīn. Tā mašīna nebija tev piemērota.

-    Man tā patika.

-    Kungs, es atradu vienu jūsu izvēlēto modeli mūsu tirdzniecības vietā Beverlihilzā. Varam to piegādāt šeit pēc dažām dienām. Vīrietis staro uzvaras priekā.

-    Vai tas ir augstākās klases automobilis?

-    Protams, kungs.

-     Lieliski. Kristjens izņem no kabatas kredītkarti. Vai tā pieder Teiloram? Ši doma atsauc atmiņā visu pārējo. Interesanti, kā veicas Teiloram? Vai viņš atradis Leilu dzīvoklī? Es paberzēju pieri. Jā, nedrīkstu aizmirst visus sarežģījumus, kas saistīti ar Kristjenu.

-     Lūdzu, nāciet šurp… pārdevējs palūkojas uz kartes īpašnieka vārdu, Greja kungs.

Kristjens atver man durvis, un es iesēžos pasažiera vietā.

-     Pateicos, es nosaku, tiklīdz viņš iekārtojies man blakus.

Kristjens pasmaida. Man bija patiess prieks tev izpalīdzēt.

Viņš iedarbina dzinēju, un atkal sāk skanēt mūzika.

-    Kas ir šī dziedātāja? es painteresējos.

-    Eva Kesidija.

-    Viņai ir skaista balss.

-    Bija.

-    Ak tā!

-    Viņa nomira jauna.

-    Skaidrs.

-    Vai esi izsalkusi? Brokastīs tu neapēdi visu, kas bija uz šķīvja. Viņš strauji pamet skatienu uz mani, un viņa sejā manāms pārmetums.

Nu būs nepatikšanas! Jā.

-    Tātad vispirms paēdīsim pusdienas.

Kristjens brauc uz krastmalas pusi un nogriežas uz ziemeļiem pa Aļaskas viaduktu. Diena atkal ir skaista; pēdējās nedēļās laiks bijis neparasti labs.

Mēs klausāmies Evas Kesidijas skaistajā, dvēselīgajā balsī un traucamies pa lielceļu, un Kristjens izskatās laimīgs, bezrūpīgs. Vai jebkad esmu jutusies viņa sabiedribā tik ērti? Nemaz nezinu.

Es vairs tā nesatraucos par viņa garastāvokļa maiņām, jo zinu, ka viņš mani nesodīs, un ari viņš vairs nav tik sasprindzis manā klātbūtnē. Viņš pagriežas pa kreisi uz krastmalas ceļa, līdz iebrauc stāvvietā pretī plašai jahtu novietnei.

-    Paēdīsim šeit. Es atvēršu tev durvis, Kristjens nosaka balsī, kas vēsta, ka prātīgāk būtu nekustēties, un es palieku savā vietā, vērodama, kā viņš apiet apkārt mašīnai. Vai man jebkad apniks uz viņu skatīties?

Mēs tuvojamies krastmalai, sadevušies rokās, un aplūkojam piestātni.

-   Cik daudz laivu! es izbrīnīta nomurminu. Rāmajā ūdenī zviln vairāki simti visu veidu un krāsu jahtu. Vējā šūpojas desmitiem buru, kas rada patīkamu, sportisku ainavu. Brāzmas kļuvušas nedaudz spēcīgākas, tāpēc es savelku jaku ciešāk.

-    Vai nosali? Kristjens jautā un pierauj mani sev klāt.

-    Nē, es tikai apbrīnoju skatu.

-        Es uz to varētu skatīties visu dienu. Nāc, mums jāiet Šurp.

Kristjens ieved mani plašā bārā un virzās uz letes pusi. Iekārtojums vairāk atgādina Jaunangliju nekā Rietumu krastu baltiem kaļķiem apmestas sienas, gaiši zilas mēbeles, visur piekarināti ar laivu sportu saistīti priekšmeti. Kopējais iespaids ir košs un dzīvespriecīgs.

-     Greja kungs! bārmenis priecīgs sveicina Kristjenu.

Ko jums šodien pasniegt?

-         Sveiks, Dante. Kristjens plati pasmaida, un mēs abi apsēžamies uz taburetēm. Ši skaistā meitene ir Anastasija Stīla.

-         Laipni gaidīta mūsu bārā! Dante man draudzīgi uzsmaida. Viņš ir melnādains un ļoti izskatīgs. Ar tumšajām acīm nopētījis mani, viņš šķietami pieņem labvēlīgu spriedumu. Ausī viņam mirdz liels briljants. Man bārmenis nekavējoties iepatīkas.

-    Ko tu dzersi, Anastasija?

Es palūkojos uz Kristjenu, un viņš gaidpilni vēro mani. Acīmredzot man šoreiz ļauts izvēlēties pašai.

-         Lūdzu, sauc mani pāri Anu, un es dzeršu to pašu, ko Kristjens. Es kautri uzsmaidu Dantem. Kristjens vīnu pazīst daudz labāk nekā es.

-         Dante, atnes man alu. šis ir vienīgais bārs Sietlā, kurā pasniedz Adnams Eplorer šķirni.

-Alu?

-        jā. Viņš apmierināts pasmaida. Dante, divus Explorer, lūdzu.

Dante pamāj un noliek uz letes divus kausus.

-        Šeit gatavo ļoti gardu jūras produktu biezzupu, Kristjens ieminas.

Tas izskan kā jautājums.

-         Biezzupa kopā ar alu? Izklausās lieliski. Es viņam uzsmaidu.

-    Divas biezzupas? Dante apvaicājas.

-    Jā, ludzu. Kristjens atplaukst platā smaidā.

Maltītes laikā mēs sarunājamies tā, kā vēl nekad neesam to darījuši. Kristjens ir mierīgs un nesaspringts, viņš izskatās jauns, laimīgs un aizrautīgs par spīti iepriekšējās dienas notikumiem. Viņš stāsta par sava uzņēmuma vēsturi, un, jo vairāk viņš atklāj, jo skaidrāka man kļūst viņa tieksme ieviest kārtību sarežģījumu mocītās kompānijās, cerība radīt jaunas tehnoloģijas un sapņi padarīt trešās pasaules zemes auglīgākas. Es aizgrābta klausos. Viņš ir uzjautrinošs, gudrs, dāsns un skaists, un viņš mīl mani.

Savukārt Kristjens mani apber ar jautājumiem par Reju un māti, par Montesano biezo mežu ielenkumā pavadīto bērnību un neilgo dzīvi Teksasā un Lasvegasā. Viņš grib zināt, kādas ir manas iecienītās filmas un grāmatas, un mani pārsteidz atklāsme, ka mums ir daudz kopīga.

Sarunas laikā es apjaušu, ka Kristjens, kurš reiz bija Hārdija Aleks, ir pārvērties par Endželu grimšana dubļos kļuvusi par augstiem ideāliem, un tas viss noticis pavisam īsā laika sprīdī.

Kad pabeidzam ēst, ir jau pāri diviem. Kristjens samaksā Dantem, kurš sirsnīgi atvadās no mums.

-    Šī vieta ir lieliska. Pateicos par pusdienām, es ieminos, kad Kristjens satver mani aiz rokas un izved no bāra.

-     Mēs šeit atgriezīsimies, viņš sola, un mēs ejam gar krastmalu. Es gribēju tev kaut ko parādīt.

-    Jā… un es degu nepacietībā, lai kas tas būtu.

Sadevušies rokās, mēs klīstam gar piestātni. Pēcpusdiena ir brīnišķīga. Cilvēki pastaigājas, baudīdami svētdienu ved saitītē suņus, aplūko laivas, vēro bērnus, kas skraida pa promenādi.

Jahtas, kurām ejam garām, kļūst arvien lielākas. Kristjens uzved mani uz piestātnes un apstājas pie milzīga katamarāna.

-     Man šķita, ka mēs šodien varētu pabraukāties pa jūru. Šī ir mana laiva.

Jēziņ! Laiva ir vismaz četrdesmit, varbūt pat piecdesmit pēdas gara. Tai ir divi slaidi, balti korpusi, klājs, plaša kajīte un augsts masts, kas slejas gaisā. Es neko nezinu par laivām, bet jūtu, ka šī ir īpaša.

-    Oho… es izbrīnīta nomurminu.

-    To izgatavoja mana kompānija, Kristjens lepns paziņo, un man sažņaudzas sirds. Pasaulē labākie jūrniecības arhitekti to izgudroja no sīkākās skrūvītes, un laiva tika gatavota šeit, Sietlā, manā kuģu būvētavā. Tai ir elektriskā hibridpiedziņa, asimetriski iebāžami šverti, grotbura ar taisnstūra augšmalu…

-     Labi, Kristjen, es vairs neko nesaprotu.

Viņš plati pasmaida. Tā ir lieliska laiva.

-    Izskatās apbrīnojama.

-    Tieši tā.

-    Kā to sauc?

Viņš pavelk mani malā, lai es varētu saskatīt nosaukumu "Greisa". Es izbrīnīta uzlūkoju Kristjenu. Tu nodēvēji laivu savas mātes vārdā?

-   Jā. Viņš kā jautādams piešķiebj galvu. Kāpēc tev tas šķiet dīvaini?

Es paraustu plecus. Greisas klātbūtnē viņš parasti šķiet diezgan pretrunīgu izjūtu plosīts.

-    Māte man ir ļoti tuva, Anastasija. Kāpēc gan nenosaukt laivu viņas vārdā?

Es pietvīkstu. Nē, ne jau tā… Es tikai… Velns, kā lai ietērpju savas izjūtas vārdos?

-    Anastasija, Greisa Treveljana Greja izglāba man dzīvību. Es viņai esmu pateicību parādā par itin visu.

Es lūkojos uz Kristjenu un jūtu bijību, kas skan viņa klusi paustajā atziņā. Man tikai tagad ir skaidrs, ka viņš mīl savu māti. Tomēr… kāpēc viņš izturas tik savādi un saspringti Greisas klātbūtnē?

-    Vai nāksi uz klāja? viņš jautā, acīm aizrautībā mirdzot.

-    Jā, protams! Es pasmaidu.

Kristjens ir iepriecināts un, satvēris mani aiz rokas, ved pa šauro laipu. Mēs nostājamies uz klāja zem nostieptā pārsega.

Labajā pusē ir galds un pakavveida sols ar atzveltni. Uz tā var apsēsties vismaz astoņi cilvēki. Es ielūkojos kajītē aiz slīdošajām durvīm un iztrūkusies salecos, jo ieraugu gara auguma gaišmatainu vīrieti, kurš pēc brīža atver durvis un iznāk ārā. Viņš ir iededzis, apmēram trīsdesmit gadus vecs, ar sprogainiem matiem un brūnām acīm, ģērbies izbalojušā, sārtā polo kreklā un īsbiksēs, bet kājās uzāvis vieglas auduma kurpes.

-    Mak! Kristjens atplaukst smaidā.

-    Greja kungs! Priecājos jūs redzēt. Abi sarokojas.

-    Anastasija, šis ir Laiems Makkonels. Laiem, šī ir mana meitene, Anastasija Stīla.

Meitene! Mana iekšējā dieviete sajūsmināta met kūleņus. Viņa vēl joprojām priecājas par kabrioletu. Man nāksies pie tā pierast; šī nav pirmā reize, kad Kristjens mani nosaucis par savu meiteni, bet es vienmēr līksmē notrīsu.

-    Sveiki! Mēs ar Laiemu sarokojamies.

-    Sauciet mani par Maku, viņš sirsnīgi piedāvā, runādams ar dīvainu, man nepazīstamu akcentu. Laipni lūdzu uz klāja, Stīlas jaunkundze.

-    Ana, es izlaboju, koši pietvīkusi. Viņam ir siltas, brūnas acis.

-    Kāds ir tavs iespaids par viņu, Mak? Kristjens piepeši iejaucas, un man brīdi šķiet, ka viņš runā par mani.

-    Lieliska un gatava uzdzīvei, Greja kungs, Maks smaidīdams atbild. Ak jā, runa ir par laivu. Tu esi zoss, Ana.

-     Labi, tad dosimies ceļā.

-    Jūs vedīsiet laivu jūrā?

-    Jā. Kristjens velta Makam platu smaidu. Vai vēlies ātri apskatīt kajīti, Anastasija?

-    Protams.

Es sekoju viņam aiz durvīm. Mums pretī novietots ar krēmkrāsas ādu apvilkts dīvāns, kas atgādina burtu L, un virs tā izbūvēts milzīgs, izliekts logs, aiz kura paveras panorāmas skats uz piestātni. Kreisajā pusē ir neliela, izcili iekārtota virtuve ar gaiša koka mēbelēm.

-    Šis ir salons. Malā ir kambīze, Kristjens nosaka, pamādams virtuves virzienā.

Viņš satver mani aiz rokas un ved uz kajites dzīvojamo daļu. Tā ir pārsteidzoši plaša. Grīdas dēļi ir no tā paša gaišā koka. Telpa izskatās mūsdienīga, vienkārša un gaismas

ilna, bet viss ir paredzēts izmantošanai, nevis acu priekam, ķiet, Kristjens šeit nepavada daudz laika.

-             Abās pusēs ir vannasistabas. Kristjens norāda uz divām durvim un atver nelielas, savādi veidotas durvis mums tieši pretī. Mēs esam greznā guļamistabā. Ak…

Milzīgo gultu sedz gaiši zils pārklājs, un grīda atkal ir no gaiša koka, tāpat kā ārpusē un Kristjena dzīvokļa guļamistabā. Acīmredzot viņš visu mēdz saskaņot.

-             Šī ir kapteiņa kajīte. Kristjens uzlūko mani, acīm mirdzot. Tu esi pirmā meitene, ko šeit esmu ielaidis, izņemot ģimeni, viņš nosaka. Māsa un māte netiek ņemta vērā.

Es pietvīkstu, viņa kvēlā skatiena samulsināta, un jūtu sirdi iepukstamies straujāk. Tiešām? Atkal kaut kas jauns. Viņš ievelk mani skavās, pirkstiem ievijoties manos matos, un sāk ilgu, ciešu skūpstu. Kad viņš atraujas, mēs abi strauji elpojam.

-              Vajadzēs iesvētīt šo gultu, viņš nočukst, lūpām skardams manu muti.

Sekss laivā!

-              Bet ne šobrīd. Nāc, Maks tūlīt izies jūrā. Es cenšos atvairīt vilšanos, un Kristjens ieved mani atpakaļ salonā, norādīdams uz citām durvīm.

-    Tur ir kabinets, un šeit, priekšā, vēl divas kajītes.

-    Cik cilvēku var gulēt laivā?

-             Seši. Tomēr uz klāja bijuši tikai mani radinieki. Man patīk kuģot vienatnē. Bet ne tad, ja tu esi šeit. Man tevi jāpieskata.

Parakņājies lādē, viņš izņem no tās koši sarkanu glābšanas vesti, ko pārvelk man pār galvu, un aizdara visas siksnas, tikko jaušami smaidīdams.

-    Tev patīk mani sasiet, vai ne?

-    Visos veidos, viņš nosaka, baudkāri vērodams mani.

-     Izvirtulis.

-    Zinu. Viņš sarauc uzacis un smaida vēl platāk.

-    Mans izvirtulis, es nočukstu.

-    Jā, tavs.

Pārliecinājies, ka visas siksnas ir nostiprinātas, viņš satver vestes sānus un noskūpsta mani. Mūžam, viņš izdveš un palaiž mani vaļā, pirms pagūstu atbildēt.

Mūžam! Oho!

-    Nāc līdzi! Kristjens izved mani no salona un kāpj līdz augšējam klājam, kur nelielā kabīnē izvietots liels stūres rats un paaugstināts sēdeklis. Maks laivas priekšgalā nodarbojas ar virvēm.

-    Vai šeit tu apguvi savas virvju siešanas prasmes? es šķietami naivā balsī painteresējos.

-     Daži mezgli bijuši noderīgi, Kristjens atzīst, vērtējoši lūkodamies uz mani. Stīlas jaunkundze, izklausās, ka tevi māc ziņkāre. Man tas patīk. Es ļoti labprāt nodemonstrētu, ko varu izdarīt ar virvi. Viņš uzjautrināts savelk lūpas, un es bezkaislīgi skatos uz viņu, tēlodama, ka esmu apvainojusies. Viņš manāmi satrūkstas.

-    Piemānīju! es smejos.

Kristjens sakniebj lūpas un samiedz acis. Vēlāk nāksies tevi pārmācīt, bet pagaidām man jāstūrē. Viņš apsēžas pie vadības pults, nospiež pogu, un ierēcas dzinēji.

Maks tuvojas mums, turēdamies pie borta, un plati smaida. Nolēcis uz apakšējā klāja, viņš sāk atraisīt virvi. Varbūt arī viņam zināmas dažas viltības. Doma neaicināta pazib man prātā, un es pietvīkstu.

Zemapziņa pārmetoši lūkojas uz mani. Es iztēlē paraustu plecus un pievēršu skatienu Kristjenam. Pie visa vainojams viņš.

Kad Maks pakliedz, ka esam gatavi, Kristjens paņem rāciju un ziņo krasta apsardzei. Mani atkal izbrīna viņa prasmīgā rīcība. Vai tiešām ir kaut kas tāds, ko šis vīrietis neprot? Bet es atceros, kā viņš piektdien manā dzīvoklī pūlējās sakapāt papriku, un pasmaidu.

Kristjens nesteidzīgi izstūrē "Greisu" no enkurvietas un tuvojas piestātnes ieejai. Aiz mums krastmalā sapulcējušies ļaudis, kas vēro mūs aizbraucam. Bērni priecīgi māj, un es māju viņiem pretī.

Pametis skatienu pār plecu, Kristjens pievelk mani tuvāk sev priekšā un norāda uz dažādiem slēdžiem un mērinstrumentiem kabīnē. Turi stūri! viņš pavēl, tikpat despotisks kā vienmēr, bet es pakļaujos.

-    Klausos, kaptein! Es iespurdzos.

Apkļāvis manas plaukstas ar savējām, viņš turpina stūrēt laivu ārā no piestātnes, un jau pēc dažām minūtēm esam atklātā jūrā, vagodami Pjūdžetsaundas vēso, zilo ūdeni. Šeit, kur mūs vairs neaizsargā piestātnes mūris, vējš ir spēcīgāks, un jūra strauji viļņojas.

Redzēdama Kristjena jūsmu, arī es nespēju apvaldīt smaidu. Ir patiešām interesanti. Mēs apmetam plašu līkumu un virzāmies uz rietumiem, uz Olimpijas pussalas pusi, ļaujot vējam mūs dzīt.

-    Laiks uzvilkt buras! Kristjens līksms uzsauc. -Še, ņem stūri. Nenovirzies no kursa.

Kā, lūdzu? Manā sejā atplaiksnī šausmas, un viņš uzjautrināts pasmaida.

-    Mazā, tas ir vienkārši. Nelaid vaļā stūri un vēro apvārsni virs laivas priekšgala. Tev viss lieliski izdosies, kā vienmēr. Kad pacelsim buras, tu sajutīsi vilkmi uz vienu pusi. Noturi laivu nekustīgu. Es signalizēšu, lūk, šādi, viņš ar plaukstas malu novelk gar rīkli, un tu izslēgsi dzinējus. Ar šo pogu. Viņš norāda uz lielu, melnu pogu. Vai saprati?

-    Jā. Es drudžaini māju, panikas pārņemta. Žēlīgā debess, es nedomāju, ka vajadzēs kaut ko darīt!

Aši noskūpstījis mani, Kristjens nolec no kapteiņa krēsla un gariem soļiem pievienojas Makam laivas priekšgalā, kur sāk atritināt buras, atraisīt virves, darbināt vinčas un trīšus. Abi lieliski sastrādājas, skaļi apmainīdamies dažādiem jūrniecības terminiem, un es jūtu siltumu ieplūstam sirdī, kad vēroju Kristjenu tik bezrūpīgi runājam ar citu cilvēku.

Varbūt Maks ir Kristjena draugs. Pagaidām izskatās, ka viņam tādu nav daudz, bet galu galā arī man ir maz draugu. Vismaz šeit, Sietlā. Mana vienīgā draudzene šobrīd sauļojas Sendžeimsā Barbadosas rietumu krastā.

Es piepeši sailgojos pēc Keitas. Man pietrūkst dzīvokļa biedrenes vairāk, nekā biju iedomājusies. Cerams, viņa pārdomās un atgriezīsies mājās kopā ar savu brāli, nevis paildzinās atvaļinājumu pie Eljota sāniem.

Kristjens un Maks uzvelk grotburu. Tā uztver gaisu un piepūšas, nokļuvusi vēja negantajās ķetnās, un laiva piepeši raujas uz priekšu. Es to sajūtu, turēdama stūri. Oho!

Abi ķeras pie priekšējās buras, un es sajūsmināta vēroju, kā tā uzbango pie masta. Vējš nostiepj buru taisnu.

-      Nenovirzies no kursa, mazā, un izslēdz dzinējus! Kristjens cenšas pārkliegt vēju, rādīdams iepriekš minēto signālu. Tik tikko dzirdēdama viņa balsi, es aizrautīgi māju un skatos uz savu mīļoto vīrieti, kurš sajūsmināts bauda vēja brāzmas, turēdamies pie laivas malas.

Es nospiežu pogu, dzinēju rēkoņa apklust, un "Greisa" lido pussalas virzienā, šķietami neskarot ūdens virsmu. Man gribas kliegt, aurot, gavilēt šis ir viens no labākajiem piedzīvojumiem manā mūžā. To pārspēj tikai planēšana… un varbūt arī sarkanais moku kambaris.

Oho! Laiva spēj uzņemt iespaidīgu ātrumu. Es ieķeros stūrē, cīnīdamās ar to, un man izdodas noturēt kursu. Drīz man aiz muguras nostājas Kristjens, atkal aptverdams plaukstām manējās.

-    Kā tev patīk? viņš uzkliedz, vēja un jūras šalkoņas pavadīts.

-    Lieliski, Kristjen!

Viņš atplaukst platā smaidā. Pagaidi, līdz būs uzvilkta trīsstūra bura! Viņš ar zodu norāda uz Maku, kas patlaban atritina minēto tumši sarkano buru. Tā man atgādina rotaļu istabas sienas.

-    Interesanta krāsa! es saucu.

Kristjena lūpās parādās velnišķīgs smaids, un viņš piemiedz man ar aci. Tātad krāsa izvēlēta ar nodomu!

Bura piepūšas, veidojot īpatnēju elipses formu, un "Greisas" ātrums pieaug. Laiva traucas vēja spārniem.

-    Asimetriska bura. Ātruma dēļ, Kristjens atbild uz manu neuzdoto jautājumu.

-    Apbrīnojami. Man nenāk prātā nekas labāks, ko teikt. Muļķīgi smaidīdama, es izbaudu lidojumu. Laiva virzās pretī majestātiskajiem Olimpijas kalniem un Beinbridžas salai. Pametusi skatienu atpakaļ, es redzu Sietlu sarūkam aiz mums, un tālumā rēgojas Reinera kalns.

Līdz šim nebiju sapratusi, cik skaista un mežonīga ir Sietlas apkaime zaļa, koša un svaiga. Šur tur pavīd augsti mūžzaļie koki un kalnu nogāzes. Šajā skaistajā, saulainajā pēcpusdienā tai piemīt neapvaldīts, bet rāms skaistums, kas liek manai elpai aizrauties. Nekustīgums ir īpaši labi manāms salīdzinājumā ar laivas ātrumu, traucoties virs ūdens.

-    Cik ātri mēs braucam?

-    Ar piecpadsmit mezgliem.

-    Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē.

-    Apmēram septiņpadsmit jūdzes stundā.

-    Tikai? Šķiet, ka daudz ātrāk.

Kristjens smaidīdams saspiež manu plaukstu. Tu esi skaista, Anastasija. Patīkami redzēt sārtumu tev vaigos… ko nerada pietvīkums. Tu izskaties tāda pati kā Hosē fotogrāfijās.

Es pagriežos un noskūpstu viņu.

-    Tu proti izklaidēt meiteni, Greja kungs.

-     Mans uzdevums ir izpatikt, Stīlas jaunkundze. Viņš atglauž manus matus uz sāniem un noskūpsta skaustu, līdz man pār muguru skrien tīkamas tirpas. Ir labi redzēt tevi laimīgu, viņš nomurmina un apskauj mani ciešāk.

Es lūkojos uz plašo, zilo ūdens klaju, jautādama Visumam, ko tik lielisku esmu paveikusi savā dzīvē, lai nopelnītu tādu veiksmi šo vīrieti.

Jā, tev ir paveicies, nošņāc mana zemapziņa. Bet tev vēl nāksies pamocīties. Viņš nebūs ar mieru visu mūžu nodarboties ar šīm vaniļas muļķībām… tev vajadzēs iet viņam soli pretī. Es iztēlē parādu viņai mēli un atbalstu galvu Kristjenam pie krūtīm. Protams, es apjaušu, ka zemapziņai ir taisnība, bet padzenu nelāgās domas. Negribu sabojāt dienu.

Pēc stundas mēs esam izmetuši enkuru nelielā, nošķirtā līcī pie Beinbridžas salas. Maks ar piepūšamo laivu devies krastā. Nezinu gan, kāpēc, bet man rodas aizdomas. Tiklīdz Maks iedarbina motoru, Kristjens satver mani aiz rokas un apņēmīgi ievelk kajītē.

Viņš nostājas man pretī, izstarodams savu reibinošo seksualitāti, un ar veikliem pirkstiem steidzīgi atraisa manas glābšanas vestes siksnas, pirms nomet to malā, un satumsušām acīm vēro mani.

Es jau esmu mitra, un Kristjens pat nav man pieskāries. Viņš paceļ roku un ar pirkstiem skar manu vaigu, aizslidina tos pār kaklu un atslēgas kauliem, apsvilinādams mani ar savu glāstu, līdz pirmajai zilās blūzes podziņai.

-   Anastasija, es vēlos tevi redzēt, viņš klusi nosaka, prasmīgi atdara pogu, pieliecas un maigi noskūpsta mani uz lupām. Es strauji elsoju, alku pārņemta. Mani uzbudinājis reibinošais savienojums, ko veido viņa valdzinošais skaistums, neslēptā kaisle šīs kajītes šaurībā un laivas vieglās šūpas.

Kristjens atkāpjas. Izģērbies, viņš nočukst, acīm kvēlojot.

Šo pavēli es izpildīšu ļoti labprat. Lūkodamas uz viņu, es nesteidzīgi atdaru katru pogu, izbaudīdama viņa svelmīgo skatienu. Sajūta ir fantastiska. Es redzu Kristjena iekāri, tā ir manāma viņa sejā… un citur.

Ļāvusi kreklam nokrist zemē, es skaru džinsu pogu.

-    Nē, viņš ierunājas. Apsēdies.

Es apsēžos uz gultas malas, un Kristjens ar vienu plūstošu kustību nometas ceļos man pretī. Atraisījis manu kurpju saites, viņš noauj tās nost vienu pēc otras, pirms novelk zeķes. Viņš satver manu kreiso pēdu un paceļ to, uzspiež skūpstu tieši zem īkšķa un uzmanīgi laiž zobus pār ādu.

-    Mm! es ievaidos, sajutusi šī pieskāriena atbalsi pavēderē. Kristjens graciozi pieceļas, sniedz man roku un pierauj mani kājās.

-    Turpini, viņš pavēl un atkāpjas, mani vērodams.

Es pavelku lejup rāvējslēdzēju un, ieslidinājusi pirkstus aiz jostasvietas, nedaudz pakustinu gurnus, lai varētu lēnām nomest džinsus. Kristjena lūpās rotājas smaids, bet acis ir satumsušas.

Un es nezinu, kas vainojams mūsu saplūsme no rīta, kas bija patiesa, maiga, patīkama mīlēšanās, vai arī viņa kaislīgā atzīšanās mīlestībā, bet es vairs nekaunos. Šī vīrieša dēļ es gribu būt seksīga. Viņš ir pelnījis pavedinošu sievieti, un es viņa klātbūtnē tāda jūtos. Jāatzīst, man sekss ir kaut kas jauns, tomēr es ātri mācos, viņa prasmīgo roku vadīta. Turklāt arī viņš ir spiests apgūt kaut ko jaunu. Manuprāt, starp mums izveidojies trausls līdzsvars.

Man mugurā ir jauna apakšveļa baltas mežģīņu biksītes un pieskaņots krūšturis ar dizainera vārdu un atbilstošu cenu. Izkāpusi no džinsiem, es nostājos Kristjena priekšā, ģērbusies viņa pirktā veļā, bet vairs nejūtos lēta. Es jūtos piederīga viņam.

Aizlikusi rokas aiz muguras, es atāķēju krūšturi, nolaižu lencītes pār pleciem un nometu gaisīgo apģērba gabalu uz blūzes. Kustēdamās ļoti lēni, es novelku biksītes, līdz tās nokrīt līdz potītēm, un izkāpju no tām, brīnīdamās par savu graciozitāti.

Es stāvu Kristjenam pretī, kaila un nekautra, un es zinu, kāpēc jo viņš mani mīl. Man vairs nav jāslēpjas. Viņš neko nesaka, tikai lūkojas uz mani. Es redzu viņa iekāri, pat apbrīnu, un vēl kaut ko viņa alku un mīlestības spēku.

Satvēris krēmkrāsas džempera malu, Kristjens pārvelk to pār galvu un pēc tam tāpat rīkojas ar sporta kreklu, atkailinādams krūtis, bet ne mirkli nenovērsdams kvēlo skatienu no manis. Atbrīvojies ari no kurpēm un zeķēm, viņš ķeras pie džinsu pogas.

Es pastiepju roku, nočukstēdama: Ļauj man.

Kristjens izbrīnīts paver muti, bet pēc brīža pasmaida. Uz priekšu!

Es tuvojos viņam, bezbailīgi ieslidinu pirkstus aiz bikšu jostas un parauju to. Viņš ir spiests panākt soli man pretī un spēji ievelk elpu, manas drosmes pārsteigts, pirms savelk lūpas smaidā. Es atpogāju džinsus, ar pirkstiem noglāstu viņa locekli zem mīkstā auduma, bet vēl neatvelku rāvējslēdzēju. Kristjens sasprindzina gurnus, virzīdams tos man tuvāk, un aizver acis, baudīdams manu pieskārienu.

-     Tu kļūsti arvien drosmīgāka, Ana, viņš nočukst un abām plaukstām apkļauj manu seju, pieliekdamies un mani noskūpstīdams.

Es uzlieku rokas uz viņa gurniem, skardama gan vēso ādu, gan zemu nobīdīto džinsu jostasvietu. Tu arī, es klusi atbildu, ar īkšķiem lēni zīmēdama apļus uz viņa ādas, un viņš pasmaida.

-    Cenšos.

Es aizvirzu rokas līdz džinsu priekšpusei un atvelku rāvējslēdzēju. Mani bezbailīgie pirksti slīd caur kaunuma matiņiem līdz loceklim un cieši satver to.

Kristjens dobji ievaidas, un es sajūtu viņa elpas svaigo smaržu, pirms viņš atkal mani mīloši noskūpsta. Es virzu plaukstu pāri viņa miesai un apkārt tai, glāstīdama un saspiezdama locekli, un viņš mani apskauj, uzlikdams labo plaukstu uz maniem krustiem un ieplezdams pirkstus. Kreiso roku viņš iegremdējis manos matos, nejaudams man atrauties.

-    Es tevi ļoti vēlos, meitenlt, viņš izdveš un, piepeši atkāpies, ar vienu strauju, prasmīgu kustību norauj sev džinsus un īsbikses. Gan apģērbts, gan kails Kristjens ir bauda acīm ikkatrs sprīdis viņa miesas ir debešķīgs.

Viņš ir nevainojams. Viņa skaistumu bojā tikai rētas, es noskumusi spriežu. Un tās ir daudz dziļākas, nekā šķiet.

-    Kas noticis, Ana? Kristjens jautā, saudzīgi glāstīdams manu vaigu ar pirkstu kauliņiem.

-    Nekas. Lūdzu, mīli mani.

Kristjens ievelk mani skavās un skūpsta, ievijis abu roku pirkstus man matos. Sagūstījis manu mēli, viņš virza mani atmuguriski uz gultas pusi un uzmanīgi nogulda uz tās, pats izstiepdamies man blakus.

Viņš ar degunu novelk līniju gar manu žokli, un es pieskaros viņa matiem.

-    Vai tu apjaut, cik brīnišķīgi smaržo, Ana? Tavs aromāts ir neatvairāms.

Kristjena vārdi mani ietekmē tāpat kā parasti iekvēlina asinis, liek sirdij pukstēt straujāk, un viņš laiž degunu lejup pār manu kaklu un krūtīm, bijīgi skūpstot tās.

-    Tu esi daiļa, viņš nomurmina, satvēris krūtsgalu mutē, un maigi to iesūc starp lūpām.

Es ievaidos, un mans augums izliecas kā loks.

-     Mazā, es gribu tevi dzirdēt.

Kristjena plauksta aizslīd līdz manam viduklim, un es izbaudu viņa pieskārienu, viņa ādu, alkainās lūpas pie manām krūtīm, garos, prasmīgos pirkstus, kas mani glāsta un kairina, paužot savu pielūgsmi. Viņš virza roku pār maniem guriiiem un pēcpusi, un lejup pa kāju līdz ceļgalam, ne mirkli nepārtraucot skūpstīt un maigi kodīt krūtis.

Satvēris manu ceļgalu, Kristjens piepeši paceļ manu kāju un apmet to sev ap gurniem. Es pārsteigta iestenos un jūtu, kā viņa lūpas, piespiestas pie manas ādas, savelkas smaidā. Viņš pagriežas tā, ka sēžu viņam virsū, un sniedz man spīdīgu paciņu.

Es pavirzos atpakaļ un satveru Kristjena locekli, un vairs nespēju pretoties viņa pievilcībai, tāpēc pieliecos un noskūpstu viņa miesu, paņemu to starp lūpām, apļoju mēli ap galviņu un spēcīgi iesūcu to mutē. Kristjens iestenas un sasprindzina gurnus, ietiekdamies dziļāk manā rīklē.

Mmm… viņš garšo labi. Es vēlos sajust Kristjenu sevi un iztaisnojusies lūkojos uz savu vīrieti. Viņš strauji elpo, pavēris muti, un cieši vēro mani.

Steidzīgi atplēsusi paciņu, es uzvelku prezervatīvu uz viņa locekļa. Viņš izstiepj roku, un es to satveru, ar brīvo plaukstu palīdzēdama viņam iekļūt mani.

Kristjens dobji ievaidas un aizver acis.

Viņš mani piepilda un izpleš… un sajūta ir… Es klusi izpūšu elpu. … debešķīga. Viņš satver manus gurnus un virza mani augšup, lejup, iespiezdamies manī. Mmm… tā ir labi.

-    Mana mazā, Kristjens nočukst un spēji pieceļas sēdus tā, ka viņa acis ir vienā līmenī ar manējām, un šajā jaunajā pozā es esmu vēl piepildltāka nekā iepriekš. Ieķērusies viņa augšdelmos, es skaļi iestenos, un viņš satver manu seju plaukstās, lūkodamies uz mani pelēkām, iekārē kvēlošām acīm.

-    Ana, tu man liec just kaut ko tādu… viņš nomurmina un drudžaini, kaismīgi skūpsta mani. Es atbildu, noreibuši no fantastiskajām izjūtām, ko rada viņa miesa dziļi manējā.

Pār manām lūpām izlaužas vārdi: Es tevi mīlu, un Kristjens ievaidas, it kā mana atzīšanās viņu sāpinātu, un pagriežas, ne mirkli nenovērsdamies no manis. Es attopos zem viņa auguma un apviju kājas viņam ap vidukli.

Kristjena acis staro bijība un izbrīns. Arī es noteikti izskatos tāpat, kad pasniedzos un glāstu viņa daiļo seju. Viņš sāk kustēties, bet dara to ļoti lēni, aizvērdams acis un klusi vaidēdams.

Laiva viegli šūpojas, kajītē valda rāms miers, ko traucē tikai mūsu elpa. Kristjens nesteidzīgi ieiet manī un izslīd, valdīdams pār sevi, un es jūtos kā septītajās debesīs. Viņš izstiepj roku, iegremdēdams pirkstus man matos, un ar otru plaukstu glāsta manu seju, to skūpstīdams.

Kristjens ir apvijies man apkārt kā sega, un viņš lēni, rimti mīl mani, baudīdams ik mirkli. Es viņam pieskaros, neaizmirsdama robežas, glāstu viņa rokas, matus, krustus, dibenu, un mana elpa kļūst arvien straujāka, jo Kristjena vienmērīgās kustības dzen mani arvien augstāk, tuvāk virsotnei. Viņš skūpsta manas lūpas, manu zodu un žokli, viegli iekožas ausī. Es dzirdu viņa saraustītos elpas vilcienus, kas pavada katru nesteidzīgo grūdienu.

Mans augums ietrīsas. Jā… šī sajūta, ko tagad esmu labi iepazinusi… esmu tuvu… jā…

-Jā, meitenīt… ļaujies man… lūdzu… Ana! viņš murmina, un šie vārdi ir pēdējais piliens.

Kristjen! es iesaucos, un viņš ievaidas brīdī, pirms mēs abi reizē sasniedzam kulmināciju.

10. NODAĻA

-    Drīz atgriezīsies Maks, Kristjens nomurmina.

-    Hmm. Mani plakstiņi notrīs, un es palūkojos uz viņu. Pa kajītes logiem ieplūst gaisma, kas mirguļo uz ūdens virsmas. Tā atspoguļojas Kristjena acīs, kas iegūst pavisam neparastu krāsu.

-    Kaut gan es labprāt visu pēcpusdienu pavadītu šeit kopā ar tevi, man vajadzēs palīdzēt viņam ievilkt iekšā laivu. Kristjens pieliecas un maigi noskūpsta mani. Ana, tu šobrīd esi neticami daiļa. Saburzīta un seksīga. Es tevi gribu vēl vairāk. Viņš pasmaida un pieceļas. Es guļu uz vēdera, priecādamās par skaisto skatu.

-    Tu arī neesi peļams, kaptein. Es atzinīgi nošmaukstinu lūpas, un viņš iesmejas.

Kamēr Kristjens staigā pa kajīti, meklēdams drēbes, es viņu vēroju. Šis vīrietis nupat saudzīgi mīlējās ar mani. Es nespēju noticēt, ka man ir tā paveicies. Grūti aptver, ka viņš pieder man. Viņš apsēžas man blakus, lai uzautu kurpes.

-    Kapteinis? viņš dzēlīgi painteresējas. Taisnība, es esmu šīs laivas pavēlnieks.

Es pieliecu galvu sānis. Tu esi manas sirds pavēlnieks, Greja kungs. Tev pieder mana miesa… un dvēsele.

Viņš kā neticēdams pašūpo galvu un pieliecies noskūpsta mani. Es tevi gaidīšu uz klāja. Vannasistabā ir duša, ja vēlies nomazgāties. Vai tev kaut kas vajadzīgs? Varbūt kaut kas dzerams? viņš gādīgi apjautājas, bet es spēju tikai plati smaidīt. Vai šis ir tas pats vīrietis? Tas pats dēmonu apsēstais cilvēks?

-    Kas tevi uzjautrina? Kristjens jautā.

-Tu.

-    Kāpēc?

-    Kas tu esi un kur paslēpi Kristjenu?

Viņa lūpas skumji savelkas smaidā.

-    Tepat netālu, mazā, viņš klusi nosaka, un balsī ieskanas sēras. Es nekavējoties nožēloju savu jautājumu, bet Kristjens ātri atgūstas. Drīz viņu atkal redzēsi, viņš pasmīn, it īpaši, ja necelsies no gultas. Kristjens pasniedzas un uzsit man pa dibenu. Es vienlaikus iebrēcos un smejos.

-     Lieliski! Es jau sāku satraukties.

-     Vai tiešām? Kristjens sarauc pieri. Tu ik pa brīdim raidi pretrunīgus signālus, Anastasija. Kā man to saprast? Viņš pieliecas un noskūpsta mani vēlreiz. Uz redzi, mazā, viņš piebilst un, žilbinoši smaidīdams, pamet mani vienatnē ar nesakarīgām domām.

Kad es izeju no kajītes, Maks jau ir atgriezies, bet nozūd uz augšējā klāja, tiklīdz es atveru salona durvis. Kristjens ir pielicis pie auss telefonu. Ar ko viņš runā? Pienācis pie manis, viņš pievelk mani sev tuvāk un noskūpsta uz galvvidus.

-     Lieliski… jā. Ļoti labi. Tiešām? Pa ugunsdzēsēju kāpnēm? Saprotu… Jā, šovakar.

Viņš beidz sarunu, un piepeši iedarbojas dzinēji, mani iztrūcinot. Acīmredzot Maks iegājis stūrmaņa kabīnē.

-    Laiks doties atpakaļ, Kristjens nosaka, vēlreiz mani noskūpsta un uzvelk man mugurā glābšanas vesti.

Mēs virzāmies uz piestātnes pusi, un saule jau ir zemu virs apvāršņa mums aiz muguras. Es gremdējos atmiņās par skaisto pēcpusdienu. Uzklausīdama Kristjena pacietīgi sniegtos norādījumus, esmu satinusi grotburu, priekšējo buru un trīsstūri, kā arī iemācījusies sasiet vairākus mezglus. Mani skolodams, viņš nemitīgi apslāpē uzjautrinājumu.

-    Varbūt reiz es sasiešu tevi, es saīgusi draudu.

Viņš savelk lūpas smaidā. Vispirms tev nāksies mani noķert, Stīlas jaunkundze.

Šie vārdi liek atcerēties, kā Kristjens dzinās man pakaļ dzīvoklī, cik aizraujoši tas bija… un cik briesmīgi viss beidzās. Es sadrūmusi nodrebinos. Toreiz es viņu pametu.

Vai es spētu Kristjenu pamest ari tagad, kad viņš atzinies man mīlestībā? Es ielūkojos viņa skaidrajās, pelēkajās acīs. Vai es jebkad varētu no viņa aiziet… lai ko viņš man nodarītu? Vai es varētu viņu šādi nodot? Nē. Nedomāju, ka būtu uz to spējīga.

Kristjens man izrādīja savu skaisto laivu, stāstīdams par jaunajām tehnoloģijām, dizainu un kvalitatīvajiem materiāliem, kas izmantoti, būvējot "Greisu". Es atceros mūsu pirmo tikšanos un interviju; jau toreiz es nopratu, ka viņam patīk kuģi. Man šķita, ka runa ir tikai par okeāna kravas kuģiem, ko būvē viņa kompānija, nevis slaikiem, elegantiem katamarāniem.

Un vēl Kristjens, protams, nesteidzīgi mīlējās ar mani. Es papurinu galvu, atcerēdamās viņa prasmīgās rokas, kuru vadībā mans augums izliecās kā loks un alkās trīsēja. Viņš ir izcils mīlnieks… kaut gan man nav nekā, ar ko viņu salīdzināt. Bet, ja tā būtu vienmēr, Keita par seksu runātu jūsmīgāk; viņa nav radusi nepieminēt visus sīkumus.

Cik ilgi Kristjenam ar to pietiks? Man nav ne jausmas, un tas mani biedē.

Tagad viņš sēž uz soliņa, un es šķietami stundām ilgi stāvu, viņa spēcīgo roku ieskauta. Mūs vieno tīkams, rāms klusums, un "Greisa" tikmēr slīd arvien tuvāk Sietlai. Es turu rokās stūri, un Kristjens ik pa bridim ieminas, uz kuru pusi to pagriezt.

-    Kuģošanai piemīt poēzija, tikpat sena kā pasaule, viņš klusi nosaka man pie auss.

-    Izklausās pēc citāta.

Es sajūtu viņa smaidu. Jā. Antuāns de Sent-Ekziperī.

-    Ak tā… Man ļoti patīk "Mazais princis".

-    Man ari.

Kad Kristjens iestūrē katamarānu piestātnē, vēl joprojām uzlicis plaukstas uz manējām, ir jau pievakare. Uz citām laivām mirgo gaismas, kas spoguļojas tumšajā ūdenī, bet apkārt vēl ir gaišs. Vakars ir rāms un patīkams kā uvertīra neapšaubāmi brīnišķīgam saulrietam.

Krastā sapulcējas ļaudis un vēro, kā Kristjens nesteidzīgi pagriež laivu salīdzinoši šaurā vietā. Viņš to izdara ļoti nepiespiesti, un laiva bez sarežģījumiem ieslid enkurvietā, kurā stāvēja iepriekš. Maks nolec no klāja un piesien "Greisas" tauvu pie mieta.

-    Esam atgriezušies, Kristjens nomurmina.

-    Paldies! es kautri nosaku. ŠI bija nevainojama pēcpusdiena.

Kristjens pasmaida. Man arī tā šķita. Varbūt tev vajadzētu iestāties burāšanas skolā, lai mēs reiz varētu pabraukāties vairākas dienas. Tikai mēs abi.

-    Tas būtu lieliski. Varēsim iesvētīt guļamistabu, cik vien vēlēsimies.

Viņš pieliecas un noskūpsta mani zem auss. Hmm… nepacietīgi gaidīšu, Anastasija, viņš nočukst, un visi matiņi uz manas ādas piepeši saslienas stāvus.

Kā viņam tas izdodas?

/

-    Dzīvoklis ir pārbaudīts, mēs varam atgriezties tajā.

-    Mēs atstājām mantas viesnīcā.

-    Teilors tās jau paņēmis.

Ak tā! Kad?

-    No rīta, kad kopā ar savu komandu bija pārbaudījis "Greisu", Kristjens atbild uz neuzdoto jautājumu.

-    Vai tas nabaga cilvēks nekad neguļ?

-    Guļ. Kristjens izbrīnīts paceļ uzaci. Viņš tikai dara savu darbu, Anastasija, un viņam tas ļoti labi padodas. Džeisons ir lielisks atradums.

-    Džeisons?

-     Džeisons Teilors.

Man šķita, ka Teilors ir vārds, nevis uzvārds. Džeisons. Tas viņam piestāv pamatīgs, uzticams vārds. Nezinu, kāpēc, bet tas liek man pasmaidīt.

-     Tev patīk Teilors, Kristjens nosaka, aizdomīgi pētīdams mani.

-   Jā, laikam. Jautājums mani pārsteidz. Kristjens sarauc pieri. Nē, viņš mani nepiesaista kā vīrietis, ja tas ir iemesls, kāpēc sadrūmi. Izbeidz.

Kristjens aizvainots uzmet lūpu.

Jēziņ, reizēm viņš uzvedas kā bērns. Manuprāt, Teilors ļoti veiksmīgi rūpējas par tevi. Tāpēc viņš man patīk. Viņš ir krietns, uzticams un padevīgs. Manās acīs viņam ir tēvišķa pievilcība.

-    Tēvišķa?

-Jā.

-     Labi, tēvišķa. Kristjens izgaršo vardu un ta nozīmi. Es iesmējos.

-    Dieva dēļ, Kristjen, kļūsti taču pieaudzis!

Mana pārmetuma izbrīnīts, viņš paver muti, bet jau nākamajā mirklī savelk pieri grumbās, it kā apsvērdams manu ieteikumu. Es cenšos, viņš pēc brīža paziņo.

-Jā. Ļoti, es klusi piekrītu… un izbolu acis.

-     Katru reizi, kad tu tā dari, man prātā raisās ļoti interesantas atmiņas, Anastasija, viņš smaidīdams nosaka.

Es pavīpsnāju. Ja labi uzvedīsies, varbūt mēs šo to varētu atkārtot.

Kristjens uzjautrināts savelk lūpas. Uzvedīšos? Viņš sarauc uzacis. Stīlas jaunkundze, kāpēc tu domā, ka es vēlos kaut ko atkārtot?

-     Droši vien tāpēc, ka tev acis iedegās kā lākturi, tiklīdz es to pateicu.

-    Tu mani jau lieliski pazīsti, viņš neizteiksmīgi nosaka.

-    Un labprāt iepazītu vēl tuvāk.

Viņš rāmi pasmaida. Abpusēji, Anastasija.

-     Paldies, Mak. Kristjens paspiež Makkonelam roku un nokāpj piestātnē.

-     Nav par ko, Greja kungs. Ana, bija ļoti patīkami iepazīties.

Es kautri sarokojos ar viņu. Šis cilvēks noteikti zina, ar ko mēs abi nodarbojāmies laivā, kamēr viņš bija krastā.

-    Atā, Mak, un pateicos.

Viņš plati pasmaida un piemiedz man ar aci. Es koši pietvīkstu. Kristjens satver manu roku, un mēs dodamies prom.

-     Kur Maks ir dzimis? es jautāju, domādama par viņa savādo akcentu.

-    Īrijā… Ziemeļīrijā, Kristjens izlabo.

-    Vai viņš ir tavs draugs?

-    Maks? Viņš strādā manā labā. Palīdzēja uzbūvēt "Greisu".

-    Vai tev ir daudz draugu?

Kristjens sarauc pieri. Nē… ne gluži. Ņemot vērā, kādā jomā es strādāju, ir grūti nostiprināt draudzību. Ir tikai… Viņš apraujas un sadrūmst vēl vairāk, un es zinu, ka viņš grasījās pieminēt Bargo Kundzi.

-    Vai gribi ēst? viņš jautā, cenzdamies mainīt sarunas tematu.

Es pamāju. Esmu izsalkusi kā vilks.

-    Mēs paēdīsim tur, kur es atstāju mašīnu. Iesim!

Blakus bāram, kur ēdām pusdienas, ir neliels itāliešu bistro "Bite". Tas man atgādina ēstuvi Portlendā tikai daži galdiņi un mīkstie soli, iekārtojums ir ļoti mūsdienīgs un vienkāršs. Pie sienas ir milzīga, melnbalta fotogrāfija, kurā attēlotas krāšņas svinības divdesmit pirmā gadsimta sākumā.

Mēs ar Kristjenu apsēžamies pie nošķirta galdiņa, izskatām ēdienkarti un malkojam gardu, vieglu baltvīnu. Kad esmu izlēmusi un paceļu skatienu, atklājas, ka Kristjens mani domīgi pēta.

-    Kas tevi nomāc? es painteresējos.

-    Tu esi skaista, Anastasija. Svaigs gaiss tev nāk par labu.

Es pietvīkstu. Patiesību sakot, es jūtos nedaudz appūsta. Bet pēcpusdiena bija ļoti jauka. Nevainojama. Pateicos.

Viņš silti uzsmaida man un nomurmina: Priecājos, ka tev patika.

-   Vai drīkstu tev kaut ko pajautāt? Es nospriežu, ka laiks ķerties pie prašņāšanas.

-    Visu, ko vien vēlies, Anastasija. Tu zini, ka es tev neko neliegšu. Kristjens piešķiebj galvu, izskatīdamies neatvairāms.

-    Tev nav daudz draugu. Kāpēc?

Viņš parausta plecus. Es jau teicu, ka man nav laika. Ir uzņēmējdarbības partneri… bet šādas attiecības nelīdzinās draudzībai. Man ir arī ģimene, un viss. Izņemot Elinu.

Es izliekos nedzirdējusi tās raganas vārdu. Tātad tev nav viriešu dzimuma vienaudžu draugu, ar kuriem kopā izklaidēties un izlādēties?

-    Tu zini, kādās nodarbēs es izlādējos. Kristjens pavīpsnā. Turklāt es daudz strādāju, veidodams savu uzņēmumu. Viņš šķiet samulsis. Neko citu es nedaru. Tikai daž-

/ /

reiz lidoju vai burāju.

-    Pat universitātē nē?

-    Ne gluži.

-    Tātad Elina ir vienīgā?

Viņš pamāj, piesardzīgi vērodams mani.

-    Tev droši vien ir vientuļi.

Kristjens savelk lūpas vieglā, nožēlas pilnā smaidā. Ko tu ēdīsi? viņš jautā, atkal mainīdams tematu.

-     Es gribu risoto.

-    Prātīgi. Kristjens pasauc viesmīli, līdz ar to beigdams mūsu sarunu.

Kad esam pasūtījuši ēdienu, es neveikli sagrozos sēdekli, pētīdama savus kopā savītos pirkstus. Ja Kristjens noskaņots uz atklātību, man tas jāizmanto.

-    Anastasija, kas tev kaiš? Runā.

Es palūkojos uz viņa raižpilno seju.

-     Runā, viņš atkārto, šoreiz jau uzstājīgāk, un viņa raizes pārvēršas par… ko? Bailēm? Dusmām?

Es dziļi ievelku elpu. Mani māc bažas, ka tev nepietiek ar šo. Lai izlādētos.

Kristjens sasprindzina žokli un samiedz acis. Vai esmu devis kādu mājienu, ka man ar to nepietiek?

-    Nē.

-    Kāpēc tev radušās šādas aizdomas.

-     Es zinu, kāds tu esi. Kas tev…. hmm… vajadzīgs, es izstomu.

Kristjens aizver acis un ar garajiem pirkstiem paberzē pieri.

-    Kas man vēl jādara? Viņa balss ir draudīgi klusa, vēstot par dusmām, un man sažņaudzas sirds.

-    Nē, tu pārprati… Tu līdz šim esi izturējies vienkārši lieliski, un es zinu, ka pagājušas tikai dažas dienas, bet es ceru, ka nespiežu tevi būt tādam, kāds neesi.

-     Es tik un tā esmu es pats, Anastasija, ar visiem piecdesmit dēmoniem, jā, man jācīnās ar savu tieksmi valdīt… bet tāds ir mans raksturs, mana attieksme pret dzīvi. Es gribu, lai tava uzvedība atbilstu konkrētiem kritērijiem, un, kad tas nenotiek, es jūtos vienlaikus aizkaitināts un ieinteresēts. Mēs vēl joprojām nodarbojamies ar to, kas man patīk. Vakar tu ļāvies pērienam pēc sava bezkaunīgā izlēciena izsolē. Kristjens laimīgs pasmaida, gremdēdamies atmiņās. Man patīk tevi sodīt. Nedomāju, ka šī vēlme jebkad izzudīs… bet es cenšos, un tas nemaz nav tik sarežģīti, kā biju domājis.

Atceroties mūsu nerātno piedzīvojumu Kristjena bērnības gadu guļamistabā, es koši pietvīkstu. Pret to man nebija iebildumu, es kautri nomurminu.

-    Zinu. Kristjens negribīgi pasmaida. Man arī nē. Tomēr neaizmirsti, Anastasija, ka man šīs attiecības ir kaut kas pavisam jauns, un dažas pēdējās dienas bijušas labākās manā mūžā. Es neko negribu mainīt.

-   Arī manā mūžā šis laiks bijis labākais. Tas pārspēj pilnīgi visu, es nomurminu, un viņa smaids kļūst vēl platāks. Iekšējā dieviete dedzīgi māj ar galvu un piebiksta man. Labi, labi.

-    Tātad tu vairs nevēlies vest mani uz savu slepeno istabu?

Kristjens dzirdami norij siekalas un nobāl. Viņa sejā vairs nav ne miņas no jautrības. Nē.

-    Kāpēc? es nočukstu. Nebiju gaidījusi tādu atbildi.

Un es jūtu nelielu vilšanās dzēlienu sirdī. Dieviete uzmet

lūpu un piktodamās sakrusto rokas kā bērns.

-     Kad pēdējo reizi tur viesojāmies, tu mani pameti, Kristjens klusi nosaka. Es vairos no itin visa, kas varētu tev likt aiziet vēlreiz. Es biju pārāk satriekts. Un jau paskaidroju, kāpēc. Nekad vairs nevēlos tā justies. Es tev atzinu, kādas ir manas jūtas pret tevi. Viņš uzlūko mani plati ieplestām acīm, kurās manāma atklātība.

-    Tas neizklausās taisnīgi. Tu noteikti nejūties īpaši ērti, visu laiku raizēdamies par manām izjūtām. Manis dēļ tu ieviesi pārmaiņas savā dzīvē, un es… es domāju, ka man vajadzētu tev kaut kā atlīdzināt. Nezinu, varbūt… izmēģināt…

kādu lomu spēli, es izgrūžu un pietvīkstu tikpat sarkana kā rotaļu istabas sienas.

Kāpēc ir tik grUti par to runāt? Es esmu iepazinusies ar dažādām pikantām un neparastām nodarbēm šī vīrieša vadībā, nodarbēm, par kurām vēl pirms dažām nedēļām neko nebiju dzirdējusi un nespēju pat iztēloties, bet nekas nebija tik sarežģīti, kā runāt.

-    Ana, tu man jau atlīdzini, turklāt vairāk, nekā pati to iedomājies. Lūdzu, atvairi šīs izjūtas.

Bezrūpīgais Kristjens ir nozudis. Viņa acis ir bailēs ieplestas, un man sažņaudzas sirds, to redzot. Ana, aizritējusi tikai viena nedēļas nogale, viņš turpina. Piešķir mums laiku. Kad tu aizgāji, es daudz domāju par mums un secināju, ka mums vajadzīgs laiks. Tev jāsāk man uzticēties, un arī man jākopj sevī šādas jūtas. Varbūt vēlāk varēsim ķerties pie spēlēm, bet tu man patīc tāda, kāda esi tagad. Man patīk redzēt tevi laimīgu, atbrīvotu un smejošu, it īpaši, ja es pats esmu to panācis. Es nekad… Viņš apklust un izlaiž pirkstus caur matiem. Mums jāiemācās staigāt, pirms metamies skriet. Viņš piepeši pavīpsnā.

-    Kas tevi smīdina?

-     Flinns. Viņš nemitīgi saka šos vārdus. Nekad nebūtu domājis, ka es viņu citēšu.

-    Flinnisms?

Kristjens iesmejas. Tieši tā.

Viesmīlis atnes uzkodas un brušetas, un Kristjens nomierinās, sarunai ievirzoties citā gultnē.

Kad mums priekšā novieto milzīgos šķīvjus, es iedomājos par to, kādu šodien esmu redzējusi Kristjenu brīvu, nesaspringušu, laimīgu un bezrūpīgu. Tagad viņš vismaz atkal smejas un ir mierīgs.

Es atvieglota nopūšos, kad Kristjens sāk mani iztaujāt par vietām, kur esmu viesojusies. Šī saruna nav ilga, jo es nekad neesmu izceļojusi ārpus valsts robežām. Toties Kristjens apbraukājis visu pasauli. Mēs sākam nepiespiestu, priekpilnu sarunu par visiem viņa redzētajiem brīnumiem.

Pēc gardām, sātīgām vakariņām Kristjens brauc atpakaļ uz Eskalu. Skaļruņos maigi dūdo Eva Kesidija, un man ir mierpilns mirklis pārdomām. Diena bijusi pilna dažādu notikumu doktores Grīnas vizīte, duša kopā ar Kristjenu, viņa teiktie vārdi, mīlēšanās viesnīcā un laivā, mašīnas iegāde… Kristjens ir mainījies. Šķiet, ka viņš atbrīvojas no kādas smagas nastas vai atradis kaut ko sen zaudētu nezinu, kāda ir īstā atbilde.

Kurš varēja nojaust, ka viņš spēj būt tik maigs? Vai viņš pats to zināja?

Kristjens šķiet iegrimis domās. Es piepeši apjaušu, ka viņš nemaz nav pieredzējis pusaudža vecumu vismaz ne normālu. To sapratusi, es papurinu galvu.

Es atceros balli un deju ar doktoru Flinnu, un Kristjena bažas, ka Flinns man izstāstījis visu par viņu. Kristjens vēl joprojām kaut ko slēpj no manis. Kā mums virzīties uz priekšu, ja viņš nevar būt atklāts?

Viņš domā, ka es aiziešu, ja iepazīšu viņu pilnībā. Aiziešu, ja viņš ļaus sev vaļu. Šis vīrietis ir sarežģīts.

Kad tuvojamies Eskalai, no Kristjena sāk plūst spriedzes viļņi, kas šķiet gandrīz taustāmi. Viņš pēta ietves un sānielas, šaudīdams acis uz visām pusēm, un es zinu/ka viņš meklē Leilu. Arī es lūkojos apkārt. Visas tumšmatainās meitenes ir aizdomās turamas, bet mēs neatrodam īsto.

Iebraucot stāvvietā, Kristjens ir sakniebis lūpas. Nesaprotu, kāpēc atgriezāmies šeit, ja viņš te būs tik nervozs un saspringts. Sojers apstaigā stāvvietu, un sabojātais Audi ir nozudis. Viņš pienāk atvērt man durvis, un Kristjens aptur mašīnu blakus SUV.

-    Sveiks, Sojer, es nomurminu.

-    Labdien, Stīlas jaunkundze. Viņš pamāj. Greja kungs.

-    Vai nav ne miņas no Leilas? Kristjens jautā.

-    Nē.

Viņš pamāj, satver mani aiz rokas un dodas uz lifta pusi. Es zinu, ka viņa smadzenes šobrīd darbojas pastiprinātā režīmā. Kad esam kabīnē, viņš pagriežas pret mani.

-     Tev ir aizliegts iziet no šejienes vienai. Vai saprati? viņš asi noskalda.

-     Labi. Jēziņ, nomierinies taču. Tomēr Kristjena attieksme liek man pasmaidīt. Es tik tikko apvaldu vēlmi sevi apskaut. Lūk, šo valdonīgo, skarbo vīrieti es pazīstu. Dīvaini, ka vēl pirms nedēļas mani pārņēma bailes ik reizi, kad viņš ar mani runāja šādi. Tagad es viņu izprotu daudz labāk. Šādi viņš pārvar grūtības. Viņš satraucas par Leilu, mīl mani un vēlas mani pasargāt.

-    Kas tev šķiet smieklīgs? Kristjens nomurmina, un viņa sejā pavīd tik tikko manāms uzjautrinājums.

-Tu.

-    Es, Stīlas jaunkundze? Kāpēc es esmu smieklīgs? viņš jautā, uzmetis lūpu.

Kristjena sejā šī izteiksme ir… seksīga.

-    Nevajag uzmest lūpu.

-    Kāpēc? Viņa uzjautrinājums pieņemas spēkā.

-    Tāpēc, ka uz mani tas atstāj tādu pašu iespaidu kā šis žests uz tevi. Es tīši iekožu lūpā.

Kristjens sarauc uzacis, vienlaikus izbrīnīts un priecīgs. Vai tiešām? Viņš atkal uzmet lūpu un pieliecas, veltīdams man ātru, šķīstu skūpstu.

Es atmetu galvu, tiekdamās viņam pretī, un sekundes simtdaļā, kuras laikā satiekas mūsu lūpas, skūpsts mainās. Pār manām dzīslām izplūst uguns, kas dzimusi šajā pieskāriena punktā, un es piekļaujos viņam klāt.

Mani pirksti piepeši ievijas Kristjena matos, un viņš sagrābj mani, piespiež pie kabīnes sienas, abām plaukstām apkļauj manu seju, un mēs abi aizrautīgi skūpstāmies, mēlēm dejojot vienai ap otru. Droši vien vainojama kabīnes šaurība, kurā viss šķiet daudz koncentrētāks, un es jūtu viņa alkas, viņa izmisumu, viņa kaisli.

Žēlīgā debess! Es viņu gribu šeit un tagad.

Atskan skaļš signāls, un lifts apstājas, durvis atveras, un Kristjens atrauj galvu atpakaļ, ar gurniem vēl joprojām turēdams mani piespiestu pie sienas. Viņa loceklis tiecas man pretī.

-    Oho, viņš elsodams nosaka.

-    Oho, es piebalsoju, beidzot ievilkdama plaušās gaisu.

Kristjens lūkojas uz mani, acīm kvēlojot. Ko tu ar mani

dari, Anastasija? Viņš novelk īkšķi gar manu apakšlūpu.

Es ar acs kaktiņu pamanu Teiloru, kurš atkāpjas, lai neiekļūtu manā redzeslokā. Pasniegusies augšup, es noskūpstu Kristjenu uz skaistās mutes.

-    Ko tu dari ar mani, Kristjen?

Viņš atkāpjas un satver mani aiz rokas. Viņa acis ir satumsušas, plakstiņi nosliguši zemu pār tām. Nāc! viņš pavēl.

Teilors neuzkrītoši gaida mūs priekšnamā.

-    Labvakar, Teilor, Kristjens pieklājīgi sveicina viņu.

-    Labvakar, Greja kungs, Stīlas jaunkundze.

-    Vakar es biju Teilora kundze, es smaidīdama atgādinu, un viņš piesarkst.

-    Vārdam ir skaista skaņa, Stīlas jaunkundze, viņš lietišķi nosaka.

/

-    Man arī tā šķiet.

Kristjens saspiež manu roku, drūmi raukdams pieri. Ja esat beiguši viens otru ķircināt, es labprāt dzirdētu ziņojumu. Viņš īgni skatās uz Teiloru, kurš šķiet jūtas neērti. Es notrīsu. Esmu pārkāpusi robežu.

-    Piedod, es bez skaņas saku Teiloram, bet viņš parausta plecus un tēvišķi pasmaida, pirms es pagriežos, lai sekotu Kristjenam.

-    Tūlīt atnākšu. Gribu tikai šo to pateikt Stīlas jaunkundzei, Kristjens informē Teiloru, un es noprotu, ka esmu iekūlusies nepatikšanās.

Kristjens ieved mani savā guļamistabā un aizver durvis.

-    Nekoķetē ar darbiniekiem, Anastasija, viņš mani norāj.

Es atveru muti, grasīdamas aizstaveties, aizveru to un atveru vēlreiz. Kristjen, es nekoķetēju. Es izturējos draudzīgi, un tas nav viens un tas pats.

-    Neizturies pret darbiniekiem draudzīgi un nekoķetē ar viņiem. Man tas nepatīk.

Ak tā. Ardievu, bezrūpīgais Kristjen. Piedod, es nomurminu un pētu savus pirkstus. Viņš pirmo reizi šīs dienas laikā man liek justies kā bērnam. Satvēris mani aiz zoda, viņš paceļ manu galvu un ielūkojas acīs.

-    Tu zini, cik greizsirdīgs es esmu, viņš nočukst.

-    Tev nav iemesla tādam būt, Kristjen. Es tev piederu ar miesu un dvēseli.

Viņš samirkšķina acis, it kā nespēdams aptvert dzirdēto, un pieliecies aši noskūpsta mani, tomēr žestā nav ne miņas no kaisles, kas pirms brīža mūs vienoja liftā.

-     Ilgi nekavēšos. Jūties kā mājās, viņš nīgri nosaka un aiziet, pamezdams mani apjukušu stāvam guļamistabā.

Kāpēc viņam vajadzētu būt greizsirdīgam pret Teiloru? Es papurinu galvu, neizpratnes pārņemta.

Palūkojusies uz modinātājpulksteni, es pamanu, ka jau pāri astoņiem, un nolemju sagatavot drēbes nākamajai dienai darbā. Uzgājusi augšā uz savu istabu, es atveru skapja durvis. Aiz tām ir tukšums. Visas drēbes pazudušas. Ak nē! Kristjens uztvēris nopietni manus vārdus un aizvedis drēbes. Velns!

Zemapziņa pārmetoši uzlūko mani. Pie visa vainojama tava lielā mute.

Kāpēc viņš uztvēra mani nopietni? Es atceros mātes sniegto padomu: Vīrieši visu uztver tieši, mīļā. Skatīdamās uz tukšo skapi, es uzmetu lūpu. Tur bija dažas ļoti skaistas drēbes, piemēram, sudrabotā kleita, kurā gāju uz balli.

Es neapmierināta atgriežos guļamistabā. Kas īsti te notiek? Pazudis arī iPad. Kur ir dators? Nē! Pirmā baisā doma, kas iešaujas man prātā, ir saistīta ar Leilu: vai viņa nozagusi manas mantas?

Lidodama vēja spārniem, es atgriežos Kristjena guļamistabā. Uz naktsgaldiņa nolikts mans dators, iPad un mugursoma. Viss ir šeit.

Es atveru skapja durvis. Visas manas drēbes ir saliktas tajā blakus Kristjena apģērbiem. Kad tas notika? Kāpēc viņš nekad mani nebrīdina, pirms izdara kaut ko šādu?

Kad pagriežos, durvīs stāv Kristjens.

-    Lieliski, puišiem izdevies pārkravāt mantas, viņš izklaidīgi nomurmina.

-    Kas noticis? es jautāju, vērodama viņa drūmo sejas izteiksmi.

-    Teilors domā, ka Leila iekļuva dzīvoklī pa avārijas kāpnēm. Acīmredzot viņai bijusi atslēga. Tagad visas slēdzenes ir nomainītas. Teilora vīri rūpīgi pārbaudīja visas istabas. Viņa ir pazudusi. Kristjens apklust un izlaiž pirkstus caur matiem. Kaut es zinātu, kur Leila ir! Viņa izvairās no mums brīdī, kad viņai ir nepieciešama palīdzība. Kristjens sarauc pieri, un mājis aizvainojums pagaist. Es apskauju viņu, un viņš pievelk mani ciešāk, uzspiezdams skūpstu uz galvvidus.

-    Ko tu darīsi, kad atradīsi Leilu? es jautāju.

-    Doktors Flinns zina kādu vietu, kur viņa varēs atpūsties.

-    Un viņas vīrs?

-    Mazgā rokas nevainībā. Kristjena balsī ieskanas rūgtums. Leilas radi dzīvo Konektikutā. Izskatās, ka šobrīd viņa ir pamesta savā vaļā.

-    Skumji.

-     Vai neiebilsti, ka visas tavas mantas ir šeit? Es gribu, lai paliec manā istabā, viņš nomurmina.

Oho, cik ātri mainījās sarunas temats!

-    Nē, man nav iebildumu.

-    Es gribu pavadīt naktis tev blakus. Kad tu esi šeit, man nerādās murgi.

-    Tevi parasti moka murgi?

-Jā.

Es viņu apskauju ciešāk. Vel kadi pagatnes regi? Man sažņaudzas sirds līdzjūtībā pret šo vīrieti.

-     Man vajadzēja sagatavot drēbes rītdienai darbā, es nomurminu.

-    Darbā! Kristjens iesaucas, it kā es būtu pateikusi kaut ko rupju, un sašutis palaiž mani vaļā.

-    Jā, darbā, es atbildu, viņa dusmu samulsināta.

Kristjens mani uzlūko ar neizpratnes pilnu skatienu. Bet

Leila… viņa ir kaut kur pilsētā. Brīdi klusējis, viņš piebilst: Es negribu, lai ej uz darbu.

Kā, lūdzu? Nerunā muļķības, Kristjen. Man jāiet strādāt.

-    Nē, tas nav nepieciešams.

-    Man ir jauns, interesants darbs. Protams, man uz to jāiet. Par ko viņš runā?

-    Nē, tev nav nekur jāiet, viņš uzsver.

-    Vai tev šķiet, ka es palikšu šeit un garlaikošos, kamēr Iii valdīsi pār pasauli?

-    Patiesību sakot… jā.

Dievs, dod man spēku!

-    Kristjen, es nedrīkstu kavēt darbu.

-    Drīksti gan.

-     Nē. Nedrīkstu, es vēlreiz atkārtoju, it kā runātu ar bērnu.

Viņš samiedz acis. Tu nebūsi drošībā.

-    Kristjen, man jāpelna iztika, un nekas slikts nenotiks.

-     Nē, tev nav jāpelna iztika… un kā tu zini, ka nekas slikts nenotiks? Viņš jau gandrīz kliedz.

Ko tas nozīmē? Vai Kristjens grasās mani uzturēt? Nē, tas jau būtu pārāk muļķīgi; mēs esam pazīstami… cik ilgi? Piecas nedēļas?

Kristjens ir sadusmots, viņa acis met zibeņus, bet es negrasos piekāpties.

-     Dieva dēļ, Kristjen, naktī Leila stāvēja pie tavas gultas un neko man nenodarīja! Un jā, man jāstrādā. Es negribu būt tev parādā. Man vēl jāatmaksā studiju aizņēmumi.

Viņš sakniebj lūpas, bet es iespiežu rokas gurnos. Par šo jautājumu nav pat vērts runāt. Par ko viņš sevi uzskata, sasodīts?

-    Es negribu, lai tu ej uz darbu.

-    Lēmums nav tavā ziņā, Kristjen.

Viņš izlaiž pirkstus caur matiem, nenovērsdams skatienu no manis. Aizrit sekundes, pat minūtes, un mēs abi saniknoti uzlūkojam viens otru.

-    Sojers ies tev līdzi.

-    Kristjen, tas nav nepieciešams. Tu uzvedies nesaprātīgi.

-     Nesaprātīgi? viņš noņurd. Vai nu Sojers tev pievienosies, vai arī es kļūšu īsti nesaprātīgs un nelaidīšu tevi ārā no dzīvokļa.

Viņš taču tā nerīkotos, vai ne? Kādā veidā?

-    Es kaut ko izdomāšu, Anastasija. Nekaitini mani.

-     Labi! es piekāpjos, pacēlusi abas rokas, un mēģinu viņu nomierināt. Velns un elle, mans valdonīgais Kristjens ir atgriezies un trakāks nekā jebkad!

Mēs ilgi stāvam un saniknoti lūkojamies viens uz otru.

-     Labi, Sojers drīkst nākt man līdzi, ja tevi tas nomierinās, es piekrītu, paceldama skatienu pret griestiem. Kristjens samiedz acis un draudīgi sper soli man atpakaļ. Es nekavējoties atkāpjos. Viņš apstājas un dziļi ievelk elpu, aizver acis un izlaiž abu roku pirkstus caur matiem. Es redzu, ka mans despots ir satricināts lidz dvēseles dziļumiem.

-    Vai vēlies doties ekskursijā pa dzīvokli?

Ekskursijā? Vai tu joko? Jā, laikam, es piesardzīgi nomurminu. Kristjena noskaņojums atkal ir strauji mainījies, tāpat kā senāk. Viņš sniedz man roku un, kad es to satveru, saudzīgi paspiež manu plaukstu.

-     Negribēju tevi nobiedēt.

-    Tas nenotika. Es tikai gatavojos bēgt.

-    Bēgt? Kristjens iepleš acis.

-    Es tikai pajokoju! Jēziņ!

Viņš izved mani no skapja, un paiet mirklis, līdz es nomierinos. Pa manu ķermeni vēl joprojām strāvo adrenalīns. Strīds ar despotu nav nekāds nieks.

Kristjens izrāda man dažādas istabas dzīvoklī. Izrādās, ka augšstāvā ir ne tikai rotaļu istaba un trīs viesu guļamistabas, bet arī atsevišķs spārns Teilora un Džonsas kundzes vajadzībām. Tajā ir virtuve, plaša dzīvojamā istaba un katram sava guļamistaba. Džonsas kundze vēl nav atgriezusies no ciemošanās pie māsas Portlendā.

Apakšstāvā mani ieinteresē istaba pretī Kristjena kabinetam. Tajā ir milzīgs plazmas televizors un dažādas spēļu konsoles. Telpa nav pārāk liela, toties šķiet ērta.

-    Tātad tev tiešām ir spēļu aparāts? es pavīpsnājusi iejautājos.

-    Jā, bet es neprotu ar to rīkoties. Eljots mani vienmēr uzveic. Starp citu, mani ļoti sasmīdināja tavs pieņēmums, ka es runāju par šo telpu, kad pieminēju rotaļu istabu. Viņš man uzsmaida, jau aizmirsis dusmas. Paldies Dievam, viņš atguvis labo noskaņojumu.

-     Priecājos, ka spēju tevi uzjautrināt, Greja kungs, es vīzdegunīgi atcērtu.

-    Tiešām, Stīlas jaunkundze… brīžos, kad neesi kaitinoša.

-    Es tāda parasti esmu tad, ka tu uzvedies nesaprātīgi.

-    Es? Nesaprātīgi?

-    Jā, Greja kungs. "Nesaprātīgs" varētu būt tavs otrais vārds.

-    Man nav otrā vārda.

-    Tātad "Nesaprātīgs" derēs.

-    Manuprāt, tas atkarīgs no viedokļa, Stīlas jaunkundze.

-    Mani interesētu doktora Flinna profesionālais viedoklis.

Kristjens pavīpsnā.

-     Starp citu, es biju pārliecināta, ka tavs otrais vārds ir Treveljans.

-    Nē, tas ir uzvārds. Treveljans Grejs.

-    Tu to neizmanto.

-    Tas ir pārāk garš. Iesim! viņš pavēl. Es sekoju viņam uz plašo gaiteni garām kambarim, kurā tiek glabātas dažādas ierīces, un istabai, kas pilna ar vīna pudelēm. Mēs ieejam Teilora lielajā, labi iekārtotajā kabinetā. Mūs ieraudzījis, Teilors pieceļas. Šeit pietiek vietas galdam, pie kura var apsēsties seši cilvēki. Virs galda ir rindā salikti monitori. Man nebija ne jausmas, ka dzīvoklī darbojas novērošanas sistēma. Kamerās redzams balkons, kāpnes, dienesta lifts un priekšnams.

-    Sveiks, Teilor. Es tikai izrādu Anastasijai dzīvokli.

Viņš pamāj, bet nesmaida. Varbūt arī viņš saņēmis rājienu. Bet… kāpēc Teilors vēl joprojām strādā. Es viņam uzsmaidu un saņemu pretī pieklājīgu galvas mājienu. Atkal satvēris mani aiz rokas, Kristjens iziet ārā un dodas uz bibliotēku.

-     Šeit tu, protams, jau esi viesojusies. Kristjens atver durvis. Es pamanu zaļo biljarda galda segumu.

-    Vai uzspēlēsim? es jautāju.

Kristjens izbrīnīts pasmaida. Labi. Vai esi jau spēlējusi?

-     Dažas reizes, es meloju, un viņš samiedz acis, piešķiebis galvu.

-     Tu neproti melot, Anastasija. Vai nu neesi spēlējusi nekad, vai arī…

Es aplaizu lūpas. Vai baidies zaudēt?

-    Baidos? No sīka skuķa? Kristjens labsirdīgi pasmejas.

-     Es piedāvāju derības, Greja kungs.

-     Vai esi tik pārliecināta par sevi, Stīlas jaunkundze? -1 Viņš pasmīn, izskatīdamies vienlaikus uzjautrināts un neticības pārņemts. Uz ko vēlies derēt?

-    Ja uzvarēšu, tu aizvedīsi mani uz rotaļu istabu.

Viņš lūkojas uz mani, it kā nespēdams saprast, ko esmu pateikusi. Kas notiks, ja uzvarēšu es? viņš jautā, izrāvies no sastinguma.

-    Tu pats varēsi izvēlēties balvu.

Kristjens sakniebj lūpas, brīdi apdomādamies. Labi, sarunāts. Viņš pasmīn. Ko spēlēsim? Biljardu, angļu snūkeru vai krievu biljardu?

-    Pirmo, lūdzu. Pārējos es neprotu.

Kristjens izņem lielu ādas futrāli no skapīša zem grāmatu plaukta. Biljarda bumbiņas gozējas samta ietvarā. Viņš ātri, prasmīgi izvieto tās trijstūri. Nekad vēl neesmu spēlējusi uz tik liela galda. Kristjens man pasniedz kiju un krītu.

-    Lūdzu, pirmais sitiens ir tavs. Viņš izliekas pieklājīgs, bet patiesībā ir manāmi apmierināts. Viņš domā, ka uzvarēs.

-    Labi. Es paberzēju krītu pret kijas galu un nopūšu nost liekos putekļus, caur pievērtām skropstām vērodama Kristjenu. Viņa acis satumst.

Notēmējusi uz balto bumbiņu, es ar ātru, precīzu sitienu trāpu pa vidējo bumbiņu trijstūrī, turklāt tik spēcīgi, ka svītraina bumbiņa aizvirpuļo pāri laukumam un iekrīt labajā kabatā. Pārējās ir izsvaidītas pa visu galdu.

-    Man, lūdzu, svītrainās, es naivi paziņoju, šķelmīgi uzsmaidīdama Kristjenam. Viņš uzjautrināts savelk lūpas smaidā.

-    Protams, viņš pieklājīgi atļauj.

Es ātri iesitu kabatās ari nākamās trīs bumbiņas, klusībā līksmodama. Šobrīd jūtos ārkārtīgi pateicīga Hosē, kurš man iemācīja spēlēt biljardu. Kristjens bezkaislīgi vēro mani, neko nepauzdams, bet viņa uzjautrinājums pamazām zūd. Es tikai par mata platumu aizsitu balto bumbiņu garām zaļi svītrainajai.

-    Anastasija, es labprāt kaut visu dienu stāvētu šeit un skatītos, kā tu staipies un lokies virs galda, viņš atzinīgi nosaka.

Es pietvīkstu. Labi, ka esmu tērpusies džinsos. Kristjens pavīpsnā, un es apjaušu, ka viņš, nešpetnais, cenšas izsist mani no līdzsvara. Pārvilcis gaišo džemperi pār galvu, viņš nomet apģērbu uz krēsla atzveltnes un smaidīdams pieiet pie galda, lai izdarītu pirmo sitienu.

Viņš zemu noliecas, un es jūtu muti izkalstam. Jā, es saprotu, par ko viņš runāja. Kristjens apspīlētos džinsos un baltā sporta kreklā, noliecies pār galdu… tas ir patīkams skats. Man zūd domu pavediens. Viņš ātri iesit četras bumbiņas, bet pēc tam netīšām nogremdē balto.

-    Iesācēja cienīga kļūda, Greja kungs, es viņu ķircinu.

Kristjens pasmīn. Stīlas jaunkundze, es esmu vien parasts mirstīgais. Tavs gājiens. Viņš ar rokas mājienu norāda uz galdu.

-    Tu taču necenties zaudēt, vai ne?

-     Nemūžam. Lai iegūtu to, ko esmu iecerējis kā balvu, man jāuzvar, Anastasija. Viņš nevērīgi parausta plecus. Bet es galu galā vienmēr gribu uzvarēt.

Es samiedzu acis. Nu labi… Par laimi, esmu uzvilkusi zilo blūzi ar intriģējoši dziļu izgriezumu. Es apeju apkārt galdam, izmantodama katru izdevību, lai pieliektos un pamielotu Kristjenu ar skatu uz manu pēcpusi un krūtīm. Šajā spēlē varam piedalīties mēs abi. Es palūkojos uz viņu.

-    Anastasija, es zinu, ko tu dari, viņš nočukst, acīm satumstot.

Es koķeti piešķiebju galvu, nesteidzīgi laizdama pirkstus augšup un lejup pa kiju. Tikai cenšos izlemt, kur veikt nākamo sitienu, es izklaidīgi nomurminu.

Zemu pieliekusies, es iesitu pa oranžo svītraino bumbiņu, ievirzīdama to izdevīgākā vietā, un nostājos Kristjenam priekšā, lai veiktu izšķirošo sitienu. Brīdi, kad gatavojos nākamajam, es dzirdu Kristjenu spēji ievelkam elpu un, protams, netrāpu pa bumbiņu. Velns!

Viņš pievirzās man tuvāk, kamēr vēl esmu noliekusies pār galdu, un uzliek plaukstu man uz dibena. Hmm…

-   Vai tu vicini to apkārt, mani kaitinot, Stīlas jaunkundze? Un viņš spēcīgi uzsit man pa pēcpusi.

Es spēji ievelku elpu un atzīstu patiesību: Jā.

-    Uzmanies, kad kaut ko vēlies, mazā.

Es paberzēju dibenu un skatos, kā Kristjens pieiet pie galda pretējās malas, noliecas un sit. Viņš trāpa pa sarkano bumbiņu, un tā ieveļas kreisajā sānu kabatā. Pēc tam viņš notēmē uz dzelteno, bet aizsit balto bumbiņu garām. Es atplaukstu smaidā.

-    Mēs jau tuvojamies sarkanajai istabai! es viņu ķircinu.

Kristjens tikai sarauc uzaci un liek man turpināt. Es ātri

iesitu zaļo bumbiņu, un notiek brīnums, jo man izdodas dabūt kabatā arī pēdējo oranžo.

-   Izvēlies kabatu, Kristjens nomurmina, un šķiet, ka viņš runā par kaut ko citu, kaut ko nerātnu un aizliegtu.

-    Augšējā kreisā. Es notēmēju virs melnās, iesitu pa to, bet netrāpu. Bumbiņa aizripo malā. Sasodīts!

Kristjens velnišķi pasmaida un noliecies ātri iedzen kabatās divas pēdējās bumbiņas. Es skaļi elsoju, vērodama viņa spēcīgo augumu, kas izstiepts virs galda. Viņš iztaisnojas un paberzē krītu pret kijas galu, kvēlošām acīm vērodams mani.

-    Ja es uzvarēšu…

Jā, jā?

-    Es tevi nopēršu un izdrāzīšu tepat uz biljarda galda.

Visaugstā debess! Visi muskuļi uz leju no nabas piepeši

saspringst.

-    Augšējā labējā stūri, Kristjens nomurmina, rādīdams uz melno bumbiņu, un pieliecas, lai veiktu sitienu.

11. NODAĻA

Kustēdamies tikpat nepiespiesti un eleganti kā vienmēr, Kristjens piedur kiju baltajai bumbiņai, un tā aizripo pār galdu, viegli pieskaras melnajai, un tā pavisam, pavisam lēni aizveļas, brīdi svārstās uz malas, līdz iekrīt biljarda galda augšējā labajā kabatā.

Velns!

Kristjens iztaisnojas, savilcis lūpas smaidā, kas nepārprotami vēsta: "Tu piederi man, Stīla!" Nolicis kiju, viņš bezrūpīgi soļo man pretī, un es apbrīnoju viņa sajauktos matus, džinsus un balto sporta kreklu. Viņš nelidzinās liela uzņēmuma vadītājam šobrīd viņš_ vairāk līdzinās bīstamam jauneklim no nabadzīga rajona. Ārprāts, cik viņš ir seksīgs!

-    Es ceru, tu pratīsi zaudēt ar cieņu, Kristjens nomurmina, tik tikko apslāpēdams smaidu.

-    Viss atkarīgs no tā, cik spēcīgs būs pēriens, es nočukstu, tverdamās pie kijas kā atbalsta punkta. Viņš to paņem un noliek malā, aizāķē pirkstu aiz blūzes malas un pievelk mani tuvāk.

-   Saskaitīsim tavus pārkāpumus, Stīlas jaunkundze. Viņš sāk skaitīt, izmantodams garos pirkstus. Pirmkārt, tu liki man iedegties greizsirdībā pret manu darbinieku. Otrkārt, strīdējies ar mani par darbu. Treškārt, pēdējās divdesmit minūtes burtiski grūdi man sejā savu kārdinošo pēcpusi.

Kristjena acis tīksmē pieklusināti iedegas, un viņš pieliecies paberzē degunu pret manējo. Novelc džinsus un savu ļoti valdzinošo blūzi. Tūlīt pat. Viņš uzspiež man uz lūpām liegu skūpstu, nevērīgi pieiet pie durvīm un aizslēdz tās.

Kad viņš pagriežas, viņa acis kvēlo. Es esmu paralizēta kā zombijs, mana sirds strauji pukst, asinis traucas dzīslās, bet es nespēju pakustināt nevienu muskuli. Vienīgā doma, kas virmo prātā, ir es to darīšu viņa labā, un es to atkārtoju kā mantru.

-    Drēbes, Anastasija. Tās vēl joprojām ir tev mugurā. Velc tās nost… vai arī es to izdarīšu tavā vietā.

-     Dari to pats. Es beidzot atgūstu balsi, un tā ir dobja, kaisliga. Kristjens atplaukst smaidā.

-    Ak, Stīlas jaunkundze… Uzdevums nav viegls, bet domāju, ka es spēšu to paveikt.

-    Tu vienmēr paveic, ko esi nodomājis, Greja kungs. Es saraucu uzaci, un viņš pavīpsnā.

-     Ko gan tas nozīmē, Stīlas jaunkundze? Virzīdamies man tuvāk, viņš apstājas pie neliela galdiņa, kas iebūvēts grāmatu plauktā, un paņem no tā divpadsmit collas garu lineālu. Satvēris plastmasas stieni aiz abiem galiem, viņš to saliec, nenovērsdams skatienu no manis.

Ak vai… viņa iecienītais ierocis. Es jūtu muti izkalstam.

Piepeši mani pārņem kvēle un uzbudinājums, un esmu mitra īstajās vietās. Tikai Kristjens spēj mani šādi uzbudināt tikai ar acīm un pieskārienu lineālam. Viņš to ieliek džinsu aizmugurējā kabatā un tuvojas man, acīs vīdot solījumam. Neteicis ne vārda, viņš nometas ceļos un sāk ātri, prasmīgi atraisīt manu kurpju saites, noaudams tās un novilkdams ari zeķes. Es atbalstos pret biljarda galda malu, lai nenokristu. Vērodama Kristjenu, kamēr viņš darbojas ar saitēm, es brīnos par to, cik dziļas ir manas jūtas pret šo vīrieti. Es viņu mīlu.

Kristjens satver mani aiz gurniem, iebīda pirkstus aiz džinsu jostasvietas, atdara pogu un rāvējslēdzēju. Viņš palūkojas uz mani caur garām skropstām, savilcis lūpas neticami baudkārā smaidā, un nesteidzīgi novelk man džinsus. Es izkāpju no tiem, priecādamās, ka esmu ietērpusies skaistās, baltās mežģīņu biksītēs, un viņš apkļauj manus augšstilbus, vilkdams degunu pār kājstarpi. Sis žests liek man nodrebēt.

-    Es gribu izturēties skarbi pret tevi, Ana. Pavēli man pierimt, ja vairs nespēsi izturēt, viņš izdveš.

Ak! Viņš mani noskūpsta… tur. Es klusi ievaidos.

-    Drošības vārds? es nomurminu.

-     Nē, nekas tāds. Tikai pasaki man, lai izbeidzu, un es tev paklausīšu. Vai saprati? Kristjens vēlreiz mani noskūpsta un paberzē degunu pret jutīgo vietu. Mmm, tā ir labi. Viņš pieceļas, vērodams mani. Atbildi, viņš samtaini klusā balsī pavēl.

-    Jā, jā, saprotu. Mani mulsina viņa uzstājība.

-   Tu visu dienu izteici mājienus un raidīji pretrunīgus signālus, Anastasija, viņš nosaka. Tu paudi bažas, ka esmu zaudējis asumu. Nezinu, ko tu gribēji pateikt, un nezinu, cik nopietni tu runāji, bet mēs tūlīt noskaidrosim, cik lielā mērā tas atbilst patiesībai. Pagaidām es nevēlos atgriezties rotaļu istabā, tāpēc izmēģināsim pērienu šeit, bet, ja tev tas nepatiks… Apsoli, ka neklusēsi. Viņa balsī ieskanas kvēls, izmisuma radīts spars, kas izgaisina augstprātību.

Nē, nevajag izsamist, Kristjen! Es neklusēšu. Bez drošības vārdiem, es apliecinu.

-    Mēs esam mīlas pāris, Anastasija. Mīlniekiem nav vajadzīgi drošības vārdi. Viņš šķiet apjucis. Vai ne?

-    Droši vien, es nomurminu. Kā lai es to zinu? Apsolu.

Kristjens nopēta manu seju, meklēdams kādu zīmi, ka

man trūkst drosmes vai pārliecības, un es jūtos nervoza, tomēr vienlaikus arī gaidpilna. Zinot, ka viņš mani mīl, es pērienu uztveru daudz mierīgāk. Viss ir ļoti vienkārši, un šobrīd es negribu domāt pārāk daudz.

Viņš nesteidzīgi iepleš lūpas smaidā un sāk atpogāt manu blūzi, ar prasmīgajiem pirkstiem to paveikdams ļoti ātri, bet pagaidām vēl nenovelk to. Viņš pieliecas un paceļ kiju.

Velns un elle, ko viņš ar to darīs? Man pār muguru pārskrien baiļu trīsas.

-    Tu labi spēlē biljardu, Stīlas jaunkundze. Jāatzīst, esmu pārsteigts. Pamēģini iedzīt melno bumbiņu kabatā.

Aizmirsusi bailes, es uzmetu lūpu. Nesaprotu, kāpēc viņam vajadzētu būt pārsteigtam. Seksigais, iedomīgais nekauņa! Dieviete fonā nodarbojas ar iesildīšanās vingrinājumiem, plati smaidīdama.

Es novietoju balto bumbiņu uz galda. Kristjens apiet apkārt galdam un nostājas man aiz muguras. Es pieliecos, gatavodamās sitienam. Viņš piespiež plaukstu pie mana labā augšstilba un virza pirkstus augšup un lejup pa kāju līdz dibenam un zemāk, viegli glāstīdams manu ādu.

-    ja turpināsi, man neizdosies trāpīt, es nočukstu, aizvērusi acis, un baudu viņa pieskārienu.

-    Man vienalga, vai trāpīsi, mazā. Gribēju tikai redzēt tevi šādu, daļēji apģērbtu, izstiepušos virs mana biljarda galda. Vai tu apjaut, cik kārdinoša šobrīd izskaties?

Es pietvīkstu, un mana dieviete sāk dejot tango, zobos sakodusi rozi. Dziļi ievilkusi elpu, es cenšos nepievērst Kristjenam uzmanību un notēmēju ar kiju. Tomēr tas nav iespējams; viņš atkal noglāsta manu dibenu.

-    Kreisais augšējais stūris, es nomurminu un situ pa balto bumbiņu. Kristjens spēcīgi uzsit man pa dibenu.

Trieciens ir tik negaidīts, ka es iekliedzos. Baltā bumbiņa trāpa pa melno, un tā palēkdamās aizripo tālu prom no kabatas. Kristjens atkal noglāsta manu pēcpusi.

-    Hmm, tev nāksies mēģināt vēlreiz, viņš nočukst. Pievērs uzmanību galdam, Anastasija.

Es strauji elpoju, spēles iejūsmināta. Kristjens pieiet pie otras galda malas, atkal noliek melno bumbiņu vietā un aizripina balto man. Tumšajās acīs zib iekāre, un lūpas savilktas kārdinošā smaidā. Nav nekādu cerību viņam pretoties. Es notveru bumbiņu un nolieku to vietā, gatava jaunam sitienam.

-     Nē, nē, viņš mani norāj. Pagaidi mirkli. Hmm, Kristjenam patīk paildzināt mokas. Viņš atgriežas un nostājas aiz manis. Es aizveru acis, juzdama, kā viņš noglāsta manu kreiso augšstilbu un virza roku uz dibena pusi.

-    Nomērķē, viņš izdveš.

Es nespēju apvaldīt vaidu; iekāre uzmutuļo manī. Un es mēģinu, tiešām mēģinu domāt par leņķi, kādā sist pa melno bumbiņu ar balto. Es speru soli pa labi, un Kristjens man seko. Atkal noliekusies pār galdu, es sakopoju visu spēku, kas manī slēpjas kaut gan tas ir strauji mazinājies, kopš uzzināju, kas notiks pēc sitiena pa balto bumbiņu, un nomērķējusi atkal triecu kiju pret to. Kristjens atkal spēcīgi uzplāj manai pēcpusei ar plaukstu.

Au! Protams, es netrāpu pa bumbiņu. Nē! es ievaidos.

-    Vēlreiz, mazā. Un, ja aizsitlsi garām, es vairs nevaldīšos.

Ko? Kādā ziņā?

Viņš atkal noliek melno bumbiņu uz galda un mokoši lēni virzās atpakaļ, līdz nostājas man aiz muguras, maigi glāstīdams manu dibenu.

-    Tev izdosies, viņš mani pamudina.

Ne jau tagad, kad tu novērs manu uzmanību. Es sakustos, tuvinādama dibenu Kristjena plaukstai, un viņš viegli uzšauj man.

-    Vai esi nepacietīga, Stīlas jaunkundze? viņš nomurmina.

jā. Es tevi gribu.

-    Šīs mums vairs nav vajadzīgas. Kristjens saudzīgi noslidina manas biksītes lejup un palīdz man no tām izkāpt. Neredzu, ko viņš dara ar manu apakšveļu, bet, šādi izģērbis mani, viņš uzspiež skūpstu man uz abiem vaigiem pēc kārtas.

-    Sit, mazā!

Es tik tikko apvaldu šņukstu; man nekas neizdosies, es noteikti aizsitīšu garām. Noliekusies virs baltās bumbiņas, es iesitu pa to, bet nepacietības dēļ pat neaizskaru melno. Es gaidu sitienu… bet nesagaidu. Kristjens pārliecas man pāri, piespiezdams mani pie galda, un, izņēmis kiju man no rokas, noliek to malā. Viņa piebriedušais loceklis spiežas man klāt.

-    Tu netrāpīji, viņš klusi nosaka man pie auss. Mans vaigs ir piespiests pie raupjā, zaļā auduma. Noliec plaukstas uz galda.

Es paklausu.

-    Lieliski. Es tevi nopēršu, un varbūt nākamreiz tu trāpīsi. Viņš nostājas man kreisajā pusē, loceklim skarot manu kreiso gurnu.

Es ievaidos un jūtu sirdi neprātīgi dauzāmies. Mana elpa ir strauja un saraustīta, un dzīslās ieplūst tvīksmīga, satraucoša jūsma. Kristjens saudzīgi noglāsta manu pēcpusi un ar otru plaukstu satver manu skaustu, iegremdēdams pirkstus matos. Viņa elkonis ir iespiests man mugurā tā, ka nevaru pakustēties. Esmu neglābjami bezpalīdzīga.

-     Paver kājas, Kristjens nomurmina, un es brīdi vilcinos. Viņš man spēcīgi iesit ar lineālu! Troksnis dzeļ vairāk nekā sāpes, un sitiens mani pārsteidz nesagatavotu. Es spēji ievelku elpu, un viņš man trāpa vēlreiz.

-    Kājas! viņš pavēl. Es elsodama paplēšu kājas. Lineāls atkal šķeļ gaisu. Au! Man sāp, bet plīkšķis pret ādu ir mokošāks nekā sāpes.

Es aizveru acis un apslāpēju smeldzi. Tā nav pārāk dzeldīga, un Kristjens ir sācis elpot straujāk. Viņš man iesit vēlreiz, un es ievaidos. Nezinu, cik sitienus spēšu paciest… bet viņa spējie elpas vilcieni un apziņa, ka notiekošais viņu uzbudina, stiprina arī manu kaisli un vēlmi turpināt. Esmu spērusi soli tuvāk tumsai, kādam sava prāta nostūrim, ko es nepazīstu, bet esmu apciemojusi jau iepriekš, rotaļu istabā ar Talisa mūziku. Lineāls atkal skar manu ādu, un es skaļi ievaidos, un Kristjens man atbild ar savu vaidu. Viņš man sit vēl un vēlreiz… un vēl, šoreiz stiprāk… un es saraujos.

-    Pietiek. Vārds pārveļas pār manām lūpām, pirms es pagūstu apdomāties. Kristjens nekavējoties nomet lineālu un palaiž mani vaļā.

-    Vairs nē? viņš nočukst.

-Nē.

-    Es gribu tevi izdrāzt, viņš sasprindzis atzīstas.

-    Jā, es ilgpilni nomurminu. Kristjens atvelk rāvējslēdzēju, un es elsodama apguļos uz galda, zinādama, ka viņš būs nesaudzīgs.

Es atkal brīnos par to, kā man izdevies paciest un arī izbaudīt viņa līdzšinējos uzmanības pierādījumus. Tie ir baisi, tomēr viņam ļoti piestāv.

Kristjens ieslidina divus pirkstus mani un apļo tos, sagādādams man vārdiem neaprakstāmas izjūtas. Es aizveru acis un gremdējos jūsmā. Atskan troksnis, ko rada paciņas saplēšana, un nākamajā mirklī viņš nostājas starp manām kājām, pavērdams tās platāk.

Viņš nesteidzīgi ieslīd manī, piepildīdams manu miesu. Pār viņa lūpām izlaužas neslēptas iekāres pilns vaids, un es jūtu sirdi sažņaudzamies. Viņš spēcīgi satver manus gurnus, nedaudz atraujas un spēji triecas manī tā, ka es iekliedzos. Viņš sastingst.

-    Vēlreiz? viņš klusi jautā.

-    Jā., viss ir labi. Aizmirsties… un ņem mani līdzi, es aizelsusies nomurminu.

Kristjens dobji ievaidas, vēlreiz atraujas un ar strauju grūdienu atgriežas, atkārtodams to visu vēlreiz, sākdams mokošu, asu, debešķīgu ritmu.

Ak… Mani muskuļi saraujas. Arī Kristjens to sajūt un paātrina kustības, celdams mani augstāk, stiprāk, straujāk… līdz es padodos un beidzu, izbaudīdama spēcīgu orgasmu, kas mani satricina līdz pat dvēseles dziļumiem un iztukšo sausu.

Es neskaidri apjaušu, ka arī Kristjens sasniedz virsotni, saukdams manu vārdu un iespiezdams pirkstus manos gurnus, līdz apklust un sabrūk man virsū. Mēs noslīgstam uz grīdas, un viņš ievelk mani skavās.

-     Paldies, meitenīt, viņš izdveš, noklādams manu seju ar skūpstiem, kas ir liegi kā tauriņa spārni. Es atveru acis un uzlūkoju Kristjenu, un viņš apskauj mani ciešāk.

-    Tavs vaigs ir sārts no berzēšanās pret galdu, viņš nomurmina, maigi noglāstīdams manu seju. Kā tu jūties? Viņa acis ir plati ieplestas, un tajās vīd piesardzība.

-    Satriecoši labi, es nomurminu. Man patīk nedaudz raupjāks sekss, Kristjen, un man patīk arī maiga mīlēšanās. Man patīk viss, ko darām kopā.

Viņš aizver acis un pievelk mani vēl tuvāk klāt.

Ārprāts, cik nogurusi es esmu!

-    Tev vienmēr izdodas, Ana. Tu esi skaista, gudra, nepakļāvīga, jautra, seksīga, un es katru dienu skaitu pateicības lūgšanas dievišķajai providencei, ka uz interviju atnāci tu, nevis Ketrlna Kevana. Viņš noskūpsta manus matus. Es pasmaidu un nožāvājusies, piekļāvusies viņam pie krūtīm. Tu esi nogurusi, viņš secina. Nāc. Nomazgāsimies un iesim gulēt.

Mēs abi sēžam Kristjena vannā, lūkodamies viens uz otru, un gremdējamies līdz zodam putās, jasmīnu saldās smaržas ieskauti. Kristjens masē manas pēdas. Sajūta ir tik laba, ka to droši vien vajadzētu aizliegt ar likumu.

-    Vai drīkstu kaut ko lūgt? es nomurminu.

-    Protams, Ana, jebko.

Es dziļi ievelku elpu un izslejos, tikai nedaudz saraudamās.

-     Rīt, kad iešu uz darbu… Vai mēs varam vienoties, ka Sojers tikai aizvedīs mani līdz biroja durvīm un atgriezīsies dienas beigās? Lūdzu, Kristjen, lūdzu!

Viņa roka sastingst, un viņš sarauc pieri. Mēs jau vienojāmies, viņš iebilst.

-    Lūdzu! es atkārtoju.

-    Un pusdienlaikā?

-    Es paņemšu līdzi kaut ko no šejienes, lai nevajadzētu nekur iet. Lūdzu.

Kristjens noskūpsta manu pēdu. Man ir ļoti grūti tev atteikt, viņš nomurmina, it kā uzskatīdams to par savu trūkumu. Un tu nepametisi biroju?

-Nē.

-    Labi.

Es starojoši pasmaidu. Paldies! Izlaistīdama ūdeni pār vannas malām, es apsēžos uz ceļgaliem un noskūpstu Kristjenu.

-     Nav par ko, Stīlas jaunkundze. Kā klājas tavai pēcpusei?

-    Tā nedaudz smeldz. Bet ne pārāk. Ūdens remdē sāpes.

-    Es priecājos, ka tu man pavēlēji rimties, viņš nosaka, mani vērodams.

-    Mans dibens arī priecājas.

Viņš atplaukst smaidā.

Es pārguruši atkritu gultā. Ir tikai pusvienpadsmit, bet es jūtos kā trijos naktī. Šī nedēļas nogale bijusi viena no visnogurdinošākajām manā mūžā.

-     Vai Ektona jaunkundze nepievienoja drēbēm nekādu naktsveļu? Kristjens neapmierināts jautā, mani vērodams.

-    Nav ne jausmas. Man patīk nēsāt tavus kreklus, es miegaini nomurminu.

Viņš manāmi atmaigst un pieliecies noskūpsta mani uz pieres.

-    Man jāstrādā. Bet negribu pamest tevi vienu. Vai drīkstu izmantot tavu datoru, lai savienotos ar biroju? Cerams, es tevi netraucēšu, strādājot šeit.

-    Tas nav mans dators. Es ieslīgstu miegā.

Ieslēdzas modinātājs, un atskan ziņas par stāvokli uz ceļiem, iztrūcinot mani no miega. Kristjens vēl joprojām guļ man blakus. Es izberzēju acis un ielūkojos pulkstenī? Pusseptiņi? Pārāk agrs.

Aiz loga pirmo reizi vairāku nedēļu laikā līst lietus, un gaisma ir nespodra. Man ir ērti un patīkami šajā plašajā, modernajā dzīvoklī pie Kristjena sāniem. Es izstaipos un pievēršos skaistajam vīrietim sev blakus. Viņš spēji atver acis un miegaini pamirkšķina.

-    Labrīt! Es pasmaidījusi noglāstu viņa vaigu un pieliekusies noskūpstu to.

-    Labrīt, mazā. Es parasti mostos, pirms atskan zvans, viņš izbrīnīts nomurmina.

-    Ir ļoti agrs.

-    Tieši tā, Stīlas jaunkundze. Kristjens pasmaida. Man jāceļas. Viņš mani noskūpsta un izlec no gultas. Es atkritu uz spilveniem. Hmm, esmu pamodusies blakus Kristjenam Grejam darbadienas rītā. Kā tas iespējams? Es aizveru acis un iegrimstu snaudā.

-    Mosties nu, guļava! Kristjens noliecas pār mani. Viņš ir noskuvies, možs, tīrs mmm, cik laba smarža! ģērbies baltā, tīrā kreklā un melnā uzvalkā. Viņš atkal ir liela uzņēmuma vadītājs.

-    Jā? viņš jautā, mana skatiena izbrīnīts.

-    Es gribu, lai atgriezies gultā.

Viņš paver muti, šāda aicinājuma pārsteigts, un viņa smaids ir gandrīz kautrs. Tu esi nepiesātināma, Stīlas jaunkundze. Kaut gan šī doma ir ļoti kārdinoša, pusdeviņos man jābūt sapulcē, tāpēc tūlīt jāiet prom.

Esmu gulējusi veselu stundu! Velns! Un es izlecu no gultas, sasmīdināma Kristjenu.

Es steidzīgi nomazgājos un uzvelku iepriekšējā dienā sagatavotās drēbes: pieguļošus, pelēkus svārkus, gaišpelēku zīda blūzi un melnas augstpapēžu laiviņas no manas jaunās garderobes. Izsukājusi matus, es rūpīgi saspraužu tos augšup un atgriežos lielajā istabā, īsti nezinādama, kas notiks tālāk. Kā es tikšu uz darbu?

Kristjens malko kafiju, sēdēdams pie brokastu letes. Džonsas kundze rosās virtuvē, cepdama pankūkas un šķiņķi.

-   Tu izskaties ļoti labi, Kristjens nomurmina. Apvijis roku man apkārt, viņš noskūpsta mani zem auss. Es ar acs kaktiņu pamanu Džonsas kundzi pasmaidām un nosarkstu.

-    Labrīt, Stīlas jaunkundze, viņa mani sveicina un noliek man priekšā šķīvi ar ēdienu.

-    Pateicos. Jā, labrīt, es nomurminu. Jāatzīst, ka šādi rīti man patīk.

-    Greja kungs ieminējās, ka jūs vēlaties paņemt pusdienas līdzi uz darbu. Ko jūs gribētu?

Es palūkojos uz Kristjenu, kurš ļoti cenšas nesmīnēt, un samiedzu acis.

-   Sviestmaizi… ar salātiem. Man tiešām vienalga. Es uzsmaidu Džonsas kundzei.

-    Sagatavošu jums pusdienu sainīti, kundze.

-    Lūdzu, sauciet mani par Anu.

-    Labi, Ana. Viņa pasmaida un sāk vārīt tēju.

Mjā… patīkami.

Es pagriežos un pieliecu galvu, uzlūkodama Kristjenu un mezdama viņam izaicinājumu: nu, paziņo, ka es koķetēju ar Džonsas kundzi!

-    Man jāiet, mazā. Teilors drīz atgriezīsies un aizvedīs tevi uz darbu kopā ar Sojeru.

-    Tikai līdz durvīm.

-     Jā. Tikai līdz durvīm. Kristjens paceļ skatienu pret griestiem. Tomēr uzmanies.

Es palūkojos apkārt un ieraugu Teiloru, kurš stāv durvīs. Kristjens pieceļas un, satvēris mani aiz zoda, noskūpsta uz lūpām.

-    Uz redzi, mazā.

-    Lai tev jauka diena darbā, mīļais! es uzsaucu. Viņš pagriežas, velta man savu žilbinošo smaidu un aiziet. Džonsas kundze pasniedz man tējas tasi, un mani piepeši pārņem neveiklība. Esam palikušas divatā.

-    Cik sen jūs strādājat pie Kristjena? es jautāju, nospriedusi, ka mans pienākums ir risināt sarunu.

-    Apmēram četrus gadus, viņa laipni atbild, ķerdamās pie manu pusdienu gatavošanas.

-     Patiesībā jau es varu to izdarīt pati, es nomurminu, kaunēdamās, ka šādi izmantoju viņas darbu.

-    Ēd brokastis, Ana. Pusdienu gatavošana ietilpst manos pienākumos, turklāt man tā sagādā prieku. Ir patīkami rūpēties par vēl kādu, ne tikai Teiioru un Greja kungu. Viņa velta man jauku smaidu.

Es iepriecināta pietvīkstu un tik tikko apvaldu tieksmi apbērt šo sievieti ar jautājumiem. Viņa noteikti daudz zina par manu despotu, un, kaut gan viņa izturas ļoti laipni un draudzīgi, viņas uzvedība ir nevainojami profesionāla. Es zinu, ka sagādāšu mums abām nelāgus mirkļus, ja sākšu Džonsas kundzi izprašņāt, tāpēc pabeidzu ēst brokastis klusumā, tomēr tas nav neveikls. Viņa ik pa brīdim uzdod kādu jautājumu par to, kas man garšo.

Pēc divdesmit piecām minūtēm lielās istabas durvīs nostājas Sojers. Esmu jau iztīrījusi zobus un viņu gaidu. Paķērusi brūno papīra maisiņu ar pusdienām neatceros, ka man kaut ko tādu būtu gatavojusi pašas māte, es sekoju Sojeram uz liftu un braucu lejup. Arī viņš ir ļoti atturīgs un nesaka ne vārda. Teilors mūs gaida Audi salonā, un es iesēžos aizmugurē, pagaidījusi, līdz Sojers man atver durvis.

-     Labrit, Teilor, es moži sveicinu.

-    Stīlas jaunkundze. Viņš pasmaida.

-    Teilor, es atvainojos par saviem nepārdomātajiem izteikumiem vakar. Ceru, ka nesagādāju tev nepatikšanas.

Viņš apjucis sarauc pieri, lūkodamies uz mani spogulī, kamēr izbrauc uz ielas.

-           Es ļoti reti iekuļos nepatikšanās, Stīlas jaunkundze, viņš mierinoši nosaka.

r

Ļoti labi. Varbūt Kristjens viņu tomēr nenorāja. Tātad tikai mani, es saīgusi nodomāju.

-     Priecājos, to dzirdot, Teilor. Es pasmaidu.

Džeks kā vērtēdams nopēti mani, kad dodos pie sava galda.

-    Labrīt, Ana! Vai labi pavadīji nedēļas nogali?

-    Jā, pateicos. Un tu?

-     Lieliski. Gatavojies, man ir darbs, ko tev iedot.

Es pamāju un apsēžos pie datora. Šķiet, aizritējuši gadi, kopš te sēdēju pēdējo reizi. Es ieslēdzu datoru un atveru e-pastu un tajā mani, protams, gaida vēstule no Kristjena.

No: Kristjens Grejs Temats: Priekšnieks Datums: 13.06.2011. 08:24 Kam: Anastasija Stīla Labrīt, Stīlas jaunkundze!

Vēlējos tikai pateikties par nedēļas nogali, kas bija brīnišķīga par spīti visiem dramatiskajiem notikumiem. Ceru, ka Tu nekad neaiziesi. Nekad.

Starp citu, atgādinu Tev, ka ziņām par SNI pārdošanu uzlikts aizliegums vēl četras nedēļas.

Izdzēs šo vēstuli, tiklīdz būsi to izlasījusi Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs un Tava priekšnieka priekšnieka priekšnieks.

Viņš cer, ka es nekad neaiziešu? Vai to vajadzētu uztvert kā aicinājumu dzīvot kopā? Jēziņ… mēs taču esam tik tikko pazīstami. Es nospiežu "Dzēst".

No: Anastasija Stīla Temats: Pavēles Datums: 13.06.2011. 09:03 Kam: Kristjens Grejs

Cienītais Greja kungs!

Vai Tu aicini mani ievākties pie Tevis? Un jā, protams, es lieliski atceros, ka par Tavu diženo vajātāja spēju apliecinājumu aizliegts runāt četras nedēļas. Vai man jāizraksta čeks labdarības organizācijai un jāaizsūta tas Tavam tēvam? Lūdzu, neizdzēs šo vēstuli. Lūdzu, atbildi uz to.

Mīlu Tevi un skūpstu.

Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

-    Ana! Džeks mani iztrūcina.

-    Jā? es pietvīkusi atsaucos, un viņš ieinteresēts vēro mani.

-    Vai tev nekas nekaiš?

-    Nē, viss ir labi. Es steidzīgi pieceļos un, paķērusi piezīmju kladi, ieeju viņa kabinetā.

-    Lieliski. Tu droši vien atceries, ka es ceturtdien došos uz daiļliteratūras simpoziju Ņujorkā. Biļetes jau nopirktas un viesnīca rezervēta, bet es gribu, lai tu brauc man līdzi.

-    Uz Ņujorku?

-    Jā. Dosimies ceļā trešdien un pārnakšņosim tur. Domāju, ka tu daudz iemācīsies. Džeka seja apmācas, bet smaids pauž pieklājību. Lūdzu, nokārto visas formalitātes un rezervē vēl vienu istabu viesnīcā, kurā apmetīšos es. Ja nemaldos, mana iepriekšējā asistente Sabrina kaut kur pierakstīja visu informāciju.

-    Labi. Es nedroši uzsmaidu Džekam.

Sasodīts! Es atgriežos pie sava galda. Manam despotam tas nepatiks… bet, patiesību sakot, es ļoti labprāt dotos šajā ceļojumā. Izklausās, ka tā būs lieliska iespēja, un es noteikti spēšu atvairīt Džeku, ja viņam padomā kaut kas nelāgs.

Kristjens jau ir atsūtījis vēstuli.

No: Kristjens Grejs

Temats: Es? Pavēlniecisks?

Datums: 13.06.2011. 09:07

Kam: Anastasija Stīla

Jā. Lūdzu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Viņš vēlas, lai mēs sāktu dzīvot kopā. Ak, Kristjen… pārāk agri! Es ieslēpju seju plaukstās, mēģinādama atgūties. Vai tiešām man kaut kas tāds vajadzīgs pēc tik neparastas nedēļas nogales? Nevienu mirkli neesmu varējusi pabūt vienatnē un apdomāt visu, ko esmu piedzīvojusi un atklājusi pēdējo divu dienu laikā.

No: Anastasija Stīla Temats: Flinnismi Datums: 13.06.2011. 09:20 Kam: Kristjens Grejs

Kristjen, vai mēs nevienojāmies, ka vispirms mācīsimies soļot un tikai pēc tam skriet? Vai varam, lūdzu, aprunāties par to šovakar?

Man piedāvāja ceturtdien apmeklēt konferenci Ņujorkā. Tas nozīmētu, ka trešdienas nakti es pavadīšu tur. Nospriedu, ka Tev to vajadzētu zināt. Skūpstu. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: KO?

Datums: 13.06.2011. 09:21 Kam: Anastasija Stīla Jā. Aprunāsimies vakarā. Vai Tu Ņujorkā būsi viena? Kristjens Grejs, Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stīla

Temats: Nekādu kliedzošu lielo burtu pirmdienas rītā! Datums: 13.06.2011. 09:30 Kam: Kristjens Grejs

Vai varam par to parunāt vakarā?

Skūpstu.

Anastasija Stila

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Es vēl neesmu sācis kliegt. Datums: 13.06.2011. 09:35 Kam: Anastasija Stila

Stāsti! Ja Tu plāno doties uz Ņujorku kopā ar to glumekli priekšnieku, atbilde ir nē, tikai pār manu līķi. Kristjens Grejs, Grey Enterprises Holding, Inc.

Jūtos pavisam nelāgi. Viņš uzvedas kā mans tēvs.

No: Anastasija Stīla

Temats: Nē, ES neesmu sākusi kliegt.

Datums: 13.06.2011. 09:46

Kam: Kristjens Grejs

Jā. Arī Džeks lidos uz konferenci.

Es gribu viņam pievienoties. Man tā būtu ļoti laba izdevība. Un es nekad neesmu bijusi Ņujorkā. Pasaudzē savus nervus. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente No: Kristjens Grejs

Temats: Nē, TU pat nenojaut, ko nozīmē kliegšana. Datums: 13.06.2011. 09:50 Kam: Anastasija Stīla

Ne jau par saviem draņķa nerviem es uztraucos.

Atbilde ir NĒ.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Nē! es uzkliedzu datoram, un visi pārtrauc darbu, palūkodamies uz mani. Džeks iznāk no sava kabineta.

-    Vai viss kārtībā, Ana?

-    Jā. Piedod, es nomurminu. Tikai… emm… aizmirsu saglabāt dokumentu. Esmu kaunā pietvīkusi. Viņš man uzsmaida, tomēr šķiet nedaudz izbrīnīts. Vairākas reizes dziļi ievilkusi elpu, es strauji rakstu atbildi. Esmu neganti pārskaitusies.

No: Anastasija Stīla Temats: Piecdesmit dēmoni Datums: 13.06.2011. 09:55 Kam: Kristjens Grejs

Kristjen, savaldies taču beidzot! Es NEGRASOS gulēt ar Džeku, pat tad ne, ja uz spēles būtu liktas visas pasaules bagātības.

Es MĪLU Tevi. Vai zini, kas notiek, ja divi cilvēki ir iemīlējušies? Viņi UZTICAS viens otram.

Man nešķiet, ka Tu gulēsi ar kādu citu, pērsi viņu, drāzīsi vai pātagosi. Es Tev UZTICOS.

Lūdzu, izrādi šādu cieņu arī man. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

Es gaidu Kristjena atbildi, bet tā neparādās. Piezvanījusi aviosabiedrības birojam, es rezervēju sev biļeti tajā pašā reisā, ar kuru lidos Džeks. Atskan signāls, kas vēsta par jaunas vēstules saņemšanu.

No: Elina Linkolna Temats: Pusdienas Datums: 13.06.2011. 10:15 Kam: Anastasija Stīla Anastasija!

Es labprāt aizietu pusdienās kopā ar Tevi. Domāju, ka mūsu iepazīšanās nav noritējusi īpaši labvēlīgā gaisotnē, un es vēlos to mainīt. Vai šonedēļ būsi brīva? Elina Linkolna

Atkal Bargā Kundze! Kā viņa uzzināja manu e-pasta adresi? Es saķeru galvu. Vai ši diena varētu kļūt vēl sliktāka?

Iezvanās mans telefons, un es gurdeni paceļu klausuli, ielūkodamās pulkstenī. Ir tikai divdesmit minūtes pēc desmitiem, un es jau nožēloju, ka izkāpu no Kristjena gultas.

-    Džeka Haida kabinets, runā Ana Stīla.

Atskan mokoši pazīstama balss: Anastasija, sasodīts, izdzēs pēdējo vēstuli, ko man sūtīji, un turpmāk uzmanies, ko raksti darba pastkastītē! Es taču tev teicu, ka viss tiek lasīts! Mēģināšu kaut ko labot no šejienes, viņš nošņāc un nomet klausuli.

Jēzus Marija! Es ilgi sēžu, lūkodamās uz telefonu. Kristjens pārtrauca sarunu. Viņš ar vieglu roku iznīcina manu nupat plaukt sākušo karjeru un uzdrošinās nomest klausuli? Es saniknota skatos uz aparātu, un tas noteikti sarautos melns un maziņš, ja vien nebūtu tik nedzīvs.

Atvērusi e-pasta pārlūku, es izdzēšu pēdējo sūtīto vēstuli. Tajā nav nekā slikta. Es tikai pieminu pēršanu un, jā, arī pātagošanu. Ja Kristjens par to tā kautrējas, viņam nevajadzētu ar to nodarboties. Sameklējusi BlackBerri/, es piezvanu viņam uz mobilo telefonu.

-    Ko tu gribi? viņš asi jautā.

-     Man vienalga, ko tu domā, es tik un tā lidošu uz Ņujorku, es nošņācu.

-     Nemaz neceri…

Es beidzu sarunu, pārtraukdama viņu pusvārdā. Manu ķermeni caurstrāvo adrenalīns. Tā viņam vajag! Esmu pārskaitusies kā pūķis.

Mēģinādama nomierināties, es dziļi ievelku elpu un aizveru acis, iztēlodamās sevi kādā miera ostā. Hmm… laivas kajītē kopā ar Kristjenu. Es aizgaiņāju šo ainu, jo šobrīd pārāk dusmojos uz savu despotu, lai ielaistu viņu savā miera ostā.

Atvērusi acis, es rāmi sniedzos pēc piezīmju klades un rūpīgi izskatu padarāmo darbu sarakstu, dziļi elpodama. Man izdodas atjaunot līdzsvaru.

-    Ana! Džeks uzsauc, mani izbiedēdams. Nepērc biļetes!

-    Par vēlu, viss jau ir rezervēts, es atbildu, un viņš pārskaities iznāk no sava kabineta.

-     Paklau, notiek kaut kas savāds. Kāda neizprotama iemesla dēļ turpmāk augstākā vadība apstiprinās visus darbinieku ceļojumu un viesnīcu izdevumus. Pavēle saņemta no pašas augšas. Es aiziešu aprunāties ar veco Rouču. Izskatās, ka visi tēriņi ir iesaldēti. Neko nesaprotu. Džeks saspiež virsdeguni un aizver acis.

Es jūtu asinis atplūstam no sejas un savelkamies kamolā kaut kur vēdera apvidū. Kristjen!

-    ja kāds man zvana, atbildi. Es noskaidrošu, ko par to saka Roučs. Džeks piemiedz man ar aci un dodas aprunāties ar savu priekšnieku… nevis priekšnieka priekšnieku.

Nolādēts, Kristjen Grejl… Manas asinis atkal dusmās kūsā.

No: Anastasija Stila

Temats: Ko Tu izdarīji?

Datums: 13.06.2011. 10:43

Kam: Kristjens Grejs

Lūdzu, saki, ka Tu neiejaucies manā darba dzīvē. Es ļoti gribu braukt uz šo konferenci, un man nevajadzētu lūgt Tev atļauju.

Es izdzēsu iepriekšējo vēstuli.

Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs

Temats: Ko Tu izdarīji?

Datums: 13.06.2011. 10:46

Kam: Anastasija Stila

Es tikai sargāju to, kas pieder man.

Vēstule, kuru Tu tik neapdomīgi nosūtīji, ir dzēsta no SNI servera, un no tā pazudušas arī manas vēstules Tev.

Starp citu, es Tev pilnīgi uzticos. Toties neticu viņam.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc.

Es ielūkojos pastkastītes arhīvā, un viņa vēstules tiešām vairs nav atrodamas. Kristjena ietekmei nav robežu. Kā viņam tas izdodas? Kurš no viņa paziņām prot nemanāmi ielavīties SNI serveros un izdzēst vēstules? Es esmu iemaldijusies sev nezināmos ūdeņos.

No: Anastasija Stila Temats: Pieauguši cilvēki Datums: 13.06.2011. 10:48 Kam: Kristjens Grejs

Kristjen, Tev nevajag mani sargāt no mana priekšnieka, ļa viņš man kaut ko piedāvātu, es atteiktos.

Tu nedrīksti iejaukties. Šāda rīcība ir kļūdaina un nepiedienīga no ļoti daudziem aspektiem. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Atbilde ir NĒ Datums: 13.06.2011. 10:50 Kam: Anastasija Stila

Ana, es jau redzēju, cik "iedarbīgi" Tu proti atvairīt nevēlamus uzmanības apliecinājumus. Es atceros, ka šī iemesla dēļ man radās izdevība pavadīt pirmo nakti kopā ar Tevi. Fotogrāfs vismaz bija Tevī iemīlējies. Šim glumeklim nav nekādu jūtu pret Tevi. Viņš ir nelabojams brunču mednieks un centīsies Tevi savaldzināt. Pajautā, kas notika ar viņa iepriekšējo asistenti un sievieti, kura pie viņa strādāja pirms tam. Es vairs negribu par to strīdēties.

Ja vēlies paviesoties Ņujorkā, es Tevi aizvedīšu. Varam lidot jau šajā nedēļas nogalē. Man tur ir dzīvoklis. Kristjens Grejs, Grey Enterprises Holding, Inc.

Ak, Kristjen! Viņš nesaprot, par ko es dusmojos. Cik sasodīti kaitinoši! Un mani nemaz nepārsteidz vēsts, ka viņam pieder dzīvoklis Ņujorkā. Kur vēl viņam ir īpašumi? Un vai viņam vajadzēja pieminēt Hosē? Es nekad neizpirkšu šo grēku. Toreiz es galu galā biju piedzērusies, bet es negrasos dzert kopā ar Džeku.

Skatīdamās uz ekrānu, es papurinu galvu. Nevaru taču turpināt šo strīdu vēstulēs. Nāksies pagaidīt līdz vakaram. Es ielūkojos pulkstenī. Džeks vēl nav atgriezies no sarunas ar Džeriju, un man jātiek skaidrībā ar Elinu. Vēlreiz izlasījusi viņas vēstuli, es nospriežu, ka visprātīgāk būtu pārsūtīt to Kristjenam. Varbūt viņš pievērsīsies Elinai un aizmirsīs dusmas uz mani.

No: Anastasija Stīla

Temats: Pārsūtīts: Pusdienas jeb tracinoša pagātnes atlieka Datums: 13.06.2011. 11:15 Kam: Kristjens Grejs Kristjen!

Kamēr Tu nodarbojies ar iejaukšanos manā karjerā un glābšanos no manām pārsteidzīgajām vēstulēm, es saņēmu šādu ziņu no Linkolna kundzes. Es nepavisam nevēlos ar viņu tikties; pat tad, ja es to gribētu, man nav ļauts iziet no biroja. Nezinu, kā viņa sameklēja manu adresi. Ko Tu ierosini man darīt? Viņas ziņu lasi zemāk: Anastasija!

Es labprāt aizietu pusdienās kopā ar Tevi. Domāju, ka mūsu iepazīšanās nav noritējusi īpaši labvēlīgā gaisotnē, un es vēlos to mainīt. Vai šonedēļ būsi brīva? Elina Linkolna Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Tracinoša pagātnes atlieka Datums: 13.06.2011. 11:23 Kam: Anastasija Stīla

Nedusmojies uz mani. Es tikai cenšos par Tevi rūpēties. Ja ar Tevi kaut kas notiktu, es nemūžam to sev nepiedotu. Es tikšu galā ar Linkolna kundzi. Kristjens Grejs, Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stīla Temats: Vēlāk

Datums: 13.06.2011. 11:32

Kam: Kristjens Grejs

Lūdzu, apspriedīsim to vakarā.

Es mēģinu strādāt, un Tava pastāvīgā iejaukšanās man traucē.

Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

Džeks atgriežas pēc pusdienām un paziņo, ka uz Ņujorku varu necerēt, kaut gan viņš pats uz turieni dosies un neko nevar darīt, lai mainītu augstākās vadības nostāju. Viņš iesoļo savā kabinetā un aizcērt durvis, acīmredzami pārskaities. Kāpēc?

Kādā tālā apziņas nostūrī es saprotu, ka viņa nolūki nav godājami, bet esmu pārliecināta, ka spētu viņu atvairīt. Interesanti, ko Kristjens zina par Džeka iepriekšējām asistentēm? Es atvairu šīs domas un turpinu strādāt, bet esmu apņēmusies piespiest Kristjenu atkāpties no lēmuma, kaut gan cerību ir maz.

Vienos Džeks pabāž galvu kabineta durvīs.

-    Ana, atnes man pusdienas, lūdzu!

-    Protams. Ko tu vēlies?

-    Pastrami desu uz rudzu maizes, bez sinepēm. Es tev iedošu naudu, kad atgriezīsies.

-    Vai arī kaut ko dzeramu?

-    Kolu, lūdzu. Paldies, Ana. Viņš atgriežas kabinetā, un es pasniedzos pēc somiņas, bet piepeši atceros, ka solīju Kristjenam nepamest biroju. Es nopūšos. Viņš neko neuzzinās, un es visu izdarīšu ātri.

Administratore Klēra aizdod man lietussargu, jo ārā vēl joprojām līst. Izgājusi pa lielajām parādes durvīm, es savelku jaku ciešāk sev apkārt un bažīgi pametu skatienu uz abām pusēm, slēpdamās zem milzīgā lietussarga. Viss ir kā parasti, un no rēgainās meitenes nav ne miņas.

Es mundri un, cerams, neuzkrītoši aizsoļoju līdz delikatešu veikaliņam, tomēr, jo vairāk tam tuvojos, jo vairāk mani pārņem biedējoša sajūta. Kāds mani vēro. Varbūt šo nojausmu izraisa mana sakāpinātā paranoja, bet iespējams, ka uz mani tiešām kāds skatās. Velns! Kaut tā nebūtu Leila ar ieroci rokā!

Pie visa vainojama tava iztēle, nošņāc zemapziņa. Kuram vajadzētu tevi nošaut?

Jau pēc piecpadsmit minūtēm esmu atgriezusies kabinetā neskarta, bet atvieglota. Šķiet, Kristjena pārspīlētā paranoja un modrība sāk ietekmēt arī mani.

Kad ienesu Džekam pusdienas, viņš paceļ skatienu, runādams pa telefonu.

-     Pateicos, Ana! Tā kā tu man nepievienosies, tev vajadzēs strādāt līdz vēlam vakaram. Mums jāsagatavo šie ziņojumi. Ceru, ka tev nav nekādu plānu. Viņš sirsnīgi pasmaida, un es pietvīkstu.

-    Nē, būs labi, es nosaku, moži smaididama, bet mani pārņem bažas. Kristjens nebūs iepriecināts.

Atgriezusies pie galda, es nolemju nesacīt viņam to uzreiz, citādi viņam pietiks laika atkal kaut kā iejaukties. Es apsēžos un apēdu Džonsas kundzes sagatavoto sviestmaizi ar vistas gaļas salātiem. Tā ir debešķiga. Džonsas kundze prot taisīt sviestmaizes.

Ja es pārceltos pie Kristjena, viņa man gatavotu pusdienas katru dienu. Šī doma liek man samulst. Nekad neesmu sapņojusi par milzu bagātībām un visu tai piederīgo greznību. Mani vienmēr interesējusi tikai mīlestība. Es gribēju atrast kādu, kurš mani mīl un necenšas kontrolēt itin visu, ko daru.

Iezvanās telefons.

-     Džeka Haida kabinets…

-   Tu apsolīji, ka nekur neiesi, Kristjens skarbā, saltā balsī mani pārtrauc.

Es jau atkal jūtu sirdi bailēs sažņaudzamies. Sasodīts, kā viņš to uzzināja?

-     Džeks sūtīja mani pēc pusdienām, es nevarēju atteikties. Vai tu pavēlēji kādam mani novērot? Man pār muguru pārskrien šermuļi. Lūk, kāpēc es jutos tik savādi! Kāds uz mani tiešām skatījās. Šī doma mani sanikno.

-    Tieši tāpēc es negribēju, lai ej uz darbu, Kristjens noskalda.

-    Lūdzu, Kristjen! Šobrīd tu esi pārāk… Pārāk despotisks. Smacējošs.

-    Smacējošs? viņš izbrīnīts nočukst.

-      Jā. Lūdzu, izbeidz! Mēs aprunāsimies vakarā. Man diemžēl jāstrādā ilgāk, jo es nevaru braukt uz Ņujorku.

-    Anastasija, es negribu tevi smacēt, viņš satriekts klusi iebilst.

-    Tomēr tev tas izdodas. Man jāstrādā. Parunāsim vēlāk. Es nolieku klausuli, juzdamās iztukšota un nedaudz nomākta.

Nedēļas nogale bija brīnišķīga, bet tagad realitāte atgriežas vēl baisāka nekā iepriekš. Mani pārņem nekad vēl neizjusta tieksme bēgt, noslēpties kādā klusā patvērumā, kur es varētu padomāt par šo vīrieti un viņa raksturu. Man jāsaprot, kā pret viņu izturēties. Es zinu, ka Kristjena būtībā kaut kas ir aizlauzts, šobrīd es to saskatu ļoti skaidri, un šī apjausma ir vienlaikus mokoša un nogurdinoša. Nelielās, bet ļoti svarīgās informācijas kripatas, ko Kristjens man sniedzis, runājot par savu dzīvi, palīdz man izprast, kāpēc viņš ir šāds. Nemīlēts bērns, šausminoši vardarbīga vide, bezpalīdzīga māte, kas neprata sargāt Kristjenu un kuru viņš pats nevarēja nosargāt, un kura nomira sava dēla acu priekšā.

Es nodrebinos. Mans nelaimīgais Kristjens! Es piederu viņam, tomēr nevēlos, lai mani iesloga apzeltītā būrī. Kā man

viņam to ieskaidrot?

/

Drūmo domu nomākta, es pievelku tuvāk vienu no manuskriptiem, kas jāizkonspektē, un turpinu lasīt. Man prātā nenāk vienkāršs risinājums Kristjena tieksmei visu kontrolēt. Nāksies vien vēlāk ar viņu aprunāties divatā.

Pēc pusstundas Džeks atsūta man dokumentu, likdams to rediģēt, uzspodrināt un sagatavot drukāšanai pirms viņa konferences. Darbs ir apjomīgs un aizņems ne vien visu turpmāko pēcpusdienu, bet arī vakaru. Es ķēros tam klāt.

Kad paceļu skatienu, ir jau septiņi un birojs ir tukšs, tikai pie Džeka ir ieslēgta gaisma. Nebiju pamanījusi visus aizejam, bet darbs ir gandrīz pabeigts. Es aizsūtu dokumentu Džekam, lai viņš varētu to apstiprināt, un ielūkojos pastkastītē. Tur nav nekā jauna, un es aši pametu skatienu uz tālruni, kas tajā pašā mirkli ievibrējas, mani izbiedējot. Zvana Kristjens.

-    Sveiks, es nomurminu.

-    Sveika, Anastasija. Kad tu beigsi darbu?

-    Ja nemaldos, ap pusastoņiem.

-    Es tevi gaidīšu pie durvīm.

-     Labi.

Viņš runā klusi un šķiet noraizējies. Kāpēc? Vai viņš satraucas par manu reakciju?

-     Es vēl joprojām dusmojos, bet tas arī viss, es nočukstu. Mums būs ilga saruna.

-    Zinu. Tiksimies pusastoņos.

Džeks iznāk no sava kabineta.

-     Man jāiet. Uz redzi. Es nolieku klausuli un palūkojos uz Džeku, kurš nepiespiesti tuvojas man.

-    Nepieciešami tikai daži labojumi. Es jau nosūtīju dokumentu tev atpakaļ.

Kamēr atveru vēstules pielikumu, viņš noliecas man tuvu, pat nepatīkami tuvu, un ar roku skar manējo. Vai tas notika netīšām? Es atraujos, bet Džeks izliekas to nemanām. Viņš uzliek otru roku uz mana krēsla atzveltnes, un viņa pirksti ir pavisam tuvu manai mugurai. Es iztaisnojos.

-    Sešpadsmitajā un divdesmit trešajā lapā. Ar to pietiks, viņš nomurmina. Viņa lūpas ir tikai dažu collu attālumā no manas auss.

Es jūtu skudriņas skrienam pa ādu, Džeka tuvuma mulsināta, bet nolemju neko neteikt un, atvērusi dokumentu, drebošiem pirkstiem sāku rakstīt izmaiņas. Džeks vēl joprojām liecas pār mani, liekot visām maņām darboties spēcīgāk. Viņš traucē man pievērsties dokumentam, un es prātā kliedzu: Atkāpies!

-    Kad būsi pabeigusi, vari sūtīt dokumentu uz druku. To driksti kārtot rīt. Pateicos, ka paliki pēc darbalaika beigām un palīdzēji man, Ana. Džeka balss ir glāsmaina, maiga, it kā viņš runātu ar ievainotu dzīvnieku. Man iekšā viss sažņaudzas.

-     Manuprāt, esi pelnījusi vismaz vienu dzērienu. Es tev labprāt to izmaksāšu. Viņš atglauž man aiz auss atrisušu matu šķipsnu un noglāsta ļipiņu.

Es saraujos, zobus sakodusi, un atrauju galvu. Sasodīts! Kristjenam bija taisnība. Nepieskaries man!

-     Patiesībā es šovakar nekur nevaru doties. Nekad, Džek.

-    Tas nebūs ilgi, viņš cenšas mani pierunāt.

-    Nē, es tiešām nevaru. Tomēr pateicos.

Džeks apsēžas uz galda malas un samiedz acis. Man galvā skaļi ieskanas trauksmes zvani. Esmu birojā viena pati un nevaru tikt prom. Uzmetusi skatienu pulkstenim, es satraukta ieraugu, ka Kristjens ieradīsies pēc piecām minūtēm.

-   Ana, man šķiet, ka mēs esam lieliska komanda. Man ļoti žēl, ka neizdevās nokārtot braucienu uz Ņujorku. Bez tevis nebūs tik interesanti.

Protams, es tev ticu. Es tikai vārgi pasmaidu, jo nevaru izdomāt nekādu atbildi. Un pirmo reizi šis dienas laikā mani pārņem tik tikko jaušams atvieglojums, ka es nedošos viņam līdzi.

-    Vai labi pavadīji nedēļas nogali? Džeks pieklājīgi painteresējas.

-    Jā, pateicos. Kas viņam padomā?

-    Vai satikies ar savu draugu?

-Jā.

-    Ar ko viņš nodarbojas?

Viņam pieder viss, ko šeit redzi… Ar uzņēmējdarbību.

-     Interesanti. Kādu?

-    Viņš aizraujas ar ļoti dažādiem novirzieniem.

Džeks piešķiebj galdu un liecas man tuvāk, ielauzdamies manā privātajā telpā atkal.

-    Tu neesi pretimnākoša, Ana.

-    Nu, viņš ir pievērsies telekomunikācijām, ražošanai un lauksaimniecībai.

Džeks sarauc uzacis. Daudz gan! Kā labā viņš strādā?

-     Savējā. Ja esi apmierināts ar dokumentu, man jāiet prom. Vai neiebilsti?

Viņš iztaisnojas, beidzot ļaudams man brīvi elpot.

-    Protams. Atvaino, negribēju tevi aizkavēt, viņš liekulīgi nosaka.

-    Cikos tiek slēgtas nama durvis?

-    Apsargi šeit uzturas līdz vienpadsmitiem.

-    Lieliski. Es pasmaidu, un mana zemapziņa atvieglota noslīgst uz atzveltnes krēsla, priecādamās, ka mēs neesam divi vien šajā ēkā. Izslēgusi datoru, es paķeru somiņu un pieceļos, gatavodamās aiziet.

-    Tātad tev viņš patīk? Proti, tavs draugs?

-    Es viņu mīlu. To sakot, es lūkojos Džekam acīs.

-    Saprotu. Viņš sadrūmis pieceļas no mana galda. Kā viņu sauc?

Es piesarkstu un nomurminu: Grejs. Kristjens Grejs.

Džeks pārsteigts paver muti. Sietlas bagātākais vecpuisis? Tas Kristjens Grejs?

-    Jā. Tas pats. Jā, Kristjens Grejs, tavs topošais priekšnieks, kurš tevi apēdīs brokastīs, ja vēlreiz uzdrošināsies pienākt man tik tuvu.

-    Man jau viņš šķita pazīstams, Džeks nosaka, atkal saraucis pieri. Viņam ir paveicies.

Es samirkšķinu acis. Kā atbildēt uz kaut ko tādu?

-    Jauku vakaru, Ana! Džeks pasmaida, bet viņa acis ir saltas, un viņš neatskatījies atgriežas savā kabinetā.

Es atvieglota skaļi nopūšos. Varbūt šī problēma ir atrisināta. Kristjena vārds iedarbojas kā burvju nūjiņa, un Džeks atkāpjas, iežmiedzis asti starp kājām. Manas lūpas savelkas uzvaras pilnā smaidā. Vai redzi, Kristjen? Pietiek ar tavu vārdu; tev nemaz nevajadzēja lieki pūlēties un iesaldēt tēriņus. Es sakārtoju galdu un ielūkojos pulkstenī. Kristjenam jau jābūt pie durvīm.

Audi ir novietots pie ietves, un Teilors izkāpj ārā, lai atvērtu man durvis. Nekad vēl neesmu tā priecājusies, viņu redzot, un steidzīgi iesēžos mašīnā, glābdamās no lietus.

Kristjens ir aizmugurējā sēdeklī un vēro mani, plati ieplestām acīm, kurās manāma piesardzība. Viņš gatavojas uzklausīt dusmu izvirdumu, tāpēc ir sasprindzinājis žokli.

-    Sveiks, es nomurminu.

-   Sveika, viņš bažīgs atbild un pasniedzies cieši saspiež manu roku. Es jūtu sirdi nedaudz atvilgstam. Mani pārņēmis apjukums. Pat neesmu izdomājusi, ko vajadzētu viņam teikt.

-    Vai tu vēl dusmojies? Kristjens jautā.

-    Nezinu, es atbildu. Viņš paceļ manu plaukstu pie lūpām, apbērdams to ar maigiem, liegiem skūpstiem.

-    ŠI bija drausmīga diena, viņš nosaka.

-    Jā. Tomēr es sāku atbrīvoties no sasprindzinājuma pirmo reizi kopš šī rīta, kad Kristjens devās uz darbu. Viņa klātbūtne iedarbojas kā mierinošs balzams; Džeka uzmācība, dusmu pilnā sarakste un kaitinošā Elina pagaist kaut kur fonā. Paliekam tikai mēs ar manu despotu mašīnas aizmugurējā sēdeklī.

-    Tagad, kad esi šeit, ir jau labāk, Kristjens nomurmina. Mēs klusēdami sēžam viens otram blakus, kamēr Teilors virza mašīnu garām pārējām. Mēs gremdējamies pārdomās, tomēr es jūtu, kā Kristjens pamazām atslābinās un ar īkšķi rimti, vienmērīgi glāsta manus pirkstu kauliņus.

Teilors izlaiž mūs no mašīnas pie dzīvojamās ēkas, un mēs abi pieliekušies ieskrienam iekšā, kur lietus mūs vairs nevar aizsniegt. Kristjens satver mani aiz rokas, un mēs gaidām liftu, bet viņš tikmēr pēta ietvi.

-    Cik noprotu, vēl neesat atraduši Leilu.

-    Nē. Velčs viņu meklē, Kristjens sadrūmis atbild.

Lifta durvis atveras, un mēs ieejam kabīnē. Kristjens uzlūko mani ar neizdibināmu skatienu. Viņš izskatās lieliski mati ir sajaukti, mugurā balts krekls un melns uzvalks… Un piepeši kā no zila gaisa uzrodas jau pazīstamais strāvojums. Ak… Alkas, iekāre, elektrība… Ja to varētu saskatīt, ap mums abiem virmotu tumši zila, izteikta aura. Viņš paver lūpas, mani vērodams.

-    Vai jūti? viņš izdveš.

-Jā.

-   Ana! viņš ievaidas un ierauj mani savas skavas, ar vienu roku glāstīdams skaustu, līdz es atgāžu galvu, un ar lūpām uzmeklēdams manējās. Arī es ieviju pirkstus viņa matos un noglāstu vaigu, kad viņš piegrūž mani pie kabīnes sienas.

-    Man nepatīk ar tevi strīdēties, Kristjens izdveš, un viņa skūpstā jaušama izmisuma pilna kaisme, kas līdzinās manējai. Es jūtu uzliesmojam iekāri, un visa dienas laikā uzkrātā spriedze meklē iespēju izlauzties, tiecas viņam preti, meklē kaut ko vairāk. Mēs skūpstāmies un strauji elpojam, pieskārāmies viens otram un baudām prātam neaptveramas izjūtas. Viņš uzliek plaukstu man uz gurna un spēji parauj svārkus augšup, glāstīdams manu augšstilbu.

-     Sasodīts, tev kājās ir zeķes! viņš ievaidas, apbrīnas pilns, un ar īkšķi skar miesu virs zeķu gumijas. Man tas jāredz, viņš nosaka un sarauj manus svārkus vēl augstāk, atklādams skatienam kājas visā to garumā.

Kristjens atkāpjas un nospiež pogu, apturēdams liftu starp divdesmit otro un divdesmit trešo stāvu. Viņš vēro mani satumsušām acīm, pavēris lūpas, un elpo tikpat skaļi kā es. Mēs nepieskardamies lūkojamies viens uz otru. Es priecājos, ka man aiz muguras ir siena, pret kuru varu atbalstīties, kamēr izbaudu šī skaistā vīrieša juteklisko, kaislīgo apbrīnu.

-    Izlaid matus! viņš aizsmacis pavēl. Es pasniedzos augšup un izņemu gumiju, ļaudama matiem izrist biezā mākonī pār pleciem un krūtīm. Atpogā divas pirmās blūzes pogas, viņš nočukst, un viņa acīs iezalgojas kaut kas mežonīgs.

Kristjena klātbūtnē es jūtos fantastiski nerātna. Kustēdamās mokoši lēni, es atdaru pogas vienu pēc otras, līdz skatienam atklājas manas krūtis.

Viņš norij siekalas. Vai tu nojaut, cik valdzinoša šobrīd esi?

Pavedinoši iekodusi apakšlūpā, es papurinu galvu. Kristjens uz mirkli piever plakstiņus. Kad viņš tos paceļ, viņa acis kvēlo. Viņš sper soli uz priekšu un atbalsta plaukstas pret kabīnes sienu man abpus sejai. Viņš ir ļoti tuvu, bet nepieskaras man.

Es atmetu galvu, ielūkodamās viņam acīs, un viņš pieliecies skar manu degunu ar savējo, bet tas ir vienīgais pieskāriens. Nokļuvusi šaurajā liftā kopā ar viņu, es degu iekāres liesmās. Es viņu vēlos tūlīt pat.

-    Man šķiet, ka nojaut, Stīlas jaunkundze. Man šķiet, tu labprāt mani satracinātu līdz neprātam.

-    Vai es tevi satracinu? es čukstu.

-     Visās jomās, Anastasija. Tu esi sirēna, dieviete. Un Kristjens sniedzas pēc manis, satver manu kāju virs ceļgala un parauj to sev pie vidukļa, lidz es balstos tikai uz vienas kājas, tiekdamās viņam pretī. Es jūtu viņu pie savas miesas, jūtu viņa stingro, alku pārņemto locekli virs savas kājstarpes, un viņš ar lūpām izzīmē līniju lejup pār manu rīkli. Klusi ievaidējusies, es apviju rokas viņam ap kaklu.

-    Es tevi paņemšu, Kristjens izdveš, un es atsaukdamās izliecu muguru un spiežos viņam klāt. Viņš dobji, klusi iestenas un paceļ mani augstāk, atvilkdams rāvējslēdzēju.

-    Turies, mazā, viņš nomurmina un ar kādas neizprotamas roku veiklības palīdzību izvelk no kabatas spīdīgo paciņu, ko paceļ man pie mutes. Es satveru iepakojumu starp zobiem, un viņš to parauj. Tādējādi mēs abi atplēšam paciņu.

-     Laba meitene. Kristjens nedaudz atraujas, lai varētu uzvilkt prezervatīvu. Ak Dievs, es nespēšu gaidit sešas dienas! viņš noņurd un vēro mani, zemu nolaidis plakstus. Ceru, ka neesi pieķērusies šīm biksītēm. Viņš ar veikliem pirkstiem saplēš veļu, un tā izirst viņa rokā. Es jūtu asinis joņojam pa dzīslām un elsoju, iekāres pārņemta.

Kristjena vārdi ir reibinoši, un visa dienas laikā sakrātā spriedze ir aizmirsta. Mēs esam divi vien un nodarbojamies ar to, kas mums padodas vislabāk. Ne mirkli nenovērsdams skatienu no manas sejas, viņš nesteidzīgi ieslīd manī. Izliekusi muguru, es atmetu galvu un aizveru acis, izbaudīdama sajūtu, ko viņš rada. Kristjens atraujas un atgriežas manī, kustēdamies ļoti lēni un kairinoši. Es ievaidos.

-    Tu piederi man, Anastasija, viņš nomurmina, lūpām skardams manu kaklu.

-    Jā. Tev. Kad tu to sapratīsi? es elsoju. Kristjens ieņurdas un kāpina tempu. Un es ļaujos viņa kvēlajiem triecieniem, jūsmodama par katru grūdienu, viņa saraustīto elpu, alkām pēc manis, kas ir tikpat skaudras kā manējās.

Es jūtos varena, spēcīga, iekārota un mīlēta; mani mīl šis valdzinošais, sarežģītais vīrietis, kuru es savukārt mīlu no visas sirds. Viņš triecas manī arvien straujāk, skaļi elpodams, aizmirsdamies manī tāpat, kā es aizmirstos viņā.

-    Jā, mazā, Kristjens ievaidas, ar zobiem skrāpēdams ādu man uz žokļa, un es ļaujos brīnišķīgam orgasmam. Viņš sastingst, tverdamies pie manis, un beidz, čukstēdams manu vārdu.

Guvis atvieglojumu, Kristjens nomierinājies maigi skūpsta mani un sāk elpot lēnāk. Viņš tur mani piespiestu pie kabīnes sienas, atbalstījis pieri pret manējo, un es jūtos pavisam ļengana un vāja, bet ļoti apmierināta pēc sasniegtā orgasma.

-    Ana, Ana, viņš nomurmina. Tu man esi vajadzīga. Viņš noskūpsta mani uz pieres.

-    Tu man arī, Kristjen.

Viņš mani atbrīvo, sakārto manus svārkus un aizpogā blūzi, pirms ievada paneli ciparu kombināciju, kas liek liftam turpināt ceļu. Tas strauji paceļas, un es satveru Kristjena rokas, baidīdamās zaudēt līdzsvaru.

-    Teilors nesapratīs, kur esam pazuduši. Viņa smaidā pazib velnišķs uzjautrinājums.

Sasodīts! Es izvelku pirkstus caur matiem, veltīgi cenzdamās panākt, lai tie izskatās kārtīgi, bet padodos un sasienu matus zirgastē.

-    Būs labi. Kristjens pasmīnējis aizvelk rāvējslēdzēju un ieliek prezervatīvu bikšu kabatā.

Viņš atkal līdzinās amerikāņu uzņēmēja iemiesojumam, un, tā kā viņa mati vienmēr izskatās kā nupat pēc seksa, nekāda atšķirība nav manāma. Izņemot to, ka tagad viņš smaida un ir apmierināts. Acu kaktiņos ievelkas smaida krunciņas. Vai visus vīriešus iespējams tik vienkārši savaldīt?

Kad durvis atveras, aiz tām mūs gaida Teilors.

-     Radās sarežģījumi ar liftu, Kristjens nomurmina, iznākdams no kabīnes, un es nespēju ielūkoties sejā nevienam no viņiem, tāpēc steidzos uz Kristjena guļamistabu meklēt jaunas biksītes.

Kad atgriežos, Kristjens jau ir novilcis žaketi un sēž pie brokastu letes, pļāpādams ar Džonsas kundzi. Viņa man sirsnīgi uzsmaida un noliek mums priekšā divus šķīvjus ar ēdienu. Mmm, tie smaržo lieliski ja nemaldos, coq au vin. Esmu izbadējusies.

-    Labu apetīti, Greja kungs un Ana, viņa novēl un pamet mūs vienus.

Kristjens izņem no ledusskapja baltvīna pudeli, un mēs sākam sarunāties, baudīdami vakariņas. Viņš pastāsta, ka centieni izveidot ar saules baterijām darbināmu mobilo telefonu pamazām vainagojas panākumiem. Runādams par savu projektu, Kristjens aizraujas un pauž sajūsmu, un man ir skaidrs, ka vismaz daļa viņa dienas aizritējusi patīkami.

Es apjautājos par viņa īpašumiem. Viņš pavīpsnā un atklāj, ka patiesībā viņam pieder dzīvokļi tikai Ņujorkā, Aspenā un šeit, Eskalā. Nekas cits. Kad esam paēduši, es paņemu mūsu šķīvjus un aiznesu tos līdz izlietnei.

-    Nevajag, Geila visu nomazgās, Kristjens saka. Es pagriežos un atklāju, ka viņš uzmanīgi vēro mani. Vai es kādreiz pieradīšu pie tā, ka citi novāc manus traukus?

-   Tu esi kļuvusi rāmāka, Stīlas jaunkundze. Vai vēlies aprunāties par šodien notikušo?

-     Manuprāt, rāmāks esi tu, nevis es. Izskatās, ka esmu iemanījusies tevi apvaldīt.

-   Apvaldīt? viņš uzjautrināts iespurdzas. Es pamāju, un viņš piever acis, it kā apdomādams manus vārdus. Jā. Iespējams.

-    Tev bija taisnība par Džeku, es sadrūmusi nomurminu un atbalstos pret galdu, vērodama Kristjenu. Viņš manāmi saspringst, un viņa acis kļūst saltas.

-   Vai viņš kaut ko izdarīja? Kristjens čukst, un viņa balss ir ledaina.

Es papurinu galvu. Nē, un tas nekad nenotiks, Kristjen. Šodien es viņam pateicu, ka esmu tava meitene, un viņš nekavējoties lika mani mierā.

-     Vai esi pārliecināta? Es varu atlaist to sīko draņķi, Kristjens saniknots sola.

Es nopūšos. Izdzertais vīns stiprinājis manu drosmi. Lūdzu, ļauj man pašai tikt galā ar sarežģījumiem, ja tādi rodas. Tu nedrīksti pastāvīgi apšaubīt manus lēmumus un censties mani sargāt. Tas ir smacējoši, Kristjen. Ja nemitīgi iejauksies, es neiemācīšos rīkoties pati. Man nepieciešama brīvība. Es nemūžam neiejauktos tavās darīšanās.

Kristjens samirkšķina acis. Es tikai vēlos panākt, lai tu esi drošībā, Anastasija. Ja ar tevi kaut kas notiktu… Viņš apklust.

-    Zinu, turklāt es saprotu, kāpēc tevī izveidojusies šī tieksme mani sargāt. Un tā mani nedaudz pat sajūsmina. Es zinu, ka tu man nekavējoties palīdzēsi, ja radīsies nepieciešamība, un tas pats attiecas uz mani. Bet, lai veidotu kopīgu nākotni, tev nāksies uzticēties man un manām spriešanas spējām. Jā, reizēm es maldīšos, bet man jāmācās no savām kļūdām.

Kristjens lūkojas uz mani, un viņa acīs vīd tik skaudrs izmisums, ka es pieeju viņam klāt un nostājos pie taburetes tā, ka esmu viņam starp kājām. Satvērusi viņa rokas, es aplieku tās sev apkārt un ar plaukstām skaru viņa apakšdelmus.

-    Tu nedrīksti iejaukties manā darbā. Tas nav pieļaujams. Man nevajag, lai tu ieauļo manā dzīvē kā bruņinieks uz balta zirga un mani glāb. Es zinu, ka tu vēlies pār visu valdīt, un es izprotu iemeslus, bet tā nedrīkst darīt. Tu mēģini sasniegt neiespējamo… un tev jāmācās atkāpties. Es noglāstu Kristjena vaigu. Viņš lūkojas uz mani, iepletis acis. Un, ja tu to spēsi… ja dāvāsi man brīvību… mēs varam dzīvot kopā, es klusi piebilstu.

Kristjens pārsteigts spēji ievelk elpu. Tu būtu ar mieru? viņš nočukst.

'-Jā.

-    Bet tu mani nepazīsti. Viņš sarauc pieri un piepeši šķiet ļoti izbijies un bikls, nepavisam nelīdzinādamies pats sev.

-    Es tevi pazīstu pietiekami, Kristjen. Nekas, ko tu varētu par sevi atklāt, mani neaizbiedēs. Es maigi novelku pirkstu kauliņus pār viņa vaigu. Viņa sejas izteiksme, kas vēl pirms mirkļa bija izmisuma pilna, kļūst bažīga. Tikai, lūdzu, atslābini savu tvērienu, es iesaku.

-    Anastasija, es cenšos. Bet nevarēju mierīgi ļaut, lai tu lido uz Ņujorku kopā ar to… to glumekli! Viņam ir nepatīkama slava. Neviena asistente nav pie viņa strādājusi ilgāk kā trīs mēnešus, un izdevniecība nekad nepārceļ šīs meitenes citā darbā. Es nevēlos, lai tas pats notiktu ar tevi, miļā. Kristjens nopūšas. Es gribu tevi pasargāt no visa sliktā. Doma, ka tu varētu ciest… tā iesveļ manī šausmas. Nevaru apsolīt, ka neiejaukšos, ja saskatīšu apdraudējumu. Viņš apklust un dziļi ievelk elpu. Es tevi mīlu, Anastasija. Un darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai tevi sargātu. Es nevaru iztēloties dzīvi bez tevis.

Pie visiem velniem! Mana iekšējā dieviete, zemapziņa un es pati mēs visas blenžam uz Kristjenu, muti pavērušas.

Trīs mazi vārdi. Mana pasaule sastingst, sagāžas un sāk riņķot ap jaunu asi; un es izbaudu šo mirkli, ielūkodamās viņa skaistajās, pelēkajās acīs, kurās nav ne miņas no viltus.

-    Arī es tevi mīlu, Kristjen. Es pieliecos un noskūpstu viņu, un pēc tam izdaru to vēlreiz, jau kaislīgāk.

Teilors ir nemanot ienācis istabā un nokremšļojas. Kristjens atraujas, nenolaizdams skatienu no manis. Viņš pieceļas, apskāvis mani ap vidu.

-    Jā? viņš uzrej Teiloram.

-    Linkolna kundze ir liftā.

-    Ko tu teici?

Teilors kā atvainodamies parausta plecus. Kristjens skaļi nopūšas un papurina galvu.

-   Gaidāms kaut kas interesants, viņš nomurmina un velta man greizu smaidu, samierinājies ar likteni.

Sasodīts! Kāpēc šī sieviete neliek mūs mierā?

12. NODAĻA

-    Vai tu šodien ar viņu sazinājies? es jautaju Kristjenam, kamēr gaidām Bargo Kundzi.

-Jā.

-    Un ko tu viņai teici?

/

-    Paskaidroju, ka nevēlies ar viņu runāt un es saprotu iemeslus šādai atturībai. Teicu arī, ka neatbalstu šādu viņas rīcību man aiz muguras. Kristjens uzmet man neizdibināmu skatienu.

Lieliski! Ko viņa atbildēja?

-    Atvairīja manus pārmetumus tā, kā to prot vienīgi viņa. Kristjens sakniebj lūpas.

-    Kā tev šķiet, kāpēc Elina ir atnākusi?

-    Nav ne jausmas. Kristjens parausta plecus.

Teilors atgriežas istabā. Linkolna kundze, viņš pieteic viešņu.

Te nu viņa ir… Kāpēc viņai jābūt tik pievilcīgai? Elina ir ģērbusies melnā piegulošos džinsos un blūzē, kas uzsver viņas ideālo augumu. Ap galvu kā nimbs staro gaiši, mirdzoši mati.

Kristjens pievelk mani tuvāk. Elina, viņš uzrunā sievieti, ar balss toni pauzdams izbrīnu.

Viņa satriekta uzlūko mani, stāvēdama kā sasalusi. Samirkšķinājusi acis, viņa beidzot atgūst valodu. Piedod, es nezināju, ka neesi viens, Kristjen. Ir pirmdiena, Elina saka, it kā tādējādi izskaidrotu, kāpēc atnākusi.

-    Draudzene, Kristjens nosaka un ar galvas mājienu norāda uz mani, salti uzsmaidīdams Elinai.

Viņas sejā nesteidzīgi atplaukst starojošs, Kristjenam veltīts smaids. Tas mani biedē.

-   Jā, protams! Sveicināta, Anastasija. Nezināju, ka esi šeit. Es saprotu, ka nevēlies ar mani runāt. Es ar to samierinos.

-    Vai tiešām? es klusi paužu savu neticību, viņu pētīdama. Mani vārdi izbrīna visus klātesošos, arī mani pašu. Elina tik tikko manāmi sarauc pieri un sper soli mums pretī.

-    Jā, es uztvēru mājienu. Neesmu atnākusi pie tevis. Kā jau teicu, darbadienās Kristjens parasti ir viens. Viņa brīdi klusē. Man ir radušies sarežģījumi un jāaprunājas ar Kristjenu.

-    Ak tā! Viņš izslējās. Vai vēlies kaut ko iedzert?

-    Jā, paldies, Elina pateicīgi nomurmina.

Kristjens aiziet pēc glāzes, bet mēs abas neveikli stāvam un lūkojamies viena uz otru. Viņa groza lielu sudraba gredzenu uz pirksta, bet es nezinu, kur skatīties. Beigu beigās Elina saspringusi pasmaida, pieiet pie iebūvētā galda un apsēžas uz taburetes. Viņa acīmredzami pazīst šo dzīvokli un jūtas tajā ērti.

Vai man palikt? Vai iet prom? Ko lai daru? Zemapziņa ir saverkšķījusi seju harpijas cienīgā grimasē un lūkojas uz Elinu.

Man ir daudz, ko teikt šai sievietei, un nekas no tā nebūtu labvēlīgs. Bet viņa ir Kristjena draugs, vienīgais draugs, un es, par spīti naidam pret Elinu, izturos ļoti pieklājīgi. Nolēmusi palikt, es apsēžos uz Kristjena atbrīvotās taburetes, cik graciozi vien spēju. Kristjens mums abām ielej vīnu un iekārtojas pie letes starp mums. Vai tiešām viņš nejūt, cik neveikla situācija izveidojusies?

-    Kas noticis? viņš jautā.

Elina nobažījusies paskatās uz mani, un Kristjens pasniedzies satver manu roku.

-    Mēs esam kopā, viņš atbild uz Elinas neuzdoto jautājumu un saspiež manu plaukstu. Es pietvīkstu, un zemapziņa plati smaida, aizmirsusi savu nīgro noskaņojumu.

Elina atmaigst, it kā priecādamās par Kristjena sperto soli. Patiesi priecādamās. Es neizprotu šo sievieti un viņas klātbūtnē jūtos ārkārtīgi neērti.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa noraizējusies sagrozās uz taburetes, pietuvodamās tās malai. Piekalusi skatienu plaukstām, viņa sāk drudžaini grozīt sudraba gredzenu ap vidējo pirkstu.

Kas ar viņu noticis? Vai Elina nervozē manis dēļ? Vai es viņu šādi ietekmēju? Manas izjūtas ir līdzīgas es negribu, lai viņa šeit ir.

Elina paceļ skatienu un ielūkojas Kristjenam acīs.

-    Mani šantažē.

Velns parāvis! To es nebiju gaidījusi. Kristjens sastingst. Vai kāds uzzinājis par Elinas tieksmi sist pusaudžus un ar viņiem drāzties? Es apslāpēju savu riebumu, un prātā uz brīdi iešaujas doma: "Dots devējam atdodas." Zemapziņa saberzē rokas, pat neslēpdama ļauno prieku. Lieliski!

-    Kā? Kristjens jautā, un viņa balsī ieskanas šausmas.

Elina izņem zīmīti no savas milzīgās, dārgās ādas somas

un pasniedz to viņam.

-    Izklāj to. Kristjens ar zodu norāda uz brokastu leti.

-    Tu negribi pieskarties papīram?

-    Nē. Pirkstu nospiedumi.

-    Kristjen, tu taču zini, ka es nevaru doties uz policiju.

Kāpēc es vēl klausos? Vai viņa drāž vēl kādu nabaga zēnu?

Elina izklāj vēstuli uz letes, un Kristjens pieliecas, lai varētu to izlasīt.

-     Viņi pieprasa tikai piecus tūkstošus dolāru, Kristjens izklaidīgi nosaka. Vai nojaut, kurš tas varētu būt? Kāds no biedrības?

-    Nē. viņa atbild savā maigajā, klusajā balsi.

-    Links?

Kas tas tāds?

-    Pēc tik ilga laika? Nedomāju vis, viņa noņurd.

-    Vai Aizakam šo parādīji?

-    Neesmu viņam neko teikusi.

Kas ir Aizaks?

-    Manuprāt, viņam jāzina, ka pastāv briesmas, Kristjens nosaka. Elina papurina galvu, un es piepeši jūtos kā iejaukusies intīmā sarunā. Es negribu to visu dzirdēt un mēģinu atbrīvot roku no Kristjena tvēriena, bet viņš tikai saspiež manu plaukstu ciešāk un uzlūko mani.

-    Kas noticis? viņš jautā.

-    Esmu nogurusi. Laikam iešu gulēt.

Viņš nopēta mani, meklēdams… ko gan? Pārmetumu? Samierināšanos? Naidu? Es saglabāju iespējami bezkaislīgu izteiksmi.

-     Labi, viņš piekrīt. Es ilgi nekavēšos.

Kristjens atbrīvo manu roku, un es pieceļos. Elina piesardzīgi vēro mani. Es sakniebju lūpas un salti uzlūkoju viņu, neteikdama ne vārda.

-     Arlabunakti, Anastasija. Viņa tik tikko manāmi pasmaida.

-    Arlabunakti, es ledainā balsi nomurminu un pagriežos. Vairs nespēju izturēt šo spriedzi. Kad izeju no istabas, viņi turpina sarunu.

-     Nedomāju, ka varu tev kaut kā palīdzēt, Elina, Kristjens saka. Ja runa ir par naudu… Viņš apklust. Velčs varētu sākt izmeklēšanu.

-    Nē, Kristjen, es tikai vēlējos tev pastāstīt, kas notiek, Elina iebilst.

Jau esmu aiz durvīm, kad atkal dzirdu viņas balsi: Tu izskaties ļoti laimīgs.

-    Tā ir, Kristjens piekrīt.

-    Tu esi to pelnījis.

-     Man ļoti gribētos, kaut tā būtu patiesība.

-    Kristjen, viņa pārmetoši novelk.

Es sastingstu un uzmanīgi klausos, nespēdama apvaldīt

ziņkāri.

/

-     Vai viņai zināms, cik sliktās domās esi pats par sevi? Vai viņa nojauš tavas problēmas?

-    Anastasija mani pazīst labāk nekā jebkurš cits.

-    Ak! Tas bija sāpīgi.

-    Es nemeloju, Elina. Kopā ar viņu man nekas nav jātēlo. Un es runāju nopietni: liec viņu mierā.

-    Kas viņai nepatīk?

-    Tu. Mūsu pagātne. Tas, ar ko nodarbojāmies. Viņa nesaprot.

-    Liec viņai saprast.

-   Tā ir pagātne, Elina, un es nevēlos aptraipīt viņu ar mūsu slimīgajām attiecībām. Anastasija ir labsirdīga, jauka un šķista meitene, un viņa mani mīl. Ir noticis brīnums.

-    Tas nav nekāds brīnums, Kristjen, Elina viņu sirsnīgi norāj. Tev vajadzētu vairāk ticēt sev. Tu esi ļoti labs ķēriens. Esmu tev to bieži teikusi. Un Anastasija šķiet ļoti jauka. Viņai piemīt gara spēks. Šāda meitene pratīs tev iebilst.

Es nedzirdu Kristjena atbildi. Tātad man piemīt spēks? Jāatzīst, ka es to nejūtu.

-    Vai tu neesi sailgojies? Elina jautā.

-    Pēc kā?

-    Pēc savas rotaļu istabas.

Es aizturu elpu.

-    Tā nav tava sasodītā darīšana! Kristjens atcērt.

Ak tā!

-    Atvaino! Elina nosaka, bet es nojaušu, ka viņa to nedomā nopietni.

-    Tev vajadzētu iet prom. Un turpmāk, lūdzu, piezvani pirms ierašanās.

-     Kristjen, lūdzu, piedod, viņa saka, un šoreiz ir dzirdams, ka viņa tiešām nožēlo. Kopš kura laika tu esi tik jūtīgs? Un Elinas balsī atkal ieskanas pārmetums.

-     Elina, mums ir biznesa partneru attiecības, kas mums abiem sagādājušās ievērojamu peļņu. Lai tā paliek arī turpmāk. Tas, kas mūs reiz vienoja, ir pagātne. Anastasija ir mana nākotne, un es to negrasos apdraudēt, tāpēc liecies mierā.

Viņa nākotne!

-    Saprotu.

-     Paklau, man tiešām žēl, ka tevi vajā šādas nepatikšanas. Es iesaku nepiekāpties; visticamāk, šantāžists melo un neko nezina. Viņa balss atmaigst.

-     Es negribu tevi zaudēt, Kristjen.

-    Elina, es tev nepiederu, tāpēc tas nav iespējams, viņš skarbi atcērt.

-    Es runāju par kaut ko citu.

-    Ko tieši? Kristjens ir manāmi sadusmots.

-    Paklau, es nevēlos strīdēties. Tava draudzība man ir ļoti svarīga. Es vairs netraucēšu Anastasiju. Bet esmu pieejama, ja tev mani vajag. Kā vienmēr.

-    Anastasija domā, ka mēs iepriekšējā sestdienā tikāmies. Tu man tikai zvanīji. Kāpēc radiji viņai maldīgu priekšstatu?

-    Es gribēju, lai viņa zina, cik satriekts biji pēc viņas aiziešanas. Nevēlos, lai viņa tevi sāpinātu.

-    Anastasija visu jau zina. Es pats viņai to pateicu. Neiejaucies vairs, Elina! Tu mani bar kā gādīga cāļumāte. Kristjens izklausās samierinājies ar likteni, un Elina iesmejas, bet viņas balsī ieskanas skumjas.

-    Zinu, zinu. Piedod. Tu man neesi vienaldzīgs, un es nekad pat neiedomājos, ka reiz iemīlēsies, Kristjen. To redzēt ir ļoti patīkami. Bet es nespētu paciest, ja viņa tevi iznīcinātu.

-    Esmu gatavs riskēt, viņš dzedri nosaka. Vai tiešām nevēlies, lai Velčs ķeras pie izmeklēšanas?

Elina skaļi nopūšas. Laikam jau tas nenāktu par ļaunu.

-    Labi. No rīta viņam piezvanīšu.

Es klausos, kā viņi ķīvējas, un mēģinu izprast abu attiecības. Viņi runā kā seni draugi, atbilstoši Kristjena teiktajam. Tikai draugi. Un Elinai rūp viņa labklājība, varbūt pat pārmērīgi. Kaut gan… vai vispār iespējams nejust kaut ko pret šo brīnišķīgo vīrieti?

-     Pateicos, Kristjen. Un es vēlreiz atvainojos. Negribēju jūs iztraucēt. Nākamreiz es vispirms piezvanīšu.

-     Labi.

Viņa iet projām! Sasodīts! Es aizsteidzos uz Kristjena guļamistabu un apsēžos uz gultas. Pēc brīža viņš man pievienojas.

-    Elina aizgāja, viņš piesardzīgi pavēsta, gaidīdams manu reakciju.

Es vēroju Kristjenu, mēģinādama noformulēt jautājumu. Lūdzu, pastāsti man par viņu! Es cenšos izprast, kāpēc tu domā, ka viņa tev palīdzēja. Es apklustu, rūpīgi apdomādama nākamo teikumu. Man viņa šķiet nīstama, Kristjen. Domāju, ka viņa tev sagādāja ārkārtīgi dziļu traumu. Tev nav draugu. Vai viņa panāca, lai nevienam netuvojies?

Kristjcns nopūšas un izlaiž pirkstus caur matiem.

-     Kāpēc tu, sasodīts, vispār vēlies kaut ko par viņu zināt? Mums bija ļoti ilgstošs sakars, Elina bieži piekāva mani zili melnu, un es viņu drāzu visādos veidos, kādus tu pat nevari iztēloties. Viss, beigas.

Es nobālu. Viņš dusmojas… uz mani. Es samirkšķinu acis.

-    Kāpēc tu esi tik nikns?

-    Tāpēc, ka visas tās draņķības ir pagātne! viņš ierēcas un, izgrūdis bezpalīdzības dusmu pilnu nopūtu, papurina galvu.

Es kļūstu balta kā rēgs un piekaļu skatienu savām rokām, ko esmu saņēmusi klēpī. Ak vai… Man tikai gribējās saprast.

Kristjens apsēžas man blakus. Ko tu vēlies zināt? viņš gurdeni painteresējas.

-    Tev nekas nav man jāstāsta. Es negribēju iejaukties tavā dzīvē.

-    Anastasija, runa nav par to. Man nepatīk runāt par pagātni. Es gadiem ilgi esmu dzīvojis kā burbulī, nekas nav mani ievainojis, un man nebija pienākuma attaisnoties kāda priekšā. Elina vienmēr pildījusi uzticības personas lomu. Bet tagad ir noticis neiedomājamais, un mana pagātne atduras pret nākotni.

Es palūkojos uz Kristjenu un redzu, ka viņš skatās uz mani, acis iepletis.

-    Man nenāca ne prātā, ka es varētu veidot nākotni kopā ar kādu, Anastasija. Tu man dāvā cerību un raisi domas par dažādām iespējām. Viņš apklust.

-     Es visu dzirdēju. Izteikusi kluso atzīšanos, es atkal pētu rokas.

-    Mūsu sarunu?

-Jā.

-    Un? Viņš izklausas samierinājies ar likteni.

-    Elinai tu esi svarīgs.

-    Jā. Un arī es pret viņu loloju savdabīgas jūtas, bet tās ne tuvu nelīdzinās visam, ko jūtu pret tevi. Vai tas tevi satrauca?

-    Nē, es neesmu greizsirdīga. Mani aizvaino Kristjena minējums, tomēr… varbūt viņam ir taisnība? Jā, iespējams.

-    Tu viņu nemīli, es nomurminu.

Kristjens atkal nopūšas. Viņš patiesi ir saniknots. Reiz, ļoti sen, es domāju, ka mīlu, viņš caur sakostiem zobiem nosaka.

Ak tā! Džordžijā tu teici, ka nemīli Elinu.

-    Tieši tā.

Es saraucu pieri.

-     Toreiz es jau mīlēju tevi, Anastasija, viņš nočukst. Tu esi vienīgā, kuras dēļ esmu gatavs mērot trīs tūkstošus jūdžu.

Ak tā! Es neko nesaprotu. Toreiz viņš vēl gribēja, lai esmu viņa Pakļautā. Mana neizpratne pieņemas spēkā.

-    Jūtas, kādas manī raisi tu, ļoti atšķiras no visa, ko esmu jutis pret Elinu, viņš paskaidro.

-    Kad tu to saprati?

Kristjens parausta plecus. Dīvaini, bet man to pateica Elina. Viņa pamudināja mani doties uz Džordžiju.

Es zināju! Jau Savanā es nojautu, ka viņš jūt pret mani kaut ko vairāk. Es bezkaislīgi lūkojos uz viņu.

Ko lai tagad domāju? Varbūt Elina atbalsta mūsu attiecības un tikai raizējas, ka es sāpināšu Kristjenu. To iedomājusies, es jūtu sirdi sažņaudzamies. Es nemūžam negribētu viņam nodarīt pāri. Elinai taisnība, viņš jau pietiekami cietis.

Varbūt viņa nemaz nav tik slikta. Es papurinu galvu. Nē, es nevēlos samierināties ar viņu abu attiecībām. Es tās neatbalstu. Jā, tieši tā. Elina ir bīstama sieviete, kas izmantoja trauslu pusaudzi, atņemot viņam jaunības gadus, un Kristjens var teikt, ko vēlas, bet mani viņš nepārliecinās.

-    Tātad tu Elinu iekāroji? Kad biji jaunāks.

-    Jā. Viņa man daudz iemācīja. Panāca, ka es sāku ticēt pats sev.

Ak tā!

-    Bet viņa piekāva tevi zili melnu.

Kristjens pasmaida, kavēdamies tīkamās atmiņās. Jā.

-    Un tev šķita labi?

-    Toreiz jā.

-    Tik labi, ka gribēji to nodarīt citiem?

Viņš nopietns uzlūko mani. Jā.

-    Vai Elina tev palidzēja to sākt?

-Jā.

-    Vai vina icnema Pakļautas lomu?

-Jā.

Jeziņ! Vai tu ceri, ka man viņa patiks? es salti painteresējos.

-     Nē. Kaut gan mana dzīve tādā gadījumā kļūtu daudz vienkāršāka, Kristjens gurdi nosaka. Es saprotu, kāpēc esi tik atturīga.

-    Atturīga! Sasodīts, Kristjen, kā tu justos, ja šādā situācijā nonāktu tavs dēls?

Viņš samirkšķina acis, it kā neizpratis jautājumu, un sarauc pieri. Elina nepiespieda mani uz attiecībām ar varu. Es pats pieņēmu lēmumu, Anastasija, viņš nomurmina.

Es jūtu, ka šādi neko nepanākšu.

-    Kas ir Links?

-    Viņas bijušais vīrs.

-    Kokmateriālu Linkolns?

-    Tas pats, viņš pavīpsnājis apliecina.

-    Un Aizaks?

-    Viņas pašreizējais Pakļautais.

Ak Dievs!

-    Viņam ir pāri divdesmit, Anastasija. Pieaudzis vīrietis, Kristjens steidzīgi piebilst, pareizi izpratis manu riebuma pilno izteiksmi.

-    Tavā vecumā, es nomurminu.

-    Paklau, Anastasija, es jau pateicu Elinai, ka viņa ir mana pagātne. Tu esi nākotne. Lūdzu, nepieļauj, lai viņa nostājas starp mums. Un, patiesību sakot, šī saruna mani garlaiko. Es nedaudz pastrādāšu. Viņš pieceļas un lūkojas lejup uz mani. Nedomā par to vairs. Lūdzu.

Es ietiepusies veros viņam pretī.

-    Ak jā, gandrīz aizmirsu, Kristjens saka. Tava mašīna tika atvesta dienu ātrāk. Tā jau ir stāvvietā. Atslēga ir pie Teilora.

Oho, mašīna! Vai rīt drīkstēšu braukt ar to?

-     Nē.

-    Kāpēc?

-    Tu lieliski zini, kāpēc. Starp citu, ja turpmāk tev vajadzēs iziet no biroja, ziņo man par to. Sojers tevi vēroja. Šķiet, ka es tomēr nedrikstu tev uzticēties drošības jomā. Viņš pārmetoši uzlūko mani, un es atkal jūtos kā nerātns bērns. Man gribas iebilst, bet Kristjens vēl dusmojas uz mani par Elinu, un es nevēlos viņu sakaitināt vēl vairāk, tomēr vismaz vienu piebildi nespēju apvaldīt.

-    Izskatās, ka arī es tev nedrīkstu uzticēties, es nomurminu. Varēji man pateikt, ka Sojers ir tuvumā.

-    Vai gribi sākt strīdu arī par apsardzi? viņš asi painteresējas.

-    Nemaz nezināju, ka mēs strīdamies. Man šķita, ka mēs vienkārši sarunājamies, es aizvainota noņurdu.

Kristjens aizver acis, it kā pūlēdamies savaldīties. Es noriju siekalas un satraukta vēroju viņu, mēģinādama paredzēt, kas notiks.

-    Man jāstrādā, viņš klusi nosaka un aiziet.

Es izpūšu elpu. Līdz šim pat nenojautu, ka esmu aizturējusi. Atkritusi uz gultas, es stingi lūkojos griestos.

Vai mēs jebkad spēsim uzturēt normālu sarunu, neielaižoties strīdos? Tie ir pārak nogurdinoši.

Mēs gluži vienkārši nepazīstam viens otru pietiekami. Vai es tiešām vēlos pārcelties pie Kristjena? Pat nezinu, ko man vajadzētu viņam pagatavot, kamēr viņš strādā tēju vai kafiju. Un vai man vispār viņu traucēt? Man nav ne jausmas, kas viņam patīk vai nepatīk.

Acīmredzot sarunas par Elinu sākušas Kristjenu garlaikot, un viņam ir taisnība, man vajadzētu likties mierā. Vairs nepieminēt tās sievietes vārdu. Vismaz viņš negrib, lai mēs abas sadraudzētos, un es ceru vairs nesaņemt no viņas aicinājumus satikties.

Izkāpusi no gultas, es pieeju pie loga un atveru balkona durvis. Margas ir veidotas no stikla. Es atbalstos pret tām, bet caurspīdīgais materiāls rada trauksmi. Gaiss ir vēss un svaigs, jo es esmu ļoti augstu virs zemes.

Es lūkojos uz Sietlas mirguļojošajām gaismām. Šeit, šajā cietoksnī, Kristjens ir tālu prom no pasaules. Pilnīgi neatkarīgs. Viņš nupat atzinās man mīlestībā, bet jau nākamajā mirklī sākās strīds tās drausmīgās sievietes dēļ. Es paceļu skatienu pret debesīm. Viņa dzīve ir sarežģīta. Tāpat kā viņš pats.

Skaļi nopūtusies un uzmetusi pēdējo skatienu Sietlas zeltītajam audumam sev pie kājām, es nolemju piezvanīt Rejam. Sen neesmu to darījusi. Mūsu saruna, kā parasti, ir īsa, bet es pārliecinos, ka viņam nekas nekaiš un es traucēju viņu ļoti svarīgas futbola spēles laikā.

-    Cerams, ar Kristjenu viss ir labi, viņš nevērīgi ieminas, un es noprotu, ka viņš cenšas kaut ko noskaidrot, bet patiesībā negrib to zināt.

-    jā. Normāli. Ne gluži, bet es grasos pārvākties pie viņa. Kaut gan vēl neesam apsprieduši, kad to darīt.

-    Mīlu tevi, tēt.

-    Es tevi arī, Anij.

Beigusi sarunu, es ielūkojos pulkstenī. Ir tikai desmit. Strīda dēļ es jūtos savādi nervoza un nemierīga.

Es steidzīgi nomazgājos dušā un, atgriezusies guļamistabā, nolemju uzvilkt kādu no naktstērpiem, ko man sagādājusi Kerolaina Ektona no Neiman Marcus veikala. Kristjens bieži gaužas par maniem sporta krekliem.

Man ir trīs naktstērpi. Es izvēlos bāli sārto. Audums noslīd pār manu ādu, glāstīdams to un piekļaudamies klāt. Smalkais, plānais satīns liek man justies lutinātai. Oho! Spoguli es izskatos pēc trīsdesmito gadu kinozvaigznes. Tērps ir garš, elegants… un nepavisam neiekļaujas manā parastajā stilā.

Es paķeru pieskaņotos rītasvārkus un dodos meklēt kādu grāmatu bibliotēkā. Varētu jau lasīt planšetdatorā, bet šobrīd man nepieciešams miers un pamatīgums, ko sniedz īsta grāmata. Es likšu Kristjenu mierā. Varbūt viņš atgūs labo noskaņojumu, kad būs beidzis darbu.

Kristjena bibliotēka ir pilna ar grāmatām. Aizritēs mūžība, līdz es izpētīšu katru no tām. Pametusi skatienu uz biljarda galdu, es piesarkstu, jo atceros iepriekšējo vakaru. Uz grīdas vēl joprojām mētājas lineāls, un es pasmaidījusi paceļu to, lai izmēģinot uzšautu sev pa plaukstu. Au! Sāpīgi.

Kāpēc es nespēju paciest nedaudz sāpju sava vīrieša labā? Es noskumusi uzlieku lineālu uz galda un turpinu meklēt kaut ko lasāmu.

Vairums šo grāmatu ir pirmizdevumi. Kā viņam izdevies tik ātri savākt milzīgu kolekciju? Varbūt Teilora darba pienākumos ietilpst arī grāmatu iegāde. Es izvēlos Dafnes di Morjē "Rebeku". Sen neesmu to pārlasījusi. Es smaidīdama saritinos uz milzīga, mīksta atzveltnes krēsla un lasu pirmo teikumu:

Šonakt es sapnī atkal redzēju Manderliju…

Es pamostos brīdi, kad Kristjens paceļ mani uz rokām.

-    Tu iemigi, viņš nomurmina. Es nevarēju tevi atrast. Viņš iegremdē degunu man matos. Es samiegojusies aplieku rokas Kristjenam ap kaklu un ieelpoju viņa smaržu mm, cik labi, un viņš nes mani atpakaļ uz guļamistabu, kur noliek mani gultā un apsedz.

-    Guli, mazā, viņš čukst un noskūpsta mani uz pieres.

Es uztrūkstos no baisa sapņa un brīdi nesaprotu, kur atrodos. Mans skatiens nekavējoties pievēršas gultas kājgalim, bet tur neviens nestāv. No lielās istabas plūst sarežģīta klavieru melodija.

Cik ir pulkstenis? Es ielūkojos modinātājā divi naktī. Vai Kristjens nemaz nav nācis gulēt? Atbrīvojusi kājas no rītasvārkiem, kas man vēl joprojām ir mugurā, es izraušos no gultas.

Iegājusi lielajā istabā, es nostājos ēnā un klausos. Kristjens ir iegrimis mūzikā. Viņu ieskauj gaismas loks. Izskatās, ka tur viņš atrodas drošībā, ka nekas nespēj viņam nodarīt ļaunu. Viņš spēlē kādu pacilājošu skaņdarbu; vairākas notis šķiet pazīstamas, bet mūzika ir ļoti sarežģīta. Viņš ir lielisks pianists. Kāpēc tas mani vienmēr pārsteidz?

Šoreiz kaut kas ir mainijies, un es pēc brīža saprotu, ka nolaists klavieru lielais vāks, tāpēc nekas neaizsedz man skatu. Kristjens paceļ galvu un ielūkojas man sejā; viņa pelēkās acis mirdz, nespodrās lampas gaismas apspīdētas. Viņš turpina spēlēt, ne mirkli nesaminstinādamies, un es tuvojos klavierēm. Kristjens ar skatienu seko man, šķietami izbaudīdams redzēto, un viņa acis iekvēlojas. Kad nostājos viņam blakus, viņš noņem rokas no taustiņiem.

-    Kāpēc tu pārtrauci spēlēt? Mūzika bija skaista.

-    Vai tu nojaut, cik iekārojama šobrīd esi? viņš čukst.

Ak tā! Nāc uz gultu, es izdvešu, un viņa acīs iedegas

liesma. Viņš sniedz man roku un, tiklīdz to satveru, spēji parauj mani tā, ka nokritu viņam uz ceļiem. Apvijis roku man apkārt, viņš paberzē degunu man aiz auss tā, ka es jutu tirpas pārskrienam pār muguru.

-    Kāpēc mēs strīdamies? Kristjens klusi jautā, ar zobiem skardams auss ļipiņu.

Mana sirds uz brīdi sastingst un sāk strauji pukstēt, izlejot siltumu pār visu ķermeni.

-    Tāpēc, ka mēs viens otru iepazīstam, un tu esi ietiepīgs, nīgrs, drūms un neciešams, es aizelsusies nomurminu, pagriezdama galvu, lai Kristjenam būtu vieglāk aizsniegt manu kaklu. Viņš ar degunu novelk līniju pār to, un es jūtu viņa smaidu.

-    Tev taisnība, Stīlas jaunkundze, es tāds esmu. Dīvaini, ka tu spēj mani paciest. Viņš viegli iekožas manā auss ļipiņā, un es ievaidos. Vai tā ir vienmēr? viņš nopūties jautā.

-    Man nav ne jausmas.

-    Man ari. Kristjens parauj manu jostu tā, ka rītasvārki paveras, un virza roku lejup pār manu krūti. Maigais pieskāriens liek krūtsgaliem saspringt un berzēties gar mīksto satīnu. Viņa plauksta slīd pār vidukli un gurnu.

-    Šis audums… tas ir tik mīksts, un es redzu visu, pat šos. Viņš viegli parausta manus kaunuma matiņus, ko sedz satīns, un es spēji ievelku elpu. Otras rokas pirkstus viņš ievij manos matos pie skausta un, parāvis tos atpakaļ, noskūpsta mani. Viņa mēle dedzīgi, neatvairāmi, alkaini ielaužas man mutē. Es atsaukdamās ievaidos un noglāstu Kristjena mīļo seju. Viņš saudzīgi, lēni, kārdinoši bīda manu naktstērpu augstāk, līdz viņa plauksta aptver manu dibenu, un pēc tam laiž īkšķa nagu lejup pār augšstilba iekšpusi.

Kristjens strauji pieceļas kājās, pārsteidzot mani nesagatavotu, un uzceļ mani uz klavierēm. Es atbalstu pēdas pret taustiņiem, netīši spēlēdama griezīgas, nesaskaņotas notis, un viņa plaukstas slīd augšup pār manām kājām, līdz paver ceļgalus. Viņš satver manas rokas.

-    Atgulies, viņš pavēl un nelaiž mani vaļā, kamēr atslīgstu uz cietā klavieru vāka. Kristjens pabīda manas kājas vēl platāk, atbrīvojis plaukstas, un manas pēdas dejo virs taustiņiem, virs pašām augstākajām un zemākajām notīm.

Jā! Es zinu, ko Kristjens grasās darīt, un gaidas ir tik saldas… Viņš noskūpsta mani uz paceles locītavas, es ievaidos, un viņš turpina skūpstīt, viegli kodīt un laizīt manu ādu ceļā līdz augšstilbam, celdams augstāk naktstērpa gludo satinu, kas slīd pār manu jutīgo ādu. Es sasprindzinu pēdas, un atkal ieskanas akordi. Aizvērusi acis, es ļaujos Kristjena rokām, un viņa lūpas sasniedz manu kājstarpi.

Viņš skūpsta mani… tur… Ak Dievs! Es jūtu maigu dvesmu, pirms viņa mēle apraksta loku ap klitoru. Viņš paplēš manas kājas vēl platāk. Es jūtos atklāta viņa skatienam un neaizsargāta. Kristjens neļauj man kustēties, ar plaukstām aptvēris manas kājas tieši virs ceļgaliem, un bez žēlastības spīdzina mani ar mēli, ne mirkli nerimdamies. Es ceļu gurnus augšup, pielāgodamās viņa sāktajam ritmam, un ļaujos izjutām.

-    Kristjen, lūdzu! es vaidu.

-    Nē, mazā, vēl nē, viņš mani norāj, bet es jūtu muskuļus saspringstam, un to noprot arī viņš, jo piepeši sastingst.

-    Nē! es šņukstu.

-Šādi es atriebjos, Ana, viņš klusi noņurd. Ja stridesies ar mani, es izdomāšu veidu, kā izgāzt dusmas pār tavu miesu. Viņš bārsta skūpstus pār manu vēderu, virzīdams plaukstas augšup pār kājām, maigi glāstīdams, mīcīdams, kārdinādams manu ādu. Ar mēli apvilcis loku ap nabu, viņš ieslidina plaukstas…. un īkšķus… ak, jā, īkšķus!… vietā, kur sastopas mani augšstilbi.

-    A! es iekliedzos, kad viņš iestumj īkšķi manī, ar otru lēni, mokoši zīmēdams apļus gar klitoru. Mugurai izliecoties virs klavierēm, es lokos Kristjena skavās. Pieskārieni ir gandrīz neizturami.

-    Kristjen! es saucu, zaudēdama savaldību.

Viņš apžēlojas un pierimst. Pacēlis manas pēdas no taustiņiem, viņš pagrūž mani, un es pavisam viegli aizslīdu pār vāku, satinam piepalīdzot. Kristjens man seko, uz mirkli nomezdamies ceļos starp manām kājām, lai uzvilktu prezervatīvu. Viņš slejas man pāri, un es elsoju, uzlūkodama viņu mežonīgas iekāres pilnām acīm. Izrādās, viņš ir kails. Kad viņš paguva izģērbties?

Kristjens vēro mani, un viņa acīs lāsmo izbrīns, mīlestība un kaisle, un man aizraujas elpa.

-     Es gribu tevi, viņš vienkārši atzīstas un ļoti lēni ieslīd manī.

Juzdamās pilnīgi iztukšota, es guļu Kristjenam virsū. Visi mani locekļi ir smagi un ļengani, un mēs esam atkrituši uz klavierēm. Kristjens ir daudz patīkamāks nekā cietais vāks. Uzmanīdamās, lai nepieskartos viņa krūtīm, es pieglaužu vaigu viņa ādai un nekustos. Viņš neiebilst, un es klausos viņa elpas vilcienos, kas pamazām kļūst lēnāki, tāpat kā manējie. Viņš maigi noglāsta manus matus.

-    Ko tu dzer vakarā? Tēju vai kafiju? es miegaini painteresējos.

-    Savāds jautājums, viņš laiski nosaka.

-    Es gribēju aiznest tev tēju uz kabinetu, bet pēc tam sapratu, ka nezinu, kas tev garšo.

-    Skaidrs. Vakarā es mēdzu dzert vīnu vai ūdeni, Ana. Kaut gan droši vien vajadzētu izmēģināt tēju.

Kristjens vienmērīgi glāsta manu muguru.

-    Mēs viens par otru zinām ļoti maz, es nomurminu.

-Jā, viņš piekrīt, un viņa balsī ieskanas skumjas. Es pieceļos sēdus, viņu uzlūkodama.

-    Kas tevi nomāc? es jautāju. Viņš papurina galvu, it kā atbrīvodamies no nepatīkamām domām, un noglāsta manu vaigu. Viņa acis mirdz.

-    Es tevi mīlu, Ana Stīla, viņš nosaka.

Sešos iedarbojas modinātājs, atskaņojot ziņas par satiksmi Sietlas ielās, un es spēji uztrūkstos no sapņa, kurā redzēju pārlieku blondas un tumšmatainas sievietes. Tiklidz pamostos, sapņa saturs attālinās, turklāt manas domas novērš Kristjens Grejs, kurš ir apvijies man apkārt kā zīds. Viņa galva atdusas man uz krūtīm, plauksta aptver krūtsgalu, kāja pārmesta man pāri tā, ka nevaru pakustēties. Viņš vēl ir aizmidzis, un man ir pārāk karsti, tomēr es paciešu neērtības. Bikli pacēlusi roku, es izlaižu pirkstus caur Kristjena matiem, un viņš sakustas. Atvēris pelēkās acis, viņš miegaini pasmaida. Mmm, cik mīļi…

-    Labrīt, skaistule, viņš mani sveicina.

-    Labrīt, skaistuli, es smaidīdama atbildu. Kristjens mani noskūpsta, atraujas un atspiežas pret elkoni, lūkodamies lejup uz mani.

-    Vai labi gulēji? viņš apjautājas.

-    Jā, kaut gan naktī mani iztraucēja no miega.

Viņa smaids kļūst platāks. Hmm. Mani tu drīksti šādi iztraucēt jebkurā laikā. Viņš atkal mani noskūpsta.

-    Un tu? Kāds bija tavs miegs?

-    Tev blakus es vienmēr guļu lieliski, Anastasija.

-    Nekādu murgu?

-    Nekādu.

Es saraucu pieri un nolemju riskēt. Ko tu parasti redzi murgos?

Kristjena smaids pazūd, un viņš šķiet sadrūmis. Mana dumjā ziņkāre!

-   Atmiņas no pirmajiem bērnības gadiem. Vismaz tā apgalvo doktors Flinns. Dažas ainas ir spilgtas, citas ne pārāk. Viņa balss pieklust, un sejā atplaiksnī kaut kas baismīgs. Viņš izklaidīgi laiž pirkstus pār maniem atslēgas kauliem, it kā cenzdamies novērst manu uzmanību.

-    Vai mēdzi pamosties raudot un kliedzot? es vārgi mēģinu pajokot.

Kristjens izbrīnīts uzlūko mani. Nē, Anastasija. Es nekad neesmu raudājis. Vismaz to neatceros. Viņš samiedz acis, šķietami domās ietiekdamies atmiņu dzilē. Nē, tā ir pārāk šausmīga vieta, ko apciemot tik agrā rīta stundā.

-    Vai tev ir kādas skaistas atmiņas par bērnību? es steidzīgi iejautājos, gribēdama kliedēt drūmās domas. Viņš brīdi prāto, ar pirkstu glāstīdams manu ādu.

-     Es atceros, ka narkomāne cepa kaut ko saldu. Atceros smaržu. Ja nemaldos, tā bija dzimšanas dienas torte. Man. Un atceros Mias ierašanos mūsu ģimenē. Mamma raizējās, kā es to uztveršu, bet es nekavējoties iemīlēju mazo. Tas bija mans pirmais vārds Mia. Atceros pirmo klavierspēles stundu. Mana skolotāja bija lieliska. Viņa audzēja zirgus. Kristjens sapņaini smaida.

-    Tu teici, ka māte tevi izglāba. Kādā veidā?

Izrāvies no atmiņām, Kristjens uzlūko mani tā, it kā nesaprastu vienkāršāko matemātikas vienādojumu, piemēram, cik ir divi plus divi.

-     Viņa mani adoptēja, Kristjens vienkārši paskaidro. Kad viņu pirmo reizi satiku, es domāju, ka redzu eņģeli. Viņa bija tērpta baltā un izturējās neticami rāmi un maigi, mani izmeklēdama. To es nekad neaizmirsīšu. Ja viņa vai Keriks atteiktos mani pieņemt… Viņš parausta plecus un pamet skatienu pār plecu, meklēdams modinātāju. Šī saruna ir pārāk nopietna tik agram rītam, viņš nomurmina.

-    Esmu apņēmusies iepazīt tevi tuvāk.

-     Vai tiešām, Stīlas jaunkundze? Man šķita, ka tevi interesē tikai mana attieksme pret tēju un kafiju. Kristjens pavīpsnā. Lai nu kā, es zinu vēl citu veidu, kas tev palīdzēs mani iepazīt. Viņš rosinoši pievirza gurnus man klāt.

-    Tādā veidā es tevi pazīstu pietiekami labi, es viņu norāju, runādama vīzdegunīgā tonī, bet viņš tikai pasmaida vēl platāk.

-    Domāju, ka man nekad neapniks tevi iepazīt šādi, viņš nomurmina. Pamosties blakus tev… Tam ir zināmas priekšrocības. Viņa balss ir klusa un medaini pavedinoša.

-      Vai tev nav jāceļas? es aizsmakusi painteresējos. Mmm… viņš vienmēr prot mani iekvēlināt…

-     Ne šorīt. Ir tikai viena vieta, kurā es šobrīd vēlos būt, Stīlas jaunkundze. Un viņa acis nerātni mirdz.

-     Kristjen! es satriekta iesaucos. Viņš piepeši uzguļas man virsū tā, ka esmu iespiesta matracī. Satvēris manas rokas, viņš uzrauj tās man virs galvas un sāk skūpstīt kaklu.

-     Mana Stīlas jaunkundze! Viņš smaida, piespiedis lūpas man pie ādas, un es jūtu saldas tirpas pārskrienam pār muguru. Kristjcns virza plaukstu zemāk un nesteidzīgi pavelk manu satina naktsterpu uz augšu. Vai zini, ko es vēlos ar tevi izdarīt? viņš klusi jautā.

Un es ļaujos viņa valdzinājumam. Nopratināšana ir beigusies.

Džonsas kundze noliek man priekšā pankūkas un šķiņķi, bet Kristjens saņem omleti. Mēs sēžam viens otram blakus un apmierināti klusējam.

-     Kad es satikšu tavu treneri Klodu un novērtēšu viņa prasmes? es jautāju. Kristjens smaidīdams uzlūko mani.

-    Viss atkarīgs no tā, vai nedēļas nogalē gribi lidot uz Ņujorku. Varbūt vēlies ar viņu iepazīties agri no rīta kādā no darbadienām? Es likšu Andreai noskaidrot viņa grafiku un vēlāk tev pateikšu, ko darīsim.

-    Kas ir Andrea?

-    Mana asistente.

Ak jā, pareizi. Viena no tavām blondīnēm, es ķircinādama nosaku.

-    Viņa nepieder man. Tikai strādā manā birojā. Tu esi mana.

-    Un strādāju tavā labā, es nīgra nomurminu.

Kristjens atplaukst smaidā, it kā būtu to aizmirsis. Jā,

tieši tā! Un es nevaru apvaldīt atbildes smaidu.

-    Varbūt Klods man iemācīs kikboksu, es brīdinoši nosaku.

-     Tiešām? Lai uzlabotu tavas izredzes cīņā ar mani? Kristjens uzjautrināts sarauc uzaci. Uz priekšu, Stīlas jaunkundze! Viņš ir sasodīti priecīgs salīdzinājumā ar iepriekšējā vakara nelāgo noskaņojumu pēc Elinas viesošanās. Es jūtos pilnīgi atbruņota. Varbūt vainojams biežais sekss… varbūt tas viņu padara tik līksmu.

Es pametu skatienu pār plecu uz klavierēm, kavēdamās atmiņās par nakti. Tu pacēli vāku.

-    Vakar es to nolaidu, lai tevi netraucētu. Acīmredzot veltīgi, tomēr priecājos, ka to izdarīju. Kristjens savelk lūpas baudkārā smaidā, apēzdams omletes kumosu. Es koši pietvīkstu un pavīpsnāju.

Taisnība… klavieres mums sagādāja jautrus brīžus.

Džonsas kundze noliek man priekšā papīra turzu ar pusdienām, un es vainīgi nosarkstu.

-    Šoreiz sviestmaize ir ar tunci. Vai derēs, Ana?

-    jā, protams. Pateicos, Džonsas kundze. Es kautri uzsmaidu viņai un saņemu sirsnīgu atbildes smaidu, pirms viņa iziet no lielās istabas. Droši vien viņa vēlas ļaut mums izbaudīt divvientulību.

-     Vai drīkstu tev kaut ko jautāt? es vēršos pie Kristje-

na.

Uzjautrinājums nozūd no viņa sejas. Protams.

-    Un tu nedusmosies?

-    Vai runa ir par Elinu?

-    Nē.

-    Tad es nedusmošos.

-    Bet tagad man radies papildjautājums.

-    Kāds?

-    Saistīts ar Elinu.

Kristjens nopūšas. Kas tevi interesē? viņš aizkaitināts vaicā.

-    Kāpēc tu sadusmojies ik reizi, kad pajautāju kaut ko par Elinu?

-    Vai man atbildēt patiesību?

Es pārmetoši uzlūkoju viņu. Man šķita, ka tu vienmēr saki patiesību.

-     Cenšos.

Es samiedzu acis. Izklausās pēc izvairīgas atbildes.

-    Ana, es vienmēr esmu atklāts. Negribu ielaisties spēlēs. Vismaz ne šādās, viņš izlabo, acīm iekvēlojoties.

-    Kādas spēles tevi saista?

Kristjens šķelmīgi pieliec galvu un pasmaida. Stīlas jaunkundze, tavu uzmanību novērst ir pārāk viegli.

Es iespurdzos, jo viņam ir taisnība. Greja kungs, tu esi pārāk izklaidējošs. Visās jomās. Es lūkojos viņa pelēkajās acīs, kurās dejo smieklu dzirkstelītes.

-     Pasaulē nav citas skaņas, kas mani sajūsminātu tik ļoti kā tavi spurdzieni, Anastasija. Labi, kāds bija tavs pirmais jautājums? viņš painteresējas, un man šķiet, ka viņš par mani smejas. Es mēģinu saviebties, paužot nepatiku, bet priecājos par Kristjena rotaļīgo noskaņojumu; ar viņu ir jautri. Mani sajūsmina šāda asprātību apmaiņa agri no rīta. Es saraucu pieri, cenzdamās atcerēties, ko gribēju zināt.

-    Jā, pareizi. Tātad tu ar savām Pakļautajām biji kopā tikai nedēļas nogalēs?

-    Tieši tā, Kristjens apstiprina, nervozi pētīdams mani.

Es atplaukstu platā smaidā. Vai tas nozīmē, ka darbadienās tev seksa nebija?

Viņš iesmejas. Lūk, kas tev bija padomā! Šķiet, viņš ir atvieglots. Kā tev šķiet, kāpēc es katru darbadienu nodarbojos ar sportu? Tagad viņš tiešām par mani uzjautrinās, bet mani tas nesatrauc. Esmu tik līksma, ka gribu apskaut pati sevi. Atkal kaut kas jauns, ko viņš dara kopā ar mani! Pat vairākas reizes.

-    Tu izskaties ļoti apmierināta, Stīlas jaunkundze.

-    Tāpēc, ka tāda esmu, Greja kungs.

-    Pamatoti. Viņš smaida. Ēd brokastis.

Mans despotiskais Kristjens… viņš vienmēr slapstās tepat tuvumā.

Mēs sēžam Audi aizmugurē un braucam uz manu darbu. Pēc tam Teilors aizvedīs Kristjenu uz biroju. Sojers ieņēmis pasažiera vietu priekšā.

-     Vai tu neteici, ka šodien ieradīsies tavas draudzenes brālis? Kristjens nevērīgi painteresējas. Viņa balss un sejas izteiksme neko nepauž.

-    ītans! es iesaucos. Sasodīs, pilnīgi aizmirsu. Paldies, Kristjen, ka atgādināji. Man jāatgriežas dzīvoklī.

Viņa sejā parādās bažas. Cikos?

-    īsti nezinu, kad viņš atbrauks.

-    Es negribu, lai tu kaut kur ietu viena, viņš skarbi paziņo.

/

-    Zinu, es nomurminu un apslāpēju vēlmi izvalbīt acis. Kristjens mani pārlieku sargā. Vai Sojers arī šodien izspiegos… emm, dežurēs? Es uzjautrināta palūkojos uz Sojeru un redzu, ka viņa ausis kļūst sarkanas.

-    Jā, Kristjens salti apstiprina.

-    Viss būtu daudz vienkāršāk, ja es varētu vadīt savu jauno mašīnu, es sapīkusi nomurminu.

-    Sojeram būs mašīna, un viņš var aizvest tevi uz dzīvokli. Jānoskaidro tikai, cikos.

-     Labi. ītans šodien noteikti sazināsies ar mani. Tad es tev pavēstīšu, kas ir plānots.

Kristjens klusēdams vēro mani. Par ko viņš domā?

-    Labi, viņš piekrīt. Bet nekur neej viena pati. Vai saprati? Viņš pakrata pirkstu man pie deguna.

-    Jā, mīļais, es nomurminu.

Kristjens savelk lūpas tik tikko jaušamā smaidā. Tu vari izmantot savu viedtālruni; es sūtīšu vēstules uz to. Tādā gadījumā manam datorspeciālistam tiks aiztaupīts vēl viens interesants rīts, viņš dzēlīgi nosaka.

-    Jā, Kristjen. Es vairs nespēju apvaldīties un izvalbu acis. Viņš pavīpsnā.

-     Stīlas jaunkundze, tev izdevies panākt, ka man atkal niez plauksta.

-    Tava mūžam niezošā plauksta, Greja kungs… Kā mēs risināsim šo problēmu?

Viņš iesmejas, bet jau nākamajā mirklī ievibrējas viņa tālrunis. Ieraudzījis zvanītāja numuru, Kristjens sarauc pieri.

-     Kas noticis? viņš skarbi jautā un saspringti klausās. Es izmantoju šo izdevību, lai nopētītu viņa skaistos vaibstus, taisno degunu un matus, kas nevīžīgi krīt uz pieres. Slepenā vērošana apraujas, kad es pamanu viņa sejas izteiksmi, kurā neticību nomaina uzjautrinājums. Es ieklausos.

-    Vai tu joko?… Lai izraisītu strīdu? Kad viņš tev to pateica? Kristjens negribīgi iesmejas. Nē, nesatraucies. Nav nepieciešams atvainoties. Priecājos, ka radies loģisks izskaidrojums. Summa tiešām bija smieklīgi maza… Tu noteikti esi ieplānojusi kādu īpaši velnišķīgu un radošu atriebi. Nabaga Aizaks! Viņš pasmaida. Jā… Uz redzi. Kristjens aizcērt telefona vāciņu un paskatās uz mani. Viņa acīs pavīd piesardzība, tomēr viņš šķiet arī savādi atvieglots.

-    Kas tev zvanīja? es painteresējos.

-    Vai tiešām vēlies zināt? viņš klusi jautā.

Esmu saņēmusi atbildi un papurinu galvu. Lūkodamās ārā pa logu uz pelēcīgo Sietlu, es ļaujos nomāktībai. Kāpēc tā sieviete neliek Kristjenu mierā?

-    Ana… Viņš satver manu plaukstu un noskūpsta visus pirkstu kauliņus pēc kārtas, pirms spēji iesūc mazo pirkstiņu mutē. Pēc brīža es jūtu vieglu kodienu.

Oho! Tas atbalsojas manā pavēderē. Es spēji ievelku elpu un satraukta uzlūkoju Teiloru un Sojeru, pirms pievēršos Kristjenam, un viņa acis ir satumsušas. Viņa lūpas nesteidzīgi savelkas baudkārā smaidā.

-    Nemulsti, Anastasija, viņš nomurmina. Elina ir pagātne. Un viņš noskūpsta manu delnu tā, ka tirpas aizstīgo pa visu augumu, un es aizmirstu dusmas.

-     Labrīt, Ana! Džeks nomurmina, kad virzos uz sava galda pusi. Skaista kleita.

Es pietvīkstu. Tērps ir no jaunās garderobes, ko iegādājies mans neticami bagātais draugs. Gaiši zilajai lina auduma kleitai nav piedurkņu. Tā ir pieguloša, un man kājās ir krēmkrāsas augstpapēžu sandales. Kristjenam patīk augsti papēži. Es slepus pasmaidu, to iedomājusies, bet atceros, kur esmu, un savelku lūpas profesionālā, neizteiksmīgā smaidā priekšniekam.

-     Labrīt, Džek.

Es ķēros pie darba un zvanu kurjeram, lai tas aizvestu Džeka brošūru uz tipogrāfiju. Viņš pabāž galvu kabineta durvīs.

-    Lūdzu, atnes man kafiju, Ana!

-     Protams. Es ieeju virtuvē un tur sastopu Klēru. Ari viņa vāra kafiju. Mēs sasveicināmies un brīdi pļāpājam par viņas ģimenes pasākumu nedēļas nogalē, kas viņai sagādājis daudz prieka. Es savukārt pastāstu par izbraukumu laivā kopā ar Kristjenu.

-   Tavs draugs ir burvīgs, Ana, viņa nosaka, sapņaini pievērdama acis.

Es tik tikko savaldos, nepacēlusi skatienu pret griestiem.

-    Jā, nav slikti, es smaidīdama nosaku, un mēs abas sākam smieties.

-    Kur tik ilgi kavējies? Džeks nošņāc, kad atnesu viņam kafiju.

-     Piedod! es pietvīkusi murminu, bet nākamajā mirklī saraucu pieri. Es biju virtuvē tikpat ilgi kā vienmēr. Kas Džekam kaiš? Varbūt viņš par kaut ko nervozē.

Viņš papurina galvu. Ana, atvaino. Negribēju tev uzkliegt, saldumiņ.

Saldumiņ?

-     Augstākās vadības līmenī notiek kaut kas dīvains, un es nesaprotu, kas tas ir. Turi acis vaļā, labi? Ja kaut ko padzirdēsi… Es zinu, kā jūs, meitenes, pļāpājat. Viņš pasmaida, un mani pārņem viegls nelabums. Viņam nav ne jausmas, kā mēs, "meitenes", pļāpājam. Turklāt es zinu, kas notiek.

-    Tu mani informēsi, vai ne?

-    Protams, es nomurminu. Brošūra ir ceļā uz tipogrāfiju. To nosūtīs atpakaļ divos.

-    Lieliski. Ņem. Viņš pasniedz man kaudzi manuskriptu. Man nepieciešami pirmo nodaļu kopsavilkumi. Pēc tam sakārto visu kartotēkā.

-    Tūlīt keršos klāt.

/

Mani pārņem atvieglojums, tiklīdz iznāku no viņa kabineta un apsēžos pie sava galda. Ir grūti būt vienīgajai, kas zina noslēpumu. Kā rīkosies Džeks, kad atklās patiesību? Man pār muguru pārskrien šermuļi. Kaut kas liek man domāt, ka viņš nepriecāsies. Es palūkojos uz savu telefonu un pasmaidu. Tajā mani gaida vēstule no Kristjena.

No: Kristjens Grejs

Temats: Saullēkts

Datums: 14.06.2011. 09:23

Kam: Anastasija Stīla

Man patīk mosties Tev blakus.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. neglābjami iemīlējies vadītājs

Mans smaids stiepjas līdz pat ausīm.

No: Anastasija Stīla

Temats: Saullēkts

Datums: 14.06.2011. 09:35 Kam: Kristjens Grejs Godātais neglābjami iemīlējies vadītāj! Arī man patīk mosties Tev blakus. Bet man patīk arī būt ar Tevi kopā gultā, liftā, uz klavierēm un biljarda galda, laivā, dušā, vannā, uz dīvainiem koka krustiem ar važām, milzīgās gultās ar sarkaniem palagiem, laivu namiņos un bērnības laika guļamistabās.

Tava pēc seksa izslāpusi, nepiesātināmā Ana Skūpstu.

No: Kristjens Grejs Temats: Mitrs aparāts Datums: 14.06.2011. 09:37 Kam: Anastasija Stīla Mana nepiesātināmā Ana!

Es nupat izspļāvu kafiju uz klaviatūras. Kaut kas tāds ar mani notiek pirmo reizi mūžā.

Apbrīnoju sievieti, kas spēj pienācīgi novērtēt ģeogrāfiju. Vai tas nozīmē, ka Tu iekāro tikai manu miesu? Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. neticami izbrīnītais vadītājs

No: Anastasija Stīla

Temats: Spurdzu… un esmu mitra

Datums: 14.06.2011. 09:42

Kam: Kristjens Grejs

Cienījamais neticami izbrīnītais vadītāj!

Protams.

Man jāstrādā. Beidz mani traucēt.

Tava pēc seksa izslāpusi, nepiesātināmā Ana

Skūpstu.

No: Kristjens Grejs Temats: Vai tiešām? Datums: 14.06.2011. 09:50 Kam: Anastasija Stīla

Mana nepiesātināmā Ana!

Kā vienmēr, esmu gatavs izpildīt katru Tavu vēlēšanos.

Mani sajūsmina Tavi spurdzieni… un mitrums.

Uz redzi, mazā.

Skūpstu.

Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. neticami izbrīnītais, neglābjami iemīlējies un savaldzinātais vadītājs

Es noslēpju telefonu un ķēros pie darba.

Dienas vidū Džeks man palūdz atnest pusdienas no delikatešu veikaliņa. Es piezvanu Kristjenam, tiklīdz esmu izgājusi no kabineta.

-    Anastasija, viņš nekavējoties atsaucas sirsnīgā, glāsmainā balsī. Kā šim vīrietim izdodas mani uzbudināt ar vienu vārdu telefona klausulē?

-    Kristjen, Džeks man lūdza aiziet pēc viņa pusdienām.

-    Sliņķis, Kristjens noņurd.

Es izliekos to nedzirdam. Tūlīt iešu uz veikalu. Būtu ērtāk, ja tu man iedotu Sojera numuru, lai man nevajadzētu traucēt tevi.

-    Tu mani netraucē, mazā.

-    Vai esi viens?

-    Nē. Šobrīd uz mani skatās seši cilvēki un nevar saprast, ar ko es runāju.

Šausmas! Vai tiešām? es satraukta izdvešu.

-    Jā. Tiešām. Mana draudzene, viņš paziņo, uz brīdi atvirzījis telefonu no mutes.

Žēlīgā debess! Viņi visi droši vien domāja, ka tev patīk puiši.

Kristjens iesmejas, Jā, droši vien.

-    Emm… man jāiet. Viņš noteikti dzird, cik nokaunējusies esmu, jo man nācies iztraucēt viņu sapulces laikā.

-    Tūlīt ziņošu Sojeram. Viņš atkal iesmejas. Vai saņēmi kādu ziņu no Keitas brāļa?

-     Pagaidām nē. Tu būsi pirmais, kas to uzzinās, Greja kungs.

-    Lieliski. Uz redzi, mazā.

-    Atā, Kristjen. Es smaidu, kā vienmēr, kad viņš saka šos vārdus. Tie nepavisam neizklausās piederīgi manam despotam, tomēr kaut kādā ziņā lieliski piestāv Kristjenam.

Pēc mirkļa, kad izeju no ēkas, Sojers jau gaida mani uz sliekšņa.

-    Stīlas jaunkundze, viņš pieklājīgi sveicina.

-    Sojer. Es pamāju, un mēs abi dodamies uz veikaliņu.

Sojera klātbūtnē es nejūtos tik ērti kā kopā ar Teiloru. Viņš

nemitīgi pēta ielu, un es nervozēju, sākdama rīkoties tāpat.

Vai Leila ir kaut kur šeit? Vai arī mūs visus ietekmējusi Kristjena paranoja. Varbūt šī ir daļa no viņa piecdesmit dēmoniem. Es atdotu daudz, lai varētu pavadīt pusstundu atklātā sarunā ar doktoru Flinnu un to noskaidrot.

Neko aizdomīgu es neieraugu, tikai parastu Sietlas ainavu pusdienlaikā. Ļaudis steidzas paēst, iepērkas, tiekas ar draugiem. Es redzu divas jaunas sievietes apskaujamies un saprotu, ka ilgojos pēc Keitas. Aizritējušas tikai divas nedēļas, kopš viņa devās brīvdienās, bet tās bijušas divas ilgākās nedēļas manā mūžā. Ir noticis ļoti daudz; viņa nespēs tam noticēt, kad dzirdēs manu stāstu. Kaut gan… es būšu spiesta viņai sniegt saīsinātu izklāstu, nepārkāpjot konfidencialitātes vienošanos. Es saraucu pieri. Nāksies aprunāties ar Kristjenu. Kā Keita reaģētu? Es nobālu, par to domādama. Varbūt viņa atgriezīsies kopā ar ītanu. Mani pārņem līksms satraukums, tomēr nešķiet, ka tas ir iespējams. Viņa droši vien paliks pie Eljota.

-    No kuras vietas jūs novērojat eku? es pajautāju Sojeram, kad mēs stāvam rindā. Viņš ir ieņēmis vietu man pretī ar seju pret durvīm un turpina pētīt gan ielu, gan visus ienākošos. Tas mani kaitina.

-    Es sēžu veikalā tieši pretī durvīm, Stīlas jaunkundze.

-    Vai jūs negarlaikojaties?

-    Nē. Tāds ir mans darbs, viņš stīvi paskaidro.

Es pietvīkstu. Atvainojiet, es negribēju radīt iespaidu… Es apklustu, jo viņa sejā parādās laipna, saprotoša izteiksme.

-    Lūdzu, Stīlas jaunkundze, nesatraucieties. Mans uzdevums ir sargāt jūs, un es to paveikšu.

-    Tātad no Leilas nav ne minas?

-    Nē.

-    Kā jūs viņu pazītu?

-    Redzēju viņas fotogrāfiju.

-    Vai jums tā ir līdzi?

-    Nē, jaunkundz. Sojers piesit sev pie deniņiem. Es to iegaumēju.

Jā, protams. Es labprāt aplūkotu Leilas fotogrāfiju, lai noskaidrotu, kā viņa izskatījās, pirms kļuva par rēgu. Interesanti, vai Kristjens man piešķirtu attēla kopiju? Jā, droši vien rūpējoties par manu drošību. Man prātā veidojas plāns, un zemapziņa atzinīgi māj ar galvu.

Kurjers atnes brošūras, un es atvieglota redzu, ka tās izskatās ļoti labi. Es parādu vienu no paraugiem Džekam. Viņa acis iekvēlojas; nezinu, kas vainojams es vai brošūra. Es nolemju uzskatīt, ka viņu sajūsmina tipogrāfijas veikums.

-    Lielisks darbs, Ana. Viņš laiski šķirsta lapas. Jā, tiešām labi. Vai tu šovakar tiksies ar savu draugu? Viņš sašķoba lūpas, izteikdams pēdējo vārdu.

-     Jā. Mēs dzīvojam kopā. Tā ir gandrīz patiesība. Šobnd mes tiešam mitināmies viena dzīvoklī. Un es esmu formāli piekritusi ievākties pie viņa, tātad tie nav gluži meli. Cerams, ar to pietiks, lai novērstu Džeka uzmanību.

-    Vai viņš iebilstu, ja tu šovakar atnāktu ātri iedzert? Par godu smagajam darbam, ko esi paveikusi?

-    Šodien pie mums viesosies sens draugs, un mēs dosimies vakariņās. Un es būšu aizņemta katru vakaru, Džek.

-    Saprotu. Viņš neapmierināts nopūšas. Varbūt vēlāk, kad atgriezīšos no Ņujorkas, vai ne? Viņš gaidpilni sarauc uzacis un velta man pavedinošu skatienu.

Nekādā ziņā! Es neizteiksmīgi pasmaidu, apslāpēdama drebuļus.

-    Vai vēlies kafiju? Varbūt tēju? es jautāju.

-    Kafiju, lūdzu. Viņa balss ir dobja un aizsmakusi, it kā viņš pieprasītu kaut ko citu. Sasodīts, izskatās, ka Džeks neatkāpsies. Tagad tas ir skaidrs. Ko man darīt?

Izgājusi no viņa kabineta, es atvieglota skaļi nopūšos. Džeka tuvumā es jūtos saspringta. Kristjenam ir taisnība attiecībā uz viņu, un tas mani kaitina.

Tiklīdz apsēžos pie sava galda, iezvanās mans tālrunis. Šo numuru es nepazīstu.

-    Ana Stīla klausās.

-    Sveika, Stīla! atskan ītana zobgalīgā balss, un es uz bridi apjūku.

-   ītan! Kā tev klājas? es atguvusies jautāju, sajūsmā gandrīz spiegdama.

-    Priecājos, ka esmu atpakaļ. Man pamatīgi apnikusi saule un ruma punšs, un manas mazās māsiņas trakā mīlestība pret lielo vīrieti. Esmu pārcietis elles mokas, Ana.

-    Protams! Jūra, smiltis, saule un ruma punšs? Izklausās pēc Dantes Inferno. Es iespurdzos. Kur tu esi?

-    Lidostā, gaidu savu somu. Ar ko tu nodarbojies?

-    Strādāju. Jā, man izdevās atrast algotu darbu, es paskaidroju, dzirdot izbrīna pilno elpas vilcienu klausulē. Varbūt atnāksi pie manis un paņemsi atslēgas? Vēlāk varam tikties dzīvoklī.

-     Lieliski. Tiksimies pēc četrdesmit piecām minūtēm vai stundas, labi? Kur man jābūt?

Es nosaucu izdevniecības adresi.

-    Gaidīšu tevi, Itan.

-     Uz redzi, viņš nosaka un beidz sarunu. Tātad šo izteikumu pārņēmis arī ītans? Un es atceros, ka viņš nupat pavadījis nedēļu kopā ar Eljotu. Es ātri uzrakstu vēstuli Kristjenam.

No: Anastasija Stīla

Temats: Viesi no saulainās tāles

Datums: 14.06.2011. 14:55

Kam: Kristjens Grejs

Cienījamais Neglābjami Iemīlējies!

ītans ir Sietlā, un viņš atnāks pie manis pēc dzīvokļa atslēgām.

Es gribētu pārliecināties, ka viņam neradīsies nekādi sarežģījumi. Varbūt Tu varētu man atbraukt pakaļ pēc darba?

Tad mēs dotos uz dzīvokli, un varbūt pēc tam VISI aizietu vakariņās?

Uz mana rēķina. Tava Ana Skūpstu. Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Vakariņas Datums: 14.06.2011. 15:05 Kam: Anastasija Stīla

Tavs plāns ir pieņemams. Izņemot daļu par Tavu rēķinu! Es samaksāšu.

Atbraukšu Tev pakaļ pīkst. 18.00. Skūpstu

P.S. Kāpēc Tu neizmanto tālruni??? Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. neticami satracinātais vadītājs

No: Anastasija Stīla

Temats: Despots

Datums: 14.06.2011. 15:11

Kam: Kristjens Grejs

Neuzvedies tik pikti un stīvi. Viss ir šifrēts.

Tiksimies pīkst. 18.00.

Ana (skūpstu)

Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Tracinošā sieviete Datums: 14.06.2011. 15:18 Kam: Anastasija Stīla Pikts un stīvs!

Es Tev rādīšu kaut ko piktu un stīvu! Un gaidu šo mirkli ar nepacietību. Kristjens Grejs,

Grey Enterprises Holding, Inc. neticami piktais, bet nezināmā iemesla dēļ smaidošais vadītājs

No: Anastasija Stila

Temats: Solījumi, solījumi vien

Datums: 14.06.2011. 15:23

Kam: Kristjens Grejs

Lai tā būtu, Greja kungs.

Arī es gaidu ar nepacietību ;D

Ana (skūpstu)

Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

Es nesaņemu atbildi, bet nemaz to negaidu. Varu iztēloties, kā Kristjens pukojas par pretrunīgiem signāliem, un pasmaidu. Brīdi gremdējusies pārdomās par to, ko viņš varētu ar mani izdarīt, es piepeši atklāju, ka vairs nespēju mierīgi sēdēt uz krēsla. Zemapziņa pārmetoši uzlūko mani. Atpakaļ pie darba!

Drīz iezvanās telefons.

-    Pie tevis atnācis ļoti glīts puisis, Klēra paziņo. Mums kādreiz vajadzētu aiziet kopīgi iedzert, Ana. Tu pazīsti traki pievilcīgus vīriešus, viņa sazvērnieciski čukst klausulē.

Itans! Es paķeru atslēgas un steidzos uz vestibilu.

Viņš sēž uz dīvāna, kas apvilkts ar zaļu ādu, un tiešām izskatās lieliski. Blondie mati ir saulē izbalojuši, seja ieguvusi apskaužamu iedegumu, un riekstbrūnās acis mirdz. Mani ieraudzījis, viņš pārsteigts paver muti un steidzas man pretī.

-    Oho, Ana! Viņš pieliecas, lai varētu mani apskaut, un sarauc pieri.

-    Tu izskaties ļoti labi. Es viņam uzsmaidu.

-    Un tu izskaties… citāda. Izsmalcināta, pieredzējusi. Kas noticis? Vai mainīji frizūru? Apģērbu? Nezinu, kas tas ir, Stīla, bet tu esi skaista!

Es koši pietvīkstu. Itan, tās ir tikai darba drēbes, es pārmetoši nosaku. Klēra mūs vēro, saraukusi uzaci un savilkusi lūpas smīnā.

-    Kā tev klājās Barbadosā?

-    Jautri, viņš atbild.

-    Kad atgriezīsies Keita?

-    Viņa lidos piektdien kopā ar Eljotu. Abi ir sasodīti nopietni iemīlējušies. Itans izbola acis.

-    Man viņas pietrūka.

-    Zinu. Kā viss sokas ar lielmogulu?

-    Lielmogulu? Es iespurdzos. Diezgan interesanti. Šovakar viņš mūs aizvedīs paēst.

-    Vareni! Itans šķiet patiesi iepriecināts. Paldies Dievam!

-    Lūk! Es pasniedzu viņam atslēgas. Vai adresi zini?

-Jā. Uz redzi! Viņš pieliecas un noskūpsta mani uz vaiga-

-    Eljota izteiciens?

-    Jā, tas ātri pielīp.

-    Taisnība. Uz redzi. Es smaidīdama vēroju, kā Itans uzceļ plecā savu lielo somu un iziet no ēkas.

Kad pagriežos, es ieraugu Džeku, kurš bezkaislīgi vēro mani no vestibila otras malas. Es viņam starojoši uzsmaidu un dodos pie sava galda, visu laiku juzdama viņa skatienu duramies mugurā. Tas sāk mani kaitināt. Kā rīkoties? Nav ne jausmas. Nāksies pagaidīt, līdz atgriezīsies Keita. Viņa noteikti kaut ko izdomās. Mans drūmais noskaņojums pagaist, un es ķēros pie nākamā manuskripta.

Piecas minūtes pirms sešiem iezvanās telefons.

-     Ieradies Piktais un Stīvais, Kristjens ziņo, un es atplaukstu smaidā. Viņš vēl joprojām ir rotaļīgs. Es notrīsu, domādama par visu, kas mani sagaida vakarā.

-    Runā Nepiesātināmā un ar Seksu apsēstā. Cik noprotu, tu esi pie durvīm? es dzedri painteresējos.

-    Tieši tā, Stīlas jaunkundze. Ar nepacietību gaidu tevi. Viņa balss ir silta un kārdinoša, un mana sirds iepukstas straujāk.

-    Abpusēji, Greja kungs. Tūlīt nākšu. Es beidzu sarunu, izslēdzu datoru un paņemu somiņu, kā arī krēmkrāsas jaciņu.

-    Džek, es dodos mājās!

-    Labi, Ana. Paldies par darbu! Novēlu jauku vakaru.

-    Tev ari.

Kāpēc viņš nevar vienmēr izturēties šādi? Nesaprotu.

Audi mani gaida pie durvīm, un Kristjens izkāpj no mašīnas, kad es tai tuvojos. Viņš ir novilcis žaketi un ģērbies pelēkās biksēs, kas man ļoti patik, jo lieliski izskatās uz viņa šaurajiem gurniem. Kā gan iespējams, ka šis grieķu dievs piešķirts man? Es jutu sejā atplaukstam muļķīgu smaidu, un viņš man atbild ar tādu pašu.

Kristjens pavadījis visu šo dienu, izturēdamies kā neprātīgi iemīlējies draugs… un viņš ir iemīlējies manī. Šis apburošais, sarežģītais, dziļi ievainotais vīrietis mīl mani, un es mīlu viņu. Es jūtu piepešu līksmes uzplūdu sevī un izbaudu mirkli; šobrīd es droši vien varētu iekarot visu pasauli.

-     Stīlas jaunkundze, tu izskaties tikpat pievilcīga kā šorīt. Kristjens ievelk mani savās skavās un kaislīgi noskūpsta.

-    Tu arī, Greja kungs.

-     Labi, brauksim pie tava drauga. Viņš man uzsmaida un atver mašīnas durvis.

Teilors ved mūs uz dzīvokli, un Kristjens tikmēr man stāsta par dienas laikā notikušo. Šķiet, ka šī diena bijusi daudz labāka nekā iepriekšējā. Es sajūsmas pilnām acīm viņu vēroju, kamēr viņš mēģina izskaidrot kādu atklājumu, ko nupat veikusi lauksaimniecības fakultāte Vankūveras universitātē. Vārdi man nozīmē ļoti maz, tomēr mani interesē Kristjena aizrautība un kvēle, kādu viņš iepludina šajā projektā. Varbūt tā būs arī turpmāk, labas dienas mīsies ar sliktām, un, ja labās būs šādas, man nebūs iemesla sūdzēties.

Kristjens pasniedz man papīra lapu. Šeit pierakstītas dienas, kurās Klods ir brīvs, viņš saka.

Pareizi! Es no rīta pieminēju treneri.

Kad piebraucam pie ēkas, kurā ir mans dzīvoklis, viņš izņem no kabatas tālruni.

-    Grejs, viņš atbild. Kas noticis, Roza? Viņš uzmanīgi klausās, un es noprotu, ka saruna būs ilga.

-    Iešu pasaukt ītanu. Būšu atpakaļ pēc divām minūtēm, es klusi saku Kristjenam un paceļu divus pirkstus.

Viņš pamāj, acīmredzami domādams tikai par sarunu. Teilors atver man durvis, sirsnīgi smaidīdams. Es atplaukstu; pat Teilors nojauš, cik laimīga es jūtos. Nospiedusi domofona pogu, es līksma iesaucos: Itan, te es! Laid mani iekšā.

Atskan parastais troksnis, un es dodos augšā pa kāpnēm. Neesmu šeit bijusi kopš sestdienas rīta. Šķiet, ka aizritējis ilgs laiks. Itans tālredzīgi atstājis durvis atvērtas. Es ieeju dzīvoklī un nezināma iemesla dēļ piepeši sastingstu. Paiet vēl kāds mirklis, līdz saprotu, kas izraisījis šādu reakciju: bālā, izdēdējusī meitene, kas stāv pie iebūvētā galda, turēdama rokā revolveri. Tā ir Leila, un viņa uzlūko mani ar neizdibināmu skatienu.

13. NODAĻA

Sasodīts!

Viņa ir šeit un vēro mani, bet viņas sejā nekas nav nolasāms. Rokā viņa tur ieroci. Mana zemapziņa nokrīt kā zibens ķerta, un nedomāju, ka viņu izdosies atdzīvināt kaut vai ar ožamo sāli.

Es vairākas reizes samirkšķinu acis, lūkodamās uz Leilu. Mans prāts drudžaini darbojas. Kā viņa iekļuva manā dzīvoklī? Kur ir ītans? Nē! Kur ir Itans?

Mana sirds sažņaudzas, it kā to būtu sagrābusi ledaina roka, un pār muguru skrien tirpas. Mati šausmās saslienas stāvus. Vai Leila viņam kaut ko nodarījusi? Es strauji elpoju, juzdama, kā pa dzīslām joņo adrenalīns un stindzinošas bailes. Tikai mieru, tikai mieru! Es domās atkārtoju šos vārdus kā mantru.

Leila piešķiebj galvu, pētīdama mani kā savādu muzeja eksponātu. It kā es būtu dīvainākā parādība šajā istabā.

Šķiet, pagājusi mūžība, kamēr es aptveru notiekošo, kaut gan patiesībā aizrit tikai sekundes simtdaļa. Leilas sejas izteiksme vēl joprojām ir tukša. Viņa ir tikpat netīra un nekopta kā iepriekš. Viņai mugurā ir nobružātais mētelis, un izskatās, ka viņai izmisīgi nepieciešama duša. Netīrie, lēkšķēs salipušie mati ir pieplakuši pie galvas, un brūnajās, duļķainajās acis nav manāma nekāda izpratne par redzēto.

Kaut gan mute ir izkaltusi kā tuksnesis, es mēģinu runāt. Sveika. Tu esi Leila, vai ne? es izstomu. Viņa savelk lūpas smaidā, bet tas vairāk atgādina biedējošu grimasi.

Viņa runā, Leila nočukst, un viņas balss vienlaikus ir glāsmaina un skarba, veidojot savādu disharmoniju.

-     Jā, es runāju, es mierinoši atbildu, it kā viņa butu bērns. Vai esi viena? Kur ir ītans? Mana sirds strauji dauzās, jo es baidos, ka Leila viņam kaut ko nodarījusi.

Meitene saviebj seju, gluži kā gatavodamās raudāt. Viņa izskatās izmisusi.

-    Viena, viņa čukst. Viena. Un skumjas, kas slēpjas šajā vārdā, liek manai sirdij sažņaugties. Ko tas nozīmē? Vai es esmu viena? Vai runa ir par viņu? Leila ir viena, jo nogalinājusi Itanu? Nē… nē… Es cīnos ar baiļu kamolu, kas iesprūdis man kaklā, un apvaldu asaras.

-     Kāpēc tu esi šeit? Vai varu tev palīdzēt? Vārdi pauž rāmu, piesardzīgu interesi, kaut gan mani māc mokošas bažas. Leila pieliec galvu, it kā mans jautājums viņu mulsinātu. Tomēr viņa neveic nekādus draudīgus žestus. Ierocis ir viņai rokā, tomēr pirksti nav sasprindzināti. Es ķēros pie citas stratēģijas, mēģinādama nepievērst uzmanību šermuļiem, kas skrien man pār muguru.

-     Vai vēlies tēju? Kāpēc es viņai piedāvāju tēju? Tā ir Reja iecienītā atbilde uz jebkuru ar emocijām saistītu situāciju, negaidīti uzpeldējusi man prātā. Viņu ķertu trieka, ja viņš šobrīd mani ieraudzītu. Rejs ir bijušais armijnieks un droši vien jau būtu atbruņojis Leilu. Viņa gan netēmē ieroci pret mani. Varbūt es drīkstu kustēties. Viņa papurina galvu un pagroza to, it kā izstaipīdama kaklu.

Es dziļi ievelku elpu, mēģinādama panākt, lai sirds nedauzītos tik strauji, un tuvojos iebūvētajam galdam. Leila sarauc pieri, pauzdama neizpratni, un nedaudz pagriežas, lai varētu mani vērot. Es satveru tējkannu un, rokām drebot, ieleju tajā ūdeni no krāna. Elpoju jau mazliet lēnāk. Ja Leila gribētu nogalināt, viņa jau būtu mani nošāvusi. Viņas sejā manāma neskaidra, mulsuma pilna ziņkāre. Ieslēgdama tējkannu, es domāju par ītanu. Vai viņš ir ievainots? Sasiets?

-    Vai dzīvoklī ir vēl kāds? es bikli iejautājos.

Leila pieliec galvu uz otriem sāniem un ar labo roku to, kurā netur ieroci, sagrābj garo, taukaino matu šķipsnu un sāk to tīt ap pirkstiem, ik pa brīdim sāpīgi paraudama. Tas acīmredzami ir sens ieradums, kas liecina par satraukumu, un es, to vērodama, atkal ieraugu mūsu abu līdzību.

Gaidīdama atbildi, es aizturu elpu, gandrīz vairs nespēdama valdīt izmisumu.

-    Viena. Pilnīgi viena, Leila nomurmina. To dzirdot, es jūtos atvieglota. Varbūt ītans nav šeit. Es nedaudz nomierinos.

-    Vai tiešām nevēlies tēju vai kafiju.

-     Negribu dzert, viņa klusi atbild un piesardzīgi sper soli man tuvāk. Miers nekavējoties pagaist. Sasodīts! Es atkal strauji elpoju, un bailes strāvo pa manām vēnām. Cenzdamās nepievērst tām uzmanību, es drosmīgi pagriežos un izņemu no skapīša divas krūzes.

-    Kas tevī ir tāds, kā nav man? viņa jautā bērna liegajā, dziedošajā balsī.

-     Par ko tu runā, Leila? es jautāju, cik glāsmaini vien spēju.

-    Pavēlnieks… Greja kungs… viņš ļauj, lai sauc viņu vārdā.

-    Es neesmu viņa Pakļautā, Leila. Viņš… emm, Pavēlnieks saprot, ka es nemāku, neesmu piemērota šīs lomas pildīšanai.

Viņa pieliec galvu uz otru pusi. Žests ir biedējošs un nedabisks.

-    Pie-mē-ro-ta. Viņa izmēģina vārdu, izgaršo to uz mēles. Bet Pavēlnieks ir laimīgs. Es viņu redzēju. Viņš smejas un smaida. Tas notiek reti… ļoti reti.

Ak tā!

-    Tu izskaties tāpat kā es, Leila maina tematu, mani pārsteigdama. Šķiet, ka viņa tikai tagad mani patiesi ieraudzījusi. Pavēlniekam patīk pakļāvīgas meitenes, kas izskatās kā mēs. Pārējās ir tādas pašas… tieši tādas… bet tu guli viņa gultā. Es jūs redzēju.

Velns! Viņa bijusi mūsu istabā. Tas man neienāca prātā.

-    Tu redzēji mūs viņa gultā? es čukstu.

-     Es nekad negulēju Pavēlnieka gultā, Leila nomurmina. Viņa līdzinās kritušam eņģelim, trauslam rēgam. Viņa ir tikai puse no cilvēciskas būtnes. Meitene ir tik vāja, ka mani piepeši pārņem līdzjūtība, kaut gan viņai rokā ir ierocis. Pirksti sažņaudzas ap spalu, un es jūtu acis ieplešamies.

-     Kāpēc mēs Pavēlniekam patīkam šādas? Varbūt viņš… viņš… Pavēlniekā mājo tumsa… Pavēlniekā mājo tumsa, bet es viņu mīlu.

Nē, tā nav taisnība! Es sadusmojos. Viņš nav tumsas pārņemts. Kristjens ir krietns cilvēks, viņš pameta tumsu un iznāca gaismā kopā ar mani. Un Leila ir atgriezusies, lai vilinātu viņu atpakaļ, izmantojot slimīgas iedomas par mīlu.

-    Leila, vai iedosi man ieroci? es klusi jautāju. Viņas tvēriens kļūst ciešāks, un viņa piespiež pistoli pie krūtīm.

-    Mans. Vienīgais, kas man palicis. Viņa maigi noglāsta ieroci. Lai viņa varētu būt kopā ar savu mīļoto.

Nolādēts! Kādu mīļoto? Vai Kristjenu? Es jūtos tā, it kā Leila būtu iesitusi man pa vēderu. Kristjens tūlīt būs klāt, lai noskaidrotu, kāpēc es kavējos. Vai Leila grib viņu nošaut? Šī doma ir tik šausminoša, ka man aizžņaudzas kakls; tajā veidojas milzīgs baiļu kamols, kas mani smacē.

Tieši tajā mirkli durvis atsprāgst vaļā, un tajās nostājas Kristjens. Viņam aiz muguras ir Teilors.

Aši uzmetis skatienu man, Kristjens nopēta mani no galvas līdz kājām, un es pamanu atvieglojuma dzirksti viņa acīs. Tomēr tā apdziest, tiklīdz viņš ierauga Leilu. Kristjens sastingst, piekalis viņai skatienu, un nekustina nevienu muskuli. Viņa acīs kvēlo uguns, kādu nekad neesmu redzējusi; tajā liesmo dusmas un bailes.

Nē… nē.

Leila iepleš acis, un šķiet, ka viņa uz mirkli atgriežas realitātē. Strauji mirkšķinādama plakstiņus, viņa atkal satver ieroci ciešāk.

Man aizraujas elpa un sirds pukst tik skaļi, ka es dzirdu asinis šalcam ausīs. Nē, nē, nē!

Visa mana pasaule šobrīd atrodas nabaga slimas sievietes rokās. Vai viņa šaus? Tēmēs uz mums abiem? Vai tikai Kristjenu? Šī doma ir šausminoša.

Liekas, ka aizrit mūžība, jo laiks ir sastindzis, bet Leila beidzot pieliec galvu un uzlūko Kristjenu caur nolaistām skropstām. Viņa šķiet nožēlas pārņemta.

Kristjens paceļ roku, liegdams Teiloram kustēties. Teilora nobālušajā sejā lasāmas dusmas. Nekad neesmu viņu redzējusi šādu, tomēr viņš paliek stāvam, kamēr Kristjens un Leila vēro viens otru.

Esmu aizturējusi elpu. Ko viņa darīs? Kā rīkosies Kristjens? Bet viņi tikai skatās. Kristjena sejā vīd mokas un kaut kas neizprotams. Varbūt žēlums, bailes, pieķeršanās… vai ari mīlestība? Nē, lūdzu, tikai ne mīlestība!

Kristjens ar skatienu ieurbjas Leilas acīs, un gaisotne dzīvoklī mainās ļoti lēni un skaudri. Spriedze pieņemas spēkā, līdz es sajūtu saikni, kas viņus vieno, sajūtu elektrisko strāvojumu starp viņiem.

Nē! Es piepeši jūtos kā nelūgta viešņa, kas traucē viņus intīmā mirklī. Man piešķirta blakusstāvētājas loma, un es ielūkojos aizliegtā, personiskā ainā aiz slēgtām durvīm.

Kristjena acis iekvēlojas vēl spožāk, un stāja tik tikko manāmi mainās. Viņš izskatās garāks, neizskaidrojami stūraināks, saltāks un atturīgāks. Es pazīstu šo stāju. Jau esmu viņu šādu redzējusi rotaļu istabā.

Es jūtu ādu iekņudamies. Šis ir Kristjens Pavēlnieka lomā, un tā viņam acīmredzami der kā otra āda. Nezinu, vai viņš tāds dzimis vai pārveidots, bet man sažņaudzas sirds, kad redzu Leilu atsaucamies. Viņa paver lūpas un sāk elpot straujāk, bet vaigos iesitas sārtums. Nē! Manu acu priekšā tiek izspēlēta aina no pagātnes, un to vērot ir pārāk sāpīgi.

Kristjens ar lūpām izveido kādu vārdu. Es to nesaklausu, bet Leila reaģē nekavējoties. Viņa nometas ceļos uz grīdas, pieliekusi galvu. Ierocis izkrīt viņai no rokas un nekaitīgs aizslīd pār koka grīdu. Kristjens rāmi pieiet tam klāt un ar elegantu kustību pieliecas, lai paņemtu ieroci. Nopētījis pistoli ar vāji slēpta riebuma pilnu skatienu, viņš ieliek to žaketes kabatā un atkal pievēršas Leilai, kas paklausīgi tup pie iebūvētā galda.

-    Anastasija, ej līdzi Teiloram, viņš pavēl. Teilors pārkāpj pār slieksni un vēro mani.

-    Itans, es nočukstu.

-    Lejā, Kristjens lietišķi paskaidro, ne mirkli nenovērsdams skatienu no Leilas.

Lejā. Nevis šeit. ītans nav cietis. Mani pārņem spējš atvieglojums, un man šķiet, ka es zaudēšu samaņu.

-    Anastasija, Kristjens kā brīdinādams noskalda.

Es samirkšķinu acis un piepeši jūtos kā zemē ieaugusi. Nē, es negribu viņu pamest šeit… kopā ar Leilu. Viņš nostājās blakus Leilai, kas tup viņam pie kājām. Kristjens sargājoši slejas viņai pāri. Viņa līdzinās statujai, un tas ir nedabiski. Es nespēju novērst skatienu no viņiem abiem kopā…

-    Dieva dēļ, Anastasija, vismaz reizi mūžā klausi tam, ko tev saka, un ej prom! Kristjens beidzot ielūkojas man sejā, acīm niknumā kvēlojot, un viņa balss ir salta kā ledus. Nav iespējams nesaklausīt dusmas, kas virmo klusi izteiktajos vārdos.

Viņš dusmojas uz mani? Nē, tas nav iespējams. Ludzu, nē! Es jūtos kā saņēmusi sitienu. Kāpēc viņš grib palikt pie Leilas?

-    Teilor, ved Stīlas jaunkundzi lejā. Tūlīt pat.

Es ar acs kaktiņu redzu Teiloru pamājam, bet pati nenovēršos no Kristjena.

-    Kāpēc? es čukstu.

-    Ej. Atpakaļ uz dzīvokli. Viņa acīs zaigo ledus. Man nepieciešams pabūt vienatnē ar Leilu, viņš aprauti paskaidro.

Man šķiet, ka Kristjens mēģina kaut ko pateikt bez vārdiem, bet viss notiekošais mani tā samulsinājis, ka es nejūtos pārliecināta. Uzlūkojusi Leilu, es pamanu ļoti vāju smaida atblāzmu viņas lūpās, bet nekas cits par to neliecina. Viņa ir pilnīgi bezkaislīga. Nevainojama Pakļautā. Sasodīts! Man pār muguru pārskrien šermuļi.

Lūk, kas Kristjenam vajadzīgs. Lūk, kas viņam patīk. Nē! Man gribas skaļi gaudot.

-    Stīlas jaunkundze? Ana. Teilors sniedz man roku, aicinādams mani sev līdzi. Es sastingusi vēroju baiso ainu, kas paveras acu priekšā. Tā apstiprina manas slēptās bailes un paspilgtina visas nedrošības raisītās domas. Kristjens un Leila kopā Pavēlnieks un viņa Pakļautā.

-    Teilor, Kristjens saka, un Teilors paceļ mani uz rokām. Pirms aizejam, es vēl redzu Kristjenu maigi noglāstām Leilas galvu, un viņš kaut ko mierinoši saka.

Nē!

Teilors nes mani lejā pa kāpnēm, un es ļengana ļaujos viņa rokām, mēģinādama saprast, kas noticis pēdējo desmit minūšu laikā. Vai arī vairāk? Mazāk? Es vairs nespēju uztvert laika ritējumu.

Kristjens un Leila, Leila un Kristjens… kopā? Ko viņš šobrīd dara?

-    Ana, sasodīts? Kas te notiek, velns un elle?

Es atvieglota ieraugu Itanu, kurš mēro soļiem nelielo vestibilu, un viņam plecā vēl joprojām ir lielā soma. Paldies Dievam, viņam nekas nekaiš! Tiklīdz Teilors noliek mani zemē, es metos virsū ītanam, apvīdama rokas viņam ap kaklu.

-    ītan! Lai slavēts Dievs! Es viņu cieši apskauju, priecādamās, ka varu kaut mirkli aizmirst savas raizes un paniku par to, kas notiek manā dzīvoklī.

-    Ana, kas notiek? Kas ir šis cilvēks?

-    Atvaino, ltan, tas ir Teilors. Kristjena darbinieks. Teilor, šis ir ītans, manas dzīvokļa biedrenes brālis.

Abi pamāj viens otram.

-     Paklau, Ana, kas tur augšā notiek? Es meklēju kabatā dzīvokļa atslēgas, bet piepeši man uzklupa šie abi un tās paķēra. Viens no viņiem bija Kristjens… ītans apklust.

-    Tu nokavēji… Paldies Dievam!

-    Jā, sastapu senu draugu, mēs nedaudz iedzērām. Vai tu man beidzot pateiksi, kas notiek?

-    Mūsu dzīvoklī ir meitene, Kristjena bijusī. Viņa sajukusi prātā, un Kristjens cenšas… Man aizlūzt balss un acīs sariešas asaras.

-    Kuš, kuš, ītans nočukst un pievelk mani tuvāk. Vai policija jau izsaukta?

-    Nē, tas nav nepieciešams. Es šņukstu, paslēpusies viņam pie krūtīm, un vairs nespēju apvaldīt asaras. Spriedze, kas manī krājusies šīs epizodes laikā, beidzot rod iespēju izlādēties. ītans apskauj mani ciešāk, bet es jūtu, ka viņš ir samulsis.

-    Klau, Ana, iesim kaut ko iedzert. Viņš neveikli papliķē man pa muguru. Arī mani piepeši pārņem neveiklība un kauns, un patiesībā es šobrīd labprāt paliktu viena. Tomēr es pamāju, piekrizdama viņa piedāvājumam, jo gribu būt talu prom no šejienes un tā, kas notiek augšstāvā.

Es pagriežos pret Teiloru.

-    Vai dzīvokli pārbaudīja apsargi? es šņukstēdama jautāju un slauķu asaras ar plaukstas virspusi.

-    Jā, pēcpusdienā. Teilors kā atvainodamies parausta plecus un sniedz man mutautu. Viņš šķiet satriekts. Man ļoti žēl, Ana, viņš nomurmina.

Es saraucu pieri. Izskatās, ka viņš vaino sevi, un es negribu sagādāt viņam vēl vairāk raižu.

-     Viņai piemīt neparastas spējas izvairīties no mums, Teilors sadrūmis piebilst.

-    Mēs ar ītanu aiziesim kaut ko iedzert un pēc tam dosimies uz Eskalu. Es noslauku acis.

Teilors neveikli pamlņājas. Greja kungs gribēja, lai braucat uz dzīvokli, viņš klusi atgādina.

-     Mēs jau zinām, kur ir Leila, es atbildu, nespēdama apslāpēt rūgtumu balsī. Tātad vairs nav nepieciešama apsardze. Pasaki Kristjenam, ka tiksimies vēlāk.

Teilors atver muti, grasīdamies kaut ko iebilst, bet rīkojas prātīgi un aizver to.

-    Tu vari atstāt somu Teiloram, es piedāvāju ītanam.

-    Nē, labāk paturēšu to pie sevis, pateicos.

Itans pamāj Teiloram un izved mani ārā pa durvīm. Es pārāk vēlu atceros, ka atstāju somiņu mašīnā. Man nekā nav.

-    Mana somiņa…

-    Nesatraucies, Itans nomurmina. Viņa sejā manāmas raizes. Būs labi, es izmaksāšu.

Mēs atrodam bāru ielas otrā pusē un iekārtojamies uz koka taburetēm pie loga. Es gribu redzēt visus, kas ieiet namā un vēl svarīgāk iziet no tā. Itans pasniedz man alus pudeli.

-    Problēmas ar bijušo? viņš uzmanīgi painteresējas.

-    Viss ir nedaudz sarežģītāk, es nomurminu, piepeši atguvusi piesardzību. Kopš parakstīju konfidencialitātes līgumu, es nedrīkstu runāt par redzēto. Un šī ir pirmā reize, kad es tiešām sadusmojos, it īpaši tāpēc, ka Kristjens nav pat ieminējies par līguma saplēšanu.

-    Man laika netrūkst, ītans draudzīgi nosaka un iedzer lielu malku alus.

-    Viņa ir bijusī, no kuras Kristjens šķīrās jau pasen. Pēc tam viņa aizgāja no sava vīra, lai būtu kopā ar citu cilvēku. Pirms pāris nedēļām viņš gāja bojā negadījumā, un tagad meitene uzbruka Kristjenam. Es paraustu plecus. Neesmu atklājusi neko slepenu.

-    Uzbruka?

-    Viņai bija ierocis.

-    Velns un elle!

-    Nu, viņa patiesībā nevienam ar to nedraudēja. Manuprāt, viņa gribēja pavērst ieroci pati pret sevi. Bet šī iemesla dēļ es tā raizējos par tevi. Nezināju, vai esi dzīvoklī.

-    Skaidrs. Izklausās, ka viņa nav īpaši vesela.

-    Jā, tieši tā.

-     Un ko Kristjens ar viņu šobrīd dara?

Es jūtu asinis atplūstam no sejas un nelabumu kāpjam kaklā. Nezinu, es nočukstu.

Itans iepleš acis, beidzot sapratis, par ko es satraucos.

Mana problēma slēpjas atbildē uz šo jautājumu. Ko viņi abi dara? Cerams, runā. Tikai sarunājas. Tomēr es gara acīm redzu tikai Kristjena roku, kas maigi glāsta Leilas matus.

Viņa ir slima, uti Kristjens grib viņai palīdzēt, tas arī viss, es cenšos sev iestāstīt. Bet zemapziņa sērīgi purina galvu.

Tas nav viss. Leila spēja apmierināt viņa vajadzības tā, kā to nespēju es. Šī doma mani nomāc vairāk nekā jebkas cits.

Es cenšos paturēt prātā visu, ar ko nodarbojāmies pēdējo dienu laikā Kristjena atzīšanos mīlestībā, ķircināšanos, rotaļīgumu. Bet man ausīs skan Elinas vārdi. Runā, ka tie, kas noklausās, parasti nedzird neko labu… un tā ir taisnība.

Vai tu neesi sailgojies? Pēc savas rotaļu istabas?

Es steidzīgi iztukšoju alus pudeli, un ītans atnes nākamo. Šobrīd es neesmu īpaši patīkama sarunu biedrene, tomēr ītans paliek pie manis un pļāpā, mēģinādams uzlabot manu noskaņojumu. Viņš stāsta par Barbadosu un izklaidējošām nerātnībām, ar ko nodarbojās Keita un Eljots. Tomēr viņu piedzīvojumi spej novērst manu uzmanību tikai uz īsu mirkli.

Prāts, sirds un dvēsele vēl joprojām mājo dzīvoklī kopā ar manu nelaimīgo vīrieti un viņa bijušo Pakļauto. Sievieti, kura domā, ka viņu mīl. Sievieti, kas līdzinās man.

Kad tukšojam trešo pudeli, blakus Audi apstājas liela mašīna ar tumši tonētiem logiem. No tās izkāpj doktors Flinns kopā ar sievieti gaišzilā slimnīcas personāla ģērbā. Teilors abus ielaiž mājā.

-    Kas tas tāds? ītans painteresējas.

-    Doktors Flinns. Kristjens viņu pazīst.

-    Kādā jomā viņš darbojas?

-    Viņš ir psihoterapeits.

-    Skaidrs.

Mēs abi vērojam ielu, un pēc brīža viņi atgriežas. Kristjens nes uz rokām Leilu, un viņa ir ievīstīta segā. Ko tas nozīmē? Šausmu pārņemta, es vēroju, kā visi iesēžas lielajā mašīnā un aizbrauc.

Itans uzmet man līdzjūtības pilnu skatienu, un es jūtos tik nelaimīga, kā vēl nekad mūžā.

-     Vai drīkstu kaut ko stiprāku? es tik tikko dzirdami pajautāju ītanam.

-    Protams. Ko tu gribi?

-    Brendiju, lūdzu.

ītans pamāj un aiziet pie letes. Es lūkojos uz parādes durvīm. Pēc brīža parādās Teilors, iesēžas Audi un aiztraucas Eskalas virzienā… sekojot Kristjenam? Nezinu.

Atgriezies pie loga, ītans novieto man priekšā lielu brendija glāzi.

-    Uz priekšu, Stīla! Piedzersimies.

Sen neesmu uzklausījusi tik lielisku piedāvājumu. Mēs saskandinām, un es noriju malku svelošā dzintarkrāsas šķidruma. Ugunīgais siltums beidzot ļauj man nedaudz piemirst drausmās sāpes, kas sažņaudz pakrūti čokurā.

Ir jau vēls, un man reibst galva. Mēs ar ītanu nevaram iekļūt dzīvoklī. Viņš uzstāj, ka pavadīs mani uz Eskalu, bet pats tajā nepaliks. Viņš ir piezvanījis draugam, ar kuru pirms tam kopā iedzēra, un palūdzis naktsmājas.

-    Tātad moguls dzīvo šeit? Itans iesvilpjas, pauzdams apbrīnu.

Es pamāju.

-    Vai tiešām nevēlies, lai nāktu tev līdzi? viņš jautā.

-    Nē, man jātiek galā pašai… vai arī jāiet gulēt.

-    Tiksimies rīt, labi?

-    Jā. Paldies, ītan. Es viņu apskauju.

-    Tu visu atrisināsi, Stīla, viņš nomurmina, piespiedis lūpas man pie auss, un atkāpjas, vērodams, kā es ieeju ēkā.

-    Uz redzi! viņš uzsauc. Es vārgi pasmaidu un pamāju ar roku, pirms nospiežu pogu, lai izsauktu liftu.

Kad sasniedzu Kristjena dzīvokli, Teilors mani negaida priekšnamā. Tas ir dīvaini. Atvērusi lielās durvis, es ieeju dzīvojamā istabā. Kristjens staigā gar klavierēm, runādams pa telefonu.

-    Viņa nupat atnāca, viņš aprauti paziņo un, aizcirtis telefona vāciņu, uzlūko mani dusmās zalgojošām acīm. Kur tu biji, velns un elle? viņš noņurd, bet netuvojas man.

Kristjens dusmojas uz mani? Kaut gan nupat pavadījis nezin cik daudz laika ar savu trako bijušo?

-    Vai tu esi dzērusi? viņš sašutis jautā.

-    Mazliet. Es nezināju, ka tas ir tik manāms.

Kristjens spēji ievelk elpu un izlaiž pirkstus caur matiem.

-     Es tev liku atgriezties šeit. Viņa balss ir draudīgi klusa.

-     Ir jau piecpadsmit minūtes pēc desmitiem. Es raizējos par tevi.

-     Mēs ar ītanu iztukšojām dažas glāzes, kamēr tu aprūpēji savu bijušo, es nošņācu. Man nebija ne jausmas, cik ilgi tu būsi… kopā ar viņu.

Kristjens samiedz acis un sper soli man tuvāk, bet apstājas.

-    Kāpēc tu tā runā?

Es paraustu plecus un pētu savas rokas.

-    Ana, kas noticis? Un viņa balsī beidzot ieskanas kaut kas cits, ne tikai dusmas. Kas tas ir? Vai bailes?

Es noriju siekalas, meklēdama īstos vārdus. Kur ir Leila? es pajautāju, uzlūkodama Kristjenu.

-    Psihiatriskajā slimnīcā Frīmontā, viņš atbild, mani vērodams. Ana, kas tev kaiš? Viņš pienāk tuvāk, līdz nostājas man tieši pretī. Kas noticis? viņš klusi vaicā.

Es papurinu galvu. Kristjen, es tev nederu.

-     Ko tas nozīmē? viņš satrūcies jautā un iepleš acis. Kāpēc tu tā domā? Kā tas vispār iespējams?

-    Es nevaru tev sniegt visu vajadzīgo.

-    Tu esi viss, kas man vajadzīgs.

-    Redzot jūs abus kopā… Mana balss pieklust.

-    Kāpēc tu mani moki? Runa nav par tevi, Ana. Tikai par viņu. Kristjens spēji ievelk elpu un atkal izlaiž pirkstus caur matiem. Šobrīd viņa ir ļoti slima.

-    Bet es sajutu… to, kas jūs abus vienoja.

-    Ko? Nē. Kristjens sniedzas man pretī, un es instinktīvi atkāpjos. Viņš nolaiž roku, mirkšķinādams acis, un izskatās panikas pārņemts.

-    Tu bēgsi? viņš čukst, acīm bailēs ieplešoties.

Es klusēju, mēģinādama sakopot izkliedētās domas.

-    Nē, tu nedrīksti! viņš izmisīgi lūdzas.

-     Kristjen… es… Man ir grūti atrast vārdus. Ko es mēģinu pateikt? Man nepieciešams laiks, lai to visu aptvertu. Dod man laiku.

-     Nē. Nē! viņš iekliedzas.

-     Es…

Kristjens kā neprātīgs met skatienus apkārt. Vai viņš meklē iedvesmu? Kādu dievišķu roku, kas iejauktos? Man nav ne jausmas.

-    Tu nedrīksti iet prom. Ana, es tevi mīlu!

-    Es tevi ari mīlu, Kristjen, tikai…

-    Nē… nē! viņš izmisis sauc, ar abām rokām ieķerdamies sev matos.

-     Kristjen…

-    Nē, viņš izdveš, acīm baiļpilni šaudoties, un piepeši nometas ceļos man priekšā. Viņš pieliec galvu un uzliek plaukstas uz augšstilbiem, izpletis pirkstus. Dziļi ievilcis elpu, viņš vairs nekustas.

Ko tas nozīmē? Kristjen, ko tu dari? Viņš ir piekalis skatienu grīdai.

Kristjen! Ko tu dari? es spalgi atkārtoju. Viņš nekustas. Kristjen, paskaties uz mani! es izbijusies pavēlu.

Viņš nevilcinoties paceļ galvu un bezkaislīgi uzlūko mani pelēkām, tukšām acīm. Viņš ir rāms… gaidpilns. Sasodīts! Šis ir Kristjens verga lomā.

14. NODAĻA

Kristjens, kas nometies ceļos man pie kājām un nenovērsdamies uzlūko mani… Nekad neesmu redzējusi kaut ko tik baisu. Pat Leila ar savu ieroci mani tā nebiedēja. Nelielais reibums pēkšņi izgaist, un tā vietā ierodas šermuļi, kas skrien pār muguru. Es jūtu asinis atplūstam no sejas, un mani pārņem arvien nepatīkamākas nojausmas.

Redzētā satriekta, es spēji ievelku elpu. Nē. Nē, tas nav pareizi, nepavisam, tas ir graujoši.

-    Kristjen, lūdzu, nevajag. Es nevēlos, lai pazemojies.

Viņš turpina mani vērot, stings un kluss, un viņa skatienā nav nekā.

Mans nabaga nelaimīgais vīrietis… Es jūtu sirdi sažņaudzamies. Ko es viņam esmu nodarījusi? Man acīs sariešas asaras.

-    Kāpēc? Runā ar mani, es čukstu.

Viņš samirkšķina acis.

-    Kas man jāsaka? viņš klusi, neizteiksmīgi jautā, un es brīdi jūtos atvieglota, jo Kristjens beidzot runā, tomēr ne šādi.. nē. Nē.

Asaras plūst man pār vaigiem, un es piepeši vairs nespēju skatīties uz Kristjenu padevīgajā pozā, kādā nometās salauztā, nožēlojamā Leila. Redzēt ietekmīgo vīrieti, kurš patiesībā vēl joprojām ir mazs zēns, cietis drausmīgas sāpes un nežēlību, nejūtas pelnījis mīlestību, ko viņam dāvā brīnišķīgā, nevainojamā ģimene un nepavisam ne tik nevainojamā draudzene… Redzēt manu vientuļo, pamesto zēnu… tas ir pārāk smagi.

Manu sirdi pilda līdzjūtība, skumjas un ilgas, kas savelkas smacējošā izmisuma kamolā. Es zinu, ka man nāksies cīnīties, lai atvestu viņu atpakaļ īstajā pasaulē, lai atvestu atpakaļ manu Kristjenu.

Doma, ka es varētu kādam pavēlēt, ir šausminoša. Doma, ka es varētu pavēlēt Kristjenam… tā raisa nelabumu. Es kļūtu līdzīga viņai sievietei, kura Kristjenu salauza.

To sapratusi, es nodrebinos un mēģinu apvaldīt Tīstīšanās refleksu. Nē, es to nespēju un negribu.

Nedaudz padomājusi, es nospriežu, ka izeja ir tikai viena. Lūkodamās Kristjenam acīs, es noslīgstu ceļos viņam pretī uz cietās koka grīdas un ar skarbu žestu notraušu asaras, izmantodama plaukstas virspusi.

Šādi mes esam vienlīdzīgi. Tikai ta man izdosies izraut viņu no bezdibeņa.

Viņš nedaudz iepleš acis, bet citādi nemaina ne sejas izteiksmi, ne pozu.

-    Kristjen, tas nav nepieciešams, es lūdzos. Nebaidies, es nebēgšu. Esmu jau tev atkārtojusi vairākas reizes, ka nekur nepazudīšu. Viss notikušais… tas atstāja pārāk spēcīgu iespaidu. Man tikai vajadzīgs laiks pārdomām… nedaudz laika vienatnē. Kāpēc tu vienmēr iedomājies vissliktāko? Mana sirds atkal sažņaudzas, jo es zinu atbildi; tāpēc, ka viņu moka šaubas un naids, kas vērsts pašam pret sevi.

Es atkal dzirdu Elinas vārdus. Vai viņai zināms, cik sliktās domās esi pats par sevi? Vai viņa nojauš tavas problēmas?

Ak, Kristjen… Mani atkal pārņem bailes, un es strauji beru vārdus: Paklau, es tikai gribēju ierosināt, ka šo vakaru pavadīšu savā dzīvoklī. Tu nekad man nedod laiku… laiku pārdomām. Es iešņukstos, un Kristjens tik tikko manāmi sarauc pieri. Nedaudz laika pārdomām. Mēs gandrīz nepazīstam viens otru, un tavi pagātnes rēgi… Man vajag… man vajag laiku, ko veltīt domām par to visu. Un tagad, kad Leila ir… es nezinu… prom un mani vairs neapdraud, man šķita., šķita… Es vairs nespēju parunāt un tikai lūkojos uz Kristjenu. Viņš raugās man pretī un, liekas, tiešām ieklausās.

-     Redzot tevi kopā ar Leilu… Es aizveru acis, gremdēdamās sāpīgajās atmiņās par viņa izturēšanos pret bijušo Pakļauto. Tas bija trieciens. Es ieskatījos tavā pasaulē, kāda tā bija pirms manis, un… Asarām plūstot pār vaigiem, es vēroju savus pirkstus. Es satraucos, jo neesmu pietiekami laba tev. Man bija iespēja redzēt, kāda ir tava dzīve, un es baidos tev apnikt, un tad tu aiziesi… un es būšu tāda pati kā Leila… kļūšu par ēnu. Jo es tevi mīlu, Kristjen, un, ja tu mani pametīsi, pasaulē izdzisīs gaisma. Es attapšos tumsā. Un es negribu bēgt. Es tikai baidos, ka tu mani pametīsi…

Teikdama šos vārdus un cerēdama, ka viņš klausās, es beidzot atskāršu, kur slēpjas problēma. Es gluži vienkārši nesaprotu, kāpēc esmu iepatikusies Kristjenam. Nekad neesmu to sapratusi.

-    Man nav skaidrs, kāpēc tu manī saskati pievilcību, es nomurminu. Tu esi, nu… tu… un es esmu… Paraustījusi plecus, es lūkojos uz Kristjenu. Es nesaprotu. Tu esi izskatīgs, seksīgs, bagāts, labsirdīgs, krietns, sirsnīgs cilvēks… bet es tāda neesmu. Un es nevaru nodarboties ar to, kas tev patīk. Nevaru tev sniegt vajadzīgo. Kā tu varētu justies laimīgs kopā ar mani? Kā es varētu tevi noturēt sev blakus? Mana balss ir pārvērtusies par čukstu; es šobrīd paužu savas slēptākās bailes. Nekad neesmu sapratusi, ko tu manī saskati. Un visas šīs jūtas atkal uzvirmoja, tiklīdz ieraudzījusi tevi kopā ar Leilu. Es nošņaukājos un ar plaukstas virspusi noslauku degunu, vērodama Kristjena bezkaislīgo seju.

Viņš ir sasodīti kaitinošs. Runā taču, nolādēts!

-    Vai tu grasies šeit tupēt visu nakti? Ja tā, arī man nāksies to darīt, es asi brīdinu.

Man šķiet, Kristjena sejas izteiksme nedaudz atmaigst; viņš pat izskatās uzjautrināts. Tomēr ir grūti par to pārliecināties.

Es varētu viņam pieskarties, bet tādējādi bezkaunīgi izmantotu varu, ko Kristjens man piešķīris. To es nevēlos, tomēr arī nezinu, ko viņš grib vai ko cenšas man pateikt. Es gluži vienkārši nesaprotu.

-     Kristjen, lūdzu, lūdzu… runā ar mani, es diedelēju, lauzīdama klēpī saliktās rokas. Šādā pozā man nav ērti, tomēr es turpinu tupēt uz ceļgaliem, ielūkodamās Kristjena nopietnajās, skaistajās, pelēkajās acīs, un gaidu.

Un gaidu.

Un gaidu.

-    Lūdzu, es atkārtoju.

Kristjena acis piepeši satumst, un viņš samirkšķina plakstus.

-    Man bija ļoti bail, viņš nočukst.

Paldies Dievam! Zemapziņa atvieglota sabrūk atzveltnes krēslā un iedzer lielu džina malku.

Viņš runā! Mani pārpludina pateicības jūtas, un es noriju siekalas, cenzdamās apvaldīt emocijas un jaunu asaru vilni.

-    Kad ieraudzīju ītanu pie mājas durvīm, man bija skaidrs, ka tevi kāds ielaidis dzīvokli, viņš klusi turpina. Mēs ar Teiloru izlēcām no mašīnas. Mēs zinājām. Brīdī, kad redzēju viņu tev blakus, turklāt bruņotu… Man šķiet, ka es nomiru vismaz tūkstoš reizes, Ana. Kāds draudēja tev… īstenojot manas slēptākās bailes. Es nevaldāmi saniknojos uz viņu, tevi, uz Teiloru un sevi.

Kristjens papurina galvu, un viņa sejā redzamas mokas.

-     Es nezināju, cik nestabila viņa būs. Nezināju, kā rīkoties. Nezināju, kā viņa reaģēs. Kristjens apklusis sarauc pieri.

-    Un pēc tam viņa pati man deva mājienu, izskatīdamās nožēlas pārņemta. Tobrīd es sapratu, kas man jādara. Viņš lūkojas uz mani, mēģinādams kaut ko izlasīt manā sejā.

-    Turpini, es čukstu.

Viņš norij siekalas. Redzot Leilu šādu, zinot, ka es droši vien esmu kaut kādā mērā vainojams viņas nervu sabrukumā… Viņš atkal aizver acis. Leila reiz bija ļoti dzīvīga, šķelmīga meitene. Kristjens nodrebinās un trīsoši ievelk elpu. Skaņa līdzinās šņukstam. Man lūst sirds, to dzirdot, bet es uzmanīgi klausos, kā sūklis uzsūkdama šīs atklāsmes.

-    Leila varētu nodarīt tev kaut ko sliktu. Un tā būtu mana vaina. Kristjena acīs uzliesmo neizpratnes pilnas šausmas, un viņš atkal apklust.

-    Tas nenotika, es čukstu. Un tu nebiji atbildīgs par viņas stāvokli, Kristjen. Es samirkšķinu acis, mudinādama viņu turpināt.

Varbūt visam, ko viņš darījis, bijis tikai viens iemesls sargāt mani un varbūt ari Leilu, jo viņam rūp, kas ar meiteni notiek. Bet cik tālu sniedzas šīs rūpes? Jautājums neiziet man no prāta, lai cik nevēlams tas būtu. Kristjens apgalvo, ka mani mīl, bet vienlaikus bija skarbs, padzenot mani no dzīvokļa.

-    Es tikai gribēju panākt, lai tu aizietu, viņš nomurmina, atkal gluži pārdabiski nolasījis manas domas. Gribēju, lai tev vairs nedraud briesmas, bet… Tu. Man. Nepakļāvies, Kristjens nošņāc caur sakostiem zobiem. Viņa bezspēcības pilnās dusmas ir gandrīz taustāmas.

-     Anastasija Stīla, viņš nosaka, mani vērodams. Nekad vēl neesmu sastapis tik ietiepīgu sievieti. Viņš aizver acis un neticīgi pašūpo galvu.

Mans Kristjens ir atgriezies. Es atvieglota skaļi nopūšos.

Viņš paceļ plakstiņus un noskumis uzlūko mani. Tātad tu negrasījies bēgt? viņš jautā.

-Nē!

Kristjens aizver acis, un viss viņa augums šķietami atslābinās. Kad viņš atkal raugās man sejā, es redzu viņa sāpes un izmisumu.

-    Man šķita… Viņš apklust. Tāds es esmu, Ana. Es visā savā godībā… un es piederu tev. Kas man jādara, lai tu beidzot saprastu? Lai redzētu, ka es tevi vēlos, un nav svarīgi, kādā veidā. Es tevi mīlu.

-    Es tevi ari, Kristjen, un redzēt tevi šādu ir… Man aizlūst balss, un pār vaigiem atkal plūst asaras. Es nospriedu, ka esmu tevi salauzusi.

-   Salauzusi? Mani? Nē, Ana, tieši otrādi. Viņš satver manu roku. Tu esi mans slīcēja salmiņš, viņš nočukst un, noskūpstījis manus pirkstu kauliņus, piespiež savu plaukstu manējai.

Plati iepletis baiļpilnās acis, Kristjens piesardzīgi pavelk manu roku uz savu pusi un novieto uz krūtīm virs sirds aizliegtajā zonā. Viņš sāk elpot straujāk, un sirds zem maniem pirkstiem izdejo drudžainu, strauju ritmu. Kristjens nenovērš skatienu no manis, bet viņa žoklis ir sasprindzināts un zobi sakosti.

Es spēji ievelku elpu. Mans mīļais Kristjen! Viņš ļaujas manam pieskārienam. Un šķiet, ka no manām plaušām nozudis viss gaiss. Ausīs skan asiņu šalkoņa, un sirds sāk pukstēt tikpat strauji kā viņējā.

Kristjens atlaiž manu roku, bet nenoņem to no savām krūtīm. Es nedaudz pakustinu pirkstus, juzdama viņa ādas siltumu zem plānā krekla. Viņš ir aizturējis elpu. Es to nespēju izturēt un sakustos, grasīdamās atraut roku.

-    Nē, viņš steigšus iebilst un atkal satver manu plaukstu, spiezdams pirkstus pie savas ādas. Nevajag.

Šie vārdi man piešķir drosmi. Es pievirzos viņam tuvāk, līdz mūsu ceļgali saskaras, un bikli paceļu otru plaukstu, lai viņš redzētu, ko es grasos darīt. Viņš nedaudz iepleš acis, tomēr neaptur mani.

Es uzmanīgi atpogāju viņa kreklu. Nav viegli to panākt, izmantojot tikai vienu roku. Es sasprindzinu pirkstus, ko apkļāvusi viņa plauksta, un viņš mani atbrīvo, ļaudams atpogāt kreklu ar abām rokām. Lūkodamās viņam acīs, es paveru kreklu, atklādama skatienam viņa krūtis.

Kristjens norij siekalas un paver lūpas, sākdams elpot straujāk. Es redzu, ka viņa bailes pieņemas spēkā, bet viņš neatraujas. Vai viņš vēl joprojām tēlo Pakļauto? Man nav ne jausmas.

Vai vajadzētu turpināt? Es negribu viņam sagādāt fiziskas vai garīgas sāpes. Ieraugot Kristjenu šādu, kad viņš piedāvājas man kā upurjērs, man liekas, beidzot esmu sapratusi kaut ko ļoti svarīgu.

Mana plauksta sastingst gaisā virs Kristjena krūtīm, un es lūkojos viņam acīs… lūgdama atļauju. Viņš tik tikko manāmi pieliec galvu uz sāniem, stiprinādams apņēmību pirms mana pieskārienu, un no viņa plūst spriedze, bet šoreiz tās ir bailes, nevis dusmas.

Es vilcinos. Vai tiešām spēšu viņam to nodarīt?

-   Jā, viņš izdveš, atkal pierādīdams savu neparasto spēju atbildēt uz neuzdotiem jautājumiem.

Es ar pirkstgaliem skaru Kristjena krūšu spalviņas un pavisam liegi virzu tās uz atslēgas kaulu. Viņš aizver acis un saviebjas, it kā ciezdams neizturamas sāpes. To redzēt ir nepanesami smagi, tāpēc es nekavējoties atrauju pirkstus, bet viņš satver manu roku un apņēmīgi pieliek to pie savām kailajām krūtīm tā, ka spalviņas kutina manu plaukstu.

-    Nē, viņš saspringts saka. Man tas jāpaveic.

Viņš ir samiedzis acis, nepārprotami mocīdamies, un arī man sāp, to redzot. Es piesardzīgi virzu pirkstus līdz viņa sirdij, jūsmodama par iespēju viņam pieskarties, bet vienlaikus baidīdamās, ka esmu spērusi soli par tālu.

Kristjens atver acis, un tajās liesmo pelēka uguns.

Žēlīgā debess! Viņš mani uzlūko ar svelošu, mežonīgu skatienu, strauji elpodams. Šī kvēle uzkarsē arī manas asinis, un es neveikli sagrozos.

Kristjens necenšas mani apturēt, tāpēc es vēlreiz pārvelku pirkstus pār viņa krūtīm, un viņa sejas vaibsti atslābst. Viņš strauji elso, un es nezinu, kas vainojams bailes vai kaut kas cits.

Tik sen esmu alkusi viņu noskūpstīt šeit, ka pieliecos un bridi lūkojos viņam acīs, pārliecinādamās, ka viņš izprot manu nolūku. Pēc tam es ar lūpām maigi skaru ādu virs Kristjena sirds, juzdama tās siltumu un smaržu.

No viņa rīkles izlaužas aizžņaugts vaids, un es aizkustināta apsēžos uz papēžiem, baidīdamās ielūkoties viņa sejā. Viņš ir cieši aizmiedzis acis, bet nekustas.

-    Vēlreiz, viņš nočukst, un es atkal tuvojos viņa krūtīm, šoreiz noskūpstīdama rētu. Kristjens spēji ievelk elpu, un es skūpstu tās visas. Citu pēc citas. Viņš dobji ievaidas un piepeši apskauj mani, ievij pirkstus manos matos, sāpīgi tos paraudams, līdz manas lūpas sastopas ar viņa uzstājīgo muti. Un mēs skūpstāmies, maniem pirkstiem iegrimstot viņa matos.

-    Ana, viņš izdveš, pagriežas un novelk mani uz grīdas tā, ka esmu zem viņa. Es paceļu rokas, satverdama plaukstās viņa skaisto seju, un sajūtu viņa asaras.

Viņš raud… nē. Nē!

-    Lūdzu, Kristjen, neraudi. Es runāju nopietni, kad solīju nekad tevi nepamest. Tiešām. Man ļoti žēl, ja esmu radījusi citādu priekšstatu… lūdzu, lūdzu, piedod man. Es tevi mīlu. Vienmēr mīlēšu.

Viņš slienas man pāri, lūkodamies lejup, un viņa acīs manāmas sāpes.

-    Kas tevi nomāc?

Viņš iepleš acis vēl nedaudz platāk.

-    Kāds ir šis noslēpums, kura dēļ man, tavuprāt, vajadzētu mesties bēgt? Kura dēļ tu esi apņēmies noticēt, ka es tevi pametīšu? es drebošā balsī vaicāju. Runā, Kristjen, lūdzu…

Viņš pieceļas sēdus un sakrusto kājas. Es sekoju viņa priekšzīmei un prātoju, ka varbūt mēs drīkstam pamest cieto grīdu, bet nevēlos pārtraukt Kristjena domu plūdumu. Viņš beidzot būs atklāts pret mani.

Kristjens lūkojas man acīs, izskatīdamies neizsakāmi vientuļš. Es jūtu, ka gaidāms kaut kas ļoti slikts.

-    Ana… Viņš apklust, mekledams vārdus, un šķiet izmisis. Ko viņš grasās man pateikt?

Dziļi ievilcis elpu, viņš norij siekalas. Es esmu sadists, Ana. Man patīk pātagot mazas, tumšmatainas meitenes, tādas pašas kā tevi, jo jūs visas līdzināties narkomānei, kura laida mani pasaulē. Gan jau tu noproti, kāpēc. Viņš strauji nober šos vārdus, it kā būtu tos apdomājis jau dienām ilgi un alktu atbrīvoties no tiem.

Mana pasaule sastingst. Ak Dievs!

Neko tādu es nebiju gaidījusi. Tas tiešām ir smagi. Ļoti smagi. Es lūkojos uz Kristjenu, cenzdamās aptvert, ko nozīmē viņa teiktais. Tas ir izskaidrojums tam, kāpēc mēs visas esam vienādas.

Pirmā doma, kas man iešaujas prātā, ir Leilai bija taisnība. Pavēlniekā mājo tumsa.

Es atceros mūsu pirmo sarunu par viņa nosliecēm, kad iepazinu sarkano moku kambari.

-    Tu teici, ka neesi sadists, es nočukstu, izmisīgi mēģinādams saprast… izdomāt kādu attaisnojumu.

-    Nē, es teicu, ka esmu Pavēlnieks. Varbūt tev sameloju, tomēr drīzāk tā bija noklusēšana. Man ļoti žēl. Viņš nodur skatienu, pievērsdams to saviem koptajiem nagiem.

Šķiet, Kristjens ir kauna pārņemts. Vai tādēļ, ka man meloja? Vai arī savu tieksmju dēļ?

-    Kad uzdevi man šo jautājumu, es biju iztēlojies pavisam citādas attiecības starp mums, viņš nomurmina. Viņa acīs lasāmas mokas un bailes.

Piepeši pār mani kā zibens spēriens nāk atklāsme. Ja Kristjens ir sadists, viņam tiešām nepieciešamas pātagas un nūjas. Velns un elle! Es ieslēpju seju plaukstās.

-     Tātad tā ir taisnība, es nočukstu. Es nevaru tev sniegt visu vajadzīgo. Acīmredzot mēs tiešām esam nesaderīgi.

Zeme nodreb man zem kājām un izirst; mans kakls šausmās aizžņaudzas. Šis ir izšķirošais mirklis. Mums neizdosies būt kopā.

Kristjens sarauc pieri. Nē, Ana, nē. Nē. Tu visu vari. Tu man sniedz to, kas vajadzīgs. Viņš savelk pirkstus dūrēs. Lūdzu, tici man, viņš nomurmina, un viņa vārdos skan kaismīgs lūgums.

-     Es nezinu, kam ticēt, Kristjen. Tas viss ir sasodīti dīvaini, es nočukstu, rīdama asaras.

Viņš uzlūko mani plati ieplestām, mirdzošām acīm.

-    Ana, tici man! Kad es tevi sodīju un tu mani pameti, mainījās mans skatījums uz pasauli. Es nejokoju, sakot, ka centīšos vairīties no šādām izjūtām visu turpmāko mūžu. Viņa skatienā jaušamas sāpes un lūgums. Kad tu man atzinies mīlestībā, tā bija kā atklāsme. Neviens cits nav man to teicis, un es jutos kā atvadījies no kaut kā smaga un drūma… vai arī to padzini tu. Es nezinu. Mēs ar doktoru Flinnu vēl joprojām daudz par to spriežam.

Ak tā? Es jūtu mostamies cerību. Varbūt viss tomēr būs labi. Es gribu, lai tā būtu. Gribu, vai ne? Ko tas viss nozīmē? es čukstu.

-    Tas nozīmē, ka man vairs nevajag nodarīt citiem sāpes. Ne šobrīd.

Kā tas iespējams? Kristjen, kā tu to zini? Kā vari būt pārliecināts?

-    Gluži vienkārši zinu. Doma, ka es varētu tev nodarīt sāpes… īstas sāpes… Tā man šķiet šausminoša.

-    Es nesaprotu. Kā ar lineāliem, pērieniem un visu piparoto kniebšanos?

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem un gandrīz pasmaida, bet beigu beigās tikai skumīgi nopūšas. Es runāju par nopietnākiem instrumentiem, Anastasija. Tu nezini, uz ko es esmu spējīgs ar nūju vai daudzzaru pletni.

Es satriekta paveru muti. Un nemaz nevēlos zināt.

-    Jā. Ja tu gribētu ar to nodarboties, es tam piekristu… bet tu negribi, un man nav iebildumu. Es nevēlos tevi pierunāt uz šādu soli, ja tev tas nav pieņemams. Reiz es jau teicu, ka vara ir tavās rokās. Un tagad, kopš atgriezies, es vairs nejūtu nekādu nepārvaramu tieksmi.

Es vēroju Kristjenu, mēģinādama aptvert dzirdēto. Tomēr, kad mēs satikāmies, tu gribēji sadomazohistiskās attiecības, vai ne?

-    Jā, neapšaubāmi.

-     Kā tavas tieksmes var gluži vienkārši izzust, Kristjen? It kā es būtu zāles, kas tevi… teiksim, izārstējušas? Es nesaprotu.

Viņš atkal nopūšas. Nevaru apgalvot, ka esmu "izārstēts"… Vai tu man netici?

-    Man tas tikai šķiet… dīvaini. Un tas nav viens un tas pats.

-    Ja tu mani nebūtu pametusi, es droši vien nekad neiepazītu šīs sajūtas. Tava aiziešana bija labākais, ko tu jebkad esi paveikusi… mūsu labā. Es beidzot sapratu, cik ļoti vēlos tevi, tikai tevi, un runāju nopietni, sakot, ka esmu gatavs būt ar tevi kopā jebkādā veidā.

Es vēroju Kristjenu. Vai es varu tam noticēt? Man sāk sāpēt galva, tiklīdz cenšos visu aptvert, un es jūtos… apdullusi.

-    Tu vēl esi šeit. Es biju pārliecināts, ka tu aizbēgsi pēc pirmās izdevības, viņš nočukst.

-    Kāpēc gan? Vai tāpēc, ka es varētu tevi noturēt par garīgi slimu indivīdu, jo tu pātago un drāz sievietes, kuras līdzinās tavai mātei? Kas gan tev radījis tādu iespaidu? es sašutusi nošņācu.

Kristjens nobāl, skarbos vārdus dzirdot.

-    Tā es to gluži nebūtu formulējis, bet jā, viņš piekrīt, uzlūkodams mani sāpjpilnām acīm.

To redzot, es atgūstos un nožēloju savu dusmu izvirdumu. Man sirdī iedzeļ vainas apziņa, un es saraucu pieri.

Ko man darīt? Es lūkojos uz viņu, tik nožēlas pilnu, atklātu… Mans Kristjens…

Un man acu priekšā piepeši parādās fotogrāfija, ko redzēju viņa bērnibas gadu guļamistabā. Es beidzot saprotu, kāpēc tajā attēlotā sieviete šķita tik pazīstama. Viņa līdzinājās Kristjenam. Acīmredzot tā bija viņa mirusi māte.

Es atceros, cik noraidoši Kristjens par viņu runāja: Nekas īpašs… Viņa ir vainojama pie visa šī, un es izskatos pēc viņas… Sasodīts!

Kristjens izmisis lūkojas uz mani, un es zinu, ka viņš gaida manu nākamo soli. Viss viņa sejā liecina par atklātību. Viņš teica, ka mani mīl, bet es šobrīd esmu drausmīgi apjukusi.

Man ir grūti aptvert notiekošo. Kristjens ir centies remdēt manas bažas par Leilu, bet tagad es daudz skaidrāk zinu, kā viņa spēja sagādāt Kristjenam nepieciešamo baudu. Šī doma ir nogurdinoša un nepatīkama.

-    Es esmu gluži bez spēka, Kristjen. Vai varam aprunāties rīt? Es gribu gulēt.

Viņš apjucis samirkšķina acis. Tu neiesi prom?

-    Vai tu vēlies, lai aizeju?

-    Nē! Biju pārliecināts, ka tu aizbēgsi, tiklīdz uzzināsi patiesību.

Es atceros visas reizes, kad viņš runāja par manu aiziešanu, atklājot viņa baisākos noslēpumus… un tagad es zinu. Šausmas! Pavēlniekā tiešām mājo tumsa.

Vai man vajadzētu iet prom? Es lūkojos uz Kristjenu, šo neprātīgo vīrieti, kuru mīlu… jā, mīlu.

Vai es spētu viņu pamest? Reiz jau to izdarīju, un tas mani gandrīz iznīcināja… tāpat kā viņu. Es Kristjenu mīlu. To es zinu arī par spīti šai atklāsmei.

-    Nepamet mani, viņš nočukst.

-    Dieva dēļ, nē! Es nekur neiešu! pār manām lūpām izlaužas kliedziens, un es jūtos kā novēlusi smagu nastu no pleciem. Lūk, tas ir pateikts. Es Kristjenu nepametīšu.

-    Vai tiešām? Viņš iepleš acis.

-    Kas man jādara, lai tu saprastu, ka es nekur nebēgšu? Kas man jāsaka?

Kristjens vēro mani, un viņa sejā atkal redzamas bailes un izmisums. Viņš norij siekalas.

-     Ir kaut kas, ko tu varētu izdarīt.

-    Kas tas ir? es skarbi painteresējos.

-    Kļūsti mana sieva, viņš nočukst.

Kas? Vai viņš tiešām nupat…?

Mana pasaule sastingst jau otro reizi pēdējās pusstundas laikā.

Žēlīgā debess! Es uzlūkoju šo iedragāto vīrieti, kuru mīlu. Man ir grūti noticēt tam, ko nupat dzirdēju.

Laulība? Viņš piedāvā precēties? Vai tas ir joks? Es nespēju apvaldīt klusu, neticības un trauksmes pilnu spurdzienu. Tas grasās pārvērsties par skaļiem histērijas smiekliem, un es kožu lūpā, lai to nepieļautu, bet man nekas neizdodas. Es atkritu uz grīdas un ļaujos smiekliem, kādi mani pārņēmuši pirmo reizi mūžā. Tie man palīdz atbrīvoties no spriedzes.

Vienu vienīgu mirkli es paskatos uz notiekošo no malas, uz smejošu, satriektu meiteni blakus pievilcīgam, slimam zēnam. Es paceļu roku pie acīm, un smieklu vietā parādās svelošas asaras. Nē, nē… es vairs nespēju izturēt.

Mana histērija pamazām pierimst, un Kristjens uzmanīgi noceļ roku man no sejas. Es pagriežos un uzlūkoju viņu.

Viņš ir noliecies man pāri un savilcis lūpas sājā, bet uzjautrinājuma pilnā smīnā, tomēr acis kvēlo, un tajās vīd sāpes. Ak nē…

Viņš ar pirkstu kauliņiem saudzīgi notrauš asaru man no vaiga. Stīlas jaunkundze, vai tev mans bildinājums šķiet smieklīgs?

Ak, Kristjen! Es pasniedzos un maigi noglāstu viņa rugājiem klāto vaigu. Sasodīts, kā es mīlu šo vīrieti!

-    Greja kungs… Kristjen. Tu esi izvēlējies visnepiemērotāko mirkli… Es lūkojos uz viņu, nespēdama vārdos izteikt to, ko jūtu.

Viņš pavīpsnā, bet sasprindzinātie vaibsti liecina, ka viņš ir aizvainots. Tas man liek atgūties.

-    Tu mani spīdzini, Ana. Vai kļūsi par manu sievu?

Es pieceļos sēdus un uzlieku plaukstas viņam uz ceļgaliem, lūkodamās uz viņa skaisto seju. Kristjen, es šodien sastapu tavu bijušo, kas ir pilnīgi jukusi, tu mani izsviedi no mana dzīvokļa un sarīkoji despota cienīgu traci…

Viņš atver muti, gribēdams kaut ko teikt, bet es paceļu roku, un viņš paklausīgi apklust.

-    Nupat tu man atklāji dažus diezgan satriecošus jaunumus par sevi un beigu beigās mani bildināji.

Kristjens tik tikko manāmi pašūpo galvu, it kā apsvērdams faktus. Paldies Dievam, viņš šķiet uzjautrināts.

-    Jā, šāds situācijas izklāsts atbilst patiesībai, viņš sausi nosaka.

Es papurinu galvu. Kas noticis ar novilcināto baudījumu?

-    Man tas vairs nav nepieciešams, un esmu kļuvis par tūlītēja baudījuma aizstāvi. Carpe diem, Ana, viņš nočukst.

-    Paklau, Kristjen, mēs esam pazīstami apmēram trīs minūtes, un vēl ir daudz, ko uzzināt. Es esmu nedaudz piedzērusies, izsalkusi, nogurusi un gribu gulēt. Man jāapdomā tavs bildinājums, tāpat kā es apdomāju līgumu, ko man pasniedzi. Un, es sakniebju lūpas, pauzdama savu nepatiku, bet vienlaikus arī cenzdamās gaisināt spriedzi, šis bildinājums nebija īpaši romantisks.

Kristjens pieliec galvu sānis un savelk lūpas smaidā. Kā vienmēr, tu proti argumentēt savu viedokli, Stīlas jaunkundze, viņš nosaka, un viņa balsī ieskanas atvieglojums. Tātad tu man neatsaki?

Es nopūšos. Nē, Greja kungs, neatsaku, bet neesmu arī piekritusi. Tu mani bildināji tikai tāpēc, ka nobijies un neuzticies man.

-     Nē. Es beidzot esmu sastapis kādu, ar kuru vēlos pavadīt savu atlikušo mūžu.

Mana sirds uz brīdi pārstāj pukstēt, un es atmaigstu. Kā viņam vienmēr izdodas paust tik romantiskas atklāsmes visdīvainākajos apstākļos? Es pārsteigta paveru muti.

-    Nekad nebiju ticējis, ka tas ar mani notiks, Kristjens turpina, uzlūkodams mani nepārprotamā atklātībā starojošām acīm.

Es blenžu uz viņu, meklēdama īstos vārdus.

-    Vai es drīkstu apdomāties… lūdzu? Un padomāt par visu pārējo, kas šodien notika? Visu, ko tu man pastāstīji? Tu lūdzi pacietību un uzticēšanos. Saņem savus vārdus atpakaļ, Grej. Tagad to pašu lūdzu es.

Brīdi vērojis mani, Kristjens pieliecas un atglauž man aiz auss matu šķipsnu.

-    Ar to es spēšu samierināties. Viņš aši noskūpsta mani uz lūpām. Tātad mans bildinājums tev nešķita pietiekami romantisks? Kristjens sarauc uzaci, un es pārmetoši pašūpoju galvu. Pietrūka puķu un siržu? viņš klusi jautā.

Es pamāju, un viņš tik tikko manāmi pasmaida.

-    Vai esi izsalkusi?

-Jā.

-    Tu nepaedi. Viņa acis kļūst saltas, un žoklis saspringst.

-    Nē, nepaēdu. Es apsēžos, balstīdamās pret papēžiem, un rāmi uzlūkoju Kristjenu. Brīdi, kad tu mani izsviedi no mana dzīvokļa pēc tam, kad biju redzējusi savu draugu intīmā sarunā ar bijušo Pakļauto, man zuda apetīte. Es saniknota vēroju viņu, iespiedusi dūres gurnos.

Kristjens papurina galvu un graciozi pieceļas. Lieliski, mēs beidzot varam pamest grīdu! Viņš sniedz man roku.

-    Iesim, es tev kaut ko pagatavošu, viņš aicina.

-    Varbūt labāk iet uzreiz gulēt? es sagurusi nomurminu, ieslidinādama savu plaukstu viņējā.

Kristjens mani uzrauj kājās. Pēc ilgās tupēšanas uz grīdas manu ķermeni pārņēmis stīvums. Viņš atmaidzis ilgi lūkojas uz mani.

-    Nē, tev jāpaēd. Iesim. Despots ir atgriezies, un man tas sagādā atvieglojumu.

Kristjens ieved mani virtuvē un liek apsēsties uz taburetes, bet pats soļo pie ledusskapja. Es ielūkojos pulkstenī un redzu, ka ir jau gandrīz pusdivpadsmit. No rīta man jādodas uz darbu.

-    Paklau, Kristjen, es tiešām negribu ēst.

Viņš izliekas mani nedzirdam un turpina pārlūkot milzīgā ledusskapja saturu. Vai sieru ēdīsi? viņš jautā.

-    Ne jau tik vēlu.

-    Kliņģerīšus?

-    No ledusskapja? Nē, es atcērtu.

Kristjens smaidīdams pagriežas. Tev negaršo klinģerī-

ši?

-    Pusvienpadsmitos nē. Kristjen, es iešu gulēt. Ja vēlies, vari rakņāties savā ledusskapi kaut visu atlikušo nakti. Es esmu nogurusi, un man bijusi pārāk saspringta diena. Tāda diena, kuru es labprāt aizmirstu. Es nokāpju no taburetes, un Kristjens sadusmots lūkojas uz mani, bet šobrīd es par to nesatraucos. Man gribas iet gulēt, jo esmu pilnīgi iztukšota.

-     Makaronus ar sieru? Kristjens stiepj man pretī baltu bļodu ar folijas pārvalku. Vina sejā jaušas aizkustinoša cerība.

-    Vai tev garšo makaroni ar sieru? es jautāju.

Viņš dedzīgi māj ar galvu, un es jūtu sirdi atmaigstam. Kristjens piepeši izskatās ļoti jauns. Kam tas varēja ienākt prātā? Kristjenam Grejam garšo kaut kas tik vienkāršs.

-    Vai tu ari gribēsi? viņš cerīgi jautā. Vairs nespēju pretoties, turklāt esmu izsalkusi.

Es pamāju un vārgi pasmaidu. Kristjena atbildes smaids ir elpu aizraujošs. Viņš noņem foliju no bļodas un ieliek trauku mikroviļņu krāsnī. Es atkal apsēžos uz taburetes un vēroju savu izskatīgo Kristjenu Greju, vīrieti, kurš grib ar mani precēties. Viņš graciozi un pārliecināti rosās virtuvē.

-    Tātad tu zini, kā izmantot mikroviļņu krāsni? es ķircinādama painteresējos.

-    Ja produkts ir iepakots, es parasti spēju kaut ko ar to izdarīt. Man sarežģījumus sagādā tikai īsts ēdiens.

Nespēju noticēt, ka šis ir tas pats vīrietis, kurš vēl pirms pusstundas tupēja ceļos manā priekšā. Viņš ir tikpat mainīgs kā vienmēr. Sameklējis šķīvjus, galda piederumus un paliktņus, viņš sakārto visu uz brokastu letes.

-    Ir ļoti vēls, es nomurminu.

-    Neej rīt uz darbu.

-    Tas nav iespējams. Mans priekšnieks dosies uz Ņujorku.

Kristjens sarauc pieri. Vai gribi nedēļas nogalē aizlidot

turp?

-    Es redzēju laika prognozi. Tur līs, es atbildu, papurinājusi galvu.

Atskan mikroviļņu krāsns signāls, vēstot, ka vakariņas ir sasildītas.

-    Pagaidām es gribu tikai pārdzīvot katru nākamo dienu. Tādi satraukumi ir… nogurdinoši. Es paceļu uzaci, bet Kristjens saprātīgi izliekas to neredzam.

Viņš noliek balto trauku starp mūsu šķīvjiem un apsēžas man blakus, dziļi iegrimis domās. Es sadalu makaronus divās porcijās. Ēdiens smaržo lieliski, un man mutē saskrien siekalas. Esmu tiešām izbadējusies.

-    Piedod. Par Leilu, Kristjens nomurmina.

-    Par ko tu atvainojies? Mmm, makaroni garšo tikpat labi kā smaržo. Mans vēders pateicīgs ierūcas.

-     Tu noteikti biji satriekta, ieraugot viņu savā dzīvoklī. Teilors pats iepriekš pārbaudīja visas istabas. Viņš ir nožēlas sagrauts.

-    Es nevainoju Teiloru.

-    Es arī nē. Viņš devās tevi meklēt.

-    Kāpēc?

-     Es nezināju, kur esi pazudusi. Tu pameti gan somiņu, gan telefonu. Nevarēju pat tevi izsekot. Kur tu biji? Kristjens jautā. Viņa balss ir klusa, bet tajā jaušama draudīga nots.

-    Mēs ar ītanu aizgājām uz bāru otrpus ielai. Es gribēju redzēt, kas notiks.

-    Saprotu. Kaut kas starp mums ir netverami mainījies. Gaisotne vairs nav bezrūpīga.

Nu labi… arī es protu šīs spēlītes. Pavērsīšu tavus ieročus pret tevi pašu, Grej. Cenzdamās runāt nevērīgi, bet vienlaikus alkdama apmierināt svelošo ziņkārību un bīdamās no atbildes, es jautāju: Ko jūs ar Leilu darījāt dzīvoklī?

Es palūkojos uz Kristjenu un redzu, ka viņš ir sastindzis, turēdams dakšiņu ar makaroniem gaisā. Ak vai, tūlīt dzirdēšu kaut ko nelāgu.

-    Vai tiešām vēlies to zināt?

Mans kuņģis savelkas čokurā, un apetīte pagaist. Jā, es nočukstu. Jā? Vai tiešām? Zemapziņa ir nosviedusi tukšo džina pudeli zemē un piecēlusies sēdus atzveltnes krēslā, vērodama mani šausmu pilnām acīm.

Kristjens sakniebj lūpas un brīdi vilcinās. Mēs aprunājāmies, un es palīdzēju Leilai nomazgāties. Viņa balss ir aizsmakusi, un, nesagaidījis manu atbildi, viņš steidzīgi turpina: Un es ieģērbu viņu tavās drēbēs. Ceru, ka neiebilsti. Viņa bija ļoti netīra.

Velns un elle! Kristjens viņu mazgāja?

Man tā šķiet drausmīgi nepiedienīga rīcība. Es mēģinu atgūties, lūkodamās uz neapēstajiem makaroniem, un jūtu nelabumu kāpjam rīklē.

Mēģini visu apsvērt ar vēsu prātu, zemapziņa iesaka. Ar šo savaldīgo, inteliģento būtības daļu es saprotu, ka Kristjens tā rīkojās tikai tāpēc, ka Leila bija netīra, tomēr nav viegli to pieņemt. Mana trauslā, greizsirdīgā puse negrib ar to samierināties.

Es piepeši esmu tuvu asarām ne jau sievišķīgām asarām, kas pievilcīgi noripo pār vaigiem, bet gan skaļām gaudām pret Mēnesi. Mēģinādama apvaldīt šo vēlmi, es dziļi ievelku elpu, bet norīto asaru un šņukstu dēļ mana rīkle ir sausa.

-    Nekā citādi es nevarēju viņai palīdzēt, Ana, Kristjens klusi saka.

-    Vai tu pret viņu vēl kaut ko jūti?

-   Nē! viņš satrūcies atbild un aizver acis. Viņa sejā uzplaiksni mokas. Es novēršos, atkal pētīdama savu ēdienu, kas izraisa nelabumu. Man būtu pārāk grūti skatīties uz Kristjenu.

-     Redzot viņu šādu… pavisam citādu, salauztu… Man ir cilvēciski žēl Leilas. Viņš parausta plecus, it kā nokratidams nepatīkamas atmiņas. Sasodīts, vai viņš cer saņemt no manis līdzjūtību?

-    Ana, ieskaties man acīs.

Es nespēju. Ja pacelšu skatienu, es sākšu raudāt. Nav iespējams pilnīgi aptvert visu notikušo. Es līdzinos bākai, kurā benzīns plūst pāri malām esmu pārpildīta. Vairs nav vietas nekas citam. Gluži vienkārši nespēju vairs uzņemt vēl kādas draņķības. Es uzsprāgšu, un tas nebūs patīkams skats. Velns un elle!

Kristjens aprūpējis savu bijušo Pakļauto tik intimā veidā… ŠI aina uzzibsnī man acu priekšā. Viņš mazgājis Leilu vannā… kailu. Es krampjaini saraujos.

-    Ana!

-    Ko tu gribi?

-    Nevajag. Tas neko nenozīmē. Tā varētu aprūpēt bērnu, izmocītu, savainotu bērnu, viņš nomurmina.

Ko gan Kristjens varētu zināt par bērnu aprūpēšanu? Runa ir par sievieti, ar kuru viņam bijušas pilnvērtīgas, izvirtušas dzimumattiecības.

Au, sāp! Es dziļi ievelku elpu, mēģinādama nomierināties. Varbūt Kristjens runā par sevi. Viņš ir izmocītais bērns. Tas izklausās ticamāk… vai arī pavisam neticami? Ārprāts, tas viss ir pārāk sarežģīti, un mani piepeši pārmāc drausms nogurums. Man jāpaguļ.

-Ana?

Es pieceļos, aiznesu šķīvi līdz izlietnei un izmetu pārpalikumu atkritumos.

-    Lūdzu, Ana!

Es apsviežos un ielūkojos viņam sejā. Izbeidz, Kristjen! Izbeidz atkārtot "lūdzu, Ana!" es uzliedzu, un man pār seju sāk plūst asaras. Man šodien jau pietiek. Es iešu gulēt. Esmu nogurusi un nesavaldīga. Liec mani mierā.

Apmetusies uz papēža, es gandrīz skriešus dodos uz guļamistabu, acu priekšā redzēdama satriekto Kristjenu. Ir patīkami apzināties, ka arī es protu viņu satriekt. Neticami ātri izģērbusies, es sameklēju kumodē vienu no Kristjena sporta krekliem, uzvelku to un eju uz vannasistabu.

Es lūkojos uz sevi spogulī un nepazīstu kalsno neglīteni ar apsārtušām acīm un plankumainiem vaigiem. Tas ir pēdējais piliens. Es noslīgstu uz grīdas un ļaujos kūsājošajām izjūtām, skaļi šņukstēdama un beidzot liedama visas aizturētās asaras.

15. NODAĻA

-   Ana, Kristjens klusi ierunājas, mani apskaudams. Lūdzu, neraudi, Ana. Lūdzu, viņš cenšas mani mierināt. Viņš sēž uz vannasistabas grīdas, novilcis mani sev uz ceļiem. Es apviju rokas viņam ap kaklu un raudu, piespiedusi seju pie viņa ādas. Kristjens maigi glāsta manu muguru un pakausi, klusi dūdodams.

-    Piedod, mazā, viņš čukst, un es raudu vēl skaļāk, turēdamās pie viņa.

Mēs ilgi sēžam uz grīdas. Kad es vairs nespēju liet asaras, Kristjens neveikli pieceļas kājās, mani turēdams, un ienes mani istabā. Noguldījis mani uz palaga, viņš jau pēc mirkļa izstiepjas man blakus un izslēdz gaismu. Pievilcis mani sev tuvāk, viņš ērti iekārtojas, un es iegrimstu nemierpilnā miegā.

Es spēji pamostos. Galva ir kā ar vati piebāzta, un man ir karsti. Kristjens ir apvijies man apkārt kā efeja. Es izslīdu no viņa skavām, un viņš miegā ieņurdas, bet nepamostas. Piecēlusies sēdus, es ielūkojos pulkstenī. Ir trīs naktī. Man vajadzīgs aspirīns un kaut kas dzerams. Izkāpusi no gultas, es dodos uz virtuvi.

Ledusskapī ir apelsīnu sula, un es ieleju to glāzē. Mmm… dzēriens ir brīnumgards, un mana galva nekavējoties šķiet skaidrāka. Es rakņājos plauktos, meklēdama pretsāpju līdzekļus, un beidzot atrodu plastmasas kastīti, pilnu ar zālēm. Iemetusi mutē divas aspirīna tabletes, es vēlreiz piepildu savu glāzi ar sulu.

Piegājusi pie lielās stikla sienas, es vēroju miegā ieslīgušo Sietlu. Gaismas mirdz un pulsē zem Kristjena debesu pils…

vai arī vajadzētu to dēvēt par cietoksni? Es ar pieri atbalstos pret vēso stiklu, un man kļūst labāk. Pēc visām vakardienas atklāsmēm man galvā ir pārāk daudz domu. Es atspiežos pret stiklu ar muguru un noslīgstu uz grīdas. Plašā istaba tumsā šķiet milzīga, un vienīgo gaismu dāvā trīs lampas virs iebūvētā virtuves galda.

Vai es varētu dzīvot šeit kā Kristjena sieva? Pēc visa, ar ko viņš šeit nodarbojies? Zinot, kādas atmiņas šeit glabājas?

Laulība. Kaut kas neticams un pilnīgi negaidīts. Tomēr viss, kas saistīts ar Kristjenu, ir negaidīts. Es pavīpsnāju, domādama par šo pretrunu. Kristjens Grejs, visa negaidītā karalis piecdesmit dažādu dēmonu pavadīts.

Mans smaids pagaist. Es līdzinos viņa mātei. Šī vēsts manā sirdī cirtuši dziļu brūci, un es spēji izelpoju. Mēs visas

līdzināmies vina mātei. /

Kā man pārvarēt šī mazā noslēpuma radīto iespaidu? Mani vairs nepārsteidz Kristjena centieni to slēpt. Tomēr nedomāju, ka viņa atmiņas par māti ir īpaši skaidras. Varbūt man vajadzētu aprunāties ar doktoru Flinnu? Vai Kristjens to pieļautu? Varbūt ārsts varētu izskaidrot trūkstošo informāciju.

Es papurinu galvu, juzdamās neizsakāmi nogurusi no pasaules, tomēr vienlaikus arī nedaudz jūsmoju par rāmo mieru, kas valda šajā istabā, un skaistajiem mākslas darbiem. Gleznas ir saltas un atturīgas, bet tām piemīt savdabīgs skaistums ēnu ielokā, un tās noteikti ir ļoti vērtīgas. Vai es varētu šeit dzīvot? Priekos un bēdās? Slimībā un veselībā? Es aizveru acis, vēlreiz atbalstu galvu pret stiklu un dziļi ievelku elpu, pūlēdamās sakopot domas.

Klusumu pārtrauc baiss, mežonīgs kliedziens. Es jūtu visus matiņus saceļamies šausmās. Kristjens! Ārprāts, kas noticis? Sirdij strauji pukstot, esmu jau pielēkusi kājās un skrienu uz guļamistabu, pirms norimusi šīs baisās skaņas atbalss.

Es nospiežu gaismas slēdzi, un iedegas lampa pie Kristjena gultas. Viņš lokās un svaidās gultā, sāpēs vaidēdams. Nē! Viņš vēlreiz iegaudojas, un skaudrā, rēgainā skaņa iegriežas manī kā duncis.

Viņš murgo!

-     Kristjen! Es noliecos pār gultu, satveru viņu aiz pleciem un purinu, līdz Kristjens atver acis. Skatiens ir tukšs. Viņš steidzīgi pārlaiž skatienu pār istabu, tad pievēršas man.

-    Tu aizgāji, tu aizgāji, es paliku viens, viņš murmina, un plati ieplestajās acīs pazib pārmetums. Viņš izskatās tik nelaimīgs, ka man sažņaudzas sirds. Nabaga Kristjens!

-    Tepat vien esmu. Es apsēžos uz gultas viņam blakus. Nekur neesmu aizgājusi, es klusi murminu, pūlēdamās viņu nomierināt, un piekļauju plaukstu viņam pie vaiga.

-    Tu aizgāji, Kristjens nočukst. Viņa acīs vīd kaut kas mežonīgs, tomēr viņš pamazām aprimst.

-    Es devos ieliet sev sulu. Biju izslāpusi.

Viņš aizver acis un paberzē seju abām plaukstām. Pacēlis plakstiņus, viņš izskatās vientuļš un pamests.

-    Tu esi šeit. Paldies Dievam! Kristjens novelk mani sev blakus, cieši apskāvis.

-    Tikai gribēju padzerties, es nomurminu.

Viņa bailes ir tik spēcīgas… es tās sajūtu. Kristjena krekls ir izmircis sviedros, un sirds strauji pukst. Viņš lūkojas uz mani, it kā cenzdamies pārliecināties, ka tiešām esmu tepat. Es maigi noglāstu viņa matus un vaigu.

-     Lūdzu, Kristjen, nomierinies. Es esmu šeit. Nekur negrasos pazust, es iedrošinādama saku.

-    Ana, viņš izdveš un satver manu zodu. Pēc brīža mūsu lūpas satiekas. Viņu pārņem iekāre, un ari mana miesa atsaucas, ideāli pieskaņodamās viņējai. Kristjena lūpas skar manu ausi, kaklu, atgriežas pie mutes; viņš ar zobiem maigi parauj manu apakšlūpu, vienlaikus virzīdams roku pār manu augumu no gurna līdz krūtij, bīdīdams kreklu augšup. Viņš mani glāsta, ar pirkstu galiem izzinādams visas bedrītes un izliekumus, un izraisa jau pazīstamās trīsas, kas pārņem manu ādu. Es ievaidos, kad viņš ar plaukstu apkļauj manu krūti un skar tās galiņu.

-    Es tevi gribu, viņš nomurmina.

-    Es piederu tev. Tikai tev, Kristjen.

Viņš iestenējies noskūpsta mani vēlreiz; viņa žestā ir jaušama tāda kaisle, dedzība un izmisums, kādu līdz šim vēl neesmu jutusi. Satvērusi viņa krekla apakšmalu, es to parauju, un viņš palīdz man novilkt kreklu pār galvu. Nometies ceļos man starp kājām, viņš steigšus uzrauj mani stāvus un izģērbj mani.

Kristjens nopietni uzlūko mani iekārē mirdzošām acīm, kurās mājo seni noslēpumi un tie visi ir kā uz delnas manā priekšā. Viņš plaukstām apkļauj manu seju un skūpsta mani, un mēs atslīgstam uz gultas. Kristjens iebīda augšstilbu starp manām kājām, līdz ir pusguļus man virsū. Viņš vēl joprojām ir ģērbies īsbiksēs, un es jūtu viņa locekli pie sava gurna. Kristjens mani grib, bet man prātā nelūgti iešaujas viņa iepriekš teiktie vārdi par māti. Un tie iedarbojas kā auksta ūdens šalts. Nē, es nevaru ar viņu gulēt, ne jau šobrīd.

-    Nē, Kristjen, izbeidz… nevajag, es steidzīgi nočukstu, mūsu lūpām saskaroties, un satveru viņu aiz augšdelmiem, cenzdamās viņu atgrūst.

-    Kāpēc? Kas noticis? viņš jautā un sāk skūpstīt manu kaklu, izzīmēdams līniju uz tā ar mēles galiņu. Mmm…

-     Nē, lūdzu. Es nevaru, tagad nē. Man vajadzīgs laiks. Lūdzu.

-    Ana, nedomā pārāk daudz, viņš čukst, maigi kodīdams manu auss ļipiņu.

-    Ā! es izdvešu, pavēderes muskuļiem saspringstot, un mans augums nodevīgi izliecas. Es vairs neko neizprotu.

-     Nekas nav mainījies, Ana. Es tevi mīlu un gribu. Pieskaries man. Lūdzu. Viņš paberzē degunu pret manējo, un klusais, sirsnīgais lūgums ir tik aizkustinošs, ka es atmaigstu.

Kristjens vēlas, lai viņam pieskaros. Mīlēšanās laikā. Oho!

Viņš izslējās man pāri, lūkodamies lejup, un nespodrās lampas gaismā es saskatu, ka viņš vēl joprojām gaida manu lēmumu un ir nokļuvis manas burvestības varā.

Es bikli pieskaros mīkstajiem matiņiem uz Kristjena krūtīm. Viņš spēji ievelk elpu un samiedz acis, it kā mocīdamies sāpēs, bet šoreiz es neatrauju roku un virzu to līdz Kristjena pleciem, juzdama, kā viņu pārņem trīsas. Viņš ievaidas, un es pavelku viņu lejup tā, ka varu abām rokām pieskarties viņa mugurai, kur līdz šim nekad to neesmu darījusi. Ar plaukstām aptvērusi Kristjena plecus, es piekļaujos viņam.

Aizžņaugtais vaids, kas izlaužas no viņa lūpām, uzbudina mani vairāk nekā jebkas cits.

Kristjens ieslēpj seju man pie kakla, skūpstīdams, laizīdams un kodīdams manu ādu. Viņš laiž degunu augšup pār manu zodu un skūpsta mani, ar mēli ielauzdamies mutē, un viņa rokas atkal glāsta manu augumu. Viņa lūpas virzās zemāk… zemāk… zemāk līdz manām krūtīm, paužot pielūgsmi, un manas plaukstas vēl joprojām ir uz viņa pleciem un muguras, ļaujot man baudīt viņa tvirto muskuļu spēcīgās kustības un ādu, ko vēl klāj murga raisītie sviedri. Viņa prasmīgās lūpas aptver manu krūtsgalu, un tas saspringst.

Es ievaidējusies laižu nagus pār Kristjena muguru. Un no viņa mutes izlaužas aizžņaugta skaņa.

-    Velns, Ana! viņš pa pusei iesaucas, pa pusei iestenas. Es jūtu sirdi sažņaudzamies, bet kaut kur dziļi lejā saspringst arī pārējie muskuļi. Mmm, cik interesantu iespaidu es spēju atstāt uz Kristjenu! Es elsoju tikpat strauji kā viņš.

Kristjens virza plaukstu lejup pār manu vēderu līdz kājstarpei… un ieslidina pirkstus mani. Es ievaidos, un viņš apļo pirkstus tajā vietā, un es ceļu gurnus viņam pretī.

-    Ana, viņš izdveš un piepeši atraujas, pieceldamies sēdus. Viņš novelk īsbikses un paķer prezervatīva iepakojumu no naktsgaldiņa. Uzlūkodams mani liesmojošām acīm, viņš sniedz paciņu man. Vai tiešām esi ar mieru? Tu vari atteikties. Vienmēr vari atteikties, viņš nomurmina.

-    Nedod man iespēju domāt, Kristjen. Arī es tevi vēlos. Un es atplēšu paciņu vaļā, izmantodama zobus, bet viņš tikmēr nometas ceļos man pie kājām, un es ar drebošiem pirkstiem uzvelku viņam prezervatīvu.

-    Mierīgi, viņš brīdina. Tu liksi man zaudēt savaldīšanos, Ana.

Mani sajūsmina apziņa, ka es ar vienu pieskārienu varu tik ļoti ietekmēt Kristjenu. Viņš izstiepjas man pāri, visas šaubas tiek atvairītas un ieslēgtas kādā tumšā, biedējošā vietā mana prāta tālākajā nostūrī. Esmu pārņemta ar šo vīrieti, manu vīrieti, kuru vajā piecdesmit dažādi dēmoni. Viņš negaidīti pagriežas, mani pārsteigdams, un es attopos viņam virsū. Oho!

-    Ņem mani, viņš nomurmina, acīm mežonīgi kvēlojot.

Es palīdzu viņam ieiet manī un ļoti, ļoti lēni slidu lejup.

Kristjens atmet galvu un aizver acis, skaļi iestenēdamies. Es satveru viņa rokas un sāku virzīties augšup un lejup, baudīdama piepildījuma sajūtu, baudīdama viņa reakciju, vērodama, kā viņš zaudē savaldību. Šobrīd es jūtos kā dieviete. Nedaudz pieliekusies, es skūpstu viņa zodu, ar zobiem viegli skrāpēdama rugājiem klāto ādu virs žokļa, un priecājos par viņa garšu. Satvēris mani aiz gurniem, viņš palīdz man atrast lēnu, vienmērīgu ritmu.

-    Ana, pieskaries man… lūdzu.

Es pieliecos un ar rokām atbalstos pret viņa krūtīm. Kristjens izgrūž skaņu, kas atgādina šņukstu, un triecas dziļi manī.

-    Mmm, es iestenos un saudzīgi novelku nagus pār viņa krūtīm un matiņiem, kas uz tām aug. Kristjens skaļi ievaidas un spēji pagriežas tā, ka atkal esmu zem viņa.

-     Pietiek. Viņš spēji ievelk elpu. Lūdzu, vairs nevajag. Un šis lūgums tiek pausts no sirds.

Es ar abām plaukstām apkļauju viņa asarām slacīto seju un pievelku to sev tuvāk, lai varētu viņu noskūpstīt. Manas rokas atkal aizslīd pie viņa muguras.

Izgrūdis dobju, klusu skaņu, Kristjens sāk kustēties mani, bet es nespēju atbrīvoties. Man galvā ir pārāk daudz domu. Es pārāk daudz raizējos par viņu.

-    Ļaujies, Ana, viņš mani pamudina.

-    Nē.

-    Jā! viņš nošņāc un, mainījis pozu, sāk apļot gurnus.

O… jā!

-    Nu, mazā, ļaujies. Ludzu!

Un es krītu, mans augums ir nokļuvis Kristjena verdzībā, un es apvijos viņam apkārt, turēdamās cieši kā efejas stīga, līdz viņš sauc manu vārdu un sasniedz virsotni kopā ar mani, pirms sabrūk, iespiezdams mani matracī ar visu svaru.

Es turu Kristjenu savās skavās. Viņa galva ir pieglausta man pie krūtīm, un mēs laiski guļam, atgūdamies pēc mīlēšanās. Klausīdamās, kā viņš sāk elpot lēnāk, es laižu pirkstus caur viņa matiem.

-    Nepamet mani. Nekad, viņš čukst, un es nopūtusies paceļu skatienu pret griestiem, jo zinu, ka viņš to neredz.

-    Es zinu, ka tu izvalbi acis, viņš noņurd, un es saklausu humora pieskaņu viņa balsī.

-    Tu mani esi iepazinis, es nomurminu.

-    Un labprāt iepazītu vēl labāk.

-    Es tevi arī, Grej. Par ko tu murgoji?

-    Par to pašu, ko vienmēr.

-    Pastāsti!

Viņš norij siekalas, saspringst, bet pēc brīža izgrūž ilgu nopūtu. Man ir apmēram trīs gadi, un narkomānes suteners atkal ir pārskaities. Viņš smēķē cigaretes citu pēc citas, bet nevar atrast pelnu trauku. Kristjens apklust, un manu sirdi sažņaudz ledaina roka.

-    Man sāpēja, viņš saka. Es atceros sāpes. Tās izraisa manus murgus. Un vēl tas, ka narkomāne necentās viņu apturēt.

To dzirdēt ir patiešām smagi. Es apskauju Kristjenu ciešāk, ar rokām un kājām vilkdama viņu sev tuvāk, un cenšos neļauties izmisumam. Kā vispār iespējams tā izturēties pret bērnu? Viņš paceļ galvu un piekaļ skatienu man.

-    Tu nelīdzinies viņai. Itin nemaz. Lūdzu, padzen šīs domas!

Es samirkšķinu acis, juzdamās atvieglota. Kristjens atkal nogulda galvu man uz krūtīm, un es jau domāju, ka viņš ir visu pateicis, bet viņš turpina.

-     Dažreiz viņa sapnī tikai guļ uz grīdas. Un es domāju, ka viņa iemigusi. Bet viņa nekustas. Nekad. Un man gribas ēst. Ļoti.

Sasodīts!

-   Atskan skaļš troksnis, un viņš ir atgriezies, un viņš mani spēcīgi sit, lamādams narkomāni. Viņš uz visu reaģēja ar dūrēm vai siksnu.

-    Vai tāpēc tev nepatīk pieskārieni?

Kristjens aizmiedz acis un apskauj mani ciešāk. Tas ir sarežģīti, viņš nomurmina un ar degunu paberzē ādu man starp krūtīm, dziļi ievilkdams elpu un pūlēdamies novērst manas domas no jautājumiem.

-    Pastāsti, es mudinu.

Kristjens nopūšas. Viņa mani nemīlēja. Es sevi nemīlēju. Vienīgie pieskārieni, ko jutu, bija… skarbi. Mana nepatika radusies no tā. Flirtns to visu prot izskaidrot labāk nekā es.

-    Vai es drīkstu aprunāties ar Flinnu?

Kristjens paceļ skatienu. Vai tevi apsēdis kāds no maniem dēmoniem?

-    Pat vairāki. Un man nav nekādu iebildumu. Es izteiksmīgi sakustos, berzēdamās pret viņu, un viņš pasmaida.

-    Jā, Stīlas jaunkundze. Arī man tas diezgan labi patīk. Viņš mani noskūpsta un brīdi vēro.

-     Tu man esi ļoti svarīga, Ana. Es runāju nopietni, kad tevi bildināju. Mēs varēsim viens otru iepazīt pēc tam. Es par tevi rūpēšos, tu rūpēsies par mani. Ja vēlies, laidīsim pasaulē bērnus. Es nolikšu visu savu pasauli tev pie kājām, Anastasija. Ar visu sirdi un miesu es vēlos tevi uz mūžīgiem laikiem. Lūdzu, padomā par to.

-     Labi, Kristjen, padomāšu, es apsolu, cenzdamās atgūties. Bērni? Interesanti! Tomēr, ja neiebilsti, es ļoti vēlētos aprunāties ar doktoru Flinnu.

-    Tevis dēļ esmu ar mieru uz visu. Jebko. Kad gribi ar

vinu tikties?

/

-    Cik drīz vien iespējams.

-     Labi. No rīta visu nokārtošu. Kristjens ielūkojas pulkstenī. Ir jau vēls. Mums jāpaguļ. Viņš pagriežas, izslēdz naktslampiņu un pievelk mani sev klāt.

Arī es paskatos uz pulksteni. Velns, ir jau gandrīz četri!

Kristjens apvij rokas man apkārt tā, ka es ar muguru atspiežos pret viņa krūtīm, un ar degunu paberzē man skaustu. Es tevi mīlu, Ana Stīla, un vēlos, lai vienmēr esi man blakus, viņš nomurmina, skūpstīdams manu kaklu. Guli.

Es nolaižu plakstiņus.

Kad es negribīgi paveru acis, istaba ir pilna ar žilbinošu gaismu, un es iestenos. Galva šķiet piebāzta ar vati, un es nejūtu savus svina smagos locekļus. Kristjens ir apvijies man apkārt kā stiga. Man atkal ir pārāk karsti. Turklāt ir agrs; modinātājs vēl nav nozvanījis, tātad ir tikai pieci. Es izstaipos, cenzdamās atsvabināties no Kristjena rokām, un viņš miegā noņurd kaut ko nesaprotamu. Kad ielūkojos pulksteni, tas rāda bez piecpadsmit deviņi.

Šausmas! Es nokavēšu darbu. Steidzīgi izrāpusies no gultas, es metos uz vannasistabu. Jau pēc četrām minūtēm esmu nomazgājusies un iznāku ārā.

Kristjens sēž gultā un vēro mani ar neslēpta uzjautrinājuma pilnu skatienu, kurā pazib arī piesardzība. Es turpinu slaucīties dvielī, vienlaikus meklēdama drēbes. Varbūt viņš gaida kādu reakciju uz vakardienas atklāsmēm, bet šobrīd man nemaz nav laika.

Es nopētu drēbes melnas bikses un blūzi, kas pārāk atgādina Bargās Kundzes apģērbu, tomēr man nav nevienas sekundes, lai pārdomātu. Kristjens vēro katru manu kustību; es steidzīgi ietērpjos melnā krūšturi un biksītēs, juzdamās neomulīgi. Šī apakšveļa derēs.

-   Tu labi izskaties, Kristjens glāsmaini nosaka. Galu galā vari piezvanīt un pateikt, ka esi saslimusi. Viņš velta man savu žilbinošo, greizo smaidu, kas vienmēr liek man izkust. Mm, viņš ir kārdinošs. Būtu labi piekrist un palikt šeit…

-    Nē, Kristjen, nevaru. Es neesmu iedomīgs milzu uzņēmuma vadītājs, kurš var pats sākt un beigt darbu, kad vien vēlas, un prot skaisti smaidīt.

-    Beigt man patīk. Viņš pavīpsnā, un viņa smaids kļūst vēl par vienu iedaļu žilbinošāks.

-   Kristjen! es pārmetoši uzsaucu un metu viņam ar dvieli, bet viņš tikai smejas.

-    Tātad es protu skaisti smaidīt?

-    Jā. Tu lieliski zini, kādu iespaidu uz mani atstāj. Es aplieku pulksteni ap roku.

-    Vai tiešām? Kristjens mirkšķina acis, tēlodams, ka neko nesaprot.

-    Jā, tiešām. Tādu pašu kā uz visām sievietēm. Man dažreiz pat kļūst nelabi, kad vēroju, kā visas tvīkst tavā klātbūtnē.

-    Nevar būt! Viņš uzjautrināts sarauc uzaci.

-    Netēlo svēto nevainību, Greja kungs, tev tas nepiestāv, es izklaidīgi nomurminu, savākdama matus zirgastē un apaudama savas melnās augstpapēžu kurpes. Esmu gatava.

Kad pieliecos, lai uz atvadām noskūpstītu Kristjenu, viņš mani satver un smaidīdams novelk gultā. Viņš ir tik skaists… Acis šķelmīgi mirdz, mati ir izspūruši pēc seksa, smaids žilbina. Viņam atkal ir rotaļīgs noskaņojums.

Es esmu nogurusi un vēl cenšos aptvert visu vakar uzzināto, bet viņš ir možs un sasodīti seksīgs. Mans tracinošais Kristjens!

-    Kā varu iekārdināt tevi, lai tu paliktu šeit? viņš klusi jautā, un mana sirds uz brīdi sastingst, pirms sāk strauji dauzīties. Kristjens ir kārdinājuma iemiesojums.

-    Nekā, es noņurdu, mēģinādama piecelties. Laid mani!

Kristjens uzmet lūpu, un es padevusies sāku smaidīt, laizdama pirkstus pār viņa izteiksmīgajām lūpām. Mans vīrietis… Es viņu mīlu, par spīti visiem sarežģījumiem. Neesmu pat sākusi aptvert vakardienas notikumus un savu attieksmi pret tiem.

Es paslienos augstāk un viņu noskūpstu, priecādamās, ka esmu iztīrījusi zobus. Viņš ilgi, prasmīgi skūpsta mani un spēji pieceļ mani kājās. Es apjukusi strauji elpoju, nedaudz līgodamās.

-    Teilors tevi aizvedīs. Tev nevajadzēs tērēt laiku, meklējot stāvvietu. Viņš jau gaida pie durvīm, Kristjens labsirdīgi nosaka un šķiet atvieglots. Vai viņš raizējās, kā es šorīt izturēšos? Vakarā… emm, no rīta notikušais noteikti pierādīja, ka es nekur nebēgšu.

-    Labi. Pateicos, es nomurminu. Esmu vīlusies, jo atkal stāvu kājās, mani mulsina Kristjena vilcināšanās, un es arī nedaudz dusmojos, jo atkal nevarēšu braukt ar savu jauno mašīnu. Tomēr Kristjenam, protams, ir taisnība braucot kopā ar Teiloru, es nokļūšu darbā ātrāk.

-     Priecājies par savu laisko rītu, Greja kungs. Es labprāt paliktu, bet manas darbavietas īpašnieks nepriecātos, ja uzzinātu, ka viņa padotie paliek mājās laba seksa dēļ. Es paķeru somiņu.

-     Stīlas jaunkundze, esmu pārliecināts, ka šis cilvēks atbalsta šādu rīcību. Varbūt pat uzstās uz to.

-    Kāpēc tu nekur nesteidzies? Parasti tu ej uz darbu.

Viņš saliek plaukstas uz pakauša un plati smaida.

-    Tāpēc, ka varu atļauties slinkot, Stīlas jaunkundze.

Es nosodoši papurinu galvu. Uz redzi, mazais! Pametusi viņam gaisa skupstu, es izskrienu no istabas.

Teilors mani jau gaida un acīmredzot saprot, ka es kavēju, jo traucas kā vējš, lai nogādātu mani uz darbu piecpadsmit minūtes pēc deviņiem. Kad viņš apstājas pie durvīm, jūtos pateicīga par to, ka esmu dzīva, jo viņš brauca patiesi biedējoši. Un es priecājos, ka esmu ieradusies tikai piecpadsmit minūtes par vēlu.

-    Pateicos, Teilor, es nobālējusi murminu. Kristjens reiz teica, ka Teilors vadījis tankus; varbūt viņš piedalās arī Nascar sacensībās.

-    Ana. Viņš atvadīdamies pamāj, un es ieskrienu birojā. Atvērusi durvis, es atskāršu, ka Teilors vairs nesauc mani par Stīlas jaunkundzi, un pasmaidu.

Es izsteidzos caur viesu pieņemšanas telpu, sasveicinādamās ar Klēru, un eju pie sava galda.

-    Ana! Džeks mani pasauc. Nāc šurp!

Sasodīts!

-    Cikos tu ierodies? viņš asi noprasa.

-    Piedod, aizgulējos, es paskaidroju, koši pietvīkusi.

-   Pacenties vairs tā nedarīt. Uzvāri man kafiju, un pēc tam tev vajadzēs uzrakstīt dažas vēstules. Pasteidzies! viņš uzsauc, un es saraujos.

Kāpēc viņš dusmojas? Ko tas nozīmē? Kā esmu viņu aizvainojusi? Es steidzos uz virtuvi, lai pagatavotu kafiju. Varbūt tiešām vajadzēja palikt pie Kristjena. Es šobrīd varētu… nu, nodarboties ar kaut ko interesantu gultā vai arī brokastot kopā ar Kristjenu, vai arī gluži vienkārši sarunāties. Tas būtu kaut kas jauns.

Kad atgriežos kabinetā un pasniedzu Džekam kafiju, viņš pat neskatās uz mani, tikai pasviež man papīru kaudzi. Lapas ir aprakstītas ar tik tikko salasāmiem ķeburiem.

-    Pārdrukā šīs, iedod man parakstīt, nokopē un izsūti visiem mūsu autoriem.

-     Labi, Džek.

Viņš pat nepaceļ skatienu, kad es aizeju. Džeks ir tiešām nikns.

Es atvieglota apsēžos pie sava galda un malkoju tēju, gaidīdama, līdz ieslēgsies dators. Vispirms es parbaudu pastkastīti.

No: Kristjens Grejs Temats: Ilgojos pēc Tevis Datums: 15.06.2011. 09:05 Kam: Anastasija Stila Lūdzu, izmanto BlackBerry. Skūpstu. Kristjens Grejs Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stila Temats: Daži drīkst izklaidēties… Datums: 15.06.2011. 09:27 Kam: Kristjens Grejs

Mans priekšnieks dusmojas. Es vainoju Tevi, jo traucēji manu miegu ar savām… izdarībām. Tev vajadzētu kaunēties. Anastasija Stīla

SN1, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Kas tās par izdarībām? Datums: 15.06.2011. 09:32 Kam: Anastasija Stīla Tev nav jāstrādā, Anastasija.

Tu pat nenojaut, kā es kaunos par savām izdarībām. Bet man patīk neļaut Tev gulēt;)

Lūdzu, izmanto BlackBerry.

Ak jā, un nāc pie manis par sievu, lūdzu.

Kristjens Grejs

Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stila Temats: Jāpelna iztika Datums: 15.06.2011. 09:35 Kam: Kristjens Grejs Es zinu, ka esi radis katru sarunu sākt ar pavēlēm, bet nevajag, lūdzu. Man jāaprunājas ar tavu psihoterapeitu. Tikai pēc tam varēšu sniegt atbildi.

Man nav iebildumu dzīvot grēkā. Anastasija Stīla

SN1, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: BLACKBERRY Datums: 15.06.2011. 09:40 Kam: Anastasija Stīla

Anastasija, ja grasies runāt par doktoru Flinnu, IZMANTO TELEFONU. Tas nav lūgums. Kristjens Grejs

Nokaitinātais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Tagad arī viņš uz mani dusmojas. Nu labi, lai tā arī būtu. Es izņemu no somas tālruni un neuzticīgi nopētu to. Tālrunis piepeši iezvanās. Vai viņš ne mirkli nevar likt mani mierā?

-    Ko vajag? es asi jautāju.

-    Ana, sveika…

-    Hosē! Kā tev klājas? Ir ļoti patīkami dzirdēt viņa balsi.

-    Labi, Ana. Paklau, vai tu vēl joprojām tiecies ar to Gre-

ju?

-    Emm… ja. Kapec tu jauta? Kas viņam ir padoma?

-    Viņš nopirka visas fotogrāfijas ar tavu seju, un es nospriedu, ka varētu tās aizgādāt līdz Sietlai. Izstāde tiks slēgta ceturtdien, tatad es varētu atvest attēlus piektdienas vakarā un tos atstāt. Un varbūt mēs varētu kaut ko iedzert. Patiesību sakot, es cerēju arī uz naktsmājām.

-    Jā, Hosē, lieliski. Mēs noteikti kaut ko izdomāsim. Es aprunāšos ar Kristjenu un piezvanīšu tev, sarunāts?

-    Protams, es gaidīšu ziņu. Ata, Ana.

-    Atā.

Nebiju runājusi ar Hosē kopš izstādes atklāšanas. Nepajautāju pat, kā tā noritēja un vai viņš pārdevis vēl kādu fotogrāfiju. Esmu izcila draudzene.

Tātad piektdienas vakaru es varētu pavadīt kopā ar Hosē. Kā to uztvers Kristjens? Es piepeši sajūtu, ka esmu iekodusies apakšlūpā un tā sāp. Kristjenam ir pretrunīgi uzskati. Viņš spēj es nodrebinos, to atcerējusies mazgāt savu trako bijušo mīļāko vannā, bet es droši vien saņemšu rājienu par vēlmi kaut kur aiziet ar Hosē. Ko man darīt?

-    Ana! Džeks spēji izrauj mani no pārdomām. Vai viņš vēl joprojām dusmojas? Kur ir mana vēstule?

-    Emm… tūlīt. Sasodīts, kas viņam kaiš?

Es steidzīgi pārrakstu vēstuli, izdrukāju to un satraukusies dodos uz kabinetu.

-    Lūdzu! Es nolieku vēstuli uz galda un pagriežos, grasīdamās iet prom, bet Džeks steidzīgi pārlaiž vērtējošu skatienu manam darbam.

-     Nezinu, ar ko tu tur nodarbojies, bet es tev maksāju, lai tu strādātu, viņš norej.

-     Zinu, Džek, es atvainodamās nomurminu, juzdama, ka manu ādu pamazām klāj sārtums.

-    Te ir pilns ar kļūdām, viņš paziņo. Pārtaisi visu!

Džeks sāk runāt gluži kā cits vīrietis, kuru pazīstu, bet

Kristjena rupjību es spēju paciest. Toties Džeka uzvedība mani jau kaitina.

-    Un atnes man vēl vienu kafiju!

-     Piedod, es nočukstu un izsteidzos no viņa kabineta, cik ātri vien spēju.

Džeks ir neciešams. Es apsēžos pie galda, aši izlaboju vēstuli, kurā bija divas kļūdas, un pirms drukāšanas visu rūpīgi izlasu. Vēstule ir nevainojama. Es pagatavoju vēl vienu kafiju, ar skatienu pavēstīdama Klērai, ka man ir nepatikšanas. Dziļi ievilkusi elpu, es atkal tuvojos kabinetam.

-    Ir jau labāk, viņš negribīgi nomurmina, parakstīdams vēstuli. Nokopē to, oriģinālu ievieto kartotēkā, bet kopijas izsūti visiem autoriem. Vai saprati?

-    Jā. Es neesmu muļķe. Džek, vai kaut kas noticis? Viņš paceļ skatienu un satumsušām acīm nopēta mani no

galvas līdz kājām. Es jūtu asinis sastingstam dzīslās.

-     Nē. Viņa atbilde ir lakoniska, rupja un noraidoša. Es brīdi stāvu kā muļķe, kaut gan nupat domāju, ka tāda neesmu, un izeju no kabineta. Varbūt arī Džekam ir personības dalīšanās sindroms. Izskatās, ka man visapkārt ir ļaudis, kas slimo ar to. Es dodos pie kopētāja, kurā šobrīd, protams, ir iestrēdzis papīrs, un to salaboju, bet atklāju, ka papīrs beidzies. Šī būs grūta diena.

Kad es beidzot atgriežos pie sava galda un lieku vēstules aploksnēs, novibrē mans tālrunis. Es caur stikla sienu redzu, ka Džeks runā j>a telefonu, un atbildu uz zvanu.

-    Sveika, Ana! Itans uzsauc. Kā aizritēja tavs vakars? Mans vakars? Acu priekšā aizzib dažādas ainas Krist-

jens, nometies uz ceļiem manā priekšā, viņa atklāsmes un bildinājums, makaroni ar sieru, manas asaras, viņa murgi, varenais sekss, pieskārieni…

-    Emm, normāli, es nomurminu.

Itans brīdi klusē un, šķiet, ir nolēmis izlikties, ka man tic.

-     Lieliski. Vai varu paņemt atslēgas?

-    Protams.

-    Būšu klāt pēc pusstundas. Vai tev būs laiks iedzert kafiju?

-    Ne šodien. Es nedaudz nokavēju, un mans priekšnieks atgādina niknu lāci ar sāpošu galvu un indīgo efeju dibenā.

-    Izklausās traki.

-    Traki un riebīgi. Es iespurdzos.

Itans smejas, un mans noskaņojums nedaudz uzlabojas.

-     Labi. Drīz tiksimies. Viņš beidz sarunu.

Es paceļu skatienu un redzu, ka Džeks mani vēro. Velns! Es cītīgi izliekos viņu neredzam un lieku vēstules aploksnēs.

Pēc pusstundas iezvanās mans telefons. Viņš atkal ir klāt! Klēra paziņo. Tavs blondais dievs.

Ir ļoti patīkami satikt ītanu pēc visiem vakardienas notikumiem un priekšnieka sliktā noskaņojuma, bet viņš ļoti drīz atvadās.

-    Vai šovakar tiksimies?

-   Droši vien palikšu pie Kristjena, es nosarkusi paskaidroju.

-    Tu esi pamatīgi ieķērusies, Itans labsirdīgi pajoko.

Es paraustu plecus. Sis apzīmējums nav pietiekami izteiksmīgs, un es beidzot saprotu, ka ir vēl sliktāk. Esmu iemīlējusies Kristjenā, un domāju, ka tas ilgs līdz mūža galam. Un šķiet, ka Kristjens jūt to pašu.

Itans mani apskauj. Uz redzi, Ana! Es atgriežos pie sava galda, mēģinādama aptvert savu jauno atklāsmi. Man ļoti noderētu brīva diena, ko pavadīt vienai pašai, padomājot par visu notiekošo.

-    Kur tu biji? Pie mana galda piepeši stāv Džeks.

-    Man vajadzēja kaut ko nokārtot viesu pieņemšanas telpā. Viņš sāk mani kaitināt.

-    Es gribu pusdienas. To pašu, ko parasti, viņš skarbi nosaka un lieliem soļiem atgriežas kabinetā.

Kāpēc es nepaliku mājās pie Kristjena? Dieviete sakrusto rokas un uzmet lūpu; arī viņu interesē atbilde uz šo jautājumu. Paņēmusi somiņu un tālruni, es izeju ārā un pārbaudu pastkastīti.

No: Kristjens Grejs Temats: Ilgojos pēc Tevis Datums: 15.06.2011. 09:06 Kam: Anastasija Stīla

Mana gulta bez Tevis ir pārāk plata. Izskatās, ka man tomēr nāksies iet uz darbu. Pat egoistiskiem vadītājiem nepieciešams kaut kas, ar ko nodarboties. Skūpstu. Kristjens Grejs

Nogarlaikojies Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Nedaudz vēlāk pienākusi vēl viena ziņa no Kristjena.

No: Kristjens Grejs

Temats: Noslēpumainība…

Datums: 15.06.2011. 09:50

Kam: Anastasija Stīla

… ir drosmes stūrakmens.

Lūdzu, atceries to… Tavus darba e-pastus lasa citi. CIK REIŽU MAN TAS VĒL BŪS JĀATKĀRTO?

Ja. Kliedzoši lielie burti, ka Tu medz teikt. IZMANTO TĀLRUNI.

Dr. Flinns varēs mūs abus pieņemt rītvakar.

Skūpstu.

Kristjens Grejs

Vēl joprojām saniknotais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Vēlāk saņemta vēl viena ziņa… ak vai!

No: Kristjens Grejs

Temats: Klusums

Datums: 15.06.2011. 12:15

Kam: Anastasija Stīla

Neesmu saņēmis no Tevis nekādu ziņu. Lūdzu, pavēsti, ka viss ir labi. Tu zini, ka es uztraucos.

Sūtīšu Teiloru, lai viņš noskaidro, kas notiek!

Skūpstu.

Kristjens Grejs

Pārmērīgi nervozais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

Es paceļu skatienu pret griestiem un piezvanu Kristjenam. Negribu, lai viņš satraucas.

-    Kristjena Greja telefons, runā Andrea Pārkere.

Svešā balss mani tā pārsteidz, ka es apstājos ielas vidū, un jaunais vīrietis man aiz muguras kaut ko saniknots nomurmina, strauji nogriezdamies, lai neuzskrietu man virsū. Es stāvu zem delikatešu veikaliņa zaļā pārsega.

-    Klausos! Vai varu kaut kā palīdzēt? Andrea ierunājas, lauzdama neveiklības pilno klusumu.

-    Atvainojiet… emm… es cerēju aprunāties ar Kristjenu…

-    Greja kungs šobrīd ir sapulcē, Andrea izdarības pilnā balsī paziņo. Vai vēlaties atstāt ziņu?

-    Pasakiet viņam, ka zvanīja Ana.

-    Ana? Tas ir, Anastasija Stīla?

-    Emm… jā, es apjukusi atbildu.

-    Lūdzu, mirkli pagaidiet, Stīlas jaunkundze.

Viņa noliek klausuli uz galda, un es uzmanīgi klausos, bet neko nedzirdu. Pēc brīža atskan Kristjena balss: Vai tev nekas nekaiš?

-    Nē, viss ir labi.

Viņš atvieglots uzelpo.

-    Kristjen, kāpēc tu uztraucies? es čukstus jautāju.

-    Tu parasti ātri atbildi uz manām vēstulēm. Pēc visa, ko vakar tev pastāstīju, es raizējos, viņš klusi atbild un pievēršas kādam savā kabinetā.

-    Nē, Andrea, saki, lai viņi pagaida, viņš bargi nosaka. Mjā, šo toni es pazīstu.

Andrea atbild kaut ko man nesaprotamu.

-    Nē, lai pagaida! Kristjens atcērt.

-   Paklau, tu acīmredzami esi aizņemts. Es tikai gribēju pateikt, ka man nekas nekaiš. Šodien esmu ļoti nodarbināta. Džeks ķēries pie pātagas. Emm… tas ir… Es piesarkstu un klusēju.

Kristjens brīdi neko nesaka.

-    Ķēries pie pātagas? Reiz es būtu viņu apskaudis. Kristjena balsī ieskanas dzedrs uzjautrinājums. Nepieļauj, lai viņš kāpj tev uz galvas, mazā.

-    Kristjen! es pārmetoši iesaucos un zinu, ka viņš smaida.

-   Tikai uzmanies, labi? Paklau, es priecājos, ka nekas slikts nav noticis. Cikos man atbraukt tev pakaļ?

-    Es tev atsūtīšu vēstuli.

-    No telefona, viņš bargi piekodina.

-    Jā, kungs! es atcērtu.

-    Uz redzi, mazā.

-    Atā…

Viņš vēl joprojām klausās.

-    Liec nost klausuli! es smaidīdama norāju viņu.

Kristjens skaļi nopūšas. Cik žēl, ka tu šorīt aizgāji uz

darbu!

-    Es arī par to nepriecājos. Bet tagad esmu aizņemta. Liec klausuli nost.

-    Pati liec nost! Es dzirdu, ka viņš smaida. Mans rotaļīgais Kristjens! Mīlu viņu rotaļīgā noskaņojumā. Nē… es mīlu Kristjenu vienmēr.

-    Mēs jau esam reiz šādi strīdējušies.

-    Tu kod apakšlūpā.

Ak vai, viņam taisnība! Kā viņš to zina?

-    Tu domā, ka es tevi nepazīstu, Anastasija. Bet tā nav; es tevi pazīstu labāk, nekā tu domā, viņš pavedinoši nomurmina balsī, kas liek man zaudēt spēkus un kļūt miklai.

-    Kristjen, parunāsim vēlāk. Šobrīd es ļoti vēlos, kaut būtu palikusi pie tevis.

-    Gaidīšu tavu vēstuli, Stīlas jaunkundze.

-    Uz redzēšanos, Greja kungs.

Es beidzu sarunu un atbalstos pret veikala loga vēso stiklu. Kristjens mani spēj savaldzināt pat pa telefonu. Papurinājusi galvu un atbrīvojusies no domām par Greju, es ieeju veikalā, ļaudamās drūmām domām par Džeku.

Kad atgriežos, viņš jau mani gaida un rauc pieri.

-     Vai drīkstu tagad doties pusdienās? es bikli iejautājos. Viņš palūkojas uz mani un šķiet saniknojamies vēl vairāk.

-    Ja vēlies, viņš nošņāc. Četrdesmit piecas minūtes. Atstrādā laiku, ko zaudēji šorīt.

-    Džek, man ir jautājums.

-    Kāds?

-    Tu šodien esi dīvains. Vai esmu tevi kaut kā aizvainojusi?

Džeks brīdi mirkšķina acis. Man nav laika uzskaitīt visus tavus pārkāpumus. Esmu aizņemts. Viņš iedur skatienu datora ekrānā, ar savu izturēšanos pauzdams, ka man jāiet prom.

Ko esmu nodarījusi?

Es pagriežos un izeju no kabineta, tik tikko valdīdama asaras. Kāpēc Džeks piepeši sācis pret mani izturēties ar tādu nepatiku? Prātā neaicināta iešaujas kāda doma, bet es to cenšos aizgaiņāt. šobrīd man nav noskaņojuma pievērsties Džeka problēmām, jo man netrūkst savējo.

Devusies uz tuvējo Starbucks, es paņemu kafiju ar pienu un apsēžos pie loga. No somiņas izņēmusi atskaņotāju, es pieslēdzu tam austiņas un, izvēlējusies dziesmu uz labu laimi, nospiežu "atkārtot", lai mūzika skanētu vairākas reizes. Man nepieciešams fons pārdomām.

Es ļaujos dažādām iztēles ainām. Sadistiskais Kristjens. Pakļautais Kristjens. Neaizskaramais Kristjens. Viņa Edipa komplekss. Leila vannā. Es ievaidos un aizver acis, šīs ainas mocīta.

Vai es tiešām varētu apprecēties ar šo vīrieti? Viņš ir grūti izprotams, sarežģīts un kaitinošs, bet es saprotu, ka nevēlos viņu pamest, lai kādas būtu viņa problēmas. Es nekad to nespētu, jo mīlu Kristjenu. Aiziet būtu tikpat kā nocirst sev labo roku.

Nekad vēl neesmu jutusies tik dzīva. Kopš satiku Kristjenu, mani pārmākušas neskaitāmas mulsinošas, dziļas emocijas un jauni piedzīvojumi. Ar viņu nekad nav garlaicīgi.

Atceroties dzīvi pirms Kristjena, šķiet, ka tā bijusi melnbalta kā Hosē fotogrāfijas. Tagad mana pasaule laistās košās, sulīgās krāsās. Es lidoju, Kristjena žilbinošās gaismas apspīdēta, un vēl joprojām esmu Ikars, kas pārāk pietuvojies saulei. To nodomājusi, es iespurdzos. Lidot kopā ar Kristjenu… kurš spētu pretoties vīrietim, kurš prot lidot?

Vai es spētu no viņa atteikties? Vai vēlos? Kristjens ir nospiedis slēdzi un iededzis mani gaismu. Mūsu attiecību laikā esmu iemācījusies ļoti daudz. Pēdējo nedēļu laikā es par sevi uzzināju vairāk nekā visa mūža gaitā. Es guvu zināšanas par savu ķermeni, stingrajiem un elastīgajiem ierobežojumiem, savu iecietību un pacietību, līdzjūtību un spēju mīlēt.

Un mani gluži kā zibens spēriens satriec doma, ka tieši to Kristjenam no manis vajag, tieši tas viņam pienākas beznosacījumu mīlestība. Viņš nekad nav to saņēmis no savas miesīgās mātes, bet viņam tā nepieciešama. Vai es varu mīlēt viņu bez nosacījumiem? Vai varu pieņemt Kristjenu tādu, kāds viņš ir, neatkarīgi no pagājušās nakts atklāsmēm?

Es zinu, ka viņš nav īsti vesels, tomēr domāju, ka tas nav neatgriezeniski. Atcerējusies Teilora vārdus par to, ka viņš ir krietns cilvēks, es nopūšos.

Jau esmu redzējusi Kristjena labsirdības dažādās izpausmes viņa devumu labdarībai, uzņēmējdarbības ētikas principus, dāsnumu, bet viņš pats to sevī nesaskata. Viņš nejūtas pelnījis jebkādu mīlestību. Ņemot vērā viņa pagātni un noslieces, es nojaušu, ka viņu nomoka pret sevi vērsts naids, un tāpēc viņš nevienu nav ielaidis savā dzīvē. Vai es spēšu pārvarēt šīs grūtības?

Reiz Kristjens teica, ka man nav ne jausmas, cik tālu sniedzas viņa izvirtības saknes. Tagad viņš man tās atklājis, un, ņemot vērā viņa dzīves pirmos gadus, uzzinātais mani nepārsteidz… kaut gan nebija viegli to uzklausīt. Vismaz viņš ir man pastāstījis savu noslēpumu un, šķiet, jūtas priecīgāks. Es visu zinu.

Vai tas mazina viņa mīlestības vērtību? Nē, nedomāju vis. Kristjens nekad nav jutis kaut ko šādu, un arī man tas ir kas jauns. Mēs abi esam mērojuši tālu ceļu.

Man acīs sariešas asaras, jo es atceros, kā naktī sabruka pēdējie šķēršļi un Kristjens ļāva, lai viņam pieskaros. Un mēs nokļuvām tik tālu tikai Leilas un viņas neprāta dēļ.

Varbūt man vajadzētu justies pateicīgai. Doma, ka Kristjens viņu nomazgājis, vairs nerada tik nepatīkamu garšu man mutē. Interesanti, kādas drēbes viņš iedeva Leilai? Cerams, ne plūmju krāsas kleitu. Tā man patika.

Vai es spēšu dāvāt šim sarežģītajam vīrietim beznosacījumu mīlestību? Kristjens ir to pelnījis. Viņam vēl jāmācās neiejaukties manās darīšanās un nekontrolēt visu manu dzīvi; nekaitētu apgūt arī māku iejusties citu ādā. Viņš apgalvo, ka vairs nejūt vēlmi man nodarīt sāpes; varbūt doktors Flinns spēs to izskaidrot.

Tieši šeit slēpjas galvenā problēma; mani satrauc doma, ka Kristjenam ir vajadzīgas šādas attiecības un viņš līdz šim vienmēr atradis sievietes, kuras labprāt tajās iesaistās. Es saraucu pieri. Man jāzina, ka to iespējams pārvarēt. Es gribu būt viņam viss sākums un beigas un viss pārējais, jo arī viņš man nozīmē visu.

Cerams, Flinns varēs man sniegt atbildi, un varbūt es spēšu pieņemt bildinājumu. Mēs ar Kristjenu atradīsim paši savu paradīzes nostūri tuvu saulei.

Es lūkojos uz rosīgo Sietlu. Kristjena Greja kundze… neticami! Es ielūkojos pulkstenī. Sasodīts! Pielēkusi kājās, es steidzos uz durvju pusi. Esmu pavadījusi stundu sēžot. Kur pazuda laiks? Džeks ārdīsies kā jucis!

Es aizlavos līdz savam galdam. Paldies Dievam, Džeks ir izgājis. Šķiet, esmu izsprukusi sveikā. Es cītīgi pētu datora ekrānu, bet neko neredzu, tikai cenšos sakopot domas darbam.

-    Kur tu biji?

Es salecos. Džeks stāv man aiz muguras, sakrustojis rokas virs krūtīm.

-    Pagrabā. Kopēju dokumentus, es meloju. Džeks nikni sakniebj lūpas.

-    Pusseptiņos es dodos uz lidostu. Līdz tam tev jāpaliek šeit.

-    Labi. Es pasmaidu, cik jauki vien spēju.

-     Izdrukā manu darba kārtību Ņujorkā un nokopē desmit eksemplāros. Un sasaiņo brošūras. Un atnes man kafiju! viņš nošņāc un lieliem soļiem ieiet kabinetā.

Es atvieglota uzelpoju un parādu mēli viņa mugurai. Draņķis!

Četros manā klausulē atskan Klēras balss.

-    Tev zvana Mia Greja.

Mia? Cerams, viņa negrib paklaiņot pa iepirkšanās centru.

-    Sveika, Mia!

-   Sveika, Ana! Kā tev klājas? Viņas līksmais satraukums ir smacējošs.

-    Normāli. Šodien esmu ļoti aizņemta. Un tev?

-     Garlaikojos! Man jāizdomā, ko darīt, tāpēc es rīkošu dzimšanas dienas viesības Kristjenam.

Viņam tuvojas dzimšanas diena? Es to pat nezināju. Kad'?

-    Es jau nojautu! Man bija aizdomas, ka viņš tev neko neteiks. Sestdien. Mamma un tētis grib aicināt visus uz svinīgo maltīti. Es tevi oficiāli ielūdzu.

-    Ļoti jauki. Pateicos, Mia.

-    Es jau piezvanīju Kristjenam un informēju viņu, un viņš man iedeva tavu darba numuru.

-     Lieliski. Es cenšos atgūties, domādama, ko uzdāvināt Kristjenam. Ko iespējams nopirkt cilvēkam, kuram pieder viss?

-    Varbūt mes kaut kad varētu kopīgi aiziet pusdienas?

-     Protams. Vai rīt derētu? Mans priekšnieks būs Ņujorkā.

-     Ļoti labi, Ana. Cikos?

-    Divpadsmitos četrdesmit piecās?

-    Būšu klāt. Atā, Ana!

-    Atā. Es beidzu sarunu.

Kristjens. Dzimšanas diena. Ko lai viņam uzdāvinu?

No: Anastasija Stīla Temats: Aizvēsture Datums: 15.06.2011. 16:11 Kam: Kristjens Grejs Cienītais Greja kungs!

Kad Tu grasījies man pavēstit par savu dzimšanas dienu? Ko lai uzdāvinu savam večukam? Varbūt jaunas baterijas dzirdes aparātam? A. (skūpstu) Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Senatne Datums: 15.06.2011. 16:20 Kam: Anastasija Stīla

Ncņirgājies par večukiem. Priecājos, ka esi dzīva un spara pilna. Un ka Mia ar Tevi sazinājās. Baterijas noder vienmēr. Man nepatīk svinēt dzimšanas dienu. Skūpstu. Kristjens Grejs

Kurlais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs

No: Anastasija Stīla Temats: Hmm. Datums: 15.06.2011. 16:24 Kam: Kristjens Grejs Cienītais Greja kungs!

Jau iztēlojos, kā uzmet lūpu, rakstīdams pēdējo teikumu. Tas atstāj uz mani interesantu iespaidu. A. (skūpstu) Anastasija Stīla

SNI, redaktora Džeka Haida asistente

No: Kristjens Grejs Temats: Acu valbīšana Datums: 15.06.2011. 16:29 Kam: Anastasija Stīla Stīlas jaunkundze! Izmanto savu sasodīto tālruni! Skūpstu. Kristjens Grejs

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs ar niezošu plaukstu.

Es paceļu skatienu pret griestiem. Kāpēc viņš tā satraucas par vēstulēm?

\

No: Anastasija Stīla Temats: Iedvesma Datums: 15.06.2011. 16:33 Kam: Kristjens Grejs Cienītais Greja kungs!

Ak… Tavas niezošās plaukstas nespēj ilgi būt mierā, vai ne? Interesanti, ko par to teiktu doktors Flinns?

Toties tagad es zinu, ko Tev uzdāvināt un ceru, ka pēc tam jutīšu smeldzi…

A. (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: Sirdstrieka Datums: 15.06.2011. 16:38 Kam: Anastasija Stīla Stīlas jaunkundze!

Nedomāju, ka mana sirds (un bikses) spēs izturēt spriedzi, ko radītu vēl kaut viena šāda vēstule.

Uzvedies labi.

Skūpstu.

Kristjens Grejs

Grey Enterprises Holding, Inc.

No: Anastasija Stila Temats: Cenšos Datums: 15.06.2011. 16:42 Kam: Kristjens Grejs Kristjen!

Es cenšos strādāt sava ļoti apnicīgā priekšnieka labā. Lūdzu, netraucē mani vairs un pacenties nebūt tikpat nogurdinošs. Tavas pēdējās vēstules dēļ es gandrīz uzsprāgu. Skūpstu.

P.S. Vai atbrauksi man pakaļ pīkst. 18:30?

No: Kristjens Grejs Temats: Būšu klāt Datums: 15.06.2011. 16:47 Kam: Anastasija Stila Tas man sagādātu nepārspējamu prieku. Patiesībā es zinu daudz nodarbju, kas man dāvātu pat vairāk prieka, un tās visas saistītas ar Tevi. Skūpstu. Kristjens Grejs Grey Enterprises Holding, Inc.

Lasīdama viņa atbildi, es pietvīkstu un papurinu galvu. Šāda koķetēšana vēstulēs ir izklaidējoša, bet mums tiešām jāaprunājas. Varbūt pēc apspriešanās ar Flinnu. Es noslēpju telefonu un turpinu skaitīt naudu sīko izdevumu kasē.

Piecpadsmit minūtes pēc sešiem birojā valda klusums. Es esmu sagatavojusi visu Džeka prasīto. Ir izsaukts taksometrs braucienam uz lidostu, un man tikai jāiedod viņam dokumenti. Satraukušies palūkojos uz stikla sienu, bet viņš vēl joprojām iegrimis telefona sarunā, un es negribu viņu pārtraukt. Viņš galu galā visu dienu bijis sliktā noskaņojumā.

Kamēr gaidu, es atskāršu, ka šodien neesmu ēdusi. Velns, Kristjenam tas nepatiks! Es aizsteidzos uz virtuvi, meklēdama cepumus.

Bridi, kad atveru cepumu trauku, virtuves durvīs piepeši nostājas Džeks, mani izbiedēdams.

Kas viņam šeit darāms?

/

Viņš lūkojas uz mani. Ana, šis varētu būt īstais bridis, kad parunāt par taviem pārkāpumiem. Viņš ienāk iekšā un aizver durvis aiz sevis, un es jūtu muti izkalstam. Man ausīs ieskanas trauksmes zvans.

Sasodīts!

Džeks savelk lūpas groteskā smaidā, un viņa tumši zilās acis iespīdas. Beidzot esmu notvēris tevi vienu, viņš saka un nesteidzīgi nolaiza apakšlūpu.

Ko tas nozīmē?

Vai būsi laba meitene un ļoti uzmanīgi klausīsies?

16. NODAĻA

Džcka acis ir kļuvušas vēl tumšākas, un viņš smīnēdams baudkāri nopēta mani no galvas lidz kājām.

Man ir grūti elpot. Kas notiek? Ko viņš vēlas? Man izdodas atrast sevi drosmi un apņēmību, lai izgrūstu pār lūpām dažus vārdus, kaut gan mute ir izkaltusi. Es atceros pašaizsardzības kursos apgūto mantru "panāc, lai viņš runā" un dzirdu to atbalsojamies sev prātā kā neredzama sarga čukstētu padomu.

-    Džek, šis nav īstais brīdis. Pēc desmit minūtēm atbrauks tavs taksometrs, un man jāatdod tev dokumenti. Mana balss ir klusa, bet aizsmakusi, tā pauž bailes.

Viņš pasmaida, un tas ir despotisks, iznīcinošs smaids, kas beidzot aizsniedz arī viņa acis. Tās iemirdzas skarbajā, fluorescējošajā gaismā, ko met šaurā lampa virs mums tumšajā bezlogu istabā. Džeks sper soli man tuvāk, ne mirkli nenovērsdamies. Viņa acu zīlītes paplašinās, līdz varavīksnenes gandrīz izzūd. Manas bailes pieņemas spēkā.

-     Es biju spiests pierunāt, lai Elizabete dot tev šo darbu… Viņa balss izdziest, un viņš atkal sper soli man tuvāk, bet es atkāpjos, līdz atdūros pret netīrajiem sienas skapīšiem. Panāc, lai viņš runā. Panāc, lai viņš runā. Panāc, lai viņš runā.

-    Džek, kas tev nepatīk? Ja vēlies runāt par saviem iebildumiem, varbūt mums vajadzētu vērsties pie personāla daļas. Mēs varētu iesaistīt Elizabeti un rīkoties oficiāli.

Kur ir apsargi? Vai viņi vēl ir šeit?

-     Personāla daļa mums tikai traucētu, Ana. Džeks izsmējīgi pavīpsnā. Kad tevi nolīgu, es cerēju, ka būsi čakla. Man šķita, ka tev piemīt potenciāls. Bet tagad vairs neesmu pārliecināts. Tu esi izklaidīga un pavirša. Un es sāku prātot… vai tavs draugs vainojams, ka esi noklīdusi neceļos? Viņš izsaka vārdu "draugs" ar saltu nicinājumu balsī.

-    Es nolēmu pārlasīt tavas vēstules, lai noskaidrotu, vai tajās nav kāds pavediens. Un vai zini, ko es atklāju, Ana? Vai zini, kas man šķita dīvaini? Vienīgās privātās vēstules tavā profilā bija sūtītas tavam bagātajam draudziņam. Džeks apklust, mani vērodams. Un es sāku domāt… kur ir viņa vēstules? Nekā nebija. Nevienas pašas vēstules. Kas notiek, Ana? Kāpēc viņa vēstules nebija saglabājušās mūsu sistēmā? Vai tu esi spiedze, kuru šeit iesūtījusi Greja kompānija? Vai tas ir tavs noslēpums?

Vēstules! Ak Dievs! Ko esmu atklājusi tajās?

-     Džek, par ko tu runā? Es mēģinu tēlot mulsumu, un man tas izdodas diezgan pārliecinoši. Saruna ievirzījusies gluži negaidītā gultnē, un es viņam nepavisam neuzticos. Džeks izstaro kādu nemanāmu feromonu, kas mani biedē. Šis cilvēks ir nikns, viegli aizkaitināms un absolūti neparedzams. Es cenšos apelēt pie viņa veselā saprāta.

-    Tu nupat teici, ka pierunāji Elizabeti ņemt mani darbā. Tas nozīmē, ka mani neviens neuzspieda. Padomā loģiski, Džek!

-    Bet Grejs nocirta Ņujorkas braucienu saknē, vai ne?

Sasodīts!

-    Kā viņam tas izdevās, Ana? Ko izdarīja tavs bagātais, izglītotais draudziņš?

Es jūtu atplūstam no sejas to mazumiņu asiņu, kas bija palicis, un man šķiet, ka tūlīt zaudēšu samaņu. Nesaprotu, par ko tu runā, Džek, es nočukstu. Tūlīt atbrauks taksometrs. Vai man atnest tavas mantas? Lūdzu, ļauj man iet. Izbeidz šo pratināšanu.

Džeks turpina runāt, manāmi priecādamies par manām bailēm. Un Grejs domā, ka es tev uzmācos. Viņš pasmīkņā, kvēli uzlukodams mani. Kamēr būšu Ņujorkā, es gribu, lai tu kaut ko apdomā. Es tev devu šo darbu un ceru uz nelielu pateicību. Man tā pienākas. Biju spiests pacīnīties, lai tevi dabūtu. Elizabete gribēja kādu pieredzējušāku meiteni, bet es… es tevī saskatīju kaut ko īpašu. Tāpēc mums jānoslēdz vienošanās. Tev mani jāiepriecina. Vai saproti, ko es saku, Ana?

Žēlīgā debess!

-    Uztver to kā papildu pienākumu savā darba aprakstā. Un, ja tu mani iepriecināsi, es vairs necentīšos noskaidrot, kā tavs draudziņš ieeļļo zobratus, izmanto savus sakarus un pieprasa pakalpojumus no lišķīgajiem korporeļiem, ar kuriem iepazinies savās smalkajās skolās.

Es jūtu muti paveramies. Džeks mani šantažē. Un pieprasa seksu! Kā lai atbildu? Vēsts par izdevniecības nokļūšanu Kristjena rokās netiks izziņota vēl trīs nedēļas. Es nespēju noticēt dzirdētajam. Seksu ar mani!

Džeks pienāk tuvāk un nostājas tieši pretī, lūkodamies man acīs. Es saožu viņa šķebīgi salkano odekolonu, un man kļūst nelabi. Ja nemaldos, viņa elpā manāms alkohola smārds. Viņš ir dzēris… kad?

-    Tu esi maza draņķe, kam patīk tracināt vīriešus, Ana, viņš nočukst, sakodis zobus.

-     Džek, man nav ne jausmas, par ko tu runā, es klusi atbildu, juzdama adrenalīna pieplūdumu. Viņš ir pieliecies vēl tuvāk. Es gaidu izdevīgu brīdi. Rejs ar mani lepotos. Viņš man iemācīja, kā jārīkojas. Rejs prot pašaizsardzības mākslu. Ja Džeks man pieskarsies vai pat elpos pārāk tuvu, es viņu pārmācīšu. Ir grūti elpot. Es neģībšu. Es neģībšu.

-     Mmm, Ana, es redzu, ka tu mani gribi, viņš smīnēdams nočukst. Tu man devi mājienus. Es zinu, ka patiesībā tu mani iekāro.

Velns un elle! Šis cilvēks dzīvo savu iedomu pasaulē. Bailes kļūst vēl spēcīgākas, un es saspringusi mēģinu tās atvairīt. Nē, Džek. Es nekad neesmu tev devusi mājienus.

-    Un kā vēl, mazā palaistuve! Es protu lasīt starp rindām. Džeks viegli noglāsta manu vaigu ar pirkstu kauliņiem, līdz sasniedz zodu. Viņš ar rādītājpirkstu skar manu kaklu, un es jūtu rīkli sažņaudzamies, jo cenšos apvaldīt vemšanas refleksu. Džeka pirksts sasniedz manu kakla bedrīti, zem kuras ir atpogāta melnās blūzes pirmā podziņa, un viņš piespiež plaukstu man pie krūtīm.

-    Tu mani gribi. Atzīsties, Ana.

Piekalusi skatienu Džekam, es domāju par to, kas jāizdara, nevis par savu riebumu un bailēm, un maigi, kā glāstīdama, apkļauju viņa plaukstu ar savējo. Viņš smaida, uzvaras prieka pārņemts. Es satveru viņa mazo pirkstiņu un parauju to atpakaļ, asi atliekdama to viņa gurna virzienā.

-   Aāā! Džeks ierēcas, nokļuvis sāpju un pārsteiguma varā. Viņš zaudē līdzsvaru, un es spēcīgi iesperu ar ceļgalu viņam pa cirksni, trāpīdama tieši mērķī. Džeks salīgojas, es veikli paraujos sānis, un viņš ievaidējies sabrūk uz virtuves grīdas, ieķēries sev kājstarpē.

-    Nekad vairs neuzdrošinies man pieskarties! es šņākdama pavēlu. Tava darba kārtība un brošūras ir saliktas uz mana galda. Es došos mājās. Lai tev jauks ceļojums. Un turpmāk varēsi pats sev vārīt kafiju.

-    Sīkā draņķe! viņš cenšas man uzkliegt, bet skaņa vairāk atgādina vaidu. Tomēr es jau esmu izgājusi no virtuves.

Es aizjoņoju pie sava galda, paķeru jaku un somiņu un skrienu uz viesu pieņemšanas telpu. Izliekos nedzirdam neģēļa raidītos lāstus un kaucienus. Viņš vēl joprojām vāļājas uz virtuves grīdas. Skriešus pametusi ēku, es apstājos un ieelpoju vēso gaisu, mēģinādama savaldīties. Tomēr es neesmu ēdusi visu dienu, un, kad atplūst adrenalīns, kājas saļogās un es noslīgstu zemē.

Juzdamās kā nonākusi citā pasaulē, es vēroju palēnināto filmu, kas norisinās manu acu priekšā: Kristjens un Teilors, abi ģērbušies melnā uzvalkā un baltā kreklā, izlec no mašīnas un skrien man pretī. Kristjens nometas ceļos man blakus, un man prātā ir tikai daži vārdi: Viņš ir šeit. Mans mīļotais ir šeit.

-   Ana, Ana! Kas noticis? Viņš uzrauj mani sev uz ceļiem un laiž plaukstas pār manām rokām, pārliecinādamies, ka neesmu ievainota. Ar plaukstām apkļāvis manu seju, viņš pārbijies ielūkojas man acīs. Es sagumstu pret viņa augumu, piepeša atvieglojuma pārņemta; mani spēki ir izsīkuši. Kristjena skavas… Tā ir pati labākā vieta pasaulē.

-    Ana. Viņš saudzīgi sapurina mani. Kas tev kaiš? Vai jūties slima?

Es papurinu galvu, aptverdama, ka pienācis laiks runāt.

-     Džeks, es nočukstu un sajūtu, nevis redzu Kristjenu aši uzlūkojam Teiloru, kurš steigšus ieiet namā.

-    Velns! Kristjens atkal apskauj mani. Ko tas glumiķis tev nodarīja?

No manas mutes piepeši izlaužas burbuļojoši smiekli. Es atceros, cik satriekts bija Džeks, kad satvēru viņa pirkstu.

-     Es kaut ko nodarīju viņam. Sākusi ķiķināt, es vairs nespēju savaldīties.

-     Ana! Kristjens mani sapurina, un smiekli apraujas. Vai viņš tev pieskārās?

-    Tikai vienu reizi.

Visi Kristjena muskuļi saspringst; turēdams mani rokās, viņš saniknots izslējās, kustēdamies nesteidzīgi, bet pārliecināti. Viņš ir pārskaities. Nē!

-    Kur ir tas izdzimtenis?

No biroja iekšpuses atskan slāpēti kliedzieni. Kristjens noliek mani uz kājām.

-    Vai spēsi stāvēt?

Es pamāju.

-    Neej iekšā. Lūdzu, nevajag, Kristjen. Piepeši mani atkal pārņēmušas šausmas; es baidos no tā, ko Kristjens varētu nodarīt Džekam.

-    Sēdies mašīnā, viņš pavēl.

-    Nē, Kristjen! Es ieķeros viņa rokā.

-    Sēdies sasodītajā mašīnā, Ana! Viņš mani nopurina.

-     Nē! Lūdzu! es pārbijusies saucu. Paliec šeit, nepamet mani vienu! es ķēros pie iedarbīgākā ieroča.

Kristjens izlaiž pirkstus caur matiem, niknumā kūsādams, un lūkojas uz mani, acīmredzami neizlēmības plosīts. No biroja vēl joprojām skan paceltas balsis, kas pieņemas spēkā, līdz piepeši apklust.

Ak Dievs, ko Teilors izdarījis?

Kristjens izņem no kabatas savu BlackBerry tālruni.

-    Džeks izlasīja manas vēstules.

-Ko?

-    Vēstules, ko sūtīju tev. Viņš jautāja, kur ir tavas vēstules. Un centās mani šantažēt.

Kristjena acīs uzliesmo slepkavniecisks niknums.

Ak vai!

-     Velns! viņš ierēcas un uzlūko mani samiegtām acīm, pirms uzspiež numuru tālrunī.

Man draud nepatikšanas. Kam viņš zvana?

-    Bārnij, te Grejs. Piekļūsti SNI galvenajam serverim un izdzēs visas vēstules, ko man sūtījusi Anastasija Stīla. Pēc tam ieej Džeka Haida personiskajos dokumentos un pārbaudi, vai tur nav noglabātas šīs vēstules. Ja ir, izdzēs tās… Jā, pilnīgi visas. Tūlīt pat. Ziņo, kad tas būs paveikts.

Viņš nospiež citu numuru.

-     Rouč, te Grejs. Haidam jāpazūd. Tūlīt pat, šodien. Piezvani apsardzei un liec viņam nekavējoties savākt mantas, citādi es jau no rīta likvidēšu uzņēmumu. Tev ir visi nepieciešamie pierādījumi, lai viņu atlaistu. Vai saprati? Brīdi klausījies, Kristjens beidz sarunu un šķiet apmierināts.

-    Telefons, viņš caur sakostiem zobiem uzšņāc man.

-    Ludzu, nedusmojies uz mani! Es samirkšķinu acis.

-    Es esmu pārskaities uz tevi, viņš norej un atkal izlaiž pirkstus caur matiem. Sēdies mašīnā.

-     Lūdzu, Kristjen…

-    Sēdies nolādētajā mašīnā, Ana, citādi es pats tevi tur iesēdināšu, viņš piedraud, acīm dusmās kvēlojot.

-    Lūdzu, nedari neko muļķīgu! es pārbijusies cenšos viņu pierunāt.

-    Muļķīgu! viņš ierēcas. Es tev teicu, lai izmanto savu sasodīto telefonu. Nestāsti man par muļķībām! Sēdies taču mašīnā, Anastasija. Tūlīt pat! viņš šņāc, un man pār muguru pārskrien baiļu tirpas. Šis ir Kristjens drausmīgi nelāgā noskaņojumā. Vēl nekad neesmu redzējusi viņu tik niknu. Viņš gandrīz vairs nevalda pār sevi.

-    Labi, es nosaku, cenzdamās viņam pielabināties. Tikai uzmanies, lūdzu.

Sakniebis lūpas plānā līnijā, viņš dusmīgs norāda uz mašīnu, nenovērsdams skatienu no manis.

Labi, labi, es visu saprotu.

-    Lūdzu, uzmanies. Negribu, lai ar tevi notiek kaut kas slikts. Tas mani nogalinātu, es brīdinu. Kristjens strauji samirkšķina acis un sastingst. Nolaidis roku, viņš dziļi ievelk elpu.

-     Es uzmanīšos, viņš apsola, nedaudz atmaidzis. Paldies Dievam! Viņš vēro mani, kamēr tuvojos mašīnai, atveru priekšējās pasažiera puses durvis un apsēžos. Tiklīdz esmu drošībā, viņš ieiet biroja ēkā, un es jūtu kamolu iespiežamies kaklā. Kas Kristjenam padomā?

Iekārtojusies mašīnā, es gaidu. Un gaidu. Un turpinu gaidīt. Piecas minūtes, kas šķietami ilgst mūžību. Piebrauc Džeka taksometrs un apstājas pretī Audi. Desmit minūtes. Piecpadsmit. Jēziņ, ar ko viņi tur iekšā nodarbojas, un kas noticis ar Teiloru? Gaidīšana man sagādā vārdos neaprakstāmas mokas.

Pēc divdesmit piecām minūtēm Džeks iznāk pa durvīm, rokās turēdams kartona kasti. Viņam seko apsargs. Kāpēc viņš neuzradās agrāk? Pēc tam no nama iznāk Kristjens un Teilors. Džeks izskatās drausmīgi. Viņš dodas uz taksometru, un es priecājos, ka viņš mani neredz aiz mašīnas tonētajiem stikliem. Taksometrs aizbrauc droši vien ne uz lidostu, bet Kristjens un Teilors pienāk pie manis.

Atvēris šofera puses durvis, Kristjens apsēžas pie stūres, droši vien tāpēc, ka es esmu priekšējā sēdekli, un Teilors iekārtojas man aiz muguras. Abi klusē. Kristjens iedarbina mašīnu un sāk braukt. Es slepus uzmetu viņam skatienu. Viņš ir sakniebis lūpas, bet šķiet iegrimis pārdomās. Iezvanās mašīnas telefons.

-    Grejs, Kristjens skarbi nosaka.

-    Runā Bārnijs, Greja kungs.

-     Bārnij, esmu ieslēdzis skaļruni, un mašīnā ir citi cilvēki, Kristjens viņu brīdina.

-    Es izpildīju uzdevumu, bet mums jāaprunājas par saturu, ko atradu Haida kunga datorā.

-    Kad būšu sasniedzis mērķi, es tev piezvanīšu. Pateicos, Bārnij.

-    Nav par ko, Greja kungs.

Bārnijs beidz sarunu. Viņš izklausās daudz jaunāks, nekā biju domājusi.

Ko viņš atrada Džeka datorā?

-    Vai tu ar mani runāsi? es klusi painteresējos.

Kristjens palūkojas uz mani un atkal pievērš skatienu ceļam. Es noprotu, ka viņš vēl joprojām dusmojas.

-    Nē, viņš sapīcis noņurd.

Sākas… Viņš atkal uzvedīsies bērnišķīgi. Es apviju rokas sev apkārt un lūkojos ārā pa logu, neko neredzēdama. Varbūt vajadzētu palūgt, lai Kristjens brauc uz manu dzīvokli; pēc tam viņš varēs ar mani "nerunāt", sēdēdams savā cietoksnī, un aiztaupīs mums abiem neizbēgamo ķildu. Tomēr pat brīdī, kad man šī doma iešaujas prātā, es jau zinu, ka negribu pamest viņu vienu tik drūmā noskaņojumā, it īpaši pēc vakardienas.

Kad piebraucam pie Eskalas, Kristjens izkāpj no mašīnas. Gracioziem soļiem apgājis tai apkārt, viņš atver man durvis.

-    Iesim! viņš pavēl. Teilors pārsēžas šofera vietā. Es pieņemu Kristjena sniegto roku un sekoju viņam uz lifta pusi. Viņš nelaiž mani vaļā.

-     Kristjen, kāpēc tu esi tik dusmīgs? es nočukstu, kamēr gaidām liftu.

-    Tu zini, kāpēc, viņš nomurmina, kad esam iegājuši kabīnē, un nospiež sava stāva kodu. Velns parāvis, ja ar tevi kaut kas notiktu, viņš jau būtu miris. Kristjena balss ir tik salta, ka es nodrebinos. Durvis aizveras.

-    Pagaidām es tikai iznīcināšu viņa karjeru, lai viņš vairs nevarētu izmantot jaunas sievietes. Nožēlojamā niecība, ne vīrietis! Kristjens papurina galvu. Jēziņ, Ana! Viņš piepeši satver mani un iegrūž kabīnes stūrī.

Sagrābis mani aiz matiem, viņš pierauj manu seju tuvāk, un viņa lūpas skar manējās. Viņa skūpstā jaušams kaismīgs izmisums. Nezinu, kāpēc tas mani pārsteidz, tomēr tā ir. Es izgaršoju Kristjena atvieglojumu, alkas un vēl neizzudušās dusmas, un viņa mēle tikmēr iekļūst manā mutē. Viņš pierimst un vēro mani, atbalstījies pret sienu tā, ka es nevaru pakustēties un strauji elpoju, tverdamās pie viņa, lūkodamās skaistajā sejā, kurā vīd apņēmība un nav ne miņas no uzjautrinājuma.

-   Ja tu būtu cietusi… Ja viņš tev būtu kaut ko nodarījis…Es sajūtu drebuļus, kas pārņem Kristjenu. Izmanto telefonu, viņš klusi pavēl. Vienmēr. Vai saprati?

Es pamāju, norīdama siekalas, un nespēju novērsties no viņa drūmā, kvēlā skatiena.

Lifts apstājas, un Kristjens palaiž mani vaļā. Viņš teica, ka iespēri viņam pa olām, Kristjens jau mierīgāk saka, un viņa balsī ieskanas apbrīna. Laikam man ir piedots.

-   Jā, es nočukstu, vēl nevarēdama atgūties pēc viņa kaislā skūpsta un bargās pavēles.

-     Ļoti labi.

-    Rejs ir bijušais armijnieks. Viņš mani apmācīja.

-     Lieliski, Kristjens izdveš un, saraucis uzaci, piebilst: Nedrīkstu to aizmirst. Viņš satver mani aiz rokas un ved ārā, un es atvieglota sekoju viņam. Nedomāju, ka viņš sadusmosies vēl vairāk.

-    Man jāpiezvana Bārnijam. Ilgi nekavēšos. Kristjens nozūd savā kabinetā, pamezdams mani plašajā dzīvojamā istabā. Džonsas kundze patlaban beidz gatavot mūsu vakariņas. Es apjaušu, ka esmu izbadējusies, bet man nepieciešama kāda nodarbošanās.

-    Vai varu palīdzēt? es jautāju.

Džonsas kundze iesmejas. Nē, Ana. Vai vēlies kādu dzērienu? Tu izskaties pārguruši.

-    Es labprāt iedzertu glāzi vīna.

-    Baltvīnu?

-    Jā, paldies.

Es apsēžos uz taburetes, un viņa pasniedz man glāzi vēsa baltvīna. Nezinu, kas tas ir, bet garšo lieliski un nomierina manus satrauktos nervus. Par ko es domāju pusdienlaikā? Par to, cik dzīva jūtos, kopš iepazinu Kristjenu. Cik interesanta kļuvusi mana dzīve. Jēziņ, vai dažas dienas nevarētu būt garlaicīgas?

Kas notiktu, ja es nebūtu satikusi Kristjenu? Es šobrīd sēdētu savā dzīvoklī un runātu ar ītanu, pārbijusies pēc sadursmes ar Džeku, un zinātu, ka piektdien atkal vajadzēs ar šo neģēli sastapties. Tagad es, visticamāk, nekad vairs viņu neredzēšu. Bet… pie kā es tagad strādāšu? Es saraucu pieri. Par to vēl nebiju domājusi. Šausmas, vai man vēl vispār ir darbs?

-     Labvakar, Geila, Kristjens sasveicinās, atgriezies istabā, un izrauj mani no pārdomām. Piegājis pie ledusskapja, viņš ielej sev glāzi vīna.

-     Labvakar, Greja kungs. Vai pasniegt vakariņas desmitos?

-    Jā, lieliski.

Kristjens paceļ glāzi.

-    Par bijušajiem armijniekiem, kuri apmāca savas meitas, viņš nosaka, sirsnīgi uzlūkodams mani.

-    Priekā, es nomurminu, paceldama glāzi.

-    Kas tevi nomāc? Kristjens jautā.

-    Es nezinu, vai man vēl ir darbs.

Viņš pieliec galvu sānis. Vai tu to vēlies?

-     Protams.

-    Tātad tev tas ir.

Cik vienkārši! Viņš ir manas pasaules pavēlnieks. Es paceļu skatienu pret griestiem, un viņš pasmaida.

Džonsas kundze gatavo lielisku vistas gaļas pīrāgu. Viņa atstājusi mūs divatā, lai varam izbaudīt viņas pūliņu augļus, un pēc ēšanas es jūtos daudz labāk. Mēs sēžam pie brokastu letes, un Kristjens, par spīti visiem maniem centieniem, atsakās pastāstīt, ko Bārnijs atradis Džeka datorā. Es atkāpjos un nolemju ķerties pie vēl ērkšķaināka temata gaidāmās Hosē ciemošanās.

-    Šodien zvanīja Hosē, es nevērīgi ieminos.

-    Ak tā? Kristjens pievēršas man.

-     Viņš ieminējās, ka piektdien varētu atvest tavas fotogrāfijas.

-    Piegāde tieši rokās? Ļoti izpalīdzīgi, Kristjens noņurd.

-    Viņš grib arī aiziet izklaidēties. Kopā ar mani.

-    Skaidrs.

-Arī Keitai un Eljotam vajadzētu jau būt atpakaļ, es aši piebilstu.

Kristjens noliek dakšiņu un sadrūmis vēro mani.

-    Ko tu man šobrīd lūdz?

Es sašutusi ievelku elpu. Neko! Tikai pavēstu tev, kādi man ir plāni piektdienas vakaram. Paklau, es gribu satikt Hosē, un viņš ievaicājās par naktsmājām. Viņš var palikt šeit vai pie manis, bet pēdējā gadījumā man arī tur vajadzētu būt.

Kristjens satriekts iepleš acis.

-    Viņš tev uzmācās.

-     Kristjen, tas notika pirms vairākām nedēļām. Viņš bija piedzēries, es biju iereibuši, tu mani izglābi… tas vairs neatkārtosies. Dieva dēļ, viņš taču nav Džeks.

-    Tavā dzīvokli ir Itans. Viņš varēs izklaidēt tavu draugu.

-    Hosē vēlas satikt mani, nevis Itanu.

Kristjens ir manāmi saīdzis.

-    Mēs esam tikai draugi, es uzsvērti paskaidroju.

-    Man tas nepatīk.

Nu un? Ak Dievs, viņš mēdz būt neticami kaitinošs! Es dziļi ievelku elpu. Hosē ir mans draugs, Kristjen. Neesmu viņu satikusi kopš izstādes atklāšanas. Un tas bija tikai īss mirklis. Es zinu, ka tev nav draugu, tikai tā briesmīgā sieviete, bet es nečīkstu, kad satiecies ar viņu, es noskaldu. Kristjens izbrīnīts samirkšķina acis. Es vēlos ar viņu parunāt. Pēdējā laikā neesmu bijusi labs draugs. Mana zemapziņa satraukta izslējās. Vai tu esi nolēmusi piecirst kājiņu? Tikai mieru!

Kristjena acis iezalgojas.

-    Vai tādas ir tavas patiesās domas? viņš klusi jautā.

-    Kādā ziņā?

-    Par Elinu. Tu gribētu, lai mēs nesatiekamies?

-    Tieši tā.

-    Kāpēc tu neko neteici?

-    Tāpēc, ka tā nav mana darīšana. Tu viņu uzskati par savu draugu. Es paraustu plecus, bezspēcības un dusmu pārņemta. Kristjens dažreiz ir ļoti neattapīgs. Kā mēs sākām runāt par Elinu? Es nemaz nevēlos par viņu domāt un cenšos atkal pievērsties Hosē. Un nav tava darīšana, vai es tiekos ar Hosē. Vai tu to nesaproti?

Kristjens apjucis uzlūko mani. Kas viņam padomā?

-     Laikam jau Hosē var palikt šeit, viņš sapīcis noņurd. Tad es varēšu viņu pieskatīt.

Aleluja!

-     Pateicos! Zini, ja es dzīvošu šeit… es apklustu. Kristjens pamāj. Viņš saprot, ko es cenšos pateikt. Tev galu galā netrūkst vietas. Es pavīpsnāju.

Viņš nesteidzīgi savelk lūpas smaidā. Vai tu vīpsnā, Stīlas jaunkundze.

-     Protams, Greja kungs. Es pieceļos, nodrošinādamās gadījumam, ja viņam sāk niezēt plauksta, un salieku šķīvjus trauku mazgājamā mašīnā.

-    To izdarīs Geila.

-     Viss jau ir paveikts. Es iztaisnojos un uzlūkoju Kristjenu. Viņš cieši vēro mani.

-     Man nedaudz jāpastrādā, viņš kā atvainodamies paskaidro.

-    Labi. Gan es atradīšu sev kaut ko darāmu.

-     Panāc šurp, viņš pavēl, sēdēdams uz taburetes, bet viņa balss ir klusa un vilinoša, savukārt acis kvēlo. Es nevilcinādamās eju pretī viņa skavām un apviju rokas viņam ap kaklu. Kristjens gluži vienkārši apskauj mani un piespiež sev klāt.

-    Vai tu jūties normāli? viņš čukst, piespiedis lūpas man pie matiem.

-    Normāli?

-    Pēc tā, kas notika ar to draņķi? Un vakar? viņš klusi piebilst, nopietni vērodams mani.

Es ielūkojos viņa satumsušajās acīs. Vai es jūtos normāli? Jā, es nočukstu.

Kristjens mani apskauj vēl ciešāk, un es jūtos pasargāta, lolota, mīlēta. Tā ir svētlaime. Aizvērusi acis, es priecājos par iespēju kavēties Kristjena rokās. Es mīlu šo vīrieti. Mīlu viņa reibinošo smaržu, viņa spēku, straujās noskaņojuma maiņas mīlu savu dēmonisko draugu.

-    Nestrīdēsimies, viņš nomurmina un, noskūpstījis manus matus, ievelk gaisu nāsīs. Tu smaržo tikpat debešķīgi kā vienmēr, Ana.

-    Tu arī, es nočukstu un skūpstu viņa kaklu.

Pārāk ātri pienāk bridis, kad viņš palaiž mani vaļā. Man jāstrādā tikai dažas stundas.

Es gurdi klīstu pa dzīvokli. Kristjens vēl joprojām strādā. Esmu nomazgājusies un ieģērbusies mīkstās biksēs, uzvilkusi pati savu sporta kreklu, un man ir garlaicīgi. Negribas pat lasīt grāmatu. Kad apsēžos, atkal prātā ataust Džeka neķītrie pirksti uz manas ādas.

Atcerējusies guļamistabu, kas iepriekš tika piešķirta Kristjena pakļautajām, es ieeju tajā. Hosē varēs gulēt šeit; viņam patiks skats, kas paveras aiz loga. Ir piecpadsmit minūtes pēc astoņiem, un saule jau pamazām grimst rietumos. Man pie kājām mirdz pilsētas gaismas. Aina ir elpu aizraujoša. Jā, Hosē šeit jutīsies labi. Es prātoju, kur Kristjens piekārs manus attēlus. Cerams, viņš to nedarīs. Man nepatīk lūkoties uz sevi.

Es atgriežos gaitenī un atklāju, ka esmu nokļuvusi pie rotaļu istabas. Es satveru durvju rokturi. Parasti Kristjens tās aizslēdz, bet tagad pārsteigta jūtu, ka durvis atveras. Dīvaini. Gluži kā bērns, kas aizbēdzis no mājām un ielavījies aizliegtajā mežā, es ieeju istabā. Tajā valda tumsa. Es nospiežu slēdzi, un parādās klusināta, nespodra gaisma. Viss ir tāds pats, kādu to atceros istaba, kas atgādina sievietes klēpi.

Acu priekšā pazib atmiņas no manas pēdējās viesošanās šeit. Siksna… Es saraujos, to atcerējusies. Tagad siksna nevainīgi karājas blakus visām pārējām statīvā pie durvīm. Es bikli pārlaižu pirkstus pār siksnām, pletnēm, lāpstiņām un pātagām. Šausmas! Lūk, par ko man jārunā ar doktoru Flinnu. Vai kāds, kurš aizrāvies ar šādu dzīvesveidu, var no tā atteikties? Man tas šķiet neticami. Piegājusi pie gultas, es apsēžos uz mīkstā, sarkanā satina palaga un aplūkoju visus dīvainos instrumentus.

Man blakus ir soliņš, un virs tā sakārtotas nūjas. Cik daudz! Vai ar vienu nepietiek? Jo mazāk par to domāšu, jo labāk. Un lielais galds… To mēs neizmēģinājām, un man nav ne jausmas, kā šis galds tiek izmantots. Es pamanu dīvānu un apsēžos uz tā. Nekas īpašs, parasts dīvāns vismaz es neredzu, ka pie tā varētu kaut ko piestiprināt. Pametusi skatienu atpakaļ, es ieraugu muzeja lādi. Pamostas ziņkāre. Ko viņš glabā tur?

Atvērusi pirmo atvilktni, es dzirdu asinis šalcam ausīs. Kāpēc es tā nervozēju? Rodas sajūta, ka es daru kaut ko aizliegtu un tā ir patiesība. Bet, ja viņš vēlas ar mani precēties…

Ārprāts, ko es redzu? Atvilktnē rūpīgi sakārtoti dažādi instrumenti un savādi rīki man nav ne jausmas, kas tie ir un kam paredzēti. Es paņemu pistoles lodei līdzīgu priekšmetu ar rokturi. Hmm… kas, pie velna, ar to darāms? Ir grūti to aptvert, tomēr man pamazām rodas priekšstats. Četri dažādi izmēri! Man pār muguru skrien skudriņas, un es paceļu skatienu.

Kristjens ir nostājies durvīs un vēro mani. Viņa sejas izteiksme ir neizdibināma. Cik ilgi viņš tur jau stāv? Es jūtos kā pieķerta nedarbos.

-    Sveiks. Es satraukta smaidu un zinu, ka manas acis ir plati ieplestas un seja kļuvusi balta kā palags.

-    Ar ko tu nodarbojies? Kristjens klusi apvaicājas, bet viņa balsī skan kaut kas nenosakāms.

Vai viņš dusmojas? Es piesarkstu. Man tikai… bija garlaicīgi, un es ļāvos ziņkārei. Man ir kauns, jo esmu pieķerta. Viņš teica, ka būs aizņemts vēl divas stundas.

-     Bīstams apvienojums. Kristjens ar rādītājpirkstu paberzē apakšlūpu, iegrimis pārdomās, un nenovērš skatienu no manis. Es noriju siekalas un jūtu, ka mute izkaltusi.

Viņš nesteidzīgi ienāk istabā un klusi aizver durvis aiz sevis. Viņa acis atgādina šķidru, pelēku uguns liesmu. Ak… Viņš ar gurnu nevērīgi atbalstās pret kumodi, bet man viņa stāja šķiet mānīga. Nezinu, ko darīt mesties bēgt vai palikt stāvam.

-    Kas raisa tavu ziņkāri, Stīlas jaunkundze? Varbūt varu tev kaut ko paskaidrot.

-    Durvis bija vaļā… es… Aizturējusi elpu, es vēroju Kristjenu un samirkšķinu acis, baidīdamās, kā viņš reaģēs uz maniem vārdiem. Viņa acis ir satumsušas. Domāju, ka viņš ir uzjautrināts, bet ir grūti to noskaidrot. Viņš novieto abus elkoņus uz muzeja lādes un atbalsta zodu uz kopā saņemtajām plaukstām.

-Šod ien biju te ienācis un prātoju, ko darīt ar kolekciju. Acīmredzot piemirsu aizslēgt durvis. Viņš sarauc pieri, it kā būtu pieļāvis baismīgu kļūdu. Arī es izbrīnos; Kristjens nemēdz kaut ko aizmirst.

-    Ak tā.

-     Bet tagad tu esi šeit, tikpat ziņkāra kā vienmēr. Viņa balss ir klusa, un tajā dzirdams izbrīns.

-    Tu nedusmojies? es čukstus jautāju, izmantodama visu atlikušo elpu.

Kristjens pieliec galvu uz sāniem un uzjautrināts sarauc lūpas.

-    Kāpēc man vajadzētu dusmoties?

-     Es jūtos kā ielauzusies aizliegtā vietā… un tu vienmēr uz mani dusmojies, es klusi atzīstu, kaut gan jūtos atvieglota. Kristjens atkal savelk pieri grumbās.

-   Jā, tu ielauzies, bet es nedusmojos. Ceru, ka reiz tu dzīvosi šeit kopā ar mani, un tas viss… viņš ar vienu roku norāda uz telpas saturu, piederēs tev.

Mana rotaļu istaba…? Es apjukusi lūkojos uz Kristjenu, mēģinādama aptvert dzirdēto.

-    Tāpēc es šodien te ienācu. Mēģināju izlemt, ko darīt. Viņš ar rādītājpirkstu piesit pie lūpām. Vai es visu laiku uz tevi dusmojos? Šorīt tā nebija.

Taisnība. Es pasmaidu, atceroties Kristjenu no rīta, un aizmirstu domas par istabas nākotni. Viņš bija tik patīkami izklaidējošs…

-    Tu biji rotaļīgs. Man patīk rotaļīgais Kristjens.

-    Vai tiešām? Viņš izliec uzaci, un skaistās lūpas savelkas kautrā smaidā. Oho!

-     Kas ir šis? Es parādu viņam sudraboto priekšmetu, kas atgādina šaujamieroča lodi.

-    Mūžam zinātkārā Stīlas jaunkundze. Tas ir anālais aizbāznis, viņš saudzīgi paskaidro.

-    Ak tā…

-    Iegādāts īpaši tev.

Kā, lūdzu? Man?

Kristjens pamāj, piesardzīgi vērodams mani.

Es saraucu pieri. Tu pērc jaunas… emm, rotaļlietas… katrai Pakļautajai?

-    Dažus priekšmetus, jā.

-    Piemēram, anālos aizbāžņus?

-Jā.

Nu labi… Es noriju siekalas. Anālais aizbāznis. Tas ir veidots no metāla un izskatās pēc kaut kā tāda, kas noteikti sagādā nepatīkamas izjūtas. Es atceros mūsu sarunu pēc izlaiduma par erotiskajām rotaļlietām un stingrajiem ierobežojumiem. Toreiz es laikam solīju mēģināt. Tagad, ieraudzījusi šādu rīku, es nezinu, vai vēlos to sajust sevī. Vēlreiz nopētījusi aizbāzni, es novietoju to atvilktnē.

-    Un šis? Es izņemu garu, melnu, gumijotu priekšmetu, ko veido apaļas bumbiņas. Tās ir cita par citu mazākas un savienotas kopā. Pirmā ir lielāka, pēdējā daudz sīkāka. Kopā astoņas bumbiņas.

-     Anālās lodītes, Kristjens paskaidro, uzmanīgi vērodams mani.

Ak tā! Es nopētu virteni ar skatienu, kurā šausmas sajaucas ar apbrīnu. Tās visas mani… tur! Man nebija ne jausmas.

-    Tās atstāj interesantu iespaidu, ja tiek izvilktas ārā orgasma bridi, Kristjens lietišķi piebilst.

-    Lodītes domātas man? es čukstu.

-    Jā, tev. Viņš pieliec galvu.

-    Tātad šī ir dibenam paredzētā atvilktne?

Viņš pavīpsnā. Tā varētu teikt.

Es steidzīgi to aizveru, juzdama, ka sarkstu kā luksofors.

-     Vai tev nepatīk dibena atvilktne? Kristjens uzjautrināts nevainīgi painteresējas. Es paraustu plecus, cenzdamās slēpt kaunu.

-    Nedomāju, ka tajā atrodams kaut kas no mana Ziemassvētku dāvanu saraksta, es bezrūpīgi nomurminu un piesardzīgi atveru otru atvilktni. Viņš atplaukst smaidā.

-    Tur ir vibratoru kolekcija.

Es steidzīgi aizcērtu atvilktni.

-    Un nākamajā? es čukstus noprasu, atkal nobālējusi.

-    Tur ir kaut kas interesantāks.

Ak tā! Es vilcinādamās paveru atvilktni, nenovērsdama skatienu no Kristjena glītās sejas, kurā vīd pašapmierinātības pilns smaids. Atvilktnē ir vairāki metāla priekšmeti un knaģi. Knaģi! Es izceļu lielu metāla ierīci, kas atgādina spīles.

-     Ģenitāliju spīles, Kristjens nosaka. Viņš pieceļas un laiskiem soļiem pienāk man klāt. Es nekavējoties nolieku bīstamo mantiņu un paņemu kaut ko smalkāku divus knaģiem līdzīgus nieciņus, ko savieno ķēdīte.

-    Dažas mantas paredzētas sāpju sagādāšanai, citas baudai, Kristjens nomurmina.

-    Kas ir šis?

-    Krūtsgalu spīles. Abiem.

-    Abiem krūtsgaliem?

Kristjens iesmejas. Jā, Anastasija, tās galu galā ir divas. Bet es runāju par kaut ko citu. Spīles var sagādāt gan sāpes, gan baudu.

Viņš izņem ķēdi man no rokām.

-    Izstiep mazo pirkstiņu.

Es paklausu, un Kristjens uzliek vienu no spīlēm uz pirksta gala. Man nesāp.

-     Izjūtas ir ļoti spēcīgas, bet vislielākās sāpes un bauda rodas, kad spīles noņem, viņš paskaidro. Es atbrīvoju pirkstu. Hmm, varētu būt patīkami. To iedomājusies, es nodrebinos.

-    Šīs ir interesantas, es nomurminu, un Kristjens pasmaida.

-     Vai tiešām, Stīlas jaunkundze? Jā, izskatās, ka tev tās patīk.

Es kautri pamāju un ielieku spīles atvilktnē. Kristjens pieliecas un izvelk vēl divas ķēdes.

-    Šīs iespējams pielāgot. Viņš paceļ tās augstāk, lai varu tuvāk aplūkot spīles.

-    Kādā veidā?

-    Tās iespējams savilkt ļoti cieši… vai arī vaļīgāk. Atkarībā no noskaņojuma.

Kā viņam izdodas to visu padarīt tik erotisku? Es noriju siekalas un, mēģinādama novērst Kristjena uzmanību, izņemu no atvilktnes ērkšķainu rullīti, līdzīgu tiem, ko izmanto picas sagriešanai.

-     Un šis? es izbrīnīta jautāju. Rotaļu istabā diezin vai bieži parādās picas.

-     Vartenberga ritenis.

-    Kam tas domāts?

Viņš izņem ierīci man no rokas. Izstiep plaukstu ar delnu augšup.

Es pasniedzu kreiso plaukstu, un viņš to satver, ar īkšķi noglāstīdams pirkstu kauliņus. Man pār muguru pārskrien trīsas. Viņa āda pie manējās… šī sajūta vienmēr uzbudina. Viņš pārlaiž riteni pār manu delnu.

-    Au! Ērkšķi ieduras ādā, bet sāpes nav spēcīgas. Man pat kut.

-    Iztēlojies to uz savām krūtīm, Kristjens vilinoši čukst.

Ak vai! Es pietvīkstu un atrauju roku, strauji elpodama

un juzdama, ka sirds pukst straujāk.

-    Sāpes un baudu šķir pavisam šaura robeža, Anastasija, viņš klusi nosaka, ielikdams riteni atvilktnē.

-    Knaģi? es nočukstu.

-    Ar tiem iespējams paveikt ļoti daudz. Viņa acis kvēlo.

Es atbalstos pret atvilktni, to aizvērdama.

-    Vai tas ir viss? Kristjens šķiet uzjautrināts.

-     Nē… Es atveru ceturto atvilktni un apjukusi redzu kaudzi ādas siksnu un slokšņu. Kad pavelku vienu no pēdējām, atklājas, ka tā piestiprināta pie bumbiņas.

-     Mutes aizbāznis. Lai tu nevarētu izdot skaņas, Kristjens smaidīdams paskaidro.

-    Elastīgais ierobežojums, es nomurminu.

-    Atceros, viņš apliecina. Tomēr tu varētu elpot. Zobi aptver bumbiņu. Izņēmis to man no rokām, viņš ar pirkstiem rāda, kā tas notiek.

-    Vai esi tādu izmantojis pats? es jautāju.

Kristjens sastingst un lūkojas uz mani. Jā.

-    Apklusinot savus kliedzienus?

Viņš aizver acis, un man šķiet, ka redzu viņa sejā pavīdam bezspēcības raisītu aizkaitinājumu. Nē, tie domāti kaut kam citam.

Es jautājoši uzlukoju viņu.

-     Pats galvenais ir vara, Anastasija. Cik bezpalīdzīga tu būtu, sasieta un mēma? Cik ļoti tev vajadzētu uzticēties man, zinot, ka es pilnībā valdu pār tevi? Ka man jānolasa tavas kustības un reakcijas, nevis jāpaļaujas uz taviem vārdiem? Tādējādi tu esi atkarīga no manis, piešķirot man neierobežotu varu.

Es noriju siekalas.

-    Izklausās, ka tev tā visa pietrūkst.

-    Tā ir pazīstama teritorija, viņš nomurmina, nopietni uzlūkodams mani, un gaisotne starp mums ir mainījusies, it kā viņš būtu biktskrēslā.

-    Tev ir vara pār mani. Tu to lieliski zini, es nočukstu.

-    Vai tiešām? Tu liec man justies… bezpalīdzīgam.

-    Nē! Ak, Kristjen… Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tu vienīgā spētu mani patiesi sāpināt. Viņš atglauž man aiz auss matu šķipsnu.

-     Kristjen… tas ir abpusēji. Ja tu mani negribētu… Es nodrebinos un piekaļu skatienu saviem savītajiem pirkstiem. Šis ir otrs iemesls, kāpēc mani māc bažas par mūsu nākotni. Ja Kristjens nebūtu tik… iedragāts, vai viņš mani gribētu? Es papurinu galvu, cenzdamās atvairīt šīs domas.

-    Kristjen, es nemūžam nevēlētos tevi sāpināt. Tu man esi pārāk mījš, es nomurminu un abām rokām noglāstu viņa rugājiem klātos vaigus. Viņš paberzē seju pret manu plaukstu, iemet aizbāzni atvilktnē un satver mani ap vidukli, pievilkdams sev klāt.

-    Vai demonstrācija ir beigusies? viņš klusā, pavedinošā balsī jautā, virzīdams plaukstu augšup pie mana skausta.

-    Kāpēc? Vai tu vēlējies darīt kaut ko citu?

Kristjens pieliecas un maigi noskūpsta mani. Es piekļaujos ciešāk un ieķeros viņa apakšdelmos.

-    Ana, tev šodien nācās atvairīt uzbrukumu. Viņa balss ir klusa, bet tajā ieskanas piesardzība.

-     Nu un? es jautāju, priecādamās par sajūtu, ko rada viņa tuvums un plauksta uz manas muguras. Kristjens atliec galvu un sadrūmis uzlūko mani.

-    Ko tas nozīmē? viņš pārmetoši vaicā.

Es lūkojos uz viņa skaisto, īgno seju un jūtos kā apžilbuši.

-    Kristjen, man nekas nekaiš.

Viņš apvij rokas man apkārt, cieši apskaudams. Kad iedomājos, kas varēja notikt… viņš izdveš, ieslēpdams seju man matos.

-    Kad tu sapratīsi, ka esmu stiprāka, nekā šķiet? es mierinādama čukstu viņam pret kaklu, ieelpodama brīnišķīgo smaržu. Pasaulē nav nekā labāka par atrašanos Kristjena skavās.

-    Es zinu, ka esi stipra, viņš domīgi nosaka un noskūpsta mani uz matiem, bet pēc tam palaiž vaļā, sagādādams man vilšanos.

Noliekusies pie atvērtās atvilktnes, es izņemu no tās vēl kaut ko. Stieni, kam piestiprinātas vairākas aproces. Es to paceļu augstāk.

-    Tas ir izplešanas stienis, Kristjens nosaka, acīm satumstot. Ar saitēm, kas paredzētas potītēm un plaukstu locītavām.

-    Kā tas darbojas? es jautāju, patiesi ieinteresēta.

-    Vai vēlies, lai tev parādu? viņš pārsteigts vaicā un uz brīdi aizver acis.

Es apjukusi uzlūkoju Kristjenu. Viņš paceļ plakstiņus, un zem tiem deg iekāres liesma.

-    Jā, es vēlos demonstrāciju. Man patīk būt sasietai, es nočukstu, iekšēji līksmodama.

-    Ana… viņš nomurmina, un viņa sejā parādās sāpes.

-    Kas noticis?

-    Ne šeit.

-    Kāpēc?

-     Es gribu tevi savā gultā, nevis šeit. Iesim. Kristjens paķer stieni un steidzīgi izved mani ārā no istabas.

Kāpēc mēs esam prom? Es pametu skatienu atpakaļ. Kāpēc ne šeit?

Kristjens apstājas uz kāpnēm un sadrūmis uzlūko mani.

-    Ana, varbūt tu esi gatava atgriezties rotaļu istabā, bet es gan nē. Kad tur bijām iepriekšējo reizi, tu mani pameti. Esmu to teicis jau vairākas reizes; kad tu beidzot sapratīsi? Viņš sarauc pieri un atlaiž manu roku, lai varētu brīvi žestikulēt.

-     Pēc notikušā mana attieksme neatgriezeniski mainījās. Viss mans skatījums uz dzīvi ir pārvērties. Mēs par to runājām. Bet es tev neatklāju, ka… Kristjens apklust un izlaiž pirkstus caur matiem, meklēdams piemērotus vārdus. Es esmu tāds kā alkoholiķis, kas atmetis dzeršanu, vai saproti? Citu salīdzinājumu nevaru atrast. Nepieciešamība ir zudusi, bet es negribu riskēt, uzturoties blakus kārdinājumam. Es nevēlos tevi sāpināt.

Kristjens izskatās nožēlas pārņemts, un es jūtu asas sāpes iedzeļam sirdī. Ko es esmu nodarījusi šim vīrietim? Vai uzlaboju viņa dzīvi? Pirms satikāmies, viņš jutās laimīgs.

-     Es nespēju tev nodarīt sāpes, jo tevi mīlu, viņš piebilst, atklātībā starojošām acīm uzlūkodams mani kā zēns, kas izteic ļoti vienkāršu atziņu.

Viņa skatienā nav ne miņas no viltus, un man aizraujas elpa. Es viņu dievinu vairāk nekā jebkuru un jebko citu. Manai mīlestībai nav nosacījumu.

Es tik spēji metos Kristjenam virsū, ka viņš izlaiž no rokām stieni, un es viņu piegrūžu pie sienas. Satvērusi viņa seju abās plaukstās, es pievelku viņa muti pie savējās un izgaršoju viņa pārsteigumu, ielauzdamās ar mēli starp viņa lūpām. Es stāvu pakāpienu augstāk, tāpēc mēs esam aci pret aci, un es jūtu savu varu pār Kristjenu. Mēs kaislīgi skūpstāmies, un es ieviju pirkstus viņa matos, alkdama pieskarties viņam itin visur, bet apvaldīdama šo vēlmi. Es zinu, no kā viņš baidās. Tomēr manas alkas kļūst arvien spēcīgākas, un Kristjens ievaidējies satver mani aiz pleciem, lai varētu nedaudz atgrūst.

-    Vai gribi, lai es tevi izdrāžu uz kāpnēm? viņš nomurmina, strauji elpodams. Šobrīd es esmu uz to spējīgs.

-    Jā, es atbildu, uzlūkodama viņu tikpat satumsušām acīm.

Kristjens vēro mani, nolaidis plakstiņus. Nē. Es tevi gribu savā gultā. Viņš piepeši paceļ mani un pārmet sev pār plecu. Es skaļi iespiedzos un saņemu spēcīgu sitienu pa pēcpusi, tāpēc iebrēcos vēlreiz. Kristjens kāpj lejup, bet pirms tam pieliecies paceļ nokritušo stieni.

Brīdī, kad viņš mani nes caur priekšnamu, no saimniecības skapja iznāk Džonsas kundze. Viņa mums uzsmaida, un es atvainodamās pamāju. Nedomāju, ka Kristjens viņu vispār pamanījis.

Guļamistabā viņš noliek mani stāvus uz grīdas un iemet stieni gultā.

-    Neticu, ka tu man nodarīsi sāpes, es izdvešu.

-     Es arī nē, viņš piekrīt un, satvēris manu seju abās plaukstās, uzsāk ilgu, ciešu skūpstu, iesveldams jaunu kvēli manās jau pietiekami uzkarsētajās asinīs.

-    Anastasija, es tevi gribu, viņš elsodams nočukst, neatraudamies no manām lūpām. Vai esi pilnīgi pārliecināta? Pēc visa, kas šodien notika?

-    Jā. Es tevi arī gribu. Vēlos tevi izģērbt. Nespēju vien sagaidīt, kad drīkstēšu viņam pieskarties. Man pat niez pirksti.

Kristjens iepleš acis un brīdi vilcinās, apsvērdams manu lūgumu.

-    Labi, viņš piesardzīgi atļauj.

Es pasniedzos pēc viņa krekla otrās pogas un dzirdu, kā viņam aizraujas elpa.

-    Ja nevēlies, es tev nepieskaršos, es čukstus apliecinu.

-     Nē, nē, Kristjens steidzīgi atbild. Uz priekšu. Viss ir labi, viņš nomurmina.

Es uzmanīgi atdaru pogu un virzu pirkstus zemāk līdz nākamajai. Kristjena acis ir plati ieplestas un mirdz, lūpas pavērtas, un viņš elpo arvien seklāk. Pat baiļu pārņemts, viņš ir skaists… bailes viņu padara skaistu. Kad arī trešā poga ir vaļā, es ieraugu mīkstos matiņus, kas rēgojas zem krekla.

-     Kristjen, es vēlos tur uzspiest skūpstu, es nomurminu.

Viņš spēji ievelk elpu. Skūpstu?

-    Jā, es klusi apstiprinu un, atpogājusi nākamo pogu, ļoti lēni pieliecos, likdama noprast savus nodomus. Kristjens aiztur elpu un nekustas, kamēr es ar lūpām maigi pieskaros ādai starp mīkstajām sprodziņām. Atdarījusi pēdējo pogu, es atliecu galvu. Kristjens lūkojas uz mani, un viņa sejā jaušams prieks, miers un… izbrīns.

-    Kļūst vieglāk, vai ne? es nočukstu.

Viņš pamāj, un es nesteidzīgi novelku kreklu viņam pār pleciem, ļaudama tam nokrist uz grīdas.

-     Ko tu ar mani esi izdarījusi, Ana? viņš nomurmina. Lai kas tas būtu, tikai nepārtrauc! Un viņš apskauj mani, ar abām rokām satver manus matus un parauj galvu atpakaļ, lai varētu skūpstīt manu kaklu un virzīt lūpas tuvāk zodam, maigi kodījot ādu. Es ievaidos. Ak Dievs, kā es vēlos šo vīrieti! Es neveikli atpogāju viņa bikses un pavelku rāvējslēdzēju.

-    Mmm, mazā, Kristjens izdveš, skūpstīdams mani aiz auss. Viņa stingrais, piebriedušais loceklis spiežas man pie gurna. Es gribu viņu sev mutē, tāpēc strauji atkāpjos un nometos ceļos.

-    Mierīgāk! viņš uzsauc.

Es spēji pavelku viņa bikses lejup, atbrīvodama locekli no auduma gūsta. Viņš nepagūst mani apturēt, un es paņemu viņa miesu mutē, spēcīgi sūkdama to. Kristjens pārsteigts paver muti un vēro katru manu kustību. Viņa acis ir satumsušas, un tajās gail svētlaimes pilna liesma. Es visa notrīsu un, apslēpusi zobus, sūcu spēcīgāk. Viņš aizver acis un ļaujas baudai. Es zinu, kādu iespaidu atstāju uz Kristjenu, un šī apziņa ir hēdonistiska, pacilājoša un neprātīgi erotiska. Vara ir manās rokās, un tā ir galvu reibinoša.

-    Velns, viņš nošņāc un saudzīgi aptver manu galvu, sasprindzina gurnus, virzās dziļāk man rīklē. Jā, tieši to es vēlos; ar mēli zīmēdama lokus ap viņa locekļa galviņu, es velku viņu tuvāk… vēl un vēl…

-    Ana! Viņš mēģina atrauties.

Nu nē, Grej! Es tevi gribu. Spēcīgi ieķērusies viņa gurnos, es divkāršoju pūles un jūtu, ka viņš ir pavisam tuvu.

-    Lūdzu, viņš elso. Ana, es beigšu!

Lieliski. Es sajūsmināta notrīsu, un viņš skaļi iesaucas, sasniedzis virsotni.

Pēc brīža Kristjens atver acis un lūkojas uz mani. Es smaidu, laizīdama lūpas. Viņa sejā parādās nerātns, baudkārs smīns.

-    Tātad tu esi nolēmusi paspēlēties, Stīlas jaunkundze? Viņš pieliecas, satver mani aiz padusēm un uzrauj stāvus. Viņa mute skar manējo, un viņš ievaidas.

-    Es jūtu savu garšu. Tavējā ir labāka, viņš noņurd un, norāvis man kreklu, nevērīgi nomet to zemē, pirms paceļ mani uz rokām un iesviež gultā. Satvēris manu bikšu staras, viņš ar vienu asu kustību tās novelk. Es kaila guļu, gaididama Kristjenu, iekārodama viņu. Kristjens nopēta mani un nesteidzīgi atbrīvojas no atlikušajām drēbēm, ne mirkli nenovērsdamies.

-    Tu esi neticami skaista sieviete, Anastasija, viņš atzinīgi nomurmina.

Hmm… Es koķeti pieliecu galvu uz sāniem un atplaukstu platā smaidā.

-    Tu esi neticami skaists vīrietis, Kristjen, un garšo dievlgi.

Viņš velta man šķelmīgu smīnu un pasniedzas pec stieņa, tad satver manu kreiso potīti un apliek tai apkārt manšeti, ko aizsprādzē diezgan cieši. Iebīdījis mazo pirkstiņu starp manšeti un manu potīti, viņš pārliecinās, cik daudz brīvas vietas palicis. Visu šo laiku viņš raugās man acīs, ne reizi nepievērsdams skatienu savām rokām, jo tas nav nepieciešams. Hmm… šī viņam nav pirmā reize.

-    Pārbaudīsim, kā garšo tu. Ja atceros pareizi, tu esi dārga, izsmalcināta delikatese, Stīlas jaunkundze.

Satvēris mani aiz otras potītes, viņš to ātri un prasmīgi ieliek manšetē, un manas kājas ir ieplestas apmēram plecu platumā.

-    Šim stienim piemīt viena laba īpašība. To var pastiept garāku, Kristjens nomurmina un, nospiedis kādu apslēptu podziņu stienī, pavelk to, līdz manas kājas ieplešas vēl vairāk. Oho! Es jūtu muti paveramies un dziļi ieelpoju. Mjā, tas tiešām ir pikanti. Es kvēloju alkās un vairs nespēju paciesties.

Kristjens ar mēles galiņu nolaiza apakšlupu.

-     Es jūtu, ka mums būs ļoti interesanti, Ana. Viņš satver stieni un pagriež to tā, ka es piepeši attopos guļam uz vēdera.

-    Vai redzi, ko spēju ar tevi izdarīt? viņš draudīgi noprasa un atkal satver stieni, līdz es atkal esmu uz muguras un elsodama lūkojos uz viņu.

-    Šīs manšetes domātas plaukstu locītavām. Es padomāšu, vai tās izmantot. Viss atkarīgs no tā, kā tu uzvedīsies.

-    Kad gan es neesmu labi uzvedusies?

-    Man atmiņā palikuši daži atsevišķi gadījumi, viņš klusi nosaka, laizdams pirkstus pār manām pēdām. Man kut, bet stienis neļauj pakustēties, kaut gan es cenšos atrauties no viņa pieskāriena.

-    Piemēram, tu neizmantoji telefonu, lai sūtītu vēstules.

Es spēji ievelku elpu. Kā tu mani sodīsi?

-    Ana, es nekad neatklāju savus plānus priekšlaicīgi. Viņš pavīpsnā, acīm nerātni gailot.

Žēlīgā debess… Kristjens ir tik neprātīgi seksīgs, ka man ir grūti paelpot. Viņš ierāpjas gultā un nometas ceļos man starp kājām, daiļš savā kailumā, un es esmu bezspēcīga.

-     Hmm. Tu esi pilnīgi atklāta manam skatienam, Stīlas jaunkundze. Viņš novelk abu roku pirkstus pār manu apakšstilbu iekšpusi, virzīdamies lēni, bet pārliecināti, un zīmē nelielus lokus uz manas ādas, visu laiku lūkodamies man acīs.

-    Galvenais ir gaidas, Ana. Ko es ar tevi darīšu? Klusi izrunātie vārdi trāpa man tieši sirdī, pašā tās dziļākajā, slēptākajā vietā. Es sāku locīties un ievaidos. Viņš turpina nesteidzīgi laist pirkstus augstāk pār ceļgalu locītavām. Instinkts liek man sakļaut kājas, bet tas nav iespējams.

-    Neaizmirsti: ja tev kaut kas nepatīk, apturi mani, viņš klusi nosaka un pieliecies sāk maigi skūpstīt manu vēderu, viegli ievilkdams ādu starp lūpām. Viņa rokas turpina ķircinot nesteidzīgi virzīties pa maniem augšstilbiem.

-    Lūdzu, Kristjen! es iesaucos.

-    Stīlas jaunkundze, esmu secinājis, ka tu nepazīsti žēlastību, uzklūpot man ar erotiskiem nodomiem. Domāju, ka man vajadzētu atbildēt ar to pašu.

Es ieķeros segā un ļaujos Kristjena pieskārieniem. Viņa lūpas virzās lejup, pirksti augšup, un mērķis ir mana neaizsargātā kājstarpe. Kad viņš ieslidina pirkstus manī, es ievaidos un ceļu gurnus augstāk. Arī Kristjens man atbild ar vaidu.

-     Tu ik reizi mani pārsteidz, Ana. Jau esi mitra, viņš nomurmina, piespiedis lūpas pie vietas, kur sākas mani kaunuma matiņi. Tiklīdz viņa mute pieskaras kājstarpei, es izliecos kā loks.

Jā!

Viņš uzsāk nesteidzīgu, juteklisku ritmu, ar meli zīmēdams apļus un vienlaikus kustinādams pirkstus manī. Es nevaru ne sakļaut kājas, ne pakustēties, tāpēc izjūtas ir ļoti spēcīgas. Cenzdamās visu izbaudīt, es izliecu muguru.

-    Kristjen! es iesaucos.

-     Zinu, meitenīt, viņš nočukst un, nedaudz pierimis, saudzīgi uzpūš elpu mana ķermeņa jutīgākajai vietai.

-    Āāā! Lūdzu! es elsoju.

-    Sauc mani vārdā, viņš pavēl.

-    Kristjen, es izgrūžu, tik tikko pazīdama savu balsi. Tā ir spalga un alku pilna.

-    Vēlreiz, viņš dveš.

-    Kristjen, Kristjen, Kristjen Grej! es skaļi saucu.

-    Tu piederi man. Viņa balss ir klusa un salta, un viņš vēl pēdējo reizi laiž mēli pār manu klitoru, un es krītu fantastiskā bezdibenī, ļaudamās savam orgasmam, kas ieplesto kāju dēļ turpinās nebeidzami ilgi.

Pēc brīža es neskaidri apjaušu, ka Kristjens mani noguldījis uz vēdera.

-     Mēs izmēģināsim vēl kaut ko, meitenīt. Ja tev nepatīk vai arī ir sāpīgi, pasaki man to, un es pārtraukšu.

Par ko viņš runā? Es vēl gozējos svētlaimē un neesmu spējīga ne uz vienu sakarīgu domu. Izrādās, es sēžu Kristjenam uz ceļiem. Kad tas notika?

-    Pieliecies, mazā, viņš klusi nosaka man pie auss. Atbalsti galvu un krūtis uz gultas.

Es apjukusi paklausu. Kristjens pavelk manas rokas uz aizmuguri un piesprādzē tās pie stieņa blakus potītēm. Ak tā… Mani ceļgali tiek parauti augšup, dibens izslējās gaisā, un es esmu pilnīgi neaizsargāta, nodota Kristjena varā.

-    Ana, tu esi skaista. Viņa balsī skan apbrīna, un es dzirdu prezervatīvu paciņu plīstam. Viņš laiž pirkstus no maniem krustiem līdz kājstarpei, brīdi pakavēdamies pie dibena.

-     Kad būsi gatava, es vēlēšos iegūt šo. Viņš ar rādītājpirkstu noglāsta spraugu starp vaigiem, un es skaļi iestenos, juzdama muskuļus saspringstam. Ne šodien, Ana, bet kādā jaukā dienā… Es vēlos tevi iegūt visos veidos. Gribu valdīt pār katru tava ķermeņa šūnu. Tu piederi man.

Es atceros anālo aizbāzni un skaļi ievaidos. Kristjena pirksti slīd zemāk, uz pazīstamāku teritoriju.

Jau pēc mirkļa viņš ietriecas manī. Au! Maigāk! es iesaucos, un viņš sastingst.

-    Tev nepatīk?

-    Mierīgāk, ļauj man pielāgoties.

Viņš nesteidzīgi izslīd no manis un saudzīgi ietiecas atpakaļ, mani piepildīdams un izstiepdams muskuļus; tas atkārtojas vēlreiz un vēl, un es esmu bezpalīdzīga.

-    Jā, lieliski, tagad ir labi, es nomurminu, izbaudīdama sajūtas.

Kristjens iestenējies kāpina ritmu, kustēdamies straujāk un aizrautīgāk. Mana bezpalīdzība ir salda, tāpat kā atdošanās viņam, un es zinu, ka viņš var aizmirsties manā miesā tā, kā viņam tas vajadzīgs. Es to spēšu. Viņš iepazīstina mani ar slepeniem, tumsā tītiem priekiem, par kuriem es līdz šim neko nezināju, un mēs abi kopā iespidinām šajos nostūros žilbinošu gaismu. Jā… ļoti, ļoti spožu gaismu.

Un es ļaujos orgasmam, ļaujos līksmei, ko viņš mani raisa, un atkal beidzu, skaļi saukdama Kristjena vārdu. Un viņš sastingst, izliedams manī savu sirdi un dvēseli.

-    Ana, meitenīt! viņš iesaucas un sabrūk man blakus.

Prasmīgi atsprādzējis manšetes, viņš paberzē manas potītes un plaukstu locītavas. Tiklīdz esmu brīva, viņš ievelk mani skavās, un es pārguruši slīgstu nemaņā.

Kad izraujos no tās, es atklāju, ka esmu saritinājusies blakus Kristjenam un viņš vēro mani. Es pat nezinu, cik ir pulkstenis.

-    Ana, es varētu skatīties uz tevi aizmigušu līdz mūža galam, viņš nomurmina un noskūpsta mani uz pieres.

Es pasmaidu un laiski pievirzos viņam tuvāk.

-     Nekad nelaidīšu tevi vaļā, Kristjens klusi nosaka un apvij rokas man apkārt.

Hmm. Un es nekad neiešu prom. Nekad nelaid mani prom, es miegaini nomurminu, nespēdama pacelt plakstiņus.

Man tevi vajag, Kristjens nočukst, bet viņa balss kļūst par tālu, gaistošu skaņu manā sapnī. Viņam mani vajag… vajag… un, kad beidzot ieslīgstu miegā, es vēl pagūstu iedomāties par mazu zēnu ar pelēkām acīm un netīriem, izspūrušiem vara krāsas matiem. Viņš kautri uzsmaida man.

17. NODAĻA

Mmm…

Kristjens maigi skūpsta manu kaklu, kamēr es lēnām mostos.

-    Labrīt, mazā, viņš nočukst un viegli iekožas man auss ļipiņā. Mani plakstiņi trīsēdami paceļas un tūlīt nolaižas. Istabā ieplūst spilgta rīta gaisma, un Kristjens glāsta manu krūti, to saudzīgi masēdams. Pavirzījis plaukstu lejup, viņš satver manu gurnu un piespiež mani sev ciešāk klāt.

Es izstiepjos viņam blakus, baudīdama pieskārienus, un sajūtu viņa locekli pie savas pēcpuses. Mmm, modinātājs Kristjena Greja gaumē.

-    Tu laikam priecājies, mani redzot, es miegaini nomurminu un aicinoši paberzējos gar viņu. Kristjena lūpas, kas patlaban skar manu žokli, savelkas smaidā.

-    Ļoti priecājos, viņš apstiprina, laizdams roku pār manu vēderu un lejup līdz kājstarpei, ko sāk glāstīt ar pirkstiem. Ir zināmas priekšrocības iespējai mosties tev blakus, Stīlas jaunkundze, viņš joko un saudzīgi pavelk mani uz savu pusi tā, ka es apguļos uz muguras.

-   Vai labi gulēji? viņš jautā, turpinādams jutekliskos glāstus un veltīdams man savu žilbinošo, nevainojamo smaidu. Man ik reizi aizraujas elpa, kad to ieraugu.

Mani gurni uzsāk deju ritmā, ko dāvā viņa pirksti. Viņš šķīsti noskūpsta mani uz lūpām un virzās lejup pār kaklu, nesteidzīgi kodīdams un skūpstīdams ādu. Pirksti virzās lejup, un Kristjens vienu no tiem lēni ieslidina manī, pirms izgrūž apbrīnas pilnu nopūtu.

-    Lieliski, Ana, viņš bijīgi nočukst, ar lūpām skardams kaklu. Tu vienmēr esi gatava. Pieskaņodams pirksta kustības saviem skūpstiem, viņš laiski virza muti pār maniem atslēgas kauliem un lejup līdz krūtīm. Izmantodams zobus un lūpas, viņš samīļo vispirms vienu, pēc tam otru krūšgalu, rīkodamies ļoti saudzīgi, un mana miesa atsaucas.

Es iekunkstos.

-    Hmm, Kristjens klusi noņurd un, pacēlis galvu, uzlūko mani ar svelmainu skatienu. Es gribu tevi. Tūlīt. Viņš izstiepj roku, lai paņemtu prezervatīvu no naktsgaldiņa, un uzguļas man virsū, atbalstīdamies pret elkoņiem. Ar kāju atbīdījis manus augšstilbus, viņš paberzē degunu pret manējo un atplēš iepakojumu.

-    Nevaru vien sagaidīt sestdienu, viņš nosaka, acīm nerātnā priekā starojot.

-    Svinību dēļ? es elsodama jautāju.

-    Nē. Beidzot vairs nevajadzēs izmantot lietusmētellšus.

Es iespurdzos, un viņš pasmīkņā, uzvilkdams prezervatīvu. Vai tu smejies. Stīlas jaunkundze?

-    Nē. Es cenšos atgūt nopietnību, bet nesekmīgi.

-    Šis nav īstais mirklis smiekliem. Viņš kā pārmezdams pašūpo galvu, un viņa balss ir klusa, barga, bet sejas izteiksme Jēziņ! vienlaikus salta kā ledus un svelmaina kā tuksnesis.

Man aizraujas elpa. Tev patika mani smiekli, es aizsmakusi nočukstu, lūkodamās viņa acu tumšajās dzīlēs.

-     Ne šobrīd. Smiekliem ir īstais laiks un vieta. Šoreiz tā nav. Man tevi jāapklusina, un es zinu, kā to izdarīt, viņš draudīgi nosaka un pieplok man ciešāk klāt.

-    Ko tu vēlies brokastīs, Ana?

-      Neko īpašu, tikai graudu pārslas. Pateicos, Džonsas kundze.

Es pietvīkusi apsēžos blakus Kristjenam pie letes. Iepriekšējā reizē, kad redzēju pieklājīgo, kārtīgo saimniecibas vadītāju, es karājos augšpēdus Kristjenam uz pleca.

-    Tu izskaties lieliski, viņš klusi nosaka. Atkal esmu uzvilkusi pelēkos, šauros svārkus un zīda blūzi.

-     Tu arī. Es kautri uzsmaidu Kristjenam. Gaiši zilajā kreklā un džinsos viņš ir tikpat tīrs, pievilcīgs un nevainojams kā vienmēr.

-    Mums vajadzētu nopirkt tev vēl dažus svārkus, viņš lietišķi nosaka. Vispār es labprāt aizvestu tevi iepirkties.

Hmm, man riebjas staigāšana pa veikaliem. Bet varbūt nebūs nemaz tik slikti, ja darīšu to kopā ar Kristjenu. Es nospriežu, ka vislabākā aizsardzības taktika ir uzmanības novēršana.

-     Interesanti, kas šodien notiks darbā.

-    Viņiem nāksies aizvietot to glumiķi. Kristjens saviebjas, it kā būtu iekāpis netīrumos.

-    Cerams, mana jaunā priekšniece būs sieviete.

-    Kāpēc?

-    Tādā gadījumā tu droši vien neiebildīsi, ja es viņu pavadīšu komandējumā, es ķircinādama nosaku.

Kristjena lūpas tik tikko manāmi saraucas, un viņš ķeras pie savas omletes.

-    Kas tevi uzjautrina? es vaicāju.

-    Tu. Izēd bļodu tukšu, ja jau nevēlies apēst neko sātīgāku.

Mūžīgais despots! Es sakniebju lūpas, bet ķēros pie pārslām.

-     Atslēga jāievieto šeit. Kristjens norāda uz aizdedzi zem ātruma pārslēga.

-     Neparasti, es nomurminu. Tomēr mani iepriecina ikviens sīkums jaunajā mašīnā, un es tik tikko savaldos, lai nesāktu lēkāt pa mīksto ādas sēdekli kā bērns. Kristjens beidzot ļauj man vadīt mašīnu.

Viņš rāmi nopēta mani, bet acīs gail humora dzirksts.

-    Tu esi jūsmas pārņemta, vai ne? viņš uzjautrināts nomurmina.

Es pamāju, muļķīgi smaidīdama. Vai jūti jaunas mašīnas smaržu? Šī ir pat labāka par verdzeņu auto… emm, Audi,

-    es nosarkusi izlaboju.

Kristjens savelk lūpas vīpsnā. Verdzeņu auto? Tu proti atrast lieliskus apzīmējumus, Stīlas jaunkundze. Viņš iztaisnojas, saviebis seju tēlota pārmetuma pilnā izteiksmē, bet mani viņam neizdosies apmānīt. Es zinu, ka viņš izbauda ik mirkli.

-    Labi, brauksim! Viņš norāda uz autostāvvietas izeju.

Es sasitu plaukstas, iedarbinu mašīnu, un dzinējs iemur-

rājas. Pārslēgusi ātrumus, es noceļu kāju no bremzes pedāļa, un mašīna eleganti ripo uz priekšu. Teilors ieslēdz Audi dzinēju un, tiklīdz paceļas stāvvietas šķērslis, seko mums.

-    Vai neiebilsti, ja ieslēgšu radio? es jautāju, apstājusies pie pirmās ceļazīmes.

-    Es vēlos, lai pievērs uzmanību ceļam, Kristjens asi attrauc.

-     Paklau, Kristjen, es protu vadīt mašīnu, ja skan mūzika. Es izvalbu acis. Brīdi vērojis mani, viņš nospiež radio pogu.

-    Te vari izmantot arī savu iPod un MP3 vai kompaktdiskus, viņš noņurd.

No skaļruņiem sāk dārdēt The Police liegā mūzika, un Kristjens samazina tās skaļumu. Hmm… King of Pairt.

-    Tava himna, es ķircinu Kristjenu, bet to nekavējoties nožēloju, jo viņš sakniebj lūpas. Ak nē… Man kaut kur mētājas šis albums, es turpinu, cenzdamās mainīt sarunas tematu. Jā… dzīvoklī, kurā esmu pavadījusi pavisam nedaudz laika.

Interesanti, kā klājas Itanam. Šodien vajadzētu viņam piezvanīt. Darbā man nebūs īpaši daudz, ko darīt.

Mana sirds bailēs sažņaudzas. Kas notiks, kad sasniegšu biroju? Vai visi jau zinās par Džeka aiziešanu? Vai būs zināms, ka tas noticis Kristjena dēļ? Vai man vēl ir darbs? Jēziņ, ko man darīt, ja vajadzēs aiziet no izdevniecības?

Apprecies ar miljardieri, Aita! Mana zemapziņa atkal uzlikusi savu ņirdzīgo masku. Es izliekos viņu nedzirdam.

-     Paklau, asprāte, atgriezies uz Zemes! Kristjens mani izrauj no pārdomām, kad apstājos pie luksofora.

-    Tu esi pārāk izklaidīga. Skaties uz priekšu, Ana, viņš mani norāj. Negadījumi notiek brīžos, kad nedomā par braukšanu.

Dieva dēļ! Es piepeši atceros pagātni, kad Rejs man mācīja vadīt automašīnu. Man nav vajadzīgs otrais tēvs. Toties vīrs… nedaudz perverss vīrs… Hmm.

-    Es domāju par darbu.

-    Ana, viss būs labi. Uzticies man. Kristjens pasmaida.

-    Lūdzu, neiejaucies! Es vēlos tikt ar visu galā saviem spēkiem. Lūdzu, Kristjen, man tas ir ļoti svarīgi, es skaidroju, pūlēdamās viņu neaizvainot. Man negribas strīdēties. Viņš atkal stūrgalvīgi sakniebj lūpas, un es baidos, ka viņš mani rās.

Tikai ne to!

-     Nestrīdēsimies, Kristjen. Mēs brīnišķīgi pavadījām rītu, un nakts līdzinājās… Es meklēju īstos vārdus. Tā bija īsta paradīze.

Viņš neatbild. Es pametu skatienu sānis un redzu, ka viņš ir aizvēris acis.

-    Jā. Paradīze, viņš klusi piekrīt. Es teicu patiesību.

-    Kādā ziņā?

-    Es negribu laist tevi vaļā.

-    Un es nevēlos nekur aiziet.

Kristjens atplaukst savā jaunajā, kautrajā smaidā, kas aizslauka visus šķēršļus.

-    Ļoti labi, viņš nosaka un manāmi nomierinās.

Es apturu mašīnu stāvvietā puskvartāla attālumā no izdevniecības.

-    Ana, es tevi pavadīšu līdz birojam. Teilors mani aizvedīs tālāk, Kristjens piedāvā. Es neveikli izraušos no mašīnas, pīdamās svārkos, bet Kristjens izkāpj bez manāmas piepūles, kustēdamies graciozi kā cilvēks, kurš savā ādā jūtas lieliski vai vismaz rada šādu iespaidu. Hmm… Ja viņam tā riebjas pieskārieni, nevar būt, ka viņš jūtas labi. Es saraucu pieri, šīs nevilšās domas apbēdināta.

-     Neaizmirsti, ka vakarā septiņos mēs tiksimies ar Flinnu, viņš atgādina, sniegdams man roku. Es aizslēdzu durvis ar pulti un satveru viņa plaukstu.

-    Neaizmirsīšu. Sagatavošu jautājumu sarakstu.

-    Par mani?

Es pamāju.

-    Ana, es varu atbildēt uz visiem jautājumiem, kas saistīti ar mani. Kristjens šķiet aizvainots.

Es viņam uzsmaidu. Jā, bet mani interesē objektīvais dārga šarlatāna viedoklis.

Kristjens sarauc pieri un piepeši ievelk mani savās skavās, cieši turēdams manas rokas aiz muguras.

-    Vai tā ir laba doma? viņš klusā, aizsmakušā balsi jautā. Es nedaudz atliecos un redzu viņa acis uzplaiksnījām bailes. Man sažņaudzas sirds.

-    Ja nevēlies, lai eju pie Flinna, es to nedarīšu. Es lūkojos uz Kristjenu, strauji mirkšķinādama plakstiņus. Šobrīd es labprāt ar glāstiem padzītu bažas no viņa sejas. Atbrīvojusi roku no Kristjena tvēriena, es maigi pieskaros viņa gludi noskūtajam vaigam.

-    Par ko tu raizējies? es klusi, mierinoši jautāju.

-    Tu varētu mani pamest.

-     Kristjen, cik bieži man jāatkārto, ka es nekur neiešu? Tu man jau atklāji visu sliktāko. Es tevi nepametīšu.

-    Ja tā ir taisnība, kāpēc tu man neatbildēji?

-    Kādā ziņā? es tēloti apjukusi jautāju.

-    Tu zini, par ko es runāju, Ana.

Es nopūšos. Man jāzina, ka tev ar mani pietiks, Kristjen. Tas arī viss.

-     Un tu nespēj man noticēt, kad es to apgalvoju? viņš izmisis jautā un atkāpjas.

-     Kristjen, mūsu attiecības risinājušās ļoti strauji. Un tu pats atzini, ka tevi vajā piecdesmit dažādi dēmoni. Es nevaru tev sniegt visu nepieciešamo, es nomurminu. Tas nav domāts man. Bet šī iemesla dēļ es jūtos nepilnvērtīga, it īpaši pēc tam, kad redzēju tevi kopā ar Leilu. Kurš var apliecināt, ka reiz tu nesatiksi kādu, kurai patīk tas, ar ko tu nodarbojies? Un kurš var apliecināt, ka tu viņu… nu, neiemīlēsi? Kādu, kas daudz labāk piemērota tavām vajadzībām. Man kļūst nelabi, iztēlojoties Kristjenu ar kādu citu sievieti, un es pievēršu skatienu saviem pirkstiem.

-    Ana, es pazinu daudzas sievietes, kuras aizraujas ar manām interesēm. Neviena no tām man nešķita tik pievilcīga kā tu. Starp mums nekad neizveidojās emocionāla piesaiste. Tu esi vienīgā, Ana.

-     Tikai tāpēc, ka tu viņām nedevi iespēju. Tu pārāk ilgi biji ieslēdzies savā cietoksnī, Kristjen. Paklau, par to parunāsim vēlāk. Man jāiet uz darbu. Varbūt Flinns varēs kaut kā palīdzēt. Šī saruna ir pārāk nopietna, lai to risinātu stāvvietā desmit minūtes pirms deviņiem, un šoreiz Kristjens man piekrīt. Viņš pamāj, tomēr viņa skatienā vēl joprojām manāma piesardzība.

-    Iesim, viņš mani aicina un pastiepj roku.

Uz mana galda jau ir nolikta zīmīte ar aicinājumu doties uz Elizabetes kabinetu. Es jūtu sirdi dauzāmies. Izšķirošais mirklis pienācis. Mani atlaidīs!

-    Anastasija! Elizabete man laipni uzsmaida un ar mājienu norāda uz krēslu pie sava galda. Es apsēžos un gaidpilni uzlūkoju sievieti, cerēdama, ka viņa nedzird manus straujos sirdspukstus. Viņa pieglauž melnos, biezos matus un nopietni uzlūko mani.

-    Diemžēl man jāpavēsta kaut kas nelāgs.

Ak nē…

-    Džeks negaidīti pametis mūsu uzņēmumu.

Es pietvīkstu. Man tas nešķiet nelāgi. Vai man vajadzētu pateikt, ka es šos jaunumus jau zinu?

-     Šīs steidzīgās aiziešanas dēļ ir atbrīvojusies vieta, un mēs priecātos, ja pagaidām viņa pienākumus pildītu tu, līdz atradīsim kādu citu.

Es jūtu, ka no sejas atplūst visas asinis. Viņi grib, lai es uzņemos Džeka darbu?

-    Bet… es šeit strādāju tikai nedēļu.

-    Jā, Anastasija, bet Džeks tevi ļoti cildināja. Viņš loloja lielas cerības attiecībā uz tevi.

Es aizturu elpu. jā, viņš cerēja nogāzt mani augšpēdus.

-     Šis ir detalizēts darba apraksts, Elizabete turpina, sniegdama man papīra lapu. Izlasi to, un mēs aprunāsimies vēlāk.

-     Bet…

-     Es zinu, ka tas notiek ļoti negaidīti, bet tu jau esi sazinājusies ar nozīmīgākajiem Džeka autoriem. Arī pārējie redaktori jau pamanījuši tavus nodaļu kopsavilkumus. Tev ir ass prāts, Anastasija, un mēs visi uzskatām, ka tu tiksi galā ar jaunajiem pienākumiem.

-     Labi. Nespēju tam noticēt.

-   Paklau, apdomā mūsu piedāvājumu. Pagaidām vari apmesties Džeka līdzšinējā kabinetā.

Elizabete pieceļas, likdama saprast, ka saruna ir beigusies, un sniedz man roku. Es apjukusi to paspiežu.

-    Man prieks, ka viņš aizgāja, Elizabete nočukst, un viņas acis parādās kaut kas līdzīgs bailēm. Ārprāts! Ko Džeks viņai nodarījis?

Atgriezusies pie sava galda, es paķeru mobilo telefonu un piezvanu Kristjenam.

Viņš atbild pēc otrā signāla. Anastasija? Kas noticis? viņš jautā, manāmi noraizējies.

-    Mani iecēla Džeka amatā! Vismaz pagaidām, es izgrū-

žu.

-    Vai tu joko? viņš satriekts čukst.

-    Kristjen, tu taču neliki viņiem to darīt, vai ne? Mana balss skan skarbāk, nekā biju iecerējusi.

-     Nē… nē, nepavisam. Ānastasija, neapvainojies, bet tu strādā tikai nedēļu…

-    Jā, zinu. Es saraucu pieri. Acīmredzot Džeks mani ļoti slavējis.

-     Vai tiešām? Kristjens salti jautā, bet pēc brīža nopūšas. Nu, ja viņi domā, ka esi spējīga pildīt Džeka pienākumus, viņiem noteikti ir taisnība. Apsveicu! Varbūt mēs to nosvinēsim, kad būsim aprunājušies ar Flinnu.

-    Hmm. Vai tas tiešām nekā nav saistīts ar tevi?

Kristjens brīdi klusē, pirms ledainā balsī painteresējas:

Vai tu man netici? Jāatzīst, ka tas mani sadusmo.

Es noriju siekalas. Viņš vienmēr ātri saniknojas. Piedod, es nokaunējusies atvainojos.

-    Ja tev kaut kas nepieciešams, piezvani man. Es atbildēšu. Un… Anastasija?

-Jā?

-    Izmanto tālruni, viņš skarbi pavel.

-     Labi, Kristjen.

Es domāju, ka viņš noliks klausuli, tomēr viņš tikai dziļi ievelk elpu.

-    Starp citu, es runāju nopietni. Ja būšu tev vajadzīgs, es vienmēr atbildēšu. Viņa balss ir daudz klusāka, un tajā skan samiernieciski toņi. Mans mūžam svārstīgais Kristjens…! Gluži kā dzīvsudrabs.

-    Protams, es nomurminu. Labi, man jāiet. Gribu pārcelties uz savu jauno kabinetu.

-    Tiešām, ja būšu tev vajadzīgs… viņš klusi atkārto.

-    Zinu. Pateicos, Kristjen. Es tevi mīlu.

Es jūtu, ka viņš pasmaida. Mans Kristjens ir atgriezies.

-    Jā, meitenīt, es tevi ari mīlu. Vai man jebkad apniks klausīties šajos vārdos?

-    Parunāsim vēlāk.

-     Uz redzi, mazā.

Es beidzu sarunu un pametu skatienu uz Džeka bijušo kabinetu. Manu kabinetu. Pie visiem velniem Anastasija Stila, redaktora vietas izpildītāja! Kurš to spētu iedomāties? Man vajadzētu lūgt algas pielikumu.

Interesanti, ko teiktu Džeks, ja to uzzinātu? Es nodrebinos, par to iedomājusies, un prātoju, kā viņš pavada savu rītu, ko bija iecerējis sagaidīt Ņujorkā. Iegājusi savā jaunajā kabinetā, es apsēžos pie galda un sāku lasīt darba pienākumu aprakstu.

Pusvienos man piezvana Elizabete.

-    Ana, mēs tevi gaidīsim sanaksmē valdes sēžu zālē pulksten vienos. Tur būs arī Džerijs Roučs un Keja Bistija. Tu jau zini, kas viņi ir, vai ne? Izdevniecības prezidents un viceprezidente. Piedalīsies visi redaktori.

Velns!

-    Vai man kaut kas jāsagatavo?

-    Nē, tā ir neformāla sanāksme, ko mēs rīkojam reizi mēnesī. Pusdienas tiks pasniegtas zālē.

-    Labi, būšu klāt. Es nolieku klausuli.

Šausmas! Es ieskatos Džeka pārstāvēto autoru sarakstā. Jā, ar tiem visiem jau esmu pazīstama. Man ir pieci manuskripti, kurus viņš centās izvirzīt priekšplānā, un vēl divi, kurus vajadzētu izdot. Es dziļi ievelku elpu; grūti noticēt, ka jau pienācis laiks pusdienām. Diena ir aizskrējusi vēja spārniem, un es esmu sajūsmināta. Jau kopš paša rīta tā bijusi notikumiem bagāta.

No datora atskan signāls, kas vēsta par kalendārā ieplānotu tikšanos. Ak nē Mia! Aizrāvusies ar birojā notiekošo, es aizmirsu paredzētās pusdienas. Sameklējusi tālruni, es drudžaini meklēju viņas numuru.

Iezvanās galda telefons.

-    Viņš atkal ir klāt, Klēra klusi paziņo.

-    Kurš? Man bridi šķiet, ka viņa runā par Kristjenu.

-     Blondais dievs.

-    ītans?

Kas viņam vajadzīgs? Mani pārņem vainas sajūta, jo neesmu viņam piezvanījusi.

Kad iznāku viesu pieņemšanas telpā, Itans man plati uzsmaida. Viņš ir ģērbies džinsos un baltā sporta kreklā, kam pāri pogājams krekls ar zilām rūtīm.

-    Oho! Vareni izskaties, Stila, viņš paziņo, atzinīgi mādams, un apskauj mani.

-    Vai viss ir kārtībā? es jautāju.

Viņš sarauc pieri. Protams. Es tikai vēlējos ar tevi aprunāties, Ana. Sen neesmu no tevis saņēmis ziņu un gribēju noskaidrot, kā pret tevi izturas lielmoguls.

Es piesarkstu un nespēju apvaldīt smaidu.

-    Labi, labi! Itans iesaucas un kā padodamies paceļ rokas. Tavs smaids visu izsaka. Neko citu es negribu dzirdēt. Cerēju, ka tu varēsi paēst pusdienas kopā ar mani. Es šodien piereģistrējos psiholoģijas nodarbībām, kas sāksies septembrī. Studēšu maģistros.

-     ītan, šī diena bija notikumiem bagāta. Man ir daudz, ko tev stāstīt, bet šobrīd nevaru. Jāiet uz sapulci. Man prātā iešaujas kāda doma. Vai tu nevarētu man izdarīt milzīgu pakalpojumu? Es kā lūgdamās salieku plaukstas kopā.

-    Protams, viņš apjucis piekrīt.

-    Man vajadzēja pusdienot kopā ar Kristjena un Eljota māsu, bet es nevaru viņu sazvanīt, un man nupat paziņoja par sanāksmi. Vai tu, lūdzu, aizvedīsi viņu pusdienās? Lūdzu?

-    Ana… Es negribu auklēties ar kaut kādu izlutinātu skuķi.

-     Lūdzu, ītan! Es ieplešu acis un cenšos izskatīties tik nevainīgi lūdzoša, cik vien spēju. Viņš paceļ skatienu pret griestiem, un es apjaušu, ka esmu uzvarējusi.

-    Vai tu man kaut ko pagatavosi? viņš noņurd.

-    Protams, ko vien gribēsi!

-    Kur viņa ir?

-    Tūlīt atnāks. Un tajā pašā mirklī es dzirdu Mias balsi.

-    Sveika, Ana! viņa uzsauc.

Mēs abi pagriežamies, un viņa stāv pie parādes durvīm. Slaida un kārdinoša, ģērbusies piparmētru zaļā, īsā kleitā un kājās uzāvusi pieskaņotas augstpapēžu laiviņas ar smalkām siksniņām, kas apvij viņas potītes. Viņa izskatās satriecoši.

-    Šī… ir izlutinātā skuķe? ītans nočukst, nespēdams atraut skatienu no viņas.

-    Jā. Skuķe, kuru nepieciešams auklēt, es tāpat čukstus atbildu. Sveika, Mia! Es aši apskauju meiteni, bet viņa neslēpti vēro ītanu.

-    Mia, šis ir ītans, Keitas brālis.

Viņš pamāj, saraucis uzacis izbrīna pilnā izteiksmē. Mia samirkšķina acis un sniedz roku.

-    Priecājos iepazīties, ītans pieklājīgi nomurmina, un Mias plakstiņi atkal notrīs. Viņa ir zaudējusi valodu un piesarkst.

Hmm, nedomāju, ka jebkad esmu redzējusi viņu sarkstam.

-     Mia, es netikšu pusdienās, bet ītans piekrita aizvest tevi, es neveikli paskaidroju. Vai neiebilsti?

-     Nē, protams, viņa klusi nosaka. Ari tas ir kaut kas jauns; viņa vienmēr runā skaļi.

-    Jā, viss būs labi. Uz redzi, Ana! ītans uzsauc, sniegdams Miai elkoni, un viņa to pieņem, kautri smaidīdama.

-    Atā, Ana, Mia atvadās un ar lūpām vien izveido vārdus: "Ak. Mans. Dievs!", pārspīlēti piemiegdama ar aci.

Viņai patīk ītans! Es pamāju abiem, vērodama, kā viņi aiziet. Interesanti, ko Kristjens domā par savas māsas romantiskajiem piedzīvojumiem? Man kļūst nedaudz bail. Mēs esam vienaudzes; Kristjens noteikti neiebilst pret viņas attiecībām ar vīriešiem, vai ne?

Kristjens nav parasts cilvēks. Atgriežas mana izsmējīgā zemapziņa. Es to iztēlojos kā skarbu bibliotekāri, ģērbušos biezā džemperī, un padusē viņai pasista somiņa. Papurinājusi galvu, es aizgaiņāju šo tēlu. Mia ir pieaugusi sieviete, un Kristjens spēj būt normāls, vai ne? Es dodos uz Džeka… emm, savu kabinetu un gatavojos sanāksmei.

Kad atgriežos, ir jau pusčetri. Sapulce noritēja veiksmīgi. Es pat saņēmu atļauju iegādāties divus manuskriptus, kurus slavēju. Sajūta, ko rada šie panākumi, ir galvu reibinoša.

Uz mana galda novietots milzīgs klūdziņu grozs, pilns ar skaistām baltām un gaiši sārtām rozēm, kas brīnišķīgi smaržo. Es smaidīdama paņemu kartīti, jo zinu, kurš tās sūtījis.

Apsveicu, Stīlas jaunkundze!

Un ]ūs visu paveicāt pati!

Bez palīdzīgas rokas, ko sniegtu pārlieku draudzīgais, ar lielummāniju sirgstošais miljardieris

Mīlu, Kristjens Es paņemu BlackBerry un rakstu vēstuli.

No: Anastasija Stila Temats: Lielummānija… Datums: 16.06.2011. 15:43 Kam: Kristjens Grejs

… ir vislabākā no mānijām. Pateicos par skaistajiem ziediem. Tie salikti milzīgā klūgu grozā, kas raisa domas par pikniku un segām. Skūpstu.

No: Kristjens Grejs Temats: Svaigs gaiss Datums: 16.06.2011. 15:55 Kam: Anastasija Stīla

Tātad Tev patīk mānijas? Doktoram Flinnam noteikti būs kaut kas piebilstams.

Vai vēlies doties piknikā? Lauku plašumos iespējamas daudzas un dažādas izklaides, Anastasija… Kā Tev šodien klājas? Kristjens Grejs Grey Enterprises Holding, Inc.

Oho! Es pietvīkstu, lasīdama viņa atbildi.

No: Anastasija Stila Temats: Darba duna Datums: 16.06.2011. 16:00 Kam: Kristjens Grejs

Diena aizskrēja nemanot. Man ne mirkli nebija laika domāt par kaut ko citu, tikai darbu. Šķiet, ka es spēšu strādāt! Vairāk pastāstīšu, kad būšu mājās.

Lauku plašumi izklausās… interesanti. Mīlu Tevi. Ana (skūpstu)

P.S. Neraizējies par dr. Flinnu.

Iezvanās mans darba telefons. Klēra izmisīgi vēlas noskaidrot, kurš atsūtīja man ziedus un kas noticis ar Džeku. Visu dienu pavadījusi kabinetā, esmu palaidusi garām biroja baumu virpuli. Es ātri paskaidroju, ka ziedus atsūtīja mans draugs un gandrīz neko nezinu par Džeka nozušanu. Tūlīt novibrē arī viedtālrunis, un es lasu Kristjena atbildi.

No: Kristjens Grejs Temats: Mēģināšu… Datums: 16.06.2011. 16:09 Kam: Anastasija Stila … nesatraukties. Uz redzi, mazā. Skūpstu. Kristjens Grejs Grey Enterprises Holding, Inc.

Pussešos es sakārtoju galdu, pat nespēdama noticēt, cik raiti pagājusi diena. Man jāatgriežas Eskalā un jāgatavojas tikties ar doktoru Flinnu. Nav pat bijis laika apdomāt jautājumus. Varbūt šovakar mēs tikai iepazīsimies, un vēlāk Kristjens ļaus mums tikties vēlreiz. Es atvairu šo domu un izskrienu no biroja, aši pamājusi Klērai.

Vēl jāpadomā arī par Kristjena dzimšanas dienu. Es zinu, ko viņam dāvināšu, un labprāt to pasniegtu jau šovakar pirms iešanas pie Flinna, tikai… kā? Blakus stāvvietai ir neliels veikaliņš, kura tirgo tūristiem paredzetus suvenīrus. Iedvesmas pārņemta, es ieeju tajā.

Pēc pusstundas, kad ienāku dzīvokļa lielajā istabā, Kristjens stāv pie stikla sienas un lūkojas ārā, pie auss piespiedis telefonu. Viņš pagriežas un, uzsmaidījis man, beidz sarunu.

-Jā, Roza, lieliski. Aprunājies ar Bārniju, un turpināsim… Jā, arlabvakaru.

Viņš gariem soļiem tuvojas man, jo es kautri palieku stāvam pie durvīm. Pārģērbies baltā sporta kreklā un džinsos, viņš ir neticami pievilcīgs un nedaudz bīstams. Mmm…

-    Labvakar, Stīlas jaunkundze, Kristjens nosaka un pieliecies noskūpsta mani. Apsveicu ar saņemto paaugstinājumu. Viņš mani apskauj, un es ieelpoju viņa tīkamo smaržu.

-    Tu esi nomazgājies.

-    Nupat beidzu treniņu ar Klodu.

-    Ak tā!

-    Divas reizes notriecu viņu zemē. Kristjens lepni smaida, un arī es nespēju saglabāt nopietnību.

-     Vai tas notiek reti?

-    Jā. Un es jūsmoju katru reizi, kad man tas izdodas. Vai esi izsalkusi?

Es papurinu galvu.

-    Kas noticis? Kristjens jautā, mani vērodams.

-    Es satraucos. Par sarunu ar doktoru Flinnu.

-    Es arī. Kā pagāja šī diena? Viņš atbrīvo mani no savām skavam, un es īsi pārstāstu notikumus. Viņš uzmanīgi klausās.

-    Ak jā, ir vēl kaut kas, es piebilstu. Man vajadzēja pusdienot ar Miu.

Kristjens izbrīnīts sarauc uzacis. Tu man neko neteici.

-    Jā, es aizmirsu. Sapulces dēļ nevarēju izpildīt solījumu, tāpēc tavu māsu pusdienās aizveda Itans.

-    Saprotu, Kristjens sadrūmis nosaka. Nekod lūpā.

-    Man jāpārģērbjas, es paziņoju, mainīdama sarunas tematu, un aizeju, pirms viņš sāk mani bārt.

Doktora Flinna kabinets ir dažu minūšu brauciena attālumā no Kristjena dzīvokļa. Manuprāt, tas ir ļoti ērts izvietojums gadījumiem, kad nepieciešamas ārkārtas vizītes.

-     Es parasti dodos šurp skriešus, Kristjens paskaidro, apturēdams manu mašīnu stāvvietā. Šis ir lielisks automobilis. Viņš man uzsmaida.

-    Jā, man arī tā šķiet. Es atbildu uz viņa smaidu. Kristjen… man… Es apklustu, izmisusi vērodama viņu.

-    Kas noticis, Ana?

Es izņemu no somiņas mazu, melnu kārbiņu. Šī ir tava dāvana dzimšanas dienā. Gribēju to pasniegt jau tagad… bet tikai tad, ja apsolīsi atvērt dāvanu sestdien, labi?

Viņš izbrīnīts samirkšķina acis un norij siekalas. Labi, viņš piesardzīgi atbild.

Dziļi ievilkusi elpu, es pasniedzu kārbiņu Kristjenam, izlikdamās neredzam mulsumu viņa sejā. Viņš pakrata dāvanu, un tajā kaut kas nogrāb. Kristjens sarauc pieri, nepārprotami mocīdamies svelošas ziņkāres uzplūdā. Un piepeši viņš pasmaida, acīm uzmirdzot jauneklīgā līksmē. Ak… Šobrīd viņš izskatās tieši tik jauns, cik patiesībā ir, un apbrīnojami pievilcīgs.

-    Tev tā jāatver sestdien, es viņu brīdinu.

-    Saprotu, viņš piekrīt. Kāpēc tu man iedevi dāvanu jau tagad? Viņš ieslēpj kastīti zilās, svītrotās žaketes iekškabatā, tuvāk sirdij.

Ļoti piemēroti, es pavīpsnājusi nodomāju.

-    Tāpēc, ka tas ir manos spēkos, Greja kungs.

Viņš savelk lūpas sāja uzjautrinājuma pilnā smīnā.

-    Stīlas jaunkundze, tu nočiepi manu frāzi.

Moža, draudzīga administratore ieved mūs doktora Flinna plašajā kabinetā. Viņa sirsnīgi sveicina Kristjenu manuprāt, pārāk sirsnīgi. Gadu skaita ziņā viņa varētu būt Kristjena māte, un viņš zina administratores vārdu.

Gaiši zaļā telpa ir iekārtota vienkārši divi tumši zaļi dīvāni novietoti pretī diviem lieliem, tumšiem atzveltnes krēsliem, un gaisotne istabā atgādina džentlmeņu klubu. Doktors Flinns sēž pie galda tālākajā stūrī.

Ieraudzījis mūs, viņš pieceļas un nāk mums pretī. Viņam kājās ir melnas bikses, mugurā gaiši zils krekls ar atpogātu apkakli bez kaklasaites, un viņš uzmanīgi vēro mūs abus ar modrām, zilām acīm.

-    Kristjen! Viņš laipni smaida.

-    Džon. Kristjens paspiež terapeita roku. Vai atceries Anastasiju?

-    Kā gan viņu iespējams aizmirst? Laipni lūdzu, Anastasija!

-     Lūdzu, sauciet mani par Anu, es nomurminu, ļaudamās viņa stingrajam rokasspiedienam. Man patīk viņa britu akcents.

-    Labi, Ana, viņš piekrīt un vedina mūs tuvāk dīvāniem.

Kristjens ar mājienu norāda uz vienu no tiem. Es apsēžos, cenzdamās izlikties mierīga, un nolieku apakšdelmu uz roku balsta. Kristjens iekārtojas uz otra dīvāna man blakus tā, ka starp mums veidojas taisns leņķis. Pa vidu abām mēbelēm ir galdiņš, uz kura nolikta vienkārša lampa. Es ieinteresēta vēroju papīra salvešu kārbiņu pie tās.

Kaut ko tādu nebiju gaidījusi. Kad domāju par Flinna kabinetu, es iztēlojos baltas sienas un melnu ādas kušeti.

Psihoterapeits šķiet pavisam mierīgs, un izskatās, ka viņš valda pār situāciju. Apsēdies uz krēsla, viņš paņem ādas vākus, kuros ievietota piezīmju grāmatiņa. Kristjens sakrusto kājas, atbalstīdams potīti pret ceļgalu, un pārmet roku pār dīvāna atzveltni. Izstiepis otru roku, viņš satver manu plaukstu un kā iedrošinādams to saspiež.

-    Kristjens ierosināja, ka tu varētu viņam pievienoties kādā no mūsu sarunām, Flinns piesardzīgi iesāk. Vēlos tikai atgādināt, ka mēs šīs vizītes uztveram kā pilnīgi slepenas…

Es paceļu uzacis, un Flinns apklust pusvārdā.

-     Hmm, es jau parakstīju konfidencialitātes līgumu, es apjukusi nomurminu. Abi vīrieši skatās uz mani, un Kristjens palaiž vaļā manu roku.

-     Konfidencialitātes līgumu? Flinns sarauc pieri un kā jautādams uzlūko Kristjenu. Viņš parausta plecus.

-    Vai šādi tu sāc visas savas attiecības ar sievietēm? psihoterapeits painteresējas.

-    Jā. Vismaz tās, kas saistītas ar līgumu slēgšanu.

Flinns uzjautrināts savelk lūpas. Vai tev bijušas ari citādas attiecības ar sievietēm? viņš jautā.

-    Nē, Kristjens pēc brīža atzīst, un arī viņš šķiet uzjautrināts.

-    Tā jau man šķita. Flinns atkal pievēršas man. Labi, par konfidencialitāti mums laikam nav jāsatraucas, bet es iesaku jums abiem to kādreiz pārrunāt. Cik noprotu, jūs vairs nesaista šādas līgumā noteiktas attiecības.

-     Cerams, ka parādīsies citāds līgums, Kristjens klusi nosaka, palūkodamies uz mani. Es pietvīkstu, un Flinns samiedz acis.

-    Atvaino, Ana, bet es droši vien par tevi zinu vairāk, nekā tev šķiet. Kristjens bijis ļoti atklāts.

Es samulsusi uzmetu skatienu Kristjenam. Ko viņš par mani stāstījis?

-     Konfidencialitātes līgums tevi droši vien pārsteidza, ārsts turpina.

Es samirkšķinu acis. Šis pārsteigums drīz vien šķita nesvarīgs salīdzinājumā ar Kristjena turpmākajām atklāsmēm, es vilcinādamās klusi atzīstos un dzirdu balsi drebam.

-    Protams. Flinns laipni smaida. Kristjen, ko tu vēlies pārrunāt?

Kristjens parausta plecus kā īgns pusaudzis. Anastasija gribēja tevi satikt. Pajautā viņai.

Flinna sejā atkal parādās izbrīns, un viņš vērīgi uzlūko mani. Es pētu savus pirkstus, drausmīga kauna pārņemta.

-    Vai tu justos brīvāk, ja Kristjens uz bridi izietu ārā?

Es pametu skatienu uz Kristjenu un redzu, ka viņš gaida manu lēmumu.

-    Jā, es nočukstu.

Kristjens sarauc pieri un paver muti, bet tūlīt pat to aizver un ar strauju, plūstošu kustibu pieceļas kājās.

-     Es gaidīšu priekšistabā, viņš paziņo, sakniebis lupas aizvainojuma pilnā izteiksmē.

Ak vai!

-     Pateicos, Kristjen, Flinns bezkaislīgi nosaka.

Uzmetis man ilgu skatienu, Kristjens izsoļo no istabas…

bet neaizcērt durvis. Paldies Dievam! Es nekavējoties nomierinos.

-    Vai viņš tevi biedē?

-    Jā. Tomēr ne tik ļoti kā iepriekš. Es jūtos kā nodevusi Kristjenu, tomēr tā ir taisnība.

-    Mani tas nepārsteidz, Ana. Kā varu tev palīdzēt?

Es pētu savus kopā savītos pirkstus. Ko lai jautāju?

-    Doktor Flinn, man šīs ir pirmās attiecības, un Kristjens… nu, viņš ir Kristjens. Pēdējā nedēļa bijusi ļoti piesātināta. Man neradās izdevība pārdomām.

-    Ko tu vēlies pārdomāt?

Es paceļu skatienu un redzu, ka Flinns pieliecis galvu uz sāniem. Viņa acis vīd līdzjūtība.

-     Kristjens teica, ka labprāt atteiktos no sava… emm… Es samulsusi apklustu. Runāt par to visu ir daudz grūtāk, nekā biju iztēlojusies.

Flinns nopūšas. Ana, tu ar manu pacientu esi pavadījusi pavisam nedaudz laika, bet tev izdevies viņam palīdzēt krietni vien vairāk, nekā es to panācu divu gadu gaitā. Tu esi uz viņu atstājusi ļoti jūtamu iespaidu un pati to noteikti redzi.

-Arī viņš mani ietekmējis. Nezinu tikai, vai viņam ar mani būs pietiekami. Lai apmierinātu savas vajadzības, es nočukstu.

-    Vai tu vēlies saņemt no manis apliecinājumu, ka tā nebūs problēma?

Es pamāju.

-    Vajadzības mainās, Flinns paskaidro. Kristjens nonācis situācijā, kurā viņa līdzšinējās metodes vairs neder. Pavisam vienkārši izsakoties, tu piespiedi viņu ielūkoties acīs dažiem seniem dēmoniem un pārdomāt dzīvi.

Es samirkšķinu acis. Kristjens teica kaut ko līdzīgu.

-    Jā, viņa dēmoni, es nomurminu.

-    Mēs par tiem daudz nerunājam, jo tie ir pagātne. Kristjens zina, kas viņu nomāc, un es arī… un domāju, ka tagad to zini arī tu. Mani daudz vairāk interesē nākotne, un es cenšos panākt, lai Kristjens sasniedz jau sen ilgoto vietu savā dzīvē.

Es saraucu pieri, un Flinns paceļ uzaci.

-    Psihoterapijas jomā lieto apzīmējumu ROIT… atvaino. Viņš pasmaida. Tas nozīmē "uz risinājumu orientēta īstermiņa terapija". Šādā gadījuma galvenais ir sasniegt mērķi. Mēs koncentrējamies uz to, kur Kristjens vēlas nonākt un kā to panākt. Tā ir dialektiska pieeja. Nav jēgas gremdēties pārdzīvojumos par pagātni; to visu jau pārrunājuši un izpētījuši visi ārsti, psihologi un psihiatri, kurus Kristjens apmeklējis. Mēs zinām, kāpēc viņš kļuvis šāds, bet svarīga ir nākotne, kādu Kristjens vēlas sasniegt un kādu iztēlojas. Tikai tad, kad viņu pameti, viņš beidzot nopietni pievērsās šādai terapijai. Kristjens saprot, ka viņa mērķis ir mīlas pilnas attiecības ar tevi. Pavisam vienkārši. Un tagad mēs strādājam ar šo uzdevumu. Protams, ir arī šķēršļi, piemēram, viņa haptofobija.

Kas, lūdzu? Es izbrīnīta ieplešu acis.

-    Piedod! Tās ir viņa bailes no pieskārieniem, Flinns nosaka un pakrata galvu, it kā pārmezdams pats sev. Tu noteikti esi tās pamanījusi.

Es piesarkusi pamāju. Jā, pilnīgi noteikti.

-     Kristjenu māc slimīgs riebums pašam pret sevi. Tas tevi droši vien nepārsteidz. Un vēl, protams, ir arī parasomnija… hmm, nakts murgi.

Es samirkšķinu acis, mēģinādama aptvert, ko nozīmē visi šie garie vārdi. To visu es jau zināju, bet Flinns nav pieminējis to, kas mani satrauc visvairāk.

-     Viņš ir sadists. Tas taču nozīmē, ka viņam ir vajadzības, ko es nevaru apmierināt, vai ne?

Flinns paceļ skatienu pret griestiem un sašutis sakniebj lūpas. Šo jēdzienu psihoterapijā vairs neizmanto. Esmu viņam to teicis neskaitāmas reizes. Tā pat vairs netiek uzskatīta par parafīliju. Jau kopš deviņdesmitajiem gadiem.

Es atkal neko nesaprotu un samirkšķinu acis. Flinns man uzsmaida.

-      Tas ir mans jājamzirdziņš. Viņš papurina galvu. Kristjens vienmēr saskata vissliktāko jebkādā situācijā. Tā ir daļa no viņa riebuma pret sevi. Protams, pastāv kaut kas tāds, ko dēvē par seksuālu sadismu, bet tā nav slimība, tikai pieņemts dzīvesveids. Un, ja ar to nodarbojas divi pieaugušie drošu, saprātīgu attiecību robežās, turklāt abi tam piekrīt, problēmas nemaz nav. Ja nemaldos, Kristjens visas savas līdzšinējās sadomazohistiskās attiecības risinājis atbilstoši šādam modelim. Tu esi pirmā mīļākā, kura tam nepiekrita, tāpēc viņš nevēlas to turpināt.

Mīļākā!

-    Tas nevar būt tik vienkārši.

-    Kāpēc nē? Flinns parausta plecus, vēlīgi smaidīdams.

-    Nu… viņa tieksmēm ir iemesli.

-    Tieši tā, Ana. Uz risinājumu orientētas terapijas skatījumā tas ir ļoti vienkārši. Kristjens vēlas būt kopā ar tevi. Lai to panāktu, viņam jāatsakās no saasinātākajiem šādu attiecību aspektiem. Tas, ko tu lūdz, galu galā ir saprāta robežās… vai ne?

Es pietvīkstu. Jāatzīst, es tiešām neprasu neko pārmērīgu, vai ne?

-    Jā, man tā šķiet. Bet es raizējos, ka viņš domā citādi.

-     Kristjens to saprot un ir attiecīgi rīkojies. Viņš nav vājprātīgs. Flinns nopūšas. Izsakoties kodolīgāk, Ana, viņš nav sadists. Kristjens ir saniknots, pārbiedēts, ļoti gudrs vīrietis, kuram piedzimstot tika iedalītas ļoti draņķīgas kārtis. Mēs varam par to spriedelēt un līdz apnikumam analizēt, kurš, kā, kāpēc… vai arī Kristjens var turpināt dzīvi un pats pieņemt lēmumus, kā to darīt. Viņam izdevās atrast kaut ko tādu, kas vairāku gadu garumā daudzmaz palīdzēja tikt ar visu galā, bet, kopš viņš iepazinās ar tevi, viss ir kļuvis citādi. Un šī iemesla dēļ Kristjens maina savu uzvedību. Mums ar tevi vajadzētu cienīt viņa lēmumu un atbalstīt viņu.

Es izbrīnījusies ieplešu acis. Vai domājat, ka tas mani pārliecinās?

-    Tas ir labākais, ko spēju piedāvāt, Ana. Dzīvē nekas nav pilnīgi droši zināms. Viņš pasmaida. Un tas ir mans profesionāļa viedoklis.

Arī es savelku lūpas vārgā smaidā. Ārstu jociņi… mjā.

-     Bet viņš uzskata sevi par alkoholiķi, kas mēģina atveseļoties.

-     Kristjens vienmēr sevī saskatīs vissliktāko. Kā jau teicu, to izraisa pret sevi vērstais riebums. Tas ir iesūcies viņa prātā. Protams, viņu māc bažas par gaidāmajām pārmaiņām dzīvē. Viņš pakļauj sevi briesmām, riskē iegūt jaunas brūces. Starp citu, viņš jau guva ieskatu šajā problēmā, kad viņu pameti. Zināmas bažas ir pilnīgi saprotamas. Flinns brīdi klusē. Man nebija nodoma uzsvērt, cik svarīga ir tava loma viņa ceļā uz pārmaiņām, bet tā ir taisnība. Ja jūs nebutu sastapušies, Kristjens nebūtu sasniedzis šo virsotni. Es nedomāju, ka salīdzinājums ar alkoholiķi ir īpaši veiksmīgs, bet, ja viņam tas šobrīd šķiet atbilstošs, mums vajadzētu viņam uzticēties.

Uzticēties Kristjenmn? Es domīgi pieliecu galvu.

-    Emocionālā ziņā Kristjens ir pusaudzis, Ana. Viņš izgriezis šo attīstības posmu no savas dzīves, iepludinājis visu enerģiju uzņēmējdarbībā un guvis pārsteidzošus panākumus. Tagad viņam tas pats jāizdara ar savu jūtu pasauli.

-    Kā lai viņam palīdzu?

Flinns iesmejas. Turpini darīt to pašu, ko līdz šim. Viņš atplaukst smaidā. Kristjens ir iemīlējies līdz ausīm. īr patīkami viņu redzēt.

Es pietvīkstu, slepus priecādamās, tomēr kaut kas mani vēl joprojām nomāc.

-    Vai drīkstu pajautāt vēl kaut ko?

-     Protams.

Es dziļi ievelku elpu. Man dažreiz šķiet, ka viņš mani… negribētu, ja nebūtu guvis šādas dvēseles traumas.

Flinns izbrīnīts spēji sarauc uzacis. Tas ir ārkārtīgi noniecinošs skatījums uz sevi, Ana. Un, patiesību sakot, par tevi pašu tas liecina vairāk nekā par Kristjenu. Tu sevi neienīsti tik kvēli, kā to dara Kristjens, tomēr mani šāda atklāsme pārsteidz.

-    Nu, paskatieties uz viņu… un pēc tam uz mani.

Flinns sadrumis vēro mani. Es to jau esmu izdarījis. Un

redzu pievilcīgu vīrieti, kam blakus ir pievilcīga sieviete. Ana, kāpēc tu domā, ka neesi skaista?

Es apjukusi piekaļu skatienu saviem pirkstiem; nebiju domājusi pavērst sarunu šādā gultnē. Pie durvīm kāds skaļi pieklauvē, un es salecos. Kristjens ienāk istabā, pārmetoši uzlūkodams mūs abus. Es pietvīkusi paskatos uz Flinnu, un viņš labvēlīgi uzsmaida Kristjenam, sveikdams to ar atgriešanos.

-     Laiks ir beidzies, Džon.

-    Gandrīz. Apsēdies, Kristjen.

Viņš paklausa, šoreiz iekārtodamies man blakus, un ar īpašnieka žestu uzliek plaukstu man uz ceļgala. Flinns to pamana.

-    Vai tev ir vēl kādi jautājumi, Ana? viņš vaicā, manāmi noraizējies. Mjā, esmu pieļāvusi kļūdu. Es papurinu galvu.

-    Kristjen?

-     Ne šodien, Džon.

Flinns pamāj.

-    Būtu labi, ja jūs abi mani apciemotu vēlreiz. Anai noteikti būs vēl daži jautājumi.

Kristjens negribīgi pamāj.

Es piesarkstu. Flinns grib iedziļināties manās problēmās. Sasodīts! Kristjens saspiež manu plaukstu un vērīgi nopēta mani.

-    Vai piekriti? viņš klusi jautā.

Es smaidīdama māju ar galvu. Krietnais angļu doktors man iedvesis pārliecību, ka jāuzticas Kristjenam.

Viņš vēlreiz saspiež manu roku un pievēršas Flinnam.

-    Kā viņai klājas? Kristjens klusi jautā.

Vai man?

-    Gan viņa atveseļosies, Flinns kā mierinādams sola.

-    Ļoti labi. Ziņo man par progresu.

-    Protams.

Viņi runā par Leilu!

-    Vai iesim nosvinēt tavu paaugstinājumu? Kristjens uzstājīgi painteresējas.

Es kautri pamāju, un viņš pieceļas. Mēs ātri atvadāmies no Flinna, un Kristjens, rīkodamies nepiedienīgi steidzīgi, izved mani ārā no kabineta.

Kad esam uz ielas, viņš pagriežas pret mani. Kā bija? viņš satraukts painteresējas.

-    Normāli.

Viņš pēta mani, aizdomu mākts, un es pieliecu galvu uz sāniem.

-     Lūdzu, Greja kungs, neskaties uz mani tā. Ārsts man pavēlējis uzticēties tev.

-    Ko tas nozīmē?

-    Gan redzēsi.

Viņš sakniebj lūpas un samiedz acis. Sēdies mašīnā, viņš nosaka, atvērdams Saab pasažiera puses durvis.

Tātad viņš nolēmis mainīt sarunas tematu? Piepeši novibrē mans telefons. Es izņemu to no somiņas.

Hosē! Velns, pavisam aizmirsu!

-    Sveiks!

-    Sveika, Ana…

Es lūkojos uz Kristjenu, kurš pēta mani ar aizdomu pilnu skatienu. Hosē, es ar lūpām vien izveidoju vārdu. Viņš bezkaislīgi vēro mani, bet ir manāmi atsalis. Vai tiešām viņš domā, ka es neko nepamanu? Es atkal pievēršos Hosē.

-    Piedod, ka nepiezvanīju. Vai tu gribi runāt par rītdienu? es jautāju viņam, nenolaizdama skatienu no Kristjena.

-    Jā, paklau… es runāju ar kaut kādu cilvēku Greja dzīvoklī, tāpēc zinu, uz kurieni jāved fotogrāfijas, un droši vien būšu klāt pēc pieciem. Vēlāk esmu brīvs.

-    Es šobrīd esmu apmetusies pie Kristjena, un viņš teica, ka drīksti palikt pie mums, ja vēlies.

Kristjens nikni sakniebj lūpas. Viņš būs lielisks namatēvs.

Hosē brīdi klusē, apdomādams jaunumus. Es saraujos. Mums vēl nav radusies izdevība parunāt par Kristjenu.

-     Labi, viņš pēc brīža piekrīt. Tava dēka ar šo Greju… vai tur viss ir nopietni?

Es pagriežos un speru dažus soļus, šķērsodama ietvi.

-Jā.

-    Cik nopietni?

Es izvalbu acis un brīdi klusēju. Kāpēc Hosē uzdod šo jautājumu brīdī, kad mani dzird Kristjens?

-     Ļoti nopietni.

-    Vai viņš ir tev blakus? Un tāpēc tu atbildi tik aprauti?

-Jā.

-    Nu labi. Vai tev rīt atļauts iziet no dzīvokļa?

-    Protams! Vismaz es tā ceru.

-    Kur tiksimies?

-    Tu varētu atnākt pie manis uz darbu, es ierosinu.

-     Labi.

-    Es tev nosūtīšu īsziņu ar adresi.

-    Cikos?

-    Sešos?

-     Labi. Uz redzi, Ana. Gaidīšu ar nepacietību. Esmu pēc tevis noilgojies.

Es atplaukstu smaidā. Lieliski. Drīz tiksimies! Es beidzu sarunu un pagriežos.

Kristjens ir atbalstījies pret mašīnu un vēro mani. Viņa sejā nekas nav nolasāms.

-    Kā klājas tavam draugam? viņš rāmi painteresējas.

-    Labi. Viņš atnāks pie manis uz darbu, un pēc tam aiziesim parunāties. Vai vēlies mums pievienoties?

Kristjens brīdi vilcinās, un viņa acīs pavīd kaut kas salts. Vai tev nešķiet, ka viņš kaut ko mēģinās?

-    Nē! es sašutusi iesaucos, bet apvaldos, nepacēlusi skatienu pret debesīm.

-     Labi. Kristjens kā padodamies paceļ rokas. Pavadi vakaru kopā ar savu draugu, un mēs tiksimies vēlāk.

Es biju gaidījusi strīdu, un šī piekāpšanās mani samulsina.

-    Nu, vai redzi? Es spēju rīkoties saprātīgi. Viņš pavīpsnā.

Es jūtu lūpas savelkamies smīnā. Tūlīt redzēsim, cik saprātīgs viņš ir.

-    Vai ļausi man vadīt mašīnu?

Kristjens samirkšķina acis. Mans lūgums viņu ir pārsteidzis.

-    Es priecātos, ja tu to nedarītu.

-    Kāpēc?

-    Jo man nepatīk sēdēt mašīnā, ko vada kāds cits.

-    Šorīt tu neiebildi, un Teilors vienmēr sēž pie stūres tavai mašīnai.

-    Es pilnīgi uzticos Teilora prasmēm.

-    Un manējām nē? Es iespiežu rokas gurnos. Sasodīts, tavam despotismam nav robežu! Es protu braukt jau kopš piecpadsmit gadu vecuma.

Kristjens tikai parausta plecus, it kā tam nebūtu nekādas nozīmes. Kaitinošais vīrietis! Un man vajadzētu viņam uzticēties? Nu nē!

-    Vai šī ir mana mašīna? es noprasu.

Viņš iepleš acis. Protams.

-    Tādā gadījumā, lūdzu, dod atslēgas man. Esmu to vadījusi tikai divas reizes uz darbu un atpakaļ. Tu piesavinies izklaidi, kas pienākas man. Es uzmetu lūpu, un Kristjens manāmi apvalda smaidu.

-    Tu nezini, kur mums jābrauc.

-      Esmu pārliecināta, ka varēsi mani informēt, Greja kungs. Pagaidām tev tas lieliski izdevies.

Viņš izbrīnīts lūkojas uz mani un piepeši atplaukst savā jaunajā, kautrajā smaidā, kas mani nekavējoties atbruņo un liek elpai aizrauties.

-    Lieliski izdevies? viņš nomurmina.

Es piesarkstu. Pārsvarā.

-     Nu labi, ja jau tā… Kristjens pasniedz man atslēgas, pieiet pie vadītāja puses durvīm un atver tās.

-    Šeit griezies pa kreisi, Kristjens pavel un mes virzāmies uz ziemeļiem. Velns… mierīgāk, Ana! Viņš pieķeras pie vadības pults.

Dieva dēļ! Es izvalbu acis, bet neskatos uz Kristjenu. Mašīnas skaļrunī skan van Morisona balss.

-     Lēnāk!

-    Es jau braucu lēnāk!

Kristjens nopūšas. Ko teica Flinns? Viņa balsi ieskanas nemiers.

-     Es tev visu jau pastāstīju. Flinns uzskata, ka man vajadzētu tev uzticēties. Sasodīts… varbūt vajadzēja ļaut Kristjenam vadīt mašīnu. Tādā gadījumā es varētu viņu pavērot. Vispār… Es nospiežu pagrieziena signāla pogu.

-    Ko tu dari? viņš satraukts jautā.

-    Laižu tevi pie stūres.

-    Kāpēc?

-    Lai varētu uz tevi skatīties.

Viņš iesmejas. Nē, nē, tu gribēji vadīt mašīnu. Turpini vien, un es pavērošu tevi.

Es saraucu pieri. Skaties, kur brauc! viņš ierēcas.

Manas asinis uzvirmo. Nu tā! Es piestāju malā tieši pirms luksofora, izlecu no mašīnas, aizcirtusi durvis, un nostājos uz ietves, sakrustojusi rokas virs krūtīm. Kristjens izkāpj no mašīnas, un es saniknota uzlūkoju viņu.

-    Ko tu dari? viņš dusmīgs jautā, skatīdamies uz mani.

-    Nē, ko dari tu?

-    Šeit nedrīkst stāvēt.

-    Zinu.

-    Kāpēc apstājies?

-Tāpēc, ka man apnikusi tava tieksme bārstīt pavēles. Vai nu sēdi pie stūres, vai aizveries un Jauj man braukt!

-    Anastasija, sēdies mašīnā, pirms saņemam sodu.

-     Nē.

Kristjens apjucis pamirkšķina, izlaiž abu roku pirkstus caur matiem, un viņa dusmas izgaist. To vietā parādās mulsums. Viņš piepeši šķiet tik jocīgs, ka es nespēju apvaldīt smaidu. Viņš samiedz acis.

-    Kas tevi smīdina? viņš asi jautā.

-Tu.

-     Anastasija! Tu esi tracinošākā sieviete visā pasaulē. Viņš spēji paceļ rokas virs galvas. Labi, es sēdīšos pie stūres!

Es satveru viņa žaketes atlokus un pievelku viņu tuvāk.

-    Nē, tu esi tracinošākais vīrietis pasaulē, Greja kungs.

Viņš satumsušām acīm vēro mani, bet pēc brīža apvij rokas man ap vidukli.

-    Varbūt mēs esam radīti viens otram, Kristjens klusi nosaka un dziļi ievelk elpu, iegremdējis degunu man matos. Es apskauju viņu un aizveru acis, juzdama, ka pirmo reizi šodien vairs neesmu saspringta.

-   Ana, Ana, Ana… viņš izdveš, piespiedis lūpas man pie matiem. Es pievelku viņu sev ciešāk klāt, un mēs abi stāvam nekustīgi, veldzēdamies negaidīta miera pilnā mirklī ielas malā. Pēc brīža Kristjens atkāpjas un atver pasažiera puses durvis. Es apsēžos un klusēdama vēroju, kā viņš apiet mašīnai apkārt.

Iedarbinājis dzinēju, Kristjens sāk braukt, izklaidīgi dungodams van Morisona melodiju.

Oho! Nekad vēl nebiju dzirdējusi viņu dziedam, pat dušā nē. Es saraucu pieri. Viņam ir skaista balss… protams. Vai viņš dzirdējis mani dziedam?

Tādā gadījumā viņš tevi nebildinātu! Zemapziņa smīkņā, sakrustojusi rokas virs krūtīm. Dziesma beidzas, un Kristjens plati pasmaida.

-    Starp citu, ja mēs būtu saņēmuši sodu… Mašīna ir reģistrēta uz tava vārda.

-    Labi, ka saņēmu paaugstinājumu. Sods man nesagādātu sarežģījumus, es lepni paziņoju, vērodama viņa glīto seju profilā. Kristjena lūpas noraustās. Ieskanas cita van Morisona dziesma, un Kristjens virza mašīnu tālāk uz ziemeļiem.

-    Kur mēs dodamies?

-    Pārsteigums! Ko vēl teica Flinns?

Es nopūšos. Viņš runāja par ROVĪT vai kaut ko tamlīdzīgu.

-     ROĪT. Jaunākais terapijas paveids, Kristjens nomurmina.

-    Vai esi izmēģinājis ari citus?

Kristjens nicīgi nošņācās. Meitenīt, es esmu iepazinies ar visiem terapijas novirzieniem. Psihoanalīzi, geštaltterapiju, kognitīvo, funkcionālo, kognitīvi biheiviorālo… Ja kāds to izgudrojis, tad es gadu gaitā esmu to izmantojis, viņš nosaka, un viņa balsī ieskanas rūgtums. Mani satrauc dusmas, ko tajā dzirdu.

-    Vai domā, ka šī jaunākā pieeja palīdzēs?

-    Ko teica Flinns?

-    Ierosināja pārāk nedomāt par tavu pagātni. Vērst skatu nākotnē, kādu tu sev vēlies.

Kristjens vienlaikus pamāj un parausta plecus. Viņa kustībā jaušama piesardzība.

-    Vai bija vēl kaut kas? viņš neatlaidīgi jautā.

-    Flinns runāja par tavām bailēm no pieskārieniem, tikai lietoja citu vārdu. Un par taviem murgiem, un par riebumu, ko jūti pret sevi. Es palūkojos uz Kristjenu un redzu, ka viņš, iegrimis pārdomās, košļā īkšķa nagu. Pēc brīža viņš aši pamet skatienu uz mani.

-    Skaties, kur brauc, Greja kungs, es viņam pārmetu, viegli saraukusi uzaci.

Viņš šķiet uzjautrināts un arī nedaudz aizkaitināts. Jūs abi sarunājāties ļoti ilgi, Anastasija. Ko vēl Flinns teica?

Es noriju siekalas un nočukstu: Viņš neuzskata, ka tu esi sadists.

-    Vai tiešām? Kristjens klusi jautā, kļuvis nopietns. Gaisotne mašīnā strauji mainās.

-     Viņš teica, ka psihiatrijas jomā šāds termins vairs netiek izmantots. Jau kopš deviņdesmitajiem, es nomurminu, steigšus cenzdamās glābt noskaņojumu.

Kristjens nesteidzīgi izpūš elpu, manāmi sadrūmis.

-    Šajā jautājumā mums ar Flinnu ir atšķirīgi viedokļi, viņš nosaka.

-    Viņš teica, ka tu vienmēr domā par sevi sliktāko. Tā ir taisnība, es turpinu. Viņš pieminēja arī seksuālas dabas sadismu, bet nosauca to par dzīvesveidu, nevis psiholoģisku stāvokli. Varbūt tu runāji tieši par to.

Viņš atkal uzmet man liesmainu skatienu un sakniebj lūpas.

-    Tātad pēc vienas sarunas ar doktoru Flinnu esi kļuvusi par profesionāli? viņš salti painteresējas, pirms pievēršas ielai.

Mīļo tētīt… Es nopūšos.

-    Ja negribi zināt, ko Flinns teica, beidz uzdot jautājumus, es nomurminu, negribēdama strīdēties. Turklāt Kristjenam taisnība; ko es vispār zinu par šo jomu? Un vai es vēlos kaut ko zināt? Visu svarīgāko jau esmu pamanījusi tieksmi valdīt, greizsirdību, privātīpašnieciskās jūtas, pārmērīgo vēlmi mani sargāt un zinu šo īpašību cēloņus. Es pat saprotu, kāpēc viņam nepatīk pieskārieni, jo redzēju rētas uz viņa miesas. Varu tikai iztēloties, kādas brūces atstātas viņa psihē, un tikai vienu reizi redzēju, kāds viņš izskatās murgojot. Un Flinns teica…

-    Man jāzina, ko jūs pārrunājāt, Kristjens izrauj mani no pārdomām, vienlaikus nogriezdamies uz rietumiem un braukdams preti saulei, kas nesteidzīgi slīgst lejup.

-    Viņš nosauca mani par tavu mīļāko.

-    Vai tiešām? Kristjena balsī ieskanas samiernieciskums. Flinnam patīk visu saukt īstajos vārdos. Manuprāt, šis ir piemērots. Vai tev tā nešķiet?

-    Vai savas Pakļautās tu uzskatīji par mīļākajām?

Kristjens sarauc pieri, iegrimis pārdomās. Viņš pagriež

mašīnu uz ziemeļiem. Kurp mēs dodamies?

-     Nē. Viņas bija seksa partneres, Kristjens nomurmina, atkal kļuvis piesardzīgs. Tu esi vienīgā, kuru varu dēvēt par mīļāko. Un es gribu, lai esi kaut kas vairāk.

Atkal ir izskanējuši šie burvju vārdi, kuros kūsā gaišas nākotnes solījums. Es pasmaidu un tik tikko savaldos, lai skaļi nepaustu savu līksmi.

-    Zinu, es nočukstu, ļoti pūlēdamās slēpt prieku. Man tikai vajag nedaudz laika, Kristjen. Lai es aptvertu visu, kas noticis šajās dienās.

Viņš izbrīnīts uzlūko mani, pieliecis galvu uz sāniem. Pēc brīža luksoforā, pie kura esam apstājušies, iedegas zaļā gaisma. Kristjens pamāj, pagriež mūziku skaļāk, un mūsu saruna ir beigusies.

Van Morisons vēl joprojām dzied jau priecīgāk par brīnišķīgu nakti un dejām mēness gaismā. Es vēroju priedes un egles, ko dziestošā gaisma iekrāsojusi zeltainas, un garās koku ēnas, kas stiepjas pār ceļu. Mēs esam sasnieguši ielu, gar kuras malām saceltas dzīvojamās mājas, un virzāmies uz rietumiem pretī līcim.

-     Kurp mēs dodamies? es atkārtoju, kad nogriežamies uz cita ceļa. Apkārtne man ir pilnīgi sveša.

-    Pārsteigums, viņš saka, noslēpumaini smaidīdams.

18. NODAĻA

Kristjens brauc garām labi koptiem vienstāva namiņiem. Bērni pagalmos spēlē basketbolu vai brauc ar velosipēdu, vai arī skraida pa ielu. Mājas ieslēpušās koku aizsegā un rada iespaidu par pārticīgu, veselīgu dzīvi. Varbūt mēs kādu apciemosim? Kurš tas varētu būt?

Pēc dažām minūtēm Kristjens spēji pagriežas pa kreisi, un mūsu priekšā slejas balti metāla vārti, iebūvēti sešas pēdas augstā smilšakmens sienā. Kristjens nolaiž mašīnas logu un ievada durvju panelī kodu. Vārti paklausīgi atveras.

Viņš palūkojas uz mani, un viņa sejas izteiksme ir mainījusies. Viņš šķiet nedrošs, pat satraucies.

-    Kas tas ir? es jautāju, nespēdama apslāpēt bažas savā balsī.

-     Doma, kas man iešāvās prātā, Kristjens klusi atzīstas un izbrauc caur vārtiem.

Mēs virzāmies uz priekšu pa kokiem apaugušu aleju, kurā pietiek vietas divām mašīnām. Vienā pusē koki ieskauj biezu mežu, bet otrā plešas zālājs, kur reiz bijis apstrādāts lauks. Tagad tajā valda zāle un savvaļas puķes, veidojot īstu idilli pļavu, kuras augus maigi bužina vakarvējiņš un nespodrā saules gaisma apzeltī ziedus. Burvīgā ainava ir miera pilna. Piepeši es iztēlojos, kā guļu zālē un lūkojos uz košām, zilām vasaras debesīm. Doma ir vilinoša, bet kāda neizskaidrojama iemesla dēļ tā manī raisa ilgas pēc mājām. Dīvaini.

Ceļš met līkumu un beidzas ar plašu piebraucamo laukumu pie gaiši sārtas smilšakmens savrupmājas Vidusjūras stilā. Tā atgādina pili. Visas gaismas ir ieslēgtas, logi krēslā aicinoši spīd. Pie četrām mašmām paredzētas garāžas novietotas elegants, melns BMW, bet Kristjens apstājas pie greznā portika.

Hmm… Interesanti, kas šeit dzīvo? Kāpēc esam ieradušies ciemos?

Kristjens satraucies uzlūko mani un izslēdz mašīnas dzinēju.

-    Vai apsoli, ka neļausies aizspriedumiem? viņš jautā.

Es iesmejos.

-    Kristjen, jau kopš dienas, kad satikāmies, man nācās atvadīties no jebkādiem aizspriedumiem.

Viņš pavīpsnā un pieliec galvu. Prātīgi teikts, Stīlas jaunkundze. Iesim!

Tumšās koka durvis atveras, un tajās nostājas elegantā ceriņkrāsas kostīmā ģērbusies sieviete. Viņai ir tumši brūni mati, un lūpas savilktas sirsnīgā smaidā. Es klusībā pateicos Dievam, ka uzvilku savu jauno, tumši zilo kleitu par godu vizītei pie doktora Flinna. Man kājās nav tik skaistas augstpapēžu kurpes kā šai sievietei, tomēr vismaz neesmu tērpusies džinsos.

-    Greja kungs! viņa smaidīdama sveicina Kristjenu, un abi sarokojas.

-    Kellijas jaunkundze, viņš pieklājīgi atbild.

Sieviete uzsmaida arī man un sniedz roku. Es to paspiežu, vērodama, kā viņas sejā parādās jau tik pazīstamais pietvīkums, kas vēsta: "Ak, viņš ir tik pievilcīgs, kaut viņš piederētu man!"

-    Olga Kellija, viņa moži nosauc savu vārdu.

-    Ana Stīla, es noņurdu. Kas ir šī sieviete? Viņa atkāpjas un ar mājienu aicina mūs ienākt. Es pārsteigta redzu, ka māja ir tukša pilnīgi tukša. Mēs nostājamies milzīgā priekšnamā ar izbalojušām, gaiši dzeltenām sienām. Šur tur rēgojas skrāpējumi vietās, kur reiz bijušas piekārtas gleznas. Palikuši tikai vecmodīgi kristāla gaismekļi. Grīdu sedz nespodrs koks. Abās pusēs ir aizvērtas durvis, bet Kristjens neļauj man aptvert, kas notiek.

-    Nāc! viņš aicina un pa arkveida velvi ieved mani vēl lielākā vestibilā. Tajā galvenā iezīme ir izliektas, platas kāpnes ar smalkām dzelzs margām, bet Kristjens neapstājas.

Viņš ved mani uz tukšo dzīvojamo istabu, kuras grīdu sedz liels, izbalojis zelta krāsas paklājs. Nekad vēl neesmu redzējusi tik milzīgu paklāju. Pie griestiem karājas četri kristāla kroņlukturi.

Tagad es nojaušu, kas Kristjenam padomā. Viņš izved mani caur istabu līdz atvērtām stikla durvīm, aiz kurām plešas bruģēta terase. Koptais zālājs ir tikpat liels kā puse no futbola laukuma, bet tālumā paveras brīnišķa ainava. Oho!

Aizgrābjošais panorāmas skats ir satriecošs: līcis slīgst krēslā. Tālumā vīd Beinbridžas sala, un vēl tālāk lejup slīgst saule, neviena mākoņa neaizsegta, asiņainu un oranžu liesmu ieskauta. Debesīs saplūst violetie, zilie, opāla un akvamarīna toņi, kas sajaucas ar tumšo purpuru, pūkainajiem mākoņiem un zemi aiz līča. Daba mums veltījusi krāsu simfonijas uzvedumu debesīs, un tas spoguļojas līča rāmajā, dziļajā ūdenī. Es sajūsmināta gremdējos šajā dailē.

Pēc brīža es apjaušu, ka esmu aizturējusi elpu, un Kristjens vēl joprojām satvēris manu roku. Es negribīgi novēršu skatienu no saulrieta un atklāju, ka viņš satraucies mani vēro.

-    Vai atvedi mani šurp, lai parādītu ainavu? es čukstu.

Viņš nopietns pamāj.

-    Tā ir brīnišķīga, Kristjen. Pateicos, es nomurminu, atkal baudīdama krāšņumu. Viņš palaiž manu roku vaļā.

-     Ko tu teiktu, ja varētu to vērot visu atlikušo mūžu? viņš klusi jautā.

Kā, lūdzu? Es spēji pagriežu galvu un pārsteigta ielūkojos viņa vērīgajās, pelēkajās acīs. Ja nemaldos, man no pārsteiguma paveras mute, un es tikai muļķīgi blenžu uz viņu.

-     Vienmēr esmu gribējis dzīvot piekrastē. Es mēdzu būrāt gar līča malu un iekārot šos namus. Māja tikai nesen izsludināta pārdošanā. Es gribu to nopirkt, nojaukt un uzcelt jaunu mums abiem, Kristjens nočukst, un viņa acis staro, sapņu un cerību pilnas.

Augstā debess! Nezinu, kā, bet man izdodas nepakrist. Es tik tikko turos kājās. Dzīvot šeit! Šajā burvīgajā mājoklī! Visu atlikušo mūžu…

-    Tā ir tikai doma, viņš piesardzīgi paskaidro.

Es pametu skatienu atpakaļ, gribēdama aplūkot nama iekšieni. Cik tas ir vērts? Varbūt piecus, desmit miljonus dolāru? Man nav ne jausmas. Ārprāts!

-    Kāpēc gribi visu nojaukt? es jautāju, palūkodamās uz Kristjenu, un redzu, ka viņš šķiet nedaudz apbēdināts. Man sažņaudzas sirds.

-     Es gribu uzbūvēt kaut ko energoefektīvāku, izmantojot jaunākās ekoloģiski tīrās tehnoloģijas. Eljots varētu to uzcelt.

Mans skatiens atkal pievēršas istabai. Olga Kellija gaida mūs pie tālākajām durvīm. Acīmredzot viņa ir māklere. Es redzu, ka istaba ir milzīga un ļoti augsta, tāpat kā dzīvojamā istaba Eskalā. Augšā ir iebūvēts neliels, ar margām iežogots laukums; tā acīmredzot ir daļa no kāpnēm, kas ved uz otro stāvu. Es pamanu arī masīvu kamīnu un vairākas stikla durvis, kas paver ceļu uz terasi. Namam piemīt vecmodīga pievilcība.

-    Vai varam paklaiņot pa istabām?

Kristjens samirkšķina acis. Protams. Viņš samulsis parausta plecus.

Kad atgriežamies, Kellija sāk starot kā maija saulīte. Viņa labprāt mūs izvadā pa māju un nolasa sagatavoto lekciju.

Māja ir milzīga: divpadsmit tūkstoši kvadratpedu, sešus akrus liels zemes gabals. Dzīvojamo istabu papildina virtuve, kas vairāk atgādina banketu zāli, ģimenes istaba ģimenes! mūzikas telpa, bibliotēka, darba kabinets un iekštelpu baseins, kas mani pārsteidz visvairāk. Ir arī vingrošanas zāle ar saunu un tvaicēšanās telpu. Pagrabstāvā iekārtota kinozāle Jēziņ! un spēļu telpa. Hmm… ar kādām spēlēm mēs varētu nodarboties šeit?

Māklere stāsta par dažādiem labumiem, bet pats galvenais ir tas, ka māja ir skaista un tajā reiz dzīvojusi laimīga ģimene. Tagad tā ir nedaudz noplukuši, bet visu iespējams atjaunot.

Kad sekojam māklerei augšup pa greznajām kāpnēm uz otro stāvu, es tik tikko spēju apvaldīt jūsmu. Šeit ir viss, ko es jebkad esmu gribējusi redzēt savās mājās.

-    Vai nav iespējams papildināt jau esošo namu ar ekoloģiski tīriem risinājumiem?

Kristjens apjucis samirkšķina acis. Varu pajautāt Eljotam. Viņš ir eksperts šādos jautājumos.

Kellija ieved mūs lielajā guļamistabā. No grīdas līdz griestiem stiepjas logs, aiz kura ir balkons, un skats vēl joprojām ir brīnišķīgs. Es varētu pavadīt visu dienu, sēžot uz gultas un lūkojoties laukā uz buru laivām un laika maiņām.

Šajā stāvā ir vēl piecas mazākas guļamistabas. Bērniem! Es steidzīgi atvairu domu kādā tālākā prāta nostūrī. Man jau pietiek vielas apcerei. Māklere cenšas pārliecināt Kristjenu, ka pie mājas iespējams uzbūvēt stalli un aploku. Zirgi! Man gara acu priekšā nozib šausminošas atmiņas par nedaudzajām jāšanas nodarbībām, kurās piedalījos, bet Kristjens neklausās mākleres vārdos.

-    Vai aploks būtu tur, kur šobrīd ir pļava? es painteresējos.

-    Jā! Kellija moži apliecina.

Manuprāt, pļava ir lieliska vieta, kur atlaisties garajā zālē un rīkot piknikus, nevis laist ganīties zirgus.

Kad atgriežamies pirmajā stāvā dzīvojamā istabā, māklere smalkjūtīgi nozūd, un Kristjens atkal izved mani uz terases. Saule jau norietējusi, un otrpus līcim mirguļo Olimpiskās pussalas ciematu gaismas.

Kristjens ievelk mani skavās un ar rādītājpirkstu paceļ manu zodu augšup, vērīgi lūkodamies man acīs.

-    Vai ir grūti visu aptvert? viņš jautā, bezkaislīgi vērodams mani.

Es pamāju.

-     Gribēju pārliecināties, vai tev patīk, pirms to iegādājos.

-   Ainava?

-Jā.

-    Man patīk gan ainava, gan pati maja.

-    Tiešām?

Es kautri pasmaidu. Kristjen, mani pārliecināja pļava. Viss pārējais bija tikai papildu labums.

Viņš spēji ievelk elpu, atplaukst smaida un piepeši kvēli skūpsta mani, ievijis pirkstus man matos.

Kad braucam atpakaļ uz Sietlu, Kristjena noskaņojums ir manāmi uzlabojies.

-    Vai tu pirksi māju? es jautāju.

-Jā.

-    Un pārdosi Eskalu?

Viņš izbrīnīts iepleš acis. Kāpēc?

-    Lai samaksātu par… Es apraujos un piesarkstu. Ak jā, pareizi.

Kristjens pavīpsnā. Nesatraucies, es varu to atļauties.

-    Vai tev patīk būt bagātam?

-    Jā. Vai ir kāds, kuram tas nepatīk? viņš dzedri painteresējas.

Ir laiks mainīt sarunas tematu.

-    Anastasija, arī tev nāksies iemācīties būt bagātai, ja pieņemsi manu bildinājumu, viņš klusi piebilst.

-    Es nekad neesmu tiekusies uz pārticību, Kristjen.

-    Zinu. Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc tevi mīlu. Tomēr tu neesi cietusi badu, viņš rāmi nosaka, un es nokaunos.

-    Kurp mēs braucam? es moži jautāju, nolēmusi parunāt par kaut ko citu.

-    Uz svinībām. Arī Kristjens šķiet mierīgāks.

Ak tā! Ko mēs svinēsim? Mājas iegādi?

-    Vai jau aizmirsi? Tavu jauno darbu.

-     Pareizi! Es plati smaidu. Neticami, bet es tiešām to aizmirsu.

-    Uz kurieni?

-    Mana kluba augstumos.

-    Tev ir klubs?

-    Jā. Viens no daudziem.

Klubs "Jūdzes augstumā" ir Kolumbijas torņa septiņdesmit sestajā stāvā, vēl augstāk nekā Kristjena dzīvoklis. Tas ir ļoti moderns, un aiz logiem paveras fantastisks skats uz Sietlu.

Es apsēžos uz taburetes.

-    Šampanieti, madam? Kristjens sniedz man vēsa Cristal glāzi.

-    Pateicos, kungs. Es koķeti uzsveru pēdējo vārdu, pārspīlēti plivinādama skropstas.

Kristjens mani vēro, un viņa acis satumst. Vai tu ar mani koķetē, Stīla?

-    Protams, Grej. Kā tu man atbildēsi?

-    Kaut ko noteikti izdomāšu, viņš klusi nosaka. Nāc, mūsu galdiņš ir gatavs.

Kad tuvojamies galdiņam, Kristjens mani aptur, satvēris aiz elkoņa.

-    Ej, novelc biksītes, viņš pačukst.

Mmm… Man pār muguru pārskrien saldkaislas tirpas.

-    Nekavējies! viņš klusi pavēl.

Viņš nesmaida un runā pilnīgi nopietni. Es jūtu saspringstam visus pavēderes muskuļus un, pasniegusi glāzi Kristjenam, spēji pagriežos, lai dotos uz labierīcībām.

Kas viņam padomā? Varbūt viņš grasās iesvētīt klubu.

Labierīcības iekārtotas atbilstoši modernākajām prasībām tumšs koks, melns granīts, pārdomāti saliktas halogēnās lampas, kas met gaismas apļus. Paslēpusies kabīnē, es smīnēdama novelku apakšveļu. Atkal jūtos pateicīga Dievam, ka pārģērbos tumši zilajā kleitā. Man šķita, ka tā būs piemērota vizītei pie cienījamā doktora Flinna; es nedomāju, ka vakars beigsies šādā gultnē.

Jau esmu uzbudinājusies. Kāpēc Kristjens mani šādi ietekmē? Jūtos pat nedaudz nepatīkami, ka ir tik viegli krist par upuri viņa valdzinājumam. Tagad es zinu, ka mēs nepavadīsim vakaru, pārrunājot savas problēmas un nesenos notikumus… bet kā lai viņam pretojos?

Ieskatījusies spogulī, es redzu, ka acis spoži mirdz un āda ir pietvīkusi. Es viegli trīsu, gaidu pārņemta. Ak, kuru gan interesē problēmas?

Dziļi ievilkusi elpu, es atgriežos kluba zālē. Šī galu galā nav pirmā reize, kad staigāju apkārt bez apakšveļas.

Kad pienāku pie galdiņa, Kristjens pieceļas kājās, bezkaislīgi vērodams mani. Viņš ir tikpat nevainojams, rāms, savaldīgs un mierīgs kā parasti. Tomēr tagad es zinu, kādas dzīles slēpjas zem šīs fasādes.

-    Apsēdies man blakus, viņš pavēl. Es ieņemu norādīto vietu, un viņš iekārtojas savējā. Ceru, ka neiebilsti; es jau pasūtīju ēdienu mums abiem. Viņš pasniedz man pustukšo šampanieša glāzi, un es jūtu, kā asinis uzkarst, viņa kvēlā skatiena ietekmētas. Viņš noliek plaukstas uz augšstilbiem. Es saspringstu un nedaudz paveru kājas.

Viesmīlis atnes trauku ar austerēm uz sasmalcināta ledus. Austeres! Man prātā ataust atmiņas par "Hītmena" privāto ēdamzāli. Toreiz mēs runājām par viņa līgumu. Kopš tās dienas esam mērojuši tālu ceļu.

-    ja nemaldos, tev garšoja austeres, kad tās ēdi iepriekšējā reizē. Viņa balss ir klusa un pavedinoša.

-    Tā bija vienīgā reize, es aizelsusies atbildu. Straujie elpas vilcieni mani nodod. Kristjena lūpas savelkas smīnā.

-    Stīlas jaunkundze, kad beidzot gūsi mācību? viņš nosaka.

Izņēmis austeri no trauka, viņš noņem no kājas arī otru roku. Es gaidpilni saraujos, bet viņš pasniedzas pēc citrona šķēles.

-     Kādu mācību? es jautāju. Mana sirds strauji pukst. Kristjens ar gariem, prasmīgiem pirkstiem uzmanīgi izspiež citrona sulu uz austeres.

-    Ēd, viņš pavēl, pietuvinājis čaumalu manai mutei. Es to paveru, un viņš rūpīgi novieto austeri man uz apakšlūpas. Atliec galvu. Tikai nesteidzies, viņš piekodina. Es paklausu, un austere ieslīd man rīklē. Kristjens man nepieskaras; es jūtu tikai čaulu.

Nākamo austeri apēdis pats, Kristjens izbaro man vēl vienu. Mēs turpinām šo mokošo rituālu, līdz visas divpadsmit austeres ir nozudušas. Mana āda ne reizi nesajūt viņa pieskārienu; es gandrīz zaudēju prātu.

-    Vai tev vēl joprojām garšo austeres? viņš painteresējas, kad esmu apēdusi pēdējo.

Es piesarkusi pamāju, tvīkdama pēc viņa glāstiem.

-     Lieliski.

Es sagrozos uz krēsla. Kāpēc tas ir tik erotiski?

Kristjens atkal nevērīgi noliek plaukstu uz sava augšstilba, un es izkustu. Tūlīt. Lūdzu. Pieskaries man. Es tik tikko savaldos, lai nesāktu lūgties skaļi. Viņš laiž pirkstus augšup un lejup pār savu kāju, paceļ plaukstu un atkal nolaiž to.

Viesmīlis ielej mūsu glāzēs vēl nedaudz šampanieša un aiznes šķīvjus. Jau pēc brīža viņš atgriežas ar pamatēdienu juras asari ar sparģeļiem, sautētiem kartupeļiem un holandiešu mērci.

-    Vai tas ir tavs iecienītais ēdiens, Greja kungs?

-    Neapšaubāmi, Stīlas jaunkundze. Kaut gan "Hītmenā", ja nemaldos, ēdām mencu. Viņš virza plaukstu augšup un lejup pār kāju. Es elpoju straujāk, bet viņš tik un tā man nepieskaras. Tas ir neticami kaitinoši. Es mēģinu pievērsties sarunai.

-    Ja atceros pareizi, mēs toreiz sēdējām nošķirtā ēdamzālē un apspriedām līgumus.

-    Ak, šīs saulainās pagājības dienas, viņš vīpsnādams nosaka. Šoreiz es ceru tevi izdrāzt. Viņš paceļ roku un paņem nazi.

Oho!

Kristjens nokož kumosu zivs. Viņš tā rīkojas tīšām.

-    Neesi tik pārliecināts, es sapīkusi nomurminu, un viņš uzjautrināts palūkojas uz mani. Starp citu, par līgumiem runājot, vai atceries konfidencialitātes vienošanos?

-    Saplēs to, Kristjens mierīgi atļauj.

Oho!

-    Tiešām?

-Jā.

-    Vai nebaidies, ka es metīšos uz avīzes redakciju un atklāšu tavus baisos noslēpumus? es jokoju.

Kristjens iesmejas, un tā ir brīnišķīga skaņa. Viņš izklausās pavisam jauns.

-    Nē, nebaidos. Esmu nolēmis tev uzticēties.

Es kautri pasmaidu un izdvešu: Abpusēji.

Kristjenam iemirdzas acis. Ļoti labi, ka tev mugurā ir

kleita, viņš nomurmina. Un manu jau uzkarsēto miesu caurstrāvo jauna kaisles šautra.

-    Kāpēc tu neesi man pieskāries? es nošņācu.

-     Vai ilgojies pēc maniem glāstiem? viņš smaidīdams jautā. Nešpetnais… viņš uzjautrinās!

-    Jā, es aizkaitināta atcērtu.

-    Ēd, viņš pavēl.

-    Vai tu negrasies man pieskarties?

-    Nē. Kristjens papurina galvu.

Kā to saprast? Es skaļi ievelku elpu.

-     Iztēlojies, kā jutīsies, kad būsim mājās, viņš nočukst. Nespēju vien sagaidīt to mirkli.

-   Tu būsi vainīgs, ja es uzsprāgšu tepat, septiņdesmit sestajā stāvā, es nomurminu, sakodusi zobus.

-    Anastasija, gan jau mēs izdomātu, kā apdzēst liesmas, viņš nosaka, baudkāri uzsmaidīdams man.

Es ķēros pie zivs, dusmās kūsādama, un sāku klusībā kalt viltīgus plānus. Šo spēli es protu; apguvu tas pamatus jau "Hītmena" ēdamzālē. Nokodusi kumosu asara, es aizveru acis, baudīdama fantastisko garšu. Pēc brīža es paceļu plakstiņus un sāku pavedināt Kristjenu Greju, ļoti lēni vilkdama kleitas apakšmalu augstāk un atklādama skatienam augšstilba ādu.

Kristjens sastingst, pacēlis gaisā dakšiņu.

Pieskaries man.

Pēc brīža viņš turpina ēst. Arī es noriju vēl vienu kumosu zivs, izlikdamās viņu neredzam. Nolikusi nazi uz galda, es laižu plaukstu pār augšstilba iekšpusi, ar pirkstu spilventiņiem viegli uzsizdama pa ādu. Man izdodas uzbudināt pat sevi pašu, jo es alkstu Kristjena pieskārienu. Viņš atkal sastingst.

-    Es zinu, ko tu dari, viņš dobjā balsi brīdina mani.

-    Zinu, ka zini, es klusi apliecinu. Tieši to es cenšos panākt. Paņēmusi sparģeli, es vēroju Kristjenu caur pievērtām skropstām, un iemērcu sparģeli mērcē, apļodama galiņu baltajā masā.

-    Tev neizdosies pavērst manus ieročus pret mani pašu, Stīlas jaunkundze. Kristjens smīnēdams pasniedzas un izņem sparģeli man no pirkstiem, pamanīdamies man nepieskarties. Es sašutusi ievelku elpu, bet jūtu arī apbrīnu par tādu veiklību. Nē, tā nav pareizi; mans plāns nedarbojas. Rrr!

-    Atver muti, viņš pavēl.

Es pamazām zaudēju šajā cīņā. Kristjena acis kvēlo. Nedaudz pavērusi muti, es ar mēles galiņu samitrinu apakšlūpu. Kristjens pasmaida, un viņa acis satumst.

-    Platāk, viņš izdveš un paver lūpas, līdz es saskatu viņa mēli. Nedzirdami ievaidējusies, es iekožos apakšlūpā un paklausu.

Kristjens spēji ievelk elpu; viņš tomēr nav nejūtīgs! Lieliski, man izdodas viņu satricināt.

Nenovērsdama skatienu no viņa, es paņemu sparģeli mutē un saudzīgi, uzmanīgi sūcu tā galiņu. Mērce garšo debešķīgi. Es iekožos zaļajā kātā, baudpilni vaidēdama.

Kristjens aizver acis. Urrā! Kad viņš paceļ plakstiņus, es redzu, ka viņa acu zīlītes ir paplašinājušās. Es sajūsmināta iestenos un tuvinu roku Kristjena kājai, bet viņš mani pārsteidz, ar otru roku satverdams manu plaukstas locītavu.

-    Nu nē, Stīls jaunkundze, viņš klusi nomurminu. Pacēlis manu plaukstu pie mutes, viņš ar lūpām maigi skar pirkstu kauliņus, un es sagrozos uz krēsla. Beidzot! Gribu vēl.

-    Nekādu pieskārienu, viņš mani norāj un nolaiž manu plaukstu tā, ka es to nolieku uz sava ceļgala. Mirklīgais glāsts mani neapmierina.

-    Tu nespēlē godīgi. Es uzmetu lūpu.

-    Zinu. Kristjens paceļ šampanieša glāzi, un es sekoju viņa priekšzīmei.

-    Par tavu paaugstinājumu! Mēs saskandinām glāzes, un es pietvīkstu.

-    Jā, tas bija negaidīts, es nomurminu. Viņš savelk pieri grumbās, it kā prātā būtu iešāvusies kāda nepatīkama doma.

-     Ēd, viņš pavēl. Nevedīšu tevi mājās, kamēr nebūsi iztukšojusi šķīvi, un pēc tam mēs varēsim rīkot īstas svinības. Viņa sejas izteiksmē jaušas tāda kvēle, ka es vārda tiešā nozīmē izkūstu.

-    Neesmu izsalkusi. Vismaz ne pēc ēdiena.

Kristjens papurina galvu, acīmredzami izbaudīdams ik mirkli, tomēr drošības dēļ uzmet man pārmetuma pilnu skatienu.

-    Ēd, citādi pārmetīšu tevi pār ceļgalu tepat zālē, un mēs izklaidēsim pārējos viesus.

Es notrīcu, viņa vārdus dzirdot. Viņš neuzdrošinātos! Ak, mans Kristjens un viņa niezošā plauksta… Es sakniebju lūpas un saniknota skatos uz viņu. Paņēmis sparģeli, viņš apviļā tā galiņu mērcē.

-    Apēd, viņš klusā, pavedinošā balsī nomurmina.

Es ļoti labprāt paklausu.

-    Tu ēd pārāk maz. Kopš esam pazīstami, tu zaudēji svaru, viņš saudzīgi pārmet.

Negribu domāt par savu svaru; jāatzīst, ka man patīk būt slaidai. Es noriju sparģeli.

-     Kristjen, es vēlos doties mājās un mīlēties, es neapmierināta noņurdu, un Kristjens atplaukst platā smaidā.

-    Es arī. Un mēs to darīsim. Ēd vien.

Negribīgi pievērsusies šķīvim, es ķēros pie ēšanas. Un es taču pat novilku biksītes! Jūtos kā bērns, kam liegta konfekte. Kristjens mani ķircina, un tas ir erotiski, pikanti, nerātni, un viņš pieder man.

Viņš mani iztaujā par ītanu. Atklājas, ka viņam ir kopīgi darījumi ar Keitas un ītana tēvu. Pasaule ir maza. Es priecājos, ka viņš vairs nepiemin Flinnu un māju, jo man ir grūti pievērst uzmanību mūsu sarunai. Gribu mājās!

Starp mums sprēgā baudkāras pievilkšanās dzirkstis. Kristjens ir neticami prasmīgs. Viņš liek man nogaidīt. Rada spriedzi. Uzliek roku uz savas kājas, pavisam tuvu manējai, bet nepieskaras, cenzdamies mani satracināt vēl vairāk.

Mīļais nelietis! Es beidzot esmu iztukšojusi šķīvi un nolieku ēdamrīkus uz tā.

-    Laba meitene, Kristjens nomurmina, un šajos divos vārdos ieslēpts kairinošs solījums.

Es saraucu pieri. Kas notiks tagad? es jautāju, juzdama vēderu iekārē sažņaudzamies. Kā es vēlos šo vīrieti!

-    Tagad? Mēs dosimies prom. Ja nemaldos, tev ir zināmas cerības, Stīlas jaunkundze. Un es grasos tās piepildīt atbilstoši savām iespējām.

Oho!

-    Atbilstoši… savām… iespējām? es izstomu.

Kristjens pasmaidījis pieceļas.

-    Vai mums nav jāsamaksā? es aizelsusies jautāju.

Viņš pieliec galvu uz sāniem. Es esmu kluba biedrs. Viņi atsūtīs rēķinu. Nāc, Anastasija, tu pirmā. Viņš atkāpjas, un es pieceļos, visu laiku skaudri apzinādamas, ka man nav biksīšu.

Kristjens satumsušu skatienu vēro mani, it kā izģērbdams ar acīm, un mani sajūsmina viņa iekāre. Es jūtos seksīga, jo šis skaistais vīrietis mani grib. Vai es vienmēr gūšu tādu baudu no šīs apziņas? Tīši apstājusies viņam priekšā, es nogludinu kleitu pār gurniem.

-    Nespēju vien sagaidīt, kad būsim mājās, Kristjens iečukst man ausī. Bet vēl joprojām nepieskaras man.

Kad ejam ārā, viņš zāles pārzinim kaut ko pasaka par mašīnu, bet es neklausos, jo esmu pārņemta ar domām par gaidāmajiem priekiem. Mēs nostājamies pie lifta, un mums pievienojas divi pusmūža pāri. Durvis atveras, un Kristjens ieved mani kabīnē. Es pametu skatienu apkārt un redzu, ka sienas klāj tumši, matēti spoguļi. Pārējie mums seko, un neglītā, brūnā uzvalkā tērpies vīrietis sveicina Kristjenu, pieklājīgi pamādams ar galvu. Kristjens atbild ar to pašu, bet neko nesaka.

Abi pāri nostājas mums priekšā ar seju pret lifta durvīm. Ir acīmredzams, ka viņi ir draugi sievietes skaļi pļāpā un šķiet ļoti sajūsminātas pēc kopīgām vakariņām. Visi ir nedaudz iedzēruši.

Kad durvis aizveras, Kristjens uz brīdi noliecas, it kā lai sasietu kurpju saiti. Dīvaini saites nav atrisušas. Viņš nemanāmi uzliek plaukstu man uz potītes tā, ka es satrūkstas, un pieceldamies virza roku augstāk, saldkaisli skarot manu ādu oho! līdz pat augšai. Es apslāpēju pārsteiguma pilnu vaidu, kad viņa plauksta sasniedz manu pēcpusi. Kristjens nostājas aiz manis.

Ak vai! Es lūkojos uz cilvēkiem mums priekšā, piekalusi skatienu viņu pakaušiem. Viņiem nav ne jausmas, ar ko mēs nodarbojamies. Apvijis brīvo roku man ap vidukli, Kristjens pievelk mani sev klāt un turpina slepenos glāstus. Pie visiem velniem… šeit? Lifts vienmērīgi laižas lejup un apstājas piecdesmit trešajā stāvā, lai uzņemtu cilvēkus, bet es neko neievēroju. Mana uzmanība pievērsta sīkajām kustībām, ko veic Kristjena pirksti. Viņš tos apļo… virza uz priekšu, meklēdams ceļu, un mēs abi nedaudz pakāpjamies atpakaļ.

Kristjens atrod savu mērķi, un es apslāpēju vaidu.

-     Vienmēr gatava, Stīlas jaunkundze, viņš nočukst, ieslidinādams pirkstu manī. Es salecos un spēji ievelku elpu. Kā viņš spēj darīt kaut ko tādu cilvēku klātbūtnē?

-    Nekusties un klusē, viņš mani čukstus brīdina.

Es esmu pietvīkusi un kaistu alkās, ieslodzīta liftā kopā ar septiņiem cilvēkiem, no kuriem seši nemaz nenojauš, kas notiek stūrī. Viņa pirksti ieslīd manī un virzās atpakaļ, un tā vairākas reizes. Es elpoju tik strauji, ka to noteikti kāds sadzirdēs, un nokaunējusies gribu pavēlēt Kristjenam izbeigt… un atsākt… un izbeigt. Es atslīgstu viņa rokās, un viņš satver mani ciešāk, spiezdams locekli man pie gurna.

Lifts apstājas četrdesmit ceturtajā stāvā. Sasodīts… cik ilgi turpināsies šīs mocības? Iekšā… ārā… iekšā… ārā… Es nemanāmi virzu gurnus tuvāk viņa uzmācīgajiem pirkstiem. Tik ilgi atturējies no pieskārieniem, viņš izvēlas šo brīdi un vietu! Un es jūtos… miesaskāra.

-     Kuš, viņš izdveš. Kabīnē ienāk vēl divi cilvēki, bet šķiet, ka Kristjenu nekas nesatrauc. Liftā kļūst šauri. Kristjens atkāpjas vēl tālāk, vezdams mani līdzi, un mēs abi esam iespiesti stūrī. Viņš nelaiž mani vaļā un turpina spīdzināšanu, iegremdēdams degunu man matos. Mēs noteikti izskatāmies kā jauns, iemīlējies pārītis, kas maigojas stūrī. Vismaz tā nodomātu kāds no šiem ļaudīm, ja pagrieztos un mūs ieraudzītu… Un Kristjens ieslidina manī otru pirkstu.

Vai! Es iestenos un noskaitu pateicības lūgšanu, jo cilvēki vēl joprojām pļāpā, mūs nemanīdami.

Kristjen, Kristjen, ko tu ar mani dari? Es atbalstu galvu pret viņa krūtīm, aizveru acis un ļaujos sajūtām, ko raisa viņa uzmācīgie pirksti.

-     Nebeidz, viņš nočukst. To es gribu pataupīt vēlākam laikam. Viņš izpleš otras rokas pirkstus pār manu vēderu, viegli uzspiezdams tam, un turpina mani mocīt. Es baudu katru mirkli.

Beidzot lifts sasniedz pirmo stāvu. Atskan skaļš signāls, un durvis atveras. Cilvēki gandrīz nekavējoties pamet kabīni. Kristjens nesteidzīgi atrauj pirkstus un noskūpsta mani uz pakauša. Es palūkojos uz viņu, un viņš pasmaidījis pamāj slikti piegulošajā uzvalkā tērptajam vīrietim, kurš atņem sveicienu un iziet no kabīnes kopā ar savu sievu. To visu es redzu ar acs kaktiņu, mēģinādama nesaļimt un elpot lēnāk. Visu manu ķermeni nomoka zaudējuma sāpes. Kristjens palaiž mani vaļā, un man jāstāv pašai uz savām kājām, nebalstoties pret viņu.

Es pagriežos un raugos viņam acīs. Viņš izskatās rāms un tikpat savaldīgs kā vienmēr. Hmm… nav taisnīgi!

-     Vai esi gatava? viņš jautā un, acīm nerātni mirdzot, ieliek vispirms vienu un pēc tam otru pirkstu mutē, lai tos aplaizītu. Gardi, Stīlas jaunkundze, viņš nočukst, un es nespēju apspiest trīsas.

-    Nespēju noticēt, ka tu to izdarīji, es nomurminu, tik tikko valdīdamās, lai nesabruktu.

-    Es vēl spēju tevi pārsteigt, Stīlas jaunkundze, viņš nosaka un atglauž man aiz auss atrisušu matu šķipsnu. Vieglais smīns atklāj viņa uzjautrinājumu.

-   Gribu tevi aizvest mājās, bet varbūt tiksim tikai līdz mašīnai. Viņš plati smaida, satverdams mani aiz rokas un izvezdams no kabīnes.

Sekss mašīnā? Vai mēs nevaram pamīlēties uz vestibila vēsās marmora grīdas? Lūdzu?

-    Beidz! Kristjens pavēl, ievērojis, cik strauji es elpoju.

-    Jā, ļoti labprāt.

-    Stīlas jaunkundze! viņš mani norāj tēlotu šausmu pilnā balsī.

-     Man nekad nav bijis sekss mašīnā, es nomurminu. Kristjens apstājas un satver manu zodu ar tiem pašiem pirkstiem, kas vēl nesen bija manī. Es atliecu galvu, un viņš saniknots lūkojas man acīs.

-    Ļoti priecājos, to dzirdot. Ja es uzzinātu, ka tā nav, es justos ļoti izbrīnīts. Pat dusmīgs.

Es piesarkstu un samirkšķinu acis. Nūjā, man bijis sekss tikai ar viņu. Es saraucu pieri.

-    Ne jau tā es to domāju.

-    Ko tu gribēji teikt? Viņa balss ir negaidīti skarba.

-    Kristjen, tā ir tikai frāze.

-    Slavenā frāze "man nekad nav bijis sekss mašīnā". Jā, ļoti bieži izmantojams teiciens.

Kas viņu tā satracinājis?

-    Kristjen, es runāju nedomādama. Dieva dēļ, tu nupat… emm, kaut ko darīji pārpildītā lifta kabīnē. Es esmu nedaudz apjukusi.

Viņš paceļ uzacis. Ko es darīju? viņš izaicinādams jautā.

Es pikta samiedzu acis. Viņš grib, lai pasaku to skaļi.

-   Tu mani uzbudināji, turklāt ļoti veiksmīgi. Ved mani mājās un izdrāz!

Kristjens pārsteigts paver muti un pēc brīža iesmejas. Viņš izskatās jauns un bezrūpīgs. Es priecājos par katru reizi, kad dzirdu viņa smieklus, jo tā ir reta parādība.

-    Tu esi neglābjama romantiķe, Stīlas jaunkundze. Viņš satver mani aiz rokas un izved no nama. Pie durvīm mūs gaida kalpotājs, kurš atvedis manu Saab.

-    Tātad tu vēlies seksu mašīnā, Kristjens nomurmina, ieslēdzis dzinēju.

-    Patiesību sakot, es neiebilstu arī pret vestibila grīdu.

-    Jā, Ana, es arī. Tomēr man nepatīk nokļūt cietumā tik vēlu naktī, un es negribēju tevi izdrāzt vannasistabā. Vismaz šodien nē.

Kā, lūdzu? Vai tu gribi teikt, ka tāda iespēja bija?

-     Noteikti.

-    Iesim atpakaļ!

Kristjens pievērš skatienu man un iesmejas. Drīz mēs abi ļaujamies brīnišķīgai, spējai smieklu lēkmei. Viņš uzliek plaukstu man uz ceļgala, to maigi, prasmīgi glāstīdams, un es apklustu.

-    Pacieties, Anastasija, viņš nomurmina un sāk braukt.

Viņš novieto mašīnu Eskalas garāžā un izslēdz dzinēju. Piepeši gaisotne šaurajā salonā starp mums mainās. Es uzmetu Kristjenam piedauzīgas vēlmes pilnu skatienu, mēģinādama apvaldīt savus straujos sirdspukstus. Viņš ir pagriezies un atbalstījies pret durvīm, bet elkoni nolicis uz stūres.

Kristjens ar īkšķi un rādītājpirkstu pavelk apakšlūpu, un mans skatiens pievēršas viņa mutei. Es vēlos sajust to uz sevis. Viņš uzmanīgi vēro mani, un es jūtu rīkli izkalstam. Viņa lūpās nesteidzīgi atplaukst seksīgs smaids.

-     Mēs drāzīsimies mašīnā, kad es to gribēšu. Šobrīd es vēlos tevi iegūt uz visām iespējamām virsmām manā dzīvoklī.

Viņa vārdi šķietami atbalsojas manā pavēderē, kas saldkaisli saspringst.

-    Jā. Es izklausos gluži izmisusi.

Kristjens nedaudz pieliecas. Es aizveru acis, gaidīdama skūpstu beidzot! Bet nekas nenotiek. Pēc dažām sekundēm, kas ilgst veselu mūžību, es paceļu plakstiņus un redzu, ka viņš mani vēro. Nezinu, ko viņš domā, bet nepagūstu neko pateikt, pirms viņš atkal novērš manu uzmanību.

-    Ja tagad tevi noskūpstīšu, mēs netiksim līdz dzīvoklim. Iesim!

Rrr! Kaitinošais vīrietis! Viņš izkāpj no mašīnas.

Mēs atkal gaidām liftu, un mana miesa kaist nepacietībā. Kristjens ir satvēris manu roku un vienmērīgi virza īkšķi pār maniem pirkstu kauliņiem, un katrs pieskāriens atbalsojas dziļi manī. Mmm, es gribu, lai viņa rokas glāsta mani visu. Esmu jau pietiekami ilgi mocījusies.

-    Man šķita, ka tu atbalsti tūlītēju apmierinājuma gūšanu, es gaidīdama nomurminu.

-    Ne jau visās situācijās, Anastasija.

-    Kopš kura laika?

-    Kopš šī vakara.

-    Kāpēc tu mani spīdzini?

-     Dots pret dotu, Stīlas jaunkundze.

-    Kā es tevi spīdzinu?

-    Tu lieliski saproti, par ko es runāju.

Es vēroju Kristjenu, cenzdamās kaut ko nolasīt viņa sejā. Viņš gaida atbildi uz bildinājumu… lūk!

-   Arī man patīk novilcināt apmierinājumu, es nočukstu, kautri smaidīdama.

Viņš piepeši parauj mani aiz rokas, un es attopos viņa skavās. Satvēris manus matus mezglā uz pakauša, viņš spēji pavelk manu galvu atpakaļ.

-    Ko man darīt, lai tu piekristu? viņš kaismīgi jautā, atkal likdams man zaudēt līdzsvaru. Es samirkšķinu acis, uzlūkodama viņa skaisto, nopietno seju, kurā jaušams izmisums.

-    Lūdzu, dod man nedaudz laika, es nomurminu. Kristjens ievaidas un beidzot ilgi, cieši skūpsta mani. Mēs ieejam liftā, mūsu pirksti savijas, lūpas saskaras, mēles glāsta viena otru, plaukstas iegrimst matos. Asinīs uzvirmo spēcīga, visaptveroša kaisle, aizmiglojot manu saprātu. Kristjens piegrūž mani pie sienas un ar gurniem piespiežas man klāt. Ar vienu roku satvēris manus matus, viņš izmanto, lai turētu manu zodu nekustīgu.

-    Es piederu tev, viņš čukst. Mans liktenis ir tavās rokās, Ana.

Viņa vārdi ir reibinoši, un esmu tā uzbudināta, ka alkstu noraut viņam drēbes. Es nogrūžu žaketi viņam no pleciem, un, tiklīdz lifta durvis atveras viņa dzīvoklī, mēs abi izklūpam priekšnamā.

Kristjens piespiež mani pie sienas blakus liftam, viņa žakete nokrīt uz grīdas, plauksta virzās augšup pa manu kāju, bet lūpas ne mirkli nepamet manu muti. Viņš parauj manu kleitu augšup.

-    Pirmā virsma ir šeit, viņš izdveš un spēji paceļ mani. Apvij kājas man apkārt!

Es paklausu, un Kristjens pagriezies nogulda mani uz priekšnama galdiņa tā, ka nostājas starp manām kājām. Ziedu vāze, kas šeit parasti stāv, ir nozudusi. Viņš iebāž roku bikšu kabatā, izņem paciņu un pasniedz to man, pats tikmēr atdarīdams bikšu rāvējslēdzēju.

-    Vai tu zini, cik ļoti mani uzbudini?

-    Kā? es elsoju. Nē… man…

-    Tā ir, viņš nomurmina. Gandrīz vienmēr. Viņš izķer paciņu man no rokas. Viss notiek ļoti strauji, bet pēc ilgstošās kārdināšanas es viņu ļoti gribu, turklāt tūlīt pat. Uzvilkdams prezervatīvu, Kristjens brīdi vēro mani un satver manus augšstilbus, panākdams, ka ieplešu kājas.

Viņš nostājas ērtāk un sastingst. Neaizver acis. Es vēlos tevi redzēt, viņš nočukst un, satvēris manas rokas, nesteidzīgi ieslīd manī.

Es cenšos, patiešām, bet sajūta ir tik kaira, tik brīnišķīga pēc nepiepildītajām alkām, ko esmu cietusi visu vakaru… Brīdī, kad viņš mani piepilda, es ievaidos un izliecu muguru.

-    Vaļā! Kristjens pavēl, sagrābdams manas rokas ciešāk un strauji kustēdamies manī, līdz es iekliedzos un atveru acis, un redzu, ka viņš mani vēro. Nesteidzīgi atrāvies, viņš atkal ieslīd manī, un viņa sejas vaibsti manāmi atslābst, bet viņš klusē. Kad redzu, cik uzbudināts ir Kristjens un kādu iespaidu es uz viņu atstāju, manas asinis kvēli uzbango. Liesmainām acīm vērodams mani, viņš kustas straujāk, un es izbaudu katru mirkli, lūkodamās uz viņu, kamēr viņš skatās uz mani… es redzu viņa iekāri, viņa mīlestību… un mēs beidzam vienlaikus.

Es skaļi iekliedzos, un Kristjens seko manai priekšzīmei.

-    Jā, Ana! viņš ierēcas un sabrūk. Atlaidis manas rokas, viņš atbalsta galvu man uz krūtīm. Es vēl joprojām esmu apvijusi kājas viņam apkārt. Pacietīgi, mātišķo Madonnu skatiena pavadīta, es pieglaužu viņa galvu sev tuvāk un pūlos atgūties.

Kristjens paceļ galvu un uzlūko mani. Es vēl neesmu ticis ar tevi galā, viņš noņurd un pastiepjas, lai varētu mani noskūpstīt.

Es kaila guļu Kristjena gultā, izpletusies viņam pār krūtīm, un strauji elpoju. Žēlīgais Dievs, vai viņš nekad nenogurst? Kristjens laiž pirkstus augšup un lejup pār manu muguru.

-    Vai esi apmierināta, Stīla?

Es piekrītoši noņurdu. Vairs nav spēka runāt. Pacēlusi galvu, es uzlūkoju viņu un priecājos par sirsnības un pieķeršanās pilno skatienu, ko saņemu pretī. Kustēdamās ļoti lēni, es pieliecu galvu, ļaudama noprast, ka tūlīt noskūpstīšu viņu uz krūtīm.

Kristjens uz mirkli saspringst, un es uzspiežu vieglu skūpstu uz viņa mīkstajiem krūšu matiņiem, ieelpodama vienreizējo Kristjena smaržu, kam piejaucas sviedri un sekss. Man noreibst galva. Viņš pagriežas uz sāniem tā, ka guļam blakus, un lūkojas uz mani.

-    Vai tāds pats sekss ir visiem cilvēkiem? Nesaprotu, kāpēc ļaudis vispār pamet guļamistabu, es murminu, piepeši nokautrējusies.

Kristjens atplaukst platā smaidā. Par visiem neko nevaru pateikt, bet ar tevi sekss ir sasodīti īpašs, Anastasija. Viņš pieliecas un noskūpsta mani.

-    Tāpēc, ka tu esi sasodīti īpašs, Grej, es piebalsoju un smaidīdama noglāstu viņa vaigu. Viņš apjucis samirkšķina plakstiņus.

-    Ir jau vēls. Guli, viņš nosaka. Uzspiedis skūpstu man uz lūpām, viņš pievelk mani sev tuvāk.

-    Tev nepatīk komplimenti.

-    Guli, Anastasija.

Hmm… Bet viņš tiešām ir sasodīti īpašs. Kāpēc viņš pats to nesaprot?

-    Man ļoti patika māja, es nomurminu.

Kristjens brīdi klusē, bet es sajūtu, ka viņš smaida.

-    Es tevi mīlu. Guli. Viņš ar degunu pabužina man matus, un es ieslīgstu miegā, droši iekārtojusies viņa skavās. Es sapņoju par saulrietu, stikla durvīm un platām kāpnēm… un mazu zēnu ar vara krāsas matiem, kurš smiedamies skraida pa pļavu, un es dzenos viņam pakaļ.

-     Man jāiet, mazā. Kristjens mani noskūpsta tieši zem auss.

Es atveru acis; ir jau rīts. Kristjens liecas man pāri, jau saģērbies, nomazgājies un neizsakāmi pievilcīgs.

-    Cik ir pulkstenis? Ak vai, es nedrīkstu nokavēt darbu!

-    Nesatraucies. Man ir sarunāta agra tikšanās. Viņš paberzē degunu pret manējo.

-    Tu labi smaržo, es nomurminu un izstaipos. Visi locekļi pēc naksnīgajām izklaidēm ir patīkami noguruši un smagnēji. Es apviju rokas Kristjenam ap kaklu.

-    Neej prom!

Viņš piešķiebj galvu un paceļ uzaci. Stllas jaunkundze, vai centies atrunāt mani no maizes pelnīšanas?

Es miegaini pamāju, un vina lūpas savelkas kautrā smaidā.

-    Kaut gan esi ļoti kārdinoša, man jāiet. Kristjens mani noskūpsta un pieceļas. Viņam mugurā ir ļoti labi pašūts tumši zils uzvalks, balts krekls un tumši zila kaklasaite. Viņš izskatās tieši tāds, kādam jābūt milzīga uzņēmuma vadītājam seksīgam vadītājam.

-    Uz redzi, mazā, viņš nomurmina un aiziet.

Es palūkojos uz pulksteni un atklāju, ka ir jau septiņi; acīmredzot nedzirdēju modinātāja signālu. Tātad ir laiks celties.

Kamēr mazgājos dušā, man prātā iešaujas lieliska doma par vēl vienu dāvanu Kristjenam dzimšanas dienā. Ir grūti kaut ko sarūpēt cilvēkam, kuram pieder viss. Lielo dāvanu jau esmu sagādājusi, un vēl ir arī nieciņš, ko nopirku suvenīru veikalā, bet šī velte būs kaut kas tāds, kas iepriecinās mani. Pagriezusi ūdens krānu, es sajūsmināta apskauju pati sevi. Tagad jāķeras pie sagatavošanas.

Es skapī sameklēju tumši sarkanu, piegulošu kleitu ar zemu kvadrātveida izgriezumu. Jā, darbam derēs.

Par Kristjena dāvanu runājot… Es parakņājos viņa atvilktnēs, meklēdama kaklasaites. Pašā zemākajā atvilktnē nolikti izbalojušie, saplēstie džinsi, kurus viņš valkā rotaļu istabā. Tie viņam piestāv labāk nekā jebkas cits. Es maigi noglāstu džinsus ar plaukstu. Mmm, audums ir ļoti mīksts.

Zem biksēm ir nolikta liela, melna, plakana kartona kaste, un tā nekavējoties pamodina manī ziņkārību. Kas tajā paslēpts? Es nopētu kasti, juzdamās kā ieskatījusies kādā aizliegtā vietā, un pakratu to. Kaste ir smaga, it kā piekrauta ar papīriem vai manuskriptiem. Nespēdama apvaldīt interesi, es paceļu vāku… un steidzīgi nolaižu to. Sasodīts! Fotogrāfijas, kurās attēlota Sarkanā istaba. Es satriekta atbalstos pret papēžiem, mēģinādama atvairīt nupat redzētās ainas. Kāpēc es atvēru kasti? Kāpēc viņš saglabājis šīs bildes?

Es nodrebinos. Zemapziņa uzmet man pārmetuma pilnu skatienu. Tas viss notika pirms tevis. Nedomā par fotogrāfijām.

Viņai taisnība. Piecēlusies kājās, es pamanu Kristjena kaklasaites drēbju stieņa galā. Sameklējusi to, kas man patīk vislabāk, es steigšus pametu skapi.

Fotogrāfijas ir no PA laikmeta pirms Anas. Zemapziņa atzinīgi pamāj, tomēr, kad dodos brokastīs, mans noskaņojums ir nedaudz sabojājies. Džonsas kundze man sirsnīgi uzsmaida, bet jau nākamajā mirklī izskatās noraizējusies.

-    Vai viss ir labi, Ana? viņa apjautājas.

-    Jā, es izklaidīgi nomurminu. Vai jums ir… hmm, rotaļu istabas atslēga?

Džonsas kundze šķiet pārsteigta, bet atbild: Jā, protams, un noņem no jostas nelielu atslēgu saišķi. Ko tu vēlies ēst, bērns? viņa jautā, pasniegdama to man.

-    Tikai brokastu pārslas, lūdzu. Es tūlīt atgriezīšos.

Iecerētā dāvana man vairs nešķiet tik lieliska kā pirms

piecpadsmit minūtēm, bet tikai tāpēc, ka es atradu fotogrāfijas. Nekas nav mainījies! skarbi paziņo zemapziņa, bargi uzlūkodama mani. Turklāt tas attēls, ko paguvu aplūkot, bija pikants… Jā, pārāk pikants, lai man tas patiktu.

Vai viņš ir noslēpis arī kaut ko citu? Es steidzīgi izrakņāju muzeja lādi, paņemu nepieciešamo un aizslēdzu durvis. Nebūtu labi, ja Hosē netīšām atrastu šo istabu!

Pasniegusi atslēgas Džonsas kundzei, es apsēžos pie letes un ēdu brokastis, juzdamās dīvaini, jo Kristjena nav man blakus. Gara acu priekšā neaicinātas dejo ainas no fotogrāfijas. Interesanti, kas bija tā meitene? Varbūt Leila?

Braucot uz darbu, es prātoju, vai vajadzētu pastāstīt Kristjenam par fotogrāfijām. Nē! sauc mana zemapziņa un saķer galvu, šausmu pārņemta. Es nospriežu, ka viņai ir taisnība.

Tiklīdz apsēžos pie galda, mans BlackBerry ievibrējas.

No: Kristjens Grejs Temats: Virsmas Datums: 17.06.2011. 08:59 Kam: Anastasija Stila

Mani aprēķini vēsta, ka vēl palikušas vismaz 30 virsmas. Ar nepacietību gaidu iespēju izmēģināt tās visas. Vēl ir grīda, sienas… un balkons. Un mans kabinets… Ilgojos pēc Tevis. Skūpstu. Kristjens Grejs

Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs satirs

Es smaidu, lasīdama viņa vēstuli, un jūtu, kā pagaist visas bažas. Tagad Kristjens grib mani, un prātā iešaujas atmiņas par naksnīgajiem piedzīvojumiem… liftā, priekšnamā, gultā. "Satīrs" ir piemērots vārds. Kāds būtu sievišķais apzīmējums?

No: Anastasija Stīla Temats: Romantika? Datums: 17.06.2011. 09:03 Kam: Kristjens Grejs

Greja kungs, Tev ir tika viena doma prātā. Man Tevis pietrūka, kad brokastoju. Bet Džonsas kundze bija ļoti izpalīdzīga. Ana (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: Interesanti Datums: 17.06.2011. 09:07 Kam: Anastasija Stīla Kā Džonsas kundze tev palīdzēja? Kas Tev padomā, Stīlas jaunkundze? Kristjens Grejs

Ieintriģētais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs Kā viņš nojauta, ka esmu kaut ko iecerējusi?

No: Anastasija Stila Temats: Noslēpums Datums: 17.06.2011. 09:10 Kam: Kristjens Grejs

Pagaidi, gan uzzināsi! Tas būs pārsteigums. Man jāstrādā… liec mani mierā. Mīlu Tevi. Ana (skūpstu)

No: Kristjens Grejs Temats: Dusmas Datums: 17.06.2011. 09:12 Kam: Anastasija Stila Man riebjas, ja Tu kaut ko slēp no manis. Kristjens Grejs Grey Enterprises Holding, Inc. Es apjukusi lūkojos uz sava telefona ekrānu. Spējais niknums, kas nolasāms viņa vēstulē, mani izbrīna. Kāpēc viņu moka šādas izjūtas? Es galu galā neslēpju savu bijušo draugu attēlus erotiskās pozās.

No: Anastasija Stīla

Temats: Piekāpjos

Datums: 17.06.2011. 09:14

Kam: Kristjens Grejs

Tas paredzēts Tavai dzimšanas dienai.

Vēl viens pārsteigums.

Neuzmet lūpu.

Ana (skūpstu)

Es nesaņemu atbildi uzreiz, bet mani aicina uz sapulci, tāpēc nepietiek laika par to satraukties.

Vēlāk, kad atkal ieskatos savā telefonā, es satraukta atklāju, ka ir jau četri. Kur pazuda mana diena? No Kristjena vēl joprojām nav ziņu, un es uzrakstu vēl vienu vēstuli.

No: Anastasija Stīla

Temats: Sveiks

Datums: 17.06.2011. 16:03

Kam: Kristjens Grejs

Vai Tu ar mani nerunā?

Neaizmirsti, ka es došos aprunāties ar Hosē un viņš šonakt paliks pie mums.

Varbūt tomēr vēlies mums pievienoties?

Ana (skūpstu)

Viņš neatbild, un mani pārņem nemiers. Ceru, ka nav noticis nekas slikts. Es piezvanu viņam uz mobilo telefonu, bet atskan balss pastkastītes aprautais vēstījums: "Grejs. Atstājiet ziņu."

-     Sveiks… Emm… Te Ana. Vai viss kārtībā? Piezvani, es izstomu. Šī ir pirmā reize, kad to daru. Nospiedusi atvienošanās pogu, es piesarkstu. Protams, viņš zinās, ka tā esi tu! Zemapziņa aizkaitināta izbola acis. Iedomājos, ka varētu piezvanīt viņa asistentei Andreai, bet tas jau būtu pārāk uzmācīgi. Es negribīgi turpinu darbu.

Negaidīti atskan telefona zvans, un mana sirds iepukstas straujāk. Kristjens! Tomēr nē; zvana Keita, mana labākā draudzene. Beidzot!

-    Ana! viņa skaļi sauc.

-    Keita! Vai esi atgriezusies? Man tevis pietrūka.

-     Man arī. Ir noticis ļoti daudz, ko gribu tev pastāstīt. Mēs esam lidostā, es un mans vīrietis. Viņa iespurdzas, un tas nepavisam neizklausās pēc Keitas.

-    Lieliski. Man arī ir daudz jaunumu.

-    Vai tiksimies dzīvoklī?

-    Es šodien tikšos ar Hosē. Pievienojies mums.

-     Hosē ir šeit? Vareni! Atsūti ziņu, kur jāiet.

-    Labi. Es plati smaidu.

-    Vai viss labi, Ana?

-    Jā, lieliski.

-    Vai vēl joprojām esi kopā ar Kristjenu?

-Jā.

-    Labi. Uz redzi!

Un viņa ari! Eljots patiesi prot ietekmēt cilvēkus.

-     Jā, uz redzi, mazā, es smiedamās atbildu, un viņa beidz sarunu.

Keita ir atgriezusies! Kā lai pastāstu viņai visu, kas noticis? Nāksies to pierakstīt, lai neaizmirstu kādu sīkumu.

Pēc stundas iezvanās mans darba telefons. Kristjens? Nē, tikai Klēra.

-    Atnācis dievīgs vīrietis, kurš taujā pēc tevis. Kā tu pazīsti tik fantastiskus puišus, Ana?

Acīmredzot ieradies Hosē. Es ielūkojos pulkstenī; ir bez piecām minūtēm seši. Mani pārņem līksms satraukums; mēs ļoti sen neesam tikušies.

-   Oho, Ana! Tu izskaties ļoti pieaugusi, viņš smaidīdams mani sveicina.

Tikai tāpēc, ka esmu uzvilkusi elegantu kleitu? Pft!

Hosē mani cieši apskauj. Un gara, viņš izbrīnīts piebilst.

-     Man kājās ir kurpes, Hosē. Starp citu, tu arī izskaties labi.

Viņš ir ģērbies džinsos un melnā sporta krekla, kam pāri uzvilkts flaneļa krekls ar melnbaltām rūtīm.

-    Tūlīt paķeršu mantas, un mēs varēsim iet.

-    Vareni. Gaidīšu tevi šeit.

Es samaksāju par divām alus pudelēm un aiznesu tās pie galdiņa, kur jau iekārtojies Hosē.

-    Vai tev izdevās atrast Kristjena dzīvokli?

-    Jā. Iekšā gan nebiju. Tikai aiznesu fotogrāfijas līdz dienesta liftam. Kaut kāds Teilors uzstiepa tās augšā. Māja izskatījās fantastiska.

-    Tā ir. Pagaidi, līdz aplūkosi to no iekšpuses.

-    Nespēju vien sagaidīt. Salud, Ana. Sietla tev nākusi par labu.

Es nosarkstu, un mēs saskandinām pudeles. Man par labu nācis Kristjens. Salud. Pastāsti, kā aizritēja tava izstāde.

Hosē atplaukst smaidā un sāk runāt. Viņš pārdevis visas fotogrāfijas, izņemot trīs. Ar saņemto naudu viņš nomaksājis studiju parādus, un nedaudz pat palicis pāri.

-    Turklāt Portlendas tūrisma birojs mani nolīga, lai es fotografētu ainavas. Vareni, vai ne? viņš lepns paziņo.

-    Lieliski, Hosē! Vai tas netraucēs tev mācīties? es jautāju.

-    Nē. Man tagad ir vairāk laika, kopš Portlendā vairs nedzīvojat jūs abas un vēl trīs puiši, ar kuriem es mēdzu tikties.

-     Vai nav nevienas glītas meitenes, kas tevi nodarbinātu? Kad tikāmies pēdējoreiz, tev apkārt spietoja vismaz sešas sievietes, kāri tverdamas katru tavu vārdu. Es saraucu uzaci.

-     Nē, Ana. Neviena no viņām nespēj mani ieinteresēt, Hosē bravūrīgi paziņo.

-     Protams, protams. Visu dāmu sapnis Hosē Rodrigess, es smiedamās ķircinu viņu.

-    Ei, es nemaz neesmu peļams! Viņš šķiet nedaudz aizvainots, un es nožēloju savu joku.

-    Protams, protams, es samiernieciski nosaku.

-    Kā klājas Grejam? Hosē jautā, un viņa balss ir manāmi saltāka.

-    Labi. Mums abiem klājas labi, es nomurminu.

-    Tātad viss ir nopietni?

-Jā.

-    Un viņš tev nešķiet par vecu?

-     Hosē, tu taču zini, ko teica mana māte. Es jau piedzimu veca.

Hosē lūpās parādās sājš smīns.

-     Kā klājas tavai mātei? Un mēs atvirzāmies no bīstamā temata.

-    Ana!

Es pagriežos un ieraugu Keitu un ītanu. Viņa izskatās lieliski: gaišie mati saulē izbalējuši vēl vairāk, ādu sedz zeltains iedegums, baltie zobi spoži mirdz, un viņas skaisto augumu izceļ balti džinsi un džemperis. Visi bāra klienti skatās uz viņu. Es pielecu kājās un apskauju draudzeni. Ak Dievs, kā biju pēc viņas noilgojusies!

Keita atkapjas un satver mani aiz pleciem, lai varētu kārtīgi nopētīt. Es pietvīkstu, viņas ciešā skatiena samulsināta.

-    Tu esi novājējusi. Zaudējusi daudz svara. Un izskaties citāda, Pieaugusi. Kas te notiek? viņa jautā, gluži kā noraizējusies māte. Man patīk tava kleita. Tev piestāv.

-     Kopš aizbrauci, mana dzīve bijusi notikumiem bagāta. Pastāstīšu vēlāk, kad būsim divatā. Vēl neesmu gatava pakļauties pratināšanai Keitas izpildījumā. Viņa vēro mani ar aizdomu pilnu skatienu.

-    Vai viss ir labi? viņa uzmanīgi painteresējas.

-    Jā. Es pasmaidu, kaut gan justos labāk, ja zinātu, kur ir Kristjens.

-     Lieliski.

Mēs ar ītanu sasveicināmies, un viņš mani apskauj. Hosē sadrūmis vēro mūs.

-    Kā tev patika pusdienas kopā ar Miu? es jautāju.

-    Bija interesanti, ītans mīklaini nosaka.

Ak tā?

-    Itan, tu pazīsti Hosē, vai ne?

-    Vienu reizi esam tikušies, Hosē noņurd un paspiež Itanam roku, viņu pētīdams.

-    Jā, Keitas dzīvokli Vankūverā, Itans paskaidro, laipni uzsmaidīdams Hosē. Nu tā, kurš vēlas iedzert?

Aizgājusi uz tualeti, es nosūtu Kristjenam ziņu, pavēstīdama bāra adresi. Varbūt viņš mums pievienosies. Nav ziņu par neatbildētiem zvaniem un nav arī vēstuļu. Tas nepavisam nelīdzinās Kristjena parastajai uzvedībai.

-    Kas noticis, Ana? Hosē jautā, kad atgriežos pie galda.

-    Nevaru sazvanīt Kristjenu. Cerams, ar viņu viss kārtībā.

-    Protams. Vai gribi vēl vienu alu?

-    Jā, labi.

Keita pieliecas man tuvāk. ītans teica, ka mūsu dzīvoklī bija kaut kāda jukusi bijusī draudzene ar pistoli?

-    Nu… jā. Es kā atvainodamās paraustu plecus. Vai tiešām par to jārunā tagad?

-    Ana, paskaidro, kas te notika! Keita piepeši apraujas un satver savu telefonu.

-    Sveiks, mazais! viņa iesaucas, atbildēdama uz zvanu. Mazais! Viņa sarauc pieri un paskatās uz mani. Jā, labi, viņa nosaka un sniedz telefonu man. Eljots grib ar tevi runāt.

-    Ana, Eljots klusi nosaka, un man pār muguru pārskrien ļaunu vēstošas skudriņas.

-    Kas noticis?

-    Kristjens nav atgriezies no Portlendas.

-    Kā? Ko tas nozīmē?

-    Viņa helikopters pazudis.

-    Čārlijs Tango? es nočukstu, juzdamās kā saņēmusi sitienu pa vēderu. Nē!

19. NODAĻA

Es stingi lūkojos liesmās. Tās lēkā un izzīmē košus, oranžus rakstus ar kobaltzilām smailēm Kristjena dzīvokļa kamīnā. Un, kaut gan no tā plūst svelme un man ap pleciem ir apmesta sega, es tik un tā salstu. Mani pārņēmis aukstums, kas iesūcas kaulos.

Kaut kur tālumā skan pieklusinātas balsis, bet es nedzirdu vārdus. Vienīgais, ko spēju saklausīt, ir klusā gāzes šņākoņa, kas plūst no kamīna.

Es domāju par māju, ko iepriekšējā dienā aplūkojām, un par milzīgajiem kamīniem īstiem, ar malku kurināmiem kamīniem. Man patiktu mīlēties ar Kristjenu īstas uguns priekšā. Vai arī pie šīs uguns. Jā, tas būtu jautri. Viņš noteikti izdomātu, kā šo piedzīvojumu padarīt neaizmirstamu, tāpat kā visas reizes, kad mēs mīlējāmies. Es nicīgi iespurdzos. Pat tad, kad mēs tikai drāzāmies, tas bija lieliski. Tās bija neaizmirstamas reizes. Kur viņš ir?

Liesmas lēkā un raustās, hipnotizējot mani, neļaujot izrauties no stinguma. Visa mana uzmanība ir pievērsta to svelmīgajai dailei. Tās ir apburošas.

Anastasija, tu esi mani apbūrusi.

Viņš to teica pirmajā reizē, kad gulēja manā gultā. Nē…

Es apviju rokas sev apkārt, un pasaule ap mani izšķīst. Atgriežas realitāte, un tukšums, kas iemājojis manī, kļūst arvien lielāks. Kristjena helikopters ir pazudis.

Ana, ņem šo, Džonsas kundze saudzīgi pamudina, likdama man atgriezties skaudrajā īstenībā, un sniedz tējas tasi. Es to pateicīgi pieņemu un dzirdu, kā trauki nogrāb manās trīcošajās rokās.

Pateicos, es aizžņaugtā balsī nočukstu. Ir grūti runāt nelieto asaru un milzīgā, rīklē iespriestā kamola dēļ.

Mia sēž man pretī uz milzīgā pakavveida dīvāna un tur Greisas roku. Abas lūkojas uz mani ar sāpju un izmisuma pilniem skatieniem. Greisa šķiet novecojusi; viņa ir māte, kas raizējas par savu dēlu. Es neizteiksmīgi samirkšķinu acis. Nevaru viņai dāvāt mierinošu smaidu vai pat kādu asaru. Manī nav nekā, tikai stingums un arvien pieaugošs tukšums. Es uzlūkoju Eljotu, Hosē un ītanu. Vīrieši ir sastājušies ap brokastu leti un klusi sarunājas. Viņi izskatās ļoti nopietni. Džonsas kundze rosās virtuvē.

Keita devusies uz istabu, kurā novietots milzīgs plazmas televizors, un skatās ziņas. Es vairs negribu tās redzēt, negribu redzēt burtus, kas vēsta: "PAZUDIS KRISTJENS GREJS", negribu uzlūkot viņa skaisto seju ekrānā.

Man prātā gurdeni ienāk doma, ka nekad neesmu redzējusi šajā istabā tik daudz cilvēku, bet plašajā telpā viņi izskatās sīciņi. Nelielas izmisušu, skumju cilvēku saliņas mana Kristjena mājās. Ko viņš teiktu, ja to redzētu?

Teilors un Keriks kaut kur sarunājas ar varas pārstāvjiem, kas mums pamazām sniedz informāciju, bet tai visai nav nekādas jēgas. Galvenais ir, ka viņš pazudis. Jau astoņas stundas. No viņa nav ne ziņas, ne miņas. Es dzirdēju, ka pārtraukti meklējumi, jo ir pārāk tumšs. Un mēs nezinām, kur viņš ir. Varbūt ievainots, izsalcis vai pat sliktāk… Nē!

Es klusībā noskaitu kārtējo lūgšanu. Kaut Kristjenam nekas nekaitētu! Kaut viņš būtu dzīvs un vesels! Es atkārtoju šos vārdus neskaitāmas reizes, tā ir mana mantra, mans salmiņš, pie kura pieķerties šajā izmisuma jūrā. Man nav ne prātā noticēt sliktākajam. Nē, nekādā gadījumā. Vēl ir cerība.

Tu esi mans slīcēja salmiņš.

Man ausīs atskan Kristjena atzīšanās. Jā, cerība mirst pēdējā. Es nedrīkstu slīgt bēdās un atceros vēl kaut ko no Kristjena vārdiem.

Esmu kļuvis par tūlītēja baudījuma aizstāvi. Carpe diem, Aita.

Kāpēc es neizmantoju izdevību?

Es beidzot esmu sastapis kādu, ar kuru vēlos pavadīt savu atlikušo mūžu.

Aizvērusi acis, es klusi lūdzu Dievu, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ. Kaut šis atlikušais mūžs nebūtu tik īss! Lūdzu, lūdzu… Mums nepietika laika, mums vajag vairāk laika. Dažu pēdējo nedēļu laikā esam daudz panākuši, mērojuši tālu ceļu. Tas nedrīkst beigties. Mūsu skaistie mirkļi: lūpu krāsa, mīlēšanās pirmo reizi viesnīcā Fairmont Oh/mpic, mešanās ceļos manā priekšā, kad viņš nodeva sevi manās rokās, pirmie pieskārieni…

Nekas nav mainījies, Ana. Es tevi mīlu un gribu. Pieskaries man. Lūdzu.

Es viņu mīlu. Bez viņa es izgaisīšu un kļūšu par ēnu; mana gaisma pazudīs. Nē, nē, nē… mans nabaga Kristjens…

Tāds es esmu, Ana. Es visā savā godībā… un es piederu tev. Kas man jādara, lai tu beidzot saprastu? Lai redzētu, ka es tevi vēlos, un nav svarīgi, kādā veidā. Es tevi mīlu.

Es tevi arī, mans dēmonu mocītais vīrieti.

Atvērusi acis, es atkal stingi lūkojos liesmās, gara acīm vērodama ainas no mūsu kopā pavadītā laika: viņa zēniskais prieks, kad burājām un lidojām; viņa elegantais, izsmalcinātais tērps masku ballē, ko papildināja neprātīgi erotiskais skatiens; dejas, ak jā, dejas šeit Sinatras mūzikas pavadībā, kad virpuļojām pa istabu; viņa klusās, izmisīgās cerības vakar mājā pie līča un elpu aizraujošais skats.

Es nolikšu visu savu pasauli tev pie kājām, Anastasija. Ar visu sirdi un miesu es vēlos tevi uz mūžīgiem laikiem.

Lūdzu, kaut viņš būtu dzīvs! Viņš nedrīkst aiziet. Viņš ir manas pasaules kodols.

Pār manām lūpām izlaužas aizžņaugts šņuksts, un es piespiežu plaukstu pie mutes. Nē, man jābūt stiprai.

Man blakus piepeši parādās Hosē; varbūt viņš te bijis jau sen? Nav ne jausmas.

Vai vēlies piezvanīt saviem vecākiem? viņš klusi painteresējas.

Nē! Es papurinu galvu un ieķeros Hosē rokā. Nespēju izteikt ne vārda un zinu, ka sabrukšu, ja mēģināšu, bet man neizdodas smelties mierinājumu no viņa rokas siltuma.

Mamma… Domājot par viņu, es jūtu, ka nodreb lūpa. Vai vajadzētu viņai piezvanīt? Nē, es nespēšu savaldīties. Varbūt Rejam? Viņš nejautu vaļu jutām, to viņš nedara nekad pat brīžos, kad viņa atbalstītā komanda zaudē.

Greisa pieceļas un pieiet pie letes, kur pulcējas vīrieši. Līdz šim nekad nebiju redzējusi viņu nekustīgu tik ilgi. Mia apsēžas blakus un satver manu brīvo roku.

Viņš atgriezīsies, meitene paziņo. Viņas balss skan apņēmīgi, bet otrā vārda beigās aizlūst. Viņas acis ir apsārtušas un plati ieplestas, seja bāla un sagurusi, jo viņai neizdevās iemigt.

Es paskatos uz ītanu, kurš vēro Miu. Eljots ir apskāvis Greisu. Es palūkojos uz pulksteni. Driz jau būs pusnakts. Nolādētais laiks! Katra nākamā stunda paplašina mokošo tukšumu manī; tas mani pamazām aprij dzīvu un smacē. Kaut kur dziļi manī slēpjas apziņa, ka es gatavojos vissliktākajam. Aizvērusi acis, es atkārtoju savu kluso lūgsnu, satvērusi Mias un Hosē roku.

Pacēlusi plakstiņus, es atkal lūkojos ugunī, saskatīdama tajā Kristjena kautro smaidu. Tas man patīk labāk nekā jebkura cita izteiksme, jo atklāj īsto cilvēku zem maskas, manu īsto Kristjenu. Viņā slēpjas daudzas personības šķautnes despots, uzņēmējs, izsekotājs, seksa meistars, Pavēlnieks… bet tam visam par spīti viņš ir zēns, kuram patīk rotaļlietas. Es pasmaidu. Mašīna, laiva, lidmašīna, Čārlijs Tango… mans zudušais zēns šobrīd patiesi ir pazudis. Mans smaids pagaist, un sirdi caurstrāvo sāpes. Es atceros, kā viņš dušā mazgāja lūpu krāsas atstātās pēdas.

Es esmu tukšs, Anastasija. No manis palikusi tikai čaula. Man nav sirds.

Kamols man rīklē kļūst arvien lielāks. Ak, Kristjen, tev ir sirds, un tā pieder man. Es vēlos to mūžam lolot un sargāt. Kaut gan viņš ir tik sarežģīts un grūti izprotams, es viņu mīlu. Tas nekad nemainīsies. Manā dzīvē nebūs neviena cita vīrieša. Nemūžam.

Es atceros, kā sēdēju kafejnīcā un izsvēru visus "par" un "pret" saistībā ar Kristjenu. Visi "pret", pat skapī atrastās fotogrāfijas, šobrīd zaudējuši jebkādu nozīmi. Vienīgais, kas mani interesē, ir viņš pats un viņa atgriešanās. Lūdzu, Dievs, ļauj viņam atgriezties, lūdzu, kaut viņš būtu dzīvs! Es apmeklēšu baznīcu, darīšu visu… Ja atgūšu Kristjenu, es nešķiedīšu laiku velti. Man ausīs atkal skan viņa vārdi: Carpe diem, Ana.

Liesmas vijas cita citai apkārt, spoži apgaismojot istabu, un es turpinu tās vērot. Piepeši Greisa iekliedzas, un viss sāk kustēties kā palēninājumā.

-    Kristjen!

Es pagriežu galvu un paspēju ieraudzīt, kā Greisa skriešus šķērso visu lielo istabu, un durvīs apjucis stāv Kristjens. Viņš ir ģērbies tikai kreklā un uzvalka biksēs, bet rokās tur savu tumši zilo žaketi, kurpes un zeķes. Kristjens izskatās noguris, netīrs un neticami skaists.

Jēziņ… Kristjen! Viņš ir dzīvs. Es stingi lūkojos uz viņu, mēģinādama saprast, vai redzu vīziju vai arī viņš tiešām ir šeit.

Viņš samulsis uzlūko mūs visus. Nometis žaketi un kurpes uz grīdas, viņš pagūst saķert Greisu, kas apmet rokas dēlam ap kaklu un aizrautīgi noskūpsta viņu uz vaiga.

-    Mammu?

Kristjens izbrīnīts raugās uz viņu, neko nesaprazdams.

-    Man šķita, ka nekad vairs tevi neredzēšu, Greisa nočukst, ietērpdama vārdos mūsu visu bailes.

-    Mammu, es esmu tepat. Viņa balsī ieskanas pārmetums.

-    Es šodien nomiru tūkstoš reižu, Greisa tik tikko dzirdami atzīstas, pauzdama arī manas izjūtas. Brīdi šņukstējusi, viņa sāk raudāt, vairs nespēdama savaldīties. Kristjens iepleš acis, šausmu vai kauna pārņemts, un pēc mirkļa cieši apskauj māti.

-    Kristjen! viņa izdveš un apvij rokas dēlam apkārt, piespiedusi vaigu viņam pie kakla, aizmirsusi jebkādu atturību, un Kristjens neatraujas. Viņš tur māti savās skavās un viegli šūpo, viņu mierinādams. Man acīs sariešas kveldējošas asaras. No priekšnama atskan Kerika sauciens:

-     Viņš ir dzīvs! Kristjen… tu esi šeit! Viņš izskrien no Teilora kabineta, rokā turēdams mobilo telefonu, un apskauj gan sievu, gan dēlu, atvieglojuma pārņemts.

-    Tēt?

Mia kaut ko nesaprotamu iekliedzas, pielec kājās un skrien pie vecākiem, lai varētu viņus visus apskaut.

Asaras beidzot sāk ritēt man pār vaigiem. Viņš ir šeit, viņš ir dzīvs. Bet es nespēju pakustēties.

Keriks pirmais pārtrauc apskāvienu, slaucīdams acis, un uzsit Kristjenam uz pleca. Pēc tam atkāpjas arī Mia, un viņai seko Greisa.

-    Piedod, viņa nomurmina.

-    Mammu, viss ir labi, Kristjens atbild, vēl joprojām manāmi apjucis.

-    Kur tu biji? Kas notika? Greisa iesaucas, aptvērusi galvu ar rokām.

-    Mammu, Kristjens nomurmina un, vēlreiz ievilcis viņu savās skavās, noskūpsta Greisu uz galvvidus. Es esmu šeit. Viss ir labi. Tikai pagāja ļoti ilgs laiks, līdz tiku mājās no Portlendas. Kāpēc jūs visi mani sagaidāt? Viņš paceļ skatienu un pārlaiž to pār istabu, līdz ielūkojas man acīs.

Viņš apjucis pamirkšķina un vēro Hosē, kurš atlaiž manu roku. Kristjens sakniebj lūpas. Es viņu nopētu, un mani pārņem atvieglojums, kas gluži kā milzu vilnis pāršalc man pāri, līdz esmu izmocīta, nogurusi un gaviļu pārņemta. Tomēr manas asaras nebeidz plūst. Kristjens atkal pievēršas mātei.

-     Klau, man nekas nekaiš. Kas noticis? viņš jautā, un Greisa abām plaukstām apkļauj viņa seju.

-    Kristjen, tu pazudi. Helikopters… tas nesasniedza Sietlu. Kāpēc tu nedevi mums ziņu?

Viņš izbrīnīts savelk uzacis. Nedomāju, ka ceļā paies tik ilgs laiks.

-    Kāpēc tu nepiezvanīji?

-    Telefonam izlādējās akumulators.

-    Tu nevarēji piezvanīt no taksofona?

-    Mammu, tas ir garš stāsts.

-     Kristjen! Nekad vairs tā nedari? Vai saprati? Greisa paceļ balsi.

-    Jā, mammu. Viņš ar īkšķiem notrauš asaras mātei no vaigiem un vēlreiz viņu apskauj. Tiklīdz Greisa ir savaldījusies, Kristjens palaiž viņu vaļā un apskauj Miu, bet viņa sparīgi iesit brālim pa krūtīm.

-    Mēs no raizēm gandrīz prātu zaudējām! viņa uzsauc, un ari viņas acis mirdz asaras.

-    Dieva dēj, tagad taču es esmu šeit! Kristjens noņurd.

Bridi, kad Eljots sper soli uz priekšu, Kristjens nodod māsu Kerikam, kurš ar vienu roku jau apskāvis Greisu un otru apvij apkārt Miai. Eljots uz bridi apskauj brāli, viņu pārsteigdams, un spēcīgi uzsit Kristjenam pa muguru.

-    Priecājos tevi redzēt, Eljots paskarbi nosaka, mēģinādams slēpt jūtu uzplūdu.

Man pār seju plūst asaras, bet es redzu visu; šī istaba ir pilna ar beznosacījumu mīlestību. Kristjens to saņem kaudzēm, bet nekad nav to sapratis un pat šobrīd ir neglābjami apjucis.

Paskaties, Kristjen, visi šie cilvēki tevi mīl! Varbūt tagad tu tam noticēsi.

Keita nostājas man aiz muguras, maigi glāstīdama manus matus.

-    Viņš tiešām ir šeit, Ana, viņa mierinādama nosaka.

-    Es apsveicināšos ar savu meiteni, Kristjens paziņo vecākiem. Abi pamāj, smaida un atkāpjas nostāk.

Kristjens tuvojas man, acīm mirdzot, kaut gan tajās vīd gurdums un vēl joprojām arī neizpratne. Man izdodas kaut kur dziļi sevī rast spēku piecelties kājās un mesties viņa atplestajās rokas, šņukstot: Kristjen!

-     Kuš, kuš, viņš mani mierina un apskauj, ieslēpdams seju manos matos un dziļi ievilkdams gaisu nāsīs. Es paceļu savu asarām notraipīto seju un saņemu skūpstu, kas beidzas pārāk ātri.

-    Sveika, viņš nomurmina.

-    Sveiks, es čukstu. Man kaklā vēl joprojām iespried ies asaru kamols.

-    Vai sailgojies?

-    Mazliet.

Viņš atplaukst smaidā. Jā, tas ir redzams. Un viņš saudzīgi notrauš asaras, kas stūrgalvīgi rit man pār vaigiem.

-     Man šķita… es domāju… Man neizdodas pabeigt teikumu.

-    Redzu. Kuš… es esmu šeit. Esmu tepat… viņš nomurmina un atkal šķīsti noskūpsta mani.

-    Vai tev nekas nekaiš? es jautāju un atkāpusies pieskaros viņa krūtīm, rokām, viduklim, priecādamās par šī siltā, dzīvā, jutekliskā vīrieša tuvumu un pārliecinādamās, ka viņš patiesi ir šeit, man blakus. Viņš ir atgriezies. Un viņš pat nesaraujas, tikai uzmanīgi vēro mani.

-    Viss ir labi. Es nekur nepazudīšu.

-    Paldies Dievam! Es atkal apmetu rokas Kristjenam apkārt, un viņš mani apskauj. Vai gribi ēst? Vai tev vajag kaut ko iedzert?

-Jā.

Es atraujos, lai viņam atnestu edienu, bet viņš nelaiž mani vaļā, tikai apskauj ciešāk un sniedz roku Hosē.

-    Greja kungs, Hosē pieklājīgi nosaka, un Kristjens nicīgi iespurdzas.

-    Sauc mani vārdā, lūdzu.

-     Priecājos, ka esi atgriezies, Kristjen. Turklāt neskarts. Un, emm… pateicos par naktsmājām.

-    Protams. Kristjens sa miedz acis, bet ir spiests pievērsties Džonsas kundzei, kas piepeši parādījusies. Es tikai tagad pamanu, ka viņa nav tik eleganti sakopta kā parasti. Līdz šim nebiju to ievērojusi. Džonsas kundzes mati ir izlaisti, un viņai kājās ir mīkstas, pelēkas treniņbikses, bet mugurā liels, pelēks džemperis, kurā viņa gandrīz slīkst un izskatās vairākus gadus jaunāka.

-    Vai atnest jums kaut ko, Greja kungs? Viņa slauka acis ar salveti.

Kristjens sirsnīgi uzsmaida savai saimniecības vadītājai. Alu, Geila. Un kādu uzkodu.

-    Tūlīt atnesīšu, es nomurminu, gribēdama izdarīt kaut ko labu savam vīrietim.

-    Nē, neej prom, viņš klusi lūdz un apskauj mani ciešāk.

Kristjena radi sapulcējas ap mums, un tuvāk pienāk arī ītans un Keita. Viņš sarokojas ar ītanu un aši noskūpsta Keitu uz vaiga. Džonsas kundze atgriežas, rokā turēdama alus pudeli un glāzi. Kristjens paņem pudeli, bet papurina galvu, atteikdamies no glāzes. Džonsas kundze pasmaida un dodas uz virtuvi.

-     Dīvaini, ka negribēji kaut ko stiprāku, Eljots nosaka.

-     Velns un elle, Kristjen, kas ar tevi notika? Tētis zvanīja un teica, ka helītis pazudis.

-    Eljot! Greisa sašutusi norāj dēlu.

-    Helikopters, Kristjens noņurd, un Eljots plati pasmaida. Acīmredzot tas ir kāds sens ģimenes joks.

-    Apsēdīsimies, un es visu pastāstīšu. Kristjens pievelk mani pie dīvāna, un visi apsēžas, viņu vērodami. Iedzēris lielu malku alus, viņš pamana Teiloru pie durvīm un pamāj. Teilors atbild ar to pašu.

-    Kā klājas tavai meitai?

-    Normāli. Tā bija viltus trauksme.

-    Lieliski. Kristjens pasmaida.

Meita? Kas noticis ar Teilora meitu?

-    Priecājos, ka esat atgriezies. Vai jums vēl kaut kas nepieciešams?

-    Jā. Vajadzētu savākt helikopteru.

Teilors pamāj. Tūlīt? Vai arī no rīta?

-     Domāju, ka no rīta, Teilor.

-    Protams, Greja kungs. Vai gribēsiet vēl kaut ko?

Kristjens papurina galvu un nedaudz paceļ pudeli. Teilors

atplaukst sen neredzētā smaidā viņš smaida pat retāk nekā Kristjens un dodas prom, droši vien uz savu kabinetu vai guļamistabu.

-    Kas notika, Kristjen? Keriks noprasa.

Izrādās, Kristjens lidojis uz Vankūveru kopā ar Rozu, savu otro pilotu, lai atrisinātu kādu sarežģījumu ar finansējuma piešķiršanu universitātei. Esmu apjukusi un gandrīz neklausos, tikai turu Kristjena roku un vēroju viņa koptos nagus, garos pirkstus, ādas krokas uz kauliņiem, pulksteni

-    tas ir Omega ar trim ciparnīcām.

-     Roza nekad nebija redzējusi Svētās Helēnas kalnu, tāpēc atpakaļceļā mēs nolēmām izmest nelielu likumu. Zināju, ka pirms laika atcelti īslaicīgie lidošanas ierobežojumi, un gribēju pavērot skatu. Mums ļoti paveicās, jo šī iemesla dēļ lidojām zemu, apmēram divsimt pēdu augstumā virs jūras līmeņa, kad piepeši iedegās brīdinājuma signāli. Astē bija sācies ugunsgrēks, un man nebija citas izvēles, kā vien izslēgt visas iekārtas un nolaisties. Viņš papurina galvu. Es nosēdināju helikopteru pie Sudraba ezera, izvilku Rozu ārā un apdzēsu uguni.

-    Uguni? Abos dzinējos? Keriks jautā, šausmu pārņemts.

-Jā.

-    Bet man šķita…

-    Zinu, Kristjens viņu pārtrauc. Man tiešām paveicās, ka lidoju tik zemu, viņš nomurmina, un es sāku trīcēt. Viņš atlaiž manu plaukstu un apliek roku man apkārt.

-    Vai tev salst? viņš vaicā. Es papurinu galvu.

-     Kā tu apdzēsi uguni? Keita painteresējas, ļaudamās saviem žurnālistes instinktiem. Jautājums izskan paskarbā tonī.

-    Ar ugunsdzēšamo aparātu. Mums tie vienmēr jāvadā līdzi saskaņā ar likumu, Kristjens mierīgi atbild.

Es atceros viņa sen teiktos vārdus. Katru dienu skaitu pateicības lūgšanas dievišķajai providencei, ka uz interviju atnāci tu, nevis Ketrīna Kevana.

-    Kāpēc nepiezvanīji un neizmantoji rāciju? Greisa jautā.

Kristjens papurina galvu. Elektroierīces bija izslēgtas, tāpēc nevarējām iedarbināt rāciju. Un uguns dēļ es negribēju riskēt, tās ieslēdzot. Mans tālrunis vēl joprojām darbojās, un tajā ir GPS sistēma, tāpēc man izdevās sasniegt tuvāko ceļu. Pagāja četras stundas, līdz tam aizejot. Rozai bija augstpapēžu kurpes. Kristjens neapmierināts sakniebj lūpas.

-    Nekur nebija mobilā signāla. Gifordā nav neviena torņa. Rozas telefona akumulators izlādējās vispirms, un manējais drīz sekoja tā priekšzīmei.

Ak Dievs! Es saspringstu, un Kristjens pievelk mani tuvāk.

-    Kā tu tiki līdz Sietlai? Greisa jautā un tik tikko manāmi samirkšķina acis, droši vien brīnīdamās par mūsu tuvību. Es piesarkstu.

-     Mēs apturējām garāmbraucošu mašīnu. Mums abiem kopā bija seši simti dolāru, un mes domājām, ka vajadzēs kādam iedot naudu, lai tas aizvestu mūs atpakaļ, bet kādas kravas automašīnas vadītājs pieņēma mūs un atteicās no naudas. Pat dalījās ar mums savās pusdienās. Kristjens papurina galvu, atmiņu nomākts. Mēs braucām veselu mūžību. Viņam nebija mobilā telefona. Dīvaini, bet tā nu tas bija. Es neiedomājos… Viņš apklust, uzlūkodams savu ģimeni.

-     Ka mēs satrauksimies? Greisa nicīgi iespurdzas. Kristjen! viņa norāj dēlu. Mēs gandrīz prātu zaudējām!

-    Tu iekļuvi vakara ziņās, brāl.

Kristjens paceļ skatienu pret griestiem. Jā. To es nopratu brīdī, kad ieraudzīju fotogrāfu pūli pie mājas. Man ļoti žēl, mammu, es zinu, ka vajadzēja palūgt, lai šoferis apstājas kādā vietā, kur ir telefons. Es steidzos nokļūt mājās ātrāk. Viņš palūkojas uz Hosē.

Lūk, īstais iemesls! Viņš raizējās, jo Hosē pavadīs nakti šeit. Es samiedzu acis, to iedomājusies. Un mēs tā satraucāmies…

Greisa papurina galvu. Mēs tikai priecājamies, ka esi atgriezies neskarts, mīļais.

Es pamazām nomierinos, atbalstījusi galvu viņam pret krūtīm. Viņš smaržo pēc svaiga gaisa, sviedriem, dušas želejas pēc Kristjena, vislabākā aromāta pasaulē. Es atkal sāku raudāt, bet šoreiz pār maniem vaigiem rit pateicības asaras.

-    Abi motori? Keriks atkārto, neticīgi šūpodams galvu.

-   Jā, dīvaini. Kristjens parausta plecus un pārlaiž plaukstu man pār muguru.

-     Klau, viņš nočukst un paceļ manu zodu. Nevajag raudāt.

Es ar plaukstas virspusi noslauku degunu, kaut gan apzinos, ka dāmai tā neklājas rīkoties. Nevajag pazust. Es nošņaukājos, un viņš savelk lūpas smaidā.

-   Kļūme elektronikā… savādi, vai ne? Keriks nespēj rimties.

-    Jā, arī man tas ienāca prātā, tēt. Bet pagaidām es vēlos tikai doties uz gultu un par visām šīm problēmām domāt rīt.

-     Tātad ziņu kanāli ir informēti, ka diženais Kristjens Grejs atrasts dzīvs un vesels? Keita jautā.

-    Jā. Andrea un mani sabiedrisko attiecību darbinieki parūpēsies par ziņu kanāliem. Roza viņai piezvanīja, tiklīdz nokļuva mājās.

-    Jā, Andrea man piezvanīja un pateica, ka esi dzīvs, Keriks smaidīdams apstiprina.

-    Vajadzēs piešķirt viņai algas paaugstinājumu. Vai tiešām jau ir tik vēls? Kristjens iejautājas.

-    Dāmas un kungi, tas laikam ir mājiens, ka manam brālim nepieciešams pagulēt, lai atgūtu skaistumu, Eljots smīnēdams paziņo. Kristjens saviebjas.

-    Kerij, mans dēls ir sveiks un vesels. Vari vest mani mājās.

Kerij? Greisa uzlūko savu vīru ar dievināšanas pilnu skatienu.

-    Jā. Domāju, ka mums visiem nekaitētu pagulēt, Keriks atbild, uzsmaidīdams sievai.

-    Palieciet šeit, Kristjens ierosina.

-     Nē, bērns, es gribu doties mājās. Galvenais, ka tu esi drošībā.

Kristjens negribīgi atlaiž mani un pieceļas. Greisa vēlreiz viņu apskauj, piespiedusi galvu dēlam pie krūtīm, un apmierināta aizver acis. Viņš apliek rokas mātei apkārt.

-    Es neizturami uztraucos, mīļais, viņa nočukst.

-    Ar mani viss ir kārtībā, mammu.

Greisa nedaudz atliecas un vērīgi nopēta Kristjenu. Jā, tā izskatās, viņa nesteidzīgi nosaka, palūkojas uz mani un atplaukst smaidā. Es pietvīkstu.

Mēs sekojam Kerikam un Greisai uz priekšnamu. Mia un ītans man aiz muguras par kaut ko kaismīgi sačukstas, bet es nesaklausu vārdus.

Mia kautri uzsmaida ītanam, bet viņš šūpo galvu, plati ieplestām acīm uzlūkodams Kristjena māsu. Viņa piepeši sakrusto rokas virs krūtīm un spēji apcērtas. ītans paberzē pieri, manāmi satracināts.

-    Mammu, tēt, pagaidiet mani! Mia aizvainota uzsauc. Varbūt viņas noskaņojums mainās tikpat strauji kā brālim.

Keita cieši apskauj mani. Redzu, ka šeit notikumi risinājušies ar pilnu sparu, kamēr es svētlaimīgi atpūtos Barbadošā. Ir diezgan acīmredzams, ka jūs abi esat neprātīgi iemīlējušies. Priecājos, ka viņš ir dzīvs. Ne tikai viņa paša dēļ, Ana, bet arī tavā labā.

-    Pateicos, Keita, es nočukstu.

-    Jā. Kurš varēja iedomāties, ka mēs abas vienlaikus atradīsim savus mīļotos vīriešus? Viņa plati pasmaida. Oho, tā bija atzīšanās!

-    Turklāt brāļus! Es iespurdzos.

-    Varbūt beigu beigās būsim svaines, viņa pajoko.

Es saspringstu un jau nākamajā mirklī klusībā sevi izlamāju. Keita atkāpjas un uzmet man skatienu, kas vēsta: "tu kaut ko slēp". Es piesarkstu. Sasodīts, vai vajadzētu viņai stāstīt par bildinājumu?

-    Nāc, mazā! Eljots viņu aicina, stāvēdams pie lifta.

-    Aprunāsimies rit, Ana. Tu noteikti esi pārguruši.

Man piešķirts atelpas brīdis. Jā. Atpūties, Keita, tu šodien lidoji tālu ceļu.

Mēs atkal apskaujamies, un pēc tam viņa un Eljots seko Grejiem uz liftu. Itans sarokojas ar Kristjenu un atvadās no manis. Viņš šķiet iegrimis domās, bet pievienojas pārējiem liftā, un durvis aizveras.

Kad atgriežamies dzīvoklī, gaitenī mūs gaida Hosē.

-    Klau, es došos pie miera… ļaušu jums abiem pabūt divatā, viņš ierosina.

Es piesarkstu. Kāpēc jūtos tik neveikli?

-    Vai zini, kur jāiet? Kristjens jautā.

Hosē pamāj.

-    Jā, saimniecības vadītāja…

-    Džonsas kundze, es piebilstu.

-    Jā, Džonsas kundze man visu parādīja. Tev ir labs dzīvoklis, Kristjen.

-     Pateicos, viņš pieklājīgi atbild un nostājas man blakus, aplikdams roku man ap pleciem. Nedaudz pieliecies, viņš noskūpsta mani uz galvvidus.

-    Iešu apēst to, ko Džonsas kundze noliks man priekšā. Arlabunakti, Hosē. Kristjens atgriežas lielajā istabā, pamezdams mūs abus divatā.

Oho! Viņš atstājis mani vienu ar Hosē?

-    Nūjā, arlabunakti, Hosē neveikli nosaka.

-    Arlabunakti, Hosē, un pateicos, ka ieradies ciemos.

-     Protams, Ana. Ja tavs bagātais draudziņš vēl kādreiz pazudīs, būšu klāt kā likts.

-    Hosē! es pārmetoši iesaucos.

-    Jokoju. Nedusmojies, Ana. Es braukšu prom rīt agri no rīta. Tiksimies vēlāk, labi? Emu pēc tevis noilgojies.

-     Protams, Hosē. Cerams, drīz varēsim parunāt. Atvaino, ka šis vakars bija tik… nelāgs. Es veltu viņam nožēlas pilnu smaidu.

-    Jā. Viņš pasmīn. Nelāgs. Mēs apskaujamies. Ana, es tiešām priecājos, ka esi laimīga, bet esmu gatavs tev palīdzēt, ja tas nepieciešams.

-    Paldies, es nosaku, lūkodamās viņam acīs.

Hosē lūpās parādās skumīgs, saldsērīgs smaids, un viņš dodas uz otro stāvu.

Es atgriežos lielajā istabā. Kristjens stāv pie dīvāna un bezkaislīgi vēro mani. Beidzot esam palikuši vieni.

-    Hosē vēl joprojām ir jūtas pret tevi, viņš nomurmina.

-    Kā tu to zini?

-    Pazīstu simptomus, Anastasija. Domāju, ka ciešu no tādas pašas slimības.

-     Man šķita, ka nekad vairs tevi neredzēšu, es nočukstu. Beidzot esmu izteikusi šos vārdus skaļi. Visas manas drausmīgākās bailes glīti ietērptas vienā īsā teikumā, un esmu no tā atbrīvojusies.

-    Nebija tik slikti, kā izklausās.

Es paceļu no grīdas Kristjena žaketi un kurpes, pirms tuvojos viņam.

-    Dod man, viņš nočukst, sniegdamies pēc žaketes, un lūkojas uz mani tā, it kā es būtu viņa dzīves jēga. Esmu pārliecināta, ka līdzīgas jūtas izlasāmas manā sejā. Viņš tiešām ir šeit, dzīvs un vesels, un cieši apskauj mani.

-    Kristjen, es izdvešu, un acīs atkal sariešas asaras.

-      Kuš, viņš čukst un noskūpsta mani uz galvvidus. Tajās dažās šausmu pilnajās sekundēs, pirms nolaidos, es domāju tikai par tevi. Tu esi mans talismans, Ana.

-     Man šķita, ka esmu tevi zaudējusi, es klusi atzīstos. Mēs tveramies viens pie otra, sniegdami abpusēju mierinājumu un atjaunodami saikni. Apskaudama viņu ciešāk, es atskāršu, ka man rokā vēl joprojām ir viņa kurpes. Ļauju tām nokrist zemē ar skaļu blīkšķi.

-    Nāc, nomazgāsimies kopā, Kristjens nomurmina.

-     Labi. Es ielūkojos viņam acīs. Negribu laist viņu vaļā. Viņš satver manu zodu un paceļ to augstāk.

-    Pat brīdī, kad tavu seju klāj asaras, tu esi skaista, Anastasija Stila. Viņš pieliecas un saudzīgi noskūpsta mani. Un tavas lūpas ir maigas. Nākamais skūpsts jau ir kaislīgāks.

Lūk, ko es varēju zaudēt… nē… Es padzenu domas un ļaujos izjūtām.

-    Man jānoliek žakete malā, viņš nomurmina.

-    Met to uz grīdas, es ierosinu, neatraudama lūpas no viņa mutes.

-     Nevaru.

Es apjukusi atraujos un lūkojos Kristjenam acīs. Viņš pavīpsnā.

-     Lūk, kāpēc. Viņš izņem no iekškabatas mazo kastīti, ko viņam pasniedzu kā dāvanu. Pārmetis žaketi pār dīvāna atzveltni, viņš noliek kārbiņu uz tās.

Izmanto mirkli, Ana, mudina zemapziņa. Ir jau pāri pusnaktij, tātad viņa dzimšanas diena sākusies.

-    Atver dāvanu, es nočukstu, un mana sirds iepukstas straujāk.

-    Es jau cerēju, ka tā teiksi, Kristjens nomurmina, Neziņa mani tracina.

Manās lūpās atplaukst šķelmīgs smaids. Es tik tikko spēju apvaldīt nepacietību. Viņš kautri pasmaida, un es izkūstu, priecādamās par uzjautrinājuma un ziņkāres apvienojumu viņa sejā. Kristjens veikli izsaiņo un atver kastīti. Savilcis pieri grumbās, viņš izņem mazu, stūrainu plastmasas atslēgu piekariņu. Uz tā sīciņu, mirgojošu pikseļu attēls Sietlas siluets pie debesīm, un tam pāri lieliem burtiem rakstīts pilsētas nosaukums.

Kristjens bridi pēta to un apjucis uzlūko mani. Viņa skaistajā pierē ievelkas neizpratnes grumbas.

-    Pagriez to otrādi, es nočukstu un aizturu elpu.

Viņš paklausa un spēji paceļ skatienu. Viņa pelēkajās acīs staro izbrīns un prieks, bet lūpas paveras. Uz atslēgu piekariņa mirgo vārds "JĀ".

-    Daudz laimes dzimšanas dienā, es nočukstu.

20. NODAĻA

-    Tu precēsies ar mani? Kristjens kā neticēdams jautā.

Es satraukusies pamāju un piesarkstu, uzmanīgi vērodama šo vīrieti, kurš vēl nesen šķita man zudis. Kā viņš var nesaprast, cik ļoti viņu mīlu?

-    Runā, viņš klusi pavēl, piekalis man savu kvēlo skatienu.

-    Jā, es būšu tava sieva.

Kristjens spēji ievelk elpu un piepeši satver mani. Viņš griež mani apkārt, līksmi smiedamies, nepavisam nelīdzinādamies sev; viņš ir jauns un brīvs, un izstaro gaviļu pilnu prieku. Es ieķeros viņa rokās, lai nenokristu, un jūtu muskuļus rotājamies zem ādas, un viņa smiekli ir tik aizraujoši, ka ari es tiem piebalsoju, noreibuši un zaudējusi prātu, kā jau meitene, kas neglābjami iemīlējusi savu vīrieti. Viņš mani noliek stāvus un kaisli noskūpsta. Viņa plaukstas apkļāvušas manu seju, mēle uzstājīgi ielaužas man mutē, un es sāku trīsēt.

-    Ana, viņš izdveš, mūsu lūpām saskaroties, un viņa balsī skan tāda līksme, ka es sagrīļojos. Kristjens mani mīl, es ne mirkli par to nešaubos un izbaudu šī brīnišķīgā vīrieša garšu. Vēl nesen es baidījos, ka nekad vairs viņu neredzēšu. Viņa prieks ir acīmredzams acis mirdz, sejā atplaucis jauneklīgs smaids, un arī atvieglojums ir gandrīz taustāms.

-    Man šķita, ka esmu tevi zaudējusi, es nomurminu, vēl joprojām apreibusi un aizelsusies pēc kaismīgā skūpsta.

-    Meitenīt, ar sabojātu simt trīsdesmit piekto nepietiks, lai no manis atbrīvotos.

-    Simt trīsdesmit piekto?

-     Čārlijs Tango ir Eurocopter EC135, drošākais šis klases modelis. Kristjena sejā parādās kaut kas drūms un nenosakāms. Ko viņš man nestāsta? Pirms pagūstu uzdot kādu jautājumu, viņš sastingst un uzlūko mani, un man bridi šķiet, ka viņš tūlīt kaut ko atklās. Es mirkšķinu acis, vērodama viņu.

/

-     Pagaidi… Tu man to iedevi, pirms gājām pie Flinna, Kristjens ieminas, pacēlis atslēgu piekariņu augstāk. Viņš izskatās šausmu pārņemts.

Interesanti, kāpēc? Es pamāju, cenzdamās nemainīt sejas izteiksmi.

Viņam no izbrīna paveras mute.

Es kā atvainodamās paraustu plecus. Gribēju, lai zini, ka nekas no Flinna teiktā nevarētu mainīt manas domas.

Kristjens neticīgi samirkšķina acis. Tātad vakar vakarā, kad es lūdzu atbildi, tā man jau bija kabatā? Viņš ir apjucis. Es vēlreiz pamāju, izmisīgi cenzdamās noprast, ko viņš domā. Kristjens brīdi vēro mani ar izbrīna pilnu skatienu, bet pēc brīža samiedz acis, un viņa lūpas savelkas vīpsnā.

-    Tik daudz veltīgu raižu, viņš draudīgi nočukst. Es atplaukstu platā smaidā un vēlreiz paraustu plecus. Nu nē, nemēģini man pielabināties, Stila. Šobrīd es gribu… Viņš izlaiž pirkstus caur matiem, papurina galvu un maina domas.

-     Nespēju noticēt, ka ļāvi man mocīties. Kristjena čukstā ieskanas izbrīns. Viņa sejas izteiksme tikko jaušami mainās, acis parādās nerātns mirdzums, lūpās ataust miesaskārs smaids.

Žēlīgā debess! Es jūtu saldas tirpas pārskrienam pār muguru. Kas viņam padomā?

-    Manuprāt, ir pienācis laiks atmaksai, Stīla, viņš klusi nosaka.

Atmaksai? Sasodīts! Es zinu, ka Kristjens tikai rotaļājas, tomēr piesardzīgi atkāpjos.

Viņš smaida. Vai spēle jau sākusies? viņš nočukst. Vari nešaubīties, ka es tevi noķeršu. Un Kristjena acīs parādās nerātna dzirksts. Turklāt tu kod apakšlūpā, viņš mani norāj.

Viss mans augums nekavējoties saspringst. O jā… Mans topošais vīrs ir gatavs rotaļāties. Es speru vēl soli atpakaļ un pagriežos, lai skrietu… bet veltīgi. Kristjens ar vienu nepiespiestu kustību saķer mani, un es iespiedzos. Manā balsī vienlaikus skan sajūsma un pārsteigums. Viņš pārmet mani pār plecu un dodas uz guļamistabas pusi.

-    Kristjen! es nošņācu, atcerējusies, ka otrajā stāvā ir Hosē, kaut gan viņš diezin vai mūs dzird. Baidīdamās zaudēt līdzsvaru, es pieķeros Kristjenam pie muguras, bet pēc brīža, drosmes uzplūda vadīta, uzsitu viņam pa dibenu. Tūlīt pat saņemu atbildes pliķi pa pēcpusi.

-    Au! es iebrēcos.

-    Laiks dušai! viņš uzvarētāja balsī paziņo.

-    Liec mani zemē! Es cenšos runāt pārmetoši, bet man tas neizdodas. Pretoties ir veltīgi, jo Kristjens cieši aptvēris manus augšstilbus, un es kāda neizprotama iemesla dēļ nepārtraukti smejos.

-    Vai šīs kurpes tev ir svarīgas? viņš uzjautrināts painteresējas, atvērdams vannasistabas durvis.

-    Man tās labāk patīk uz grīdas, es atcērtu, bet vēl joprojām nevaldāmo smieklu dēļ nemaz neizklausos nikna.

-    Dzirdu un paklausu, Stīlas jaunkundze. Nenolicis mani zemē, Kristjens noauj man abas kurpes un nomet tās uz flīzētās grīdas. Apstājies pie tualetes galdiņa, viņš izņem no kabatām to saturu izslēgto tālruni, atslēgas, maku, piekariņu. Nespēju pat iztēloties, kā mana pēcpuse no šāda leņķa izskatās spogulī. No visa atbrīvojies, Kristjens mērķtiecīgi iesoļo tieši milzīgajā dušas kabīnē.

-    Kristjen! es skaļi iesaucos, beidzot sapratusi, kas viņam padomā.

Viņš atgriež krānu līdz galam vaļā. Nē! Pār manu dibenu šļācas ledainas strūklas, un es iespiedzos, bet nekavējoties apklustu, atcerējusies Hosē. Ir auksts, un es esmu pilnīgi apģērbusies. Ūdens izmērcē manu kleitu, biksītes un zeķturi. Drīz esmu slapja un atkal nespēju apvaldīt spurdzienus.

-     Nē! es kliedzu. Liec mani zemē! Es atkal viņam iesitu, šoreiz stiprāk, un Kristjens mani palaiž vaļā, ļaudams, lai noslīdu lejup gar viņa augumu. Baltais krekls ir pielipis pie krūtīm, un arī bikses samirkušas. Es esmu tikpat slapja un pietvīkusi ķiķinu, strauji elpodama, un viņš man uzsmaida, izskatīdamies neticami… neticami skaists.

Kristjens atgūst nopietnību. Acīm mirdzot, viņš ar plaukstām apkļauj manu seju un pievelk to tuvāk savējai. Viņa skūpsts ir maigs, tajā jaušama bijība un kaisle. Mani vairs nesatrauc tas, ka esmu apģērbta un izmirkuši Kristjena dušā. Mēs esam divi vien zem ūdens strūklām. Viņš ir atgriezies, viņam nekas nedraud, viņš pieder man.

Es jūtu, ka rokas gandrīz pašas pēc savas gribas ieķeras viņa kreklā, kas cieši pieguļ pie ādas, izceļot ikvienu dzīslu un pat matiņus, kas salipuši zem baltā auduma. Kad izrauju krekla apakšmalu no biksēm, viņš ievaidas, bet ne mirkli neatvirza lūpas no manējām. Es sāku atpogāt viņa kreklu, un viņš satver manas kleitas rāvējslēdzēju, nesteidzīgi vilkdams to lejup. Kristjena skūpsts kļūst uzstājīgāks, izaicinošāks, viņa mēle ielaužas manā mutē un pavēderē uzliesmo kaisle. Es parauju viņa kreklu, un pogas aizlido uz visām pusēm, atsitoties pret flīzēm un aizripojot tālāk. Novilkusi slapjo audumu viņam no pleciem un pār rokām, es piespiežu Kristjenu pie sienas, apturēdama centienus mani izģērbt. Aproču pogas, viņš nomurmina un paceļ plaukstu locītavas, pie kurām karājas viņa samirkušais krekls.

Neveikliem pirkstiem es atdaru abas zelta pogas un nevērīgi nometu tās uz grīdas. Tūlīt nokrīt arī viņa krekls. Kristjens ar skatienu uzmeklē mani ūdens strūklu aizsegā, un viņa acīs deg iekāres liesma, tikpat karsta kā ūdens. Es pasniedzos pēc viņa bikšu jostas, bet viņš papurina galvu, satver mani aiz pleciem un pagriež tā, ka stāvu ar muguru pret viņu. Beidzot atvilcis rāvējslēdzēju līdz galam, viņš atglauž manus mitros matus nost no kakla un ar mēli velk līniju augšup pa to līdz vietai, kur sākas mati, maigi skūpstīdams un kodīdams ādu.

Es ievaidos, un Kristjens lēni novelk kleitu man pār pleciem un krūtīm, ar lūpām skardams vietu tieši zem auss. Viņš atsprādzē manu krūšturi un pabīda to lejup, atbrīvodams krūtis. Apkļāvis tās ar plaukstām, viņš čukstus pauž apbrīnu: Tev ir ļoti skaistas krūtis, Anastasija.

Manas rokas ir ieslodzītas zem krūštura un kleitas, kas vēl turas man mugurā. Delmi ir piedurkņu gūstā, bet plaukstas brīvas. Es atmetu galvu, palīdzēdama Kristjenam piekļūt manam kaklam, un izriežu krūtis, tiekdamās tuvāk viņa prasmīgajām plaukstām. Kad pasniedzos sev aiz muguras un satveru Kristjena locekli, viņš spēji ievelk elpu un sasprindzina gurnus, virzīdams to uz manas plaukstas pusi. Sasodīts, kāpēc viņš neļāva, lai novelku viņam bikses?

Kristjens ar pirkstiem pavirpina manus krūtsgalus, un tie saspringst, liekot man aizmirst viņa bikses un ļauties spējiem baudas viļņiem, kas dzimst pavēderē. Es atbalstu galvu pret viņa krūtīm un ievaidos.

-    ]ā, Kristjens izdveš un pagriež mani ar seju pret sevi, lai varētu noskūpstīt uz lūpām. Viņš novelk man krūšturi, kleitu un biksītes un nomet tās blakus kreklam kaudzē uz kabīnes grīdas.

Es paķeru dušas želeju. Kristjens sastingst, nopratis manus nodomus. Lūkodamās viņam acīs, es izspiežu patīkami smaržojošo želeju plaukstā un paceļu to Kristjenam pie krūtīm, gaidīdama atbildi uz vārdos neizteikto jautājumu. Viņš iepleš acis un tikko jaušami pamāj.

Rīkodamās ļoti saudzīgi, es uzlieku roku viņam uz krūtīm un sāku ieziepēt ādu. Viņš spēji ievelk elpu, bet paliek nekustīgi stāvam. Pēc brīža viņa plaukstas uzgulst man uz gurniem, bet viņš mani neatstumj, tikai piesardzīgi vēro, un viņa skatienā pat nav manāmas bailes. Viņš paver lūpas un elpo straujāk.

-    Vai tev nav iebildumu? es čukstu.

-     Nē, viņš izgrūž, un aprautā atbilde vairāk atgādina vaidu. Es atceros neskaitāmās reizes, kad esam mazgājušies kopā, bet atmiņas par dušu viesnīcā ir saldi rūgtas. Tagad es drīkstu viņam pieskarties. Es nomazgāju Kristjenu, saudzīgi zīmēdama lokus uz viņa ādas, virzīdama rokas uz padusēm, pāri ribām, lejup pa stingro, plakano vēderu tuvāk tumšajai matiņu svēdrai un bikšu jostai.

-    Tagad es, viņš nočukst un pasniedzas pēc šampūna. Pavilcis mani nostāk tā, ka ūdens strūklas mūs vairs nesasniedz, viņš izspiež nedaudz šampūna man uz galvvidus.

Es to uztveru kā mājienu pārtraukt Kristjena mazgāšanu un ieāķēju pirkstus viņa bikšu jostasvietas cilpiņās. Viņš iemasē šampunu man matos, ar gariem, spēcīgiem pirkstiem viegli berzēdams galvas ādu. Patikā kunkstēdama, es aizveru acis un ļaujos debešķīgajām izjūtām. Pēc visiem vakara satraukumiem man nepieciešams kaut kas tieši šāds.

Viņš klusi iesmejas, un es atveru vienu aci. Kristjens mani vēro. Tev patīk?

-    Mmm…

Viņš plati pasmaida un, noteicis: Man arī, noskūpsta mani uz pieres, turpinadams maigi, saudzīgi masēt manu galvas ādu.

-    Pagriezies, Kristjens pavēl. Es paklausu, un viņš nesteidzīgi virza pirkstus pār manu pakausi. Katra kustība liecina par mīlestību, un es jūtos kā septītajās debesīs. Iespiedis plaukstā vēl nedaudz šampūna, viņš izmazgā garās matu vērpetes, kas krīt man pār muguru. To pabeidzis, viņš atkal ievelk mani zem dušas.

-    Atliec galvu, viņš klusi iesaka.

Es labprāt pakļaujos, un Kristjens rūpīgi izskalo putas. Kad tas ir izdarīts, es pagriežos un satveru viņa bikšu jostasvietu.

-     Vai piekriti, ka nomazgāju tevi visu? es čukstu. Viņš savelk lūpas greizā smaidā un paceļ rokas, it kā teikdams: "Esmu tavā rīcībā." Es atplaukstu smaidā, juzdamās kā saņēmusi Ziemassvētku dāvanu. Ātri atvilkusi viņa rāvējslēdzēju, es drīz vien panāku, ka viņa bikses un apakšveļa nokrīt uz grīdas tāpat kā pārējās drēbes. Es paņemu dušas želeju un sūkli.

-    Izskatās, ka tu priecājies, mani redzot, es vīpsnādama nosaku.

-    Vienmēr, Kristjens pasmīkņā.

Es saziepēju sūkli un atkārtoju ceļojumu pār viņa krūtīm. Šoreiz viņš ir mierīgāks droši vien tāpēc, ka es viņam nepieskaros. Es virzu sūkli zemāk pāri vēderam, gar matiņu svēdru, pāri kaunumam, līdz sasniedzu locekli.

Kristjens vēro mani, nolaidis plakstiņus, un viņa acīs kvēlo jutekliskas alkas. Hmm… šāds skatiens man patīk. Es nometu sūkli un izmantoju rokas, cieši satverdama viņa miesu. Viņš aizver acis, atmet galvu un iestenas, virzīdams gurnus man tuvāk.

Jā! Esmu neprātīgi uzbudināta un jūtos gatava dažādām baudkārām izklaidēm.

Kristjena kvēlais skatiens piepeši pievēršas man. Viņš kaut ko atcerējies.

-    Ir sestdiena, viņš iesaucas, acīm iedegoties iekāres pilnā līksmē, un pievelk mani sev klāt, lai kaisli noskūpstītu.

Oho temps ir mainījies!

Kristjens laiž rokas pār manu slideno, mitro ādu, līdz sasniedz kājstarpi, un glāstīdams kairina to, ne mirkli nepārtraukdams skūpstu, līdz es gandrīz nespēju paelpot. Ar otru roku viņš satvēris mani aiz matiem un neļauj pakustēties, tāpēc man nav glābiņa no viņa kaisles uzliesmojuma. Viņa pirksti kustas manī.

-    Mmm, es ievaidos.

-    Jā, Kristjens elso un paceļ mani, ar plaukstām aptvēris dibenu. Apvij kājas man apkārt, meitenīt. Manas kājas paklausa, un es tveros pie viņa kā dadzis. Viņš piespiež mani pie dušas kabīnes sienas un sastingst, mani vērodams.

-     Turi acis vaļā, viņš nomurmina. Es gribu tevi redzēt.

Mani plakstiņi notrīs, sirds strauji dauzās, asinis uzkarst un plūst pa dzīslām, dziļi pavēderē uzvirmo iekāre. Kristjens manī ienāk, kustēdamies ļoti lēni, piepildīdams mani, pieteikdams savas tiesības uz mani. Mēs esam vienoti. Es virzos lejup, viņam pretī, un skaļi kunkstu. Iekļuvis manī līdz galam, viņš atkal pierimst. Viņa sejā jaušama spriedze.

-    Tu piederi man, Anastasija, viņš čukst.

-    Uz mūžiem.

Kristjens pasmaida, uzvaras prieka pārņemts, un sakustas tā, ka es spēji ievelku elpu.

-    Tagad mēs varēsim to pavēstīt visiem, jo tu pieņēmi bildinājumu. Viņa balsī skan bijība, un viņš pieliecas, noskūpsta mani uz lūpām un sāk kustēties… nesteidzīgi un tviksmīgi. Es aizveru acis un atmetu galvu, augumam izliecoties; es pakļaujos Kristjenam, viņš valda pār mani ar savām lēnajām, valdzinošajām kustībām.

Kristjens ar zobiem maigi skrāpē manu žokli, zodu un virzās lejup pār kaklu, kāpinādams ritmu, sūtīdams mani augstāk, tālāk, prom no realitātes, karstās dušas un stindzinošajām bailēm, ko šovakar pārcietu. Mēs esam divi vien visā pasaulē, es un mans vīrietis, un mēs kustamies tik saskaņoti kā viens cilvēks, stenēdami vienā ritmā. Es izbaudu brīnišķīgo sajūtu, un mana miesa trīs viņa skavās.

Es varēju viņu zaudēt… un es viņu mīlu… Mana mīlestība ir nevaldāmi kvēla un pārņem mani visu. Es beidzot aptveru, cik ciešas saites mūs vieno. Visu atlikušo mūžu es pavadīšu, mīlot šo vīrieti, un šī doma ir tik satriecoša, ka es sasniedzu virsotni, ļaudamās dziedējošam, pacilājošam orgasmam, un izkliedzu viņa vārdu, asarām ritot pār vaigiem.

Kristjens seko manai priekšzīmei un iztukšo sevi manī. Ieslēpis seju man pie kakla, viņš noslīgst uz grīdas, cieši apskāvis mani, skūpstīdams manu seju asarās, bet siltais ūdens šalc mums apkārt, aizskalojot visu netīro.

-     Man ir grumbaini pirksti, es nomurminu, piekļāvusies pie Kristjena krūtīm. Esmu apmierināta un miegaina. Viņš paceļ manus pirkstus pie lūpām un noskūpsta tos visus pēc kārtas.

-    Mums vajadzētu iziet no dušas kabīnes.

-    Man tepat ir labi. Es sēžu Kristjenam starp kājām, un viņš ir mani cieši apskāvis. Pat negribas nekur iet.

Kristjens piekrītoši nomurmina kaut ko. Bet es piepeši jūtos neticami nogurusi, it kā man uz pleciem gultu viss pasaules smagums. Šī nedēļa bijusi notikumiem bagāta ar tiem pietiktu veselam mūžam, un es gatavojos precēties. Man pār lūpām pasprūk neticības pilns spurdziens.

-    Vai tevi kaut kas uzjautrina? Kristjens sirsnīgi apjautājas.

-    Nedēļa bija rosīga.

Viņš pasmaida. Jā gan.

-    Paldies Dievam, ka esi atgriezies sveiks un vesels, es nočukstu, atguvusi nopietnību, jo atceros, kas varēja notikt.

Kristjens saspringst, un es nekavējoties nožēloju, ka esmu viņam to atgādinājusi.

-    Man bija bail, viņš atzīstas, mani izbrīnīdams.

-    Pēc avārijas?

Viņš nopietns pamāj.

Ak Kungs! Tātad tu savas ģimenes priekšā izlikies, ka nekas slikts nenotika?

-    Jā. Es lidoju pārāk zemu, lai spētu normāli nolaisties. Tomēr man tas kaut kā izdevās.

Es ielūkojos viņam acīs un redzu, cik drūms viņš ir. Par mums līst ūdens šaltis. Cik daudz pietrūka….?

-    Pavisam maz. Kristjens brīdi klusē. Dažas drausmu pilnas sekundes man šķita, ka nekad vairs tevi neredzēšu.

Es viņu cieši apskauju. Nespēju iztēloties dzīvi bez tevis, Kristjen. Es tevi mīlu tik kvēli, ka tas mani pat biedē.

-    Un es mīlu tevi, viņš izdveš. Mana dzīve bez tevis būtu tukša. Es tevi ļoti mīlu. Viņš apskauj mani ciešāk un paberzē degunu pret maniem matiem. Nekad nelaidīšu tevi vaļā.

-    Es nemaz nevēlos aiziet. Manas lūpas skar viņa kaklu, un viņš pieliecies maigi noskūpsta mani.

Pēc brīža Kristjens nedaudz sakustas. Labi, iesim. Mums vajadzīgas sausas drēbes un gulta. Es esmu pārguris, un tu izskaties kā piekauta.

Es saraucu uzaci, šos vārdus dzirdot. Viņš pieliec galvu uz sāniem un pavīpsnā.

-    Vai vēlies kaut ko teikt, Stila?

Papurinājusi galvu, es nedroši pieceļos kājās.

Es sēžu uz gultas. Kristjens uzstāja, ka izslaucīs ūdeni man no matiem; viņam tas padodas, un es atvairu domas par to, kā viņš guvis šīs prasmes. Ir jau pāri diviem, un es esmu gatava doties gulēt. Kristjens vēl nopēta atslēgu piekariņu, pirms pievienojas man gultā. Viņš papurina galvu, un viņa acīs atkal uzplaiksni neticība.

-    Tā bija lieliska doma. Labakā dāvana, kādu jebkad esmu saņēmis. Viņš sirsnīgi uzlūko mani. Labāka nekā mans Džuzepes Denatales plakāts ar parakstu.

-     Es būtu tev pateikusi atbildi jau agrāk, bet, tā kā tev tuvojās dzimšanas diena… Ko pasniegt cilvēkam, kuram ir viss? Es nolēmu tev uzdāvināt… mani.

Kristjens noliek piekariņu uz galda blakus gultai un iekārtojas man blakus, pievilkdams mani pie krūtīm.

-    Dāvana ir nevainojama. Tāpat kā tu.

Es pavīpsnāju, kaut gan viņš mani neredz. Nemaz neesmu tik nevainojama, Kristjen.

-    Vai tu vīpsnā, Stīla?

Kā viņš uzminēja? Varbūt. Es iespurdzos. Vai drīkstu tev kaut ko pajautāt?

-    Protams. Viņš ar degunu paberzē man kaklu.

-    Tu man nepiezvanīji, kad devies atceļā no Portlendas. Vai tiešām īstais iemesls bija Hosē? Tu satraucies, ka es palikšu šeit viena kopā ar viņu?

Kristjens klusē. Es pagriežos un pārmetoši uzlūkoju viņu.

-    Vai tu pats saproti, cik muļķīgi rīkojies? Kādām raizēm pakļāvi mani un savu ģimeni? Mēs visi tevi ļoti mīlam.

Viņš vairākas reizes samirkšķina acis un kautri pasmaida. Es pat nenojautu, ka jūs tā satrauksieties.

Es sakniebju lūpas. Kad tu izdabūsi caur savu biezo pauri apziņu, ka esi mīlēts?

-    Biezo pauri? Kristjens izbrīnīts iepleš acis.

Es pamāju. Jā. Biezo pauri.

-     Nedomāju, ka mani galvas kauli ir blīvāki nekā citas skeleta sastāvdaļas.

-     Es runāju nopietni! Beidz mani smīdināt. Es vēl joprojām dusmojos uz tevi, kaut gan niknumu nedaudz gaisināja tas, ka esi atgriezies sveiks un vesels. Bet es domāju… Atcerējusies baisās stundas, es apklustu. Tu jau zini, ko es domāju.

Kristjens atmaidzis noglāsta manu vaigu. Man ļoti žēl. Labi.

-    Un tava nabaga māte… Man sažņaudzās sirds, kad vēroju jūs abus kopā.

Kristjens kautri pasmaida. Nekad neesmu redzējis mammu tādu. Viņš samirkšķina acis. Jā, tas tiešām bija kaut kas neparasts. Viņa vienmēr ir ļoti savaldīga. Es nespēju noticēt tam, ko redzu.

-     Vai saproti? Visi tevi mīl. Es pasmaidu. Varbūt tagad tu tam noticēsi. Es pieliekusies noskūpstu Kristjenu. Daudz laimes dzimšanas dienā! Es priecājos, ka esi šeit un mēs pavadīsim dienu kopā. Un tu vēl neesi redzējis, ko tev sagatavoju rīt… emm… šai dienai. Es pavīpsnāju.

-    Ir vēl kaut kas? viņš izbrīnīts jautā, un viņa seja atplaukst elpu aizraujošā smaidā.

-    Jā gan, bet tev nāksies paciesties.

/

Es spēji pamostos no sapņa vai murga un jūtu, ka sirds strauji dauzās. Panikas pārņemta, es pagriežos un atvieglota redzu, ka Kristjens ir cieši iemidzis man blakus. Manas straujās kustības dēļ arī viņš sakustas un pārmet roku man pāri. Atbalstījis galvu man pret plecu, viņš klusi nopūšas.

Istaba ir gaismas pielieta. Ir jau astoņi. Kristjens nekad tik ilgi neguļ. Es atlaižos viņam blakus un gaidu, līdz sirds pierims. Kāpēc es tā satraucos? Vai iepriekšējā vakara notikumu dēļ?

Es pagriežos un nopētu savu vīrieti. Viņš ir šeit. Drošībā. Dziļi ievilkusi elpu, es nedaudz nomierinos un vēroju viņa glīto seju. Tā jau ir man tik pazīstama, ka visas bedrītes un izliekumi uz mūžiem iededzināti atmiņā.

Miegā viņš izskatās daudz jaunāks, un es pasmaidu, atcerējusies, ka šodien viņš ir kļuvis par apaļu gadu vecāks. Es apviju rokas sev apkārt, domādama par dāvanu. Mmm… kā viņš rīkosies? Varbūt vajadzētu sākt ar brokastīm gultā. Turklāt Hosē droši vien vēl ir šeit.

Viņš sēž pie letes un ēd brokastu pārslas. Man vaigos iesitas sārtums. Viņš zina, ka esmu pavadījusi nakti ar Kristjenu. Kāpēc mani piepeši pārņēmis tāds biklums? Neesmu jau kaila. Man mugurā ir gari zīda rītasvārki.

-    Labrīt, Hosē! es moži sveicinu draugu.

-   Ana! Viņš atplaukst, patiesi priecādamies mani redzēt. Nav ne miņas no ķircināšanas vai nicinājuma.

-    Vai labi gulēji? es apvaicājos.

-    Jā. No šādiem augstumiem paveras lielisks skats.

-      Tiešām neparasts. Tāpat kā šī dzīvokļa īpašnieks. Vai nevēlies īsta vīrieša cienīgas brokastis? es jokodama pajautāju.

-     Labprāt.

-     Kristjenam ir dzimšanas diena, un es pasniegšu viņam brokastis gultā.

-    Vai viņš jau pamodies?

-    Nē, laikam ļoti noguris pēc vakardienas notikumiem. Es steigšus novēršos un pieeju pie ledusskapja, lai Hosē neredzētu mani sarkstam. Izbeidz, Ana, tas taču ir tikai Hosē! Es sameklēju olas un šķiņķi. Kad pagriežos, es redzu Hosē smaidām.

-    Tev viņš patiešām patīk, vai ne?

Es sakniebju lūpas. Hosē, es Kristjenu mīlu.

Viņš uz brīdi iepleš acis, bet jau nākamajā mirkli pasmaida. Kā gan var kaut ko tādu nemīlēt? viņš jautā, ar plašu žestu norādīdams uz milzīgo istabu.

Es spēji ievelku elpu. Nu paldies!

-    Tikai jokoju, Ana.

Hmm… vai man vienmēr nāksies paciest šādus mājienus? Vai ļaudis uzskatīs, ka es ar Kristjenu precos viņa naudas dēļ?

-    Ana, es tiešām jokoju. Tu nekad neesi bijusi tāda.

-     Vai omleti ēdīsi? es mainu sarunas tematu, negribēdama sākt strīdu.

-     Protams.

-    Es arī, Kristjens nosaka, iesoļodams istabā. Ak Dievs, viņam kājās ir tikai pidžamas bikses, kas seksīgi nokarājas no gurniem.

-    Hosē, viņš pamājis sveicina puisi.

-    Kristjen, Hosē svinīgi atbild ar to pašu.

Es neticīgi vēroju viņus abus, un Kristjens smīkņādams palūkojas uz mani. Viņš tā rīkojas tīšām! Es samiedzu acis, izmisīgi cenzdamās atgūt līdzsvaru, un Kristjena sejas izteiksme tik tikko jaušami mainās. Viņš zina, ka es zinu, kas viņam padomā, un par to nesatraucas.

-    Kristjen, es grasījos pasniegt tev brokastis gultā.

Viņš atsperīgiem soļiem tuvojas mums un, satvēris manu zodu, skaļi uzspiež skūpstu man uz lūpām. Ļoti neraksturīgi Kristjenam!

-     Labrīt, Anastasija, viņš nosaka. Man gribas veltīt viņam pārmetošu skatienu un piekodināt, lai uzvedas labi, tomēr ir viņa dzimšanas diena. Es pietvīkstu. Kāpēc viņš vienmēr vēlas iezīmēt savu teritoriju?

-     Labrīt, Kristjen. Daudz laimes dzimšanas dienā! es smaidīdama nočivinu, un viņš pasmīn.

-    Ar nepacietību gaidu savu otro dāvanu, viņš nosaka, un ar to pietiek. Es pietvīkstu tikpat sarkana ka moku kambara sienas un satraukta pametu skatienu uz Hosē, kurš izskatās kā apēdis kaut ko nelāgu. Es novēršos un sāku gatavot omleti.

-    Kādi tev šodien plāni, Hosē? Kristjens tēloti nevērīgi painteresējas, apsēdies uz taburetes.

-    Došos apciemot savu tēvu un Reju, Anas tēti.

Kristjens sarauc pieri.

-    Vai viņi ir pazīstami?

-    Jā, kopā dienēja armijā. Pēc tam vairs netikās, līdz mēs ar Anu iepazināmies universitātē. Tagad abi ir labākie draugi. Mēs dosimies makšķerēt.

-    Makšķerēt? Kristjens šķiet patiesi ieinteresēts.

-    Jā, piekrastes ūdeņos var noķert lieliskus eksemplārus. Varavīksnes foreles mēdz izaugt milzīgas.

-     Taisnība. Mēs ar Eljotu reiz izcēlām trīsdesmit četras mārciņas smagu foreli.

Viņi runā par zveju? Kas tajā tik īpašs? Nekad neesmu spējusi to saprast.

-    Trīsdesmit četras mārciņas? Nav slikti. Rekords tomēr pieder Anas tēvam. Četrdesmit trīs mārciņas.

-    Nevar būt! Viņš to pat nepieminēja.

-    Starp citu, daudz laimes dzimšanas dienā.

-    Pateicos. Kur jūs mēdzat zvejot?

Es vairs neklausos. Man tas nav jāzina. Tomēr vienlaikus jūtos atvieglota. Vai redzi, Kristjen? Hosē nepavisam nav slikts.

Kad Hosē gatavojas doties prom, abi vīrieši jau jūtas daudz ērtāk viens otra klātbūtnē. Kristjens aši uzvelk sporta kreklu un džinsus, lai varētu basām kājām mūs abus pavadīt līdz priekšnamam.

-    Paldies par naktsmājām, Hosē nosaka, paspiezdams Krist jenām roku.

-     Vari tās izmantot, kad vien vēlies, Kristjens smaidīdams sola.

Hosē apskauj mani. Vēlu veiksmi, Ana!

-    Pateicos. Bija ļoti patīkami tevi satikt. Nākamreiz sarīkosim īstu draugu vakaru.

-    Turēšu tevi pie vārda. Viņš ieiet liftā, pamāj mums, un durvis aizveras.

-    Nu redzi, Hosē nemaz nav tik slikts!

-    Viņš vēl joprojām labprāt tevi iegūtu, Ana. Bet jāatzīst, ka saprotu viņu.

-    Kristjen, tā nav taisnība!

-    Tu neko pat nenojaut, vai ne? Viņš smīkņādams lūkojas lejup uz mani. Hosē tevi grib. Pamatīgi.

Es nopūšos. Kristjen, viņš ir draugs, ļoti labs draugs. Man piepeši ienāk prātā doma, ka es runāju tāpat kā Kristjens, pieminot Bargo Kundzi, un es noskurinos.

Kristjens paceļ rokas, kā cenzdamies mani nomierināt.

-    Es negribu strīdēties, viņš klusi nosaka.

Mēs taču nestrīdamies… vai ne? Es arī nē.

-    Tu viņam nepateici, ka mēs precēsimies.

-    Nē. Nospriedu, ka vispirms vajadzētu pateikt mammai un Rejam. Pirmo reizi kopš bildinājuma pieņemšanas es sāku domāt par visu turpmāko. Ak vai, kā mani vecāki reaģēs?

Kristjens pamaj. Ja, tev taisnība. Un man… nu, man vajadzētu aprunāties ar tavu tēvu.

Es iesmejos. Kristjen, mēs taču nedzīvojam astoņpadsmitajā gadsimtā.

Ko Rejs atbildēs? Kad domāju par šo gaidāmo sarunu, mani pārņem šausmas.

-    Tā ir pieņemts. Kristjens parausta plecus.

-    Parunāsim par to vēlāk. Es gribu tev pasniegt otru dāvanu. Vēlos novērst viņa uzmanību. Doma par sagatavoto dāvanu nemitīgi gruzd manā apziņā. Es alkstu to viņam pasniegt un redzēt, kā viņš dāvanu uztvers.

Kristjens kautri pasmaida, un mana sirds uz brīdi pārstāj pukstēt. Man visu atlikušo mūžu neapniks vērot šo smaidu.

-    Tu atkal kod lūpā, viņš nosaka un pavelk manu zodu.

Tiklīdz sajūtu viņa pieskārienu, pār manu miesu pārskrien skudriņas. Neteikusi ne vārda, es izmantoju palikušās drosmes kripatas un ievedu Kristjenu guļamistabā. Kad esam pie gultas, es atlaižu viņa roku un pieliekusies izvelku no gultas apakšas abas atlikušās dāvanu kastes.

-    Divas? viņš izbrīnīts jautā.

Es dziļi ievelku elpu. So es nopirku pirms… emm, vakardienas negadījuma. Tagad vairs neesmu pārliecināta, vai tev patiks. Es steigšus pasniedzu viņam kasti, pirms pārdomāju. Kristjens izbrīnīts mani vēro, nojauzdams, ka baidos.

-    Vai tiešām gribi, lai to atveru?

Es satraukta pamāju.

Kristjens norauj iesaiņojumu un pārsteigts nopēta kasti.

-    Čārlijs Tango, es nočukstu.

Viņš atplaukst platā smaidā. Kastē ir neliels koka helikopters ar milzīgu propelleru, ko darbina saules baterijas. Viņš atver iepakojumu.

-    Saules baterijas, Kristjens nomurmina. Oho! Un jau nākamajā mirklī viņš sēž uz gultas un liek detaļas kopā. Viss notiek ātri, un Kristjens paceļ helikopteru, turēdams to uz plaukstas. Zilu koka helikopteru. Viņš paceļ skatienu, dāvā man savu žilbinošo, zēnisko smaidu un tad pieiet pie loga. Saules gaisma apspīd mazo helikopteru, un propellera lāpstiņas sāk griezties.

-    Apbrīnojami, Kristjens izdveš, rūpīgi pētīdams rotaļlietu. Paskat tik, ko mēs jau spējam panākt, izmantojot šo tehnoloģiju! Viņš paceļ helikopteru acu augstumā un aizgrābts vēro lāpstiņas griežamies, un es tikpat aizrautīgi skatos, kā viņš gremdējas domās, pētīdams mazo helikopteru.

-    Vai tev patīk?

-     Ļoti, Ana. Pateicos. Viņš mani satver un strauji noskūpsta, pirms pagriežas un turpina vērot lāpstiņu griešanos. Es to nolikšu blakus planierim savā kabinetā, viņš izklaidīgi nosaka un pavirza helikopteru prom no saules gaismas. Lāpstiņas sāk kustēties lēnāk, līdz apstājas pavisam.

Es nespēju apvaldīt milzīgu, platu smaidu. Kristjenam patīk mana dāvana. Protams, viņš ļoti interesējas par dažādām jaunām tehnoloģijām. Biju to piemirsusi, kad steidzu nopirkt dāvanu. Nolicis rotaļlietu uz kumodes, viņš pievēršas man.

-    Helikopters varēs mani izklaidēt, kamēr glābsim Čārliju Tango.

-    To ir iespējams glābt?

-    Nezinu. Cerams. Man viņa jau pietrūkst.

Viņa? Mani satriec nelielais greizsirdības dzēliens, ko jūtu pret nedzīvu priekšmetu. Zemapziņa nicīgi smejas, bet es viņā neklausos.

-     Kas ir otrajā kārbā? Kristjens painteresējas, un viņa acīs mirdz bērnišķa sajūsma.

Oho! Neesmu pārliecināta, kam īsti domāta šī dāvana: tev vai man.

-    Vai tiešām viņš jautā. Es jūtu, ka esmu uzkurinājusi viņa interesi, un satraukta pasniedzu otru kasti. Viņš to viegli pakrata, un mēs abi dzirdam kaut ko smagu nogrābām. Kristjens palūkojas uz mani.

-    Kāpēc tu satraucies? viņš apjucis painteresējas. Es nokaunējusies paraustu plecus un nosarkstu. Viņš paceļ uzaci.

-    Tev izdevies mani ieintriģēt, Stīla, Kristjens nočukst, un viņa balss izšaujas man cauri kā strāva, raisot iekāri un nepacietības pilnas gaidas. Tava reakcija man patīk. Ko tu esi izdarījusi? Viņš samiedz acis, mani vērodams.

Es ietiepīgi klusēju un aizturu elpu.

Kristjens noceļ kastei vāku un izņem nelielu kartīti. Pārējais saturs ir ietīts zīdpapīrā. Viņš atver kartīti un pārsteigts uzlūko mani. Viņa acīs uzplaiksni izbrīns vai šausmas grūti noprast, kas.

-    Darīt ar tevi kaut ko nerātnu? viņš pārjautā, un es pamājusi noriju siekalas. Kristjens pieliec galvu uz sāniem, cenzdamies izprast manu sejas izteiksmi, un savelk uzacis. Pēc tam viņš atkal pievēršas kastei un, noņēmis zīdpapīru, izceļ acu apsēju, krūtsgalu spīles, anālo vibratoru, savu mūzikas atskaņotāju, sudraboti pelēko kaklasaiti un pašu svarīgāko rotaļu istabas atslēgas.

Kristjens uzlūko mani, un viņa acīs nekas nav nolasāms. Ak vai! Varbūt esmu pieļāvusi kļūdu?

-    Tu vēlies parotaļāties? viņš klusi jautā.

-    Jā, es izdvešu.

-    Manā dzimšanas dienā?

-    Jā. Mana balss pārvērtusies par tik tikko dzirdamu čukstu.

Viņa sejā atplaiksnī dažādas man neizprotamas emocijas, līdz paliek tikai viena nemiers. Hmm… Jāatzīst, biju gaidījusi kaut ko citu.

-    Vai esi pārliecināta? viņš jautā.

-    Neko ar pātagām un tamlīdzīgi.

-    Jā, es to saprotu.

-    Tādā gadījumā jā. Esmu pārliecināta.

Kristjens papurina galvu un lūkojas uz kastes saturu. Nogribējusies un nepiesātināma. Jā, domāju, ka ar šo visu mēs varēsim kaut ko panākt, viņš nomurmina, šķietami runādams pats ar sevi, un saliek visus priekšmetus atpakaļ kastē. Pēc brīža viņš paceļ skatienu, un viņa izteiksme ir pilnīgi mainījusies. Acis kvēlo, lūpas nesteidzīgi savelkas erotiskā smaidā… Viņš pastiepj roku.

-    Tūlīt, viņš nosaka, un tā ir pavēle, nevis lūgums. Visi muskuļi dziļi, dziļi pavēderē saldkaisli saspringst.

Es satveru viņa plaukstu.

-    Nāc, viņš pavēl, un es sekoju viņam, sirdij strauji pukstot. Manas asinis riņķo straujāk, iekāres un gaidu uzkarsētas. Beidzot!

21. NODAĻA

Kristjens apstājas pie rotaļu istabas durvīm.

-   Vai esi pilnīgi pārliecināta? viņš jautā, uzlūkodams mani ar tvīksmīgu skatienu, kurā jaušama arī nedrošība.

-    Jā, es nomurminu, kautri smaidīdama.

Viņš manāmi nomierinās. Vai ir kaut kas, ko nevēlies darīt?

Negaidītais jautājums mani izsit no līdzsvara, un prāts sāk darboties ar divkāršu jaudu. Es kaut ko atceros. Negribu, lai tu mani fotografētu.

Kristjens sastingst un pieliec galvu uz sāniem, aizdomīgi vērodams mani. Es izbīstos, ka viņš jautās, kāpēc, tomēr man paveicas un viņš nolemj paklusēt.

-     Labi, viņš nosaka un atslēdz durvis. Pagājis nostāk, viņš ar mājienu aicina mani iet iekšā. Es jūtu viņa skatienu duramies mugurā, kamēr viņš man seko un aizslēdz durvis no iekšpuses.

Nolicis dāvanu uz kumodes, Kristjens izņem no kārbas mūzikas atskaņotāju, ieslēdz to un pamāj mūzikas centram pie sienas. Dūmakainā stikla durvis klusi atslīd sānis. Viņš nospiež vairākas pogas, un istabā atbalsojas metro skaņas. Pieklusinājis skaļumu, Kristjens panāk, ka telpu piepilda nesteidzīgs, hipnotizējošs elektroniskais ritms. To papildina sievietes dziedāti vārdi. Nezinu, kas viņa ir, bet balss ir klusa, piesmakusi, un ritms ir vienmērīgs, pārdomāts… erotisks. Mūzika ir kā radīta, lai tās pavadījumā mīlētos.

Kristjens pievēršas man. Es stāvu istabas vidū, juzdama, kā dauzās sirds un kaist asinis, šķietami pulsējot saskaņā ar mūzikas valdzinošo ritmu. Viņš nesteidzīgi tuvojas un satver mani aiz zoda, lai es vairs nevarētu kodīt apakšlūpu.

-    Ko tu vēlies darīt, Anastasija? viņš klusi jautā, uzspiedis maigu, šķīstu skūpstu man uz mutes kaktiņa, un nelaiž vaļā zodu.

-     Tev ir dzimšanas diena. Visu, ko vien vēlies, es nočukstu. Kristjens laiž īkšķi pār manu apakšlūpu, atkal saraucis pieri.

-    Vai mēs esam šeit tāpēc, ka tu domā es vēlos būt šeit? Viņš runā klusi, bet vēro mani ļoti uzmanīgi.

-    Nē, es nočukstu. Arī es to vēlos.

Kristjena acis satumst, un viņš manāmi kļūst drošāks, apdomājis manu atbildi. Šķiet, ka aizrit mūžība, līdz viņš atkal ierunājas.

-     Iespēju ir neskaitāmi daudz, Stīla, viņš paziņo, un es dzirdu līksmo satraukumu viņa balsī. Bet sāksim ar to, ka tev jāizģērbjas. Viņš pavelk manu ritasvārku jostu, un audums paveras, atklājot skatienam manu zīda naktstērpu. Kristjens atkāpjas un nevērīgi apsēžas uz dīvāna roku balsta.

-     Novelc drēbes. Nesteidzoties. Viņš velta man juteklisku skatienu, kurā pavīd izaicinājums.

Es noriju siekalas un saspiežu augšstilbus kopā. Jau esmu mitra. Es ar veiklu kustību pavirzu rītasvārkus uz aizmuguri, lūkodamās Kristjenam acīs, un paraustu plecus, ļaudama audumam plīvojot nokrist zemē. Viņa acīs uzliesmo kvēle, un viņš ar rādītājpirkstu novelk pār lūpām, mani vērodams.

Noslidinājusi pār pleciem naktstērpa šaurās lencītes, es bridi lūkojos uz Kristjenu un palaižu tās vaļā. Zīds šalkdams plūst lejup, līdz nokrīt man pie kājām. Esmu kaila un strauji elsoju, juzdamās gatava turpmākajam.

Kristjens brīdi vēro mani, un es priecājos par neslēpti baudkāro atzinību, kas pavīd viņa acīs. Viņš pieceļas, pieiet pie lādes un izņem no tās savu sudraboti pelēko kaklasaiti, kas man ļoti patīk. Izvilcis to caur diviem pirkstiem, viņš pagriežas un laiski piesoļo man klāt. Viņa lūpās rotājas smaids. Kad viņš nostājas man pretī, es gaidu pavēli izstiept rokas, tomēr to nesaņemu.

-   Tavam tērpam kaut kā pietrūkst, viņš nomurmina, apliek zīda cilpu man ap kaklu un lēni, bet prasmīgi sasien ciešu mezglu. Viņa pirksti skar manu kakla bedrīti, un es spēji ievelku elpu, kā saņēmusi strāvas triecienu. Kaklasaites platais gals ir ļoti garš un sniedzas man līdz pat kaunumam.

-    Tagad tu izskaties satriecoši eleganta, Stīla, Kristjens nosaka un pieliecies ātri noskūpsta mani uz lūpām. Es gribu kaut ko vairāk; visu augumu ir pārņēmuši iekāres viļņi.

-     Ko tagad ar tevi darīsim? viņš painteresējas. Nākamajā mirkli viņš satver kaklasaites galu un spēji to parauj, likdams man iekrist viņa skavās. Iegremdējis roku manos matos, Kristjens tos pavelk atpakaļ un dāvā man īstu skūpstu, ar mēli ielauzdamies man mutē. Otru roku viņš virza pār manu muguru līdz dibenam. Beidzot atkāpies, viņš elpo straujāk un uzlūko mani ar kvēlu skatienu; es cenšos ieelpot, un galvā vairs nav nevienas skaidras domas. Pēc šī jutekliskā uzbrukuma manas lūpas noteikti kaisīs vēl ilgi.

-   Pagriezies, Kristjens pavēl, un es paklausu. Izvilcis manus matus no kaklasaites cilpas, viņš tos ātri sapin un parauj bizi, likdams man atliekt galvu.

-    Tev ir skaisti mati, Anastasija, viņš nomurmina un noskūpsta manu kaklu. Es jūtu skudriņas skrienam augšup un lejup pār mugurkaulu. Ja gribi, lai pārtraucu, tev tas tikai jāpasaka. Tu zini, vai ne? viņš nočukst.

Es pamāju, acis aizvērusi, un baudu Kristjena lūpu pieskārienu. Viņš pagriež mani ar seju pret sevi un satver kaklasaites galu.

-    Nāc, viņš aicina, saudzīgi paraudams to, un pieved mani pie lādes, uz kuras uzlikta mana dāvana.

-    Anastasija, šie priekšmeti… Viņš paceļ anālo aizbāzni. Šis ir vienu izmēru par lielu. Tu esi anālās atveres jaunava, tāpēc ar to sākt mēs nevaram. Labāk ar šo. Viņš parāda man mazo pirkstiņu, un es satriekta ievelku elpu. Pirksti… tur? Kristjens pavīpsnā, un man prātā pavisam nevēlama iešaujas doma par ligumā minēto anālo fistingu.

-    Runa ir tikai par vienu pirkstu, viņš mierinoši nosaka, atkal demonstrēdams savu neparasto spēju lasīt manas domas. Es ielūkojos Kristjenam acīs. Kā viņam tas izdodas?

-     Šīs spīles būs pārāk ciešas. Viņš piebiksta krūtsgalu spīlēm. Mēs izmantosim šīs. Viņš noliek uz lādes citu pāri. Spīles līdzinās milzīgām, melnām matadatām, bet pie tam piestiprinātas smalkas ķēdītes ar melniem ahāta piekariņiem. Tās iespējams pielāgot, Kristjens nosaka, un viņa balsī ieskanas rūpes.

Es samirkšķinu acis. Kristjens, mans seksa skolotājs. Viņam par to visu zināms daudz vairāk nekā man. Es nemūžam viņu nepārspēšu. Viņš gandrīz visās jomās ir zinošāks par mani… izņemot kulināriju.

-    Vai skaidrs? viņš jautā.

-    Jā, es nočukstu, juzdama, ka mute izkaltusi. Vai tu man pateiksi, ko gatavojies darīt?

-    Nē. Es rīkošos atbilstoši mirkļa iedvesmai. Nekāda plāna nav, Ana.

-    Kā man izturēties?

Viņš samiedz acis. Kā vien vēlies.

Ak tā!

-    Vai tu gaidīji manu otro personību, Anastasija? Kristjens nedaudz izsmējīgi jautā, bet viņa balsī ieskanas arī apjukums. Es pamirkšķinu.

-    Jā, laikam. Man viņš patīk, es nomurminu. Kristjens tik tikko manāmi pasmaida un ar īkšķi noglāsta man vaigu.

-      Interesanti, viņš nosaka un laiž īkšķi pār manu apakšlūpu. Es esmu tavs mīļotais, Anastasija, nevis Pavēlnieks. Man patīk tavi smiekli un meitenīgie spurdzieni. Tu man patīc brīva un laimīga, kāda esi Hosē fotogrāfijās. Tā ir meitene, kas iekrita manā kabinetā. Meitene, kurā iemīlējos.

Es paveru muti un jūtu siltumu ieplūstam sirdī. To rada līksme tīra un nevaldāma līksme.

-    Bet, par spīti tam visam, man patīk arī darīt ar tevi kaut ko nepieklājīgu, un mana otrā personība zina dažas noderīgas viltības. Tāpēc dari, ko tev saku, un pagriezies. Kristjena acīs iespīdas nerātns mirdzums, un prieks spēji virzās lejup, izplešoties pār visiem pavēderes muskuļiem. Es paklausu pavēlei un dzirdu, kā viņš atver kādu no atvilktnēm. Pēc brīža viņš jau stāv man pretī.

-    Nāc, viņš aicina un pavelk kaklasaiti, pievezdams mani pie galda. Kad ejam garām dīvānam, es pirmo reizi pamanu, ka nozudušas visas nūjas. Vai vakar, kad šeit ienācu, tās jau bija aiznestas? Neatceros. Vai tās aizvāca Kristjens? Vai ari Džonsas kundze?

Kristjens izrauj mani no pārdomām.

-    Es gribu, lai nometies ceļos uz galda, viņš nosaka.

Labi… Ko viņš iecerējis? Nevaru vien sagaidīt, kad to uzzināšu!

Kristjens saudzīgi uzceļ mani uz galda. Es pavelku kājas zem sevis un nometos ceļos viņam pretī, brīnīdamās par savām graciozajām kustībām. Mēs esam aci pret aci. Kristjens laiž plaukstas lejup pār maniem augšstilbiem, satver ceļgalus, paver manas kājas un nostājas starp tām. Viņš izskatās ļoti nopietns, acis ir satumsušas, plakstiņi pievērti, un aiz tiem kvēlo iekāre.

-    Rokas aiz muguras. Es tās saslēgšu.

Viņš izvelk ādas aproces no bikšu aizmugurējās kabatas un pasniedzas man apkārt. Šis ir izšķirošais mirklis. Kādā ceļojumā viņš mani vedīs šoreiz?

Kristjena tuvums ir reibinošs. Šis cilvēks kļūs par manu viru. Vai iespējams šādi iekārot laulāto draugu? Neatceros, ka būtu par to kaut kur lasījusi. Es nespēju viņam pretoties un virzu pavērtās lūpas pār viņa žokli, juzdama zem mēles viņa rugājus, kas ir vienlaikus durstīgi un mīksti. Kristjens sastingst un aizver acis. Saraustīti ievilcis elpu, viņš atkāpjas.

-    Nevajag. Citādi viss beigsies daudz straujāk, nekā mēs abi to vēlamies, viņš mani brīdina. Man brīdi šķiet, ka viņš sadusmojies, tomēr jau nākamajā mirklī viņš pasmaida, un acīs iegailas uzjautrinājums.

-    Tu esi pārāk neatvairāms, es žēlojos, uzmetusi lūpu.

-    Vai tiešām? viņš mierīgi painteresējas.

Es pamāju.

-    Labi, nenovērs manu uzmanību, citādi es tev aizbāzīšu muti.

-    Man patīk novērst tavu uzmanību, es čukstu, ietiepīgi lūkodamās uz Kristjenu, un viņš sarauc uzaci.

-    Varu tevi ari nopērt.

Ak tā! Es cenšos noslēpt smaidu. Reiz patiesībā pavisam nesen šis drauds mani apturētu. Man nepietiktu drosmes bez aicinājuma viņu noskūpstīt šajā istabā. Es apjaušu, ka vairs nebaidos no viņa, un šķelmīgi pasmaidu. Kristjens pavīpsnā.

-    Uzvedies labi, viņš noņurd un atkāpjas, uzsizdams sev pa plaukstu ar ādas aprocēm. Un viņa kustībā ir lieliski manāms drauds. Es mēģinu savilkt seju nožēlas pilnā izteiksmē, un laikam tas izdodas. Kristjens man atkal tuvojas.

-    jau labāk, viņš izdveš un atkal pārliecas man pāri. Es pretojos vēlmei viņam pieskarties un ieelpoju dievišķo Kristjena smaržu, kas vēl vējo ap viņu pēc vakardienas dušas. Mmm… Kaut es varētu to iepildīt pudelē…

Es domāju, ka Kristjens apliks aproces man ap plaukstu locītavām, bet viņš tās piestiprina virs elkoņa. Mana mugura izliecas un krūtis tiek izgāztas, kaut gan elkoņi nepavisam nav savilkti kopā. Pabeidzis darāmo, viņš atkāpjas un brīdi vēro mani.

-    Vai nekas nesāp? viņš jautā. Poza nav īsti ērta, tomēr es tik nepacietīgi gaidu turpmāko, ka papurinu galvu, zaudējusi spēkus mokpilno alku dēļ.

-    Ļoti labi. Kristjens izvelk no kabatas acu apsēju.

-    Domāju, ka esi redzējusi pietiekami, viņš nomurmina un aizsien man acis. Es sāku elpot straujāk. Oho! Kāpēc šāds aklums ir tik erotisks? Esmu sasieta un nometusies ceļos uz galda, un man vēderā plivinās saldkaislu gaidu tauriņi. Toties es vēl joprojām dzirdu vienmērīgo melodiju, kuras ritms atbalsojas manā ķermenī. Līdz šim nebiju to pamanījusi. Acīmredzot viņš ieslēdzis atkārtošanas režīmu.

Kristjens atkāpjas. Ko viņš dara? Es dzirdu viņu pieejam pie lādes, atveram atvilktni un aizveram to. Jau pēc mirkļa viņš atgriežas, un es sajūtu viņu sev pretī. Gaisā izplatās piesātināta, smagnēja smarža. Tā ir patīkama, un man mutē saskrien siekalas.

-    Negribu sabojāt savu iecienīto kaklasaiti, viņš nomurmina un nesteidzīgi atraisa mezglu.

Es spēji ievelku elpu; zīds virzās augšup pa manu torsu, viegli kutinot ādu. Sabojāt kaklasaiti? Es saspringta ieklausos, mēģinādama noprast, kas Kristjenam padomā. Viņš saberzē rokas. Pirkstu kauliņi piepeši noslīd pār manu vaigu līdz zodam un virzās gar žokli.

Pieskāriens raisa saldkaislas trīsas, un viss mans augums it kā pamostas. Kristjens piekļauj roku man pie kakla, un es sajūtu, ka uz tās uzziesta aromātiska eļļa. Viņa plauksta viegli aizslīd lejup pār atslēgas kaulu un plecu, maigi mīcot ādu. Es saņemu masāžu; jāatzīst, biju gaidījusi kaut ko citu.

Kristjens uzliek otru plaukstu uz mana pleca un atkārto nesteidzīgo, kairo ceļojumu lejup. Es klusi ievaidos, un viņš virzās arvien tuvāk manām krūtīm, kas izmisīgi alkst viņa pieskārienu. Ļaudamās vilinājumam, es izliecu augumu, tiekdamās pretī viņa prasmīgajām rokām, bet plaukstas aizslīd man pie sāniem un mūzikas ritmā turpina mani glāstīt, izvairoties no krūtīm. Es iestenos, pati nezinādama, kāpēc baudas vai nepiepildītu alku dēļ.

-     Tu esi sasodīti skaista, Ana, viņš zemā, aizsmakušā balsī nomurmina man pie auss un ar degunu velk līniju pār manu žokli, turpinādams masēt manu ādu zem krūtīm, uz vēdera un lejup… Ātri noskūpstījis mani uz lūpām, viņš virza degunu lejup. Ak Kungs, es visa degu liesmās… Viņa tuvums, viņa rokas un vārdi…

-    Drīz tu būsi mana sieva, ko mīlēt un cienīt, viņš čukst.

Ak jā.

-    Lolot un pielūgt.

Jā, jā…

-    Mana miesa piederes tev.

Es atmetu galvu un ievaidos. Viņa pirksti šķir manus kaunuma matiņus un slīd pār kājstarpi. Viņš ar plaukstas pamatni paberzē manu klitoru.

-    Greja kundze, viņš nočukst, apļodams plaukstu.

Es iekunkstos.

-    Jā, Kristjens izdveš, turpinādams mani mocīt. Paver muti.

Es jau esmu to izdarījusi, skaļi elsodama, bet tagad ieplešu muti platāk, un viņš ieslidina man starp lūpām lielu, vēsu metāla priekšmetu. Tas atgādina bērnu knupi, un virsmā ir iegravētas šauras līnijas, bet galā piestiprināta ķēde.

-    Aplaizi, Kristjens klusi pavēl. Es to ievietošu tevi.

Mani? Kur? Es jutu rīklē iespriežamies kamolu.

-    Aplaizi, Kristjens atkārto, un viņa roka sastingst.

Nē, nepārtrauc! man gribas uzsaukt, bet mute ir aizņemta. Viņa ieeļļotās rokas slīd augšup pār manu augumu un beidzot apkļauj krūtis.

-    Turpini laizīt.

Viņš saudzīgi pavirpina manus krūtsgalus starp īkšķi un rādītājpirkstu, un tie saspringst, viņa prasmīgo roku kairināti. Baudas viļņi aizplūst līdz pat manai pavēderei.

-     Tev ir skaistas krūtis, Ana, viņš nosaka, un mani krūtsgali kļūst vēl cietāki. Viņš apmierināts ieņurdas, un es sāku vaidēt. Viņš virza lūpas lejup pār kaklu tuvāk krūtij, viegli kodīdams un laizīdams manu ādu, un es piepeši jūtu, ka krūtsgalā ieķeras spīle.

-     Au! es izgrūžu, vēl joprojām mutē turēdama savādo ierīci. Spīles izraisītās sajūtas ir neparastas, kaislas, sāpju un baudas pilnas… Kristjens saudzīgi laiž mēli pār manu ieslodzīto krūtsgalu un vienlaikus piestiprina otru spīli. Tā iekožas manā ādā ar tikpat spēcīgu kniebienu… un ir tikpat tīkama. Es skaļi iekunkstos.

-    Sajūti, viņš nočukst.

Jā, jā…

-    Dod šurp. Kristjens uzmanīgi pavelk gravējumiem rotāto metāla priekšmetu, un es ļauju tam izslīdēt no manas mutes. Viņš atkal laiž rokas lejup pār manu augumu tuvāk kājstarpei. Tās atkal ir ieziestas ar eļļu. Es jūtu viņa pirkstus tuvojamies dibenam un spēji ievelku elpu. Ko viņš grasās darīt? Es saspringstu, un Kristjena pirksti ieslīd starp vaigiem.

-    Tikai mieru, viņš izdveš man pie auss un skūpsta kaklu, vienlaikus ar pirkstiem mani glāstīdams un kairinādams.

Kas viņam padomā? Otra plauksta virzās lejup pār vēderu un atkal apkļauj manu kājstarpi. Viņš ieslidina pirkstus manī, un es skaļi, atzinīgi ievaidos.

-    Tūlīt ielikšu to tevī, viņš nomurmina. Ne šeit. Viņa pirksti glāsta vietu starp dibena vaigiem, ieziežot to ar eļļu. Šeit. Viņš virza pirkstus uz priekšu un atpakaļ, skardams maksts priekšējo sieniņu. Es ievaidos, un mani iespīlētie krūtsgali piebriest.

-Ā!

-    Kuš, kuš. Kristjens izņem pirkstus un ievieto priekšmetu mani. Satvēris mani aiz zoda, viņš sāk mani skūpstīt, ar mēli ielauzdamies mutē, un es dzirdu ļoti klusu klikšķi. Priekšmets sāk vibrēt tur! Es spēji ievelku elpu. Nekad vēl neesmu jutusi kaut ko tādu.

-    Mmm!

-     Mierīgi, Kristjens brīdina, ar muti apslāpēdams manus vaidus, un ļoti saudzīgi parausta spīles. Es skaļi iekliedzos.

-    Lūdzu, Kristjen!

-    Tikai mieru, mazā. Pacieties.

Kairinājums kļūst pārāk spēcīgs. Mans augums ceļas augstāk, un es nespēju to apvaldīt, tupēdama uz ceļiem. Ak Kungs… Vai es spēšu to izturēt?

-    Laba meitene, viņš atzinīgi nosaka.

-    Kristjen, es elsoju un dzirdu, cik izmisīgi skan mana balss.

-    Kuš, Ana, ļaujies. Nebaidies. Viņš ir uzlicis rokas man uz vidukļa, mani balstīdams, bet es nespēju vienlaikus pievērsties viņa plaukstām, priekšmetam dziļi sevī un krūtsgalu spīlēm. Mans augums tuvojas virsotnei nerimstošās vibrācijas un spīļu raisītās, saldkaislās sāpes rada pārmēru spēcīgas izjūtas. Kristjena rokas pamet manus gurnus un slīd lejup, maigi mīcot manu pēcpusi.

-     Ļoti skaista, viņš nomurmina un piepeši lēni iegrūž ieeļļotu pirkstu manī… tur! Man dibenā. Sasodīts! Tas šķiet svešāds, neaicināts, aizliegts… bet ir tik… labi. Un Kristjens to uzmanīgi slidina ārā un iekšā, ar zobiem maigi skrāpēdams manu augšup pavērsto zodu.

-    Neticami skaista, Ana.

Es sastingstu augstu virs nepārvarami dziļa bezdibens, brīdi planēju gaisā un strauji virpuļoju lejup, pretī zemei.

Vairs nespēju noturēties un sāku kliegt, augumam raustoties orgasma trīsās. Mans augums izšķīst, un nav vairs nekā cita, izņemot sajūtas itin visur. Kristjens noņem abas spīles, un krūtsgali saldrūgti iesmeldzās, liekot orgasmam turpināties šķietami bezgalīgi. Toties pirksts vēl joprojām ir tur, kur bijis, un saudzīgi virzās iekšā un ārā.

-   Aāā! es iesaucos, un Kristjens apvijas man apkārt, cieši turēdams mani, kamēr augums raustās ekstāzē.

-    Nē! es žēlabaini lūdzos, un šoreiz viņš izvelk no manis gan vibratoru, gan pirkstu, bet es turpinu locīties.

Kristjens atsprādzē vienu no aprocēm, atbrīvodams rokas. Es atbalstu galvu pret viņa plecu, gremdēdamās brīnišķīgajās sāpēs. Pasaulē vairs nav nekā cita, tikai mana saraustītā elpa, iekāres iztukšotais ķermenis un svētlaimīga nemaņa.

Es neskaidri jūtu, kā Kristjens mani paceļ, aiznes uz gultu un noliek uz vēsajiem satina palagiem. Pēc brīža viņš ar ieeļļotām rokām maigi pamasē manu augšstilbu aizmuguri, ceļgalus, ikrus un plecus. Matracis iegrimst, un es zinu, ka viņš apsēdies man blakus.

Kristjens noņem man apsēju, bet esmu pārāk iztukšota, lai spētu atvērt acis. Viņš atpin manu bizi un pieliecies maigi uzspiež skūpstu man uz lūpām. Istabā valda klusums, ko iztraucē tikai mana straujā elpa, bet es pamazām atgriežos realitātē. Mūzika vairs neskan.

-    Neticami skaista, viņš nomurmina.

Kad beidzot pierunāju sevi atvērt vienu aci, es redzu, ka Kristjens lūkojas uz mani un smaida.

-    Sveika, viņš nosaka. Man izdodas kaut ko noņurdēt, un viņa smaids kļūst platāks. Vai tas bija pietiekami nepieklājīgi?

Es pamāju un negribīgi pasmaidu. Vēl nedaudz nepieklājīgāk un man nāktos nopērt mūs abus.

-    Tu laikam centies mani nogalināt, es nosaku.

-     Nāve orgasma dēļ? Kristjens pasmīkņā. Tā nebūt nav sliktākā, viņš pajoko, bet neviļus sarauc pieri, it kā iedomājies kaut ko nepatīkamu. Mani tas biedē. Es paceļu roku un noglāstu viņa vaigu.

-     Šādi drīksti mani nogalināt jebkurā laikā, es nočukstu un pamanu, ka Kristjens ir kails un gatavs rīkoties. Kad viņš satver manu plaukstu un noskūpsta pirkstu kauliņus, es satveru viņa seju un pievelku to sev klāt. Bridi skūpstījis mani, viņš atraujas.

-    Vai zini, ko es vēlos? viņš iejautājas. Sameklējis vadības pulti zem spilvena, viņš nospiež pogu, un ieskanas klusa ģitāras melodija.

-    Es vēlos ar tevi mīlēties, viņš atzīstas, lūkodamies uz mani ar spožām, milas pilnām acīm. Fonā klusi plūst dziesmas vārdi: "Kad pirmo reizi redzēju tavu seju…" Un viņa mute skar manas lūpas.

Brīdī, kad sasprindzinu maksts muskuļus, atkal sasniegusi virsotni, Kristjens sabrūk manās rokās un, galvu atmetis, sauc manu vārdu. Mēs sēžam aci pret aci viņa milzīgās gultas vidū, un viņš cieši spiež mani sev klāt. Un šajā mirklī, kad ļaujos līksmei kopā ar šo vīrieti šīs mūzikas pavadībā, mani atkal pārņem domas par visu, ko šorīt esmu ar viņu darījusi un kas noticis pēdējās nedēļas laikā. Izjūtas ir tik spēcīgas, ka es beidzot kaut nedaudz saprotu, kāpēc viņš tā rūpējas par manu drošību.

Atcerējusies, cik tuvu nāvei viņš nokļuva helikoptera avārijas dēļ, es nodrebinos un jūtu asaras sariešamies acīs. ja ar viņu kaut kas notiktu… Es viņu pārāk mīlu. Asaras nevaldāmi rit pār vaigiem. Kristjenam ir tik daudz dažādu šķautņu maigais, rūpīgais vīrietis, despotiskais un neticami seksīgais Pavēlnieks, piecdesmit dēmoni… tas viss kopā ir satriecošs un pieder man. Un es saprotu, ka mēs abi neesam īsti pazīstami un vēl jāatrisina daudz problēmu, bet es zinu, ka mēs to izdarīsim viens otra dēļ un mūsu rīcībā būs viss mūžs.

-    Ana, viņš izdveš, satvēris manu seju plaukstās, un lūkojas uz mani. Mēs vēl joprojām esam savienoti. Kāpēc tu raudi? Viņa balsi ieskanas raizes.

-    Tāpēc, ka ļoti mīlu tevi, es nočukstu. Kristjens kā apreibis piever plakstiņus, pūlēdamies aptvert manus vārdus. Pēc brīža viņš atver acis, un tajās kvēlo mīlestība.

-     Es tevi arī, Ana. Tu mani padari… pilnvērtīgu. Viņš mani noskūpsta, un dziesma izskan.

Mēs runājam un runājam, sēdēdami rotaļu istabas gultā. Es esmu iekārtojusies Kristjenam uz ceļiem, un mūsu kājas ir savītas kopā. Esam ietinušies sarkanajā satina palagā kā lielā, karaliskā kūniņā, un man nav ne jausmas, cik daudz laika aizritējis. Kristjens smejas, jo es atdarinu Keitas uzvedību fotosesijā, ko sarīkojām "Hītmena" viesnīcā.

-    Atceros, ka viņa bija tā, kas grasījās mani intervēt. Paldies Dievam par saaukstēšanos, viņš nomurmina un noskūpsta mani uz deguna.

-     Viņai bija gripa, Kristjen, es viņu norāju, laiski vilkdama pirkstus pār viņa krūšu matiņiem un brīnīdamās, ka viņš neiebilst. Pazudušas visas nūjas, es ieminos, piepeši to atcerējusies. Kristjens kārtējo reizi atglauž matus man aiz auss.

-    Man šķita, ka šim stingrajam ierobežojumam tu nekad netiksi pāri.

-    Jā, tev taisnība, es nočukstu, plati iepletusi acis, un neviļus pametu skatienu uz pātagām, lāpstiņām un pletnēm, kas saliktas pie pretējās sienas. Arī Kristjens uz tām palūkojas.

-   Vai gribi, lai aizvācu arī šos instrumentus? Viņš izklausās uzjautrināts, tomēr šķiet gatavs man pakalpot.

-     Man patīk jātnieku pātaga… tā brūnā. Un zamša pletne. Es pietvīkstu.

Kristjens smaidīdams vēro mani.

-    Labi, jātnieku pātaga un pletne paliks. Tu proti pārsteigt, Stila.

-    Tu ari, Grej. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc tevi mīlu. Es noskūpstu viņu uz mutes kaktiņa.

-    Kādi ir citi iemesli? viņš vaicā, acīm ieplešoties.

Es zinu, ka šis jautājums viņam ir ļoti svarīgs, un samirkšķinu plakstiņus, nesaprazdama, kā atbildēt. Mana mīlestība aptver visu pat viņa piecdesmit dēmonus. Es zinu, ka dzīve ar Kristjenu nekad nebūs garlaicīga.

-   Šis. Es velku rādītājpirkstu pār viņa lūpām. Tava mute un viss, kas no tās nāk, un tas, ko tu ar mani dari, izmantojot muti. Un ari šis. Es skaru viņa deniņus. Tu esi gudrs, asprātīgs un zinošs, un ļoti daudz proti. Bet visvairāk es mīlu šo. Es maigi piespiežu plaukstu pie viņa krūtīm, kurās vienmērīgi, rimti pukst sirds. Nekad neesmu sastapusi tik līdzjūtīgu cilvēku. Tavs darbs un centieni… Tie iesveļ manī apbrīnu, es nočukstu.

-    Apbrīnu? Kristjens šķiet apjucis, tomēr acīs dzirkstī labdabīgs uzjautrinājums. Viņa lūpās ataust kautrs smaids, it kā viņš būtu nokaunējies, un man gribas mesties viņam virsū. Un es paklausu savai vēlmei.

Es grimstu snaudā, ietinusies satīnā un Grejā. Kristjens mani pamodina, piebikstīdams ar degunu.

-    Vai esi izsalkusi? viņš nočukst.

-     Mhm. Izbadējusies.

-    Es arī.

Kristjens ir izlaidies gultā, un es paslejos uz elkoņa, lai paraudzītos uz viņu.

-    Šī ir tava dzimšanas diena, Grej. Es tev kaut ko pagatavošu. Ko tu vēlies?

-     Pārsteigumu. Viņš laiž plaukstu pār manu muguru, maigi to glāstīdams. Es ieskatīšos telefonā. Droši vien vakar esmu palaidis garām daudzas ziņas. Viņš nopūšas un pieceļas sēdus, un es zinu, ka šis īpašais laiks ir beidzies… pagaidām.

-    Iesim uz dušu, viņš aicina.

Kā lai atsaku jubilāram?

Kristjens ir savā kabinetā un runā pa telefonu. Teilors nopietns stāv viņam blakus, ģērbies džinsos un melnā, piegulošā sporta kreklā. Es rosos virtuvē, gatavodama pusdienas. Ledusskapī atradās laša filejas gabali, un es tos sautēju citronu sulā, vienlaikus gatavodama arī salātus un vārīdama kartupeļus. Es jūtos neparasti atslābinājusies un laimīga, gluži kā lidinādamās augstumos vārda tiešā nozīmē. Pievērsusies milzīgajam logam, es vēroju skaistās, zilās debesis.

Mūsu sarunas… un sekss… Hmm, man tas varētu iepatikties.

Teilors iznāk no kabineta, izraudams mani no pārdomām. Es izslēdzu iPod un izņemu pastiprinātāju no auss.

-    Sveiks, Teilor.

-    Ana. Viņš pieliec galvu.

-    Vai tavai meitai nekas nekaiš?

-    Nē, viss ir kārtībā. Mana bijusī sieva nosprieda, ka viņai varētu but apendicīts, bet tās, kā jau parasti, bija pārspīlētas raizes. Teilors paceļ skatienu pret griestiem, mani pārsteigdams. Sofija ir vesela, tikai noķērusi vēdera vīrusu.

-    Man ļoti žēl.

Viņš pasmaida.

-    Vai atradāt Čārliju Tango?

-   Ja. Glābēji jau devušies ceļā. Šovakar vēlu helikopteram vajadzētu būt novietnē.

-    Lieliski!

Teilors sakniebtām lūpām pasmaida. Vai jums ir vēl kādi jautājumi, kundze?

-    Emm… nē, nē. Es pietvīkstu. Vai man jebkad izdosies pierast pie tā, ka Teilors mani dēvē par kundzi? Es katru reizi jūtos veca, it kā man būtu vismaz trīsdesmit gadu.

Viņš pamāj un pamet lielo istabu. Kristjens vēl joprojām runā pa telefonu. Es gaidu, līdz izvārīsies kartupeļi, un man prātā iešaujas doma. Sameklējusi somiņu, es no tās izņemu telefonu. Keita man atsūtījusi īsziņu.

Tiksimies šovakar. Gaidu ļooooti garu sarunu.

Mana atbilde skan: Es arī. Būs ļoti patīkami apspriesties ar Keitu.

Atvērusi e-pastu, es ātri uzrakstu vēstuli Kristjenam.

No: Anastasija Stīla

Temats: Pusdienas

Datums: 18.06.2011. 13:12

Kam: Kristjens Grejs

Cienītais Greja kungs!

Ziņoju, ka Tavas pusdienas ir gandrīz gatavas. Vēlos arī piebilst, ka šorīt nodarbojos ar satriecoši piparotu kniebšanos.

Šādas nerātnības ir lieliska nodarbe dzimšanas dienā. Starp citu, es Tevi mīlu. Tava līgava Ana

Es saspringti ieklausos, gaidīdama reakciju, bet viņš turpina runāt pa telefonu. Es paraustu plecus. Varbūt viņš tiešām ir pārāk aizņemts. Bet jau nākamajā mirkli ievibrējas telefons.

No: Kristjens Grejs Temats: Piparotas spēles Datums: 17.06.2011. 13:15 Kam: Anastasija Stila

Kas Tevi satrieca visvairāk? Es visu pierakstu. Kristjens Grejs,

Izbadējies un pēc šīrīta fiziskajiem vingrinājumiem izmocītais Grey Enterprises Holding, Inc. vadītājs P.S. Man patīk Tavs paraksts. P.P.S. Kur nozudusi senā sarunu māksla?

No: Anastasija Stīla Temats: Izbadējies? Datums: 18.06.2011. 13:18 Kam: Kristjens Grejs Cienītais Greja kungs!

Vēlos vērst Tavu uzmanību uz manas iepriekšējās vēstules pirmo rindiņu, kur tika pavēstīts, ka Tavas pusdienas ir gandrīz gatavas… tāpēc nav vērts runāt par badu un mokām. Runājot par piparoto spēļu satriecošākajām niansēm… patiesību sakot, tādas bija visas. Es ļoti labprāt izlasītu Tavas piezīmes. Un ari man patīk mans paraksts. Tava līgava Ana

P.S. Kopš kura laika Tu alksti pēc sarunām? Turklāt Tu šobrīd izmanto telefonu!

Es nospiežu pogu "sūtīt" un paceļu skatienu, un Kristjens smīnēdams stāv man pretī. Pirms pagūstu kaut ko pateikt, viņš apiet apkārt iebūvētajam galdam, paceļ mani uz rokām un kvēli noskūpsta.

-    Tas arī viss, Stila, viņš nosaka, mani atbrīvojis, un laiskiem soļiem atgriežas kabinetā. Es nolūkojos pakaļ savam džinsos un vaļīgā, baltā kreklā tērptajam, baskājainajam vīrietim, strauji elpodama.

Esmu pagatavojusi ūdenskrešu, koriandra un krējuma mērci laša filejai un salikusi traukus uz brokastu letes. Man nepatīk traucēt Kristjenu, kamēr viņš strādā, tomēr es nostājos kabineta durvis. Viņš vēl joprojām runā pa telefonu. Es baudpilni vēroju viņa izspūrušos matus un pelēkās, mirdzošās acis. Mani ieraudzījis, viņš vairs nenovēršas, bet šķiet sadrūmis, un es nezinu, kas vainojams es vai saruna.

-    Ielaid viņus iekšā un ej prom. Vai saprati, Mia? viņš skarbi jautā un izbola acis. Ļoti labi.

Es attēloju ēšanas kustības, un Kristjens pasmaidījis pieliec galvu.

-    Vēlāk tiksimies. Viņš beidz sarunu. Vai drīkstu piezvanīt vēl tikai vienam cilvēkam? viņš jautā.

-    Protams.

-    Kleita ir ļoti īsa, viņš piebilst.

-     Vai tev patīk? Es pavirpuļoju Kristjena acu priekšā. Mīkstā, tirklzzilā bezpiedurkņu kleita, kas droši vien vairāk piemērota pludmalei, nevis mājām, ir ņemta no Kerolainas Ektones atsūtītās kolekcijas. Es to uzvilku, jo šī diena ir burvīga, turklāt vairākās nozīmēs. Kristjens sarauc pieri, un es apbēdināta saviebjos.

-    Tu izskaties lieliski, Anastasija. Es tikai nevēlos, lai kāds cits tevi tādu redz.

-     Kristjen! es viņu norāju. Mēs esam mājās. Te nav neviena cita, tikai kalpotāji.

Viņš sakniebj lūpas, mēģinādams slēpt uzjautrinājumu… vai arī viņam tas nemaz nešķiet smieklīgi. Tomēr pēc brīža viņš piekrizdams pamāj. Es papurinu galvu viņš ir nelabojams un atgriežos virtuvē.

Pēc piecām minūtēm Kristjens jau stāv man pretī, rokā turēdams telefonu.

-     Rejs vēlas ar tevi runāt, viņš nomurmina, piesardzīgi vērodams mani.

Es jūtos kā saņēmusi spērienu pakrūtē un, satvērusi klausuli, aizsedzu mikrofonu.

-     Vai tu viņam jau pateici? es nošņācu. Kristjens pamāj un iepleš acis, mana sašutuma apmulsināts.

Velns! Es dziļi ievelku elpu. Sveiks, tēt!

-    Kristjens nupat lūdza man tavu roku, Rejs paziņo.

Iestājas klusums, un es izmisīgi mēģinu atrast kaut ko sakāmu. Rejs, kā parasti, turpina klusēt, neļaudams man noprast, ko domā par šiem jaunumiem.

-    Ko tu atbildēji? es padevusies jautāju.

-    Teicu, ka vēlos aprunāties ar tevi. Viss notiek nedaudz… negaidīti, vai ne, Anij? Jūs neesat ilgi pazīstami. Viņš ir krietns jauneklis, prot makšķerēt… bet tik atri? Rejs runā rāmi un pārdomāti.

-    Jā. Tas notika strauji… Pagaidi mirkli. Es steigšus pametu virtuvi, glābdamās no Kristjena bažīgā skatiena, un tuvojos milzīgajam logam. Balkona durvis ir atvērtas, un es izeju saules gaismā, netuvodamās malai. Mēs tomēr esam ļoti augstu.

-     Zinu, ka bildinājums ir negaidīts, bet… nu, es viņu mīlu. Viņš mīl mani un vēlas precēties, un šķiet, ka viņš ir mans īstais vīrietis. Es pietvīkstu, aptvērusi, ka šī droši vien ir visintīmākā saruna, kādu jebkad esmu risinājusi ar savu patēvu.

Rejs brīdi klusē.

-    Vai mātei jau pateici?

-    Nē.

-     Anij… Es saprotu, viņš ir bagāts un visādā ziņā iekārojams, bet laulība? Tas ir svarīgs solis. Vai esi pārliecināta?

-    Viņš ir mans sapņu princis, es nočukstu.

-    Mjā, Rejs pēc brīža nosaka, jau atmaidzis.

-    Viņš man nozīmē visu.

.Anij, Anij… Tu esi stūrgalvīga meitene. Ceru, ka tiešām zini, ko dari. Iedod klausuli Kristjenam, lūdzu.

-     Protams, tēt. Vai tu kāzās vedīsi mani pie altāra? es klusi jautāju.

-    Ak, bērns… Rejam aizlūst balss, un viņš brīdi klusē. Es jūtu acīs sariešamies asaras. Ļoti labprāt, viņš beidzot nosaka.

Rej, es tevi ļoti mīlu… Es noriju siekalas, cenzdamās savaldīties. Pateicos, tēt. Tūlīt iedošu klausuli Kristjenam. Esi saudzīgs pret manu mīļoto vīrieti, vai sarunāts? es čukstus jautāju.

Man šķiet, ka Rejs smaida, bet neesmu par to pārliecināta. Nekad nav bijis viegli viņu izprast.

-    Protams, Anij. Atbrauc ciemos pie sava vecā tēva un atved līdzi arī Kristjenu.

Es atgriežos istabā, dusmodamās uz Kristjenu, jo viņš nav mani brīdinājis, un sniedzu viņam telefonu, ar sejas izteiksmi pavēstīdama, cik nikna esmu. Viņš uzjautrināts paņem klausuli un dodas uz savu kabinetu.

Kristjens atgriežas jau pēc divām minūtēm.

-   Tavs patēvs mums negribīgi sniedza savu svētību, viņš lepni nosaka. Tik lepni, ka es iespurdzos, un viņš plati pasmaida. Viņš uzvedas tā, it kā nupat būtu panācis jaunu apvienošanos vai pirkumu, un zināmā mērā tā arī ir.

-     Sasodīts, tu nu gan proti gatavot, sieviete! Kristjens norij pēdējo kumosu un paceļ glāzi baltvīna. Es priecājos par saņemto uzslavu un piepeši apjaušu, ka turpmāk varēšu viņam kaut ko pagatavot tikai nedēļas nogalēs. Šī doma man nepatīk. Kulinārijas māksla man sagādā prieku. Varbūt vajadzēja uzcept viņam dzimšanas dienas torti. Es ielūkojos pulkstenī. Vēl ir pietiekami daudz laika.

-    Ana? Kristjens izrauj mani no pārdomām. Kāpēc tu lūdzi, lai tevi nefotografēju?

Jautājums mani izbiedē, jo viņa balss ir mānīgi klusa. Velns… Biju jau aizmirsusi fotogrāfijas. Es stingi lūkojos uz tukšo šķīvi, slepus lauzīdama rokas. Ko lai atbildu? Biju apņēmusies neatklāt, ka atradu viņa erotisko attēlu kolekciju.

-    Ana, viņš salti noskalda. Kas noticis? Es salecos un pievēršu skatienu Kristjenam. Kāpēc man bija radies maldīgs iespaids, ka es no viņa vairs nebaidos?

-     Es atradu fotogrāfijas.

Viņš satriekts iepleš acis. Tu iekļuvi seifā? viņš jautā neticības pilnā balsī.

-    Seifā? Nē. Pat nezināju, ka tev ir seifs.

Kristjens sarauc pieri. Neko nesaprotu.

-    Tavā skapī ir kaste. Es meklēju kaklasaiti, un kaste bija zem džinsiem… tiem, kurus parasti valkā rotaļu istabā. Izņemot šo dienu. Es pietvīkstu.

Kristjens lūkojas uz mani, šausmu pārņemts, un izlaiž pirkstus caur matiem, acīmredzot pūlēdamies aptvert dzirdēto. Viņš paberzē zodu, iegrimis pārdomās, bet nespēj apvaldīt aizkaitinājumu, kas pazib viņa sejā. Vienlaikus sašutis un uzjautrināts, Kristjens papurina galvu un savelk lūpas tikko jaušamas apbrīnas pilnā smaidā. Salicis pirkstus kopā tā, ka tie veido jumtiņu, viņš atkal pievēršas man.

-    Nav tā, kā tev šķiet. Biju jau aizmirsis attēlus. Kaste parasti ir seifā, un kāds to acīmredzot pārvietojis.

-    Kurš? es čukstus jautāju.

Viņš norij siekalas. Ir tikai viens cilvēks, kas to spētu.

-    Ak tā. Kurš? Un kāpēc nav tā, kā man šķiet?

Kristjens nopūties pieliec galvu uz sāniem, un man liekas, ka viņu pārņēmis kauns. Pamatoti! nošņāc mana zemapziņa.

-     Es zinu, ka mani vārdi izklausīsies nelāgi, bet… fotogrāfijas ir drošības garants, viņš nočukst un sasprindzis gaida manu atbildi.

-     Drošības garants?

-    Pret atmaskošanu.

Pār mani beidzot nāk atklāsme, un tā nav patīkama.

-    Ak tā, es nomurminu, jo nevaru izdomāt neko citu. Es aizveru acis. Lūk, viņa piecdesmit dēmoni visā krāšņumā. Jā. Tev taisnība, es nomurminu. Tas izklausās nelāgi. Es pieceļos, lai novāktu traukus. Neko citu vairs negribu dzirdēt.

-    Ana…

-    Vai meitenes… Vai Pakļautās to zināja?

Kristjens iepleš acis. Protams!

Paldies Dievam, viņš vismaz nav fotografējis sievietes bez viņu ziņas. Kristjens satver mani un pievelk sev klāt.

-    Attēliem jābūt seifā. Tie nav paredzēti izklaidei. Viņš brīdi klusē. Varbūt pašā sākumā, kad tos uzņēmu, bet… Viņš uzlūko mani ar lūdzošu skatienu. Tām nav nekādas nozīmes.

-    Kurš ielika fotogrāfijas tavā skapī?

-    Droši vien Leila.

-    Viņai ir zināms tava seifa kods?

Kristjens parausta plecus. Iespējams. Kodu veido gara ciparu virkne, un es to izmantoju ļoti reti. Tas ir vienīgais skaitlis, ko pierakstīju un sen neesmu mainījis. Viņš papurina galvu. Interesanti, ko vēl viņa zina un ko iznesusi no šejienes? Brīdi prātojis, viņš atkal pievēršas man. Klau, es iznīcināšu fotogrāfijas. Tūlīt pat, ja vēlies.

-    Tās pieder tev, Kristjen. Rīkojies ar tām, kā gribi, es nomurminu.

-    Nesaki tā! viņš lūdz, satvēris manu seju plaukstās, un lūkojas man acīs. Es negribu to dzīvi. Man vajadzīga mūsu kopīgā dzīve.

Jēziņ! Kā viņš uzminēja, ka zem mana riebuma slēpjas bailes?

-    Ana, man šķita, ka šorīt padzinām visus rēgus. Vismaz man radās tāda sajūta. Vai tev tā nebija?

Es samirkšķinu acis, atcerējusies mūsu baudpilno, romantisko un ļoti neķītro rītu rotaļu istabā.

-    Jā. Es pasmaidu. Jā, arī man tā šķiet.

-    Lieliski. Viņš mani noskūpsta, vēl joprojām nelaizdams vaļā. Es sagriezīšu visus attēlus, viņš apsola. Un pēc tam man jāiet uz darbu. Piedod, Anastasija, bet man šodien vēl jātiek galā ar veselu kaudzi darīšanu.

-    Viss ir labi. Man jāpiezvana mātei. Es saviebjos. Pēc tam nedaudz iepirkšos un izcepšu tev torti.

Kristjens pasmaida, un viņa acis iemirdzas kā mazam zēnam.

-    Torti?

Es pamāju.

-    Šokolādes torti?

-    Vai tu vēlies šokolādes torti? Ari es sāku smaidīt.

Viņš māj ar galvu.

-    Paskatīsimies, ka varu palīdzēt.

Viņš atkal mani noskūpsta.

Mana māte satriekta klusē.

-    Saki taču kaut ko, māt!

-   Tu taču neesi stāvoklī, vai ne, Ana? viņa nočukst, šausmu pārņemta.

-    Nē, nē, nekas tamlīdzīgs. Es jūtu vilšanās dzēlienu sirdī un skumjas, jo viņa kaut ko tādu iedomājusies. Tomēr pēc tam es atceros, ka viņa pati gaidīja mani, kad devās pie altāra kopā ar manu tēvu.

-     Piedod, mīļā, bet tas noticis ļoti pēkšņi. Kristjens ir lielisks ķēriens, bet tu esi ļoti jauna, un tev vēl vajadzētu iepazīt pasauli.

-    Vai tu nevari priecāties par mani, māt? Es viņu mīlu.

-    Mazulīt, man tikai jāaprod ar šo domu. Esmu pārsteigta. Džordžijā es jutu, ka jūs abus vieno kaut kas ļoti īpašs, bet laulība…?

Džordžijā viņš gribēja mani Pakļautās lomā, bet to es mātei neatklāšu.

-    Vai jau esat izvēlējušies datumu?

-     Nē.

-    Man gribētos, lai tavs tēvs būtu dzīvs, viņa nočukst. Ak nē… tikai ne to, tikai ne tagad!

-    Zinu, māt. Es ļoti labprāt gribētu viņu iepazīt tuvāk.

-    Viņš tikai vienu reizi paturēja tevi rokās un bija neticami lepns. Viņa acīs tu biji skaistākā meitene pasaulē. Mātes balss ir biedējoši klusa, tāpat kā vienmēr, kad viņa atkārto šo stāstu. Tūlīt viņa sāks raudāt.

-    Jā, māt.

-    Un pēc tam viņš nomira. Māte iešņukstas, un es zinu, ka viņa atkal ļāvusies skumjām.

-    Mammu… es čukstu, nožēlodama, ka nevaru viņu apskaut.

-     Es esmu veca, raudulīga sieviete, viņa nosaka, vēlreiz iešņukstējusies. Protams, es priecājos, ka esi laimīga, Ana. Vai Rejs jau zina? viņa jautā, šķietami atguvusi savaldīšanos.

-    Kristjens nupat lūdza viņam manu roku.

-    Vai, cik jauki! Burvīgi. Viņa izklausās ieslīgusi skumjās, tomēr pūlas to neizrādīt.

-    Jā, ļoti, es nomurminu.

-    Ana, bērniņ, es tevi ļoti mīlu. Un tiešām priecājos. Jums abiem jāatbrauc ciemos.

-    Protams, māt. Es tevi arī mīlu.

-    Man jāiet, Bobs mani sauc. Paziņo man kāzu datumu. Mums jāsāk plānot… Vai kāzas būs vērienīgas?

Vērienīgas kāzas? Velns, nebiju par to pat iedomājusies. Nē, neko tādu es nevēlos.

-     Pagaidām nezinu. Tiklīdz kaut ko noskaidrošu, es piezvanīšu tev.

-    Lieliski. Tikai izsargājies, Ana. Jums abiem nepieciešams nedaudz izklaidēties… vēlāk pietiks laika bērniem.

Bērniem! Hmm… tas ir jau otrais aizplīvurotais atgādinājums, ka viņa laidusi mani pasaulē ļoti agri.

-    Māt, es taču neizpostīju tavu dzīvi, vai ne?

Viņa spēji ievelk elpu. Nē, Ana, nekādā ziņā! Tu biji labākais, kas varēja notikt ar mani un tavu tēvu. Man tikai žēl, ka viņš neredz tevi, tik pieaugušu un gatavu precēties. Viņas balsī atkal ieskanas skumjas.

-    Arī man ir žēl. Es papurinu galvu, domādama par savu leģendām apvīto tēvu. Māt, tev jāiet pie Boba. Drīz piezvanīšu.

-    Es tevi mīlu, bērns.

-    Es tevi arī, māt. Atā!

Kristjena virtuvē darboties ir īsta bauda. Kaut gan šis vīrietis apgalvo, ka neko nezina par gatavošanu, viņam ir viss vajadzīgais. Droši vien arī Džonsas kundzei patīk gatavot ēdienu. Vienīgais, kā trūkst, ir augstvērtīga šokolāde tortes glazūrai. Atstājusi abas biskvīta puses uz dzesējamā statīva, es sameklēju somiņu un pabāžu galvu Kristjena kabineta durvīs. Viņš ir piekalis skatienu datora ekrānam, bet pasmaida, mani ieraudzījis.

-    Es aiziešu uz veikalu pēc dažām sastāvdaļām.

-    Labi. Viņš sadrūmis vēro mani.

-    Kas tev nepatīk?

-    Vai negribi uzvilkt džinsus? Vai kaut ko tamlīdzīgu?

Žēlīgā debess! Kristjen, tās ir tikai kājas.

Viņš lūkojas uz mani ar skatienu, kurā nav ne miņas no uzjautrinājuma. Izskatās, ka sāksies strīds. Un viņam ir dzimšanas diena. Es izvalbu acis, juzdamās kā nepakļāvīga pusaudze.

-    Ko tu teiktu, ja mēs būtu pludmalē? es izmēģinu citu pieeju.

-    Mēs neesam pludmalē.

-    Vai tu iebilstu, ja mēs gulētu jūras krastā?

Kristjens brīdi domā. Nē, viņš negribīgi atzīst.

Es paceļu skatienu pret griestiem un pavīpsnāju. Labi, iztēlojies, ka mēs sauļojamies. Uz redzi! Es pagriežos un bēgu uz priekšnamu. Tieku līdz pat liftam, pirms Kristjens mani panāk. Durvīm aizveroties, es pamāju un mīlīgi smaidu, bet viņš bezpalīdzīgs vēro mani samiegtām acīm, tomēr paldies Dievam! šķiet uzjautrināts. Viņš pašūpo galvu un nozūd.

Tas bija interesanti! Manās dzīslās virmo adrenalīns, un sirds pukst tik strauji, it kā gatavotos izlēkt no krūtīm. Bet lifts slīd lejup, un arī mans noskaņojums vairs nav tik pacilāts. Ko esmu izdarījusi?

Es raustu lauvu aiz ūsām. Kad atgriezīšos, viņš būs nikns. Zemapziņa pārmetoši lūkojas uz mani, rokā turēdama bērza rīksti. Velns! Es atceros, cik niecīga ir mana pieredze attiecībā uz vīriešiem. Nekad neesmu ar kādu dzīvojusi kopā, izņemot Reju, bet viņš nav ņemams vērā. Viņš ir mans tēvs… jeb cilvēks, kuru uzskatu par savu tēvu.

Un tagad man ir Kristjens. Ja nemaldos, arī viņš nekad nav dzīvojis kopā ar sievieti. Vajadzēs viņam pajautāt… ja vien viņš vēl runā ar mani.

Tomēr es uzskatu, ka man jāvelk mugurā tas, ko pati vēlos. Es atceros Kristjena noteikumus. Jā, viņam noteikti ir grūti, bet viņš galu galā samaksāja par šo kleitu. Varbūt vajadzēja dot pārdevējai skaidrākus norādījumus: neko pārāk īsu!

Kleita taču nemaz nav ļoti īsa, vai ne? Es ieskatos vestibila lielajā spogulī. Mjā, apakšmala nesniedzas līdz ceļgaliem, bet es esmu aizstāvējusi savas tiesības un noteikti būšu spiesta samierināties ar sekām. Interesanti, kā viņš mani sodīs? Lai nu kā, vispirms man vajadzīga skaidra nauda.

Es neticīgi aplūkoju konta izrakstu, ko man izsniedzis bankomāts. Piecdesmit viens tūkstotis sešsimt astoņdesmit deviņi dolāri un sešpadsmit centi. Par piecdesmit tūkstošiem vairāk, nekā vajadzētu! Anastasija, ja pieņemsi manu bildinājumu, arī tev būs jāiemācās būt bagātai. Tas ir sācies. Es izņemu savus nieka piecdesmit dolārus un eju uz veikalu.

Atgriezusies es dodos uz virtuvi, nespēdama apslāpēt vieglu trauksmes sajūtu. Kristjens vēl ir savā kabinetā. Pēcpusdiena jau gandrīz pagājusi. Es nospriežu, ka prātīgākais būtu iet pie viņa un noskaidrot, kādu kaitējumu esmu nodarījusi. Es piesardzīgi pametu skatienu aiz kabineta durvīm. Viņš runā pa telefonu, lūkodamies ārā pa logu.

-     Kad ieradīsies helikopteru mehāniķis? Pirmdienas pēcpusdienā? Lieliski, turpini ziņot man. Pasaki, ka man viņu atzinums nepieciešams jau pirmdienas vakarā vai otrdien no rīta. Viņš beidz sarunu un pagriež krēslu, bet sastingst, mani ieraudzījis. Viņa sejas izteiksme ir bezkaislīga.

-     Sveiks, es nočukstu. Viņš klusē, un es jūtu sirdi sažņaudzamies. Piesardzīgi sperdama soļus, es ieeju kabinetā un tuvojos viņam. Kristjens vēl joprojām neko nesaka un skatās man acīs. Es nostājos viņam pretī, klusībā lamādama sevi par muļķību.

-    Esmu atpakaļ. Vai tu uz mani dusmojies?

Kristjens nopūšas, satver mani aiz rokas un novelk sev uz ceļiem. Apvijis rokas man apkārt, viņš iegremdē degunu man matos.

-    Jā, viņš atbild.

-     Man ļoti žēl. Nezinu, kas ar mani notika. Es iekārtojos viņam uz ceļiem un ieelpoju unikālo Kristjena smaržu, juzdamās drošībā, kaut gan viņš dusmojas.

-    Es arī. Velc mugurā visu, ko vien vēlies, Kristjens nomurmina un virza plaukstu augšup pa manu kailo kāju līdz augšstilbam. Turklāt šai kleitai ir zināmas priekšrocības.

Viņš pieliecas, lai mani noskūpstītu, un brīdi, kad mūsu lūpas saskaras, mani caurstrāvo kaisle, iekāre vai gluži vienkārši skaudra vēlme labot nodarīto ļaunumu, un asinis iekvēlojas. Es satveru viņa galvu, ievldama pirkstus matos. Kristjens ievaidas, viņa ķermenis atsaucas manai kustībai, un viņš alkaini iekožas man apakšlūpā, pēc tam ķerdamies pie mana kakla un auss. Viņa mēle ielaužas man mutē, un neesmu vēl atguvusies, kad viņš jau atvelk bikšu rāvējslēdzēju, pierauj mani sev tuvāk tā, ka sēžu jāteniski, un iekļūst mani. Es pieķeros pie krēsla atzveltnes, ar kājām gandrīz neskardama grīdu… un mēs sākam kustēties.

-    Man patīk tava atvainošanās, Kristjens izdveš, piespiedis lūpas pie maniem matiem.

-    Un man tavējā, es iespurgusies atbildu un ieritinos viņam pie krūtīm. Vai esi beidzis?

-    Jēzus, Ana, vai tu gribi vēl?

-    Nē! Es runāju par darbu.

-     Viss būs paveikts pēc pusstundas. Es noklausījos tavu ziņu balss pastā.

-     No vakardienas.

-    Tu izklausījies noraizējusies.

Es cieši viņu apskauju.

-    Jā. Tu nemēdz man neatbildēt.

Viņš noskūpsta manus matus.

-     Tava torte būs gatava pēc pusstundas. Es pasmaidu un norāpjos no viņa ceļiem.

-    Gaidu ar nepacietību. Kamēr to cepi, smarža bija lieliska. Ļoti kārdinoša.

Es bikli pasmaidu, nedaudz nokautrējusies, un viņš atbild ar to pašu. Varbūt mēs nemaz neesam īpaši atšķirīgi. Vai ari Kristjens atcerējies bērnību. Es aši noskūpstu viņu uz mutes kaktiņa un atgriežos virtuvē.

Kad Kristjens iznāk no kabineta, es jau visu esmu sagatavojusi un aizdedzinu zeltīto sveci, kas rotā viņa torti. Kristjens man tuvojas un plati smaida. Es klusi nodziedu "Daudz laimes dzimšanas dienā!". Viņš pieliecas un, aizvēris acis, nopūš sveces liesmu.

-    Es jau iedomājos vēlēšanos, viņš nosaka, pacēlis plakstiņus, un es pietvīkstu.

-    Glazūra vēl nav sacietējusi. Ceru, ka tev patīk.

-     Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu to pagaršot, Anastasija, viņš klusi, pavedinoši nosaka. Es nogriežu divas šķēles, katram vienu, un mēs ķeramies klāt, izmantojot nelielas kūku dakšiņas.

-    Mmm, viņš atzinīgi iestenas. Lūk, kāpēc es gribu ar tevi apprecēties.

Un es atvieglota iesmejos… Kristjenam garšo!

-    Vai esi gatava tikties ar maniem radiem? Kristjens izslēdz mašīnas dzinēju. Mēs esam atbraukuši līdz viņa vecāku nama durvīm.

-    Jā. Vai tu viņiem pateiksi, ka esam saderinājušies?

-    Protams. Ar nepacietību gaidu, kā viņi reaģēs. Kristjens šķelmīgi pasmaida un izkāpj no mašīnas.

Pulkstenis ir pusastoņi, un, kaut gan diena bija silta, no līča pūš vēss vējš. Es izkāpju un savelku stolu ciešāk sev apkārt. Man mugurā ir smaragdzaļa kleita, ko atradu no rīta, kad rakņājos skapī. Tai ir plata, pieskaņota josta. Kristjens satver mani aiz rokas un ved pie durvīm, bet Keriks tās atver, pirms pagūstam pieklauvēt.

-     Kristjen, daudz laimes dzimšanas dienā! Viņš satver dēla sniegto roku, bet pārsteidz viņu ar ašu apskāvienu.

-    Emm… paldies, tēt.

-   Ana, ļoti priecājos, tevi redzot! Keriks apskauj arī mani, un mēs sekojam viņam mājā.

Pirms speram kaut soli dzīvojamā istabā, mums pretī steidzas Keita. Viņa izskatās saniknota.

Kas noticis?

-    Klau, jūs abi! Man ar jums jārunā, viņa nošņāc, un viņas balss liecina, ka prātīgāk būtu paklausīt. Es satraukta uzlūkoju Kristjenu, bet viņš parausta plecus un nolemj piekāpties. Mēs sekojam Keitai uz ēdamistabu, pametot Keriku apjukušu stāvam uz istabas sliekšņa. Keita aizver durvis un klUp man virsū.

Ko tas, pie velna, nozīmē? viņa skarbi jautā un pavicina man gar acīm papīra lapu. Es samulsusi izņemu to viņai no rokām un ātri pārlasu. Man izkalst mute. Žēlīgā debess! Tā ir mana vēstule Kristjenam, kur es apspriežu viņa piedāvātā līguma nosacījumus.

22. NODAĻA

Es spēji nobālu un jūtu asinis sastingstam dzīslās. Mani caurstrāvo bailes. Es instinktīvi nostājos starp Keitu un Kristjenu.

-    Kas tas ir? Kristjens iejautājas.

Es neatbildu. Nespēju noticēt, ka Keita tiešām uzdrošinās man rādīt šo papīru.

-     Keita! Tam nav nekāda sakara ar tevi. Es saniknota uzlūkoju draudzeni. Bailes pamazām nozūd. Kā viņa uzdrīkstējās? It īpaši šeit, tagad, Kristjena dzimšanas dienā. Viņa pārsteigta samirkšķina zaļās acis.

-    Ana, kas noticis? Kristjens jautā, un viņa balsī ieskanas draudi.

-    Lūdzu, atstāj mūs divatā, es bilstu.

-    Nē. Parādi. Viņš izstiepj roku, un es zinu, ka prātīgāk ir nestrīdēties; viņa balss ir skarba un salta. Es negribīgi pasniedzu viņam izdrukāto vēstuli.

-     Ko viņš tev nodarījis? Keita jautā, izlikdamās neredzam Kristjenu. Viņas acīs vīd bažas. Es piesarkstu, jo man acu priekšā aizzib dažādas erotiskas ainas.

-    Nav tava darīšana, Keita. Man neizdotas apslāpēt aizkaitinājumu.

-     Kur tu to atradi? Kristjens jautā, piešķiebis galvu, un viņa sejā nekas nav nolasāms, bet balss… tā ir draudīgi klusa. Keita piesarkst.

-     Nav svarīgi. Vairīdamās no viņa saltā skatiena, Keita steidzīgi turpina: Vēstule bija žaketes kabatā, ko es atradu aiz Anas guļamistabas durvīm. Pieņemu, ka tā pieder tev. Kristjena acīs uzliesmo dusmas, un Keitas dzelžainā apņēmība nedaudz sašķobās, bet viņa ātri atgūstas un pārmetoši uzlūko Kristjenu.

Viņa ir tērpusies piegulošā kleitā, kas kvēlo tikpat sarkana kā viņas naidīgums. Viņa izskatās lieliski. Bet kāpēc Keita pārcilājusi manas drēbes? Parasti notiek otrādi.

-     Vai tu kādam par to pastāstīji? Kristjena balss ir zīdaini maiga.

-     Nē! Nē, protams, Keita sašutusi atcērt. Kristjens pamāj un šķiet mierīgāks. Viņš pagriežas un tuvojas kamīnam. Mēs ar Keitu klusēdamas vērojam, kā viņš noņem no dzegas šķiltavas, aizdedzina vēstuli un palaiž to vaļā, ļaudams papīra lapai noplīvot lejup. Tā drīz vien pārvēršas par pelniem. Istabā valda nomācošs klusums.

-    Pat Eljotam nē? es jautāju, pievērsusies Keitai.

-     Nevienam, Keita sparīgi apgalvo un piepeši šķiet sāpināta. Man tikai jāzina, ka tev nekas nekaiš, Ana, viņa nočukst.

-     Viss ir labi, Keita. Pat vairāk nekā labi. Lūdzu, neuztraucies, mums ar Kristjenu ir lieliskas attiecības. Tas, ko izlasīji, ir sena pagātne. Lūdzu, aizmirsti to.

-    Aizmirsti? viņa atkārto. Kā? Ko viņš tev nodarīja? Keitas zaļajās acīs vīd patiesas bažas.

-     Neko viņš man nenodarīja, Keita. Goda vārds, viss ir labi.

Viņa samirkšķina plakstiņus. Vai tiešām?

Kristjens apvij roku man apkārt un pievelk mani tuvāk, nenolaizdams skatienu no Keitas.

-    Ana ir piekritusi kļūt par manu sievu, viņš klusi paziņo.

-    Sievu! Keita iesaucas, neticīgi ieplezdama acis.

-     Mēs precēsimies. Jau šovakar izziņosim saderināšanos, viņš piebilst.

-    Oho! Keita satriekta skatās uz mani, pavērusi muti. Es tevi pametu vienu uz sešpadsmit dienām, un lūk, kas notiek? Kaut ko tādu es negaidīju. Tātad vakar, kad es teicu… Viņa apjukusi lūkojas uz mani. Kā tajā visā iekļaujas vēstule?

-    Tai nav nekāda sakara ar mums, Keita. Lūdzu, aizmirsti to. Es mīlu Kristjenu, un viņš mīl mani. Neizbojā viņa svinības un mūsu vakaru, es nočukstu. Viņa samirkšķina plakstiņus, un viņas acis piepeši iemirdzas asaras.

-    Nē, protams, es neko nedarīšu. Un tev tiešām nekas nekaiš? viņa vēlreiz jautā.

-    Nekad neesmu jutusies tik laimīga, es nočukstu. Viņa pasniedzas un satver manu roku, kaut gan Kristjens vēl joprojām ir mani apskāvis.

-    Vai tiešām viss ir labi? viņa cerīgi jautā.

-    Jā. Es atplaukstu platā smaidā, juzdama, ka atgriežas prieks. Keita atkal ir manā pusē. Ari viņa pasmaida, atbildēdama uz manu līksmi. Es speru soli uz priekšu, atraisīdamās no Kristjena tvēriena, un Keita mani piepeši apskauj.

-     Ana, es ārkārtīgi raizējos, kad izlasīju vēstuli. Nezināju, kā rīkoties. Vai tu man paskaidrosi, ko tas nozīmēja? viņa čukstus jautā.

-    Vēlāk. Ne šodien.

-     Labi. Es nevienam par to nestāstīšu. Ana, es tevi mīlu kā māsu. Man šķita… Es nezināju, ko domāt. Piedod. Ja tu esi laimīga, arī es tāda esmu. Keita palūkojas uz Kristjenu un vēlreiz atvainojas. Viņš pamāj, bet viņa acis ir saltas un sejas izteiksme nemainās. Sasodīts, viņš vēl joprojām dusmojas.

-     Man tiešām ir ļoti žēl. Tev taisnība, tā nav mana darīšana, Keita man pačukst.

Pie durvīm kāds pieklauvē, un mēs ar Keitu satrūkušās atkāpjamies. Greisa pabāž galvu istabā.

-    Vai viss kārtībā, mīļais? viņa uzruna Kristjenu.

-     Viss ir labi, Greja kundze, Keita nekavējoties apliecina.

-    Jā, māt, Kristjens piebalso.

-     Lieliski. Greisa ienāk istabā. Tātad jums nebūs iebildumu, ja es apsveikšu dēlu dzimšanas dienā. Viņa starojoši uzsmaida mums. Kristjens cieši apskauj māti un nekavējoties atmaigst.

-    Daudz laimes, mīļais, viņa klusi nosaka un aizver acis, kavēdamās Kristjena skavās. Cik labi, ka neesi mūs pametis!

-      Man nekas nekaiš, māt. Kristjens viņai uzsmaida. Greisa atkāpjas, ielūkojas viņam sejā un atplaukst.

-    Es ļoti priecājos par tevi, viņa nosaka un noglāsta dēla vaigu. Kristjens velta viņai savu žilbinošo smaidu.

Greisa zina! Kad viņš paguva to pateikt?

-     Bērni, ceru, ka esat beiguši savu apspriedi. Māja ir pilna ar cilvēkiem, kuri vēlas pārliecināties, ka tu tiešām esi dzivs un vesels, Kristjen, kā arī apsveikt tevi dzimšanas dienā.

-    Tūlīt nākšu.

Greisa uzmet Keitai šaubu pilnu skatienu, bet mēs visi smaidām, un viņa manāmi nomierinās. Piemiegusi man ar aci, viņa atver durvis. Kristjens sniedz man roku, un es to pieņemu.

-     Kristjen, man tiešām ļoti žēl, Keita pazemīgi atvainojas. Vēl nekad neesmu redzējusi viņu pazemīgu. Kristjens pamāj, un mes izejam ārā.

Es satraukta uzlūkoju Kristjenu, tiklīdz esam pametuši istabu. Vai tava māte zina, ka saderinājāmies?

-Jā.

-    Ak ta! Mani šausmina doma, ka Keitas atklasmes varēja sabojāt šo vakaru. Ja visi uzzinātu, kāds bijis Kristjena dzīvesveids…

-    Vakars sākās ļoti interesanti, es smaidīdama ieminos. Kristjens palūkojas uz mani, un viņa sejā atkal pavīd uzjautrinājums. Paldies Dievam!

-    Stīla, tu vienmēr piemeklē lieliskus eifēmismus. Viņš paceļ manu roku pie lūpām un noskūpsta pirkstu kauliņus, un brīdī, kad ieejam dzīvojamā istabā, atskan spēji, neplānoti un apdullinoši aplausi.

Sasodīts! Cik daudz viesu!

Es steigšus pārlaižu skatienu istabai: visi Greji, Itans kopā ar Miu, doktors Flinns un pavadone droši vien sieva. Atnācis arī laivas kapteinis Laiems un pievilcīgs gara auguma afroamerikānis, kurn atceros redzējusi Kristjena kabinetā pirmo reizi, kad tikāmies. Es redzu Mias nīgro draudzeni Liliju, divas nepazīstamas sievietes un… ak vai! Man sažņaudzas sirds. Bargā Kundze!

Piepeši parādās Grēthena, nesdama paplāti ar šampanieša glāzēm. Viņai mugurā ir melna kleita ar dziļu izgriezumu, un mati sakārtoti augstā frizūrā, nevis sapīti bizēs. Viņa sarkst un plivina skropstas, vērodama Kristjenu. Aplausi pierimst, un Kristjens saspiež manu roku. Visu skatieni gaidpilni pievēršas viņam.

-    Pateicos! Izskatās, ka man vajadzēs iedzert. Viņš noceļ divas glāzes no Grēthenas paplātes un aši uzsmaida meitenei. Šķiet, Grēthena tūlīt zaudēs samaņu. Kristjens pasniedz glāzi man, bet savējo paceļ augstu gaisā, sveikdams viesus. Tie visi spēji dodas uz priekšu. Pirmā nāk ļaunā sieviete melnā kleitā. Vai viņa nekad nevalkā citu krāsu?

-    Kristjen, es par tevi ļoti raizējos. Elina aši apskauj viņu un noskūpsta uz abiem vaigiem. Kristjens nelaiž mani vaļā, kaut gan es cenšos atbrīvot roku.

-    Viss ir labi, Elina, viņš vēsi nomurmina.

-    Kāpēc tu man nepiezvanīji? Viņas balsī skan izmisums, un viņa jautājoši ielūkojas Kristjenam acīs.

-    Biju aizņemts.

-    Vai nesaņēmi manas ziņas?

Kristjens neveikli saraujas un pievelk mani tuvāk, atkal apvīdams roku man apkārt. Viņš bezkaislīgi uzlūko Elinu. Viņa vairs nevar izlikties mani neredzam, tāpēc pieklājīgi pamāj.

-    Ana, viņa nomurrā. Tu izskaties lieliski.

-    Pateicos, Elina, es atbildu tikpat sīrupaini saldā balsī.

Greisa mūs vēro, un viņas sejā atspoguļojas apjukums.

-     Elina, man kaut kas jāpavēsta viesiem, Kristjens nosaka, bezkaislīgi nopētīdams sievieti.

Viņas skaidrās, zilās acis satumst, un viņa atkāpjas, tēloti smaidīdama.

-Atvainojiet! Kristjens uzsauc un bridi nogaida, līdz balsu murdoņa pieklust un visi pievēršas viņam.

-     Pateicos, ka šovakar atnācāt. Jāatzīst, biju gaidījis klusas vakariņas ģimenes lokā, tāpēc šis ir patīkams pārsteigums. Viņš pievērš skatienu māsai. Mia plati pasmaida un pamāj viņam ar roku. Kristjens aizkaitināts papurina galvu un turpina.

-    Mums ar Rozu, viņš norāda uz rudmati, kas stāv netālu kopā ar sīciņu, jautru blondīni, vakar nācās piedzīvot nelāgu starpgadījumu.

Ak tā, šī ir Roza, kas pilotē Kristjena helikopteru! Viņa pasmaida un paceļ glāzi. Kristjens viņai pamāj.

-    Tāpēc man ir īpašs prieks par to, ka šodien esmu te un varu jums pavēstīt lieliskus jaunumus. Šī skaistā sieviete, viņš palūkojas uz mani, Anastasija Roza Stīla, ir piekritusi kļūt par manu sievu, un es vēlos, lai jūs to uzzinātu pirmie.

Daudzi izbrīnīti ievelk elpu, atskan dažs uzmundrinājuma sauciens, un piepeši visi aplaudē! Nespēju tam noticēt. Esmu tikpat sarkana kā Keitas tērps. Kristjens satver mani aiz zoda, paceļ to un noskūpsta mani.

-    Drīz tu piederēsi man.

-    Jau esmu tava, es nočukstu.

-     Juridiski, viņš nočukst un velta man ļoti šķelmīgu smaidu.

Lilija stāv blakus Mia un izskatās noskumusi; Grēthena saviebjas, it kā apēdusi kaut ko rūgtu. Nervozi vērodama viesus, es pamanu Elinu. Viņa ir pavērusi muti un šķiet satriekta, pat šausmu pārņemta, un es nespēju apvaldīt nelielu sajūsmas uzplaiksnījumu. Kas viņai te vispār darāms?

Keriks un Greisa izrauj mani no drūmajām pārdomām, un drīz vien mani apskauj un skūpsta visi Greji pēc kārtas.

-     Ana, es ļoti priecājos, ka kļūsi par vienu no mums, Greisa jūsmo. Pārmaiņas, kas skārušas Kristjenu… Viņš ir… laimīgs. Esmu tev ārkārtīgi pateicīga. Es piesarkstu, labo vārdu samulsināta, bet slepus izbaudu tos.

-    Kur ir gredzens? Mia iesaucas, mani apskaudama.

-    Emm… Gredzens! Nebiju par to pat iedomājusies. Es palūkojos uz Kristjenu.

-    Mēs to izvēlēsimies kopā. Kristjens pārmetoši paskatās uz māsu.

-    Neblenz uz mani tā, Grej! Mia norāj Kristjenu un apskauj viņu. Es sasodīti priecājos par tevi, Kristjen, viņa nosaka. Mia ir vienīgā, uz kuru brāļa saltais skatiens neatstāj nekādu iespaidu. Es, to ieraugot, drebu kā apses lapa… vismaz agrāk tā bija.

-    Kad jūs precēsieties? Vai jau izvēlējāties datumu? Viņa starojoši uzsmaida Kristjenam.

Viņš papurina galvu, manāmi aizkaitināts. Nav ne jausmas, un nē. Mums ar Anu tas viss vēl jāpārrunā, viņš nosaka.

-    Ceru, ka rīkosiet greznas kāzas… šeit! viņa sajūsmināta iesaucas, izlikdamās nedzirdam Kristjena dzedro toni.

-    Droši vien rit lidosim uz Vegasu, viņš noņurd, un Mia uzmet lūpu. Kristjens paceļ skatienu pret griestiem un pagriežas pret Eljotu, kurš jau otro reizi dažu dienu laikā ievelk brāli lāča skāvienā.

-    Malacis, brāl! Viņš uzsit Kristjenam pa muguru.

Ari pārējie viesi dedzīgi piedalās sveikšanā, un paiet brīdis, līdz es atgriežos Kristjenam pie sāniem. Viņš runā ar doktoru Flinnu. Elina kaut kur pazudusi, un Grēthena saīgusi papildina šampanieša glāzes.

Flinnam blakus stāv jauna, ļoti pievilcīga sieviete ar gariem, tumšiem, gandrīz melniem matiem, kuplām krūtīm un skaistām, riekstbrūnām acīm.

-     Kristjen, Flinns sveicina, izstiepdams roku. Kristjens to labprāt paspiež.

-    Džon, Riāna. Viņš noskūpsta tumšmataino sievieti uz vaiga. Viņa ir sīciņa un glīta.

-    Priecājos, ka vēl esi ar mums, Kristjen. Mana dzīve bez tevis būtu garlaicīga… un nabadzīga.

Kristjens pavīpsnā.

-    Džon! Riāna norāj vīru, uzjautrinādama Kristjenu.

-    Riāna, ši ir mana līgava Anastasija. Šī ir Džona sieva.

-      Priecājos sastapt sievieti, kurai izdevies savaldzināt Kristjenu. Riāna man laipni uzsmaida.

-    Pateicos, es nokaunējusies murminu.

-    Esi izvilcis lielisku lomu. Kristjen, Flinns nosaka, uzjautrināts šūpodams galvu. Kristjens sarauc pieri.

-     Džon, tu ar savām zvejas metaforām… Riāna izbola acis. Apsveicu jūs abus, un daudz laimes dzimšanas dienā, Kristjen. Esi saņēmis burvīgu dāvanu. Viņa velta man platu smaidu.

Man nebija ne jausmas, ka viesībās ielūgts Flinns… un Elina. Tas ir pārsteigums, un es mēģinu atcerēties, ko varētu viņam pajautāt, tomēr dzimšanas dienas viesības nav piemērots gadījums, lai lūgtu psihoterapeita viedokli.

Mēs pavadām dažas minūtes, runājot par niekiem. Riāna ir mājsaimniece un audzina divus zēnus. Es secinu, ka tieši ģimenes dēļ doktors Flinns pārcēlis savu praksi uz Ameriku.

-    Viņai klājas labi, Kristjen. Ārstēšana viņai palīdz. Jau pēc dažām nedēļām varēsim domāt par ambulatoru ārstēšanu. Flinns un Kristjens sarunājas klusi, bet es nespēju apvaldit ziņkāri un ieklausos, nepieklājīgi novērsdama uzmanību no Riānas.

-    Šobrīd diena paiet, organizējot rotaļas un mainot autiņus…

-     Tas droši vien aizņem daudz laika, es nosarkusi atgriežos pie sarunas ar Riānu, un viņa sirsnīgi pasmaida. Abi vīrieši noteikti apspriež Leilu.

-    Pajautā viņai kaut ko manā vārdā, Kristjens nomurmina.

-    Ar ko nodarbojies tu, Anastasija?

-    Lūdzu, sauc mani par Anu. Es strādāju izdevniecībā.

Kristjens un Flinns sāk runāt vēl klusāk; mani pārņem aizkaitinājums. Bet viņi apklust pavisam, kad mums piebiedrojas divas man svešās sievietes Roza un dzīvīgā blondīne. Kristjens mūs iepazīstina: blondīne esot Rozas dzīvesbiedre Gvena.

Roza ir apburoša, un es uzzinu, ka viņas abas dzīvo gandrīz tieši pretī Eskalai. Viņa jūsmīgi slavē Kristjena pilotēšanas māku. Viņa pirmo reizi lidojusi ar Čārliju Tango un pavēsta, ka labprāt to darītu vēlreiz. Roza ir viena no retajām manis sastaptajām sievietēm, kuru nežilbina Kristjena glītais izskats… un iemesls ir acīmredzams.

Gvena daudz smejas, un viņai ir savāda humora izjūta. Kristjens abu šo sieviešu klātbūtnē šķiet neparasti atraisīts. Viņš tās lieliski pazīst. Viņi nerunā par darbu, bet es jūtu, ka Roza ir ļoti gudra un zināšanu jomā neatpaliek no Kristjena. Viņas smiekli ir dobji un labskanīgi, vēstot par pārāk daudzām izsmēķētām cigaretēm.

Greisa pārtrauc mūsu pļāpāšanu un paziņo, ka virtuvē klāts bufetes galds, un visi ir laipni aicināti. Viesi nesteidzīgi dodas dziļāk namā.

Mia mani noķer gaiteni. Ģērbusies gaiši sārtā, kuplā kleitā un kājās uzāvusi augstpapēžu kurpes, viņa slienas man pāri un izskatās pēc fejas. Viņai rokās ir divas kokteiļu glāzes.

-     Ana! viņa sazvērnieciski nočukst. Es palūkojos uz Kristjenu, un viņš pamāj, veltīdams man skatienu, kas vēsta: "Vēlu veiksmi, es nespēju ar viņu tikt galā". Mēs abas ieejam ēdamistabā.

-    Šis ir mana tēva īpašais citronu Mārtiņi, Mia šķelmīgi nosaka. Daudz garšīgāks nekā šampanietis. Viņa pasniedz man glāzi un satraukta vēro, kamēr bikli iedzeru malciņu.

-    Hmm… ļoti gards. Bet stiprs. Ko viņa vēlas? Vai cenšas mani piedzirdīt?

-    Ana, man nepieciešams padoms. Un es nevaru runāt ar Liliju, viņa ir pārāk paštaisna. Mia izbola acis un pasmaida. Turklāt šausmīgi greizsirdīga pret tevi. Viņa laikam cerēja, ka reiz būs kopā ar Kristjenu. Mia skaļi iesmejas, uzjautrinādamās par draudzenes muļķīgo iedomu, un es saspringstu.

Ar to man nāksies samierināties vēl ilgi citas sievietes iekāros manu vīrieti. Es atvairu nelāgo domu un cenšos pievērsties tagadnei. Iedzeru vēl vienu malku.

-    Mēģināšu palīdzēt. Stāsti.

-    Tu jau zini, ka mēs ar Itanu nesen iepazināmies, pateicoties tev. Viņa velta man starojošu smaidu.

-    jā. Par ko ir runa?

-    Ana… viņš nevēlas uzsākt attiecības. Mia uzmet lūpu.

-    Ak tā! Es izbrīnīta samirkšķinu acis. Varbūt ītanam viņa nepatīk…?

-    Klau, tas neizklausījās īsti pareizi. Viņš nevēlas attiecības, jo viņa māsa ir kopā ar manu brāli. ītanam tas viss nedaudz atgādina asinsgrēku. Bet es zinu, ka viņam patīku. Ko lai daru?

-    Saprotu, es nomurminu, mēģinādama iegūt laiku. Kā lai palīdzu? Varbūt jūs varat vienoties, ka būsiet draugi, un nedaudz nogaidīt? Jūs galu galā nupat tikai iepazināties.

Mia paceļ uzaci.

-    Nūjā, es zinu, ka sastapu Kristjenu pavisam nesen, bet… Es saraucu pieri, jo īsti neesmu pārliecināta, ko vēlos teikt. Mia, jums ar Itanu tas jārisina abiem kopā. Es droši vien izmēģinātu draudzību.

Mia pasmaida.

-Šo sejas izteiksmi esi pārņēmusi no Kristjena.

Es pietvīkstu. Ja vēlies padomu, vērsies pie Keitas. Varbūt viņa varēs paskaidrot sava brāļa uzskatus.

-    Vai esi pārliecināta? Mia jautā.

-    Jā. Es iedrošinādama pasmaidu.

-     Lieliski. Pateicos, Ana. Viņa mani apskauj un līksma aizsteidzas uz durvju pusi, droši vien mekledama Keitu. Es iedzeru vēl vienu malku, brīnīdamās par to, cik veikli viņa pārvietojas šādās kurpēs, un jau grasos viņai sekot, bet esmu nokavējusi.

Istabā iebrāžas Elina. Viņa ir manāmi saspringusi, sejā jaušams niknums un apņēmība. Viņa klusi aizver durvis aiz sevis un pievēršas man.

Sasodīts!

-    Ana! viņa nicīgi uzsauc.

Man nedaudz reibst galva pēc divām izdzertajām šampanieša glāzēm un nāvējošā kokteiļa, ko turu rokā, tomēr es cenšos savaldīties. Ja nemaldos, man no sejas atplūdušas visas asinis, bet es saņemos. Mēģinu izskatīties rāma un nesatricināma.

-     Elina. Mana balss ir klusa, tomēr mierīga, kaut gan mute izkaltusi. Kāpēc šī sieviete mani tā biedē? Un kas viņai vajadzīgs?

-    Es labprāt tevi apsveiktu, bet nedomāju, ka tas būtu pareizi. Viņas salto, zilo acu skatiens urbjas manī, naida pilns.

-     Man tavi apsveikumi nav vajadzīgi, un es tos nevēlos, Elina. Esmu pārsteigta un vīlusies, redzot tevi šeit.

Viņa paceļ uzaci, un man šķiet, ka viņas skatienā pavīd apbrīna.

-    Nebiju domājusi, ka esi vērā ņemama pretiniece, Anastasija. Bet tu mani ik reizi pārsteidz.

-    Savukārt es par tevi nedomāju vispār, es salti meloju. Kristjens lepotos ar mani. Atvaino, bet man ir daudz svarīgākas darīšanas un nav laika, ko šķiest sarunā ar tevi.

-     Ne tik strauji, jaunkundzīt, viņa nošņāc un atbalstās pret durvīm, aizšķērsojot man ceļu. Ko tu esi iedomājusies? Kāpēc piekriti precēties ar Kristjenu? Ja tev šķiet, ka vari darīt viņu laimīgu, tu ļoti maldies!

-     Nav tava darīšana, kam es piekrītu attiecībās ar Kristjenu. Es dzēlīgi pasmaidu, bet viņa neklausās.

-    Kristjenam ir vajadzības, kuras tu nemūžam nespētu apmierināt, viņa ļauna prieka pilnā balsī paziņo.

-    Kas tev zināms par viņa vajadzībām? es asi jautāju. Sašutums uzliesmo manī, un caur dzīslām izšaujas adrenalīns. Kā šī draņķe uzdrošinās man pārmest? Tu esi izvirtusi bērnu pavedēja, un, ja vara butu manās rokās, es nevilcinādamās tevi iemestu septītajā elles lokā, ne mirkli nenožēlodama. Lasies no ceļa… vai arī gribi, lai es tevi pagrūžu?

-    Tu ļoti maldies, meitēn. Elina pakrata man pie deguna garu, slaidu pirktu. Kā tu uzdrošinies noniecināt mūsu dzīvesveidu? Tu neko nezini, un tev nav ne jausmas, kur esi iepinusies. Un, ja tu ceri, ka viņš būs laimīgs ar tādu pelēko peli, kuru interesē tikai nauda…

Pietiek! Es ar spēju kustibu ieleju viņai sejā atlikušo kokteili.

-    Neuzdrīksties man stāstīt, kur esmu iepinusies! es uzkliedzu. Kad tu sapratīsi, ka tā nav tava sasodītā darīšana?

Elina satriekta lūkojas uz mani un slauka lipīgo šķidrumu sev no sejas. Izskatās, ka viņa grasās mesties man virsū, bet piepeši sagrīļojusies pastreipuļo uz priekšu, jo durvis atveras.

Tajās stāv Kristjens. Paiet tikai sekundes simtdaļa, kamēr viņš aptver situāciju es esmu nobālusi un trīcu, Elina ir izmirkuši un saniknota. Viņa skaistā seja dusmās saviebjas, un viņš nostājas starp mums.

-    Ko tu, pie velna, dari, Elina? viņš painteresējas. Viņa balss ir salta kā ledus, un to caurstrāvo draudi.

Elina samirkšķina acis. Viņa tev neder, Kristjen, sieviete nočukst.

-     Ko tu teici? viņš ierēcas, izbiedēdams mūs abas. Neredzu viņa seju, bet viss viņa augums ir saspringts, un no viņa plūst naidīguma viļņi.

-    Kāpēc tu iedomājies, ka zini, kas man der?

-    Tev ir vajadzības, Kristjen, Elina klusi atgādina.

-     Es jau esmu teicis, ka tā nav tava draņķa darīšana! Kristjens auro. Ak vai, viņš beidzot ļauj vaļu dusmām. Kāds mūs sadzirdēs.

-     Kas te notiek? Viņš apklust, uzmezdams Elinai dzeldīgu skatienu. Vai tu domā, ka esi man īstā? Ka man esi vajadzīga tu? Viņa balss ir klusāka, bet nicinājuma piesātināta, un es piepeši vairs nevēlos but šeit. Negribu dzirdēt šo intīmo sarunu. Esmu svešiniece. Tomēr nespēju pakustēties; šķiet, ka visi locekļi ir svina pielieti.

Elina norij siekalas un izslējās. Viņas stāja nedaudz mainās, kļūstot pavēlnieciskāka, un viņa sper soli tuvāk Kristjenam.

-     Es biju labākais, kas ar tevi noticis, viņa augstprātīgi nošņāc. Lūk, par ko esi kļuvis! Tu esi viens no bagātākajiem un veiksmīgākajiem Amerikas uzņēmējiem, savaldīgs, spēcīgs… tev nekā netrūkst. Tu esi savas pasaules pavēlnieks.

Viņš atkāpjas, it kā saņēmis sitienu, un lūkojas uz Elinu ar šausmu un neticības pilnu skatienu.

-    Tu biji sajūsmā, Kristjen, nemēģini to noliegt. Tu strauji tuvojies iznīcībai, bet es tevi izglābu no dzīves aiz restēm. Tici man, puika, tu būtu nokļuvis cietumā. Es tev iemācīju visu, ko zini. Visu, kas tev nepieciešams.

Kristjens spēji nobāl un satriekts vēro Elinu. Kad viņš beidzot ierunājas, viņa balss ir klusa.

-    Tu man iemācīji drāzties, Elina. Bet tajā nav nekāda satura, tapat ka tevī. Es saprotu, kāpēc Links aizgāja.

Es jūtu kaklā kāpjam nelabumu. Man nevajadzētu šeit būt. Bet es esmu kā piekalta pie grīdas un savādi ieinteresēta, vērojot, kā abi viens otru plosa.

-    Tu ne reizi mani neapskāvi, Kristjens čukst. Ne reizi neteici, ka mani mīli.

Elina samiedz acis. Mīlestība domāta nelgām, Kristjen.

-    Tūlīt pat ej prom no manas mājas! Mūs visus iztrūcina Greisas saltā, naida pilnā balss. Mēs spēji pagriežam galvu un ieraugām Greisu uz istabas sliekšņa. Viņa saniknota uzlūko Elinu, kas nobāl zem sava glītā iedeguma.

Laiks šķiet sastindzis. Visi ievelk elpu, un Greisa sparīgiem soļiem ienāk istabā. Viņas acīs kvēlo niknums, un viņa ne mirkli nenovēršas no Elinas, līdz nostājas viņai pretī. Elina bailēs iepleš acis, un Greisa viņai spēcīgi iecērt pļauku. Sitiena troksnis atbalsojas pret ēdamistabas sienām.

-    Novāc savas netīrās ķetnas no mana dēla, padauza, un aizvācies no manas mājas. Tūlīt pat! viņa caur sakostiem zobiem pavēl.

Elina paceļ roku pie vaiga, kas strauji sārtojas, un bridi lūkojas uz Greisu, šausmu pārņemta. Pēc brīža viņa izsteidzas no istabas, nepa pūlējusies aizvērt aiz sevis durvis.

Greisa lēni pagriežas pret Kristjenu, un pār mums kā smaga sega gulstas klusums. Abi vēro viens otru, līdz Greisa ierunājas:

-    Ana, pirms nododu viņu tavās rokās, es vēlētos pavadīt mirkli divatā ar savu dēlu. Viņas balss ir klusa un aizsmakusi, bet tajā jaušams dzelžains spēks.

-    Protams, es nočukstu un steigšus pametu istabu, lūkodamās pār plecu. Bet neviens no abiem neskatās uz mani. Viņi turpina raudzīties viens otrā, un šī mēmā saruna šķiet apdullinoši skaļa.

Izgājusi gaitenī, es brīdi apjukusi stāvu. Sirds strauji pukst, un asinis šalc dzīslās… Es jūtos izmisusi un zaudējusi pamatu zem kājām. Nupat biju lieciniece ļoti nozīmīgai sarunai, un tagad arī Greisa zina. Man nav ne jausmas, ko viņa teiks Kristjenam, un es zinu, ka rikojos nepareizi, tomēr atspiežos pret durvīm, mēģinādama noklausīties.

-    Cik ilgi tas norisinājās, Kristjen? Greisa klusi jautā.

Es nedzirdu Kristjena atbildi.

-    Cik tev bija gadu? Greisas balss ir nedaudz skaļāka. Runā! Cik tev bija gadu, kad tas sākās?

Kristjens atkal kaut ko pasaka, bet es to nesaklausu.

-   Ana, vai viss kārtībā? mani uzrunā Roza.

-    Jā. Normāli. Pateicos. Es…

Roza pasmaida. Man tikai jāpaņem somiņa. Gribu uzsmēķēt.

Es brīdi apsveru, vai nevajadzētu viņai pievienoties.

Man jāaiziet uz vannasistabu. Es gribu apkopot domas un apsvērt visu nupat dzirdēto un redzēto. Šķiet, ka augšstāvā es būšu drošībā. Noskatījusies, kā Roza ieiet viesistabā, es steidzos augšup, lēkdama pāri diviem pakāpieniem vienlaikus, līdz sasniedzu trešo stāvu. Ir tikai viena vieta, kur es vēlos pabūt.

Es atveru Kristjena bērnības guļamistabas durvis un aizveru tās aiz sevis, dziļi ievilkdama elpu. Piegājusi pie viņa gultas, es atkritu uz tās un vēroju vienkāršos, baltos griestus.

Pie visiem svētajiem! Šī saruna neapšaubāmi bijusi vismokošākā manā mūžā, un es šobrīd jūtos pilnīgi iztukšota. Mans līgavainis un viņa bijusī mīļākā… Nevienai līgavai nevajadzētu redzēt kaut ko tādu. Tomēr es zināmā mērā ari priecājos, ka viņa atklājusi savu patieso būtību, turklāt manu acu priekšā.

Domas pievēršas Greisai. Cik žēl, ka viņai tas bija jādzird! Es piespiežu pie krūtīm Kristjena spilvenu. Viņa uzzināja, ka Kristjenam un Elinai bijis sakars, bet ne to, kāds tas bijis. Paldies Dievam! Es ievaidos.

Vai es rīkojos pareizi? Varbūt ļaunajai raganai bija taisnība.

Nē, es atsakos tam ticēt. Elina ir salta un nežēlīga. Es papurinu galvu. Viņa maldās. Es esmu tieši tas, kas Kristjenam vajadzīgs. Es viņam esmu īstā. Un pār mani piepeši nāk apskaidrība; es vairs neinteresējos par to, kā viņš dzīvojis pirms manis. Tagad mani interesē cits jautājums kāpēc? Man svarīgi ir iemesli, kuru dēļ viņš tēlojis Pavēlnieku kopā ar neskaitāmām meitenēm pat nevēlos zināt, cik Pakļauto viņam bijušas. Viņa dzīvesveids nav nepareizs. Visas meitenes bija pieaugušas. Visas iesaistījās kā izteicās Flinns? drošās, saprātīgās attiecībās ar abu pušu piekrišanu. Problēma slēpjas iemelsos. Tie ir nepareizi. Iemesli dzimuši viņa būtības tumšajās dzīlēs.

Es aizveru acis un pārmetu roku tām pāri. Tagad Kristjens ir to pārvarējis, atstājis iemeslus pagātnē. Mēs abi peldamies gaismā. Viņš mani žilbina, un es savukārt žilbinu viņu. Mēs vadīsim viens otru.

Man prātā negaidīti iešaujas kāda nepatīkama doma. Sasodīts! Tieši šobrīd esmu vienīgaja vietā, kur iespējams atvadīties no kāda rēga. Es pieceļos sēdus. Jā, man tas jāizdara.

Nedroši izrāpusies no gultas, es nometu kurpes, pieeju pie galda un nopētu ziņojumu dēli virs tā. Kristjena bērnības un pusaudža gadu fotogrāfijas nekur nav pazudušas, un tagad, pēc baisās sarunas ar Bargo Kundzi, tās man šķiet vēl skaudrākas. Un pašā stūrī ir piestiprināts neliels, melnbalts attēls viņa māte narkomāne.

Ieslēgusi galda lampu, es pavēršu gaismu pret fotogrāfiju. Pat nezinu šīs sievietes vārdu. Viņa ļoti līdzinās Kristjenam, bet ir jaunāka un skumīgāka. Kad lūkojos uz viņas bēdu sagrauzto seju, mani pārņem līdzjūtība. Es mēģinu saskatīt kādu līdzību ar sevi un, samiegusi acis, tuvinu attēlu sejai, bet neko neredzu. Varbūt vienīgi matu krāsu, bet viņai tie ir gaišāki nekā man. Es nemaz neizskatos pēc viņas, un šī atskārsme sniedz atvieglojumu.

Zemapziņa pārmetoši noklakšķina mēli, sakrustojusi rokas virs krūtīm, un uzlūko mani pār savām brillēm. Kāpēc tu sevi spīdzini? Tu taču jau piekriti. Tu izvēlējies savu ceļu. Taisnība, un es par to priecājos. Es labprāt iešu pa šo ceļu kopā ar Kristjenu visu atlikušo mūžu. Jā, esmu pieņēmusi pareizo lēmumu.

Vajadzētu doties lejā; Kristjens mani noteikti jau meklē. Nezinu, cik ilgu laiku esmu pavadījusi šajā istabā. Viņš droši vien domā, ka esmu kaut kur aizbēgusi. Es paceļu skatienu pret griestiem; Kristjens vienmēr izdara pārsteidzīgus secinājumus. Cerams, viņš jau beidzis sarunu ar Greisu. Mani pārņem drebuļi, kad cenšos uzminēt, par ko viņi runājuši.

Kāpjot lejā pa kāpnēm, es sastopu Kristjenu, kurš devies mani meklēt. Viņš ir saspringts, noguris un nepavisam nelīdzinās bezrūpīgajam vīrietim, ar kuru kopā atbraucu. Kad sasniedzu kāpņu laukumiņu, viņš apstājas uz augšējā pakāpiena tā, ka esam aci pret aci.

Sveika, viņš piesardzīgi ieminas.

-    Sveiks, es tikpat uzmanīgi atbildu.

-     Es satraucos…

-    Zinu, es viņu pārtraucu. Atvaino, es nespēju atgriezties svinībās. Man vajadzēja brīdi pabūt vienatnē. Padomāt. Es noglāstu Kristjena vaigu. Viņš aizver acis un pieglaužas manai plaukstai.

-    Un tu nospriedi, ka varētu to darīt manā istabā?

-Jā.

Viņš satver manu roku un ievelk mani skāvienā, un es labprāt pakļaujos. Nav citas vietas, kur es justos tik labi kā Kristjena rokās. Viņš smaržo pēc tīras veļas, dušas želejas un Kristjena; tas ir veldzējošākais un uzbudinošākais aromāts pasaulē. Ieslēpis degunu man matos, viņš ievelk gaisu nāsīs.

-    Man ļoti žēl, ka tev nācās to pārciest.

-    Tu neesi vainīgs, Kristjen. Kāpēc viņa bija šeit?

Kristjens lūkojas uz mani un savelk lūpas kā atvainodamies.

-    Viņa ir ģimenes draugs.

Es mēģinu neizrādīt savu reakciju. Vairs nē. Ka jūtas tava māte?

-    Šobrīd viņa ir neprātīgi nikna uz mani. Es priecājos, ka esi šeit un ka pašlaik notiek viesības. Citādi es droši vien jau būtu miris.

-    Tik slikti?

Viņš sadrūmis pamāj, un es nojaušu, ka viņu izbrīna mātes dusmas.

-    Vai tiešām iespējams viņai pārmest? es klusi, aicinoši jautāju.

Kristjens mani cieši apskauj un bridi klusē, mēģinādams apkopot domas, līdz beigu beigās atzīst: Nē.

Oho! Atklāsme! Vai apsēdīsimies? es ierosinu.

-    Jā, labi. Šeit?

Es pamāju, un mēs iekārtojamies uz pakāpiena.

-      Kā tu jūties? es satraukta painteresējos, satvērusi Kristjena roku, un lūkojos uz viņa seju, kurā jaušas skumjas.

Viņš nopūšas.

-    Jutos brīvs. Viņš parausta plccus un atplaukst smaidā brīnišķīgā, bezrūpīgā Kristjena smaidā. Viss gurdums un spriedze, kas vēl pirms mirkļa vagoja viņa seju, ir prom.

-    Vai tiešām? es starodama jautāju. Šāda smaida dēļ es būtu gatava rāpot pa stikla lauskām.

-    Mūsu lietišķās attiecības ir beigušās. Pavisam.

Es saraucu pieri. Vai tu likvidēsi salonus?

Viņš iespurdzas. Nē, tik atriebīgs es neesmu, Anastasija, viņš mani norāj. Nē. Es tos uzdāvināšu Elinai. Pirmdien aprunāšos ar juristu. Vismaz tik daudz esmu viņai parādā.

Es paceļu uzaci. Bargā Kundze ir izgaisusi?

Viņš uzjautrināts savelk lūpas un pamāj. Kā rīta rasa.

Es atplaukstu smaidā.

-    Man ļoti žēl, ka zaudēji draugu.

Viņš parausta plecus un pavīpsnā. Vai tiešām?

-    Nē, es nosarkusi atzīstos.

-     Iesim! Kristjens pieceļas un sniedz man roku. Atgriezīsimies viesībās, kas rīkotas mums par godu. Varbūt es pat piedzeršos.

-    Vai tu mēdz piedzerties? es jautāju, satvērusi viņa roku.

-    Pēdējo reizi to darīju, kad biju mežonīgs pusaudzis.

Mēs roku rokā dodamies lejā pa kāpnēm.

-    Vai esi paēdusi? viņš jautā.

Ak vai!

-    Nē.

-    Labāk paēd. Spriežot pēc tā, kā Elina izskatījās un oda, tu viņai iemeti sejā vienu no mana tēva nāvējošajiem kokteiļiem. Viņš lūkojas uz mani, nesekmīgi mēģinādams apslēpt uzjautrinājumu.

-     Kristjen, es…

Viņš paceļ roku.

-    Nerunā man pretī, Anastasija. Ja vēlies dzert un aplaistīt manas bijušās ar alkoholu, tev arī jāēd. Tas ir pats galvenais likums. Ja nemaldos, mēs to pārrunājām jau pēc pirmās kopā pavadītās nakts.

Ak jā, "Hītmena" viesnīca…

Kad esam atgriezušies priekšnamā, viņš apstājas un noglāsta manu vaigu, ar pirkstiem pakavēdamies pie žokļa.

-     Es pavadīju nomodā vairākas stundas, vērodams tevi guļošu, viņš nomurmina. Varbūt jau toreiz tevi mīlēju.

Viņš pieliecas un maigi noskūpsta mani, un es izkūstu. Visa pēdējās stundas laikā krājusies spriedze laiski pamet manu miesu.

-    Ēd, viņš nočukst.

-     Labi, es piekāpjos. Šobrīd es laikam viņa labā būtu spējīga uz itin visu. Kristjens satver mani aiz rokas un ved uz virtuvi, kur norisinās trokšņainas svinības.

-    Arlabunakti, Džon, arlabunakti, Riāna!

-    Vēlreiz apsveicu, Ana. Jums abiem viss izdosies. Flinns mums uzsmaida priekšnamā, gatavodamies doties prom.

-    Pateicos!

Kristjens aizver durvis un papurina galvu. Viņš lūkojas uz mani, acīm piepeši iemirdzoties.

Ko tas nozīmē?

-    Palikuši tikai radi. Mana māte laikam iedzērusi mazliet par daudz. Greisa dzīvojamā istabā dzied karaokes dziesmu, un Mia ar Keitu viņai piebalso.

-    Vai spēj viņai pārmest? es pavīpsnāju, mēģinādama saglabāt patīkamu gaisotni, un man tas izdodas.

-    Vai tu smīkņā, Stila?

-    Šī bija notikumiem bagata diena.

-    Kristjen, pēdējā laikā tāda ir katra diena, ko pavadu kopā ar tevi, es dzēlīgi atgādinu.

Viņš papurina galvu. Prātīgi teikts. Nāc, es gribu tev kaut ko parādīt. Viņš satver mani aiz rokas un izved cauri mājai līdz virtuvei, kur pulcējas Keriks, ītans un Eljots. Viņi runā par beisbolu, dzer pēdējos kokteiļus un ēd vēl atlikušo cienastu.

-   Vai iesiet pastaigā? Eljots painteresējas, redzot, ka mēs tuvojamies stikla durvīm. Kristjens izliekas brāli nedzirdam. Keriks sarauc pieri un pārmetoši pašūpo galvu, uzlūkodams Eljotu.

Mēs kāpjam augšup līdz zālājam, un es noauju kurpes. Mēness sirpis lej spožu gaismu pār līci, un apkārtne trīsuļo piecdesmit pelēkā toņa nokrāsās, bet tālumā mirdz Sietlas ugunis. Laivu namiņā ir ieslēgtas lampas, un tās deg kā nespodra bāka mēness staru jūrā.

-    Kristjen, rīt es labprāt aizietu uz baznīcu.

-    Kāpēc?

-    Es lūdzu Dievu, kaut tu atgrieztos dzivs, un tas piepildījās. Man kaut kā jāpauž pateicība.

-     Labi.

Mēs brīdi pastaigājamies, sadevušies rokās, un apmierināti klusējam. Piepeši man kaut kas ienāk prātā.

-    Kur tu liksi Hosē fotogrāfijas, kurās esmu redzama es?

-    Nospriedu, ka mēs tās varētu novietot jaunajā mājā.

-    Vai tu to jau nopirki?

Kristjens apstājas, mani uzlūkodams, un viņa balsī ieskanas bažas. Jā. Man šķita, ka tev tā patika.

-    Jā. Kad tu to nopirki?

-    Vakar no rīta. Tagad mums jāizdomā, ko darīt ar namu, viņš atvieglots nomurmina.

-    Lūdzu, nenojauc to. Māja ir ļoti skaista. Tai nepieciešamas tikai maigas rūpes.

Kristjens pasmaida. Labi. Parunāšu ar Eljotu. Viņš pazīst labu arhitekti, kas reiz strādāja ar manu namiņu Aspenā. Eljots parūpēsies par rekonstrukciju.

Es iespurdzos, piepeši atcerējusies pēdējo reizi, kad šķērsojām mēnessgaismas apspīdēto zālienu ceļā uz laivu namiņu. Varbūt arī šoreiz Kristjenam padoma kaut kas līdzīgs. Es atplaukstu platā smaidā.

-    Kas tevi uzjautrina?

-    Atcerējos, kā tu mani šurp vedi iepriekš.

Kristjens klusi iesmejas. Jā, bija interesanti. Starp citu… Viņš piepeši apstājas un pārmet mani pār plecu, un es iespiedzos, kaut gan ceļš nepavisam nav tāls.

-    Ja atmiņa mani neviļ, tu biji ļoti dusmīgs, es izdvešu.

-    Anastasija, es vienmēr esmu ļoti dusmīgs.

-    Nē, neesi gan.

Viņš uzsit man pa dibenu un apstājas pie koka durvīm. Nolaidis mani zemē, viņš ar plaukstām aptver manu seju.

-     Nē, vairs neesmu. Viņš pieliecas un kvēli noskūpsta mani. Kad viņš atkāpjas, es strauji elpoju un jūtu iekāri caurstrāvojam augumu.

Kristjens lūkojas uz mani, un gaismas strēle, kas krīt pār viņu no namiņa loga, atklāj raizes viņa sejā. Mans raižpilnais virietis. Viņš nav ne baltais bruņinieks, ne melnais jātnieks. Viņš ir tikai cilvēks. Skaists un pagātnes dēmonu mocīts, un es viņu mīlu. Es noglāstu viņa vaigu, laizdama pirkstus pār bārdas rugājiem un gar žokli līdz zodam, tad ar rādītājpirkstu skaru viņa lūpas. Viņš manāmi nomierinās.

-    Es gribu tev kaut ko parādīt, viņš nomurmina un atver durvis.

Fluorescējošās lampas nesaudzīgā gaisma apspīd lielu kuteri, kas viegli šūpojas tumšajā piestātnes ūdeni. Tai blakus ir airu laiva.

-    Nāc! Kristjens satver mani aiz rokas un uzved pa koka kāpnēm. Atvēris augšējās durvis, viņš atkāpjas, ielaizdams mani pirmo.

Ieraudzījusi bēniņus, es pārsteigta paveru muti. Istaba ir pilna ar ziediem… tie salikti itin visur. Kāds izveidojis pasakainu arku no skaistiem pļavas ziediem, un tiem pa vidu ievītas mirdzošas Ziemassvētku lampiņas un miniatūras laternas, kas pilda istabu ar siltu gaismu.

Es spēji pagriežu galvu un uzlūkoju Kristjenu. Viņš mani vēro ar neizdibināmu skatienu un parausta plecus.

-    Tu gribēji ziedus un romantiku, viņš nomurmina.

Es samirkšķinu acis. īsti nespēju noticēt tam, ko redzu.

-    Tev pieder mana sirds. Viņš ar rokas mājienu norāda uz istabu.

-     Un šie ir ziedi, es nočukstu. Kristjen, cik skaisti! Neko citu nevaru izdomāt. Man kaklā iespriežas kamols, un acīs sariešas asaras.

Viņš ievelk mani istabā un nometas uz viena ceļgala. Žēlīgā debess, neko tādu es negaidīju! Es aizturu elpu.

Kristjens izņem no žaketes iekškabatas gredzenu un lūkojas uz mani. Viņa pelēkajās acīs mirdz kvēla atklātība.

-    Anastasija Stila. Es tevi mīlu un vēlos tevi mīlēt, lolot un sargāt līdz sava mūža beigām. Kļūsti mana uz visiem laikiem. Ļauj man kļūt par daļu no tavas dzīves. Vai tu ar mani precēsies?

Es samirkšķinu acis, un man pār vaigiem rit asaras. Mans Kristjens, mans vīrietis… es viņu neprātīgi mīlu, un vienīgais, ko spēju izmocīt, šī jūtu uzplūda pārņemta, ir: Jā.

Viņš atvieglots pasmaida un nesteidzīgi uzvelk gredzenu man pirkstā. Tas ir ļoti skaists, ovāls briljants platīna ietvarā. Akmens ir liels, bet vienkāršs un elegants.

-     Kristjen! es šņukstu, līksmes pārņemta, un metos ceļos viņam pretī. Ievijusi pirkstus viņa matos, es skūpstu savu līgavaini, ieliedama šajā skūpstā visu savu sirdi un dvēseli. Es skūpstu savu skaisto vīrieti, kurš mani mīl tikpat kvēli, kā es mīlu viņu. Kristjens apvij rokas man apkārt, iegremdē pirkstus manos matos un turpina skūpstu. Kādā dziļākā prāta nostūrī es apzinos, ka vienmēr piederēšu viņam, un viņš piederēs man. Mēs kopā esam mērojuši tālu ceļu, un nākotnē gaidāms tikpat tāls gājums, bet mēs esam radīti viens otram. Tas ierakstīts zvaigznēs.

Cigaretes oglīte spoži kvēlo tumsā, un viņš dziļi ieelpo, pirms izpūš dūmus. Tie veido divus gredzenus, kas izgaist viņa acu priekšā, bāli un rēgaini mēness gaismā. Viņš garlaikots sagrozās uz krēsla un iedzer malku lēta viskija no brūnā, ieplēstā papīrā ietītas pudeles, ko pēc brīža atkal ieslēpj starp augšstilbiem.

Viņš nespēj noticēt, ka vēl joprojām nav zaudējis pēdas, un savelk lūpas nicinājuma pilnā sminā. Sabojājot helikopteru, viņš rīkojās pārsteidzīgi un drosmīgi. Tas bija viens no ielīksmojošākajiem brīžiem viņa mūžā. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Viņš saniknots izbola acis. Vai es varēju iedomāties, ka tas izdzimtenis patiesi prot vadīt helikopteru?

Viņš ņirdzīgi iesmejas.

Visi viņu novērtējuši pārāk zemu. Ja Grejs iecerējis, ka viņš klusi pazudīs tumsā, tam draņķim nāksies vilties.

Un tā visu mūžu. Cilvēki vienmēr viņu novērtē par zemu. To acīs viņš ir tikai grāmatu tārps. Ne velna! Grāmatu tārps ar fotogrāfisko atmiņu. Ko tikai viņš nav izlasījis, ko nav uzzinājis… Viņš atkal iesmejas. Jā, arī par tevi, Grej. Es par tevi zinu daudz.

Nepavisam nav slikti puikam no Detroitas renstelēm.

Nepavisam nav slikti jauneklim, kurš ieguva stipendiju mācībām Prinstonā.

Nepavisam nav slikti puisim, kurš universitātē strādāja kā apsvilis un ielauzās izdevējdarbības jomā.

Un tagad tas viss ir kaķim zem astes Greja un tās sīkās maitas dēļ. Viņš ļaunīgi uzlūko māju, it kā tā iemiesotu visu, ko viņš nīst. Bet nekas nenotiek. Vienīgais ievērības cienīgais bija melnā ģērbusies blondīne ar lielajām krūtīm. Viņa raudādama izskrēja no mājas, iesēdās baltā CLK un aiztraucās prom.

Viņš sausi iesmejas un saviebjas. Velns, ribas sāp! Neliela piemiņa no spēriena, ar kādu viņu apveltīja Greja pakalpiņš.

Viņš prātā atkal izdzīvo nepatīkamo ainu. Ja tu vēl reizi pieskarsies Stīlas jaunkundzei, es tevi nobeigšu!

Arī tas draņķis saņems pēc nopelniem. Jā, visi tie neģēļi vēl paraudās.

Viņš iekārtojas ērtāk krēslā. Izskatās, ka nakts būs gara. Viņš ir apņēmies palikt šeit, novērot māju un gaidīt. Viņš ievelk vēl vienu dūmu. Gan jau radīsies izdevīgs brīdis. Pavisam drīz.

Anastasija jau no paša sākuma zina, ka nebūs viegli mīlēt šo vīrieti. Viņai jāiemācās pieņemt Greja izšķērdīgo dzīvesveidu, neupurējot savu neatkarību un pašcieņu. Savukārt Grejs cenšas pārmākt savu vēlmi visu kontrolēt, un viņam jāatbrīvojas no pagātnes šausmām, kas vēl joprojām māc viņa domas.

Vai Greja un Anas stāstam iespējamas laimīgas beigas?

E L Džeimsa

TUMSA PIECDESMIT NOKRĀSĀS

Redaktore Ingūna Jundze

Korektore Anija Brice Maketetājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

E L Džeimsa

Dž 360 Tumsa piecdesmit nokrāsās/ No angļu vai. tulk. Eva Stankēviča. R., "Apgāds "Kontinents"". 544 lpp.

Uzzinājusi jaunā, pagātnes rēgu mocītā uzņēmēja Kristjena Greja baisos noslēpumus, Anastasija Stila pārtraukusi attiecības ar viņu un sākusi jaunu darbu izdevniecībā.

Tomēr pret Greju vērstā kaisle vēl joprojām vajā Anu gan miegā, gan nomodā, un, kad Kristjens piedāvā jaunu iespēju, viņa nepretojas. Drīz viņa par sava nesaprastā, bīstamā, valdonīgā vīrieša šausmu pilno pagātni noskaidro vairāk, nekā jebkad cerējusi.

Bet, kamēr Grejs cenšas atvairīt savus iekšējos dēmonus, Anai jāpieņem svarīgākais lēmums mūžā…

ISBN 978-9984-35-608-2

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Džeimsa E L Tumsa piecdesmit nokrāsās

PROLOGS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA