Pjūzo Mario

Mirst muļķi - Pirmā gramata

Mario Pjūzo

Mirst muļķi -  Pirmā gramata

Ērikai

Pirmā daļa

.

Pirmā nodala

Uzklausi mani! Stāstīšu tev patiesību par vīrieša dzīvi. Stāstīšu patiesību par vīrieša mīlestību pret sievietēm. Par to, ka vīrietis nekad sievietes neienīst. Tu jau domā, ka esmu stājies uz maldu ceļa. Paliec kopā ar mani! Es nudien esmu burvestību meistars.

Vai tu tici, ka vīrietis spēj patiesi mīlēt sievieti, pastāvīgi viņu krāpdams? Nozīme ir nevis fiziskai krāpšanai, bet gan krāpšanai domās, tā sakot, «savas dvēseles dzejiskumā». Nē, viegli tas nav, taču vīrieši to dara pastāvīgi.

Vai gribi zināt, kā sievietes spēj tevi mīlēt, tīšuprāt iebarojot ar savu mīlestību, saindējot tavu miesu un garu ar vienu vienīgu nolūku — tevi iznīcināt? Un, kaisli mīlēdamas, nolemj tevi vairs nemīlēt? Tomēr tas viņas nekavē tevi apdullināt ar idiotisku ekstāzi? Tu teiksi — nav iespējams? Ir iespējams. Tas ir pats vieglākais.

Tikai nebēdz projām! Šis nav nekāds stāsts par mīlestību.

Es ļaušu tev izjust bērna sāpīgo skaistumu, nenobrieduša jaunekļa dzīvnieciskās alkas, jaunas sievietes postošās pašnāvnieciskās ilgas. Un tad (tas ir pats grūtākais) parādīšu, kā laiks liek vīrietim un sievietei apmest veselu loku, pārvēršot tos kā miesā, tā dvēselē.

Ir vēl, protams, arī ĪSTA MĪLESTĪBA. Nebēdz projām! Tāda mīlestība pastāv, vai ari es likšu tai pastāvēt. Ne velti esmu burvestību meistars. Varbūt nav vērts pūlēties? Un kā ar dzimumu uzticību? Vai tāda ir? Vai tā ir mīlestība? Un vai šī pretdabiskā kaislā tieksme būt kopā tikai ar vienu cilvēku vispār ir cilvēcīga? Un, ja ne, vai par veltām pūlēm tu arvien vēl tiec atalgots? Cilvēcīga vai necilvēcīga — vai no tās tiek kāds labums? Protams, netiek, tas ir pavisam dabiski. Un tomēr...

Dzīve ir gaužām jokaina, un nav nekā smieklīgāka par mīlestību, kas cenšas tikt līdzi laikam. Taču īsts burvestību meistars spēj panākt, lai publika gan smietos, gan raudātu. Nāve — tas ir pavisam cits stāsts. Par nāvi es nemūžam nedzīšu jokus. Tā stāv pāri manai varai.

Pret nāvi es allaž esmu modrs. Tā mani nepiemuļķos. Es to uzreiz samanu. Nāvei tik ierasties lempīga vientieša maskā; kāda ērmīga kārpiņa pēkšņi aug augdama, tumšs, villains kurmis aizrokas līdz pat kaula smadzenēm vai ari vaigos iesvejas liegs drudža sārtums. Un tad, savu upuri pārsteigdams, parādās ņirdzīgais galvaskauss. Tikai ar mani nāvei nekas nesanāks. Es viņu gaidu. Es piesardzīgi uz to gatavojos.

Tāpat kā nāve, arī mīlestība ir apnicīgi bērnišķīga būšana, lai gan vīrieši vairāk tic mīlestībai. Sievietēm tas ir pavisam citādi. Viņām ir savs, iedarbīgs noslēpums. Sievietes mīlestību neuztver nopietni un nekad to nopietni nav uztvērušas.

Tikai, lūdzu, nebēdz vēl projām! Vēl aizvien atceries — šis stāsts nav par mīlestību. Met mīlestību no galvas ārā! Parādīšu tev visas varas robežu pārsniegšanas iespējas. Sāksim ar nabaga rakstnieka dzīves cīniņiem. Viņš ir jutīgs cilvēks. Talantīgs. Savā ziņā varbūt pat ģēnijs. Parādīšu tev mākslinieku, kas savas mākslas dēļ tiek satriekts lupatu lēveros. Un arī to, kāpēc viņš savu likteni pilnām ir nopelnījis. Vēl es viņu parādīšu kā viltīgu noziedznieku, kas prot dzīvi izbaudīt līdz mielēm. Ak, kādu tīksmi izjūt īsts mākslinieks, kad galu galā ir tapis par pēdīgo draņķi! Beidzot parādās viņa patiesā daba. Nav vairs nekādas vajadzības māžoties ar paša godu un cieņu. Izmanīgs ari tāds maitasgabals. Veikli ievelk citus savos tīklos. Atklāts un nekaunīgs sabiedrības ienaidnieks, kas pat negrasās slēpties aiz savas maucīgās mākslas. Kāds atvieglojums! Kāds prieks! Kāds slepens baudījums! Un kā viņš pēcāk atkal kļūst godavīrs. Blēža dzīve ir drausmīga sasprindzinājuma pilna.

Taču tas palīdz samierināties ar sabiedrību un piedot saviem tuvākajiem. Kad tas ir panākts, neviens vairs nav blēdis, iekams no tiesas nesavajagas naudas.

Un nu par vienu no satriecošākajiem stāstiem visā Hteratūras vēsturē. Par mūsu kultūras milžu intīmo dzīvi, īpaši par vienu nicināmu plānprātiņu. Par izsmalcinātības pasauli. Tātad nu mums ir nabaga censonlgā ģēnija pasaule, blēžu pasaule un izsmalcinātā literārā pasaule. Tas viss izrotāts ar nebeidzamu seksu, dažām āķīgām idejām, kas nevienu sevišķi neapstulbina un varbūt pat var likties saistošas. Un beidzot pievērsīsimies grandiozajam beigu cēlienam Holivudā, kur mūsu varonis sarauš visus savus apbalvojumus, naudu, slavu, skaistas sievietes... Un... nebēdz vēl projām!... kā tas viss pārvēršas pīšļos.

Ar to nepietiek? Tu to visu jau esi dzirdējis? Tikai neaizmirsti, ka es esmu burvestību meistars. Varu visus šos cilvēkus pārvērst patiesi dzīvās būtnēs. Varu tev parādīt, ko viņi īstenībā domā un jūt. Tu liesi par viņiem asaras, raudāsi par viņiem visiem, to es tev apsolu. Vai arī varbūt tikai pasmiesies. Lai nu kā, mūs gaida lieliska izklaidēšanās. Un šo to ari uzzināsim par dzivi. Bet tas neko daudz mums nelīdzēs.

Zinu jau, zinu, ko tu tagad domā. Šis viltīgais bezgodis grib panākt, lai mēs pāršķiram lapu. Pag, nesteidzies ar secinājumiem — gribu tikai kaut ko tev pastāstīt. Kas tur ļauns? Pat ja es pats šo stāstu uztveru nopietni, tev taču tas nav jādara. Vari tikai patīkami pavadīt laiku.

Gribu celt tev priekšā kādu stāstu un ne pēc kā cita es nekāroju. Nealkstu ne panākumu, ne slavas, ne naudas. Taču tas nav nekas sevišķs — pēc tā kāro tikai retais — vienalga, vīrietis vai sieviete, — nudien ne. Teikšu vēl vairāk — es nealkstu pat mīlestības. Kad biju jauns, sievietes dažkārt sacīja, ka mīlot mani par manām garajām skropstām. Man tas patika. Vēlāk viņas mani mīlēja par manu atjautību. Tad — par manu varu un naudu. Pēc tam — par manu talantu. Un pēdīgi par manu prātu — dziļo, plašo prātu. Labi, lai tā būtu — arī pret to es neiebilstu. Vienigā sieviete, kas mani

biedē, ir tā, kura mani mīl tikai manis paša dēļ. Ar viņu man saistās kāds nodoms. Man ir indes un dunči, un tumšas kapenes dziļās alās, kur viņu paslēpt uz mūžiem. Šo sievieti nedrīkst atstāt dzīvu. It īpaši tad, ja viņa ir seksuāli uzticīga, nekad nemelo un viņas acīs aizvien

esmu pārāks par visu un visiem.

Šai grāmatā daudz būs rakstīts par mīlestību, taču tā

nav grāmata par mīlestību. Tā ir grāmata par karu. Mūžseno karu starp vīriešiem, kuri ir labi draugi. Par lielo «jauno» karu starp vīriešiem un sievietēm. Stāsts, protams, ir vecs, bet tikai nule tas nācis gaismā. Sieviešu

atbrīvošanās kustības cīnītājas tic, ka ir atklājušas ko jaunu, taču īstenībā viņu armijas tikai nokāpušās no partizānu kalniem. Jaukās, maigās sievietes allaž no slēpņiem uzbrukušas vīriešiem — gan šūpuli, gan virtuvē, gan guļamistabā. Un pie savu bērnu kapa — labākā vieta, kur nedzirdēt lūgšanos pēc žēlastības.

Aha, tu nodomāsi, šis vīrietis tur ļaunu prātu uz sievietēm. Nu nē, es sievietes nekad neesmu nīdis. No viņām iznāks krietnāki cilvēki nekā no viriešiem, to tu vēl pieredzēsi. Taču patiesība ir tāda, ka vienīgi sievietes ir spējušas mani darīt nelaimīgu, un to viņas arī ir darījušas — jau kopš mana šūpuļa. To pašu tev pateiks gandrīz vai katrs vīrietis. Un nekas tur nav līdzams.

Kādu lielisku mērķi esmu sev izvirzījis! Zinu, zinu, šķiet, kas gan tur apstrīdams. Taču uzmanies! Es esmu veikls un viltīgs stāstnieks, ne jau nu kāds no taviem pārjūtigajiem, viegli ievainojamiem māksliniekiem. Esmu krietni nodrošinājies. Manā rīcībā ir vēl dažs pārsteigums.

Labi, pietiek. Laiks ķerties pie darba. Ar tavu atļauju laiks sākt un laiks beigt.

Otra daļa

.

Otra nodaļa

Laimīgākajā mūža dienā Džordans Holijs nodeva trīs savus labākos draugus. Pats to nezinādams, viņš klīda pa kauliņu spēles zāli milzīgajā viesnīcas «Zanadu» kazino, gudrodams, kādu nākamo spēli izmēģināt. Kaut diena vēl lāgā nebija iegriezusies vakara pusē, Džordans jau bija laimējis desmit tūkstošus dolāru. Taču viņš jutās noguris no spožo kauliņu ripošanas pa zaļo tūku.

Džordans gāja ārā no zāles, kājām grimstot purpursarkanajā paklājā, un devās turp, kur šņākdama griezās ripa uz ruletes galda, tik vilinoši glīta ar sarkanajiem un melnajiem sektoriem, biedinoši zaļajām nullēm un divkāršajām nullēm. Pāris reižu pārgalvīgi riskēdams, viņš zaudēja un gāja atpakaļ uz kauliņu spēles zāli.

Nelielie, pakavveidīgie blekdžeka galdiņi bija salikti divās rindās. Džordans Holijs soļoja starp tām kā gūsteknis starp draudīgu indiāņu ierindu. Abās pusēs zibēja kārtis ar zilu muguriņu. Ticis droši zālei cauri, viņš nonāca pie milzīgām stiklotām durvīm, pa kurām varēja izkļūt Lasvega-sas ielās. No turienes skatienam pavērās Galvenā iela, gar kuru kā sargi slējās greznas viesnīcas.

Nevadas kveldējošās saules gaismā desmitiem «Zanadu» mirguļoja miljonvatīgās neona ugunīs. Viesnīcas kā viegli sasniedzama mirāža šķita izkūstam stingi zeltainajā dūmakā. Džordans Holijs ar savu laimestu bija iesprostots kondicionētā gaisa vēsinātajā kazino. Būtu neprāts iet ārā, kur viņu gaidīja tikai citi kazino ar pagaidām vēl neizzinātu veiksmes iespēju. Te viņš bija laimētājs un te drīz tiksies ar draugiem. Te viņš bija pasargats no kvēlojošā dzeltenā tuksneša.

Džordans Holijs novērsās no stiklotajām durvīm un apsēdās pie tuvākā blekdžeka galdiņa. Rokās viņam grabēja melnie simtdolāru spēļu žetoni, sīkas pārogļojušās saulītes. Viņš vēroja, kā dalītājs velk ārā kārtis no gluži jaunas, garenas koka kārbas.

Džordans riskēja ar prāvu likmi uz katra mazā aplīša, spēlēdams uzreiz par diviem. Laime uzsmaidīja. Viņš spēlēja, līdz kārbā nepalika vairs nevienas kārts. Dalītājs bieži zaudēja, un, kad atkal sajauca kārtis, Džordans devās talak. Kabatas bija piestūķētas ar spēļu žetoniem. Taču viņš par to neraizējās, jo bija ģērbies azartspēlēm īpaši paredzētā Lasvegasas Laimētāja sporta jakā. Debeszilajai jakai ar tumšsarkanajām apmalēm bija neskaitāmas optimistiski ietilpīgas kabatas ar rāvējslēdzējiem. Ari jakas iekšpusē bija iestrādātas īpašas, ar rāvējslēdzēju aizvelkamas kabatas — tik dziļas, lai neviens kabatzaglis nespētu tam piekļūt. Džordana laimesti atradās drošībā, vietas, kur noglabāt nākamos, pietika atliku likām. Lasvegasas Laimētāja jakas kabatas nevienam vēl nebija izdevies līdz augšai piepildīt.

Neskaitāmām milzu lustrām apgaismotais kazino tinās purpursarkano paklāju atstarotā zilgana dūmakā. Džordans no šīs gaismas ienira pustumsā pie bāra nodalījuma ar zemiem griestiem un paaugstinājumu mūziķiem. Apsēdies pie maza galdiņa, viņš varēja pārredzēt kazino, kā skatītājs, kas raugās uz prožektoru apgaismotu skatuvi.

Gluži ka hipnotizēts viņš vēroja dienas spēlmaņus, kas sarežģītā horeogrāfiskā rakstā līkumoja no galda uz galdu. Līdzīgi varavīksnes mestam lokam dzidri zilās debesīs, ruletes vizuļojošā ripa uzdzirkstīja sarkanos un melnos ciparus. Zili baltas kāršu muguriņas slīdēja pa galdu zaļo tūku. Baltpunktaini sarkani spēļu kauliņi kā žilbinošas lidojošas zivis lēkāja pār vaļveidīgajiem galdiem. Zāles tālākajā galā pie blekdžeka galdu rindas spēlē neiesaistītie dīleri, pacēluši rokas augstu gaisā, mazgāja tās, rādot, ka saujās nav paslēpti žetoni.

Kazino skatuve pamazām papildinājās ar aktieriem: saules pielūdzēji nāca no āra baseina, citi no tenisa vai golfa laukumiem, dažs nosnaudies vai pēcpusdienu pavadījis, piekopjot bezmaksas prieciņus vai pirktu mīlestību kādā no tūkstošiem «Zanadu» numuru. Džordans pamanīja vēl vienu Vegasas Laimētāja jaku, kas virzījās cauri kazino. Nācējs bija Mērlins. Mčrlins, saukts Sīkais. ledains garām ruletei, Mērlins saminstinājās, jo tā bija viņa vājība. Spēlē viņš piedalījās reti, jo zināja, ka milzīgie piecarpus procenti griež tikpat sāpīgi kā ass zobens. Džordans no savas tumsības pamāja ar roku sarkansvītrotajā piedurknē, un Mērlins, it kā iedams cauri liesmām, turpināja ceļu un, nokāpis no spoži apgaismotās kazino skatuves, apsēdās. Ar rāvējslēdzēju aizvilktās kabatas nelikās piebāztas ar žetoniem, un arī rokas bija tukšas.

Abi sēdēja klusēdami un jutās labi viens otra sabiedrībā. Mērlins savā sarkanzilajā jakā izskatījās pēc īsta atlēta. Viņš bija vismaz desmit gadus jaunāks par Džor-danu, un mati viņam bija piķa melnumā. Turklāt Mērlins izskatījās daudz līksmāks un šķita dedzīgāk gatavojamies cīņai pret likteni — azarta gaidās.

Pēkšņi viņi ieraudzīja no bakarā zāles kazino tālākajā galā — ejā starp krāšņajiem, eleganti pelēkajiem treliņiem parādāmies Kāliju Krosu un Diānu un cauri visai telpai tuvojamies viņiem. Ari Kalijam mugurā bija Vegasas Laimētāja jaka. Diāna bija ģērbusies baltā tērpā, īsā un vasarīgi vieglā, lai justos ērti dienas darbā, un viņas krūtis virs izgriezuma bija nopūderētas pērļaini baltas. Mērlins pamāja ar roku, un tie abi nevilcinoties starp kazino galdiem nāca tieši šurp. Kad viņi bija apsēdušies, Džordans pasūtīja dzeramo. Viņš zināja, ko katrs dzer.

Kālijs pamanīja Džordana piestūķētās kabatas.

— Ei, — viņš sacīja, — tu jau esi spēlējis un ticis pie laimesta bez mums?

Džordans pasmaidīja.

— Tikai mazliet.

Visi noskatījās, kā viņš samaksā rēķinu un viesmīlei dzeramnaudā pasniedz piecdolāru žetonu. Džordans manīja šos skatienus. Viņš nesaprata, kāpēc draugi tik dīvaini viņā raugās. Trīs nedēļas nodzīvojis Vegasā, viņš bija briesmīgi pārvērties. Svarā zaudējis divdesmit mārciņu, pelnpelēkie mati izauguši un kļuvuši gaišāki. Vēl arvien glītā seja izskatījās novārgusi, āda tapusi pelēcīga. Džordans likās nonīcis. Pats viņš to neapzinājās, jo jutās lieliski. Tāpēc gluži vientiesīgi brīnījās par šiem trim cilvēkiem, kas trīs nedēļas bijuši viņa draugi un nu jau tapuši par labākajiem draugiem viņa mūžā.

Labāk nekā pārējie Džordanam patika Sīkais. Mērlins. Mērlins lepojās ar to, ka ir bezkaislīgs spēlmanis. Vienalga, zaudējis vai laimējis, viņš nekādas emocijas neizrādīja, un tas viņam arvien izdevās. Tikai retās izņēmuma reizēs, kad nelāgi zaudējumi sekoja cits citam, viņa sejā parādījās kāds aizvainotības un pārsteiguma vaibsts, un tas Džordanu ielīksmoja.

Mērlins Sīkais daudz vārdu nekad netērēja. Tikai vēroja citus. Džordans apzinājās, ka Mērlins Sīkais uzskaita ikkatru viņa rīcību, pūlēdamies viņu izskaitļot. Arī tas Džordanu uzjautrināja. Viņš Sīko allaž nesa cauri. Sīkais visur meklēja sazin kādus slepenus sarežģījumus, nespēdams apjēgt, ka Džordans ir tieši tāds, kādu viņu redz pasaule. Tomēr Džordanam patika uzturēties ka Sīkā, tā abu pārējo sabiedrībā. Viņi remdēja Džordana vientulību. Par Sīko viņu Kālijs bija nosaucis tāpēc, ka Mērlins spēlē metās daudz kaismīgāk, bērnišķīgi, no visas sirds.

Kālijs savukārt bija visjaunākais — tikai divdesmit deviņus gadus vecs. Taču, lai cik savādi tas liktos, viņš bija gluži vai grupas vadonis. Visi četri bija satikušies pirms trim nedēļām tepat Vegasā, šajā pašā kazino, un viņus saistīja tikai viena kopīga īpatnība. Viņi bija deģenerējušies spēlmaņi. Viņu trīs nedēļas ilgušo uzdzīvi varēja uzskatīt par ārkārtēju gadījumu, jo pēc patiesības kazino lielajam riskam būtu vajadzējis viņus iedzīt Nevadās tuksneša smiltājos jau pirmajās dienās.

Džordans mānijā, ka arī abi pārējie, Kālijs Kross Uz-skaitītājs un Diāna, tāpat tiecas viņu izzināt, taču pret to neiebilda. Viņam pašam neviens no draugiem īpašu ziņkāri neizraisīja. Sīkais šķita pārāk jauns un pārāk prātīgs, lai kļūtu par deģenerējušos spēlmani, bet Džordans nepūlējās izpētīt, kāpēc tas tā. Tādi sīkumi viņu patiešām neinteresēja.

Kālijā vispār nebija nekā tāda, par ko varētu lauzīt galvu, vai vismaz tā šķita. Kālijs bija klasisks deģenerējies spēlmanis ar visām raksturīgajām iemaņām. Viņš spēja izskaitīt un aplēst kārtis aizvērtā kavas kārbā un smalki pārzināja visas pārdrošākās riska iespējas. Sīkajam nekas tamlīdzīgs nepiemita. Džordans bija vēss, abstrahējies spēlētājs, Sīkais spēlē metās dedzīgi, bet Kālijs bija profesionālis. Par sevi Džordans nekādas ilūzijas neloloja. Šai brīdī viņš piederēja pie pārējo šķiras. Deģenerējies spēlmanis. Proti, cilvēks, kas spēlē spēlēšanas dēļ un ir lemts neveiksmei. Tāpat kā varonim, dodoties karā, ir lemts krist kaujas laukā. Parādiet man azartspēlmani, un es jums paradīšu zaudētāju, parādiet man varoni, un es jums parādīšu līķi, Džordans domāja.

Visiem trim finansu resursi drīz izsīks, visiem drīz vajadzēs lasīties prom, palikt varēs, iespējams, vienīgi Kālijs. Kālijs bija pa pusei savedējs, pa pusei uzvedinātājs. Aizvien centās kaut ko noblēdīt, lai tikai varētu spēlēt kazino. Reizēm viņš piedabūja kādu dīleri partneros pret pārējiem spēlētājiem, un tā tad bija bīstama spēle.

Meitene — Diāna patiesībā bija autsaidere. Viņas uzdevums kazino bija piedalīšanās spēlē saimnieka labā, un savu laimi viņa izmēģināja pie bakarā galda. Kopā ar trim draugiem, jo viņa juta, ka tie Vegasā bija vienīgie vīrieši, kam gar viņu ir kāda daļa.

Kā jau algota spēlētāja, Diāna spēlēja par kazino naudu, zaudēja un laimēja kazino naudu. Viņa bija atkarīga nevis no likteņa, bet no stingri noteiktas iknedēļas algas, ko maksāja kazino. Diānas klātbūtne pie bakarā galda bija vajadzīga tikai klusajās stundās, jo tukšam galdam spēlmaņi meta apkārt līkumu. Viņa noderēja par mušpapīru mušu ķeršanai, tāpēc ģērbās izaicinoši. Mati Diānai bija gari, spīdīgi melni, lūpas — jutekliski pilnīgas, augums ar garajām kājām — gandrīz ideāls. Krūtis mazas, taču tās viņai lieliski piestāvēja. īsta vēriena spēlmaņiem bakarā zāles pārzinis deva viņas majas tālruņa numuru. Dažkārt šis pats zāles pārzinis vai dīleris Diānai pačukstēja, kurš spēlmanis ar viņu labprāt tiktos savā numurā. Palika, protams, iespēja atteikties, tomēr šādu iespēju vajadzēja izmantot piesardzīgi. Ja Diāna piekrita, klients ar viņu nenorēķinājās tieši. Bakarā zāles pārzinis izrakstīja īpašu čeku par piecdesmit vai simt dolāriem, un pret to viņa kazino kasē varēja saņemt naudu. Diānai tas gaužām nepatika. Parasti viņa maksāja piecus dolārus citai spēļu meitenei, lai tā naudu iekasē viņas vietā. Padzirdējis to, Kālijs tūdaļ uzmetās Diānai par draugu. Viņam patika nevarīgas sievietes, jo tās bija viegli ietekmējamas.

Džordans pamāja viesmīlei, lai atnes vēl pa kokteilim. Viņš jutās atslābinājies. Agrā rītā gūtais laimests radīja savdabīgu šķīstības izjūtu. It kā viņu būtu iemīlējis kāds svešāds dievs, kas viņu atzinis labu esam un atalgojis par upuriem, kuri nesti aiz muguras palikušajai pasaulei. Un Džordans izjuta biedriskumu pret Kāliju un Merlinu.

Bieži viņi brokastoja kopā. Un aizvien kopā iztukšoja šo pēcpusdienas kausu, pirms stājās pie lielās spēles, kura kārtējo reizi sapostīs visu nakti. Reizēm, nosvētīdami laimestu, viņi pusnaktī mazliet uzkoda, un tēriņu maksāja laimētājs, kurš izpirka visiem arī keno spēles kartes. Pēdējo trīs nedēļu laikā visi trīs bija kļuvuši nešķirami draugi, kaut gan īstenībā nekas kopīgs viņus nesaistīja un draudzībai bija lemts izgaist līdz ar kāri nodoties azartam. Tomēr pagaidām, vēl pēdējo centu spēlē nezaudējuši, viņi cits pret citu juta dīvainu tuvību. Pēc kādas īsti laimīgas spēļu dienas Mērlins Sīkais aizgāja ar abiem draugiem uz viesnīcas apģērbu veikalu un nopirka visiem trim sarkanzilās Ve-gasas Laimētāju jakas. Tajā dienā visi trīs laimēja, un kopš ša brīža aiz māņticības no jakām nešķīrās.

Ar Diānu Džordans bija iepazinies sava vislielākā pazemojuma vakarā, tajā pašā, kad bija saticis Mērlinu. Nākamajā dienā kādā no spēles pārtraukumiem viņš bija Diānu pacienājis ar kafiju un abi ilgi bija runājuši, kaut no meitenes teiktā Džordans nedzirdēja ne vārda. Juzdama, ka jaunais paziņa neizrāda nekādu interesi, Diāna bija jutusies aizvainota. Tāpēc arī nekas vairāk nenotika.

Pēcāk Džordans to nožēloja, nožēloja nākamajā naktī, viens pats gulēdams savā pārbagāti izgreznotajā numurā un nespēdams aizmigt. Tāpat kā nespēja aizmigt nevienu nakti. Viņš bija izmēģinājis miega zāles, taču no tām tikai rādījās baismīgi murgi.

Drīz vajadzēja iznākt džeza ansamblim, zāle jau pamazām pildījās viesiem. Džordans pamanīja draugu skatienu, kad viņš viesmīlei pasniedza sarkano piecdolāru žetonu. Viņiem tā šķita lieka izšķērdība. Taču īstenībā Džordans tik bagātīgi tērējās vienīgi tāpēc, ka negribēja sevi piepūlēt ar domāšanu, cik īsti viesmīlei dot. Džordans nopriecājās, apzinādamies, kā mainījusies viņa izpratne par vērtībām. Aizvien būdams mērens un sīkumains, viņš nekad nebija atļāvies pārlieku devibu. Viņa daļa pasaulē kādu laiku bija līdz beidzamajam sīkumam nosvērta un nomērīta. Katrs saņēma pēc nopelniem. Līdz beidzot šāds princips vairs nedarbojās. Nu viņam atlika vienīgi brīnīties, kā reiz varējis savu dzīvi balstīt uz tik bezjēdzīgiem spriedumiem.

Ansamblis zāles tumsībā rausās uz skatuves. Drīz tie graus vaļā tik skaļi, ka sarunāties vairs nebūs iespējams, un tas aizvien bija signāls, ka viņiem visiem trim jāstājas pie nopietnas spēles.

— Šovakar man ir laimīgs vakars, — sacīja Kālijs. — Esmu sagatavojies trīspadsmit izmetieniem ar labo roku.

Džordans pasmaidīja. Viņš allaž atsaucās uz Kālijā sa-jūsmibu. Džordans zināja tikai, ka viņu sauc Kālijs Uzskatītājs un ka šo pavārdu viņš iemantojis pie bakarā galda. Džordanam Kālijs patika, jo viņš nemitīgi tērgāja un viņa tērgāšana nekādas atbildes neprasīja. Tā viņš kļuva grupai nepieciešams, jo Džordans un Mērlins Sīkais nemēdza gari runāt. Arī Diāna, bakarā meitene, gan bieži smaidīja, bet runāt tikpat kā nerunāja.

Kālijā glītā, tumsnējā seja ar smalkajiem vaibstiem gluži vai mirdzēja pašpārliecībā.

— Kādu stundiņu noturēšu spēļu kauliņu savās rokas, — viņš sacīja. — Izmetīšu tikai simtniekus un nevienu septiņnieku. Jums, puiši, vajadzēs piebiedroties.

Kā atbalstīdams Kālijā teikto, džeza ansamblis sāka priekšnesumu ar skaļiem bungu dārdiem.

Kalijam patika spēlēt kauliņus, tomēr vislabāk viņam padevās blekdžeks, jo šajā spēlē viņš varēja uzskaitīt kārtis. Džordanam labāk par visu patika bakarā, jo tur nevajadzēja nekādu prasmi, nedz ari skaitīšanu. Merlins aizrāvās ar ruleti, jo tā viņam šķita pati mistiskākā, pati maģiskākā spēle. Taču Kālijs bija paziņojis par savu ne-kļūdību tovakar kauliņu spēlē, un nu visiem vajadzēja spēlēt līdzi, lai nodrošinātu viņa veiksmi. Viņi bija Kālijā draugi, tāpēc nedrīkstēja nest viņam neveiksmi. Visi piecēlās, lai dotos uz kauliņu spēles zāli un balstītu Kāliju, bet Kālijs pats ievingrināja spēcīgo labo roku, kura gla-baja maģisko trīspadsmit metienu noslē- pumu.

Pirmoreiz ierunājās Diāna:

— Džordijam bija laimīga roka bakarā spēlē. Varbūt jums vajadzētu sākt ar to.

— Tu man nepavisam neliecies ar laimigu roku, — Mērlins sacīja Džordanam.

Džordana panākumu pieminēšana neatbilda Diānas principiem. Draugi varētu izspiest viņam aizdevumu, vai ari viņš varētu jaust skaudigu nelabvēlību. Taču tad Diāna jau bija iepazinusi Džordanu pietiekami labi, lai saprastu, ka viņš nenoņemas ar parasto azartspēlmaņu māņticību.

Kālijs Uzskaititājs papurināja galvu.

— Man ir priekšnojauta. — Viņš pavicināja labo roku, tajā sakratīdams iedomātos kauliņus.

Mūzika grandēja pilnā sparā, viņi vairs nespēja cits citu saklausīt. Tā izdzina viņus no svētīgās tumsas un izmeta uz kazino zāles gaismā kvēlojošās skatuves. Spēlētāju bija saradies krietns pulks, tomēr viņi uz priekšu tika bez traucēkļiem. Diānai bija beidzies kafijas pārtraukums, un viņa devās atpakaļ pie bakarā galda, lai spēlētu par kazino naudu un aizpildītu tukšās vietas. Bez jebkādām kaislībām. Kā jau kazino algota spēlētāja, kas laimē un paspēlē kazino naudu, viņa bija līdz apnikumam nemirstīga. Un tāpēc lika soli gausāk nekā pārējie.

Kālijs soļoja visiem pa priekšu. Sarkanzilajas Vegasas Laimētāju jakās viņi izskatījās pēc trim musketieriem. Kālijs bija sparīgs un pašpārliecināts, Mērlins likās gandrīz tikpat ņiprs, jo viņā bija uzvirmojušas spēlmaņa asinis. Džordans kustējās lēnāk, lielais laimests viņu šķita darām smagāku nekā abi pārējie. Kālijs lūkoja noskatīt piemērotu galdu, un viena no svarīgākajām piemērotības pazīmēm bija iespējami mazāka kazino žetonu kaudzīte. Galu galā viņš noskatīja galdu aiz treliņiem, un visi trīs nostājās tā, lai pie kauliņu mešanas sērijas pirmais tiktu Kālijs. Viņi meta uz nelielām likmēm, līdz Kalijam beidzot aiz nepacietības kniestošajās saujās bija sarkanie kubiņi.

Sīkais lika divdesmit par rindu. Džordans — divsimt. Kālijs Uzskaitītājs piecdesmit. Viņš izmeta sešnieku. Visi trīs atkārtoja likmi un piepirka visus skaitļus. Kālijs satvēra kauliņu un dedzīgā pārliecībā izmeta to uz galda tālāko galu. Tad, neticēdams pats savām acīm, blenza rezultātā. Briesmīgāka katastrofa nebija iedomājama. Septiņnieks. Cauri. Bez iespējas tikt pie cita skaitļa. Sīkais bija paspēlējis simt četrdesmit, Kālijs — trīssimt piecdesmit. Džordans bija patukšojis kabatas par tūkstoš četrsimt dolāriem.

Kālijs kaut ko nomurkšķēja un devās projām. Pēc tik traka satricinājuma atlika vienīgi ar vislielāko piesardzību spēlēt blekdžeku. Jāizskaitļo katra kārts kavā, lai gūtu priekšrocību pret dīleri. Reizēm tas izdevās, bet noņemšanās bija pamatīga. Dažkārt viņš precīzi atcerējās katru kārti, varēja aprēķināt, kas vēl palicis kavā, un, dabūjis desmit procentu pārsvaru pār dīleri, lika galdā prāvu žetonu žūksni. Taču arī ar šo desmit procentu pārsvaru reizumis viņam neveicās un nācās zaudēt. Un pec tam atkal izskaitļot nākamo kavu. Savas fantastiskās labās rokas pievilts, Kālijs bija spiests ķerties pie naudas taisīšanas. Tātad priekšā stāv grūta darba nakts. Jāspēlē ļoti gudri, lai nepiedzīvotu neveiksmi.

Mērlins Sīkais arī gāja projām, tāpat lai taisītu naudu, tikai viņam trūka prasmes. Vajadzēja paļauties uz veiksmi.

Džordans viens pats klīda pa kazino. Viņam patika ļaužu pūlī un spēļu kņadā izjust savrupibu. Būt vienam, nejūtoties vientuļam. Uz kādu stundu sadraudzēties ar svešiem cilvēkiem un pēcāk ar tiem nekad vairs netikties. Klaudzēja kauliņi.

Iedams cauri blekdžeka zālei, kur rindās stāvēja pakavveidīgie galdi, Džordans ieklausījās, vai nesadzirdēs otras kārts švīkoņu. Šo triku viņam un Mērlinam bija iemācījis Kālijs. Ar acīm nebija iespējams izsekot blēdīga kāršu dalītāja izmanīgajām rokām. Bet, ja ļoti vērīgi ieklausījās, varēja sadzirdēt tik tikko samanāmu plakšķi, kad viņš izslidināja otru kārti zem kavas virsējas karts. Jo pirmā kārts dīlerim bija vajadzīga, lai viņa roka būtu laimīga.

Zālē uz vakara šovu bija sastājusies gara rinda, lai gan pulkstenis rādīja vēl tikai septiņi. Kazino nekāda īsta rosība nenotika. Neviens nespēlēja uz augstām likmēm. Neviens neko nelaimēja. Džordans nesteidzīgi saspieda saujā melnos žetonus. Tad piegāja pie gandrīz tukša kauliņu spēles galda un paņēma mirdzošos sarkanos kauliņus.

Atvilcis Vegasas Laimētāja jakas ārējās kabatas rāvējslēdzēju, Džordans no tās izņēma melnos simtdolāru žetonus un sakrāva kaudzītē uz galda. Viņš lika divsimt par rindu, izraudzījās skaitli, pēc tam piepirka pārējos skaitļus par piecsimt dolāriem gabalā. Kauliņus viņš turēja gandrīz stundu. Pēc pirmajām piecpadsmit minūtēm no viņa iekarsušas rokas itin kā elektriskā strāva izskrēja cauri visam kazino, un ap galdu sanāca spēlētāju ka biezs. Likmi viņš noturēja piecsimt dolāru līmenī, un no viņa saujas cits pēc cita izripoja maģiskie skaitļi. Prātā viņš nolādēja liktenīgo septiņnieku, sūtīdams to uz elli. Viņš aizliedza tam parādīties. Galdā melnajiem žetoniem pietrūka vietas. Jakas kabatas izspīlējās līdz pēdējai iespējai. Pēdīgi viņš vairs nespēja noturēt domas galējā koncentrētībā, nespēja aizkavēt liktenīgo septiņnieku, un kauliņi no viņa rokas nonāca pie nākamā spēlētāja. Zāles pārzinis pasniedza metāla kārbu, ar ko Džordanam žetonus aiznest uz kazino kasi. Parādījās Mērlins un Kālijs. Džordans viņiem uzsmaidīja.

— Vai redzējāt, kā es metu? — viņš jautāja.

Kālijs papurināja galvu.

— Ienācu tikai pirms desmit minūtēm, — viņš sacīja. — Maz ko varēju tev līdzēt.

Mērlins smējās.

— Es tavai laimei neticēju, tāpēc tai spēlītē nepiedalījos.

Mērlins un Kālijs pavadīja Džordanu līdz kasei, lai

palīdzētu savākt naudu. Džordans pārsteigumā gluži vai apstulba, kad metāla kārbas saturs izvērtās vairak nekā

piecdesmit tūkstošos dolāru. Bet kabatas joprojām vai plīsa aiz žetonu pārpilnības.

Mērlins un Kālijs blenza mēmā godbijībā. Kālijs no

pietni ierunājās:

— Klau, Džordij, tev tagad ir īstā reize šo pilsētu

atstāt. Ja paliksi, viņi visu šito pievāks atpakaļ.

Džordans pasmējās.

— Nakts nupat tikai sākas. — Viņu sasmīdināja tas, ka draugi šo laimestu uzskata par diez kādu lielo ieguvumu. Tomēr sasprindzinājums neatslāba. Viņš jutās drausmīgi noguris. — Uzkāpšu savā istabā brīdi nosnausties, — viņš sacīja. — Ap pusnakti satiksimies, un es jums izmaksāšu krietnas vakariņas. Norunāts?

Kasieris bija saskaitījis naudu un Džordanam jautāja:

— Ņemsiet skaidrā naudā, ser, vai izrakstīt čeku? Vai varbūt atstāsiet glabāšanā tepat kasē?

— Ņem čeku! — sacīja Mērlins.

Kālijs alkatīgās pārdomās sarauca pieri, bet tad, pamanījis, ka Džordana slepenās iekškabatas joprojām piebāztas ar žetoniem, pasmaidīja.

— Drošāk ir ņemt čeku, — viņš noteica.

Visi trīs gaidīja, Kālijs un Mērlins nostājušies katrs savā pusē Džordanam, bet Džordans pāri viņu galvām lūkojās vizuļojošajās kazino zālēs. Beidzot atkal parādījās kasieris un pasniedza Džordanam dzeltenu čeku ar robainu maliņu.

Trīs draugi apmetās uz papēžiem neapzinātā piruetē, tā ka jaku purpurs un zilgme spožo starmešu gaismā nozibēja vien. Tad Mērlins un Kālijs paņēma Džordanu katrs zem savas rokas un steigšus izstūma vienā no līkumotajiem gaiteņiem, kas veda uz viņa numuru.

Spilgts, grezns, dārgs numurs. Bagātīgi zeltaina brokāta aizkari, milzīga, ar sudrabainu pārklāju segta gulta. Kā radīta azartspēlmanim. Džordans nomazgājās siltā vannā un mēģināja lasīt. Aizmigt viņš nespēja. Vegasas Galvenās ielas neona gaismas, iespīdēdamas pa logu rūtīm, meta uz sienām dzirkstis visās varavīksnes krāsās. Džordans aizvilka aizkarus ciešāk, tomēr galvā joprojām skanēja slāpētā duna, kas izlauzās cauri milzu kazino sienām, atsaukdama atmiņā tālumā šalcošas jūras bangas. Viņš izslēdza gaismu un atgūlās gultā. Tas bija veikls triks, taču prāts neļāvās apmuļķoties. Aizmigt nebija iespējams.

Pēkšņi Džordans sajuta sen pazīstamās bailes un briesmīgo nemieru. Ja viņš aizmigs, tad nomirs. Izmisīgi gribējās gulēt, bet aizmigt viņš nespēja. Bija pārāk nobijies, pārāk iebiedēts. Un neparko nespēja saprast, kas viņu tik briesmīgi nobiedējis.

Atkal vilināja iespēja iedzert miega zāles. Mēneša sakumā viņš tās jau bija izmēģinājis un varējis aizmigt, tomēr mocījies drausmīgos, nepanesamos murgos. Un nākamajā dienā pamodies galīgā depresijā. Tad jau labāk iztikt bez miega. Kā tobrīd.

Džordans ieslēdza gaismu, izkāpa no gultas un apģērbās. Tad iztukšoja visas savas kabatas un naudas maku. Pēc tam atvilka ārējo un iekšējo kabatu rāvējslēdzējus un aiz apakšmalas izkratīja Vegasas Laimētāja jaku, izbirdi-nādams melnos, sarkanos un zaļos žetonus pār gultas zīda pārklāju. Simtdolāru banknotes sabira milzīgā kaudzē, melnie un sarkanie žetoni savienojās dīvainās spirālēs un raibos rakstos. Lai īsinātu laiku, Džordans ņēmās skaitīt naudu un šķirot žetonus. Šī nodarbība aizņēma gandrīz stundu.

Skaidrā naudā sanāca vairāk nekā piectūkstoš dolāru. Melnie simtdolāru žetoni sasniedza astoņtūkstoš dolāru vērtību, zaļie divdesmitpiecnieki — sešus tūkstošus dolāru un sarkanie piecdolārnieki — gandrīz tūkstoš dolāru vērtību. Džordans pārsteigumā apjuka. Tad, izņēmis no maka lielo viesnīcas «Zanadu» čeku ar robaino maliņu, nopētīja melnos un sarkanos ierakstus, kā arī summu, kas bija rakstīta ar zaļu tinti. Piecdesmit tūkstoši dolāru. Džordans čeku rūpīgi nopētīja vēlreiz. Trīs dažādi paraksti. Viens paraksts īpaši saistīja uzmanību, jo bija izvilkts lieliem burtiem un ļoti skaidrā rokrakstā. Alfreds Grounvelts.

Un tomēr Džordans nespēja atbrīvoties no mulsas. Viņš atminējās pa dienu vairākkārt mainījis žetonus naudā, taču nebija apjautis, ka to varētu būt vairāk par pieciem tūkstošiem. Līdzko viņš sakustējās, rūpīgi sakrautās kaudzītes sabruka, izbirdamas raibā jūklī.

Džordans jutās apmierināts. Viņš nopriecājās, ka naudas pietiek, lai paliktu Vegasā un nevajadzētu atgriezties Losandželosā un stāties jaunā darbā. Uzsākt jaunu karjeru, jaunu dzīvi un varbūt pat dibināt jaunu ģimeni. Vēlreiz pārskaitījis naudu, viņš tai pievienoja čeku. Tātad viņa rīcībā ir septiņdesmit viens tūkstotis dolāru. Un iespēja spēlēt mūžīgi.

Izslēdzis gaismu pie gultas, Džordans nolikās guļus, un nauda tumsā lika sevi manīt, viegli pieskardamās visapkārt viņa ķermenim. Viņš lūkoja iemigt, lai pārvarētu bailes, kas viņu šajā tumšajā istabā allaž sagrāba savā varā. Sirds skaļi dauzījās arvien ātrāk un ātrāk, līdz beidzot atkal vajadzēja ieslēgt gaismu un kāpt no gultas ārā.

Savos greznajos apartamentos augstu virs pilsētas viesnīcas īpašnieks Alfreds Grounvelts pacēla klausuli. Viņš zvanīja uz kauliņu spēles zāli, lai apvaicātos, cik ir laimējis Džordans. Atbildē viņš saņēma ziņu, ka Džordans savācis visu tāvakara peļņu. Pēc tam viņš telefona centrālei lika izsaukt «Zanadu pieci». Klausuli Grounvelts nenolika. Dažās minūtēs izsaukums noskanēja pa visu viesnīcu, aizsniedzot spēlmaņu smadzenes. Viesnīcas īpašnieks laiski lūkojās pa logu, kur skatienu saistīja milzīgais zaļi sarkanais neona pitons, kas aizvijās pa Lasve-gasas Galveno ielu. Tālumā vīdēja tumšie tuksneša kalni, kas ieskāva Grounveltu lidz ar tūkstošiem azartspēlmaņu, kuri mēģināja pārtrumpot viņa iestādi, svīzdami par miljoniem dolāru, kas zaļos papīriņos tik kārdinoši gulēja kases seifā. Gadu gadiem šie spēlmaņi atstāja savus kaulus balināmies kliedzoši spilgtajā Vegasas Galvenajā ielā.

Tad Alfreds Grounvelts klausulē izdzirdēja Kālijā balsi. Kālijs bija «Zanadu pieci». (Grounvelts bija «Zanadu viens».)

— Kalij, tavs drauģelis pamatīgi mūs apstrādājis, — Grounvelts sacīja. — Vai esi pārliecināts, ka viņš ne-blēdās?

Kālijs atbildēja ļoti klusu:

— Jā gan, mister Grounvelt. Viņš ir mans draugs un godigs cilvēks. Visu laimēto tepat atstās, iekams laidīsies lapās.

— Lai dara visu, ko vēlas, pats uz savu atbildību, — teica Grounvelts. — Tikai neļauj viņam blandīties pa Galveno ielu un palaist mūsu naudiņu citos spēļu namos. Neatkāpies no viņa ne soli.

— Neraizējieties! — Kālijs atbildēja. Tomēr Grounvelts viņa balsī saklausīja kaut ko neparastu. Mirkli viņš nodevās pārdomām par Kāliju. Kālijs bija viņa okšķeris, kas pārbaudīja kazino darbu un blekdžeka dīleriem ziņoja, kuri būs viņa partneri, kas grasās apspēlēt kazino. Grounvelts ar Kāliju saistīja lielas nākotnes ieceres. Taču tobrīd viņš visai drošs vairs nejutās.

— Kā ar to otru tavas kompānijas puisi — ar Sīko? — Grounvelts vaicāja. — Kādi ir viņa nolūki, kāda velna pēc viņš te kvern veselas trīs nedēļas?

— Sīka zivtele, — Kālijs atbildēja. — Bet lāga zēns. Par viņu neraizējieties, mister Grounvelt. Es apzinos savu atbildību jūsu priekšā.

— Labi, — noteica Grounvelts. Nolikdams klausuli, viņš pasmaidīja. Kālijs nezināja, ka zāles pārziņi sūdzējušies par viņu, iebilduši pret Kālijā rosīšanos pa kazino, jo viņš bija pārlieku veikls uzskaititājs. Viesnīcas pārvaldnieks savukārt žēlojās par to, ka Mērlinam un Džor-, danam ļauj tik ilgi aizņemt numurus, kas vairāk nekā nepieciešami jauniem spēlmaņiem, kuri ik nedēļas nogali ierodas ar pilniem naudas makiem. Neviens nenojauta, ka Grounvelts ir ieinteresēts minēto triju vīriešu draudzībā. Tas, kā šī trejsavienība beigsies, galu galā noteiks, vai Kālijs pārbaudījumu ir izturējis.

Džordans savā istabā cīnījās ar vēlēšanos atgriezties kazino. Apsēdies atzveltnes krēslā, viņš aizsmēķēja cigareti. Viss iet kā pa diedziņu. Viņam ir draugi, viņam laimējas spēlē, viņš ir brīvs. Tikai noguris. Vajadzīga ilgāka atelpa kaut kur tālumā.

Kālijs, Diāna un Mērlins, Džordans domāja. Trīs mani labākie draugi, un šī doma lika viņam pasmaidīt.

Visiem trim daudz kas par viņu zināms. Ilgas stundas kopā pavadītas, sēžot kazino bārā, tenkojot un atpūšoties starp spēļu sērijām. Džordans nebija nekāds mazrunīgais. Viņš labprāt atbildēja uz jebkuru jautājumu, bet pats nekad nevienu neiztaujāja. Sīkais jautājumus parasti uzdeva tik nopietni, ar tik neslēptu interesi, ka Džordans nekad nejutās aizskarts.

Lai kaut kā nosistu laiku, viņš izņēma no skapja savu ceļasomu un atvēra to. Pirmā skatienu saistīja maza pistole, ko viņš bija nopircis, vēl būdams mājās. Draugiem viņš par šo ieroci ne reizi nebija ieminējies. Sieva no Džordana bija aizgājusi, paņemdama līdzi bērnus. Džor-danu viņa bija pametusi, aiziedama pie cita vīrieša, un pirmā viņa reakcija toreiz bija šo vīrieti nogalināt. Tāda doma bija tik sveša Džordana patiesajai dabai, ka viņš joprojām nespēja par to nobrīnīties. Pats par sevi saprotams, ka viņš neko neizdarīja. Nu grūtības radīja nepieciešamība no šaujamā atbrīvoties. Pats labākais būtu pistoli izjaukt un izmest pa daļām. Džordans nevēlējās uzņemties atbildību par to, ka ar šaujamo kādam var tikt nodarīts pāri. Bet tobrīd viņš to atlika sānis, iemeta somā dažus apģērba gabalus un atkal apsēdās.

Džordans nejutās pārliecināts, vai vēlas aizbraukt no Vegasas, no spoži apgaismotā kazino. Te viņš jutās omulīgi. Te viņš bija drošībā. Vienaldzība pret laimēšanu un paspēlēšanu ieskāva viņu kā burvju apmetnis, kas aizsargāja pret likteni. Bet pats galvenais — kazino ka drošs patvērums ļāva aizmirst citas raizes un pašas dzīves izliktās lamatas.

Atcerēdamies, kā Kālijs bija satraucies par lielajiem laimestiem, Džordans atkal pasmaidīja. Ko viņš galu galā ar šo naudu darīs? Pats prātīgākais būtu nosūtīt to sievai. Viņa bija krietna sieviete, laba māte, apveltīta ari ar citām slavējamām īpašībām. Tas, ka viņa pēc divdesmit gadu kopdzīves pameta Džordanu, lai apprecētos ar mīļāko, šo dzīves īstenību nekādi nespēja grozīt. Kad nu pēc notikušā pagājuši tik daudzi mēneši, Džordans skaidri saprata sievas lēmuma pamatotību. Viņai bija tiesības kļūt laimīgai. Dzīvot savu dzīvi pilnīgā saskaņā ar sevi. Bet kopdzīve ar Džordanu viņu slāpēja. Neba tāpēc, ka viņš būtu slikts vīrs. Trūka tikai pilnīgas saskaņas. Viņš bija labs tēvs. Visādā ziņā izpildīja savus pienākumus. Vienīgā vaina bija tā, ka pēc divdesmit gadu kopdzīves viņš vairs nespēja sievu darīt laimīgu.

Draugiem šis Džordana dzīves posms bija zināms. Trīs Vegasā kopā pavadītās nedēļas likās gadiem ilgas, un viņš ar šiem cilvēkiem varēja runāt tā, kā nebija varējis runāt ne ar vienu mājās. Stāsts izlauzās pats, viņiem sēžot bārā un dzerot, kā arī pēc pusnakts maltītēm kafejnīcā.

Džordans zināja, ka tiek uzskatits par nejūtīgu cilvēku. Kad Mērlins iejautājās, vai sieva viņam ļauj tikties ar bērniem, Džordans tikai paraustīja plecus. Mērlins vaicāja, vai viņš gribētu vēl tikties ar sievu un bērniem, un Džordans lūkoja atbildēt godīgi.

— Nedomāju vis, — viņš sacīja. — Viņiem nekā netrūkst.

Tad Mērlins Sīkais kā šautin izšāva:

— Bet tu, vai tev nekā netrūkst?

Džordans no sirds nosmējās, smējās par to, ka Mērli-nam Sīkajam izdevies visu pavērst par sliktu viņam.

Joprojām smiedamies, viņš sacīja:

— Protams, man nekā netrūkst. — Tad Džordans atmaksāja Sīkajam par deguna bāšanu, kur nevajag. Viņš palūkojās tam tieši acīs un dzedri piemetināja: — Nekā vairāk tur nav ko ieraudzīt. Ko tu redzi, tas ari ir. Itin nekā sarežģīta. Cilvēki viens otram nemaz tik daudz nenozīmē. Gadiem ejot, katrs saprot, ka tā nu tas ir.

Mērlins paraudzījās viņam pretī, tad nodūra skatienu un pavisam klusu pajautāja:

— Tātad tāpēc tu naktīs nespej gulēt?

Džordans piekrita:

— Tev taisnība.

Kālijs nepacietīgi ierunājās:

— Šai pilsētā neguļ neviens. Ieķer pāris tablešu miega zāļu.

— No tām taču rādās murgi, — teica Džordans.

— Nē jau! — attrauca Kālijs. — Es runāju par šitam. — Viņš norādīja uz trim vieglas uzvedības meičām, kas dzēra pie netāla galdiņa.

Džordans pasmējās. Viņš pirmoreiz dzirdēja šo Vega-sas teicienu. Beidzot viņš saprata, kāpēc Kālijs reizēm pārtrauc spēlēšanu, pavēstīdams, ka ies ieķert pāris tablešu miega zāļu.

Ja vispār kādreiz bijusi vajadzība pēc staigājošām miega zālēm, tad nu šāda reize bija pienākusi, taču Džordans tās bija izmēģinājis pirmajā Vegasas nedēļā. Viņš varēja ar to nodarboties jebkuru mirkli, tomēr nekad pēc tam nejuta spriedzes atslābumu. Vienu vakaru kāda meiča, Kālijā draudzene, Džordanu bija pierunājusi izmēģināt «dvīnes» un atvedusi līdzi draudzeni. Tikai piecdesmitnieks pa virsu, un viņas nostrādās, ka prieks, tāpēc vien, ka viņš ir lāga zēns. Un viņš piekrita. Bija jautri un nomierinoši just sev apkārt tādu lēveni krūšu. Bērnišķīga izprieca. Viena meiča beidzot aijāja Džordana galvu sev uz krūtīm, otra uzsēdās viņam virsū jāšus. Pēdējā saspringuma mirklī, kad viņš jau tuvojās kulminācijai, beidzot pakļaudamies miesas varai, viņš pamanīja, ka jāteniski uzmetusies meiča viltīgi uzsmaida otrai, uz

kuras krūtīm viņš atdusējās. Un Džordans saprata — kad nu beidzot viņš ir novākts no ceļa, pievārēts, tās abas

var ķerties pie īsteni kārotā. Viņš vēroja, kā jāteniski

sēdošā meiča piekļaujas otrai daudz kvēlākā kaislē, nekā veltījusi viņam. Džordans nedusmojās. Lai taču meičām ari tiek savs prieciņš! Viņu kaisle šķita savā ziņā pat dabiskāka. Un viņš iedeva tām vēl simtnieku pa virsu. Abas nodomāja, ka simtnieks ticis par labu pakalpojumu, taču īstenībā viņš to deva par viltīgo smaidu — par šo remdējošo, saldkaislo nodevības apliecinājumu. Tomer, kad meitene, Judas ekstāzē atslīgusi augšpēdus, akli pastiepa roku un pieķērās Džordanam, viņš jutās aizkusti

nāts līdz asarām.

Visas staigājošās miega zāles viņa labā bija pūlējušās cik spēdamas. Šīs meitenes bija valsts zieds. Tās dāvāja cilvēkam prieku, turēja viņa roku, nāca līdzi vakariņās un uz šovu, pa druskai nodevās azartspēlēm uz viņa rēķina, nekad nepiekrāpa un nekad neaplaupija. Viņas lika ticēt, ka patiesi jūt līdzi, un prata apstrādāt smadzenes. Un viss par vienu vienīgu simtdolāru banknoti, par vienu «bitīti», kā to dēvēja Kālijs. Viņas bija nopērkama prece. Ak Dievs, tikai nopērkama prece! Taču Džordans nedrīkstēja pieļaut, lai viņu piemāna kaut par vienu īsu pirktu mirklīti. Pirms aiziešanas meičas viņu nokausēja, un viņš palika guļam slims — slimnieks slimnīcas gultā. Lai nu kā, viņas tomēr bija labākas par jebkurām miega zālēm, pēc viņām nerādījās nekādi murgi. Tomēr arī miegs nebija iegūstams. Džordans nebija īstā miegā gulējis jau trīs nedēļas.

Džordans noguris atbalstījās pret gultas galvgali. Viņš neatminējās, ka būtu piecēlies no krēsla. Vajadzētu izslēgt gaismu un pamēģināt, vai neizdosies aizmigt. Taču tad atgriezīsies šausmas. Ne jau garīgas bailes, bet fiziska panika, ko viņa miesa nespēja pārvarēt, pat ja prāts šajās bailēs nepiedalījās, bet gan brīnījās par notiekošo. Izvēles nebija. Jāiet atpakaļ uz kazino. Džordans iemeta čeku par piecdesmit tūkstošiem ceļasomā. Spēlēs ar skaidru naudu un žetoniem.

* * *

Norausis visu lērumu no gultas, Džordans piebāza pilnas kabatas. Tad izgāja no istabas un cauri hallei devās uz kazino.

īstie spēlmaņi šajā agrīnajā rīta stundā jau sēdēja pie galdiem. Darījumi nokārtoti, vakariņas restorāna ieturētas, sievas uz šovu aizvestas un vai nu nogādātās gultā, vai ar simtdolāru žetoniem saujā apsēdinātas pie ruletes ripas. Lai nemaisās pa kājām. Varbūt arī samīlētas vai iekaustītas, — īsi sakot, pilsoņa pienākumi izpilditi. Nu ceļš vaļā cīņai ar likteni. Ar naudu saujā viņi stāvēja pirmajā rindā pie kauliņu spēles galda. Dīleri gaidīja, kad spēlētājiem pietrūks žetonu, lai tad piegādātu jaunus otram vai trešajam lielajam piegājienam. Nākamajās tumsas stundās vīrieši palaida vējā veselas bagātības. Paši nezinādami, kāpēc. Džordans palūkojās uz kazino tālāko galdu.

Ovālo bakarā galdu no kazino galvenās zāles nošķīra krāšņi pelēki, eleganti treliņi. Pie ieejas aizžogojumā stāvēja bruņots drošības sargs, jo bakarā parasti tika spēlēts par skaidru naudu, nevis ar žetoniem. Katrā ar zaļu tūku klātā galda galā ari kā sargi stāvēja divi augsti krēsli. Šajos krēslos sēdēja «šķīrējtiesneši» — ledermeņi, kas neizlaida no acīm krupjē un izmaksas. Viņu acīgo bardzību mazliet mīkstināja smokingi, kuros ģērbās visi kazino darbinieki, kas atradās iekšpus bakarā aizžogojuma. Ledermeņi vēroja ikkatru krupjē kustību, kā arī bakarā zāles pārzini, kas vadīja spēli. Džordans devās pie tiem, jo uzreiz nevarēja saskatīt vakara uzvalkos ģērbušos krupjē.

Šie četri Svētie, uzsējuši melnas kaklasaites, dziedāja ozianna laimētājiem un kapa dziesmas paspēlētājiem. Izskatīgie vīrieši ar straujām kustībām un īsti eiropeisku šarmu greznoja pašu vadīto spēli. Iekams Džordans paspēja ieiet aiz elegantā pelēkā aizžogojuma, viņam priekšā iznira Kālijs un Mērlins.

— Spēlei atlikušas vēl tikai piecpadsmit minutes, — klusi ierunājās Kālijs. — Nav vērts sākt.

Bakarā zāli slēdza trijos no rīta.

Pēkšņi viens no Svētajiem ar melno kaklasaiti Džorda-nam uzsauca:

— Mēs sākam pēdējo partiju, mister Džī. Bankas turētāja izgājienu. — Viņš iesmējās.

Džordans saskatīja uz galda izliktās kārtis, visas ar zilām muguriņām, pēc tam tās tika savāktas kavas kārba, un pirms sajaukšanas parādījās virspuses blāvais zīmējums.

Džordans jautāja:

— Kā būtu, zēni, ja jūs abi spēlētu kopa ar mani? Es likšu galdā naudu, un mēs visi trīs spēlēsim uz augstāko likmi. — Tas nozīmēja — ar divtūkstoš dolāru likmi Džordans spēlēs par sešiem tūkstošiem uz katru roku.

— Tu esi galīgi jucis? — noprasīja Kālijs. — Ej taču ellē!

— Sēdies! — Džordans neatlaidās. — Došu tev desmit procentus no katra laimētā dolāra.

— Nē, — Kālijs attrauca un, atgājis pāris soļu, atbalstījās pret treliņiem.

— Un tu, Mērlin, — vai spēlēsi kopā ar mani? — Džordans vaicāja.

Mērlins Sīkais rāmi pasmaidīja un rāmi atbildēja:

— Jā, spēlēšu.

— Dabūsi desmit procentus, — Džordans atkārtoja.

— Labi, lai notiek, — Mērlins piekrita.

Abi devās iekšā aiz treliņiem un apsēdās. Diāna tikko bija izdalījusi kārtis, un Džordans izraudzījās vietu viņai blakus, lai nākamais saņemtu kavu. Diāna pieliecās viņam pie auss.

— Džordij, nespēlē vairs, — viņa sacīja. Džordans nepiedalījās iesāktajā spēlē, un Diāna ķērās pie kāršu dalīšanas. Viņa zaudēja divdesmit kazino dolārus, zaudēja banku un nu piebīdīja kavu Džordanam.

Džordans aši iztukšoja visas Vegasas Laimētāja jakas ārkabatas. Melnos un zaļos žetonus, simtdolāru banknotes. Tad pabīdīja banknošu kaudzīti Mērlina krēsla priekšā. Pēc tam paņēma kavu un iemeta divdesmit melnos žetonus Bankas turētāja laukumiņā.

— Liec tu ari! — viņš teica Mērlinam. Merlins no savas kaudzītes noskaitīja divdesmit simtdolāru banknotes un ielika tās savā Bankas turētāja laukumiņā.

Krupjē pacēla roku un apturēja Džordanu. Tad pārlaida skatienu galdam, pārbaudīdams, vai visi izlikuši savu likmi. Paceltā roka nolaidās, un krupjē noskandēja Džordanam:

— Kārti Spēlētājam!

Džordans izdalīja kārtis. Vienu krupjē, vienu sev. Tad vēl vienu krupjē un vienu sev. Krupjē vēlreiz pārlaida skatienu galdam, tad piebīdīja savas divas kārtis tam, kurš uz Spēlētāju licis visaugstāko likmi. Vīrietis uzmanīgi ielūkojās savās kārtīs, pasmaidīja un nometa abas savas kārtis ar virspusi uz augšu. Viņam bija gadījies neuzvaramais deviņnieks. Džordans nometa savas kārtis, uz tām vispār nepalūkojies. Tās abas bija bilžu kārtis. Nulle. Paspēle. Džordans piebīdīja kavu Mērlinam. Merlins pastūma to tālāk nākamajam spēlētājam, īsu mirkli Džordanam gribējās paturēt kavu, taču kaut kas Mērlina sejas izteiksmē viņu apstādināja. Abi klusēja.

Zeltaini bruņā kārba lēnam virzījās apkārt galdam. Stāvoklis ātri mainījās. Laimēja Bankas turētājs. Pēc tam Spēlētājs. Neviena atkārtota laimesta ne vienam, ne otram. Pastāvīgi likdams uz Bankas turētāju, Džordans paspēlēja vairāk nekā desmit tūkstošus dolāru no savas kaudzītes, bet Mērlins joprojām atturējās no solīšanas. Beidzot kava atkal atgriezās pie Džordana.

Viņš solīja augstāko likmi — divtūkstoš dolāru. Pasniedzies pie Mērlina kaudzītes, viņš izvilka žūksni banknošu un iemeta tās Bankas turētāja laukumiņā. Tad nejauši pamanīja, ka blakus vairs nav Diānas. Nu varēja pa īstam sākt. Milzīgais spēka pieplūdums liks kārtīm iznākt no kavas pec viņa vēlēšanās.

Mierīgi, neizrādīdams ne mazāko satraukumu, Džordans laimēja divdesmit četras reizes. Astotajā reizē aiz treliņiem ap galdu bija sanācis prāvs pūlis, un katrs spēlētājs pie galda veiksmīgi lika uz Bankas turētāju. Desmitajā

reizē krupjē aptrūka naudas, un viņš pasniedzies izņēma no savas kases īpašus piecsimtdolāru žetonus. Tie bija skaisti, bāli iedzelteni ar vītu zeltītu maliņu.

Kālijs, piespiedies pie treliņiem, vēroja spēli, un blakus viņam stāvēja Diāna. Džordans viņiem pamāja. Nu viņš pirmo reizi juta satraukumu. Kad Džordans laimēja trīspadsmito reizi, galda otrā galā kāds latīņamerikānis iesaucās: «Maestro!» Džordanam turpinot uzvaras gājienu, ap galdu iestājās dīvaini mēms klusums.

Viņš darbojās bez vismazākās piepūles, rokas likās kustamies pašas no sevis. Neviena kārts ne mirkli neaizķērās, nedz arī paslīdēja, kad viņš tās vilka āra no slēptuves koka kārbā. Ne reizi neviena kārts neparādījās ar blāvo virspusi. Arī savas kārtis viņš uzmeta galdā ar tādām pašām ritmiskām kustībām, uz tām pat nepaluko-jies, ļaudams galvenajam krupjē nosaukt punktus un laimestus. Kad krupjē sacīja: «Kārti Spēlētājam!» — Džordans to viegli izšūdināja, nedomājot, vai tā laba vai slikta. Kad krupjē izsauca: «Kārti Bankas turētājam!» — Džordans atkal to izšūdināja tikpat viegli un ātri, neizrādīdams nekādas emocijas. Nonācis pie divdesmit piektās dalīšanas, viņš paspēlēja Spēlētājam, un tad izrādījās, ka Spēlētājs ir krupjē pats, jo visi pārējie lika vienīgi uz Bankas turētāju.

Džordans pasniedza kavu Mērlinam, taču tas joprojām pasēja un pabīdīja kārbu tālāk nākamajam spēlētājam. Arī Mērlinam priekšā bija sakrājušies zeltainie piecsimtdolāru žetoni. Tā kā abi bija laimējuši visu banku, viņiem vajadzēja maksāt piecus procentus komisijas naudas. Summa sanāca pāri pieciem tūkstošiem. Tas nozīmēja, ka, spēlēdams viens pats, Džordans būtu laimējis simt tūkstošus dolāru. Visi pārējie bija paspēlējuši.

Abi ledermeņi augstajos krēslos zvanīja kazino pārvaldniekam un viesnīcas īpašniekam, paziņodami bēdu vēsti. Neveiksmīga nakts pie bakarā galda bija nopietns drauds kazino peļņas rezervēm. Nekādus īpašus sarežģījumus nākamībā tas, protams, nespēja radīt, tomēr arī šādi nejauši starpgadījumi nekad netika atstāti bez ievē-ribas. No saviem greznajiem apartamentiem ieradās pats Grounvelts un, klusām pienācis pie bakarā aizžogojuma, nostājās stūri blakus zāles pārzinim, un vēroja notiekošo. Ar acs kaktiņu pamanījis ienācēju, Džordans tūdaļ pazina viesnīcas īpašnieku, jo Mērlins viņam to reiz bija parādījis.

Kava virzījās apkārt galdam un labu bridi ienesa laimestus Bankas turētājam. Ari Džordans pa druskai laimēja. Pēc tam kārba atkal nonāca viņa rokās.

Šai reizē, rokām kustoties gluži baletiskā vieglumā, Džordans piepildīja jebkura bakarā spēlētāja sapni. Viņš iztukšoja visu kārbu. Nepalika vairs nevienas kārts. Uz galda Džordanam priekšā cita aiz citas pacēlās zeltaino žetonu kaudzītes.

Četrus baltzeltainos žetonus Džordans pameta uz krupjē pusi.

— Tas jums, džentlmeņi! — viņš sacīja.

Ierunājās bakarā zāles pārzinis:

— Mister Džordan, lūdzu, palieciet šeit, kamēr mēs visu šo naudu pārrakstīsim čekā.

Milzīgo simtdolāru žūksni Džordans iebāza jakas kabatā, pec tam savāca melnos simtdolāru žetonus, atstādams uz galda kaudžu kaudzes baltzeltaino piecsimt dolāru žetonu.

— Varat tos saskaitīt manā vietā, — viņš sacīja zāles pārzinim. Tad piecēlās, lai izstaipītu kājas, un it kā starp citu ieteicās: — Varbūt sāksim vēl vienu partiju?

Zāles pārzinis saminstinājās un pievērsās kazino pārvaldniekam, kas stāvēja līdzās Grounveltam. Pārvaldnieks noliedzoši papurināja galvu. Džordanu viņš pieskaitīja pie deģenerētajiem spēlmaņiem. Tāds paliks Vegasā, līdz būs nospēlējies pliks. Bet šī bija viņa veiksmes nakts. Kāpēc šajā veiksmes naktī viņu vēl lieki uzjundīt? Rīt kārtis iekritis pavisam citādi. Laime taču nevar uzsmaidīt pastāvīgi, un tad gals viņam pienāks drīz. Kazino rīcībā ir bezgalīgi daudz nakšu, un katrai no tām reiz pienāk beigas un līdz ar beigām arī prāva peļņa.

— Beidziet spēli! — teica kazino pārvaldnieks.

Džordans nolieca galvu. Pagriezies, lai redzētu Mērli-nu, viņš sacīja:

— Turi acis vaļa un skaties, saņemsi savus desmit procentus, — bet tad pārsteigts Medina acīs ieraudzīja gandrīz vai skumjas.

Mērlins strupi noteica:

— Nē.

Krupjē skaitīja Džordana zeltainos žetonus un lika tos kaudzītēs tā, lai ledermeņi, zāles pārzinis un kazino pārvaldnieks varētu pārskatīt viņa saskaitīto. Beidzot šis darbs bija galā. Zāles pārzinis pavērās Džordanā un sacīja:

— Jūsu rīcībā, mister Džī, ir divsimt deviņdesmit tūkstoši dolāru. Vai gribēsiet tos saņemt ar čeku?

Džordans pamāja ar galvu. Jakas iekškabatas joprojām vai plīsa no žetoniem un papīra naudaszīmēm. Tās viņš negribēja pārvērst čekā.

Kad kazino pārvaldnieks bija paziņojis, ka spēle ne

tiks turpināta, pārējie spēlētāji atstāja bakarā galdu un izgāja ārpus aizžogojuma. Taču zāles pārzinis vēl aizvien kaut ko čukstēja. Kālijs bija ienācis iekšpus treliņiem un, tāpat kā Mērlins, nostājies Džordanam līdzās. Visi trīs savās Vegasas laimētāju jakās izskatījās pēc klaidoņu

bandas.

Džordans jutās ļoti noguris, fiziski pārlieku noguris, lai vēl ķertos pie kauliņiem un ruletes. Pat blekdžeks ar savu augstāko likmi — piecsimt dolāriem — bija pārāk gausa un garlaicīga spēle.

— Tu vairs nespēlēsi, — sacīja Kālijs. — Ak Kungs,

nemūžam neko līdzīgu es neesmu redzējis! Tagad tu vari

tikai sevi izputināt. Neceri, ka vēl laimēsies.

Džordans piekrītoši pamāja.

Drošības sargs pievaca kārbas ar Džordana žetoniem un zāles pārziņa parakstīto čeku un devās ar tiem uz kasi. Diāna piebiedrojās trijotnei un noskūpstīja Džorda-nu. Visi bija ārkārtīgi uzbudināti. Džordans šajā brīdi jutās laimīgs. Viņš apzinājās, ka ir varonis. Nevienu nenogalinot, nevienam nenodarot pāri. Tik viegli un vien-kārsi. Tikai likdams milzīgas naudas summas uz apgrieztām kārtīm. Un laimēdams.

Vajadzēja gaidīt, līdz kasē tiks izrakstīts čeks. Mērlins jokodams Džordanam sacīja:

— Nu tu esi bagāts vīrs un vari darīt visu, kas vien tīk.

— Viņam jābrauc projām no Vegasas, — teica Kālijs.

Diāna saspieda Džordana plaukstu. Bet Džordans

blenza Grounveltā, kas stavēja blakus kazino pārvaldniekam un abiem tikko no augstajiem krēsliem nokāpušajiem ledermeņiem. Visi četri par kaut ko sačukstējās. Džordans pēkšņi sacija:

— «Zanadu numur viens», kā būtu ar vēl vienu partiju?

Grounvelts nošķīrās no pārējiem vīriešiem, un viņa seja negaidot nokļuva spilgtās gaismas lokā. Džordans ieraudzīja, ka viesnīcas īpašnieks ir daudz vecāks, nekā viņš bija iedomājies. Varbūt jau ap septiņdesmit, kaut gan sārts un pēc izskata veselīgs. Biezie tēraudpelēkie mati glīti sasukāti. Seja saulē sārti iedegusi. Augums spēcīgs, pagaidām vēl gadu nesaliekts. Džordans ievēroja, ka Grounvelts tikko manāmi reaģē, uzrunāts pēc tālruņa koda.

Grounvelts uzsmaidīja Džordanam. Viņš nedusmojās. Kaut kas viņā atsaucās uz šo izaicinājumu, lika atgriezties jaunībā, kad viņš pats bija deģenerējies spēlmanis. Nu viņš savu pasauli bija nodrošinājis, savu dzīvi ievadījis negrozāmā gultnē. Grounveltam netrūka izpriecu, netrūka pienākumu, dažkārt draudēja briesmas, bet reti gadījās tīrs un satraucošs pārdzīvojums. Tik saldi būtu atkal ko tādu izbaudīt, turklāt viņam gribējās redzēt, cik tālu Džordans ies, kas viņu dara tik neizprotamu.

— Jums no kases pienākas čeks par divsimt deviņdesmit tūkstošiem dolāru, vai nav tiesa? — Grounvelts klusu ierunājās.

Džordans pamāja.

Grounvelts turpināja:

— Teikšu, lai sagatavo vēl vienu partiju. Spēlēsim abi uz vienu roku. Vai nu divkāršs laimests, vai paliekam tukša. Bet jums jaliek uz Spēlētāju, nevis uz Bankas turētāju.

Visi pie bakara treliņiem stāvošie apstulba. Krupjē pārsteigts blenza Grounveltā. Šefs pretēji visiem kazino likumiem ne tikai riskēja ar milzīgu naudas summu, ielaizdamies uz šādu likmi, viņš riskēja ari ar valsts Azartspēļu uzraudzības komisijas izsniegto licenci. Grounvelts viņiem uzsmaidīja.

— Sajauciet kārtis! — viņš . teica. — Sagatavojiet kavu!

Tai bridi pa ieeju aizžogojumā ienāca zāles pārzinis un pasniedza Džordanam iegareno dzelteno papīra strēmeli ar robaino maliņu — čeku. Džordans tikai mirkli uzmeta čekam skatienu, tad nolika to Spēlētājā laukumā un smaidīdams teica Grounveltam:

— Tā ir mana likme.

Džordans redzēja, kā Mērlins atkāpjas un atslejas pret treliņiem. Mērlins atkal viņu vēroja, acis nenolaizdams. Diāna apjukusi paspēra pāris soļu sānis. Viņu mulsums Džordanu iepriecināja. Nepatika vienīgi spēlēt pašam pret savu veiksmi. Pretīgi šķita dalīt kārtis pašam sev un spēlēt pašam pret sevi. Viņš pagriezās pret Kāliju.

— Kalij, izdali kārtis manā vietā! — viņš sacīja.

Taču Kālijs šausmās novērsās. Tad palūkojās uz krupjē,

kas bija izvilcis kārtis no kārbas un lika tās kopā jaukšanai. Kālijs nodrebēja, pirms pagriezās pret Džordanu.

— Šādu likmi, Džordij, var atļauties tikai plānprātiņš, — viņš sacīja klusi, it kā nevēlēdamies, lai kāds cits to dzirdētu. Uzmetis skatienu Grounveltam, kas no viņa nenolaida acis, Kālijs turpināja: — Klausies, Džordij, Bankas turētājam aizvien ir divarpus procentu pārsvars pār Spēlētāju. No katra, kas piedalās spēlē. Tāpēc no tā, kas liek uz Bankas turētāju, tiek iekasēti pieci procenti komisijas naudas. Bet šoreiz banku tur kazino pats. Un, ja ir šāda likme, komisija neko nenozīmē. Labāk iegūt divarpus procentu pārsvaru atkarībā no izmestās kārts. Vai tu to saproti, Džordij? — Kālijs runāja, balsi nepaceldams. It kā vestu pie prāta mazu bērnu.

Bet Džordans iesmējās.

— To es zinu pats, — viņš sacīja. Un gandrīz jau piebilda, ka tieši ar to ari rēķinājies, tomēr tā nebūtu taisnība. — Nu, Kalij, varbūt tomēr tu dalīsi kārtis manā vietā? Es negribu iet pats pret savu veiksmi.

Krupjē sadalīja kāršu kavu vairākās kaudzītēs, tad atkal salika visas kopā. Viņš sniedza Džordanam pārcelšanai tukšo dzelteno plastikāta kārti. Džordans palūkojās uz Kāliju. Ne vārda vairs nebildis, Kālijs atkāpās. Džordans pastiepa roku un pārcēla kārtis. Skatītāji panācās tuvāk galdam. Spēlmaņi, kas stāvēja ārpus aizžogojuma, pamanījuši, ka uzsākta jauna partija, centās iekļūt aiz treliņiem, bet ceļu viņiem aizšķērsoja drošības sardze. Atskanēja protesta saucieni. Bet pēkšņi visi apklusa. Pūlis nostājās aiz treliņiem. Krupjē apmeta pirmo no kavas paņemto kārti. Septiņnieks. Viņš paņēma no kavas septiņas kārtis un ielika kārbā. Tad pāri galdam piebīdīja kārbu Džordanam. Džordans apsēdās. Pēkšņi Grounvelts sacīja:

— Tikai viens gājiens.

Krupjē pacēla roku un piesardzīgi noteica:

— Mister Džī, jūs liekat uz Spēlētāju, saprotat? Mana kārts būs tā, par kuru jūs solāt savu likmi. Jūsu kārts būs Bankas turētāja kārts, pret kuru jūs liekat savu likmi.

Džordans pasmaidīja.

— Es saprotu.

Mirkli vilcinājies, krupjē piebilda:

— Ja vēlaties, varu dalīt es.

— Nē, — teica Džordans. — Būs jau labi. — Viņš patiešām bija uztraucies. Ne tikai par naudu, bet par enerģiju, kas, no viņa plūzdama, šķita apņemam gan cilvēkus, gan kazino telpas.

Pacēlis roku, krupjē sacija:

— Viena kārts man, viena kārts jums pašam. Tad vēl viena kārts man, viena kārts jums pašam. Lūdzu! — Viņš ieturēja dramatisku pauzi, tad pacēla Džordanam tuvāko roku un teica: — Kārti Spēlētājam!

Džordans bez pūlēm aši izvilka no kārbas zilmugurainās kārtis. Viņa rokas pārsteidzoši graciozajā kustībā ne mirkli nenodrebēja. Tās pārslīdēja pāri zaļajam tūkām precīzi līdz krupjē gaidošajām rokām. Tas ātri apsvieda kārtis un palika apstulbis raugāmies neuzvaramajā deviņniekā. Džordans nespēja paspēlēt. Viņam aiz muguras Kālijs ieaurojās:

— Deviņnieks!

Džordans pirmo reizi pirms apmešanas ielūkojas savās kārtīs. Viņš taču tobrīd spēlēja Grounvelta labā, tāpēc cerēja ieraudzīt neveiksmīgu kombināciju. Smaidīdams viņš apmeta savas Bankas turētāja kārtis.

— Deviņnieks, — viņš sacīja. Tā tas arī patiešām bija. Likme palika neskarta. Neizšķirts. Džordans iesmējās. — Man pārlieku laimējas, — viņš teica.

Džordans palūkojās Grounveltā

— Vēl vienu? — viņš pajautāja.

Grounvelts papurināja galvu.

— Nē, — viņš sacīja. Tad pagriezās pret krupjē, zāles pārzini un ledermeņiem. — Slēdziet galdu! — Grounvelts izgāja no aizžogojuma. Spēle viesnīcas īpašniekam patika, taču pieredze viņu bija mācījusi nekad dzīvi nepakļaut bīstamam riskam. Pa vienam spēcīgam pārdzīvojumam vienā reizē. Nākamajā dienā par noteikumiem neatbilstošo spēli nāksies izskaidroties ar Azartspēļu uzraudzības komisiju. Un vēl nākamajā dienā bus krietni jāaprunājas ar Kāliju. Varbūt tomēr viņš nav pratis Kāliju pareizi novērtēt.

Kālijs, Mērlins un Diāna kā miesassargi ielenca Džor-danu un veda viņu ārā no bakarā aizžogojuma. Kālijs no galda zaļā tūka paņēma dzelteno čeku ar robaino maliņu, iebāza to Džordana jakas kreisajā krūšu kabatā un drošības labad aizvilka rāvējslēdzēju. Džordans aiz sajūsmas smējās. Viņš palūkojās pulkstenī. Četri no rīta. Nakts gandrīz galā.

— Iedzersim kafiju un pabrokastosim, — viņš sacīja.

Visi četri gāja uz kafejnīcu ar dzelteni krāsotajām

sienām.

Līdzko viņi apsēdās, Kālijs teica:

— Re nu, Džordans jau pietuvojies četrsimt tūkstošiem. Jāgādā viņš no šejienes prom.

— Džordij, tev jāatstāj Vegasa. Tu esi bagāts. Vari darīt visu, ko vēlies.

Džordans manīja, ka Mērlins viņu neatlaidīgi vēro. Pie velna, tas jau sāk krist uz nerviem.

Pieskārusies Džordanam pie elkoņa, Diāna sacīja:

— Nespēlē vairs! Es tevi lūdzu. — Acis viņai mirdzēja.

Džordans pēkšņi aptvēra, ka draugi izturas tā, it kā

viņš būtu izlaists no cietuma vai izmucis no trimdas. Juzdams, ka tie priecājas par viņa veiksmi, viņš aiz pateicības piedāvājās:

— Tagad es jūs finansēšu, un arī tev, Diāna, tiks sava tiesa. Pa divdesmit taukšķiem uz galviņu.

Visi apmulsa. Tad Mērlins sacīja:

— Naudu es ņemšu tikai tad, kad tu būsi iekāpis lidmašīnā, lai brauktu prom no Vegasas.

— Tas tiesa, tev jākāpj lidmašīnā un jātiek prom no šejienes, — piebalsoja Diāna. — Tā taču ir, Kalij?

Kālijs par to nejutās tik pārliecināts. Kas vainas paņemt tos divdesmit stabus tūlīt un tikai tad iesēdināt Džordanu lidmašīnā? Lielā spēle beigusies. Tur nekas vairs nav līdzams. Kalijam sirdsapziņa nebija gluži tīra, un viņš pats nezināja, ko domāt. Kālijs saprata, ka šis bus pēdējais romantiskais žests viņa mūžā. Lai apliecinātu patiesu draudzību, kā to darīja šie divi pamuļķi — Mērlins un Diāna. Vai gan tiem abiem nav skaidrs, ka Džordans ir ārprātīgs? Ka var aizlavīties no viņiem un paspēlēt visu bagātību?

Kālijs sacīja:

— Klausieties, mums Džordans jānotur tālāk no spēļu galdiem. Mūsu pienākums ir viņu apsargāt un turēt saitītē, līdz rit lidmašīna izlidos uz Losandželosu.

Džordans papurināja galvu.

— Ne uz kādu Losandželosu es nebraukšu. Mans ceļš vedīs tālāk. Vienalga uz kurieni šai pasaulē. — Viņš uzsmaidīja draugiem. — Nekad vēl neesmu bijis ārpus Savienotajām Valstīm.

— Jāsadabū karte, — ierunājās Diāna. — Piezvanīšu viesnīcas administratoram. Viņš mums pagādās pasaules karti. Administratori spēj visu. — Viņa paņēma no letes tālruņa aparātu. Administrators reiz piecu minušu laikā bija sarunājis viņai abortu.

Galdā tika krauti šķīvji ar olām, šķiņķi, pankūkām un maziem brokastu bifštekiem. Kālijs bija pasūtījis karalisku maltīti.

Mērlins ēzdams iejautājās:

— Tos čekus tu sūtīsi saviem bērniem? — Viņš neskatījās uz Džordanu. Džordans rāmi vērās viņā, tad paraustīja plecus. Par to viņš nebija domājis. Nezin карее viņam par šo jautājumu sanāca uz Mērlinu dusmas, taču tās tūdaļ arī pārgāja.

— Kāpēc lai viņš naudu dotu bērniem? — vaicāja

Kālijs. — Viņš par tiem ir rūpējies pietiekami. Varbūt tu vēl sacīsi, ka viņam šie čeki jāsūta sievai? — Kālijs iesmējās, it ka tāda varbūtība pārsniegtu visas iespējamības robežas, un Džordanam atkal sanāca dusmas. Savu

sievu viņš tātad nebija aprakstījis pareizi. Patiesībā viņa

ir daudz labāka.

Diāna aizsmēķēja cigareti. Viņa dzēra kafiju, un viņas sejā rotājās viegla smaida atblāzma. īsu mirkliti viņas roka pieskārās Džordana piedurknei, pauzdama izpratni un līdzjūtību, it kā Džordans arī būtu sieviete un viņa

noslēgtu ar to savienību. Tajā brīdī, pats nesdams atlantu, parādījās administrators. Džordans iebāza roku kabatā un pasniedza viņam simtdolāru banknoti. Administrators pusskriešus metās prom, iekams Kālijs paguva kaut vārdu bilst. Diāna tūdaļ atšķira atlantu.

Mērlins Sīkais joprojām tincināja Džordanu.

— Kāda tev ir jušana? — viņš jautāja.

— Lieliska, — Džordans atbildēja. Draugu dedzīgums lika viņam pasmaidīt.

— Pamēģini spert kaut soli uz kauliņu spēlēs pusi, — sacīja Kālijs, — un tu attapsies mūsu nagos. Tā ka lai neākstītos! — Viņš gāza ar dūri pa galdu. — Ar to nu ir cauri.

Diāna bija izpletusi karti pār pus izēstajiem šķīvjiem. Visi metas to pētīt, neskatījās vienīgi Džordans. Mērlins ieteica kādu pilsētu Āfrikā. Džordans dzedri atbildēja, ka uz Āfriku viņš nevēloties braukt.

Mērlins atzvēlās krēslā un kartes pētīšanā vairs nepiedalījās. Visus pārsteidza Kālijs, sacīdams:

— Re, kur man zināma pilsēta Portugālē — Mersedesa.

Visi nobrīnījās, jo nebija iedomājušies, ka Kālijs būtu

dzīvojis kaut kur citur, nevis Vegasā. Pēkšņi viņam ir pazīstama kāda pilsēta Portugālē!

— Jā gan, Mersedesa, — Kālijs atkārtoja. — Jauka, silta pilsētiņa. Lieliska pludmale. Tur ir mazs kazino ar ierobežotu likmi — piecdesmit dolāriem, un tas atvērts tikai sešas stundas naktī. Var spēlēt uz velna paraušanu un nekādus zaudējumus neciest. Kā tev šķiet, Džordan? Kā būtu ar Mersedesu?

— Labs ir, — Džordans atsaucās.

Diāna jau ķērās pie maršruta nospraušanas.

— No Losandželosas pāri ziemeļpolam uz Londonu. Tad lidojums uz Lisabonu. Pēc tam, cik noprotu, ar automašīnu uz Mersedesu.

— Nē, — Kālijs iebilda. — Lidmašīnu satiksme ir ar kādu lielu pilsētu netālu no Mersedesas, man tikai piemirsies, kā to sauc. Un jāpārbauda, vai lidmašīna no Lisabonas izlido drīz. Turienes spēļu ellīte ir satriecoša.

— Man mazliet jāpaguļ, — sacīja Džordans.

Kālijs palūkojās viņā.

— Apžēlojies, tu nudien izskaties drausmīgi. Ej augšā savā istabā atģisties. Mēs visu nokārtosim. Pamodināsim tevi, lai paspētu uz lidmašīnas pacelšanos. Tikai nedomā vilkties atpakaļ uz kazino. Mēs par abiem ar Sīko tevi pieskatīsim.

— Džordan, iedod man naudu biļetei, — ierunājās Diāna.

Izvilcis no kabatas milzīgu žūksni simtdolāru banknošu, Džordans to nolika uz galda. Diāna rūpīgi noskaitīja trīsdesmit simtnieku.

— Pirmā klase taču nevar maksāt vairāk par trim tūkstošiem? — Diāna apjautājās.

Kālijs papurināja galvu.

— Pats augstākais — divi tūkstoši, — viņš atbildēja. — Pie viena piesaki ari viesnīcu. — Atlikušo banknošu žūksni viņš iebāza atpakaļ Džordana kabatā.

Džordans piecēlās un pēdējo reizi noprasīja:

— Vai tagad drīkst jums izsniegt naudu?

Mērlins atbildēja nekavējoties:

— Nē, tā būtu nelāga zime, nevajag, iekams nesēdēsi lidmašīnā. — Džordans pamanīja Mērlina sejā žēlumu un līdzjūtību. Mērlins piebilda: — Ej paguli! Vēlāk mēs palīdzēsim tev sakravāties.

— Labi, — Džordans piekrita un, izgājis no kafejnīcas, pa gaiteni devās uz savu numuru. Viņš zināja, ka Kālijs un Merlins seko līdz pat gaiteņa sākumam, lai pārliecinātos, ka viņš nav apstājies un nogriezies uz kazino. Kā pa miglu Džordans atcerējās Diānas atvadu skupstu, pat Kālijs aizkustinājumā bija cieši viņu apskāvis ap pleciem. Kurš gan būtu varējis iedomāties, ka tāds tipiņš kā Kālijs bijis Portugālē!

Iegājis savā numurā, Džordans divreiz pagrieza durvju atslēgu un vēl uzlika ķēdi. Nu viņš jutās pilnīgā drošībā un apsēdās uz gultas malas. Pēkšņi sanāca drausmīgs niknums. Sāpēja galva, viss ķermenis nevaldāmi trīcēja.

Kā tie trīs uzdrošinās viņu žēlot! Kā uzdrošinās izrādīt līdzjūtību? Nav taču nekāda iemesla — ne vismazākā iemesla. Viņš nekad ne par ko nav sūdzējies. Nekad nav centies iegūt viņu simpātijas. Nekad nav izrādījis vēlēšanos, lai viņu mīlētu. Viņam nekāda mīlestība nav vajadzīga. Tā viņam riebjas.

Džordans atzvēlās pret spilveniem, pārlieku pārguris, lai izģērbtos. Žetoniem un naudas žūkšņiem piebāztā jaka traucēja, viņš kaut kā izlocījās no piedurknēm un ļāva jakai nokrist uz grīdas. Aizvēris acis, Džordans cerēja tūdaļ iemigt, taču neizprotamās šausmas atkal kā elektriskā strāva izskrēja cauri visam ķermenim, likdama viņam pietrūkties sēdus. Nekādi neizdevās savaldīt trīcošās kājas un rokas.

Istabas tumsībā rēgairti ielauzās tuvīnās rītausmas blāzma. Džordans iedomājās, ka varētu piezvanīt sievai un pastāstīt par laimēto bagātību, taču zinaja, ka nespēs to izdarīt. Nedz arī stāstīt saviem bērniem. Nedz kādam no vecajiem draugiem. Pēdējās šīs nakts tumsas pelēkajās driskās visā pasaulē nebija cilvēka, ko viņš gribētu apžilbināt ar savi veiksmi. Neviena visā pasaulē, ar ko dalīties priekā par laimēto milzu bagātību.

Džordans piecēlās, lai sakravātos. Viņš ir bagāts vīrs, un viņam jābrauc uz Mersedesu. Uznāca snaudiens: neizsakāmas skumjas un niknums pārmaca visu pārējo. Ieraudzījis ceļasoma pistoli, Džordans apjuka. Smadzenēs uzbangoja pēdējās sešpadsmit stundās izdzīvotā spele — kauliņi spīdināja laimigos skaitļus, uz blekdžeka galda sagūla laimesti, iegarenais bakarā galds bija kā nosēts ar nedzīvo kāršu blāvajām sejām. Mezdams ēnu uz kārtīm, krupjē žilbinoši baltā kreklā ar melnu kaklasaiti pacēla roku, klusi noskandēdams: «Kārti Spēlētājam!»

Ar vienu vienīgu vieglu, ašu kustību Džordans sagrāba pistoli labajā rokā. Prāts bija ledaini skaidrs. Un tad tikpat ātri un pārliecināti, kā divdesmit četras reizes bija uzmetis uz galda pasakaini laimīgas kārtis bakarā spēlē, viņš pielika pistoles stobru sev pie kakla un nospieda sprūdu. Šajā sekundē, kas ilga mūžību, Džordans izjuta tīkami saldu atbrīvošanos no šausmām. Pēdējā apziņā apjaustā doma bija — uz Mersedesu viņš nebrauks nekad.

Trešā nodaļa

Merlins Šikais izgāja pa stiklotajām kazino durvīm. Viņam patika vērot lecam sauli, kad tā vēl likās salts, dzeltens disks, patika ieelpot dzestro tuksneša gaisu, kas liegi plūda no kalniem visapkārt tukšajai pilsētai. Tas bija vienīgais dienas bridis, kad Mērlins spēra soli ārpus kazino kondicionētā gaisa. Viņi bieži bija runājuši par pikniku šais kalnos. Diāna reiz bija atnākusi ar veselu grozu ēdamā. Taču Kālijs un Džordans nevēlējās atstāt kazino.

Mērlins aizkūpināja cigareti un, lai gan smēķēja reti, ar baudu lēni ievilka garu dūmu. Saule jau pamazām iekvēlojās sārtumā, tā gluži kā gaļas cepamā panna planēja bezgalīgajā neona galaktikā. Mērlins pagriezās, lai dotos atpakaļ uz kazino, un, iedams pa stiklotajām durvīm, ieraudzīja Kāliju, kas, ģērbies Vegasas Laimētāja jakā, steidzās caur kauliņu spēlēs zāli, acīmredzot meklēdams viņu. Abi satikās pie bakarā aizžogojuma. Kālijs stāvēja, atslējies pret leder-meņa krēslu. Tumšo, kalsno seju izķēmoja naids, bailes un satricinājums.

— Ak tu maitasgabals, šitas Džordans! — Kālijs iesaucās. — Noblēdīja mums tos divdesmit taukšķus. — Viņš iesmējās. — Sašķaidījis sev pauri. Aptīrīja kazino vairāk nekā par četrsimt stabiem un nu pats sašķaidījis savas nolāpītās smadzenes.

Merlins nelikās pat pārsteigts. Viņš gurdeni atbalstījās pret bakarā aizžogojumu, cigarete izšļuka no pirkstiem.

— Ek, velns! — viņš sacīja. — Viņš nekad man nav licies laimīgs.

— Pagaidīsim tepat un noķersim Diānu, kad viņa atgriezīsies no lidostas, — ierosināja Kālijs. — Sadalīsim naudu par atpakaļ atdoto biļeti.

Merlins palūkojās Kālijā — palūkojās nevis pārsteigts, bet gan ziņkāri. Vai Kālijs tiešām ir tik nejūtīgs? Diezin vai. Kālijā sejā viņš saskatīja mākslotu smaidu, šī seja liecināja, ka Kālijs pūlas noturēties stiprs, bet patiesībā ir notrucies, gandrīz pārbijies. Mērlins apsēdās pie slēgtā bakara galda, jo viņam mazliet reiba galva no negulēšanas un pārguruma. Viņu, tāpat kā Kāliju, māca niknums, tikai cēlonis tam bija cits. Viņš bija rūpīgi pētījis Džordanu, vērojis katru tā kustību. Veikli piedabūjis Džordanu izstāstīt visu savu dzīvi un sapratis, ka Džordans negrib braukt projām no Vegasas. Ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Par pistoli Džordans viņiem nekad nebija ieminējies. Aizvien modri saausījās, kad manīja Mērlinu viņu vērojam. Mērlins saprata, ka Džordans viņus āzējis. Āzējis visu laiku. Un izāzējis viņus visus. Mer-linu mulsināja un saniknoja tas, ka no pirmās dienas kopš iepazīšanās Vegasā viņš Džordanam bija redzējis cauri. Licis kopā gabaliņu pēc gabaliņa, bet aiz iztēles trūkuma nebija pratis ieraudzit visu ainu kopumā. Tāpēc, ka beidzot, kad nu Džordans ir miris, Mērlins, bez šaubām, saprata, ka tas citādi nemaz nevarēja beigties. Džordanam jau kopš paša sākuma bija lemts Vegasā nomirt.

Nebrīnījās vienigi Grounvelts. Augstu savos greznajos apartamentos nakti pēc nakts cauri gadu gadiem viņš nekad nebija nodevies domām par ļaunumu, kas slēpjas cilvēku sirdī. Viņš pret to nodrošinājās. Tālu lejā, kazino kases seifā, glabājās miljoniem dolāru skaidrā naudā, kuras nolaupīšanas plānus perināja visa pasaule, un viņš vadīja nomodā nakti pēc nakts, gudrodams visādas burvestības, kā šos plānus izjaukt. Un, apzinādamies ļaunumu visā tā ne-jaucībā, Grounvelts dažas nakts stundas ziedoja pārdomām par citiem noslēpumiem un vairāk baidījās no visa labā cilvēka dvēselē. Saprazdams, ka tas draud ar lielākām briesmām pasaulei un pat viņam pašam.

Kad drošības sardze paziņoja par šāvienu, Grounvelts tūdaļ piezvanīja šerifam un atļāva policijai Džordana numura durvis uzlauzt. Tikai viņa drošībnieku klātbūtnē. Lai izmeklēšana notiktu pēc visiem likumiem. Tika atrasti divi kazino čeki kopsumā par trīssimt četrdesmit tūkstošiem dolāru. Vēl atklājās gandrīz simt tūkstoši banknotēs un žetonos, kas bija sabāzti Džordana smieklīgajā audekla sporta jakā. Ar rāvējslēdzēju aizvilktajās kabatās bija palikuši uz gultas neizbērtie žetoni.

Pa savu apartamentu logiem Grounvelts vērās iesārtajā tuksneša saulē, kas cēlās pār smilšu kalniem. Viņš nopūtās. Džordans nekad vairs nevarēs savu laimestu zaudēt, tātad kazino šo summu zaudējis uz mūžīgiem laikiem. Nūja, tā arī ir vienīgā iespeja, kā deģenerējies spēlmanis var saglabāt savu laimīgo guvumu. Vienīgā iespēja.

Taču nu Grounveltam vajadzēja ķerties pie darba. Avīžniekiem par pašnāvību jāaizbāž mute. Cik nelāgi tas izskatītos: četrsimt stabus laimējis spēlmanis ņem un sašķaida sev smadzenes. Viņš negribēja arī, ka izplatītos baumas par slepkavību, kas izdarīta, lai atgūtu zaudēto. Kaut kas jāizdo-mā. Grounvelts apzvanīja Austrumu krastā visus, kam notikušo nepieciešams zināt. Kādam izbijušam Savienoto Valstu senatoram, cilvēkam ar nevainojamu reputāciju, viņš izklāstīja visus sīkumus, lai tas bēdīgo vēsti paziņotu tikko atraitnēs palikušajai sievai. Un lai pateiktu, ka vīra laimēto milzu summu viņa varēs saņemt kopā ar vīra līķi. Visiem jārīkojas apdomīgi, nevienu nedrīkst apkrāpt, jārīkojas taisnīgi. Notikušais galu galā kļūs par leģendu, ko spēlmaņi neveiksmes naktīs cits citam stāstīs neonā mirguļojošās Vegasas Galvenās ielas kafejnīcās. Taču Grounveltam tas nelikās interesanti. Viņš sen jau vairs nepūlējās spēlmaņus izprast.

Bēres bija vienkāršas, tās notika zeltainā, tuksneša ieskautā protestantu kapsētā. Par visu parūpējās ar lidmašīnu ieradusies Džordana atraitne. Grounvelts ar saviem palīgiem viņai īsi paskaidroja, kādu summu Džordans laimējis. Izmaksāts tika viss līdz beidzamam centam. Atraitnei atdeva čekus un pie mirušā atrasto naudu. Pašnāvība tika veikli noklusēta. Ar varas iestāžu un avīžu starpniecību. Cik nelāgu ēnu uz Lasvegasas tēlu mestu vēsts, ka četrsimt tūkstošu laimētājs atrasts miris! Džordana atraitne parakstīja kvīti par čekiem un naudu. Grounvelts lūdza viņu izturēties savaldīgi, taču viņa rūpes bija gluži liekas. Ja glītā palaistuve savu vīru apglabā Vegasā, nevis ved mājās un nav ļāvusi bērniem braukt līdzi uz bērēm, tad skaidrs, ka viņas spēlīte nav tīra.

Grounvelts, ekssenators un advokāts pavadīja atraitni no viesnīcas līdz limuzīnam ("Zanadu" pieklājības žests, kā viss šajā viesnīcā aiz pieklājības), kas viņu gaidīja pie izejas. Pretī izsteidzās Sīkais, kas ari atraitni bija gaidījis. Viņš glītajai sievietei sacīja:

— Mans vārds ir Mērlins, biju draugos ar jūsu viru. Pieņemiet manu līdzjūtību!

Atraitne redzēja, cik vērīgi un pētoši Merlins viņa raugās, un tūdaļ saprata, ka šim cilvēkam nav nekādu slepenu nolūku, ka viņa līdzjūtība ir patiesa. Tomēr viņš šķita pārlieku acīgs. Kapličā viņa šo puisi bija pamanījusi kopā ar meiteni, kurai no raudāšanas bija uztūkusi seja. Atraitne brīnījās, kāpēc viņš nav pienācis klāt jau tur. Iespējams tāpēc, ka meitene bijusi Džordana draudzene.

Atraitne klusu atbildēja:

— Priecājos, ka viņam šeit bijuši draugi. — Džordana atraitnei patika, ka viņu tik neatlaidīgi vēro jauns vīrietis. Viņa apzinājās savu pievilcību, kas saista vīriešus ne tik daudz ar daiļumu, cik ar aso prātu, kāds reti sastopams apvienojumā ar skaistumu, kā to viņai bija apgalvojis ne viens vīrietis vien. Jo vīru viņa bija krāpusi daudzkārt jau pirms tam, kad satika vīrieti, ar kuru nolēma dzīvot kopā. Atraitne labprāt butu noskaidrojusi, vai šis jauneklis — Mērlins zina, kādas bijušas viņas attiecības ar Džordanu, un vai zina, kas noticis vīra mūža pēdējā naktī. Taču viņai galu galā vienalga, nekādu savu vainu šī sieviete neapzinājās. Labāk nekā jebkurš cits viņa saprata, ka Džordana rīcību noteikusi viņa paša griba un paša izvēle. Tas bija ar iepriekšēju nodomu izdarīts cildena cilvēka noziegums.

Atraitnei glaimoja nepārprotamā interese, ko pauda jaunā cilvēka neatlaidīgais skatiens. Viņa nevarēja zināt, ka šis Mērlins redz ne tikai skaisto ādu pār gleznajiem kauliem un sarkano, juteklisko muti, — viņš redzēja un aizvien redzēs viņas seju kā nāves eņģeļa masku.

Ceturtā nodala

Kad Džordana atraitnei sacīju, ka mani sauc Merlins, viņa uzmeta man vēsi draudzīgu skatienu, kura nemanīja ne vainas apziņas, ne bēdu. Redzēju sievieti, kas pilnibā pārvalda savu dzīvi — nevis nododamās izlaidībai un savu iegribu apmierināšanai, bet gan virzīdama to ar asu un skaidru prātu. Sapratu, kāpēc Džordans par viņu nekad nav teicis nevienu skarbu vārdu. Šī sieviete bija pavisam īpaša, tāda, kādas mīl ļoti daudzi vīrieši. Taču es nevēlējos viņu iepazīt. Biju pārāk noteikti nostājies Džordana pusē. Kaut cauri viņa pieklājībai un šķietamajam draudzigumam allaž biju jutis vēsumu un noraidošu attieksmi pret mums.

Tikko iepazinies ar Džordanu, es tūdaļ jutu, ka ar viņu kaut kas nav īsti lāgā. Uzturējos Vegasā otro dienu un jau biju veiksmīgi piedalījies blekdžeka spēlē, tāpēc metos izmēģināt roku pie bakarā galda. Bakarā ir tikai un vienīgi laimes spēle, kurā minimālā likme — divdesmit dolāru. Cilvēks pilnīgi nonāk likteņa rokās, un man šī izjūta aizvien šķitusi pretīga. Es aizvien esmu jutis, ka spēju pats virzīt savu likteni, ja vien krietni papūlos.

Apsēdos pie iegarenā bakarā galda un otrā tā galā ieraudzīju Džordanu. Ļoti izskatīgs vīrietis ap četrdesmit, varbūt četrdesmit pieci. Biezie baltie mati nebija nosirmojuši aiz vecuma. Viņš bija piedzimis baltmatains, par ko droši vien vainojams kāds albīns gēns. Pie galda sēdēju tikai es, viņš, vēl viens spēlētājs, un trīs kazino meičas aizpildīja tukšās vietas. Viena meitene, ko sauca Diana, sēdēja divus krēslus aiz Džordana un bija ģērbusies ta, lai visi redzētu, ka viņa izpilda darba pienākumus, tomēr es neviļus vēroju tikai Džordanu.

Todien viņš man šķita apbrīnojams spēlmanis. Laimēdams nekad neizrādīja sajūsmu. Paspēlēdams nekad neizrādīja vilšanos. Ar kāršu kavu rīkojās meistarīgi, baltās rokas kustējās eleganti. Taču, vērojot, kā šis cilvēks liek kaudzītē simtdolāru banknotes, es skaidri sapratu, ka viņam ir gluži vienalga — laimēt vai paspēlēt.

Trešais spēlētājs pie galda bija «tvaikonis», nekur nederīgs spēlmanis, kas pat veiksmīgā situācijā zaudēja. Mazais, sīkais vīrelis būtu pavisam plikgalvains, ja piķ-rnelnās šķipsnas nebutu rūpīgi pārsukājis pāri paurim. Viss augums viņam bija pielādēts ar milzu enerģiju. Ikviena kustība bija pārvarīga. Pārspīlēti strauji viņš meta galdā naudu, tāpat savāca laimēto, tikpat strauji noskaitīja banknotes no priekšā sakrautās kaudzītes un tikpat nikni sabīdīja tās kopā, rādīdams, ka ir paspēlējis. Sagrābis kavu, viņš dalīja neskatīdamies, tāpēc kāda kārts bieži izslīdēja no pirkstiem vai aizlidoja garām pretī pastieptajai krupjē rokai. Tomēr krupjē, kas vadīja spēli, saglabāja nesatricināmu mieru, palika mūžam nemainīgi pieklājīgs. Spēlētāja kārts noplandīja gaisā, pazliet pašķiebusies uz vienu sānu. Aizdomīgā izskata tips grasījās likmi papildināt vēl ar vienu simtdolāru žetonu. Krupjē iebilda:

— Atvainojiet, mister A., tā nedrīkst.

Mistera A. nikni savilktā mute sašķobījās vēl negantāk.

— Par ko, pie velna, nedrīkst! Es taču izliku tikai vienu kārti. Kas teicis, ka nedrīkst?

Krupjē lūkojās uz ledermeni, kas sēdēja augstu virs Džordana galvas. Tas viegli pamāja ar galvu, un krupjē pieklājīgi sacīja:

— Likme pieņemta, mister A.

Pats par sevi saprotams, ka Spēlētāja pirmā kārts bija četrinieks, slikta kārts. Tomēr misters A. zaudēja pret Spēlētāju. Kava pārgāja Diānas rokās.

Misters A. lika uz Spēlētāju pret Diānas Bankas turētāju. Es pāri galdam palūkojos uz Džordanu. Balto galvu noliecis, viņš misteram A. nepievērsa ne mazāko uzmanību. Toties es šo vēroju. Misters A. lika piecas simtdolāru banknotes uz Spēlētāju. Diāna mehāniski dalīja kārtis. Misters A. uzņēma Spēlētāja kārtis. Viņš tās sagrāba un cirta ar dūri galdā. Abas bilžu kārtis. Nulle. Diānai par abām kārtīm sanāca piecnieks. Krupjē iesaucās:

— Kārti Spēlētājam!

Diāna pasniedza misteram A. vēl vienu kārti. Ari tā bija bilžainā. Nulle. Krupjē noskandēja:

— Laimējis Bankas turētājs.

Džordans bija licis uz Bankas turētāju. Es jau grasījos likt uz Spēlētāju, taču misters A. man visu nojauca, un

es liku uz Bankas turētāju. Tad ieraudzīju, ka misters A. nomet tūkstoš dolāru uz Spēlētāju. Abi ar Džordanu savu naudu likām uz Bankas turētāju.

Diāna laimēja otro izgājienu ar deviņnieku pret mistera Л. septiņnieku. Misters A. uzmeta viņai nenovīdīgu

skatienu, it kā lai meiteni atbaidītu no laimēšanas. Diāna izturējās nevainojami.

Viņa bija ļoti uzsvērti neitrāla, ļoti uzsvērti parādīja

šo neitralitāti un ļoti uzsvērti rīkojās gluži mehāniski.

Taču, kad misters A. lika tūkstoš dolāru uz Spēlētāju, bet Diāna izmeta deviņnieku, viņš gāza ar dūri pa galdu

un, nošņācies: «Sasodītā padauza!» — uzmeta viņai naidīgu skatienu. Krupjē izslējās, taču sejā viņam nepakustējās ne muskulītis. Ledermenis paliecās uz priekšu kā Jah-

ve, kad tas izbāž galvu no saviem debesu augstumiem. Ap galdu savilkās zināms spriegums.

Es vēroju Dianu. Viņas seja mazliet noraustījās. Džordans lika naudu kaudzītē, it kā notiekošo nemanītu. Misters A. piecēlās un piegāja pie zāles pārziņa galda, kur tika izrakstīti marķieri. Viņš kaut ko nočukstēja. Pārzinis pamāja ar galvu. Ap galdu sēdošie piecēlās līdz nākamās partijas sagatavošanai izstaipīt kājas. Es redzēju, ka misters A. iziet aiz pelēkajiem treliņiem un pa gaiteni dodas uz viesnīcas numuru pusi. Vēl es redzēju, ka zāles pārzinis pieiet klāt Diānai, kaut ko saka, un arī viņa izgāja ārpus bakarā aizžogojuma. Nebija grūti saprast, kas notiek. Diānai tika uzdots gultā nomierināt misteru Л. un panākt, lai viņam atkal veicas.

Pietika ar piecām minūtēm, lai krupjē sagatavotu nākamo partiju. Es uz mirkli izspruku ārā pāris reižu izmēģināt roku ruletē. Kad atgriezos, spele jau gāja vaļā. Džordans sēdēja, kur sēdējis, un pie galda bija parādījušies vēl divi nolīgtie spēlētāji.

Kava ar mainīgiem panākumiem bija trisreiz apgājusi apkārt galdam, iekams atgriezās Diāna. Viņa izskatījās briesmīgi, lūpa atķērusies, seja sašļukusi, lai gan viņa

tikko bija no jauna uzkrāsojusies. Diāna apsēdās starp

mani un vienu no bankas turētājiem krupjē. Ari viņš pamanīja kaut ko nelāgu. īsu mirkli viņš nolieca galvu,

un es saklausīju čukstu: «Tev nekas nekaiš, Diāna?» Tad ari es pirmoreiz izdzirdēju viņas vārdu.

Diāna pamāja. Es pasniedzu viņai kavu. Taču, ņemot ārā kārti no kavas, viņai trīcēja rokas. Galva bija noliekta, lai neviens neredzētu acīs sanesušās asaras. Seja izskatījās apkaunota — citu vārdu viņas izteiksmes apzīmēšanai es nevarēju iedomāties. Lai ko misters A. viņai savā istabā nodarījis, tas katrā ziņā bijis sods par

Diānas veiksmi. Krupjē tikko manāmi pamāja zāles pārzinim, un tas, pienācis klāt, paplikšķināja Diānai pa roku. Viņa piecēlās, un tukšo vietu ieņēma nolīgtie spēlētāji. Diāna apsēdās pie treliņiem blakus vēl vienai kazino meitenei.

Veiksme joprojām no Bankas turētāja pievērsās Spēlētājam, no Spēlētāja — Bankas turētājam. Es ar savām likmēm pūlējos pielāgoties veiksmes mainīgajam ritmam. Pie galda atgriezās misters A. un apsēdās tai pašā vietā, kur bija atstājis naudu, cigaretes un šķiltavas.

Viņš izskatījās pavisam cits cilvēks. Nomazgājies dušā un sasukājis matus. Pat noskuvies un vairs nešķita tik pretīgs. Viņš bija apvilcis tīru kreklu, uzģērbis citas bikses, un arī nevaldāmā enerģija likās mazliet noplakusi. Par pilnīgu atslābumu nevarēja būt ne runas, taču vismaz viņš vairs nevirpuļoja pa gaisu kā tropisks ciklons komiksu bildītēs.

Apsēdies savā vietā, misters A. pamanīja Diānu pie aizžogojuma, un viņam iezibējās acis. Viņš ļauni un draudigi uzsmaidīja meitenei. Diāna novērsās.

Lai ko viņš bija darījis, lai kādus briesmu darbus pastrādājis, mainījusies bija ne vien viņa oma, bet arī veiksme. Likdams uz Spēlētāju, viņš nemitīgi laimēja. Turpretim patīkami cilvēki, piemēram, Džordans un es, visu laiku paspēlēja. Vai nu tas man aizdeva dusmas, vai arī pārlieku iežēlojos par Diānu, bet es tīšām izmaitāju mistera A. veiksmīgo dienu.

Ir cilvēki, ar kuriem tīrais prieks spēlēt pie viena kazino galda, un ir tādi, kas tev, cilvēkam, ir kā skuja pie pakaļas. Bakarā spēlē visasākā skuja pie pakaļas ir tāds tips, vienalga — Bankas turētājs vai Spēlētājs —, kas, saņēmis pirmās divas kārtis, tur tās vai veselu mūžību, it kā nezin ko gribēdams izspiest, bet pārējie pie galda nepacietīgi gaida izšķiramies savu likteni.

Tieši tā es nolēmu rīkoties ar misteru A. Viņš sēdēja otrajā krēsla, es — piektajā. Tātad abi atradāmies vienā galda galā un varējām gluži vai ieskatīties viens otram acīs. Es biju par galvas tiesu garāks nekā misters A. un arī daudz labak noaudzis. Izskatījos labi ja divdesmit vienu gadu vecs. Neviens neticētu, ka man jau ir trīsdesmit un Ņujorkā palikuši trīs bērni un sieva, no kuriem biju aizbēdzis. Tātad ārēji šķitu tīrais zaļknābis salīdzinājumā ar tādu vīru kā misters A. Fiziski, protams, varbūt biju stiprāks, toties viņš, šis preteklis, visā Vegasā bija iemantojis nelabu slavu. Es biju tikai narkotiku apdullināts puišelis, kas pamazām kļūst par deģenerējušos azartspēlmani.

Bakarā spēlē es, tāpat kā Džordans, gandrīz vienmēr liku uz Bankas turētāju. Bet, kad kava nonāca mistera A. rokās, metos cīņā aci pret aci un liku uz Spēlētāju. Saņēmis abas Spēlētāja kārtis, es tās ilgi un rūpīgi pētīju, iekams apmetu uz galda. Misters A. dīdījās savā krēslā. Viņš laimēja, tomēr nespēja nociesties un nākamajā gājienā sacīja:

— Kusties, stulbeni, ko kasies!

Es turēju kārtis neapgrieztas uz galda un mierīgi skatījos viņam ģīmī. Nezin kāpēc mans skatiens aizklīda pie Džordana galda otrā galā. Viņš ar misteru A. lika uz Bankas turētāju, bet pats smaidīja. Es ļoti lēnām sažņaudzu savas kārtis.

Krupjē sacīja:

— Mister M., jūs aizkavējat spēli. Galds netiek pie naudas. — Viņš apveltīja mani ar draudzīgu smaidu. — Lai kā jūs kārtis žņaudzītu, no tā nekas nemainīsies.

— Protams, — es atbildēju un, zaudētāja paskata ar riebumu atklājis kārtis, nometu tās uz galda. Misters Л. laimīgā priekšnojausmā atkal pasmaidīja. Tad, ieraudzījis manas kārtis, palika kā uz mutes sists. Man bija kritis

neuzvaramais deviņnieks.

— Velns parāvis! — misters A. neizturēja.

— Vai es kārtis nometu pietiekami ātri? — es pieklājīgi apvaicājos.

Misters A. uzmeta man iznicinošu skatienu un sarausa savu naudu ciešākā kaudzē. Viņš vēl arvien neapjēdza,

kas notiek. Paskatījies uz otru galda galu, ieraudzīju

Džordanu smaidām, viņš smaidīja patiesā priekā, kaut ari kopā ar misteru A. bija palicis zaudētājos. Bet es ērcināju misteru A. vēl visu nākamo stundu.

Redzēju, ka misters A. šajā kazino bauda patiesu

cieņu. Ledermenis ļāva viņam izvirzīt nepamatotas prasības. Visi krupjē pret viņu aiz piesardzības izturējās ļoti pieklājīgi. Šis klients spēlēja uz piecsimt un tūkstoš dolāru likmēm. Es parasti liku tikai divdesmit. Tāpēc, ja gadītos kādas domstarpības, kazino priekšniecība durvis parādītu man.

Taču es spēlēju un uzvedos, kā nākas. Šis preteklis nosauca mani par stulbeni, bet es nedz saskaitos, nedz kļuvu rupjš. Kad krupjē mani palūdza ātrāk apgriezt kārtis, es labprāt tūdaļ arī paklausīju. Tas, ka misters A. iekarsa un «izlaida tvaiku», tikai liecināja, ka viņš nejedz spēlēt. Ja kazino ari tad vēl nostātos viņa pusē, tas briesmīgi kaitētu viņu pašu prestižam. Viņi nedrīkstēja pieļaut nekādus turpmākus mistera A. izlēcienus, jo tas pazemotu ne vien mani, bet ari viņus pašus. Tik rāmam spēlētājam kā man, savā ziņā viņu viesim, pienācās kazino aizsardzība.

Redzēju, ka ledermenis man iepretī pasniedzās uz sava krēsla malu, kur atradās tālruņa aparāts. Viņš zvanīja divas reizes. Vērodams ledermeni, biju palaidis garām savu kārtu, kad kava nonāca mistera A. rokās. Kādu brīdi atturējos no spēles un gluži vienkārši atpūtos. Greznie plīša krēsli pie bakarā galda bija ļoti ērti. Tajos varēja sēdēt kaut divpadsmit stundas, un daudzi to arī darīja.

Sasprindzinājums pie galda atslāba, kad es atteicos pieņemt kārtis, kad dalīja misters A. Pārējie mani uzskatīja vai nu par sīkmani, vai zaķpastalu. Spēle turpinājās tāpat bez īpašiem pārsteigumiem. Pēkšņi pamanīju pa bakarā aizžogojuma ieeju nākam iekšā divus būdīgus tēvaiņus — abi uzvalkos, uzsējuši kaklasaites. Viņi piegāja pie zāles pārziņa, un tas acīmredzot pateica, ka tvaiks jau ir nolaists un nu var uzelpot, jo dzirdēju, ka viņi joko un smejas.

Kad misters A. nākamreiz saņēma kavu, es liku divdesmit dolāru uz Spēlētāju. Man par lielu pārsteigumu, krupjē paņēma abas Spēlētāja kārtis, padeva tās nevis man, bet pastūma uz galda otru galu, blakus Džordanam. Tad es pirmoreiz ieraudzīju Kāliju.

Kalijam bija kalsna, tumša indiāņa seja, ko neparasti saplacinātais deguns tomēr darīja gluži patīkamu. Viņš pāri galdam uzsmaidīja man un misteram A. Redzēju, ka viņš liek četrdesmit dolāru uz Spēlētāju. Kālijā likme pārsniedza manu divdesmitnieku, tāpēc viņš ieguva tiesības apgriezt Spēlētāja kārtis. Kālijs tās tūdaļ arī apgrieza. Kārtis bija sliktas, un misters A. laimēja. Misters A. tikai tad pamanīja Kāliju un plati pasmaidīja.

— Ei, Kalij, ko tad tu, uzskaitīšanas meistar, esi ķēries pie bakarā spēles?

Kālijs pasmaidīja.

— Ļauju kājām drusciņ atpūsties.

— Spēlē kopā ar mani, muļķadesa! Redzēsi, ka laimēsies, — sacīja misters A.

Kālijs tikai pasmējās. Bet es manīju, ka viņš vēro mani. Es liku savu divdesmitnieku uz Spēlētāju. Kālijs tūlīt lika galdā četrdesmit, lai tiktu pie kārtīm. Viņš atkal steigšus atsedza kārtis, un atkal laimēja misters A.

— Velna pulveris, Kalij, tu tak nes man laimi! Liec vēlreiz pret mani!

Krupjē izmaksāja Bankas turētāja laimestu, tad godbijīgi teica:

— Mister A., jūsu limits ir izsmelts.

Misters A. mirkli padomāja.

— Lai iet vēl vienu reizi! — viņš sacīja.

Es apzinājos, ka jārīkojas ļoti piesardzīgi. Saglabāju nesatricināmu sejas izteiksmi. Krupjē, kas vadīja spēli, pacēla roku, apstādinādams dalīšanu, iekams visi nav iemaksājuši likmi. Viņš jautājoši palūkojās manī. Es nepakustējos. Tad krupjē paskatījās uz galda otru galu. Džor-dans lika uz Bankas turētāju, spēlēdams kopā ar misteru A. Kālijs lika simtnieku uz Spēlētāju, ne mirkli nenovērsdams no manis skatienu.

Krupjē nolaida roku, taču, iekams misters A. izdabūja kārti no kavas, es nometu sev priekšā veselu žūksni banknošu uz Spēlētāju. Man aiz muguras apklusa zāles pārziņa un abu viņa draugu balsu murdoņa. Man pretī ledermenis pielieca galvu no saviem debesu augstumiem.

— Nauda paliek spēlē. — Tas nozīmēja, ka krupjē drīkst naudu saskaitīt tikai pēc spēles beigām. Spēlētāja kārtīm vajadzēja nonākt manās rokās.

Misters A. pasniedza tās krupjē. Krupjē izmeta uz zaļā tūka divas kārtis ar muguriņām uz augšu. Es veikli tās sagrābu un apmetu otrādi. Tikai misters A. varēja redzēt, kā mainās mana sejas izteiksme, it kā es būtu uztrāpījis draņķīgas kārtis. Taču biju apgriezis deviņnieku. Krupjē noskaitīja man naudu. Biju licis bankā tūkstoš divsimt dolāru un laimējis.

Misters A. atgāzās krēslā un aizdedza cigareti. Viņš patiešām jau svila. Sajutis viņa naidu, es pasmaidīju.

— Atvainojiet! — es teicu. Nu tieši kā viens īsts paipuisītis. Misters A. nikni palūrēja manī.

Kālijs otrā galda galā nevērīgi piecēlās, pārvācās manā pusē un apsēdās krēslā starp mani un misteru A., lai dabūtu kavas kārbu. Uzsitis pa to, viņš sacīja:

— Ei, Čīč, spēlē kopā ar mani! Es saožu veiksmi. Man labajā rokā ir septiņas izspēles.

Tātad misteru Л. sauca Čīčs. Vārds skanēja draudīgi. Taču Čīčam acīmredzot Kālijs patika, un Kālijs acīmredzot bija cilvēks, kas gluži vai zinātniski apguvis ie-patikšanās mākslu. Jo, kamēr Čīčs lika uz banku, viņš pievērsās man.

— Aiziet, Sīkais! — viņš teica. — Par abiem nospēlēsim šo sasodīto kazino pliku. Riskē pārī ar mani!

— Tu tiešām saod veiksmi? — iepletis acis, es pavaicāju.

— Varu turēties līdz kavas beigām, — Kālijs atbildēja. — Galvot neņemos, bet varu turēties līdz kavas beigām.

— Labs ir, — es piekritu. Liku divdesmit uz Bankas turētāju. Likām visi reizē. Es, Čīčs, Kālijs un Džordans galda otrā galā. Viens no kazino ielikteņiem uzņēmās Spēlētāja lomu un nekavējoties atklāja pliku sešnieku. Kālijs atklāja divas bilžainās kārtis un pieņēma klāt vēl vienu — apaļu nulli, bakarā spēlei visnederīgāko kārti. Čīčs zaudēja tūkstoti. Kālijs zaudēja simtnieku. Džordans zaudēja piecsimt. Es biju zaudējis nožēlojamus divdesmit dolārus. Man vienīgajam bija tiesības izteikt Kalijam pārmetumu. Bet es tikai bēdīgs pašūpoju galvu.

— Nu re, pagalam gan mans divdesmitnieks.

Kālijs pasmīnēja un pasniedza man kavu. Lūrēdams viņam gar muguru, redzēju Cīča ģīmi zili melnu aiz niknuma. Kaut kāds pajoliņš puišelis, zaudējis divdesmit dolāru, uzdrošinās spēlēt tālāk. Lasīju viņa domas kā uz zaļā tūka izkaisītu kāršu kavu ar visām bildēm.

Liku divdesmit uz Bankas turētāju un gaidīju, kad tiks dalītas kārtis. Krupjē bija tas pats jaunais, izskatīgais vīrietis, kas Diānai apvaicājās, vai viņai nekas nekait. Rokā, kuru viņš pacēla, lai apturētu mani, līdz visi būs nosolījuši savu likmi, mirdzēja briljanta gredzens. Redzēju

Džordanu nosolām likmi. Uz Bankas turētāju, kā parasti. Tātad kopā ar mani.

Kālijs izmeta divdesmitnieku uz Bankas turētāju. Pagriezies pret Čiču, viņš sacīja:

— Klau, spēlē kopā ar mums! Izskatās, ka šitam puišelim ir laimīga roka.

— Drīzāk izskatās tā, ka viņš neko nejēdz.

Manīju, ka visi krupjē vēro mani. Ledermenis savā augstajā krēslā sēdēja kluss un stīvs. Es biju liels un stiprs, un viņi likās manī drusku vīlušies.

Čīčs lika trīssimt uz Spēlētāju. Es dalīju un laimēju. Metu galdā kārti pēc kārts, un Čīčs arvien paaugstināja pret mani likmi. Kavā maz kas bija palicis pāri, bet es to iztukšoju ar izciliem spēles meistara paņēmieniem, nevienu kārti neaizkavēdams, nevienu ar gaviļu saucieniem nepavadīdams. Pats ar sevi lepojos. Krupjē sagatavoja kavu jaunai partijai. Visi samaksāja komisijas naudu. Džordans piecēlās izstaipīt kājas. Piecēlās arī Cīčs, viņu priekšzīmei sekoja Kālijs. Es laimestu sabāzu kabatā. Zāles pārzinis pasniedza Čičam parakstītu marķiera karti. Viss likās labākajā kārtībā. Bija pienācis pats izdevīgākais brīdis.

— Ei, Čīč, — es teicu, — tātad es neko nejēdzu, — un iesmējos. Pēc tam apgāju apkārt galdam, tīši spraukdamies viņam cieši garām, un grasījos iziet no bakarā aizžogojuma. Čīčs vairs nespēja novaldīties un atvēzējās pret mani, kā blēdīga krupjē roka nespēj atturēties, ne-pievākusi nomaldījušos simtdolāru žetonu.

Es aukstasinīgi stājos viņam pretī. Vai vismaz domāju, ka rīkojos aukstasinīgi. Taču starp mums brīnumainā kārtā jau atradās Kālijs un divi milzeņi — kazino puiši. Viens milzenis sagrāba Čīča dūri savā varenajā plaukstā kā nieka skaidiņu. Kālijs ar plecu deva man tādu grūdienu, ka es aizstreipuļoju sānis.

Čīčs brēca uz milzeni:

— Ak tu, maitasgabals! Vai maz zini, kas es esmu? Vai tu zini, kas es esmu?

Man par lielu pārsteigumu, milzenis palaida Čīču vaļā un atkāpās. Savu viņš bija padarījis. Viņš ir tikai saval-dītājspēks, nevis sodītājs. Gar mani neviens vairs nelikās ne zinis. Visus bija sabiedējis Člča nešpetnais niknums, vienīgi jaunais krupjē ar briljanta gredzenu uz pirksta saglabāja mieru. Viņš ļoti klusu sacīja:

— Mister A., jūs atļaujaties pārāk daudz.

Čīčs nevaldāmās dusmās zvēla jaunajam krupjē un trāpīja tieši pa degunu. Jauneklis sagrīļojās. Asinis aumaļām plūda pa kruzuļaino krekla priekšu un notecēja uz zilmelnā smokinga. Paskrējis garām Kalijam un abiem milzeņiem, es gāzu Člčam pa deniņiem tā, ka viņš novēlās zemē. Taču tūdaļ atkal pielēca kājās. Es apstulbu. Viss rādījās pārlieku nopietni. Sitas tips darbojas ar kodoldegvielu.

Tad no sava augsta krēsla nokāpa ledermenis, un ba-karā galda lampu spožajā gaismā es varēju viņu kārtīgi aplūkot. Rētām izvagotā seja bija pergamenta baltumā, it kā kondicionētājā gaisā pavadītajos neskaitāmajos gados viņa asinis būtu sasalušas baltā ledū. Rēgaini pacēlis roku, viņš sacīja:

— Stop!

Visi sastinga. Ledermenis pastiepa garo, kaulaino pirkstu un teica:

— Paliec stāvam, Čīč! Tu esi iekūlies lielās nepatikšanās. Vari man ticēt. — Balss skanēja klusi un oficiāli.

Kālijs veda mani uz izeju, un es padevos vairāk nekā labprātīgi. Mani no tiesas pārsteidza dažu cilvēku reakcija. Jaunā krupjē sejā jautās kaut kas nāvējoši baigs, pat tad, kad viņam no deguna tecēja asinis. Viņš nebija ne tik pārbijies, ne apjucis, ne arīdzan tik stipri savainots, lai nesistu pretī. Taču viņš pat nemēģināja pacelt roku. Arī pārējie krupjē nemetās viņam palīgā. Tie skatījās uz Čīču dīvaini godbijīgās šausmās, kas liecināja drīzāk par līdzjūtību nekā par bailēm.

Kālijs grūšus izgrūda mani cauri visam kazino, kur līdzīgi tālām krasta bangām dūca simtiem azartspēlmaņu murmināti burvestību lāsti un lūgšanas pie kauliņu, blek-džeka un ruletes galdiem. Beidzot mēs nonācām milzīgas kafejnīcas nosacītajā klusumā.

Kafejnīca man patika, patika tās zaļie un dzeltenie krēsli un galdiņi. īsās, krāšņi zeltainās formas kleitas ģērbušās viesmīles bija jaunas un glītas. Sienas vizuļoja vienos stiklos — cauri tām varēja skatīt ārpasauli ar koši zaļo zāli, debeszilo baseinu un īpaši stādītām milzu palmām. Kālijs aizveda mani uz nomaļu stūrīti, kurš bija speciāli nožogots, apgādāts ar tālruņa aparātu un kurā pie galda vietas pietika sešiem cilvēkiem. Apmešanos šajā stūri Kālijs uzskatīja par savām dabas dotām tiesībām.

Kamēr dzērām kafiju, garām pagāja Džordans. Kālijs tūdaļ pielēca kājās un sagrāba viņu aiz piedurknes.

— Ei, vecīt, nāc padzert kafiju ar saviem bakarā partneriem! — viņš sacīja.

Džordans papurināja galvu, bet tad ieraudzīja mani. Ērmoti pasmaidījis, tā ka man nezin kāpēc sagribējās smieties, viņš savu nodomu grozīja un ienāca nožogotajā stūrī.

Tā bija pirmā reize, kad tikāmies trijatā — Džordans, Kālijs un es. Todien Džordans, kaut arī pavisam baltma-tains, nemaz neizskatījās slikti. Viņš it ka tinās neizdibināmā atturības plīvurā, kas saistīja mani, bet Kālijs to

nemanīja. Kālijs piederēja pie tiem puišiem, kas tases kafijas dēļ bruktu virsū pat pāvestam.

Es joprojām tēloju nevainīgu zēniņu.

— Par ko, pie velna, Čīčs tik briesmīgi pārskaitās?

— es vaicāju. — Ak Kungs, man šķita, ka mēs vareni pavadām laiku.

Kālijs nelikās tik sajūsmināts.

— Klausies, Sīkais! — viņš sacīja. — Trūka tikai

pāris sekunžu, un ledermenis būtu licies virsū tev. Kālab, ellē, viņš tup tur augšā? Lai urbinātu savu sasodīto

snuķi? Vai lūrētu uz smukiem skuķīšiem?

— Labi, labi, — es atbildēju. — Tomēr neviens nevar sacīt, ka vainīgs biju es. Cīčs izlēca no rāmjiem.

Es uzvedos kā džentlmenis. Tas nu jāatzīst. Ne viesnīcā, ne kazino neviens nevar par mani sūdzēties.

Kālijs man draudzīgi uzsmaidīja.

— Jā, tu to nostrādāji pamatīgi. Rīkojies patiešām ļoti gudri. Čīčs neko neapjēdza un iekrita lamatas. Tikai

vienu tu nebiji paredzējis. Čīčs ir bīstams tips. Tāpēc mans pienākums ir tevi tagad savākt un iesēdināt lidma

šīnā. Kur, pie velna, esi rāvis tādu drausmīgu vārdu — Mērlins?

Es neatbildēju. Sarāvu uz augšu sporta kreklu un parādīju savas krūtis un vēderu. Pāri tiem stiepās pretīga,

gara, zilsarkana rēta. Es uzsmaidīju Kalijam.

— Vai zini, kas šitas ir? — es viņam vaicāju.

Kālijs piesardzīgi klusēja. Sejā parādījās ziņkārība.

Ierunājos lēni, ļaudams viņam ieklausīties.

— Es biju karā, — es sacīju. — Šito es dabuju no ložmetēja, un dakteriem nācās mani sašūt kā pildītu cāli. Domā, es dikti raustos no tevis un Čīča?

Nekādu iespaidu uz Kāliju tas neatstāja. Bet Džordans joprojām smaidīja. Viss, ko teicu, bija tīra patiesība. Es tiešām esmu bijis karā, pat cīnījies kaujas

laukā, taču ne reizi netiku ievainots. Tas, ko parādīju Kalijam, bija rēta pēc žultspūšļa operācijas. Ārsti izmēģināja īpašu paņēmienu, un pēc šā griezuma palika iespaidīga rēta.

Kālijs nopūtās un teica:

— Zini, Sīkais, varbūt tu tiešām esi stiprāks, nekā izskaties, taču stipruma tev nepietiks, lai paliktu šite kopā ar Čīču.

Atminējos, cik veikli Čīčs pēc sitiena bija pielēcis kājās, un jau drusku satraucos. Vienu brīdi pat pieļāvu domu, ka ļaušu Kalijam mani aizgādāt uz lidmašīnu. Tomēr es papurināju galvu.

— Klausi mani, es gribu tev palīdzēt, — Kālijs neatlaidās. — Pēc notikušā Čīčs noteikti tev uzglūnēs, un tu neesi viņam nekāds pretinieks, tici man.

— Kāpēc ne? — vaicāja Džordans.

Kalijam atbilde bija gatava:

— Tāpēc, ka šitas Sīkais ir cilvēks, bet Čīčs nav.

Savādi, kā reizēm nodibinās draudzība. Tajā mirklī

mēs neviens nezinājām, ka Vegasā kļūsim tik cieši draugi. Patiesībā mēs pamazām apnikām cits citam.

— Vedīšu tevi uz lidostu, — sacīja Kālijs.

— Tu esi lāga zēns, — es atsaucos. — Tu man patīc. Varam būt draugi pie bakarā galda. Bet, kad nākamreiz piesolīsies mani vest uz lidostu, pie samaņas tu nāksi slimnīcā.

Kālijs līksmi iesmējās.

— Pamēģini tik! — viņš teica. — Čīčam tu iekrāvi varen veikli, bet re, kā šis tūdaļ piesprāga kājās. Nekāds spēkavīrs tu vis neesi. Skaties patiesībai acīs!

Te nu man sanāca smiekli, jo Kalijam bija pilnīga taisnība. Kaušanās neatbilda manai patiesajai būtībai. Bet Kālijs turpināja:

— Nu labi, tu parādīji, kur tevi trāpījušas lodes, taču tas vēl neliecina, ka esi stiprinieks. Tāpēc tu tikai kriti stiprajiem par upuri. Ja tu parādītu kādu čali ar rētām, kas palikušas pēc tam, kad tu viņam esi ielaidis lodes

ribās, tas gan uz mani atstātu iespaidu. Un, ja Čīčs pēc tava blieziena nebūtu tik naski uzspēries kājās, arī tas uz mani būtu atstājis iespaidu. Nu paklausi, es tev vēlu tikai labu. Nemuļķojies!

Nūja, taisnība viņam bija, no viena gala līdz otram. Taču tas neko nenozīmēja. Nejutu ne mazāko vēlēšanos atgriezties mājās pie sievas un trim bērneļiem un pie savām neveiksmēm. Vegasa man bija īstā vieta. Kazino

man bija īstā vieta. Azartspēles bija tieši tas, ko man

vajadzēja. Spēlēdams varēju būt viens, bet nejusties vientuļš. Turklāt allaž kaut kas notika, kā, par piemēru,

tagad. Nebiju nekāds varonis, tomēr Kālijs neapjēdza, ka mani itin nekas nespēj nobiedēt, jo tieši šajā sava mūža brīdī es ne par ko nedevu ne pliku grasi.

Un es Kalijam sacīju:

— Jā, tev taisnība. Bet es vēl pāris dienas nekur nevaru braukt.

Kālijs tā pa īstam mani noskatīja, tad paraustīja plecus. Viņš paņēma čeku, parakstīja to un pievāca no galda.

— Tiksimies vēlāk, zēni, — viņš sacīja. Un atstāja mani divatā ar Džordanu.

Mēs abi jutāmies neveikli. Neviens no mums nevēlējās atrasties otra sabiedrībā. Es nojautu, ka Vegasu izmanto-jam vienam un tam pašam nolūkam — lai paslēptos no reālās pasaules. Ne viens, ne otrs negribējām būt nepieklājīgi, — Džordans tāpēc, ka patiešām bija neglābjams džentlmenis. Un, lai gan es parasti bez grūtībām pratu no cilvēkiem atkratīties, Džordanā bija kaut kas tāds, kas man gluži instinktīvi patika, bet tas gadījās tik reti, ka negribēju aizskart viņa jūtas, pamezdams viņu vienu.

Džordans pēkšņi ievaicājās:

— Kā tavs vārds ir rakstāms?

Nosaucu vārdu pēc burtiem — M-ē-r-l-i-n-s. Redzēdams, ka Džordans zaudē par mani interesi, es viņam uzsmaidīju.

— Tā nu tas rakstāms pēc senas modes, — es teicu.

Viņš uzreiz saprata un atsmaidīja savu patīkamo smaidu.

— Ko tad tavi vecāki — domāja, ka pieaudzis kļūsi par brīnumdari?[1] — viņš jautāja. — Tāpēc tu gribēji strādāt brīnumus pie bakarā galda?

— Nē, — es atbildēju. — Mērlins ir mans uzvārds. Es to mainīju. Negribēju būt ne karalis Arturs, ne Lan-selots.

— Mērlinam tāpat pietika savu nepatikšanu, — sacīja Džordans.

— Jā, — es piekritu. — Bet viņš bija nemirstīgs.

Tā nu mēs sadraudzējāmies, mūsu draudzība, tā sakot, sākās ar sentimentālu skolas puiku savstarpēju uzticēšanos.

Nākamajā rītā pēc kautiņa ar Čīču uzrakstīju ikdienejo īso vēstulīti sievai, paziņodams, ka pēc pāris dienām atgriezīšos mājās. Klīstot pa kazino, ieraudzīju Džordanu pie kauliņu spēles galda. Viņš izskatījās novārdzis. Pieķēru viņam pie piedurknes, viņš pagriezās un pasmaidīja to jauko smaidu, kas nekad mani neatstāja vienaldzīgu. Varbūt tāpēc, ka vienīgi man Džordans smaidīja tik nepiespiesti.

— Iesim pabrokastot, — es sacīju. Man gribējās, lai Džordans mazliet atpūšas. Viņš acimredzot bija spēlējis cauru nakti. Nebildis ne vārda, Džordans savāca savus žetonus un nāca man līdzi uz kafejnīcu. Es aizvien vel rokā turēju vēstuli. Viņš paskatījās uz to, un es teicu:

— Rakstu sievai katru dienu.

Džordans pamāja ar galvu un pasūtīja brokastis. Pilnu komplektu Vegasas gaumē. Meloni, olas ar šķiņķi, grauzdiņus un kafiju. Bet ēda viņš maz, iekoda pāris kumosu un uzdzēra kafiju. Es paņemu pusjēlo bifšteku, ko biju iecienījis brokastīs, taču ēdu to tikai kopš ierašanās Vegasā.

Kamēr mēs mielojāmies, iebrāzās Kālijs, labo roku sagrābis pilnu ar sarkanajiem piecdolāru žetoniem.

— Apgādājos visai dienai, — viņš pašpārliecināti paziņoja. — Aprēķināju vienu partiju un trāpīju precīzi uz simtnieka likmi. — Apsēdies pie mušu galdiņa, viņš pasūtīja meloni un kafiju.

— Nesu tev labas vēstis, Mērlin, — viņš teica. — Tev nav jābrauc projām no Vegasas. Čīčs vakarvakarā pieļāvis baigo kļūdu.

Nezin kāpēc tas man uzdzina dusmas. Atkal maļ vienu un to pašu. Gluži kā mana sieva, kas mūždien apgalvo, ka man visur jāpielāgojas. Man neko nevajag darit. Tomēr es ļāvu viņam runāt. Džordans, kā parasti, nebilda ne vārda, tikai vai veselu minūti vēroja mani. Jutu, ka viņš spēj lasīt manas domas.

Kalijam piemita paradums gan ātri ēst, gan ātri runāt. Tāpat kā čīčs, viņš bija pārpilns enerģijas. Tikai viņa enerģija šķita labas gribas uzlādēta — ar vēlēšanos, lai pasaule grieztos rāmāk un līdzenāk.

— Atceries krupjē, kuram Čīčs iebelza pa degunu, atceries tās asinis? Sacūkoja zēnam kreklu. Izrādās, jauneklis ir Lasvegasas policijas priekšnieka vietnieka mīļotais krustdēls.

Tolaik man nebija nekādas sajēgas par vērtībām. Čīčs bija patiešām bīstams, slepkavīgs tips, varens spēlmanis, varbūt pat viens no gangsteriem, kas piedalās visas Vegasas vadīšanā. Tātad kas ir policijas priekšnieka vietnie-

ka krustdēls? Un viņa draņķīgās asinis no deguna? Apmēram tā ari pateicu. Kālijs bija sajūsmā par iespēju mani pamācīt.

— Tev jāsaprot, ka Lasvegasas policijas priekšnieka

vietnieks ir kaut kas līdzīgs seno laiku ķēniņiem, — viņš sacīja. — Milzīgs, resns tēvainis, kas valkā kovboju cepuri un makstī četrdesmit piektā kalibra stobru. Viņa ģimene Nevadā mitinās kopš laiku laikiem. Katru gadu viņš tiek ievēlēts no jauna. Viņa vārds ir likums. Viņam maksā ikviena šīs pilsētas viesnīca. Visi kazino

lūgšus lūdzas, lai viņa krustdēls strādātu viņu iestādē un saņemtu visaugstāko bakarā krupjē atlīdzību. Viņš nopelna tikpat, cik ledermenis. Vēl tev jāsaprot, ka Savienoto Valstu Konstitūciju un Tiesību Likumu šefs uzskata par

Austrumu krasta memmesdēliņu plānprātību. Piemēram, jebkuram atbraucējam ar cik necik kriminālu pagātni jāreģistrējas, līdzko ierodas pilsētā. Nu, tici man, tas

tādam nāktu tikai par labu. Ari mūsu šefam nepatīk hipiji. Vai esi šajā pilsētā manījis kādu garmataino? Par

melnajiem arī viņš nav stāvā sajūsmā. Tāpat par klaidoņiem un diedelniekiem. Vegasa varbūt ir vienīga Sa

vienoto Valstu pilsēta, kurā nav diedelnieku. Viņam patīk meitenes, kas var noderēt kazino biznesam, toties savedējus viņš necieš ne acu galā. Viņš nesacīs ne pieci, ja kāds no kazino zēniem dzīvos uz savas draudzenes rēķina vai tamlīdzīgi. Bet, ja viens vai otrs

gudrinieks sadomās ieviest sev veselu meiču baru, — lai piesargās! Prostitūtas aizvien pakaras savās kamerās vai pārgriež vēnas. Līdz kreklam nospēlējušies azartisti cietumā beidz dzīvi pašnāvībā, arī notiesāti slepkavas, banku aplaupītāji. Neskaitāmi noziedznieki cietumos padara sev galu. Bet vai esi jel reizi dzirdējis, ka pašnāvībā dotos kāds savedējs? Nu tad klausies — Vegasā tas ir noticis. Trīs savedēji padarījuši sev galu mūsu šefa

tuptūzī. Vari iztēloties šito skatu?

— Tātad kas noticis ar Cīču? — es jautāju. — Viņš ir aiz restēm?

Kālijs pasmaidīja.

— Nekā nebija. Viņš pūlējās apgādāties ar Grounvelta palīdzību.

Džordans nomurmināja:

— «Zanadu numur viens.»

Kālijs tāds kā satrūcies palūkojās viņā.

Džordans smaidīja.

— Kad nepiedalos spēlē, es noklausos tālruņa izsaukumus.

Pavisam īsu mirklīti Kālijs izskatījās mazliet apjucis. Tad turpināja:

— Čīčs lūdza Grounveltu viņu piesegt un izdabūt ārā no pilsētas.

— Kas ir Grounvelts? — es ievaicājos.

— Viesnīcas īpašnieks, — Kālijs atbildēja. — Un, atļausiet paskaidrot, nu viņam pašam aste ievērta durvīs. Čīčs, redziet, nav viens.

Paskatījos Kālijā. Es nesapratu, ko viņš ar to grib teikt.

— Viņš, saproti, ir sapinies ar Čiču, — Kālijs zīmīgi pavēstīja. — Šā vai tā, Grounveltam vajadzēja viņu nodot šefam. Tā nu Čīčs patlaban atrodas pilsētas slimnīcā. Viņam ir ieplīsis galvaskauss, iekšķīgi ievainojumi un bus vajadzīga plastiskā operācija.

— Ak Kungs! — man paspruka.

— Izvairīšanās no aresta, — Kālijs sacīja. — Tāds ir mūsu šefs. Kad Čīčs atlabs, viņu uz mūžīgiem laikiem izraidīs no Vegasas. Bet tas vēl nav viss — no darba padzīts bakarā zāles pārzinis. Viņš bija atbildīgs par krustdēla uzraudzīšanu. Šefs visā vaino viņu. Un nu šis bakarā zāles pārzinis Vegasā vairs darbu neatradīs. Viņam nāksies meklēt nodarbošanos Kārību salās.

— Neviens viņu vairs darbā nepieņems? — es jautāju.

— Tad ne jau tas, — Kālijs atbildēja. — Šefs sacīja, ka nevēloties viņu vairs pilsētā redzēt.

— Ak šitā? — es sacīju.

— Šitā gan, — Kālijs apstiprināja. — Kāds zāles pārzinis reiz bija ielavījies atpakaļ Vegasā un dabūjis darbu citur. Šefs nejauši bija tur iegriezies un raušus viņu izrāva no kazino. Un izdauzīja dullumu no galvas. Ziņas par to nonāca visiem ausīs.

— Kā, pie velna, viņš tā var izrīkoties, kā pašam patīk? — es pavaicāju.

— Tāpēc, ka viņš ir likumīgi ievēlēts tautas pārstāvis, — Kālijs paskaidroja. Nu Džordans pirmo reizi iesmējās. Viņš prata vareni smieties. Šie smiekli aizmēza visu vēsumu un svešatnibu, kas parasti likās no viņa plūstam.

Vēlāk tajā pašā vakarā Kālijs atveda Diānu uz halles kaktu, kur mēs abi ar Džordanu atpūtāmies no spēles. Diāna šķita atlabusi pēc tā, ko iepriekšējā vakarā viņai bija nodarījis Čīčs. Skaidri redzēju, ka Kāliju viņa pazīst labi. Un vēl skaidrāk sapratu, ka Kālijs viņu izmet par ēsmu man un Džordanam. Varējām ar Diānu likties gultā, kad vien to vēlējāmies.

Kālijs izmeta mazus jociņus par Diānas krūtīm, kājām un muti — cik tās esot jaukas, un kā viņa protot purināt savas piķmelnās krēpes. Taču cauri primitīvajiem glaimiem izspraucās arī pa nopietnam mājienam uz Diānas labo raksturu, apmēram šādā garā: «Viena no nedaudzajām meitenēm Vegasā, kura nevienam neko neuztieps.» Vai arī: «Viņa nekad neievilinās uz lielām likmēm. Dikti jauka meitene, nepavisam ne no sitās pilsētas.» Pēc tam, apliecinādams savu draudzību, viņš pastiepa plaukstu, lai Diāna tajā nokratītu cigaretes pelnus, nevis sniegtos pec pelnu-trauka. Šī primitīvā pieklājība bija Vegasas ekvivalents hercogienes rokas skūpstīšanai.

Diāna izturējās ļoti klusi, un mani drusku aizskara apziņa, ka viņa parāda lielāku interesi par Džordanu nekā par mani. Vai es galu galā nebiju viņu atriebis kā viens īsts bruņinieks? Vai nebiju pazemojis briesmīgo Čiču? Taču, dodamās atpakaļ pie sava bakara galda, Diāna pieliecās, noskūpstīja mani uz vaiga un mazliet skumīgi sacīja:

— Priecājos, ka ar tevi viss ir kārtībā. Biju pamatīgi noraizējusies. Tev gan nevajadzētu rīkoties tik aušīgi. — Un prom viņa bija.

* * *

Nākamajās nedēļās mēs, bieži runādamies, daudz ko uzzinājām cits par citu. Par rituālu kļuva kopīga iedzeršana pēcpusdienās, un gandrīz vienmēr mēs vakariņojām kopā vienos naktī, kad Diānai beidzās maiņa pie bakarā galda. Ja kādam no mums spēlē neveicās, mēs izlaidām ēdienreizi, līdz laime atkal atgriezās. Tas visbiežāk notika ar Džordanu.

Bet bija arī ilgas pēcpusdienas, kad mēs sēdējām ārā pie peldbaseina un tērzējām, dedzinošās tuksneša saules kveldēti. Vai arī pusnaktī devāmies pastaigā pa neona gaismās grimstošo Galveno ielu, kur no tuksneša vidus kā mirāža iznira mirdzošas viesnīcas, vai arī, atbalstījušies pret pelēkajiem reliņiem, stāvējām pie bakarā galda. Tā mēs cits citam izklāstījām savu dzīvesstāstu.

Džordana dzīve likās pati vienkāršākā un ari banālākā, viņš mūsu grupa šķita visparastākais cilvēks. Viņa dzīve bija ļoti laimīga un liktenis — gaužām ikdienišķs. Džordans savā ziņā bija īsts darījumu ģēnijs un jau trīsdesmit piecu gadu vecumā ticis pie savas firmas, kas nodarbojās ar tērauda pirkšanu un pārdošanu. Varētu teikt, tirdzniecības aģents, kura darbs nodrošināja pārtikušu dzīvi. Apprecējis skaistu sievieti, ģimene trīs bērni, pašiem sava liela māja un viss, ko vien cilvēks var kārot. Draugi, nauda, karjera un īsta mīlestība. Un tas ildzis divdesmit gadu. Bet tad pēkšņi, ka Džordans sacīja, sieva viņu pāraugusi. Viņš visu savu enerģiju bija veltījis ģimenes pasargāšanai no džungļu ekonomikas. Tas paņēma visu viņa gribasspēku un visu darbošanās spēju. Sieva kārtīgi izpildīja savus sievas un mātes pienākumus. Taču pienāca brīdis, kad viņa gribēja no dzīves gūt kaut ko vairāk. Sieva bija gudra, interesanta, inteliģenta, izglītota sieviete. Aizgūtnēm lasīja romānus un lugas, staigāja pa muzejiem, piedalījās visos iespējamos pilsētas kultūras pasākumos un labprāt dalījās visā, kam bija sakars ar Džordanu. Viņš sievu iemilēja aizvien vairāk. Līdz dienai, kad viņa paziņoja, ka vēlas šķirties. Kopš tā brīža viņš vairs nemīlēja sievu, nemīlēja savus bērnus un ģimeni vispār un jau juta nepatiku pret savu darbu. Džordans bija darījis visu iespējamo savas ģimenes labad. Pasargājis savējos no jebkurām ārpasaules briesmām, cēlis cietokšņus no naudas un varas, nemūžam neiedomādamies, ka to vārti varētu atvērties no iekšpuses.

Neba Džordans man visu tieši tā stāstīja, to es pats viņa vārdos saklausīju. Viņš pavisam vienkārši sacīja, ka neesot «audzis līdz ar sievu», pārāk dziļi esot iegrimis savos darījumos un ģimenei neesot veltījis pienācīgo uzmanību. Viņš nebūt nevainoja sievu par vēlēšanos šķirties un apprecēties ar kādu no viņa draugiem. Tāpēc, ka šis draugs pilnībā atbilda viņai — abiem bija vienāda gaume, vienāds domāšanas veids, vienāda dzīves baudīšanas izjūta.

Tā nu viņš, Džordans, piekritis visam, ko vēlējusies sieva. Pārdevis savu firmu un visu naudu atdevis viņai. Advokāts teicis, ka Džordans esot pārāk augstsirdīgs un vēlāk pats to nožēlošot. Bet Džordans atbildējis, ka nekādu augstsirdību tur nesaskatot, jo viņš spējot nopelnīt vēl kaudzēm naudas, bet ne sieva, ne tās jaunais vīrs to nevarot.

— Tev tas nenāktu ne prātā, redzot, kā es spēlēju, — Džordans sacīja, — taču mani patiešām uzskatīja par veiksmīgu biznesmeni. Saņēmu darba piedāvājumus no visām valsts malām. Ja mana lidmašīna nebūtu nolaidusies Vegasā, es Losandželosā tagad jau būtu nopelnījis savu pirmo miljonu zaļo.

Stāsts bija ļoti labs, bet man kaut kas taja likās īsti

nesaskanam. Džordans bija pārāk patīkams puisis. Un tas viss kopā izskatījās pārlieku civilizēti.

Šajā stāstā nekādi neiederējās man zināmais fakts, ka

Džordans nekad naktīs negulēja. Es ik ritu gāju uz

kazino ierosināt ēstgribu brokastīm, mezdams kauliņus.

Un arvien ieraudzīju Džordanu jau sēžam pie kauliņu galda. Skaidri varēja redzēt, ka viņš spēlējis cauru nakti. Reizēm, pārāk noguris, viņš bija atrodams pie ruletes vai blekdžeka zālē. Un, dienām ritot, viņš izska-tijās sliktāk un sliktāk. Aizvien vairāk izdila, acis aizmigloja it kā sarkanīgi pūžņi. Taču allaž viņš palika pieklājīgs, ļoti mierīgs. Un nekad nebilda nevienu ļaunu vārdu par savu sievu.

Reizēm, kad abi ar Kāliju palikām divatā vai nu hallē, vai pie vakariņu galda, Kālijs man vaicāja:

— Vai tu tici šim sasodītajam Džordanam? Vai vari ticēt, ka viens kārtīgs puisis ļautu sievišķim ar sevi šitā apieties? Un vai vari noticēt tam, ko viņš par sievu stāsta, — šī esot sazin kāda brīnumbutne?

— Viņa nav nekāds sievišķis, — es sacīju. — Viņa daudzus gadus bija Džordana sieva. Viņa bērnu māte. Viņa ticības stiprā klints. Džordans ir veco laiku puritānis, kas cietis no likteņa triecieniem.

Mani pie runāšanas piedabūja Džordans. Kādudien viņš sacīja:

— Tu tik daudz man jautā, bet pats nestāsti tikpat

kā neko. — Mirkli paklusējis, it kā pārdomādams, vai maz ir ieinteresēts man vispār kaut ko vaicāt, viņš tomēr uzdeva jautājumu. — Kāpēc tu Vegasā uzturies jau tik ilgi?

— Esmu rakstnieks, — es atbildēju. Un ar to arī

sāku. Tas, ka esmu izdevis romānu, uz viņiem atstāja nepārprotamu iespaidu, un šāda reakcija aizvien mani uzjautrina. Taču vēl lielāks bija viņu pārsteigums, kad atklājās, ka man ir trīsdesmit viens gads un esmu jau paguvis aizbēgt no sievas un trim bērniem.

— Man likās — tev ir labi ja divdesmit pieci, —

ierunājās Kālijs. — Un gredzenu tu arī nevalkā.

— Gredzenu nekad neesmu valkājis, — es sacīju.

— Nekāds gredzens tev arī nav vajadzīgs. Tu tāpat

izskaties pietiekami apgrēcīgs, — Džordans pajokoja. Nezin kāpēc man bija grūti iedomāties viņu tāpat jokojam, kad viņš vēl bija precējies un dzīvoja Ohaio. Tad viņam tas būtu licies rupjš joks. Vai arī viņš gara nebūtu juties brīvs. Varbūt tā varētu sacīt Džordana sieva, un viņš būtu ļāvis tai šādus vārdus runāt, bet

pats tikai atgāzies krēslā un priecājies, ka sieva var

kaut ko tādu atļauties, bet viņš nevar. Attiecībā pret

mani viņš tiešām varēja tā sacīt. Galu galā es viņiem

izstāstīju visu par savu laulību, un pēc mana stāstījuma neviļus atklājās, ka rēta man uz vēdera nav ne no kāda karā gūta ievainojuma, bet gan ir parasta rēta pēc

žultspūšļa operācijas. Sājā mana stāstījuma vietā Kālijs iesmējās un sacīja:

— Va’ vellos, tu nu gan esi sasodīts mākslinieks!

Es paraustīju plecus, pasmaidīju un turpināju savu stāstu.

Piektā nodaļa

Man nav pagātnes. Savus vecākus neatceros. Man nav nedz tēvoču, nedz brālēnu un māsīcu, nav arī savas pilsētas. Man ir tikai viens brālis, divus gadus vecāks par mani. Kad man bija trīs gadi un brālim — pieci, mūs abus nodeva bāreņu patversmē netālu no Ņujorkas. Tur mūs atstāja māte. Par māti nekādu atmiņu man nav.

To neesmu stāstījis ne Kalijam, ne Diānai. Par šādiem jautājumiem es nekad nerunāju. Pat ar savu brāli Artiju ne, kaut gan viņš man ir pats tuvākais cilvēks visā pasaulē.

Nekad par to nerunāju tāpēc, ka vārdi izklausītos pārāk patētiski, bet patiesībā nekā patētiska tur nav. Bāreņu patversme bija jauka, patīkama miera vieta ar labu skološanas sistēmu un gudru pārzini. Patversmē es jutos ļoti labi līdz dienai, kad abi ar Artiju no turienes aizgājām. Brālim bija astoņpadsmit gadu, un viņš dabūja darbu un mitekli. Es aizbēgu pie brāļa. Pēc dažiem mēnešiem aizgāju arī no viņa, samelojos par saviem gadiem un iestājos armijā, lai cīnītos Otrajā pasaules karā. Un nu šeit, Vegasā, sešpadsmit gadus vēlāk Džor-danam, Kalijam un Diānai izstāstīju par karu un par savu dzīvi pēc kara.

Pirmais, ko uzsāku pēc kara, — iestājos Sociālo pētījumu Jaunās skolas rakstnieku kursos. Tolaik visi gribēja būt rakstnieki, tāpat kā divdesmit gadus vēlāk visi cerēja kļūt par kinematogrāfistiem.

Armijā man neveicās ne ar vienu sadraudzēties. Skolā tas padevās vieglāk. Kursos sastapu arī savu nākamo

sievu. Ģimenes man nebija, tik vien kā vecākais brālis, tāpēc daudz laika pavadīju skolā, nīku kafejnīcā, lai tikai nebūtu jāatgriežas vientulīgajā miteklī Grouvstrītā. Jutos gluži patīkami. Laiku pa laikam man laimējās pierunāt kādu meiteni pāris nedēļas padzīvot pie manis. Puiši, ar kuriem sadraudzējos, arī bija skolā iestājušies tieši no armijas pēc atvaļināšanas pavēles saņemšanas un runāja ar mani vienā valodā. Nelaime tikai tā, ka viņi interesējās par literatūru un visu, kas ar to saistīts, bet es tādu interesi nejutu. Vēlējos tikai būt rakstnieks, jo aizvien prātā sacerēju visādus stāstus. Fantastiskas dēkas, kas mani nošķīra no dzīves.

Atklāju, ka lasu vairāk par visiem, pat par tiem, kuri tiecās kļūt par angļu filoloģijas doktoriem. īstenībā nekā cita man arī nebija ko darīt, jo pastāvīgi nodevos azartam. Uzgāju totalizatoru Istsaidā, netālu no Desmitās ielas, un ik dienas derēju uz dažādām bumbu spēlēm — futbolu, basketbolu un beisbolu. Uzrakstīju dažas noveles un ķēros pie romāna par karu. Kādā noveļu rakstīšanas nodarbībā sastapu savu nākamo sievu.

Viņa bija sīka iru vai skotu izcelsmes meitene ar kuplām krūtīm, lielām, zilām acīm un ļoti, ļoti nopietna visos jautājumos. Citu rakstītās noveles viņa kritizēja rūpīgi un pieklājīgi, tomēr arī ļoti neatlaidīgi. Mani kritizēt viņai nebija radusies iespēja, jo es nevienu savu darbu vēl nebiju nodevis iztirzāšanai. Viņa lasīja priekšā pati savu noveli. Es jutos pārsteigts, jo šī novele bija ļoti laba un ļoti smieklīga. Par viņas īru tēvočiem, kuri visi bija dzērāji.

Kad novele bija nolasīta, grupa pilnā sastāvā klupa meitenei virsū, pārmetot nodrāzto uzskatu, ka visi īri ir dzērāji. Glītā sejiņa savilkās aizvainotā neizpratnē. Beidzot viņai deva iespēju atbildēt.

Meitenei bija maiga, skaista balss, un viņa žēlabaini iesāka:

— Bet es taču esmu uzaugusi starp īriem. Viņi visi dzer. Vai tad tas nav tiesa? — To viņa teica lektoram, kas sagadīšanās pēc arī bija īrs. Lektora uzvārds bija

Melonijs, un es ar viņu biju labos draugos. Lai gan centās turēties, viņš ari tajā brīdī bija piedzēries.

Melonijs atgazās krēslā un nopietni sacīja:

— Nezinu, es esmu no Skandināvijas.

Mēs visi smējāmies, un nabaga Valerija, arvien vēl samulsusi, nodūra galvu. Es viņu aizstāvēju, jo, kaut gan stāsts patiešām bija labs, sapratu, ka ista rakstniece no viņas nekad neiznāks. Visi mūsu grupā bija talantīgi, taču tikai dažiem pietika enerģijas un vēlēšanās iet garo, grūto ceļu un savu dzīvi veltīt rakstniecībai. Viens no tiem biju es. Jutu, ka viņa pie tādiem nepieder. Noslēpums bija gaužām vienkāršs. Rakstīšana bija vienīgais, ar ko es velējos nodarboties.

Uz pašām semestra beigām es iesniedzu iztirzāšanai savu stāstu. Tas visiem patika. Pēc nodarbības man klāt pienāca Valerija, sacīdama:

— Kā gan tas iespējams, ka es pati esmu tik nopietna, bet viss, ko rakstu, izklausās smieklīgs? Bet tu aizvien jokojies un uzvedies pavisam nenopietni, bet, klausoties tavu stāstu, man gribas raudāt.

Valerija bija nopietna. Kā parasti. Viņa man neuzbruka. Tāpēc es uzaicināju viņu uz kafiju. Viņu sauca Valerija O’Greidija — vārds, ko viņa ienīda par tā īriskumu. Reizēm man šķiet, ka viņa ar mani apprecējās tikai tādēļ, lai tiktu vaļā no šā O’Greidija. Un lika sevi saukt par Valiju. Biju pārsteigts, ka vajadzēja nopūlēties vairāk nekā divas nedēļas, lai viņu iedabūtu gultā. Valija nebija nekāda viegli pieejama Vilidžas skuķene, un viņa gribēja, lai es to zinu. Mums vajadzēja ari spēlēt veselu izrādi, it kā es viņu piedzirdītu tiktāl, lai rastos iegansts mani apvainot viņas nacionālās vai rasiskās vājības izmantošanā. Toties gultā viņa mani pārsteidza.

Līdz tam es nemaz tik traki viņā nebiju ieķēries. Taču gultā viņa bija nepārspējama. Man jau sāka likties, ka pasaulē ir cilvēki, kuriem viss saskan seksuālā ziņā, kuri viens otram atbilst pirmējā seksa līmenī. Par mums varu teikt, ka, manuprāt, mēs abi bijām tik bikli, tik ļoti sevī ierāvušies, ka ar citiem partneriem nespējām seksuāli atslābināties. Un ka pilnīgi atbildām viens otram aiz kada noslēpumaina iemesla, kas acīmredzot meklējams mūsu biklumā. Lai kā ari būtu, pēc šīs pirmās gultā pavadītās nakts mēs kļuvām nešķirami. Apstaigājām visus mazos Vi-lidžas kinoteātrus un noskatījāmies visas ārzemju filmas. Vakariņojām itāliešu vai ķīniešu krodziņos, pēc tam devāmies pie manis mīlēties, un ap pusnakti es Valiju pavadīju līdz metrostacijai, no kurienes viņa brauca mājās pie savas ģimenes Kvīnsā. Viņai joprojām nepietika dušas palikt pie manis visu nakti. Līdz beidzot kada nedēļas nogalē viņa vairs nespēja pretoties. Viņai gribējās pamosties pie manis svētdienas rītā, pagatavot brokastis un kopā ar mani lasīt svētdienas avīzes. Tā nu viņa sastāstīja vecākiem parastos meiteņu melus un palika. Tā bija brīnišķīga nedēļas nogale. Taču, pārbraukusi mājās, viņa nokļuva īstās savas dzimtas kaujas kristībās. Visa ģimene klupa virsū, un, kad pirmdienas vakarā satikāmies, viņa mirka asarās.

— Pie velna! — es sacīju. — Apprecēsimies!

Valija pārsteigta atsaucās:

— Es neesmu stāvoklī. — Un viņas pārsteigums vērtās vēl lielāks, kad es iesmējos. Valijai nebija ne mazākās humora izjūtas, tā parādījās vienīgi viņas rakstu darbos.

Beidzot es viņu pārliecināju par savu nolūku nopietnību. Teicu, ka patiešām gribu viņu apprecēt. Viņa pietvīka un atkal apraudājās.

Nākamās nedēļas nogalē ierados viņu ģimenes mājā Kvīnsā uz svētdienas pusdienām. Ģimene bija liela — tēvs, māte, trīs brāļi un trīs māsas, visi jaunāki par Valiju. Tēvs bija vecs federālā dienesta darbinieks un iztiku nopelnīja ar kaut kādām politiskām būšanām. Ciemos bija sabraukuši vairāki onkuļi, un visi piedzērās. Taču tas notika jautri un bezbēdīgi. Viņi piedzērās tā, kā dažs labs mēdz pieēsties kārtigās pusdienās. Tāpēc viņu dzeršana nemaz nelikās pretīga. Es parasti nedzeru, bet tovakar dažas glāzītes izmetu, un mes visi jutāmies lieliski.

Mātei bija šaudīgas brūnas acis. Seksualitāti Valija acīmredzot bija mantojusi no mātes, bet humora izjūtas trūkumu — no tēva. Jutu, ka tēvs un onkuļi mani vēro acīgiem dzērāju skatieniem, lūkodami izprast, vai tikai

neesmu blēdis, kas guļ ar viņu mīļoto Valiju, mulsinādams meiteni ar solījumiem precēt.

Misters O’Greidijs beidzot neizturēja.

— Kad jūs abi domājat maukt sev sakas kaklā? — viņš noprasīja.

Es apzinājos, ka, dodams nevēlamu atbildi, tajā pašā

mirklī dabūšu pa ģīmi gan no tēva, gan no visiem trim onkuļiem. Redzēju — tēvs mani nīst par to, ka viņu mazo meitēnu esmu ievilcis gultā pirms kāzām. Taču es viņu sapratu. To nav grūti saprast. Turklāt nemaz negrasījos spuroties pretī. Es nekad nevienam nespurojos pretī, vai vismaz man pašam tā šķiet. Es iesmējos un sacīju:

— Rīt no rīta.

Smējos tāpēc, ka sapratu — šāda atbilde viņus nomierinās, bet nekādā ziņā neapmierinās. Neapmierinās tāpēc, ka tad visi draugi varētu nodomāt: Valija ir stāvoklī. Galu galā laulību dienu norunājām pēc diviem mēnešiem, lai varētu par to oficiāli paziņot un sarikot kārtīgas ģimenes kāzas. Arī man šāds lēmums bija pieņemams. Nezinu, vai biju iemīlējies. Jutos laimīgs, un ar

to man pietika. Nebiju vairs viens un varēju uzsākt īstu dzīvi. Mana dzīve pletīsies plašumā, man būs sava ģimene, sieva, bērni, manas sievas ģimene taps par manu ģimeni. Apmetīšos kādā pilsētas rajonā, kas turpmāk bus mans rajons. Nebūšu vairs vientuļš vieninieks. Varēsim svinēt svētkus un dzimšanas dienas. Īsi sakot, pirmo reizi mūžā būšu «normāls» cilvēks. Armija nav vērā ņemama. Nākamos desmit gadus nopūlējos, iemontēdams sevi pasaulē.

No savas puses kāzās ieaicināju tikai savu brāli Ar-tiju un dažus puišus no Jaunās skolas. Bet tad radas sarežģījumi — vajadzēja Valijai atzīties, ka mans īstais vārds nebūt nav Mērlins. Vai, pareizāk sakot, — mans dzimtais vārds nav Mērlins. Pēc kara es vārdu apmainīju likumīgi. Ieskaidroju tiesnesim, ka esmu rakstnieks un Mērlins ir vārds, ar kuru vēlos parakstīt savus darbus. Par piemēru minēju Marku Tvenu. Tiesnesis māja ar galvu, it kā pazītu simtiem rakstnieku, kuri tāpat mainījuši vārdu.

Taisnības labad jāteic, ka tolaik mana attieksme pret rakstīšanu bija gluži mistiska. Gribējās, lai mani darbi būtu šķīsti, nevainojami. Es baidījos, ka ceļā var rasties šķēršļi, ja kāds kaut ko par mani uzzinās un atklās, kas es esmu. Vēlējos radīt universālus tēlus. (Manu pirmo grāmatu neveiklu darīja simbolisms.) Gribēju izpausties divās pilnīgi atšķirīgās identitātēs.

Ar mistera O’Greidija politisko sakaru starpniecību dabūju darbu federālajā civildienestā. Mani pieņēma par ierēdni Armijas rezerves vienību štāba administrācijā.

Pēc bērnu piedzimšanas laulības dzīve kļuva garlaicīgāka, tomēr aizvien vēl jutos laimīgs. Ne Valija, ne es nekur negājām. Svētku reizēs vakariņojām viņas ģimenē vai arī pie mana brāļa Artija. Kad man iekrita darbs vakarā, Valija ciemojās ar savām draudzenēm. Viņai saradās vesels lērums draudzeņu. Nedēļas nogalēs draudzenes rīkoja nelielas saiešanas, Valija gāja pie tām viesos, bet es paliku mājās, pieskatīju bērnus un rakstīju savu grāmatu. Sievai līdzi es nekad negāju. Kad pienāca viņas kārta uzņemt viešņas, man tas briesmīgi nepatika, un laikam gan es nemācēju savu nepatiku pietiekami labi slēpt. Valija to ņēma ļaunā. Atminos, ka reiz iegāju guļamistabā pieskatīt mazos un paliku tur, lai pārlasītu dažas manuskripta lappuses. Valija brīdi atstāja viešņas un nāca mani meklēt. Nekad neaizmirsīšu, cik viņa likās aizvainota, ieraudzījusi mani lasām un sapratusi, ka man nepagalam negribas atgriezties pie viņas un viešņām.

Reiz pēc šādām mazām viesībām es pirmo reizi saslimu. Pamodos divos naktī, sajutis mokošas sāpes vēderā un pāri visai mugurai.

Nevarēju atļauties ārsta izsaukumu, tāpēc nākamajā dienā devos uz Veterānu lietu pārvaldes hospitāli, un tur 6 — 3039

mani veselu nedeļu no visām pusēm pētīja rentgenā un izdarīja visādas analīzes. Ārsti itin neko neatrada, bet man uznāca vēl viena lēkme, un pēc tās simptomiem tika noteikta diagnoze — žultspūšļa iekaisums.

Vēl pēc nedēļas uzklupa nākamā lēkme, es atkal nokļuvu hospitālī, kur mani piegāza pilnu ar morfiju. Divas dienas nevarēju tikt uz darbu. Kādu nedēļu pirms Ziemassvētkiem, kad tikko grasījos beigt kārtējos vakara darbus, mani sagrāba drausmīga lēkme. (Aizmirsu piebilst, ka pa vakariem strādāju bankā, lai piepelnītos Ziemassvētkiem.) Sāpes bija neciešamas. Tomēr nospriedu, ka spēšu aizkulties līdz Veterānu lietu pārvaldes hospitālim Divdesmit trešajā ielā. Iekāpu taksometrā, no kura mani izlaida aptuveni puskvartāla attālumā no hospitāļa ieejas. Bija jau pāri pusnaktij. Līdzko taksometrs aizbrauca, sāpes man deva tādu spērienu kā ar dūri pa saules pinumu. Tumšajā ielā nokritu uz ceļiem. Sāpes izstaroja pa visu muguru. Izstiepos visā garumā uz ledaini aukstās ietves. Apkārt nevienas dzīvas dvēseles, neviena, kas varētu man palīdzēt. Hospitāļa ieeja rēgojās kādu simt soļu attālumā. Sāpes mani bija tā paralizējušas, ka nespēju pakustēties. Arī bailes vairs nespēju just. Patiesībā vēlējos nomirt, lai tikai šīs drausmīgās sāpes atkāptos. Ne mirkli vairs nedomāju ne par sievu un bērniem, ne par brāli. Vēlējos tikai neko vairs nejust. Mirkli iedomājos leģendāro Mērlinu. Nūja, bet es nebiju nekāds burvis un brīnumdaris. Atminos, ka pagriezos uz sāniem, lai atvieglotu sāpes, bet novēlos no ietves un iekritu ielas notekā. Ietves apmale man noderēja par pagalvi spilvena vietā.

Gulēdams notekā, varēju saskatīt tuvējā veikala Ziemassvētku ugunīs mirguļojošos skatlogus. Sāpes mazliet atlaidās. Gulēju, domādams, ka esmu gluži kā tāds dzīvnieks. Te tev nu bija mākslinieks, cilvēks, kas izdevis grāmatu, viens kritiķis bija nosaucis mani par ģēniju, par amerikāņu literatūras cerību, un nu es kā suns nobeigšos, gulēdams notekā. Un ne jau savas vainas pēc. Tikai tāpēc, ka man bankā nav naudas. Tikai tāpēc, ka nevienam šai pasaulē nav ne mazākās daļas par to, vai es mirstu vai dzīvoju. Tā nu ir vistīrākā patiesība. Sevis žēlošana iedarbojās tikpat labi kā morfijs.

Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, kamēr es izrāpos no notekas. Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, kamēr es aizrāpo-ju līdz hospitāļa ieejai, taču beidzot atrados gaismas lokā. Atceros, kā mani iecēla stumjamā krēslā, aizveda uz pieņemšanas nodaļu, kā es atbildēju uz jautājumiem un tad noslēpumainā kārtā gulēju siltā, baltā gultā un jutos svētlaimīga miega pārņemts, sāpju vairs nebija, un es zināju, ka viņi mani atkal sazāļojuši ar morfiju.

Kad atmodos, jauns ārsts skaitīja man pulsa sitienus. Viņš bija ārstējis mani jau iepriekšējā reizē, un es zināju, ka viņu sauc Kons. Ārsts uzsmaidija un teica:

— Jūsu sievai ir paziņots. Viņa atnāks jūs apmeklēt, līdzko aizvadīs bērnus uz skolu.

Es pamāju ar galvu un sacīju:

— Laikam gan nespēšu uz operāciju gaidīt līdz Ziemassvētkiem.

Doktors Kons tā domīgi palūkojās mani, tad priecīgs sacīja:

— Nu, ja jau tik tālu esam tikuši, kāpēc gan lai jūs nepagaidītu līdz Ziemassvētkiem? Pierakstīšu jūs uz divdesmit septīto datumu. Atnāksiet Ziemassvētku vakarā un tiksiet sagatavots.

— Lai notiek, — es piekritu. Šim ārstam es uzticējos. Viņš bija sarunājis pieņemt mani hospitālī kā ambulatoru pacientu. Doktors Kons bija vienīgais, kurš šķita mani saprotam, kad teicu, ka negribu operēties pirms Ziemassvētkiem. Atceros, ka viņš teica:

— Nezinu, kas jums prātā, bet es jūs atbalstu.

Nevarēju taču stāstīt, ka man līdz Ziemassvētkiem jāstrādā divās darbavietās, lai mani bērni dāvanās saņemtu rotaļlietas un joprojām ticētu Santaklausam. Ka jūtos pilnībā atbildīgs par savu ģimeni un tās laimi un ka tas ir vienīgais, kas man pieder.

Šo jauno ārstu es nekad neaizmirsīšu. Viņš izskatījās pēc filmās redzēta aktiera ārsta lomā, tikai bija vienkāršs un nemākslots. Sašļircinājis morfiju, viņš mani palaida mājās. Taču tas nenotika bez sava iemesla. Dažas dienas pēc operācijas doktors Kons man to pateica, un es redzēju, kādu prieku viņam sagādā sakāmais.

— Klausieties, jums, tik jaunam cilvēkam, radies žults-pūšļa iekaisums, bet analīzes neko neuzrādīja. Mēs pamatojamies tikai uz simptomiem. Taču taisnība vien bija, vainīgs žultspūslis, lieli akmeņi. Gribu, lai jūs zināt, ka nekā cita tur nebija. Es visu pamatīgi apskatīju. Kad pāriesiet mājās, ne par ko neraizējieties! Būsiet kā no jauna piedzimis.

Toreiz es nesapratu, ko, pie velna, viņš ar to domā. Tikai pēc gada man pielēca, ka ārsts bija baidījies atklāt vēzi. Tāpēc viņš nebija gribējis mani operēt nedēļu pirms Ziemassvētkiem.

Sestā nodaļa

Stāstīju Džordanam, Kalijam un Diānai, ka mans brālis Artijs un mana sieva Valija ik dienas mani apmeklēja. Ka Artijs mani noskuva un vadāja Valiju automobili uz slimnīcu un atkal mājās, bet viņa sieva tikmēr pieskatīja manus bērnus. Pamanīju Kāliju viltīgi nosmīnam.

— Nūja, — es sacīju. — Tā rēta, ko tev rādiju, ir no žultspūšļa operācijas. Nekādu automātu nav bijis. Ja tev būtu kaut smaka no smadzenēm, tu saprastu, ka, saņēmis šitādu ievainojumu, es nemūžam nebūtu izdzīvojis.

Kālijs joprojām smaidīja. Viņš teica:

— Tev nekad nav ienācis prātā, ka tavs brālis un tava sieva, iznākuši no hospitāļa, pirms pārbraukšanas mājās paguva izmīlēties? Vai tāpēc tu viņu atstaji?

Es gardi nosmējos un sapratu, ka viņiem jāpastāsta par Artiju.

— Brālis ir ļoti izskatīgs puisis, — es sacīju. — Mēs ārēji esam līdzīgi, bet viņš ir vecāks. — Patiesībā es esmu tikai nožēlojama sava brāļa Artija karikatūra. Lupas man ir pārāk biezas. Acis iegrimušas dobuļos. Deguns ir pārlieku liels. Izskatos varen spēcīgs, bet ir vērts palūkoties uz Artiju. Es viņiem pastāstīju, ka Valiju apprecēju tāpēc, ka viņa vienīgā no manām draudzenēm neiemīlējās manā brālī.

Mans brālis Artijs ir neticami glīts un labi noaudzis. Acis viņam tādas kā grieķu statujām. Atcerējos, ka tolaik, kad abi vēl dzīvojām vecpuisī, meitenes iemīlējās viņā, lēja asaras un draudēja viņa dēļ padarīt sev galu. Un ka viņš par to jutās ļoti nelaimīgs. Jo nudien nesaprata, kāda velna pēc tas viss notiek. Viņš neprata novērtēt paša izskatīgumu. Aizvien drusku kautrējās par savu nelielo augumu un par to, ka rokas un kājas viņam mazas. «Tādas kā mazam bērnam,» jūsmodama reiz bija sacijusi kāda meitene.

Artiju darīja nelaimīgu šī vara pār meitenem. Un beidzot viņš šo varu ienīda. Ak, kā to būtu gribējies man, — meitenes nekad tā neiemīlējās mani. Kā man tās būtu gribējies tagad — šās ne ar kādām jūtām nesaistītās iemīlēšanās tikai glītā ārienē, mīlestības, kas netiek nopelnīta ne ar krietnu raksturu, ne labsirdību, ne ar prāta spējām un atjautību, ne ar pievilcību vai dzīvības spēku, īsi sakot, ka man būtu gribējies tikt mīlētam bez jebkādiem nopelniem, lai man šo mīlestību nevajadzētu izpelnīties vai tās labā nopulēties. Tādu mīlestību es mīlu tāpat, kā mīlu naudu, ko izdodas laimēt veiksmīgā spēlē.

Taču Artijs nolēma valkāt drānas, kas viņam nebija pa kauliem. Viņš ģērbās vecmodīgi, drēbēs, kas nepiestāvēja viņa ārienei. Viņš tīšuprāt centās slēpt savu glītumu. Artijs spēja atslābināties un justies pats savā ādā tikai ar cilvēkiem, kuri viņam patiešām kaut ko nozīmēja un ar kuriem viņš jutās drošibā. Ar citiem viņš radīja priekšstatu par sevi kā par bezkrāsainu radījumu, kas, nevienu neapvainojot, turēja visus zināmā attālumā no sevis. Tomēr ari tas nelīdzēja viņam izvairīties no nepatikšanām. Tāpēc viņš jau agri apprecējās un varbūt visā Ņujorkā bija vienīgais uzticīgais pielaulātais virs.

Federālajā Pārtikas un medikamentu pārvaldē, kur Artijs strādāja par ķīmiķi izmēģinājumu laboratorijā, visas darbabiedres un asistentes iemīlējās viņā. Artija uzticību iemantoja viņa sievas labākā draudzene un tās vīrs. Abu ģimeņu draudzība ilga apmēram piecus gadus. Artijs aizmirsa piesardzību. Viņš šiem cilvēkiem uzticējās. Viņš atklājās savā patiesajā būtībā. Sievas labākā draudzene viņā iemīlējās, sarāva laulības saites un par savu mīlestību klaji paziņoja pasaulei, radīdama Artija sievā aizdomas un veltīgus satraukumus. Tā bija vienīgā reize, kad es redzēju brāli saskaitušos uz sievu. Un viņa niknums bija pamatots. Sieva apvainoja Artiju draudzenes neprātīgās kaislības uzkurināšanā. Tad viņš tai sacīja tik saltā toni, kādā es nekad nebiju dzirdējis vīrieti runājam ar sievieti: «Ja tu pati tam tici, vācies ellē prom no manas dzīves!» Tas no Artija puses bija tik pretdabiski, ka sievu aiz pašnožēlas teju vai ķēra nervu trieka. Man liekas — viņa cerēja, ka Artijs nav bez vainas un nu varēs dabūt viņu zem tupeles. Tāpēc ka viņa bija pilnīgi vīra varā.

Sieva par Artiju zināja kaut ko tādu, kas bija zināms vienīgi man un vēl tikai dažiem cilvēkiem. Viņš nespēja nevienam sagādāt sāpes. Nevienam un ne par ko. Viņš nespēja nevienam neko pārmest. Un tāpēc necieta sievietes, kas viņā iemīlējās. Artijs, manuprāt, bija gaužām jutīgs cilvēks un varētu pavisam viegli mīlēt ļoti daudzas sievietes un izbaudīt šo mīlestību, taču nespēja panest nekādas sadursmes. Artija sieva atzinās, ka vienīgais, kas laulības dzīvē viņai pietrūcis, bijis vismaz kaut dažu pamatīgu ķildu. Nebija jau tā, ka viņi nekad nebūtu sakašķējušies. Galu galā viņi taču bija precēts pāris. Taču visi cīniņi, viņa teica, esot aprobežojušies ar dunkām — pārnestā nozīmē, protams. Viņa būtu varējusi plēsties un vēlreiz plēsties, bet Artijs viņu iznīcinājis ar vienu vienīgu saltu teicienu, sakāvis tik iznīcinoši, ka viņa izplūdusi asarās un palikusi kā uz mutes sista.

Pret mani Artijs izturējās pavisam citādi, — viņš bija

vecāks un apgājās ar mani kā ar mazo brāli. Brālis

pazina mani, redzēja man cauri labāk nekā mana sieva. Artijs uz mani nekad nedusmojās.

Pagāja divas nedēļas, kamēr es atkopos pēc operācijas un jutos pietiekami žirgts, lai varētu braukt mājās. Pēdējā hospitāļa dienā atvadījos no doktora Kona, un viņš no

vēlēja man veiksmi.

Kopēja atnesa manas drēbes un teica, ka pirms hospitāļa atstāšanas man jāparakstot daži papīri. Viņa aizveda mani uz kanceleju. Es jutos sūdīgi, ka neviens nav atbraucis man pretī. Neviens no draugiem. Neviens no manas ģimenes. Artijs. Neviens, protams, nezināja, ka braukšu mājās viens. Jutos kā mazs puisēns, kuru neviens nemīl. Vai tas ir taisnīgi, ka man pēc nopietnas operācijas mājās jādodas vienam, jābrauc ar metro? Ja nu man kļūst slikti? Varbūt es paģībstu? Ak Kungs, cik es jutos sūdīgi. Tad man sanāca smiekli. Tāpēc, ka es pats biju gatavais sūds.

Taisnību sakot, Artijs bija vaicājis, kas mani vedīs mājās, un es atbildēju: «Valerija.» Valerija teica, ka atbrauks uz hospitāli, bet es viņai iestāstīju, ka viss ir kārtībā un ka es paņemšu taksometru, ja Artijs nevarēs atbraukt pretī. Tāpēc Valerija nosprieda, ka ar Artiju esmu sarunājis. Mani draugi, protams, savukārt nosprieda, ka mani noteikti aizvedīs kāds no ģimenes. Patiesībā man dīvainā kārtā gribējās turēt ļaunu prātu. Turēt ļaunu prātu uz visiem.

Tikai lai neviens neko neuzzinātu. Aizvien esmu lepojies ar savu patstāvīgumu. Ar to, ka man nav vajadzīgs, lai kāds par mani rūpētos. Ka varu dzīvot pilnīgi viens, pats sevi ierāvies. Taču šai reizē man sagribējās īpašas jūtināša-nās — sentimenta, ko pasaule šķērdē tādā pārpilnībā.

Kad atgriezos savā palātā un ieraudzīju, ka tur stāv Artijs ar manu koferi pie rokas, man gandrīz paspruka raudiens. Zaudējis pašsavaldību, es brāli apskāvu, bet tas gadījās gaužām reti. Tad priecīgs pajautāju:

— Kā, pie velna, tu uzzināji, ka es šodien izrakstos no hospitāļa?

Artijs par atbildi skumji, kā ļoti noguris pasmaidīja.

— Ķēms tu tāds, es piezvanīju Valerijai. Viņa esot domājusi, ka tevi savākšu es, tāpēc ka tu viņai tā sacījis.

— Neko tamlīdzīgu neesmu teicis, — es iebildu.

— Labi, lai paliek, — Artijs attrauca. Paņēmis mani zem rokas, viņš virzījās uz durvīm. — Tavas izdarības es pazīstu, — viņš sacīja. — Taču tas nav godīgi pret cilvēkiem, kuri par tevi raizējas. Tu pret viņiem izturies netaisni.

Es klusēju, iekams nebijām izgājuši no hospitāļa un iekāpuši viņa automobilī.

— Sacīju Valijai, ka tu varbūt atbrauksi, — es ierunājos. — Negribēju viņai uzkraut liekas rūpes.

Tobrīd Artijs brauca blīvā satiksmes straumē un nevarēja uz mani paskatīties. Viņš runāja klusi un saprātīgi.

— Tu nedrīksti tā apieties ar Valiju. Tā vari izturēties pret mani. Bet pret Valiju tā nedrīkst.

Viņš pazina mani labāk nekā jebkurš cits. Man nevajadzēja skaidrot, ka jūtos kā pēdīgais neveiksminieks. Mani nomāca neveiksmes rakstniecībā, mani nomāca kauns par savu nevarību sievas un bērnu apgādāšanā. Es nespēju nevienu lūgt, lai kaut ko izdara manis labā. Jutos tiešā nozīmē nespējīgs kādu palūgt, lai pārved mani mājās no hospitāļa. Nespēju to lūgt pat savai sievai.

Valija mājās mani jau gaidīja. Skūpstīdama mani, viņa nespēja noslēpt apjukuma un baiļu izteiksmi sejā. Visi trīs virtuvē dzērām kafiju. Sēžot man blakus, Valija pieskārās manai rokai.

— Nevaru saprast, kāpēc tu man neko neteici, —• viņa sacīja.

— Tāpēc, ka viņš gribēja justies kā varonis, — atbil

dēja Artijs. Taču to viņš teica, lai slēptu īstās pēdas. Brālis zināja, ka man negribas, lai Valija noprastu, cik garīgi satriekts es jūtos. Viņš, man šķiet, domāja, ka

Valijai to nevajadzētu zināt. Turklāt Artijs man ticēja. Saprata, ka atkal tikšu uz kājām. Ka viss būs kārtībā. Ikvienam laiku pa laikam uznāk kāds vājuma brīdis. Vai

tad tā nav, velns parāvis! Pat varoņi nogurst.

Pēc kafijas Artijs aizgāja. Pateicu viņam paldies, viņš, kā parasti, man dzēlīgi uzsmaidīja, tomēr es manīju, ka viņš par mani ir noraizējies. Brāļa sejā, liekas, bija

parādījusies saspringtība. Dzīve pamazām Artiju nokausēja. Līdzko viņš bija projām, Valija lūdza mani likties gultā un atpūsties. Palīdzējusi man noģērbties, arī viņa kaila nogūlās man blakus.

Aizmigu vienā acumirklī. Gulēju saldā miegā. Valijas siltā auguma pieskāriens, rokas, uz kurām es paļāvos, viņas uzticamā mute un acis, viņas mati miegu vērta

svētlaimes patvērumā, ko nekad nespētu panākt nezin cik dziļa sazāļošana ar farmakoloģijas līdzekļiem. Kad pamodos, Valijas līdzās vairs nebija. Dzirdēju virtuvē skanam viņas balsi, tur čaloja ari tikko no skolas pārnākušie bērni. Viss likās atbilstam manai svētlaimei.

Sievietes manā izpratnē bija kā svētnīcas, tiesa gan, izmantotas patmīlīgi, tomēr viņas dzīvi darīja paciešamu. Kā gan es un tāpat ari citi vīrieši bez tas svētnīcas spētu panest diendienā dzīves gādātās sakāves? Лк Dievs, kā es pārbraucu mājās, nīzdams to dienu, kad iesaistījos darbā, līdz nāvei noraizējies par nopelnāmo naudu, pārliecināts par savu galīgo sakāvi dzīvē, tāpēc ka nekad nekļūšu veiksmīgs rakstnieks. Nu visas mokas izgaisīs, jo varēju vakariņot kopa ar savu ģimeni, stāstīt saviem bērniem pasakas un naktī pilnīgā mierā un uzticībā mīlēties ar savu sievu. Un viss šķitīs ka brīnums. Taču visīstākais brīnums, bez šaubām, bija nevis tas, ka tā notiek ar mani un Valiju, bet arī ar neskaitāmiem miljoniem citu vīriešu ar viņu sievām un bērniem. Turklāt tūkstošiem gadu garumā. Ja tā visa vairs nebūs, kas saturēs cilvēkus kopā? Nav svarīgi, ka ne vieniner tas notiek aiz mīlestības, reizēm saistītājs ir visīstākais naids. Nu man ir pašam savs dzīves stāsts, sava pagātne.

Tomēr galu galā viss pazūd kā nebijis.

Vegasā es to stāstīju pa atsevišķām daļam, reizēm iedzerot hallē, reizēm pēc pusnakts vakariņām. Kad biju beidzis, Kālijs sacīja:

— Mēs joprojām nezinām, kāpēc tu pameti savu sievu.

Džordans vieglā nicinājumā uzmeta viņam skatienu. Džordans jau bija garā beidzis ceļojumu pa savu dzīvi un sen mani apsteidzis.

— Neesmu pametis nedz sievu, nedz bērnus, — es iebildu. — Esmu tikai paņēmis atvaļinājumu. Ik dienas rakstu viņai. Kādurit man sagribēsies braukt mājās, un tad es tūlīt kāpšu lidmašīnā.

— Tā — gluži vienkārši? — Džordans pavaicāja. Bez jebkādas zobgalības. Viņam tiešām gribējās zināt.

Diāna nebija bildusi ne vārda. Bet tajā bridi viņa paplikšķināja man pa celi un sacīja:

— Ticu tev.

Kālijs palūkojās Diānā.

— Kur tu tāda esi radusies, ka tici kuram katram?

— Gandrīz visi vīrieši ir draņķi, — Diāna atbildēja. — Bet Merlins nav draņķis, vismaz pagaidām ne.

— Pateicos, — es sacīju.

— Gan tu viņiem piepulcēsies, — Diāna dzedri attrauca.

Es nespēju novaldīties.

— Un kā ar Džordanu? — Zināju, ka Diāna ir iemīlējusies Džordanā. To zināja arī Kālijs. Toties Džordans pats nezināja, tāpēc ka negribēja zināt un tas viņu neinteresēja. Taču tajā brīdī viņš ar pieklājīgu jautājuma izteiksmi seja pievērsās Diānai, it kā tās novērtējums viņam liktos svarīgs. Tajā vakarā viņš nudien izskatījās briesmīgs. Zem ādas slimīgi bāliem plankumiem rēgojās izspiedušies vaigu kauli.

— Nē, tu tāds neesi, — viņa teica.

Un Džordans atkal novērsās. To viņš nevēlējās dzirdēt.

Kālijs, šis patīkamais, draudzīgais puisis, savu dzīves stāstu mums pavēstīja pēdējais un, tāpat kā mes abi ar Džordanu, noslēpa pašu svarīgāko, un to es uzzināju tikai pēc vairākiem gadiem. Tomēr tas, ko Kālijs stāstīja, godīgi atbilda viņa patiesajai dabai, vai vismaz tā varēja likties. Mēs zinājām, ka viņam ir kāds noslēpumains sakars ar viesnīcu un tās īpašnieku Grounveltu. Taču viņš patiešām bija deģenerējies azartspēlmanis un vispār pagrimis cilvēks. Džordanam Kālijā stāstītais lāgā nepatika, toties man, jāatzīst, tas likās interesants. Mani gluži automātiski aizrāva viss neparastais un dažādi kariķēti tipi. Es ne ar kādiem morāles diktētiem secinājumiem nenodarbojos. Jutu, ka stāvu tam visam pāri. Es tikai klausījos.

Kālijs man noderēja par pamācošu paraugu. Un iedvesmotāju. Neviens viņu nekad neapvedīs ap stūri. Viņš apvedīs visus. Viņā mita izdzīvošanas instinkts. Uz netikumību balstītas dzīves alkas un absolūta ētikas neievērošana. Un tomēr viņš bija ārkārtīgi patīkams. Varēja būt pat amizants. Kāliju interesēja itin viss, un ar sievietēm viņš prata apieties pavisam vienkārši, bez jebkāda sentimenta, un tieši tas sievietēm patīk.

Lai gan naudas Kalijam nekad nepietika, viņš ar

romantiski saldenām runām varēja iedabūt gultā kuru

katru viesnīcā strādājošu šova skuķeni. Ja kāda turējās pretī, viņš izspēlēja savu zvērādas kažoka numuru.

Tas bija veikli nostrādāts numurs. Kālijs aizveda meiču uz kažokādu veikalu turpat netālu Galvenajā ielā. Veikala īpašnieks bija draugos ar Kāliju, bet meiča to nezināja. Kālijs lika izrādīt visus veikala krājumus, pat panāca, ka veikalnieks izklāj kažokus uz grīdas, lai viņi abi ar meiču varētu izraudzīties vislabāko. Kad izvēle bija notikusi, veikalnieks nomērīja meiču un pavēstīja, ka pēc divām nedēļām kažoks būs gatavs. Tad Kālijs iemaksai izrakstīja čeku par tūkstoš dolāriem un lika veikalniekam piesūtīt viņam rēķinu. Kvīti viņš atdeva

meičai.

Tajā pašā vakarā Kālijs uzaicināja meiču vakariņās, pēc vakariņām, iedevis tai pāris dolāru ruletei, aizveda uz savu istabu, un tur viņai vajadzēja padoties, jo somiņā taču čaukstēja čeks. Tā kā Kālijs bija neprātīgi

samīlējies, ko citu meičai atlika darīt? Kažoks vien nebūtu neko panācis. Kālijā mīlestība vien arī nebūtu neko panākusi. Bet, ja kopā sanāk kažoks un mīlestība, tad, kā Kālijs paskaidroja, likme drošāk par drošu garantē laimestu.

Nekādu kažoku meiča, protams, nedabūja. Pēc divas nedēļas ilgušās mīlestības Kālijs sarīkoja ķīviņu, un pārītis izšķīrās. Bet nekad, nevienu vienīgu reizi, Kālijs stāstija, neviena meiča neesot viņam atdevusi kvīti par kažoku. Visas esot drāzušās uz kažokādu veikalu un mēģinājušas atdabūt iemaksu un pat tikt pie kažoka. Taču veikalnieks laipni paskaidroja, ka iemaksu pievācis Kālijs pats un pasūtījumu uzteicis. Ar šādu sava numura nobeigumu Kālijs veikli tika no meičas vaļā.

Kalijam bija vēl viens paņēmies, ar ko pievilināt pus-paklidušas meičas no kordebaleta. Pāris vakaru pēc kārtas viņš ar tām kopā iedzēra pa kādai glāzei, uzklausīja meiču žēlošanos par visādām grūtībām un izrādīja bezgalīgu līdzjūtību. Ne reizi neatļaudamies nekādu vaļību, nedz uzaicinājumu. Tad, varbūt trešajā vakarā, viņš meiču acu priekšā izvilka simtdolāru banknoti, ielika aploksnē un iebāza to jakas ārkabatā. Pēc tam sacīja: «Klausies, parasti es neko tamlīdzīgu nedaru, bet tu man dikti patīc. Nāc, pameņģēsimies manā istabā, un šito tev iedošu, ko braukt ar taksi mājās.»

Meiča kādu brīdi palauzīsies. Bet banknote viņu varen iekārdinājusi. Tomēr negribas, lai viņu uzskatītu par paklīdeni. Tad Kālijs laiž darbā savu pievilcību. «Klausies,» viņš saka, «kad iesi projām, būs jau krietni vēls. Kāpēc tev jāmaksā par taksi? Tas ir pats mazākais, ko varu darīt. Un tu man nudien patīc. Vai tad tas ir kas ļauns?» Tad viņš izvelk no kabatas aploksni, pasniedz meitenei, un viņa to ieliek somiņā. Nu Kālijs mudīgi ved viņu uz savu istabu, ņem priekšā brucināt stundām ilgi, iekams palaiž uz mājām. Meitene jau pa ceļam liftā rauj vaļā aploksni, lai apskatītu savu simtdolāru banknoti, bet ierauga desmitnieku. Jo Kalijam, dabiski, kabatā bija divas aploksnes.

Ļoti bieži meiča ar to pašu liftu brauc atkal augšā un dauzās pie Kālijā durvīm. Bet viņš ieiet vannas istabā, palaiž pilnā sparā ūdeni no krāna, lai troksni apslāpētu, bez steigas noskujas un gaida, kad meiča aizies. Ja gadās kāda biklāka un ar mazāku pieredzi, tā no halles zvana pa tālruni un jautā, vai Kālijs nav kļūdījies, jo aploksnē bijusi nevis simtdolāru, bet gan desmitdolāru banknote.

Kalijam šis triks gāja pie sirds. Parasti viņš tādās reizēs atbildēja: «Kā tad, desmit gan. Cik tāds taksis var maksāt — divus, trīs dolārus? Tomēr, drošs paliek drošs, iedevu tev desmitnieku.»

Bet meitene neatlaižas. «Redzēju, ka tu tajā aploksnē ieliki simtnieku.»

Tad nu Kālijs saskaišas. «Simt zaļo par braucienu taksī?» viņš saka. «Ko, pie velna, vēl negribēsi, tu, sasodītā mauka? Savu mūžu neesmu nevienai meitenei maksājis. Paklau, man likās — tu esi jauka meitene. Tu nudien man patiki. Bet tagad pļurini šitādas stulbības. Tā ka vairs man nezvanītu!» Citreiz, cerēdams, ka tiks vieglāk vaļā, viņš saka: «Ai nē, mīlulīt. Tu esi kļūdījusies.» Un aicina meiteni nākt atpakaļ vēl uz vienu seansu. Daža laba notic, ka tiešām gadījusies nejauša kļūdīšanās, vai arī, kā ar smalku mājienu norāda Kālijs, negribēdama palikt muļķos, pieļauj, ka pati kļūdījusies. Viena otra vēl norunā nākamo tikšanos, lai pierādītu, ka nav vis nekāda staigule, kas likusies ar viņu gultā par simt dolāriem.

Tomēr Kālijs tā rīkojās, ne jau lai taupītu naudu. To viņš tik un tā palaida azartspēlēs. Tā bija savas varas apziņa, sajūta, ka viņš var «uzkurbulēt» skaistu meiteni. It īpaši viņš sasparojās, ja par meiteni klīda runas, ka tā atdodas tikai tiem puišiem, kas pašai iet pie sirds.

Ja meitene pagadījās no tiesas grūti pieejama, rīkoša

nās tapa krietni sarežģītāka. Tad Kālijs lūkoja viņai sagrozīt galvu, mētādamies ar nedzirdētiem komplimentiem. Sūdzējās, ka nespējot panākt seksuālu uzbudinājumu, ja par meiteni neesot īsta interese vai arī viņš to lāgā

nepazīstot. Viņš sūtīja mazas dāvaniņas, deva divdesmit dolārus taksometram. Dažas atjautīgākas tomēr uz tik lētiem trikiem neielaidās. Tad Kālijs pārslēdzās uz citu

vilni. Sāka stāstīt par savu draugu — bagātu vīru, kas esot labākais cilvēks zemes virsū. Viņš rūpējoties par meitenēm aiz tīras draudzības un pat nepūloties ar tām

satikties. Šis Kālijā bagātais draugs, parasti kazino spēlmanis, kam Ņujorkā pieder milzīgs apģērbu uzņēmums vai Čikāgā — automobiļu aģentūra —, ar prieku uzaicināšot meiteni iedzert. Kālijs pierunāja meiteni neatteikt vakariņas ar šo draugu, kas iepriekš bija sīki instruēts. Meitene neko nevarēja zaudēt. Kāpēc lai par brīvu nepavaka-riņotu ar patīkamu, bagātu cilvēku?

Un viņi vakariņoja. Draugs iztērēja meitenes labad pāris simtiņu vai nākamajā dienā nosūtīja viņai dārgu dāvanu. Viņš bija bezgala galants, ne mirkli nekļuva uzmācīgs. Nākamībā paspīdēja kažoki, automobiļi, gredzeni ar daudzkarātu briljantiem. Meitene labprāt likās ar bagāto draugu gultā. Un, kad bagātais draugs bija projām, iepriekš «neuzkurbulējamā» skaistā meitene iekrita Kālijā apkampienos par taksometram pasniegto naudiņu.

Kālijs nekad nejuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņa nostādne bija skaidra — visas neprecētās sievietes ir blēdes un palaistuves, kas to vien lūko, kā noķert vīrieti uz pliku āķi, laižot darbā pat īstu mīlestību, un vīrietim tāpēc ir tiesības viņām atmaksāt ar to pašu. Kaut cik nožēlas viņš izjuta tikai tajās reizēs, kad meitenes nedauzījās pie viņa durvīm vai nezvanīja no halles. Tad viņš saprata, ka meitene bijusi godīga un jūtas pazemota par tik neglītu piekrāpšanu. Reizēm viņš

to uzmeklēja un, ja meitenei pietrūka naudas īres nomaksai vai izdzīvošanai, tad iestāstīja, ka notikušais bijis tikai joks, un iespieda viņai saujā kādu simtnieku vai

pat divus simtus.

Kālijs pats to patiešām izjuta kā joku. Kā kaut ko tādu, ko pastāstīt saviem drauģeļiem — zagļiem, blēžiem un šuleriem. Tie visi smējās un apsveica Kāliju par to, ka viņš nav ļāvis sevi aplaupīt. Visi šie blēži asi izjuta sievietes kā ienaidnieces, īstas ienaidnieces, kas gan var sniegt vīrietim nepieciešamo, bet rada vīrieti niknu pretestību, kad par šo nepieciešamo tiek pieprasīta atbilstoša samaksa, un tas nozīmē naudu, laiku un jūtas. Viņiem vajadzēja sievietes sabiedrības, viņiem vajadzēja sajust tuvumā sievietes maigumu. Viņi labprāt izgrūda tūkstošus

par lidmašīnas biļeti, lai no Vegasas vestu meiteni sev

līdzi uz Londonu, lai tikai paturētu to savā tuvumā. Tā tam arī vajadzēja būt. Nabaga skuķēnam galu galā vajadzēja sakravāties un braukt. Viņa godīgi nopelnīja savu naudiņu. Un vajadzēja būt gatavai kuru katru brīdi likties gultā vai pirms pusdienām nodarboties ar orālo seksu bez jebkādiem ievadvārdiem vai parastām pieklājības izpausmēm. Bez laušanās. Bez jebkādas laušanās. Še tev mans rīks! Un dari, ko liek! Tā ka lai nebūtu nekādu «vai tu mani mīli». Nekādu «vispirms paēdīsim». Nekādu «gribu vispirms apskatīt pilsētu». Nekādu «gribu mirkli nosnausties», «vēlāk», «tikai ne pašlaik», «vakarā», «nākamnedēļ», «dienu pēc Ziemassvētkiem». Tūdaļ uz vietas. Ātrā apkalpošana jebkurā mirkli. Lieliem spēlmaņiem viss vajadzīgs pirmšķirīgs.

Kālijā izdarības man šķita caurcaurēm ļaunprātīgas, taču sievietēm viņš patika nesalīdzināmi labāk nekā citi vīrieši. Šķita, ka viņas Kalijam redz cauri, skaidri izprot viņa trikus, tomēr jūtas glaimotas, ka viņš uzņemas visas šis nepatikšanas. Dažas apkrāptās meitenes kļuva par patiesām Kālijā draudzenēm un labprāt atdevās viņam, kad vien viņš jutās vientulīgs. Un, ak Dievs, kad Kālijs reiz saslima, caur viņa viesnīcas istabu izgāja vai vesela rota paklīdušu žēlsirdīgo māsu Naitingeilu, kas viņu mazgāja, baroja un, tistidamas palagos, vēl intīmi pakalpoja, lai pārliecinātos, ka draugs pietiekami atslābinājies un varēs naktī saldi izgulēties. Kālijs uz meitenēm reti dusmojās, bet, ja dažreiz sanāca dusmas, tad patiesi pazemojošā nicībā uzbļāva: «Lasies!» — un šim vārdam aizvien bija postošas sekas. Varbūt tāpēc, ka pārslēgšanās no iepriekš izrādītajām simpātijām un cieņas uz tik riebīgu izturēšanos bija pārāk spēja, varbūt arī meitene nesaprata, kāpēc viņš pēkšņi kļuvis riebīgs. Vai varbūt viņš šo pretīgo rīcību izmantoja šokam, ja vairs neiedarbojās parastā pievilcība.

Lai kāds arī būdams, Kālijs tomēr stipri pārdzīvoja Džordana nāvi. Viņš uz Džordanu bija šausmīgi nikns. Šo pašnāvību Kālijs uztvēra kā personisku apvainojumu. Viņš gaudās par divdesmit tūkstošiem, kas aizgājuši gar degunu, taču es nojautu, ka patiesībā šī nauda viņam nepavisam nerūp. Pēc dažām dienām, iegājis kazino, ieraudzīju Kāliju dalām blekdžeka kārtis. Tātad viņš iestājies te darbā, metis mieru spēlēšanai. Nespēju noticēt, ka Kālijs to nolēmis nopietni. Tomēr tas bija nopietni. Pēc manas saprašanas, tas nozīmēja to pašu, it kā viņš butu stājies priestera amatā.

Septītā nodaļa

Nedēļu pēc Džordana naves es atstāju Vegasu, kā pats domāju — uz mūžīgiem laikiem, un braucu atpakaļ uz Ņujorku.

Uz lidostu mani aizveda Kālijs, un, gaidot iekāpšanu

lidmašīnā, abi dzērām kafiju. Pārsteigts pamanīju, ka mana aizbraukšana Kāliju patiešām nav atstājusi vienal

dzīgu.

— Gan jau tu atgriezīsies, — viņš sacīja. — Visi

atgriežas Vegasā. Un es jau būšu te priekšā. Tad gan mēs uzdzīvosim!

— Nabaga Džordans, — es teicu.

— Jā, — piekrita Kālijs. — Savu mūžu nespēšu to saprast. Kāpēc viņš to izdarīja? Kāda velna pēc viņš to izdarīja?

— Viņš nekad nelikās laimīgs, — es sacīju.

Tika paziņota iekāpšana lidmašīnā, un mēs paspiedām viens otram roku.

— Ja tev mājās sanāk ziepes, piezvani man! — Kālijs teica. — Mēs tak esam draugi. Gan es tevi izpestīšu. — Viņš pat atļāvās mani apskaut. — Tu esi

darbīgs puisis, — Kālijs turpināja. — Tu arvien būsi aizņemts darbībā. Tātad arvien būsi nepatikšanu apdraudēts. Piezvani man!

Es nudien neticēju, ka viņš to doma nopietni. Pēc četriem gadiem Kālijs bija guvis milzīgu veiksmi, bet es — iekulies milzīgās nepatikšanās, nonācis zvērināto tiesas priekšā, kas nolēmusi celt pret mani apsūdzību. Kad piezvanīju Kalijam, viņš tūdaļ traucās uz Ņujorku man palīgā.

Astotā nodaļa

Attālinādamies no Rietumu dienas gaismas, milzīgais lidaparāts pamazām slīdēja cauri aizvien vairak satumstošajām Austrumu laika joslām. Es baidījos no brīža, kad lidmašīna nolaidīsies, es sastapšos ar Artiju un viņš mani vedīs uz Bronksu mājās, kur mani gaida sieva un bērni. Izgudrēm biju sapircies viņiem dāvanas — berniem miniatūrus uzvelkamus spēļu automātus, Valerijai gredzenu ar pērlēm, kas man izmaksāja divsimt dolāru. Pārdevēja viesnīcas «Zanadu» dāvanu veikalā par to prasīja piecsimt dolāru, bet Kālijs par varēm izkaulēja atlaidi.

Man negribējās domāt par mirkli, kad atvēršu savas mājas durvis un ieraudzīšu sievas un visu trīs bērnu sejas. Jutos pārāk nogrēkojies. Mani šausmināja scēna, ko noteikti sarīkos Valerija. Tāpēc nodevos atmiņām par to, kas ar mani noticis Vegasā.

Domāju par Džordanu. Viņa nāve mani nesatrieca. Vismaz tobrīd vairs ne. Galu galā bijām pazīstami tikai trīs nedēļas, un īsti viņu iepazīt es nepaguvu. Taču, es prātoju, kas gan viņa skumīgumā bija tik aizkustinošs? Es tādas skumjas nekad nebiju izjutis un, jācer, nekad arī neizjutīšu. Mūsu pazīšanās laikā es par Džordanu nemitīgi šaubījos, pētīju viņu, kā būtu pētījis šaha uzdevumu. Viņš taču bija cilvēks, kas dzīvojis gluži parastu, laimīgu dzīvi. Laimīga bērnība. Reizēm viņš stāstīja, cik bērnu-dienās bijis laimīgs. Laimīga laulība. Nodrošināta dzīve. Viss ritēja labvēlīgi līdz pat šim — pēdējam gadam. Tad kāpēc viņš netika ar sevi galā? Vai nu mainīties, vai nomirt, viņš reiz sacīja. Tas ir dzīves pamatjautājums. Viņš nespēja mainīties. Tātad vaina meklējama viņā pašā.

Šais tris nedēļās Džordana seja izdila, it kā kauli lauztos uz āru, par kaut ko brīdinādami. Un augums tik īsā laika sprīdī satraucoši saraucās. Taču nekas cits viņu nenodeva un neliecināja par viņa nolūku. Domās pārlūkodams šis dienas, es beidzot sapratu, ka viss, ko Džor-dans teica vai darīja, bijis domāts manis aizvilinašanai no īstajām pēdām. Kad es atteicos no viņa piedāvājuma spēles laikā likt bankā lielu summu par mani, Kāliju un Diānu, gribēju tikai pierādīt savu draudzīgo attieksmi pret viņu. Bet viņš bija zaudējis spēju, ko Ostena nodēvējusi par «savstarpēju jūtu svētlaimi».

Džordans, šķiet, kaunējās par savu izmisumu — vai arī kā citādi to nosaukt. Viņš bija kārtīgs amerikānis, un viņš uztvēra par negodu savu atziņu, ka nav jēgas dzīvot.

Džordanu nogalināja viņa paša sieva. Pārlieku vienkārši. Bērniba, māte, tēvs, brālis, māsa? Pat ja bērniba gūtās brūces sadzīst, cilvēkā vienmēr paliek ievainojuma pēdas. Gadi un vecums nav vairogs pret dzīves triecieniem.

Tāpat kā Džordans, arī es Vegasā ierados, bērnišķīgas nodevības izjūtas dzīts. Sieva mani pacieta piecus gadus, kamēr es rakstīju grāmatu, un nekad nežēlojās. Viņa par to nejutās īpaši laimīga, tomēr es, velns parāvis, naktis pavadīju mājās. Kad manu pirmo romānu noraidīja un sirds man sāpēs vai lūza, sieva rūgti noteica: «Es zināju, ka tu to nekad nepārdosi.»

Es paliku kā uz mutes sists. Vai viņa tiešām neapjauta, kā jūtos es? Tā bija viena no briesmīgākajam dienām manā mūžā, un es Valeriju mīlēju tā kā nevienu citu visā pasaulē. Es lūkoju visu izskaidrot. Grāmata ir laba. Tikai beigas tai traģiskas, bet izdevēji veļas uzsaldinātu nobeigumu, un es tam nepiekritu. (Teicu, ka pats par to lepojos. Un ka man ir bijusi pilnīga taisniba. Par savu darbu man aizvien bijusi taisnība, patiešām.) Domāju, ka sieva ar mani leposies. Tas liecina par rakstnieka aprobežotību. Valerija plosījās niknumā. Mēs dzīvojam tik nabadzīgi, esam parādā tādas summas, kur, pie velna, esi tāds radies, ko, pie velna, no sevis, Dieva dēļ, iedomājies? (Ne jau gluži tādiem vārdiem, mana sieva nekad mūžā nebija pieminējusi velna vārdu.) Viņa tā pārskaitās, ka neprātā pagrāba bērnus, izskrēja no mājas un neatgriezās līdz vēlam vakaram, kad vajadzēja gatavot vakariņas. Un viņa reiz pati bija gribējusi būt rakstniece.

Mums palīdzēja sievastēvs. Taču kādudien viņš ieskrēja man krūtīs, kad nācu ārā no antikvariāta, stiepdams veselu lēveni grāmatu, un ari saniknojās. Bija jauka, saulē zeltaini starojoša pavasara diena. Sievastēvs nāca no sava kantora un likās paguris un uzbudināts. Un pēkšņi ceļā gadījos es, smaidīdams priekšnojautas par padusē iežmiegto iespieddarbu izbaudīšanu.

— Ak Kungs! — viņš sacīja. — Domāju, ka tu raksti grāmatas. Bet tu nosit laiku dīkdienibā. — Vārdus viņš nudien prata izraudzīties pienācīgus.

Pēc dažiem gadiem grāmata tika publicēta manā variantā, guva lieliskas atsauksmes, taču ienesa tikai dažus tūkstošus. Sievastēvs nevis apsveica mani, bet sacīja:

— Vai tā kāda nauda? Piecu gadu darbs. Pienācis laiks tev parūpēties par savas ģimenes apgādāšanu.

Spēlēdams Vegasa, es nācu pie saprašanas. Kāda velna pēc gan viņiem vajadzētu dzīvot man līdzi? Kāpēc gan lai viņi dotu kaut pliku grasi par šo plānprātīgo dīvainību, kāda es radīju mākslu? Kāds nelabais lai viņus dīdītu ņemt to visu galvā? Viņiem bija neapstrīdama taisnība. Tomēr mana attieksme pret viņiem nekad vairs nebija agrākā.

Vienīgais cilvēks, kas mani saprata, bija mans brālis Artijs, un pat viņš, vismaz pēdējā gadā, kā es manīju, jutās manī mazliet vīlies, lai gan to neizrādīja. Bet Artijs bija man pats tuvākais cilvēks. Vai vismaz bijis līdz tai dienai, kad es apprecējos.

Mans prāts vēlreiz novērsās no atgriešanās mājās, un es atkal iedomājos par Vegasu. Kālijs nekad nebija runājis par sevi, kaut ari es pūlējos viņu iztaujāt. Viņš labprāt stāstīja par savu pašreizējo dzivi, bet reti ieminējās par to, kas bijis pirms Vegasas. Pats jocīgākais bija tas, ka es vienīgais izrādīju vēlēšanos kaut ko uzzināt. Džordans un Kālijs tikai retumis par kaut ko ievaicājās. Butu viņi jautājuši, es labprāt būtu pastāstījis ko vairāk.

* * *

Lai gan abi ar Artiju bijām bāreņi un uzaugām patversmē, tas nemaz nebija ļaunāk, bet varbūt pat simtkārt labāk nekā dzīve karaskolās un sazin kādās dārgās internātskolās, kurās savus bērnus sabāž bagātnieki, lai tiktu no tiem vaļā. Artijs gan bija vecākais brālis, toties es biju lielāks un spēcīgāks, vismaz fiziski. Raksturā Artijs bija pēc velna stūrgalvīgs un nesalīdzināmi godīgāks. Viņu saistīja zinātne, bet es aizrāvos ar visu izdomāto. Viņš mācīja arī mani spēlēt šahu, taču man aizvien pietrūka pacietības; šahs jau nav nekāda azartspēle. Es lasīju romānus. Dimā un Dikensu, Sabatīni, Hemingveju, Ficdžeraldu, vēlāk Džoisu, Kafku un Dostojevski.

Varu apzvērēt, ka bārenība manu raksturu itin nekā neietekmēja. Biju tāds pats kā visi bērni. Vēlāk nevienam pat prātā nevarēja ienākt, ka mēs nekad neesam izjutuši, kas ir tēvs un māte. Vienīgais, kas varēja likties nedabisks un radīt par mums izkropļotu iespaidu, bija mūsu savstarpējās attiecības — Artijs un es viens pret otru izturējāmies kā tēvs un māte. Lai kā mums patversmē gāja, mēs to atstājām pusaudžu vecumā, Artijs dabūja darbu, un es apmetos pie viņa. Tad Artijs iemīlējās kādā meitenē, un man pienāca laiks viņu atstāt. Iestājos armijā, lai dotos lielajā cīņā — Otrā pasaules kara laukos. Kad piecus gadus vēlāk demobilizējos, mēs abi ar Artiju atkal kļuvām brāļi. Viņš bija ģimenes tēvs, es — kara veterāns. Tā nu tas notika. Vienīgie brīži, kad iedomājos, ka esam bijuši bāreņi, iegadījās vakaros, kad abi ar Artiju viņa mājās vēlu aizsēdējāmies un brāļa sieva nogurusi aizgāja gulēt. Pirms došanās uz guļamistabu viņa, vēlēdama labunakti, noskūpstīja Artiju. Un man ienāca prātā, ka mēs abi ar Artiju no citiem cilvēkiem atšķiramies. Mūs bērnībā pirms došanās pie miera neviens nebija skūpstījis.

Tā īsti mēs nekad neesam mituši bāreņu patversmē. No tās mēs paglābāmies grāmatās. Pats mīļākais man bija stāsts par karali Arturu un viņa Apaļo galdu. Izlasīju visas versijas, visas bērniem paredzētās adaptācijas, kā arī pamatversiju — Melorija izdevumu. Laikam gan katram ir skaidrs, ka par karali Arturu es domāju kā par savu brāli Artiju. Abiem bija viens un tas pats vārds, un savā bērna prātā es saskatīju viņos lielu līdzību labdabīgā rakstura ziņā. Taču sevi es nekad neidentificēju ne ar vienu no drosmīgajiem bruņiniekiem, kaut vai, piemēram, ar Lanselotu. Nezin kāpēc viņi man šķita tādi kā pamuļ-ķīgi. Un Svētais Grāls mani pat bērnībā nesaistīja. Nepavisam nevēlējos būt līdzīgs Galahadam.

Toties iemīlējos Mērlinā, viņa lielajās burvestības spējās, kā viņš prata pārvērsties piekūnā vai jebkurā kustonī. Viņa nozušanā un spējā atkal uzrasties. Viņa ilgajā prombūtnē. Vairāk par visu man patika, kā Mērlins karalim Arturam paziņoja, ka vairs nevar palikt valdnieka labā roka. Un paskaidroja, kāpēc nevar. Kā viņš iemīlējās kādā meitenē un iemācīja tai savu burvja mākslu. Ka meitene pievīla Mērlinu un burvestības spējas vērsa pret viņu pašu. Un kā viņš tika ieslodzīts alā uz tūkstoš gadiem, līdz burvestība izgaisīs. Un tad viņš atkal atgriezīsies pasaulē. Ak, kāds viņš bija mīlētājs, kāds nepārspējams burvis! Mērlins pārdzīvoja visus pārējos. Tā nu es savā bērna prātā pūlējos būt Mērlins savam brālim Artijam. Aizgājuši no patversmes, mēs savu uzvārdu nomainījām ar Mērlinu. Un nekad vairs nerunājām par to, ka esam bāreņi. Ne savstarpēji, ne arī ar citiem cilvēkiem.

Lidmašīna laidās lejup. Vegasa bija mana Kamelota, un šo likteņa ironiju viegli prastu izskaidrot dižais Mērlins. Es atgriezos īstenībā. Man vajadzēs izskaidroties ar savu brāli un sievu. Lidmašīnai uzripojot uz skrejceļa, es savācu savus dāvanu saiņus.

Devītā nodaļa

Viss notika gaužām vienkārši. Artijs mani neiztaujāja, kāpēc esmu aizmucis no Valerijas un bērniem. Artijam bija jauns daudzvieūgs automobilis, un viņš pavēstīja, ka sieva atkal esot uz grīitām kājām. Tas viņiem bus ceturtais bērns. Apsveicu brāli par kārtējo tēva godu un savā prātā nospriedu, ka pēc pāris dienām nosūtīšu viņa sievai puķes. Pēc tam no šīs domas atteicos. Nevar taču sūtit puķes kāda cilvēka sievai tas, kurš viņam parādā vairākus tūkstošus dolāru. Ja turklāt grasās drīzumā aizņemties vēl kādu žūksni. Artijs droši vien to neņemtu galvā, bet viņa sievai šāda rīcība varētu likties dīvaina.

Pa ceļam uz Bronksu, kur es īrēju dzīvokli, uzdevu Artijam svarīgo jautājumu:

— Ko Valerija domā par mani?

— Viņa tevi saprot, — atbildēja brālis. — Nemaz nav nikna. Bus priecīga, tevi redzot. Tevi saprast, vai zini, nemaz nav tik grūti. Un tu rakstīji katru dienu. Un paris reižu viņai arī piezvanīji. Tev itin vienkārši bija vajadzīga atelpa. — Artijs runāja tā, ka viss izklausījās gluži normāli. Bet es redzēju, ka mana aizbraukšana uz veselu menesi viņu nobiedējusi. Brālis patiešām bija nobažījies.

Tad mēs braucām pa manu rajonu, kas man allaž uzdzina depresiju. Milzīgi plašumi ar augstām, sešstūrī sabūvētām mājām, ko valdība cēlusi nabadzīgiem ļautiņiem. Es dzīvoju piecistabu dzīvoklītī par piecdesmit zaļajiem mēnesī, ieskaitot komunālos pakalpojumus. Pirmos piecus gadus viss likās labākajā kārtība. Mājas celtas par valdības naudu un pastāvīgi tiek turētas policijas_ uzraudzībā. Sākumā tur dzīvoja likumam pakļāvīgi, darbā centīgi nabagi. Taču tie savā cītībā drīz vien izsitas uz augšu un pārvācās paši uz savām mājām. Pāri palika mūžīgie bezdarbnieki, kas vai nu nevarēja, vai arī negribēja dzīvot godīgu dzīvi. Narkomāni, alkoholiķi, tēvu pamestas ģimenes, kas iztika no pabalstiem. Gandrīz visi jaunpienācēji bija melnie, lāpēc Valija apzinājās, ka sūdzēties nedrīkst, lai netiktu uzskatīta par rasisti. Bet es sapratu, ka mums, cik drīz vien iespējams, jātiek no turienes projām uz kādu balto rajonu. Negribēju vēlreiz atrasties izstumto patversmē. Man bija pie vienas vietas, vai kāds to neiztelosies par rasismu. Es jutu, ka mani pamazam pārmāc cilvēki, kuriem nepatīk mana ādas krāsa un kuri, lai ko arī pastrādātu, gandrīz neko nevarēja zaudēt. Veselais saprāts lika apjēgt, ka situācija top draudīga. Un ka turpmāk kļūs aizvien ļaunāk. Diez kādu patiku nejutu arī pret baltajiem, tad kāpēc gan lai es mīlētu melnos? Un Valijas tēvs un māte, protams, kādu summiņu iemaksātu, lai mēs liktu pie savas mājas. Taču no viņiem naudu es negribēju pieņemt. Naudu es ņemtu vienīgi no sava brāļa Artija. No laimes lutekļa Artija.

Automašīna apstājās.

— Kāp līdzi augšā, atvelc elpu, iedzersim kafiju, — es sacīju.

— Jābrauc mājās, — Artijs atteicās. — Turklāt nevēlos kļūt par liecinieku ģimenes scēnai. Ej vien, saņem triecienu ka virs!

Pasniedzos līdz aizmugures sēdeklim un izvilku savu koferi.

— Uti notiek! — es sacīju. — Paldies par sagaidīšanu! Pēc pāris dienām aizbraukšu tevi apciemot.

— Labi, — sacīja Artijs. — Vai esi pārliecināts, ka tev ir kāds grasis pie dvēseles?

— Es taču teicu, ka atgriezīšos kā laimētājs, — es atbildēju.

— Burvis Mērlins, — brālis atsaucās. Un mes abi pasmējāmies.

Devos pa taciņu uz savām parādes durvīm, klausīdamies, kad ierūksies motors un Artijs brauks projām, taču viņš acīmredzot nogaidīja, līdz es ieiešu iekšā. Es neatskatījos. Atslēga man bija, tomēr pieklauvēju. Pats ne

zinu, kāpēc. It kā man nebūtu tiesību izmantot atslēgu. Atvērusi durvis, Valija pagaidīja, kamēr ieeju dzīvoklī un nolieku ceļasomu virtuvē, un tikai tad mani apskāva. Viņa bija ļoti klusa, ļoti bāla un ļoti nomākta. Ierasti saskūpstījāmies, it kā tīrais nieks būtu notikušais, kas

mūs desmit gadu laika pirmo reizi šķīris vienu no otra.

— Bērni gribēja tevi sagaidit, — Valija sacīja. — Taču

bija pārāk vēls. Varēs ar tevi sasveicināties pirms iešanas uz skolu.

— Nūja, — es piekritu. Gribējās ieiet pie bērniem guļamistabā, taču baidījos, ka viņi pamodīsies, nebūs vairs dabūjami atpakaļ gultā un nomocīs Valiju. Viņa tāpat jau izskatījās briesmīgi nogurusi.

Iestiepu koferi guļamistabā, un Valija ienāca man līdzi. Viņa ķērās pie ārā kravāšanas, bet es apsēdos gultā un skatījos sievā. Viņa rīkojās ļoti prasmīgi. Kārbas, kurās, kā viņa nojauta, bija dāvanas, tūdaļ nolika uz tualetes galdiņa. Netīrās drēbes sašķiroja divās kaudzītēs — vienu mazgāšanai, otru — ķīmiskai tīrīšanai. Abas kaudzes ienesa vannas istabā un iemeta veļas grozā. Tā ka viņa no turienes ārā nenāca, es gāju skatīties. Atbalstījusies pret sienu, Valija raudāja.

— Tu mani pameti, — viņa sacīja.

Bet es smējos. Tāpēc, ka tas nebija taisnība, un tāpēc, ka viņai to nevajadzēja teikt. Varēja pasacīt kaut ko atjautīgu, aizkustinošu vai gudru, bet viņa bez jebkādas izlikšanās izteica to, ko juta. Tāpat kā toreiz Jaunajā skolā rakstīja sacerējumus. Smējos tāpēc, ka viņa bija tik godīga. Un smējos, jādomā, arī tāpēc, ka zināju — nu varēšu tikt galā gan ar viņu, gan ar visu situāciju. Varēšu but asprātīgs, bezbēdīgs un maigs un panākt, lai Valija jūtas apmierināta. Varēšu pierādīt, cik nenozīmīgs sīkums ir tas, ka biju viņu un bērnus pametis.

— Rakstīju tev katru dienu, — es sacīju. — Un

zvanīju vismaz četras vai piecas reizes.

Valija paslēpa seju manās rokās.

— Zinu, — viņa teica. — Tikai nebiju pārliecināta, vai tu vispār vairs atgriezīsies. Lai kas arī notiktu, es tevi mīlu. Gribu tikai, lai tu būtu kopā ar mani.

— Es tāpat, — es piekritu. To pateikt bija visvieglāk.

Valija grasījās pagatavot man kaut ko ēdamu, bet es

atteicos. Ātri palīdu zem dušas, un viņa gaidīja mani

gultā. Valija aizvien ieģērbās naktskrekla, pat ja gribējām mīlēties un es tik un tā to viņai novilktu. To prasīja viņas katoliskā bērnība, un man tas patika. Tādējādi mūsu mīlēšanās tapa par īpašu rituālu. Redzēdams Valiju guļam un gaidām mani, nopriecājos, ka esmu bijis viņai uzticīgs. Pietika manu grēku, ko iztirzāt, taču vismaz šādu apgrēcību man nevarēja pārmest. Un tas šajā bridi un

šajā vietā kaut ko nozīmēja. Nezinu, vai Valijai no tā kļuva labāk.

Izslēguši gaismu, piesargādamies trokšņot, lai neuzmodinātu bērnus, mēs nodevāmies mīlestībai, kā aizvien jau vairāk nekā desmit gadus kopš mūsu iepazīšanās. Valijai bija brīnišķīgs augums, burvīgas krūtis, un pati viņa bija dabiski nevainīgi jutekliska. Ikviena viņas ķermeņa daļiņa atsaucās glāstiem, un viņa neslēpa savu kaisli. Mīlēšanās mums gandrīz vienmēr sagādāja patiesu baudu, un tā tas notika ari šai reizē. Pēc tam Valija iegrima ciešā miegā un turēja manu roku savējā, līdz beidzot apveļas uz sāniem un mūsu saikne pārtrūka.

Taču mans iekšējais pulkstenis par trim stundām apsteidza laiku. Kad nu atkal sajutu drošību mājās pie sievas un bērniem, nespēju vairs izprast, kāpēc biju aizmucis. Kāpēc gandrīz veselu mēnesi biju palicis Vegasā, juzdamies tik vientuļš un no dzīves atšķelts. Jutos atvieglots kā dzīvnieks, kas laimīgi paglābies patvērumā. Jutos laimīgs, ka esmu nabags, notverts laulības jūgā, apkrauts ar bērniem. Jutos laimīgs, ka esmu neveiksminieks, ja vien varu gulēt blakus savai sievai, kura mani mīl un jebkuru bridi pasargās pret visu pasauli. Un tad es iedomājos, ka tā laikam juties ari Džordans, iekams saņēma ļauno vēsti. Taču es nebiju Džordans. Es biju Burvis Mērlins un parūpēšos, lai viss notiek, kā nākas.

Galvenais ir atcerēties visu labo, visus laimīgos brīžus. Gandrīz katrs no desmit gadiem mums bijis laimīgs. Taisnību sakot, vienubrīd es pat jutos krietni nobažījies par to, ka esmu pārāk laimīgs savos apstākļos, ar savām iespējām un godkārīgajiem mērķiem. Domāju par tuksnesī spožās ugunīs mirgojošo kazino, par Dianu, kas spēlē savu saimnieku labā, bez jebkādas iespējas laimēt vai zaudēt, kļūt laimīgai vai nelaimīgai. Un par Kāliju, kas, zaļu priekšautu apsējies, sēž pie galda un ari spēlē kazino labā. Un par mirušo Džordanu.

Gulēdams paša gultā un juzdams tuvumā savas ģimenes rāmo elpu, es jautu milzīgu spēku pieplūdumu. Es gādāšu par viņu drošību pret šo pasauli un arī pats pret sevi.

Biju pārliecināts, ka uzrakstīšu vēl vienu grāmatu un tapšu bagāts. Biju pārliecināts, ka abi ar Valiju laimīgi būsim mūžam, ka dīvaina neitrālā zona, kas mūs šķir, izgaisīs, es nekad Valiju nenodošu, nekad nepaļaušos burvju miegam tūkstoš gadu garumā. Es nekad nebūšu Džordans.

Desmita nodaļa

Kālijs lūkojās ārā pa Grounvelta jumta apartamentu milzīgajiem logiem. Zaļi sarkanais neona pitons no Galvenās ielas aizlocījās melnajos, tuksnesīgajos kalnos. Kālijs nedomāja ne par Mērlinu un Džordanu, ne par Diānu. Viņš satraukts gaidīja no guļamistabas iznākam Grounveltu, sagatavojies sniegt atbildes, apzinādamies, ka uz spēles likta viņa nākotne.

Apartamenti bija milzīgi, ar viesistabā iebūvētu baru un plašu virtuvi, ko dažkārt izmantoja arī par ēdamistabu; no visām telpām pavērās skats uz tuksnesi un apkārtējiem kalniem. Kālijs, nemiera dzīts, gāja pie cita loga, un tajā brīdī pa velvētajām durvīm no guļamistabas iznāca Grounvelts.

Lai gan jau pāri pusnaktij, Grounvelts bija ģērbies nevainojami un tikko noskuvies. Piegājis pie bāra, viņš Kali jam pajautāja:

— Gribi iedzert? — Grounvelts runāja ar Austrumu krasta pieskaņu — kā ņujorkietis, bostonietis vai filadel-fietis. Visapkārt viesistabai slējās grāmatām piekrauti plaukti. Kālijs prātoja — diez vai Grounvelts tās patiešām lasa? Avīžu reportieriem, kas rakstīja par Grounveltu, šāda doma liktos varens pārsteigums.

Kālijs piegāja pie bāra, un Grounvelts pamāja, lai viņš ielej sev pats. Kālijs paņēma glāzi un ielēja mazliet viskija. Viņš pamanīja, ka Grounvelts dzer tīru sodas ūdeni.

— Tu esi krietni strādājis, — Grounvelts ierunājās. — Taču pie bakarā galda tu palīdzēji šim Džordanam. Tātad rīkojies pret mani. Ņemdams manu naudu, tu rīkojies pret mani.

— Viņš man bija draugs, — Kālijs atbildēja. — Nebija jau nekāda lielā spēle. Zināju, ka Džordans ir lāga zēns un, ja laimēs, neatstās mani tukšā.

— Vai viņš tev kaut ko ari iedeva, pirms ielaida lodi galvā? — Grounvelts vaicāja.

— Viņš grasījās mums visiem dot pa divdesmit tauk-šķiem — man, tam puišelim, kas no mums neatkāpās, un Diānai — gaišmatei, kura strādā pie bakarā galda.

Kālijs manīja, ka saruna Grounveltu ieinteresējusi un ka šefs nemaz neskaišas par to, ka viņš palīdzējis Džor-danam.

Grounvelts piegāja pie milzīgā loga un pavērās tuksneša kalnos, kas tumši spīdēja mēnesnīcā.

— Taču nekādu naudu tu nedabūji, — sacīja Grounvelts.

— Nopūdelēju, — Kālijs atsaucās. — Tas Sīkais sacīja, ka pagaidīs, līdz Džordanu būsim iedabūjuši lidmašīnā, un lad mēs abi ar Diānu teicām, ka ari varam pagaidīt. Tā bija kjuda, ko es nemūžam vairs nepieļaušu.

— Ikviens cilvēks kļūdas, — rāmi noteica Grounvelts. — Un tā nav nekāda nelaime, ja vien kļūda nav liktenīga. Gan jau tu kļudisies vēl kādreiz. — Viņš izdzēra glāzi. — Vai tev ir zināms, kāpēc šis Džordans tā izdarīja?

Kālijs paraustīja plecus.

— Sieva šo pametusi. Cik noprotu, pievākusi visu, kas viņam piederējis. Bet varbūt viņam nebija lāgā ar veselību, varbūt vēzis. Pēdējās dienās Džordans izskatījās drausmīgi.

Grounvelts palocīja galvu.

— Tā bakarā skuķe — labi noder gultā?

Kālijs paraustīja plecus.

— Var iztikt.

Tajā brīdī Kālijs pārsteigts ieraudzīja no guļamistabas iznākam jaunu meiteni. Viņa bija nokrāsojusies un saģērbusies promiešanai. Par plecu nevērīgi pārmestā somiņas siksna. Kālijs meitenē pazina vienu no striptīza dejotājām viesnīcas šovā. Ne jau kāda solodejotāja, bet parasta šova meiča. Skaista gan, un Kālijs atminējās, ka viņas kailās krūtis uz skatuves izskatījušās satriecošas.

Meitene noskūpstīja Grounveltu uz lūpām, bet Kāliju vispār nelikās manām, un Grounvelts arī nepūlējās abus iepazīstināt. Viņš pavadīja meiteni līdz durvīm, un Kālijs redzēja, ka šefs izņem no maka simtdolāru banknoti. Vērdams vaļā durvis, viņš sniedza meitenei roku, un banknote nozuda.

Grounvelts atgriezās istabā un apsēdās uz viena no diviem dīvāniem. Viņš atkal pamāja ar roku, un Kālijs apsēdās atzveltnes krēslā pretī dīvānam.

— Man par tevi ir zināms viss, — Grounvelts iesāka. — Tu esi uzskaitīšanas meistars. Un proti veikli rīkoties ar kāršu kavu. Pēc tavas līdzšinējās darbošanās es zinu, ka esi veikls zēns. Ilgi esmu tevi vērojis.

Kālijs pamāja ar galvu un gaidīja.

— Tu esi īsts spēlmanis, bet pagaidām vēl neesi deģenerējies. Taču tev ir zināms, ka visi uzskaitīšanas meistari agrāk vai vēlāk no kazino tiek izlidināti. Zāļu pārziņi sen jau grib tikt no tevis vaļā. Es viņus apstādināju. Un tu to zini.

Kālijs joprojām gaidīja.

Grounvelts lūkojās viņam tieši acīs.

— Esmu par tevi guvis pamatīgu priekšstatu, paliek tikai viens jautājums. Tavas attiecības ar Džordanu, un kā tu izdarījies ar viņu un ar to otru puisi. Par to meiču, kā man zināms, tu nedod ne pliku grasi. Tāpēc, iekams turpinām sarunu, paskaidro man to!

Kālijs brīdi nogaidīja, tad rūpīgi izraudzījās sakāmo.

— Jūs zināt, ka esmu blēdis, — viņš teica. — Džor-dans bija tāds kā mazliet ķerts. Nojautu, ka kopā ar viņu mani var gaidīt veiksme. Sīkais un meitene labi iederējās kopējā bildē.

— Sīkais — kas, pie velna, viņš tāds ir? — Grounvelts vaicāja. — Tas numurs, ko viņš nostrādāja ar Čiču, varēja slikti beigties.

Kālijs paraustīja plecus.

— Jauks zēns.

— Tev viņš patika, — gandrīz laipni sacīja Grounvelts. — Tev viņš tiešām patika, bet nevajadzēja mesties kopā ar Džordanu un rīkoties pret mani.

Pēkšņi pār Kāliju nāca apjausma. Viņš blenza simtos grāmatu, kas gulēja plauktos visapkārt istabai.

— Jā, man viņš patika. Sīkais ir sarakstījis grāmatu, bet ne pie kādas lielās naudas nav ticis. Nevar taču nodzīvot dzīvi tā, lai neviens cilvēks neiepatiktos. Viņi abi patiešām bija simpātiski puiši. Un no blēžiem viņos nebija ne miņas. Droši varēja abiem uzticēties. Tādi nekad mani neapvestu ap stūri. Nospriedu, ka ar viņiem gūšu jaunu pieredzi.

Grounvelts iesmējās. Viņš prata novērtēt atjautību. Turklāt bija ieinteresēts. Tikai retais zināja, ka Grounvelts ir labi izglītots cilvēks. Jo pats to uzskatīja par apkaunojošu netikumu.

— Kāds Sīkajam ir vārds? — viņš pavaicāja it kā starp citu, lai gan bija patiesi ieinteresets. — Un kāds nosaukums ir grāmatai?

— Viņu sauc Džons Mērlins, — Kālijs atbildēja. — Bet par grāmatu neko nezinu.

— Neesmu par viņu dzirdējis, — teica Grounvelts. — Jocīgs vārds. — Brīdi klusēdams, viņš pārdomāja dzirdēto. — Tas ir īstais vārds?

— Jā, — atbildēja Kālijs.

Iestājās ilgāks klusums, it kā Grounvelts kaut ko apsvērtu. Beidzot viņš nopūtās un sacīja:

— Esmu nodomājis dot tev kādu iespēju. Ja darīsi, ko es teikšu, un turēsi mēli aiz zobiem, tev radīsies teicama izdevība tikt pie lielas naudas un kļūt par šīs viesnīcas administratoru. Tu man patic, un es uzņemšos zināmu risku. Tikai liec aiz auss, — ja mani apkrāpsi, tu iekulsies lielās nepatikšanās. Patiešām lielās nepatikšanās. Vai tev ir nojausma, par ko es runāju?

— Ir gan, — Kālijs atsaucās. — Mani tas nebiedē. Jūs taču zināt, ka esmu blēdis. Taču man pietiek sajēgas, lai rīkotos godīgi, ja tas ir nepieciešams.

Grounvelts pamāja ar galvu.

tu

— Pats svarīgākais ir turēt muti. — To sacīdams, viņš domās atgriezās agrīnajā novakarē, ko bija pavadījis kopā ar striptīza meiteni. Turēt muti. Tas laikam bija vienīgais, kas viņam šajās dienās palīdzēja. Kādu brīdi Grounvelts jutās noguris, zaudējis varu, un tas pēdējā gada laikā gadījās aizvien biežāk. Taču viņš zināja, ka pietiek nobraukt lejā un izstaigāt savu kazino, lai tiktu no jauna uzlādēts. Kā tāds seno mītu milzis, viņš smēlās speķu no sava kazino dzīvinošās augsnes, no cilvēkiem, kas tur strādāja viņa laba, no visiem paziņām — bagātiem, slaveniem un vareniem, kuri brauca šurp, lai tiktu viņa kauliņu un karšu sakauti, kuri paši sevi šaustīja pie viņa ar zaļo tūku pārklātajiem galdiem. Taču, klusējis pārāk ilgi, Grounvelts pamanīja, ka Kālijs ziņkāri, kaut ko prātodams, viņu neatlaidīgi vēro. Viņš bija ļāvis jaunajam kalpotājam manīt savu satraukumu.

— Turēt muti, — Grounvelts atkārtoja vēlreiz. — Un atmest visus savus lētos blēža trikus, it īpaši ar staigulēm. Tu teiksi — viņas grib saņemt dāvanas? Tu teiksi — viņas grib tev izblēdīt te simtnieku, te tūkstoti? Paturi prātā, ka viņām jāmaksā. Jāatlīdzina par pakalpojumu. Neko nedrikst palikt sievietei parāda. Itin neko. Ar staigulēm aizvien norēķinies. Ja tikai neesi suteneris vai stulbenis. To liec aiz auss! Pasniedz viņām pēc nopelniem!

— Simtnieku? — Kālijs izaicinoši pajautāja. — Ar piecdesmit nepietiek? Es taču neesmu kazino īpašnieks.

Grounvelts viegli pasmaidīja.

— Tev pašam ir galva, domā! Bet, ja viņa cik necik ir vērta, maksā, kā pienākas!

Kālijs pamāja un atkal gaidīja. Līdz šim teiktais bija tikai pupu mizas. Grounveltam jānonāk līdz sarunas būtībai. Un Grounvelts to arī darīja.

— Pašlaik mana lielākā problēma ir satriecošie nodokļi, — viņš teica. — Tagad pie bagātības var tikt vienīgi pa tumšo. Vairāki citu viesnīcu īpašnieki tup kopā ar saviem partneriem grāmatvedībā, lauza galvu un pārtaisa rēķinus. Stulbeņi. Agrāk vai vēlāk federālās iestādes vi-

ņus pieķers. Kāds palaidis muti, un tad ies vaļā izmeklēšana. Ne pa jokam. Lai nu ko, bet izmeklēšanu es nevaru ciest. īstā nauda rodama krējuma nosmalstīšanā. Un tieši tur man palīdzēsi tu.

— Vai es strādāšu grāmatvedībā? — Kālijs pavaicāja.

Grounvelts nepacietīgi papurināja galvu.

— Tu kārtosi darījumus, — viņš sacīja. — Vismaz

pagaidām. Ja spēsi ar visu tikt galā, tapsi paaugstināts

par manu personisko palīgu. To es apsolu. Bet vispirms

tev sevi jāpierāda. Visādā ziņā. Saproti, par ko ir

runa?

— Bez šaubām. Risks ir? — Kālijs pavaicāja.

— Atkarībā no tevis paša, — atbildēja Grounvelts. — Un pēkšņi viņš rāmi, bet neatlaidīgi vērās Kālijā, it kā gribēdams bez vārdiem ļaut Kalijam kaut ko noprast. Kālijs skatījās šefam acīs, un Grounvelta seja it kā sašļuka, tajā parādījās pagurums un nepatika, un Kālijs saprata. Ja nespēs sevi pierādīt, ja iegāzīs šefu, tad ir gandrīz drošs, ka tiks apglabāts tuksnesī. Viņš zināja, ka Grounveltam tas sagāda ciešanas, un sajuta dīvainu saikni ar šo cilvēku. Viņam gribējās Grounveltu nomierināt.

— Neraizējieties, mister Grounvelt, — Kālijs sacija. — Es jūs neiegāzīšu. Protu novērtēt, ko darāt manis labā. Es jūs nepievilšu.

Grounvelts lēni palocīja galvu. Uzgriezis Kalijam muguru, viņš pa logu lūkojās tuksnesī un kalnos.

— Vārdiem nav nekādas nozīmes, — viņš teica. — Paļaujos uz tavu veiklību. Pienāc rīt pusdienlaikā, un es visu izklāstīšu. Tikai vēl kas.

Kālijs izlikās uzmanīgi klausāmies.

— Met prom to pretīgo jaku, kas tev un taviem drauģeļiem pastāvīgi ir mugurā, — Grounvelts skarbi ierunājās. — Šito Vegasas Laimētāju. Tu pat iedomāties nevari, kā mani tās jakas kaitināja, kad visi trīs tajās vazājāties pa manu kazino. Tas ir mans pirmais uzdevums. Pasaki tam sasodītajam veikalniekam, lai viņš tādas jakas vairs nepasūta.

— Tiks izdarīts, — Kālijs noteica.

— Iedzersim vēl pa vienai, un tad vari iet, — Groun-velts sacīja. — Pēc briža mazliet jāpārbauda kazino.

Viņi iedzēra, un, Kalijam par pārsteigumu, Grounvelts pieskandināja pie viņa glāzes, it kā apsveicot par tikko nodibinātajām jaunajām attiecībām. Tas Kāliju iedrošināja apvaicāties par ČIču.

Grounvelts skumji pašūpoja galvu.

— Vai nu tas vienigais notikums šās pilsētas dzīvē? Čīčs, kā tev zināms, guļ slimnīcā. Oficiāli viņu sabraucis automobilis. Čičs izveseļosies, bet Vegasā tu viņu vairs neredzēsi, iekams mums nebūs iecelts jauns policijas priekšnieka palīgs.

— Es domāju, ka Čīčam ir labi sakari, — Kālijs teica un nodzēra mazu malciņu. Nedrīkstēja zaudēt modrību. Viņam gribējās zināt, kā notikušais tiek vērtēts Grounvelta līmenī.

— Viņam ir ļoti noderīgi sakari austrumu pusē, — Grounvelts sacīja. — Patiesībā draugi gribēja, lai es palīdzu viņu aizdabūt prom no Vegasas. Es paskaidroju, ka man nav izvēles.

— To es nesaprotu, — sacīja Kālijs. — Jūsu rokās taču ir vairāk varas nekā šerifam.

Atlaidies pret dīvāna atzveltni, Grounvelts lēnām dzēra. Viņš aizvien labpatikā izbaudīja vecāka, dzives gudrībās rūdīta vīra iespēju pamācīt jaunus cilvēkus. Arī šai reizē, lai gan apzinājās, ka Kālijs viņam tikai glaimo, pats labi zinādams atbildi uz visiem jautājumiem.

— Jebkuras mums radušās nepatikšanas ar federālo valdību var nokārtot mūsu advokāti, — viņš sacīja, — mums ir savi tiesneši un savi politiķi. Šo un to varam sarunāt ar gubernatoru un Azartspēļu uzraudzības komisiju. Policijas priekšnieka palīga dienests pilsētā uztur tādu kārtību, kādu vēlamies mēs. Varu pacelt klausuli, un jebkurš tiks no pilsētas izraidīts. Mēs radām Vegasas tēlu kā azartspēlma-ņiem absolūti drošu vietu. Un tas nav panākams bez policijas priekšnieka palīga atbalsta. Bet, lai liktu savu varu lietā, viņam pie šīs varas jātiek un mums viņam tā jādod. Mums jārūpējas par viņa labklājību. Viņam savukārt jābūt stingram vīram, kas atzīst zināmas dzīves vērtības. Viņš nedrīkst atļaut, lai tāds bandīts kā Čīčs piekauj viņa krustdēlu un tiek cauri sveikā. Viņa pienākums ir izlauzt tam kājas no stakles. Bet mums tas viņam jāļauj. Man tas jāļauj. Tiem tur, Ņujorkā, arī viņam jāļauj. Maksa nav pārlieku liela.

— Vai tad policijas priekšnieka vietnieks ir tik varens vīrs? — Kālijs pavaicāja.

— Viņam vajag tādam būt, — atbildēja Grounvelts. — Tikai tā mēs varam šo pilsētu noturēt savās rokas. Un viņš ir veikls zēns, labs politiķis. Paliks priekšniekos uz nākamajiem desmit gadiem.

— Kāpēc tieši uz desmit? — jautāja Kālijs.

Grounvelts pasmaidīja.

— Kļūs pārāk bagāts, lai strādātu, — viņš sacīja. — Un darbs nav nekāds vieglais.

Pēc Kālijā aiziešanas Grounvelts gatavojās doties lejā uz kazino. Pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī. Viņš piezvanīja inženierim, dodams īpašu pavēli kazino gaisa kondicionēšanas sistēmā iesūknēt tīru skābekli, lai spēlmaņi nekļūtu miegaini. Vispirms viņš nolēma uzvilkt tīru kreklu. Runājot ar Kāliju, Grounvelts juta, ka krekls nezin kāpēc kļuvis mitrs un lipīgs. Pārģērbdamies viņš visu laiku domāja par Kāliju.

Grounvelts domāja, ka redz šim puisim cauri. Kālijs bija baiļojies, ka notikums ar Džordanu noskaņos Groun-veltu pret viņu. Taču, gluži pretēji, Grounvelts bija sajūsmā par to, ka pie bakarā galda Kālijs aizstāvējis Džordanu. Tas pierādīja, ka Kālijs nav nekāds vienkāršs šuleris, prasts krāpnieks, ka nepieder pie sīkiem, nožēlojamiem, zaglīgiem blēdīšiem. Tas pierādīja, ka viņš ir blēdis lidz kaula smadzenēm.

Grounvelts pats bija visu mūžu bijis īsts blēdis. Viņš zināja, ka rūdīti blēži var vairākkārt apstrādāt vienu un to pašu upuri, apkrāpt viņu divas, trīs, četras, piecas, sešas reizes un tomēr tikt uzskatīti par draugiem. Blēdis, kas vienu upuri apkrāpj tikai vienu reizi, ir tikai diletants, amatieris, sava talanta izšķērdētājs. Grounvelts zināja, ka īstam blēdim jābūt ar cilvēcīguma dzirksti, ar patiesām jūtām pret savu tuvāko, viņam pat jājūt žēlums pret savu tuvāko. īstam blēdim no sirds jāmll savs upuris. īstam blēdim jābūt augstsirdīgam, līdzcietīgam, lai ka labs draugs sniegtu savam upurim palīdzīgu roku. Un te nav nekādas pretrunas. Blēdim visi šie tikumi ir būtiski nepieciešami. Tie rada gandrīz nesatricināmu uzticēšanos viņam. Un tie visi jāizmanto galvenā mērķa sasniegšanai. Līdz ar patiesa drauga tiesībām jānoblēdī upurim viss, ko viņš, blēdis, iekārojis vai kas viņam nepieciešams dzīvei. Un tas nebūt nav tik vienkārši. Reizēm to dara vienīgi naudas dēj. Reizēm, lai iegūtu otra cilvēka varu vai tikai iespējas, ko šī vara spēj sniegt. Blēdim, protams, jābūt viltīgam un nežēlīgam, bet, ja viņam nav sirds, tad viņš ir nulle, tukšs gaiss, sīks gadījuma laimētājs. Kalijam bija sirds. To viņš bija pierādījis, iestādamies par Džordanu pie bakarā galda, mezdams izaicinājumu Grounveltam.

Taču viena neskaidrība Grounveltam vēl palika: vai Kālijs tā rīkojies ar tīru sirdi, vai tā bijusi tikai viltība. Viņš nojauta, ka Kālijs ir slīpēts zellis. Tik slīpēts, ka krietnu laiku nāksies viņu paturēt acīs. Kālijs būs nelokāmi uzticams un godīgs nākamos trīs gadus. Kādu žūk-snīti varbūt reizēm iebāzīs savā kabatā, jo zina, ka šāda vaļība nav nekas vairāk kā neliela atlīdzība par labi padarītu darbu. Taču neko vairāk. Jā, dažus nākamos gadus Kālijs būs viņa labā roka nodomu īstenošanas līmenī, Grounvelts nodomāja. Bet pēc tam Kāliju vajadzēs cieši pieskatīt, lai cik cītīgi viņš strādātu, gribēdams pierādīt savu godīgumu, paļāvību un uzticamību un pat varbūt patiesu pieķeršanos savam saimniekam. Tās būs vislielākās lamatas. Būdams īsts blēdis, Kālijs viņu noteikti piekrāps, līdzko būs pienācis īstais brīdis.

Trešā daļa

.

Vienpadsmitā nodaļa

Valerijas tēvs parūpējas, lai es nezaudētu darbu. Manu prombūtni nokārtoja kā slimības atvaļinājumu, un par savu slaistīšanos Vegasā es galu galā saņēmu pat atalgojumu. Bet, kad atgriezos, mans tiešais priekšnieks, regulārās armijas majors, bija mazliet sapūties. Es to neņēmu galvā. Ja cilvēks strādā Amerikas Savienoto Valstu armijas federālajā civildienestā, nav godkārīgs un daudz neraizējas par sīkiem pazemojumiem, priekšniekam pār viņu nav nekādas varas.

Es strādāju armijas rezerves daļu štābā par administratora paligu. Vienības sapulcēja tikai reizi nedēļā uz mācībām, un es biju atbildīgs par visu administratīvo darbu, kas attiecās uz trim no šīm vienībām. Drausmīgi truls, bet piņķerīgs darbs. Man bija jārūpējas par sešsimt vīriem, jāsastāda viņu algas saraksti, jāpavairo reglaments un instrukcijas un jāpaveic vēl šādas tādas ģeķības. Vēl man vajadzēja pārbaudīt vienību rezerves personāla administratīvo darbu. Viņi rakstīja raportus par rīta jundām, sagatavoja iecelšanas un paaugstināšanas pavēles. Darba nemaz nebija tik daudz, kā izklausās, tā pavairāk sanāca tikai vasarā, kad vienības devās uz divu nedēļu apmācību nometnēm. Tad gan man bija ko norauties.

Mēs savā kancelejā sadzīvojām draudzīgi. Bija vēl viens civilais ierēdnis — Frenks Elkors, vecāks par mani, viņš bija administrators kādā rezerves vienībā. Frenks ar neapgāžamu loģiku pierunāja mani nodarboties ar krāpniecī-bu. Bijām strādājuši plecu pie pleca jau divus gadus, tomēr es nezināju, ka viņš ņem kukuļus. Tas man kļuva skaidrs tikai pēc atgriešanās no Vegasas.

Savienoto Valstu Armijas rezerve bija īsta zelta bedre. Cilvēks, kas reizi nedēļā ieradās uz divas stundas ilgu

sanāksmi, saņēma pilnu dienas algu. Katrs virsnieks tā

varēja pievākt pāri par divdesmit dolāriem. Zemākas pakāpes virsdienesta vīri ar pilnu izdienu saņēma desmit

dolāru. Piedevām tiesības uz pensiju. Šajās divās stundās viņi tikai noklausījās kārtējo instruktāžu vai nosnaudās, skatīdamies mācību filmu.

Gandrīz visi civildienesta administratori strādāja Armijas rezervē. Mans kolēģis — burvis Frenks bija izzīlējis

vienu no tūkstoš iespējām. Ja sāksies karš, rezerves vienību puiši pirmie tiks iesaukti regulārajā armijā.

Visi domāja, ka esmu stipri ķerts. Frenks Elkors visādi izmēģinājās mani pierunāt, lai iestājos armijā. Trīs gadus biju nokarojis par ierindnieku Otrajā pasaules karā, bet viņš centās iegalvot, ka izgādās man vecākā seržanta pakāpi, jo esmu apguvis krietnu pieredzi, strādādams civildienestā par armijas vienibu administratoru. Pavērās jaukas izredzes, izpildot patriotisku pienākumu, nopelnīt divkāršu algu. Taču man riebās jau doma vien, ka vajadzēs pakļauties pavēlēm, kaut arī tas notiks vienīgi divas stundas nedēļā un divas nedēļas vasarā. Strādājot civildienestā, man vajadzēja tikai izpildīt sava priekšnieka rīkojumus. Un starp pavēli un rīkojumu ir milzīga atšķirība.

Ikreiz, avīzēs lasīdams par mūsu valsts teicami apmācītajiem rezerves bruņotajiem spēkiem, es galvu vien nogrozīju. Vairāk nekā miljons vīru nodarbojas ar velna dzīšanu! Nekādi nespēju saprast, kāpēc šī bezjēdzība netiek izbeigta. Taču vesels lērums mazpilsētiņu bija atkarīgas no armijas rezerves algu atskaitījumiem, kas viņu ekonomikai ļāva noturēties virs ūdens. Neskaitāmi politiķi pavalstu likumdevēju iestādēs un kongresā bija augstas pakāpes virsnieki un no tā visa krietni iedzīvojās.

Tad notika kaut kas tāds, kas pārvērtā visu manu dzīvi. Pārvērta gan tikai uz īsu laiku, toties uz labo pusi kā ekonomiskā, tā psiholoģiskā ziņā. Es kļuvu par krāpnieku. Un par to varu pateikties Savienoto Valstu militārajai struktūrai.

Drīz pēc manas atgriešanās no Vegasas jauni vīrieši Amerikā uzzināja, ka, iesaistījušies tikko pieņemtajā aktīvā dienesta sešu mēnešu programmā, viņi var nopelnīt astoņpadsmit mēnešu brīvību. Dienestam derīgs jauneklis itin vienkārši pierakstās armijas rezerves programmā un pavada sešu mēnešu dienesta laiku Savienoto Valstu regulārajā armijā. Pēc tam viņš piecarpus gadus skaitās armijas rezervē. Un tas nozīmē — reizi nedēļā ierodas uz kārtējo sanāksmi un reizi gadā veic aktīvu dienestu divu nedēļu vasaras apmācību nometnē. Ja viņš nogaida, kamēr saņem iesaukšanas pavēli, tad jādien veseli divi gadi un, kas zina, varbūt Korejā.

Taču armijas rezervē bija tikai tik un tik brīvu vietu. Uz katru vakanci pretendēja simt puiši, un Vašingtonai vajadzēja ieviest kvotu sistēmu. Tām vienibām, kurās strādāju es, tika piešķirta kvota — trīsdesmit vietas mēnesi —, kurš pirmais brauc, tas pirmais maļ.

Beidzot manās rokās bija saraksts gandrīz ar tūkstoš vārdiem. Mans uzdevums bija pārraudzīt sarakstu, un es rīkojos godīgi. Mani priekšnieki — regulārās armijas majors konsultants un rezerves pulkvežleitnants, kas komandēja vienības, pieņēma oficiālu lēmumu. Dažkārt viņi kādu savu protežējamo pārbīdīja uz saraksta augšgalu. Kad to lika darīt man, es neiebildu. Kāda man tur daļa? Es darbojos ar savu grāmatu. Laiks, ko pavadīju darbā, bija vajadzīgs, tikai lai saņemtu kārtējo algas čeku.

Notikumi savērpās arvien straujāk. Arvien vairāk jaunu vīriešu saņēma iesaukšanas pavēles. Kuba un Vjetnama vel atradās tālu pie apvāršņa. Ap to laiku es novēroju šādas tādas šaubīgas norises. Šīm norisēm vajadzēja but gaužām šaubīgām, ja jau tās pamanīju es, jo mani galīgi neinteresēja ne mans darbs, ne arī kas cits ar to saistītais.

Frenks Elkors bija vecāks, precējies, divu bērnu tēvs. Civildienestā abi ieņēmām vienādu stāvokli, darbs mums bija katram savs, Frenkam viņa daļas, man — manējās. Abi pelnījām vienādu algu, apmēram simt dolārus nedēļā. Bet viņš bija armijas rezerves vecākais seržants un ik gadus saņēma vēl veselu tūkstoti. Tomēr uz darbu brauca jaunā buikā un novietoja to tuvējā garāžā, kas izmaksāja tris zaļos dienā. Viņš piedalījās derībās par visām bumbas spēlēm — futbolu, basketbolu un beisbolu, un es zināju, ko tas maksā, un neizpratu, kur, ellē, viņš tādas summas rauj. Reiz par to apvaicājos, un viņš, piemiedzis man ar aci, paziņoja, ka protot taisīt naudu. Strādājot uz vienu roku ar savu bukmeikeru. Nu, šādos darījumos es nebiju ar pliku roku ņemams un sapratu, ka viņš pūš pīlītes. Tad kādudien viņš mani uzaicināja pusdienās labā itāliešu restorānā Devītajā avēnijā un atklāja savas kārtis.

Dzerot kafiju, viņš ievaicājās:

— Cik puišu tu, Mērlin, mēneša laikā pieraksti savā vienībā? Kādu kvotu no Vašingtonas saņem?

— Pēdējo mēnesi bija trīsdesmit, — es atbildēju. — Sanāk divdesmit pieci līdz četrdesmit atkarībā no tā, cik viņu no mums aiziet.

— Sitās vakances maksā naudu, — viņš sacīja. — Tu vari savākt krietnu kumšķi.

Es neatbildēju. Viņš turpināja:

— Ļauj man izmantot mēnesī kādas četras piecas tavas tukšās vietas. Došu tev simtnieku par katru.

Kārdinājums uz mani neiedarbojās. Piecdesmit dolāru mēnesī man nozīmētu simtprocentīgu ienākumu pieaugumu. Bet es tikai papurināju galvu un teicu, lai viņš to met no paura laukā. Man pietika pašlepnuma. Kopš esmu pieaudzis, ne reizi mūžā neesmu rīkojies negodīgi. Uzskatīju zem sava goda ņemt kukuļus. Es taču galu galā biju mākslinieks. Liels romānu rakstnieks, ko gaida slava. Rīkoties negodīgi nozīmēja kļūt par nelieti. Tādējādi es aptraipītu dubļiem savu narcisiski izveidoto paštēlu. Kāda nozīme tam, ka mana sieva un bērni nonākuši uz nabadzības sliekšņa! Kāda nozīme tam, ka man vakaros jāķeras pie papildu darba, lai savilktu galus kopā! Esmu dzimis varonis. Lai gan doma, ka puiši maksā par pierakstīšanu armijā, kutināja man smadzenes.

Frenks nelikās mierā.

— Ne ar ko tu neriskē, — viņš klāstīja. — Sitos papīrus var viltot. Tur nekāda īpaša māka nav vajadzīga.

Tev nebūs ne jāņem no puišiem nauda, ne ari jāielaižas kādos darījumos. To visu izdarīšu es. Kad es sacīšu, tu viņus tikai pierakstisi. Tad nauda no manām rokām pāries tavējās.

Aha, tātad, ja man viņš dod simtnieku, pats saņem divus simtus. Frenka rīcībā bija kādas piecpadsmit vakances, un, ja par katru ienāk divi simti, rēķins vienkāršs — mēnesi sanāk trīs taukšķi. Tikai nekādi es nespēju izprast, kāpēc viņš pats nevar izmantot visas tās piecpadsmit vietas. Viņa vienību komandējošajiem virsniekiem tāpat bija cilvēki, par kuriem jāparūpējas. Politiskie darboņi, kongresmeņi, Savienoto Valstu senatori gādāja par savējiem, lai tie netiktu iesaukti karadienestā. Viņi atrāva kumosu no Frenka mutes, un Frenks to nespēja paciest. Viņam izdevās pārdot tikai piecas vietas mēnesi. Nu, bet ar nodokļiem neaplikts ikmēneša papildienākums tūkstoš dolāru apmērā? Tomēr es joprojām atteicos.

Kad cilvēks beidzot ielaižas krāpšanā, viņš atrod visvisādus aizbildinājumus. Par sevi biju izveidojis zināmu priekšstatu. Ka esmu godājams cilvēks, nekad nemeloju un nekrāpju savus tuvākos. Ka nemūžam naudas dēļ nedarīšu neko negodīgu. Iedomājos sevi līdzīgu brālim Arti-jam. Un Artijs bija godprātīgs līdz kaula smadzenēm. Viņu itin nekas nespētu padarīt par krāpnieku. Šad tad brālis man stāstīja par spiedienu, kas uz viņu tiek izdarīts darbā. Būdams inženieris ķīmiķis un Federālajā pārtikās produktu un medikamentu pārvalde pārbaudīdams jaunieviešamās zāles, viņš bija ieguvis zināmu varu. Artijs pelnīja pietiekami un pārbaudes gaitā noraidīja krietnu tiesu zāļu, ko bija izlaiduši cauri federālie ķīmiķi. Tad sarunas ar viņu uzsāka milzīgās medikamentu firmas, likdamas noprast, ka viņiem ir darbi, par kuriem var maksāt daudz lielāku naudu, nekā viņš vispār spēj nopelnīt. Ja vien viņš rīkotos mazdrusciņ elastīgāk, varētu pacelties pavisam citādos augstumos. Artijs viņus visus pasūtīja vienu māju tālāk. Beidzot Artija noraidītās zāles tika apstiprinātas viņam aizmuguriski. Pēc gada atļauju vajadzēja atsaukt un zāles no apgrozības izņemt, jo izrādījās, ka tām ir toksiska iedarbība uz pacientiem, no kuriem daži bija nomiruši. Visa tā padarīšana iekļuva avīzēs, un Artijs kādubrīd bija dienas varonis. Viņš pat ieguva visaugstāko civilā dienesta ierēdņa statusu. Tomēr brālim lika saprast, ka ceļš tālāk uz augšu viņam ir slēgts. Ka viņš nekad neieņems aģentūras vadītāja posteni, jo neprot saskatīt darba saistību ar politiskām prasībām. Artijs to neņēma galvā, un es ar viņu lepojos.

Es gribēju dzīvot godīgu dzīvi, tā man bija gluži vai mānija. Lepojos ar savu reālistisko attieksmi pret visu, tāpēc no sevis nepavisam negaidīju nekādu ideālu pilnību. Taču, ja nostrādāju draņķību, tad necentos to attaisnot un sevi nemānīju, bet parasti nekad vairs tādu draņķību neatkārtoju, tomēr bieži jutos sevi vīlies, jo pasaulē ir tāds lērums iespēju pastrādāt visādas cūcības, un es aizvien par tām jutos gaužām pārsteigts.

Nu bija pienācis brīdis padoties domai par iekļūšanu krāpniekos. Man gribējās palikt godīgam, jo daudz labāk jutos, runādams patiesību, nekā tad, ja meloju. Vieglāk bija justies bez vainas nekā dzīvot ar vainas apziņu. To visu biju pārdomājis. Tas bija pragmatisks secinājums, nevis romantiska vēlēšanās. Ja ērtāka būtu bijusi melošana un zagšana, es būtu ķēries pie tām. Tāpēc jutu iecietību pret cilvēkiem, kas nevairījās no meliem un zagšanas. Pie tā cilvēkus noved amats, es spriedu, nevis morāla izvēle. Iestāstīju sev, ka morālei ar to nav ne mazākā sakara. Taču patiesībā es tam neticēju. Būtībā ticēju, ka labais un ļaunais ir patstāvīgas vērtības.

Turklāt, taisnību sakot, es allaž atrados sāncensībā ar citiem cilvēkiem. Un tāpēc gribēju būt labāks par viņiem, būt izcila personība. Man sagādāja gandarījumu apziņa, ka alkatīgi netiecos pēc naudas, bet citi pazemojas tās dēļ. Ka nicinu slavu, izturos godīgi pret sievietēm, pats pēc savas gribas palieku tīrs no grēka. Man sagādāja baudu neturēt aizdomās citus par zemiskiem nodomiem un uzticēties ikvienam gandrīz itin visā. Bet pats sev, man jāatzīst, es neuzticējos nekad. Būt godprātīgam — tas ir viens, pavisam kas cits — atļauties pārdrošību.

īsi sakot, es labprātāk ļāvos piekrāpties, nekā krāpu citus, labprātāk ļāvu iznest sevi cauri, nekā nesu cauri citus, ar prieku paļāvos blēdībām, lai tikai pats nekļūtu par blēdi. Lai mani kurš katrs apved ap stūri, ja vien es pats palieku godīgs. Sapratu, ka tās ir bruņas, kurās pats sevi esmu iekalis, un ka tāpēc nekādu apbrīnu nepelnu. Pasaule nevar mani ievainot, ja tā nespēj panākt, lai es justos vainīgs. Ja vien pats esmu labās domās par sevi, kāda nozīme tam, ka citi par mani domā ko sliktu? Protams, tas neiedarbojās vienmēr. Bruņās bija plaisas. Un gadu gaitā man dažkārt arī misējās.

Un tomēr... un tomēr... es jutu, ka tas viss, lai cik cēli un patiesi izklausās, tomēr ir pati zemākā viltības pakāpe. Ka mans tikumiskums balstās uz salta akmens pamata. Ka dzīvē nav nekā tāda, pēc kā es alktu tik kvēli, ka tas spētu mani samaitāt. Vienīgais, pēc kā es tiecos, bija dižena mākslas darba radīšana. Taču ne jau slavas, naudas, varas vai kā tamlīdzīga dēļ, es domāju. Tikai tālab, lai aplaimotu cilvēci. Ak! Reiz pusaudža gados, vainas apziņas un savas bezvērtības izjūtas mākts, neredzēdams dzīvē nekādas izredzes, nejauši biju uzdūries Dostojevska romānam «Brāļi Karamazovi». Šī grāmata pārvērta manu dzīvi. Tā deva man spēku. Tā man ļāva saskatīt visu cilvēku trauslo skaistumu, lai cik arī katrs ārēji liktos nicināms. Prātā man palikusi diena, kad beidzot biju grāmatu izlasījis, atdevu to atpakaļ patversmes bibliotēkā un izgāju ārā citrondzeltenas gaismas apstarotā rudens dienā. Es izjutu žēlsirdības svētlaimi.

Pēc tam viss, ko es dzīvē vēlējos, bija uzrakstīt grāmatu, kas cilvēkiem ļautu izjust to, ko tajā dienā biju izjutis es. Tā bija visaugstākā varas apziņa. Un ari visšķīstākā. Kad beidzot mans pirmais romāns tika publicēts, šis darbs, kam biju veltījis piecus mūža gadus un ko ar tādām grūtībām izdevu, mākslinieciskuma ziņā neielaizdamies nekādos kompromisos, pirmajā recenzijā, kuru par savu grāmatu izlasīju, — tika nodēvēts par nešķīstu, izvirtušu, par darbu, ko nekad nebūtu vajadze-jis uzrakstīt, un, ja ir uzrakstīts, — nemūžam nebūtu vajadzējis publicēt.

Grāmata deva gaužām maz ienākumu. Par to tika uzrakstīts pāris supercildinošu atsauksmju. Visās izskanēja vienota doma, ka esmu radījis īstu mākslas darbu, un es, protams, vismaz daļēji apmierināju savu godkārību. Daži lasītāji man atsūtīja vēstules, rakstīdami, ka daudz netrūkstot, lai es sasniegtu Dostojevska līmeni. Es nācu pie

secinājuma, ka šo vēstuļu sniegtais gandarījums nespēj atsvērt komerciālās neveiksmes radīto atstuintibas izjutu.

Man bija radusies jauna iecere — uzrakstīt patiešām

izcilu romānu — «Noziegums un sods». Mans izdevējs atteicās izsniegt avansu. To nevēlējās darīt arī neviens cits. Metu rakstīšanai mieru. Parādi krājās kaudzēm. Mana ģimene dzīvoja nabadzībā. Maniem bērniem nebija nekā no tā, ko saņēma citi bērni. Manai sievai, par kuru jutos atbildīgs, tika laupīti jebkādi materiālie sabiedrības prieki un tā tālāk, un tā joprojām. Aizlaidos uz Vegasu. Un tāpēc vairs nevarēju rakstīt. Tagad tas ir

skaidrs. Lai kļūtu par mākslinieku un godavīru, pēc ka

aizvien esmu tiecies, man kādu laiciņu vajadzēs ņemt kukuļus. Pats sev cilvēks var pārdot itin visu.

Tomēr Frenkam Elkoram vajadzēja sešus mēnešus, lai mani pielauztu, un tad viņš varēja svinēt uzvaru. Frenks prata mani ieintriģēt, jo bija pilnvērtīgs azartists. Pirkdams sievai dāvanu, viņš aizvien izvēlējās kaut ko tādu, ko, nonācis naudas spīlēs, varētu ieķīlāt lombardā. īpaši man patika tas, kā viņš rikojās ar savu čeku norēķinu kontu.

Sestdienās Frenks devās iepirkties ģimenes vajadzībām. Visi tuvākās apkaimes veikalnieki viņu pazina un čeku pieņēma. Skārnī viņš izraudzījās vislabākos teļa un liellopa mīkstumus un sapirkās vai par veseliem četrdesmit dolāriem. Viņš pasniedza miesniekam čeku par simt dolāriem un izdotos sešdesmit zaļos iebāza kabatā. Tāpat viņš izrīkojās pārtikas preču veikalā un pie dārzeņu tirgotāja. Līdz sestdienas pusdienlaikam viņš no izdotās naudas jau bija savācis kādus pārsimt zaļos un tos laida darbā, derēdams uz beisbola spēlēm. Čeku norēķinu kontā viņam nebija ne plika graša. Ja sestdien visu naudu zaudēja, viņš aizņēmās no sava bukmeikera un svētdienas spēlēs likmi palielināja divkārt. Ja laimēja, pirmdienas rītā drāza uz banku segt savus čekus. Ja derības zaudēja, konts palika tukšs un čeki karājās gaisā. Lai segtu čekus, kad tie nāks apgrozībā otrreiz, nedēļas laikā viņš izspieda kukuļus no jauna rezervistu iesaukuma puišiem, kuri izvairījās no dienesta armijā.

Reizēm Frenks ņēma mani līdzi uz vakara spēlēm, maksāja par visu un pat pacienāja ar karstajiem desiņve-ģiem. Pēc dabas viņš bija devīgs, un, kad es grasījos maksāt, pastūma manu roku sānis un sacīja apmēram tā: «Godīgi cilvēki nevar atļauties izšķērdību.» Kopā ar viņu aizvien jutos labi, pat darbā. Pusdienu pārtraukumā uzrāvām džinu, un es parasti viņu apspēlēju par dažiem dolāriem — ne jau tāpēc, ka būtu labāks kāršu spēlmanis, bet gan tāpēc, ka viņa domas bija aizņemtas ar sportu.

Ikviens prot rast aizbildinājumus par savu novirzīšanos no tikumības taisnā ceļa. Patiesībā cilvēks no šā ceļa novirzās, kad ir nobriedis novirzīties.

Kādurīt ieradies darbā, kancelejas priekštelpu ieraudzīju kā bāztin piebāztu jauniem puišiem, kuri vēlējās pierakstīties armijas rezerves sešmēnešu programmā. Ar viņiem patiesībā pilna bija visa ēka. Melnās miesās ar pierakstīšanu rāvās visās vienībās visos astoņos stāvos. Un šī ēka — bijušais arsenāls — savulaik tikusi nodota veselu bataljonu rīcībā. Nu gan ieroču noliktavas, apmācību telpas un mūsu pārvaldes kancelejas aizņēma tikai pusi katra stāva.

Mans pirmais klients bija vecs virs, kas atvedis pierakstīšanai jaunu puisi — labi ja divdesmit vienu gadu vecu. Viņš atradās mana saraksta pašā apakšā.

— Atvainojiet, mēs jūs nevarēsim pierakstīt vismaz sešus nākamos mēnešus, — es sacīju.

Vecajam vīram bija apbrīnojami zilas acis, kas izstaroja spēku un pašpārliecību.

— Aprunājieties ar savu priekšniecību! — viņš teica.

Tajā brīdī ieraudzīju savu priekšnieku, regulārās armijas

majoru, izmisīgi signalizējam man aiz stikla šķērssienas.

Piecēlos un devos pie viņa. Majors bija cīnījies Koreja un Otrajā pasaules karā, visa krūts viņam bija klāta ar ordeņu lentītēm. Tomēr viņš svīda aiz satraukuma.

— Klausieties, — es teicu, — sitas večuks saka, lai es aprunājos ar jums. Viņš grib savu puišeli iebīdīt pašā saraksta augšgalā.

— Dari, kā viņš grib! — majors nikni atcirta. — Tas vecis ir kongresmenis.

— Un kā ar sarakstu? — es pavaicāju.

— Pie velna sarakstu! — majors attrauca.

Gāju atpakaļ pie sava galda, kur sēdēja kongresmenis ar savu aizbilstamo. Ķēros pie iesaukuma veidlapu aizpildīšanas. Tikai tad uzzināju jaunā puiša vārdu. Dienās viņš kļūs vairāk nekā simt miljonu dolāru vērts. Viņa ģimene piederēja pie tām, kas guvušas visžilbinošākos panākumus visā Amerikas vēsturē. Un nu viņš sēdēja te, manā kancelejā, un pierakstījās sešmēnešu programmā, lai izvairītos no divu gadu dienēšanas regulārajā armijā.

Kongresmenis uzvedās nevainojami. Neizrādīja savu pārākumu, nelika manīt, ka viņa varā ir mani piespiest, lai pārkāpju noteikumus. Runāja klusi, draudzīgi, prata uzņemt vispareizāko toni. Viņa apiešanos ar mani varēja tikai apbrīnot. Vecais vīrs ļāva noprast, ka daru viņam tīkamu darbu, un starp citu ierunājās, ka varu piezvanīt uz viņa biroju, ja viņš kaut kā spētu man noderēt. Puisis nebilda ne vārda un muti atvēra, tikai lai atbildētu uz maniem jautājumiem, kad ķēros pie veidlapas pārrakstīšanas ar mašīnu.

Nejutos gluži savā ādā. Pats nezinu, kāpēc. Man nebija morālu iebildumu pret varas izmantošanu negodīgos nolūkos. Mazliet aizskāra tikai tas, ka man it kā ar tanku pārbrauca pāri, un es nekādi nevarēju sev līdzēt. Bet varbūt šis puišelis bija tik sasodīti bagāts, ka viņam nenāktu par ļaunu divus gadus nolauzt armijā tās valsts labā, kura viņa ģimenei bijusi tik labvēlīga?

Tāpēc es nostrādāju tādu numuru, kas viņiem nevarēja ne sapņos rādīties. Izsniedzu puisim bīstamu IMS rekomendāciju. IMS — tā ir īpaša militārā specialitāte, kurā viņš tiks apmācīts. Ieteicu zēnu vienai no nedaudzajām elektronikas specialitātēm mūsu vienībā. Tas nozīmēja, ka šis zēniņš, bez šaubām, būs viens no pirmajiem, ko iesauks aktīvajā dienestā, tiklīdz šur vai tur radīsies kaut mazākie draudi nacionālajai drošībai. Tēmēts bija tālu, bet vai tas kādam kaitē?

No sava stikla būra iznāca majors, pieņēma no puiša zvērestu un lika to atkārtot, turklāt jauneklim vajadzēja apzvērēt, ka nepieder ne pie komunistiskās partijas, ne arī pie kādas no tās frontēm. Pēc tam gāja vaļā vispārēja roku spiešana. Zēns turējās godam līdz brīdim, kad kopā ar kongresmeni gāja ārā no kancelejas. Tad viņš kongresmenim viegli uzsmaidīja.

Smaids bija bērnišķīgs, tā smaida bērns, kad pūlas pieglaimoties vecākiem vai citiem pieaugušajiem. Nav patīkami tādu smaidu skatīt bērna sejā. Vēl nepatīkamāk tas bija tobrīd. Es sapratu, ka šis smaids nebūt neliecina neko sliktu par zēnu, tomēr tas atbrīvoja mani no jebkādas vainas apziņas par to, ka esmu viņam sagatavojis muļķu ķeramās lamatas īpašajā militārajā specialitātē.

Frenks Elkors notiekošo vēroja no sava galda otrā istabas malā. Viņš velti nezaudēja laiku.

— Cik ilgi tu vēl raustīsies kā tāds jampampiņš? — viņš jautāja. — Tas kongresmenis izvilka no tavas kabatas simt zaļos. Un Dievs vien zina, cik par to viņš nogrābs pats. Tūkstošus. Ja tas puisis būtu nācis pie manis, es viņam noslauktu vismaz piecus simtiņus. — Frenks no tiesas bija noskaities, un man par to sanāca smiekli.

— Padomā tik, tevī nav ne mazākās nopietnības, — viņš sacīja. — Varētu raust kaudzēm naudas un nokārtot vai visus sarežģījumus dzīvē, ja vien tu mani klausītu.

— Tas nav man domāts, — es atsaucos.

— Labi, labi, — Frenks teica. — Bet tu esi man parādā pakalpojumu. Man briesmīgi vajadzīga viena brīva vieta. Vai tu pamanīji to sarkanmataino puisi pie mana galda? No tā varētu noplēst piecus simtus. Viņš no dienas dienā gaida iesaukšanas pavēsti. Un, ja šo pavēsti saņems, nevarēs vairs pierakstīties sešmēnešu programmā.

Tas ir pret noteikumiem. Tāpēc man viņš jāpieraksta šodien pat. Bet manās vienībās brīvu vietu nav. Ieliec viņu savā sarakstā, un es ar tevi dalīšos guvumā. Tikai šo vienu vienīgo reizi.

Frenka balsī manīju izmisumu, tāpēc es sacīju:

— Uti notiek, sūti to puisi pie manis! Bet naudu paturi pats. Man tā nav vajadzīga.

Frenks palocīja galvu.

— Paldies! Tavu daļu noglabāšu. Ja tu varbūt pārdomāsi.

Kad tovakar pārnācu mājās, Valija pasniedza man

vakariņas, un es līdz gulētiešanas laikam rotaļājos ar bērniem. Vēlāk Valija ierunājās par simt dolāriem, kas viņai vajadzīgi, lai uz Lieldienām nopirktu bērniem jaunas drēbes un apavus. Viņa ne vārda nesacīja par apģērbu sev, lai gan viņai, kā visiem katoļticīgajiem, jaunu drānu pirkšana uz Lieldienām bija gandrīz vai reliģisks pienākums.

Nākamajā rītā, tikko iegājis kancelejā, es Frenkam sacīju:

— Paklau, esmu pārdomājis. Ņemšu savu pusi.

Frenks paplikšķināja man pa plecu.

— Brašs zēns! — viņš sacīja. Drošības labad ievedis mani tualetē, viņš no kabatas portfeļa noskaitīja piecas piecdesmit dolāru banknotes un sniedza man. — Līdz nedēļas beigām man būs vēl viens klients. — Es neatbildēju.

Tā patiešām bija pirmā reize manā mūžā, kad es rīkojos negodīgi. Un nemaz nejutos pārlieku šausmīgi. Sev par pārsteigumu, jutos pat ļoti labi. Priecājos kā negudrs un mājupceļā sapirkos Valijai un bērniem dāvanas. Kad, pārnācis mājās, pasniedzu Valijai simtnieku bērnu drēbītēm, jutu viņas atvieglojumu par to, ka nevajadzēs naudu izlūgties tēvam. Tonakt gulēju tik ciešā miegā, kā nebiju gulējis gadiem ilgi.

Ķēros pie darījumiem pats uz savu roku, bez Frenka līdzdalības. Mana personība pamazām mainījās visās tās izpausmēs. Blēdīšanās mani tieši aizrāva. Tā pavēra ceļu visam labākajam manī. Atteicos no azartspēlēm un pat pametu rakstīšanu; neizjutu vairs ne mazāko interesi par 9 — 3039

jau iesākto romānu. Pirmo reizi mūžā pilnīgi nodevos savam valsts darbam.

Pamazām urbos cauri biezajiem armijas reglamenta un priekšrakstu sējumiem, meklēdams puslīdz likumīgas spraugas, pa kurām iesaukšanai paredzētie upuri varētu izbēgt no dienesta armijā. Drīz vien noskaidroju, ka medicīniskās pārbaudes kritēriji tiek pazemināti un paaugstināti gluži patvaļīgi. Vienā mēnesī par dienestam nederīgu atzīts puisis pēc sešiem mēnešiem komisiju var iziet pavisam viegli. Viss bija atkarīgs no Vašingtonas noteiktajām kvotām un tiklab varēja būt atkarīgs no budžeta asignējumiem. Atradās paragrāfi, pēc kuriem par fiziski nepiemērotām iesaukšanai tika atzītas personas, kas psihisku slimibu ārstēšanā saņēmušas šoka terapiju. Tas pats attiecībā uz homoseksuālistiem. Arī uz dažām tehniskam profesijām privātuzņēmumos, kuru pārstāvji izmaksāja pārak dārgi, lai viņus izmantotu par kareivjiem.

Pēc tam es izpētīju savu klientu kontingentu. Puiši bija no astoņpadsmit līdz divdesmit piecu gadu vecumā, pierakstīties visdedzīgāk kāroja divdesmit divus, divdesmit trīs gadus vecie, kas, tikko koledžu atstājuši, paniski baidījās no veltīgas divu gadu izšķērdēšanas Savienoto Valstu armijā. Tie izmisīgi tiecās tikt iesaistīti rezervē un nokalpot sešu mēnešu aktīvā dienesta laiku.

Visiem šiem puišiem naudas bija pietiekami, vai ari viņi nāca no pārtikušām ģimenēm. Visi guvuši izglītību kādā profesijā. Reiz viņi izsitīsies vidusšķiras augstākajā slānī, kļūs bagāti, ieņems vadošus posteņus kādā no Amerikas dzīves daudzveidīgajām nozarēm. Kara laika viņi būtu pūlējušies iekļūt virsnieku kandidātu skolā. Bet nu viņi tiecās iekārtoties par maizniekiem, uniformu lāpītājiem vai arī kļūt par kara tehnikas remontētājiem. Vienam divdesmitpiecgadīgain bija sava pastāvīga vieta Ņujorkas fondu biržā, cits strādāja drošības dienestā. Tolaik Volstrītu atdzīvināja jaunas akcijas, kuru vērtība jau tūlīt pēc izlaišanas cēlās par veseliem desmit punktiem, un tie puiši ātri tika pie bagātības. Nauda nāca kā pa reni. Viņi maksāja man, un es maksāju savam brālim

Artijam, jo biju viņam parāda vairākus stabus. Brālis nobrīnījās, nesaprazdams, kur es naudu rauju. Iestāstīju, ka man krietni laimējies azartspēlēs. Teikt taisnību aiz liela kauna nespēju, un šī arī bija viena no retajām reizēm, kad Artijam samelojos.

Frenks kļuva par manu padomdevēju.

— Sitos zēnus ņem uz grauda! — viņš sacīja. — Tie ir gatavie blēži. Piespied tā pamatīgi, un viņiem pret tevi radīsies daudz lielāka cieņa.

Es paraustīju plecus. Nesapratu šīs smalkās morālās pārgudrības.

— Sasodīta siekalainu pinkšķu varza! — Frenks šķendējās. — Kāpēc viņi nevar tos divus gadus nokalpot savas valsts labā, bet par varēm grib sešus mēnešus noslaistīties ar šitām bezjēdzībām? Tu un es — mēs esam cīnījušies karalaukā, cīnījušies par savu valsti, bet mums ne velna nepieder. Mēs esam nabagi. Bet tiem tur valsts parādījusi labvēlību. Visiem ģimenes tikušas uz zaļa zara. Visiem ir labs darbs, lieliskas nākotnes izredzes. Bet šitie draņķi negrib pat izpildīt savu pienākumu.

Frenka niknums mani pārsteidza, viņš aizvien bija licies tāds lāga dvēsele, kas ne par vienu nekad nebilda ļaunu vārdu. Zināju, ka viņa patriotisms ir neviltots. Frenks — rezerves vecākais seržants — bija neiedomājami apzinīgs, ar krāpšanu viņš nodarbojās tikai kā civildienesta ierēdnis.

Nākamajos mēnešos es bez jebkādam grūtībām savācu sev klientūru. Sastādīju divus sarakstus: viens bija ar oficiālajiem gaidītājiem, otrs — mans personiskais kukuļ-devēju saraksts. Centos nebūt alkatīgs. Desmit tukšas vietas aizpildīju ar maksātājiem, desmit — no oficiālā saraksta. Un precīzi, kā pēc pulksteņa, mēnesī ievācu tūkstoti. Taisnību sakot, mani klienti sāka cits citu pārsolīt, un drīz mana parastā cena bija trīs simti dolāru. Mocījos vainas apziņā, ja ieradās kāds nabadzīgs puisis un es zināju, ka viņš nemūžam neietiks oficiālajā saraksta, iekams netiks iesaukts regulārajā armijā. Šī doma mani nomāca tik stipri, ka beidzot es oficiālo sarakstu vispār

neizmantoju. No desmit puišiem noplēsu mēnešalgu, desmit laimīgos pierakstīju par brīvu. Īsi sakot, es izmantoju savu varu, lai gan nekad nebiju domājis to darīt. Un tas nepavisam nelikās slikti.

Pats neapzinādamies, savās vienībās biju nodrošinājies ar draugu pulku, kas vēlāk palīdzēja glābt manu ādu.

Vēl es izstrādāju sev kādu īpašu noteikumu. Visi mākslinieki, rakstnieki, aktieri un iesācēji režisori tiks pierakstīti par velti. Tā bija manis maksātā desmitā tiesa, jo pats vairs nerakstīju, nejutu ne mazāko vajadzību rakstīt, un

arī tāpēc mani mocīja vainas apziņa. Jāteic, savu vainu

es uzkrāju tādā pašā ātrumā, kā man krājās nauda. Un

šo vainu centos izlīdzināt ar klasisku amerikāņu paņēmienu — darot krietnus darbus.

Frenks mani lamāja, apgalvodams, ka man trūkstot darījumu cilvēka instinkta. Es esot pārlieku labdabīgs, vajagot pieņemties asumā, citādi kurš katrs smurgulis mani apvedīšot ap stūri. Taču viņš maldījās. Es nepavisam nebiju tik labdabīgs, kā šķita viņam un arī dažiem citiem.

Es lūkojos pretī nākamībai. Nevajadzēja īpašas gudrības, lai saprastu, ka šī izspiešana kādā jaukā dienā uzsprāgs. Darījumos bija iesaistīts pārāk daudz cilvēku. Kukuļus ņēma simtiem civildienesta ierēdņu, kas nodarbojās ar ko manam darbam līdzīgu. Tūkstošiem rezervistu tika ierakstīti sešmēnešu programma, tikai kad bija nokārtojuši prāvu iestāšanās maksu. Mani aizvien vēl uzjautrināja doma, ka zēni maksā, lai iekļūtu armija.

Reiz pie manis ieradās gadus piecdesmit vecs virs ar savu dēlu. Vecais bija bagāts uzņēmējs, dēls — tikko praktizēt sācis advokāts. Tēvs bija paņēmis līdzi krietnu kaudzīti dažādu politiķu rakstītu vēstuļu. Vispirms viņš aprunājās ar regulārās armijas majoru, pēc tam atkal atnāca vakarā pēc vienības sanāksmes un satikās ar rezerves pulkvedi. Abi virsnieki ar viņu runāja ļoti pieklājīgi, bet beigās sūtīja pie manis, atsaukdamies uz parasto stulbību par kvotām. Tātad tēvs un dēls pienāca pie mana galda, lai es puisi ieskaitītu oficiālajā sarakstā. Viņu uzvārds bija Hillers, puisi sauca Džeremijs.

Misteram Hilleram piederēja automobiļu uzņēmums — viņš tirgojas ar kadilakiem. Kamēr dēls aizpildīja manis pasniegto veidlapu, mēģināju uzsākt sarunu.

Puisis klusēja un šķita apjucis. Ierunājās misters Hillers:

— Cik ilgi viņam vajadzēs gaidit uz pierakstīšanu?

Atgāzos savā krēslā un atbildēju ar parastajiem vārdiem.

— Sešus mēnešus, — es teicu.

— Tad jau viņš virpirms tiks iesaukts armijā, — sacīja misters Hillers. — Būšu jums pateicīgs, ja varēsiet kaut ko darīt viņa labā.

Un atkal es atbildēju ar parastajiem vārdiem.

— Esmu tikai ierēdnis, — es teicu. — Jums palīdzēt var vienīgi virsnieki, ar kuriem jau esat runājis. Vai arī pamēģiniet runāt ar savu pārstāvi kongresā.

Viņš ilgi un vērīgi mani nopētīja, tad izvilka vizītkarti.

— Ja sadomāsiet pirkt automobili, atnāciet pie manis, es jums to pagādāšu par pašizmaksu.

Es paskatījos vizītkartē un iesmējos.

— Tajā dienā, kad spēšu nopirkt kadilaku, man vairs nebūs šeit jāstrādā, — es sacīju.

Misters Hillers man draudzīgi uzsmaidīja.

Nākamajā dienā misters Hillers piezvanīja. Runāja ar mani tajā erzacdraudzīgumā, kādu tirgotājs parasti izjūt pret mākslinieku. Viņš apvaicājās par manu veselību, par to, kā veicas darbā, un nopriecājās par jauko dienu. Tad pastāstīja, cik lielu iespaidu uz viņu atstājusi mana pieklājība, kas ir tik neparasta valdības ierēdnim saskarē ar publiku. Iespaids bijis tik liels, tāpat arī viņa pateicība, ka, nejauši uzzinājis pār kādu pārdošanai paredzētu gadu vecu dodžu, viņš to nopircis un labprāt pārdotu man par paša samaksāto summu. Varbūt mēs varētu kopā papusdienot un pie viena apspriest arī šo jautājumu?

Atbildēju misteram Hilleram, ka pusdienot man nebūs iespējams, bet varu iegriezties viņa automobiļu novietnē mājupceļā pēc darba. Novietne atradās Roslinā, Longai-lendā, ne vairāk kā pusstundas brauciena attālumā no mana Bronksas dzīvojamā masīva. Kad tur ierados, bija vēl gaišs. Atstājis savu automašīnu stāvvietā, apstaigāju novietni, nopētīdams kadilakus, un pēkšņi mani sagrāba vidusšķiras alkatība. Kadilaki bija skaisti — gari, spoži, smagi; dažs spīdēja zcltainumā, cits krēmdzeltenīgumā, kāds bija tumši zils, nākamais — sarkans kā ugunsdzēsēju automašīna. Es ieskatījos salonā un redzēju bagātīgos paklājus, ērtos, greznos sēdekļus. Ar automobiļiem nekad īpaši neesmu aizrāvies, bet tajā brīdī es iekāroju kadilaku.

Pa ceļam uz garo ķieģeļu ēku es pagāju garām do-džam, kas bija zilgans ka sarkanrīklītes ola. Ļoti jauks autiņš, kas man varen būtu paticis, ja vien iepriekš nebūtu nostaigājis vai veselu jūdzi, aplūkodams rindā novietotos sasodītos kadilakus. Ielūkojos dodžā. Iekšpuse likās ērta, taču ne grezna. Pie velna!

īsi sakot, es reaģēju tieši tā, kā mēdz reaģet klasiski jaunbagātnieki — zagļi. Pēdējos mēnešos ar mani notika visādas dīvainības. Pieņemdams pirmo kukuli, es jutos gaužām nelaimīgs. Nodomāju, ka nu gan sevi nicināšu, jo aizvien biju lepojies ar to, ka nekad nemeloju. Tad kāpēc gan esmu tik labi iejuties savā sīka, zemiska ku-kuļņēmēja un blēža lomā?

Taisnību sakot, par laimīgu cilvēku biju kļuvis tapec, ka tapu par sabiedrības nodevēju. Man patika ņemt naudu par to, ka lauzu savu — valsts ierēdņa — uzticību valdībai. Man patika apstrādāt puišus, kas ieradās pie manis pierakstīties. Es krāpos un izlikos, labpatikā vai aplaizīdamies, kā pāķis, kas pokerā laimējis nožēlojamus centus. Reizēm naktī, gulēdams nomodā, kaldams jaunus plānus, es pats brīnījos par šo savu pārvēršanos. Un nospriedu, ka šādi atriebjos par to, ka tiku atraidīts kā mākslinieks, ka tādējādi pats sev atlīdzinu par savu bezvērtīgo bāreņa mantojumu. Par galīgo pasaulīgu panākumu trukumu. Un par savu nederīgumu visu pasaules norišu sistēmā. Beidzot biju atradis kaut ko tādu, ko varēju izdarīt labi, beidzot es guvu panākumus kā savas sievas un bērnu apgādnieks. Un, lai cik tas liktos dīvaini, kļuvu labāks virs un tēvs. Palīdzēju bērniem mājas darbos. Pametis rakstīšanu, atlicināju vairāk laika Valijai.

Mēs gājām uz kino, es varēju atļauties bērniem aukli un par to gūt atzinību. Pirku Valijai dāvanas. Dabūju ari dažu žurnālu redakciju pasūtījumus un bez grūtībām sacerēju rakstus. Valijai iestāstīju, ka visu lielo naudu saņemu par darbu žurnālos.

Es biju laimīgs — laimīgs zaglis, bet nojautu, ka reiz sitīs atmaksas stunda. Tāpēc atmetu jebkādas domas par kadilaka pirkšanu un pilnībā pievērsos dodžam, kas bija zilgans kā sarkanrīklītes ola.

Misteram Hilleram bija milzīgs birojs, uz galda sievas un bērnu fotogrāfijas. Sekretāres vieta bija tukša, un es nopratu, ka viņš izgudrēm to kaut kur aizsūtījis, lai mani neredzētu lieka acs. Man patika saskarsme ar gudriem, atjautīgiem cilvēkiem. No muļķiem es baidījos.

Misters Hillers aicināja mani apsēsties un piedāvāja cigāru. Un atkal apvaicājās par manu veselību. Pēc tam ķērās vērsim pie ragiem.

— Jūs redzējāt to zilo dodžu? Jauks automobilis. Nevainojama forma. Varu jums to pārdot par pašizmaksu. Лг kādu mārku braucat pašlaik?

— Ar piecdesmitā gada fordu, — es atbildēju.

— Nokārtosim to kā maiņas darījumu, — sacīja misters Hillers. — Došu dodžu par jūsu fordu ar piecsimt dolāru piemaksu.

Es saglabāju vienaldzīgu sejas izteiksmi. Izvilku no kabatas portfeļa piecsimt zaļos un teicu:

— Sitiet saujā!

Misters Hillers likās mazliet pārsteigts.

— Ceru, ka varēsiet palīdzēt manam dēlam. — Viņš patiešām šķita mazliet nobažījies, ka viņa noļuku neesmu sapratis.

Es atkal nobrīnījos par patiku, ko man sagādāja šie sīkie darījumi. Apzinājos, ka varu misteru Hilleru apstrādāt. Tā es tiku pie dodža, atdodot viņam savu fordu. Pat samaksādams tos piecus simtus, es nopelnīju vismaz tūkstoš dolāru. Taču es neticēju blēžiem, kas ielaižas sev neizdevīgā darījumā. Manī joprojām mita kaut kas no Robiņa Huda. Aizvien vēl sevi iedomājos par godavīru, kas no bagātajiem ņem naudu tikai par to, kas atbilst atalgojuma vērtībai. Tomēr visvairāk mani iepriecināja mistera Hillera sejas izteiksme — bažas par manu neap-ķērību, ka viņš taču piedāvā kukuli. Tāpēc es ļoti mierīgi, lietišķi, pat nepasmaidīdams sacīju:

— Jūsu dēls nedēļas laikā tiks pierakstīts sešmēnešu programmā.

Mistera Hillera sejā parādījās atvieglojums un cieņa. Viņš teica:

— Papīrus nokārtosim jau šodien, un es parūpēšos par numura zimem. Nekādi kavēkļi neradīsies. — Viņš pārliecās pār galdu un paspieda man roku. — Biju par jums jau agrāk dzirdējis, — viņš sacīja. — Un tikai ļoti labas atsauksmes.

Jutos glaimots. Bez šaubām, sapratu, ko viņš ar to domā. Ka man ir laba reputācija kā godīgam blēdim. Tas galu gala kaut ko nozīmēja. Tas jau bija zināms panākums.

Kamēr mistera Hillera darbinieki sagatavoja dokumentus, viņš turpināja tērzēšanu. Pūlējās izdibināt, vai es rīkojos viens vai darījumos iesaistiti ari majors un pulkvedis. Gudrs vīrs, dzīvē, jādomā, guvis krietnu pieredzi. Vispirms viņš mani uzslavēja par apķērību, par to, ka visu ātri aptveru. Tad ķērās pie iztaujāšanas. Viņš bija noraizējies par diviem virsniekiem, kas varbūt viņa dēlu ievērojuši. Vai tie nepieņemšot dēla zvērestu, viņam iestājoties dienestā pēc sešmēnešu programmas? Ka nu ne, es piekritu.

— Bet ja nu atceras? — misters Hillers nespēja rimties. — Vai nejautās, kā viņš tik ātri iekļuvis sarakstā? — Kaut kāda jēga par dienestu viņam bija, bet gaužām miglaina gan.

— Vai es par dodžu kaut ko jums esmu vaicājis? — es noprasīju.

Misters Hillers man silti uzsmaidīja.

— Saprotu, — viņš sacīja. — Jūs savu darbu protat. Bet runa ir par manu dēlu. Negribētos, ka viņš kādas manas pārsteidzības dēļ iekļūtu nepatikšanās.

Domas man sāka šaudīties. Iedomājos, cik priecīga būs Valija, ieraudzījusi zilgano dodžu — zilā bija viņas mīļākā krāsa, un veco, nobraukto fordu viņa neieredzeja ne acu galā.

Piespiedu sevi apsvērt mistera Hillera jautājumu. Atcerojos, ka viņa Džeremijam ir gari mati un mugurā labi pašūts uzvalks ar vesti, dārgs krekls ar kaklasaiti.

— Kad izsaukšu Džeremiju uz kanceleju, sakiet, lai viņš apgriež tā paīsāk matus un ieģērbjas sportiskās drānās, — es pamācīju, — tad tie virsnieki viņu nepazīs.

Misters Hillers acīm redzami šaubījās.

— Džeremijam tas nepatiks, — viņš sacīja.

— Nu, tad nevajag, — es piekūdos. — Man nešķiet pareizi likt, lai cilvēks dara to, ko viņš negrib darīt. Es pats par visu parūpēšos. — Kļuvu mazliet nepacietīgs.

— Labi, — misters Hillers piekrita. — Atstāju to jūsu ziņā.

Kad pārbraucu mājās jaunajā automobilī, Valija bija sajūsmā, un es viņu un bērnus izvizināju. Dodžs slīdēja kā sapni, un mēs klausījāmies radio. Vecajā forda radio nebija. Apturēju pie picērijas, iekodām picu ar sodas ūdeni, kā pēdējā laikā bijām raduši, lai gan iepriekš mūsu laulības dzīvē tas notika reti, jo mums vajadzēja apgrozīt pirkstos katru centu. Tad apstājāmies pie saldumu veikala, nobaudījām saldējumu ar sodas ūdeni, un pēc tam es nopirku meitai lelli un abiem dēliem kara spēles. Valija dabūja prāvu šokolādes kārbu. Biju ticis vīrā, šķaidījos ar naudu kā princis. Mājupceļā trallināju dziesmiņas, un, kad bērni bija nolikti gulēt, Valija mīlējās ar mani tā, it kā es būtu Aga Hāns un viņai tikko uzdāvinājis milzu dimantu.

Atminējos dienas, kad biju ieķīlājis rakstāmmašīnu, lai mēs izvilktu lidz nedēļas beigām. Taču tas bija pirms manas aizmukšanas uz Vegasu. Kopš tā laika mans liktenis mainījies uz labo pusi. Man vairs nevajadzēja strādāt divās vietās, drēbju skapja apakšā, nobāzti starp manu veco manuskriptu vākiem, gulēja divdesmit taukšķi. Plaukstoša uzņēmējdarbība, kas mani varēja padarīt bagātu, ja tikai šī izspiešana kādudien neuzlidos gaisā vai pasaule nenāks pie prāta un lielvaras nepārstās šķiest tādu milzu naudu savām armijām. Pirmoreiz mūžā apjēdzu, kā jūtas kara rūpniecības dūži, industrijas magnāti un armijas ģenerāļi. Draudi pasaules stabilitātei varētu mani atkal iegrūst nabadzībā. Neba man gribējās, lai sāktos jauns karš, taču smiekli gan sanāca, līdzko iedomājos, kā visa mana tā sauktā liberālā noskaņa izšķist cerībā uz to, lai Krievija un Savienotās Valstis nekļūtu pārāk draudzīgas, vismaz tuvākajā laikā ne.

Valija klusi šņākuļoja, bet mani tas nemaz netraucēja. Viņa dūšīgi nostrādājās, ņemdamās ar bērniem un rūpēdamās par māju un mani. Savādi, taču es, lai cik noguris būdams, ilgi nespēju aizmigt. Valija vienmēr aizmiga pirmā. Reizēm cēlos augšā un virtuvē ķēros pie sava romāna, salūkoju kaut ko ēdamu un gultā atgriezos tikai ap četriem no rīta. Nu vairs ar romānu nenodarbojos, tāpēc man nebija nekā, ko darīt. Brīžam kā negribēdams iedomājos, ka vajadzētu rakstīt. Galu galā man pietika gan laika, gan naudas. Taču, patiesību sakot, dzīve likās pārāk aizraujoša, es griezos kā ritenis, ielaidos darījumos, ņēmu kukuļus un pirmo reizi mūžā šķiedu naudu par visādām nevajadzīgām muļķībām.

Lielākā problēma bija — kur pastāvīgi noslēpt naudu. Mājās nevarēju glabāt. Iedomājos savu brāli Artiju. Viņš varētu manā vietā naudu noguldīt bankā. Viņš to darītu, ja es lūgtu. Taču to es nedrīkstēju. Artijs bija pārlieku godīgs. Un noteikti jautātu, kur tādu naudu esmu grābis, un man būtu jāatzīstas. Brālis nekad nebija rikojies nekrietni ne sevis, ne savas sievas un bērnu dēļ. Viņš bija caurcaurēm godavīrs. Artijs darītu, ko es lūdzu, bet nekad vairs pret mani neizturētos kā agrāk. Un to es nespētu pārciest. Ir pasaulē kaut kas tāds, ko cilvēks nevar vai nedrīkst darīt. Pie šādiem aizliegumiem pieder ari lūgums paglabāt manu naudu. Tā nerīkojas ne brāļi, ne draugi.

Protams, ir brāļi, kuriem nedrīkstētu neko tādu lūgt, jo viņi naudu pievāktu sev. Šī doma man atsauca atmiņā

Kāliju. Kad viņš nākamreiz ieradīsies Ņujorkā, pavaicāšu, kur lai naudu nobēdzina. Beidzot nonācu pie tāda atrisinājuma. Kālijs zinās, tā ir viņa specialitāte. Pagaidām jātiek galā ar citu problēmu. Man bija radusies nojausma, ka nauda ripos man kabatā arvien ātrāk un ātrāk.

Nākamajā nedēļā es bez jebkādiem sarežģījumiem iedabūju Džeremiju Hilleru rezervē, un misters Hillers pateicībā uzaicināja mani uz savu biroju pēc jaunām riepām manam zilgajam dodžam. Es, dabiski, nodomāju, ka 1as tiek darīts aiz tīras pateicības, un klusībā nopriecājos, ka esmu sastapies ar tik jauku cilvēku. Man bija piemirsies, ka misters Hillers ir darījumu pasaules pārstāvis. Kamēr mehāniķis uzlika riteņiem jaunās riepas, misters Hillers savā birojā nāca klajā ar jaunu priekšlikumu.

Sāka ar dažām uzslavas frāzēm. Apbrīnā smaidīdams, viņš uzteica manas labās īpašības — es esot tik gudrs, tik godīgs, tik neiedomājami uzticams. Tīrais prieks ar mani kārtot darīšanas, un, ja es kādreiz sadomāšot atstāt valsts dienestu, viņš man pagādāšot labu darbu. Tam visam es noticēju, savā mūžā maz biju ticis slavēts, par mani labu vārdu teicis vienīgi mans brālis Artijs un kāds pāris mazpazīstamu kritiķu. Es pat iztēloties nespēju, kas vēl nāks.

— Kādam manam draugam ļoti vajadzīga jūsu palīdzība, — misters Hillers teica. — Viņam ir dēls, kam arī ārkārtīgi nepieciešams iekļūt sešmēnešu rezerves programmā.

— Skaidrs, — es sacīju. — Sūtiet viņu pie manis, un lai viņš atsaucas uz jums.

— Tas nav tik vienkārši, — misters Hillers turpināja. — Šis jauneklis jau ir saņēmis iesaukšanas pavēsti.

Es paraustīju plecus.

— Tas gan ir nelādzīgi. Sakiet puiša vecākiem, lai atvadās no dēla uz diviem gadiem.

Misters Hillers smaidīja.

— Jūs patiešām esat pārliecināts, ka tik gudrs jauneklis kā jūs nekādi nespēs palīdzēt? Tas varētu maksāt lielu naudu. Puiša tēvs ir ļoti ietekmīgs cilvēks.

— Nu nekādi, — es atbildēju. — Noteikumi armijā ir ārkārtīgi stingri. Ja puisis saņēmis iesaukšanas pavēsti, sešmēnešu rezerves programma viņu vairs nevar ierakstīt. Tie zeļļi Vašingtonā nav ar pliku roku ņemami. Citādi jau visi nogaidītu iesaukšanas pavēsti un tikai tad pierakstītos rezervē.

— Šis cilvēks grib ar jums tikties, — sacīja misters Hillers. — Viņš labprāt darīs visu, kas vien vajadzīgs, — jūs taču saprotat?

— Veltas cerības, — es atsaucos. — Viņam palīdzēt es nevaru.

Tad misters Hillers mazliet pieliecās uz manu pusi.

— Nu aizejiet pie viņa kaut vai manis dēļ, — viņš sacīja. Un es sapratu. Ja tikai aiziešu tāpat vien aprunāties un šā cilvēka lūgumu noraidīšu, viņš, misters Hillers, būs varonis. Lai notiek, par četrām jaunām, tikko no rūpnīcas nākušām riepām varu pusstundiņu patērzēt ar bagātu vīru.

— Nu labi, aiziešu, — es piekritu.

Misters Hillers kaut ko uzrakstīja uz papīra lapiņas un pasniedza to man. Es ielūkojos lapiņā. Rakstīts — Elijs Hemsijs un tālruņa numurs. Sis vārds man bija pazīstams. Elijs Hemsijs bija pats varenākais darbonis apģērbu ražošanā, viņam sanākušas nepatikšanas ar arodbiedrībām un ir sakari ar noziedzības pasauli. Tomēr Hemsijs piederēja pie pilsētas sabiedrības slavenībām. Politiķu uzpircējs, labdarības iestāžu atbalstītājs un tā joprojām. Ja jau tik varens ir šis dižvīrs, kāpēc viņš grib runāt ar mani? Tieši tā arī pajautāju misteram Hillerarn.

— Tāpēc, ka viņš ir prātīgs cilvēks, — misters Hillers atbildēja. — Cēlies no sefardiem. Tie ir visgudrākie no visiem ebrejiem. Viņu dzīslās rit itāliešu, spāņu un arābu asinis, un šis sajaukums viņus dara ārkārtīgi varenus, turklāt ļoti gudrus. Viņš nevēlas savu dēlu atdot par ķīlnieku kādam politiķim, kas neko nedarīs par velti. Aprunāšanās ar jums iznāk lētāka un ne tuvu nav tik bīstama. Turklāt es viņam stāstīju, cik jūs esat jauks cilvēks. Runājot pilnīgi atklāti — jūs esat vienīgais, kas viņam var palīdzēt. Šie pasaules varenie nedrīkst ielaisties nekādos darījumos, kam sakars ar iesaukšanu armijā. Tas ir pārlieku riskanti. Politiķi no tamlīdzīgas rīcības baidās kā no uguns.

Iedomājos kongresmeni, kas bija ieradies manā kancelejā. Tātad tam dūšas pietika. Vai varbūt tuvojās noriets politiskajā karjerā, un viņam viss bija pie vienas vietas. Misters Hillers uzmanigi mani vēroja.

— Saprotiet mani pareizi! — viņš ierunājās. — Pats

esmu ebrejs. Taču pret sefardiem jāizturas piesardzīgi,

vai arī viņi jūs paķers uz muļķi. Tāpēc, tiekoties ar

viņu, turiet galvu skaidru. — Viņš apklusa, tad pavaicāja: — Jūs taču neesat ebrejs, ko?

— Nezinu, — es atbildēju. Tajā brīdī iedomājos par

bāreņiem. Mēs visi esam tādi kā izdzimumi. Nezinādami,

kas ir mūsu vecāki, nekad neesam interesējušies, vai kāds ir ebrejs vai nēģeris, vai sazin kas vēl.

Nākamajā dienā piezvanīju misteram Elijam Hemsijam uz biroju. Kā precēti vīri, kam ir slepeni mīlas sakari, manu klientu tēvi uzdeva tikai savu biroju tālruņu numu

rus. Tomēr man viņi prasīja mājas numuru, ja pēc manis pēkšņi rastos steidzama nepieciešamība. Man jau tad zvanīja vienā zvanīšanā, un Valija nesaprata, ar ko es varu tik bieži runāt. Iestāstīju, ka zvanīšanai ir sakars ar azartspēlēm un manu darbu žurnālos.

Misters Hemsijs uzaicināja mani savā birojā pusdienas pārtraukuma laikā, un es devos turp. Birojs atradās vienā no apģērbu tirdzniecības centra namiem Septītajā avēnijā, tikai desmit minūšu gājiena attālumā no mana arsenāla. Iznāca jauka pastaiga pavasara gaisā. Izlocījos starp puišiem, kas stūma ar apģērbu kārbām piekrautus rokas ratiņus, un man prātā iešāvās pašapmierināta cilvēka doma — cik grūti viņiem jānopūlas par nieka grašiem, bet es pelnu simtus par negodīgu papīru smērēšanu. Gandrīz visi stūmēji bija melnie. Kāda velna pēc viņi labāk nenodarbojas ar laupīšanu, kā par nēģeriem parasts domāt. Ja vien viņi tiktu pie kārtīgas izglītības, tad gan mācētu zagt tāpat kā es, un nekāds ļaunums nevienam no tā neceltos.

Kad iegāju namā, sekretāre mani veda cauri izstāžu zālēm, kur bija izlikti jaunākie nākamās sezonas modeļi. Tad pa šaurām, apskrapstējušām durvīm tiku ieaicināts mistera Hemsija pieņemamā telpā. Mani patiešām pārsteidza tās greznība, jo viss pārējais nams izskatījās apskrapstējis. Pirmā sekretāre nodeva mani mistera Hemsija personiskās sekretāres — lietišķas, nevainojami ģērbušās pusmūža sievietes rīcībā, un viņa mani ieveda šefa kabinetā.

Misters Hemsijs bija milzīgs, drukns vīrs, kas droši vien izskatītos pēc kazaka, ja nebūtu ģērbies teicami pašūtā uzvalkā un lepnā baltā krekla ar tumšsarkanu kaklasaiti. Iespaidīgajā, skarbajā sejā jautās grūtsirdība. Misters Hemsijs izskatījās gandrīz dižciltīgs un katrā

ziņā godīgs. Viņš piecēlās, apsveicinādamies saņēma manu roku abās savējās un cieši ielūkojās man acis.

Misters Hemsijs atradās man tik tuvu, ka varēju ieskatīties viņa biezajos, ne īpaši tīrajos, sirmajos matos. Viņš drūmi sacīja:

— Manam draugam taisnība — jums ir laba sirds. Es zinu, ka jūs man palīdzēsiet.

— Els patiešām nespēju jums palīdzēt. Labprāt pa

līdzētu, bet tas nav manā varā. — Un es viņam izskaidroju iesaukšanas kārtību, kā biju skaidrojis misteram

Hilleram. Runāju mierīgāk, nekā biju iecerējis. Man nepatīk cilvēki, kas man veras cieši acīs.

Misters Hemsijs sēdēja, drūmi šūpodams galvu. Tad, it kā nedzirdējis ne vārda no manis teiktā, turpināja jau nepārprotami grūtsirdīgā tonī:

— Mana sieva, nabaga sieviete, viņai ir tik trausla

veselība. Ja būs jāzaudē dēls — tas viņu nogalinās.

Viņa dzīvo tikai dēlam. Ja zēns aizies uz diviem gadiem, tas viņu nogalinās. Mister Mērlin, jums jāpalīdz. Ja to izdarīsiet manā labā, es darīšu laimīgu visu jūsu turpmāko dzīvi.

Neteikšu, ka viņš mani pārliecināja. Neteikšu, ka būtu ticējis kaut vienam viņa vārdam. Taču pēdējais teikums sasniedza mērķi. Tikai karaļi un imperatori var sacīt: «Es darīšu laimīgu visu jūsu turpmāko dzīvi.» Kada paļaušanas uz savu visvarenību! Bet tad es, protams, atskārtu, ka viņš runā par naudu.

— Ļaujiet man padomāt, — es teicu, — varbūt radīsies kāda iespēja.

Misters Hemsijs tikai drūmi klanīja galvu — augšup, lejup.

— Zinu, ka radīsies. Zinu, ka jums ir gudra galva un laba sirds, — viņš sacīja. — Vai jums ir bērni?

— Ja, — es atbildēju.

Viņš apvaicājās, cik man ir bērnu, kādā vecumā, puikas vai meitenes. Apvaicājās par manu sievu — cik viņai gadu. Gluži kā gādīgs tēvocis. Tad pajautāja manu mājas adresi, tālruņa numuru, lai nepieciešamības reizē varētu mani sadabūt.

Kad gāju projām, misters Hemsijs pats mani pavadīja līdz liftam. Nospriedu, ka sitas darbiņš nu ir nodarīts. Ka es viņa dēlu dabūšu nost no iesaukšanas āķa, man nebija ne mazākas jausmas. Misteram Hemsijam taisnība, man patiešām bija laba sirds. Pietiekami laba, lai pat pamēģinātu iedvest viņam un viņa sievai, ka nav pamata raizēties, un pēc tam pamestu abus likteņa varā. Un galva man bija pietiekami gudra, lai nesapītos ar iesaukšanas upuri. Zēns pavēsti bija saņēmis un pēc mēneša dienēs regulārajā armijā. Un mātei jādzīvo vien būs arī bez viņa.

Nākamajā dienā man uz darbu piezvanīja Valija. Viņa runāja ļoti satraukti. Tikko esot saņēmusi īpašu suūju-mu — kādas piecas kartona kārbas ar apģērbiem. Visiem trim bērniem — apģērbi ziemai un rudenim un visi ļoti skaisti. Viena kārba esot pilna ar viņai domātām drānām. Visas pašas dārgākās, kādas mēs nekad nespetu nopirkt.

— Klāt ir vizītkarte, — Valija sacīja. — No kāda mistera Hemsija. Kas viņš tāds ir? Mērlin, viss ārkārtīgi skaists. Kāpēc viņš to sūta?

— Uzrakstīju dažus projektus par viņa uzņēmumu, — es atbildēju. — Nauda nekāda liela nesanāca, bet viņš solīja atsūtīt kaut ko bērniem. Es gan biju domājis, ka tie būs kādi sīkumi.

Valijas balsī saklausīju prieku.

— Tam nu gan jābūt labam cilvēkam. Šīs drēbes droši vien maksā vairāk par tūkstoš dolāriem.

— Lieliski! — es sacīju. — Parunāsim par to vakarā.

Nolicis klausuli, pastāstīju par notikušo Frenkam un

pateicu arī par misteru Hitleru — kadilaku tirgotāju.

Frenks šķībi palūrēja manī.

— Tad tu esi uzķēries uz āķa, — viņš teica. — Sitas gauneris tagad gaidīs, lai tu kaut ko izdari viņa laba. Kā tu doma izkulties no tās ķezas?

— Pie velna! — es atsaucos. — Nesaprotu, kāpēc es vispār piekritu ar viņu tikties.

— Tāpēc, ka ieraudzīji tos kadilakus Hillera novietnē, — Frenks sacīja. — Tu esi tāds pats kā krāsainie. Viņi būtu ar mieru braukt atpakaļ uz saviem Āfrikas graustiem, ja vien dabūtu pavizināties ar kadilaku.

Samanīju Frenka runā tādu kā mazu aizķeršanos. Viņam gandrīz paspruka «melnādainie», tomēr viņš paguva izgrūst «krāsainie». Nesapratu, vai Frenks nokaunējās par to, ka grasijies pateikt neglītu vārdu, vai arī baidījās, ka es varu apvainoties. Par tiem puišiem no Hārlemas, kuriem tā patīk kadilaki, — es nudien allaž esmu brīnījies, kāpēc cilvēkiem par to jāskaišas. Tāpēc, ka paši nevarēja tādu iegādāties? Vai tāpēc, ka nedrīkstēja iekrist parādos kaut kāda nevajadzīga krāma dēļ? Taču par to, ka es uz āķa esmu uzķēries kadilaka dēļ, Frenkam bija taisnība. Tieši tāpēc biju piekritis tikties ar Hemsiju un izdarīt pakalpojumu Hilleram. Kādā slepenā smadzeņu nostūrī es biju cerējis tikt pie šāda lepna, spīdīga luksusautiņa.

Kad tovakar pārnācu mājās, Valija kopā ar bērniem sarīkoja man īstu modes skati. Viņa gan bija runājusi par piecām kārbām, bet nebija ieminējusies par to apmēriem. Tās bija milzīgas, un Valijai, tāpat kā bērniem, tika katram pa desmit apģērbiem. Valija šķita tik satraukta, kādu neatceros sen viņu redzējis. Bērni priecājās, taču tajā vecumā jaunas drānas viņus diez ko neinteresē-

ja, pat meitēnu ne. Prātā man pazibēja doma, ka varbūt laimēsies un man pagadīsies kāds rotaļlietu fabrikants, kura dēls grib izvairīties no iesaukšanas armijā.

Pēkšņi Valija ierunājās, ka viņai vajadzētu nopirkt jaunas kurpes, ko apaut, kad uzģērbs atsūtītos tērpus. Teicu, lai viņa kādu laiciņu paciešas, un pats sev domās devu mājienu palūkoties pēc kāda apavu fabrikanta dēla.

Neesmu īsti skaidrībā par to, ka es izturētos pret mistera Hemsija labvēlību, ja būtu atsūtīti parasti apģērbi. Tad laikam gan liktos, ka bagātais atmetis savas apvalkas nabagajam. Taču viss šajās kārbās bija pirmšķirīgs, augstākās kvalitātes prece, ko es nemūžam nespētu nopirkt, lai cik lielus kukuļus izspiezdams. Pieci tūkstoši dolāru, nevis viens tūkstotis. Ieskatījos sūtījumam pievienotajā kartītē. Tā bija darba vajadzībām paredzēta vizītkarte, kurā iespiests Hemsija vārds un amats — firmas prezidents, firmas nosaukums, adrese un tālruņa numurs. Neviena ar roku rakstīta vārda. Nekādu paskaidrojumu. Misters Hemsijs zināja, ko dara. Ne mazākās tiešās liecības, ka kārbas sūtījis viņš, itin nekā tāda, ko es varētu viņam inkriminēt.

Savā kanceleja sēdēdams, biju domājis, ka varbūt visu šo sūtījumu vajadzētu aizgādāt misteram Hemsijam atpakaļ. Bet, ieraudzījis, cik laimīga jūtas Valija, sapratu, ka tas nav iespējams. Neaizvēru acis līdz pulksten trim rītā, gudrodams, kā mistera Hemsija dēlu izglābt no iesaukšanas armijā.

Nākamajā dienā, līdzko iegāju kancelejā, pieņēmu lēmumu. Uz papīra itin neko nerakstīšu, lai pēc gada vai diviem kāds nevarētu noskaidrot, ka ir pielikta mana roka. Uzdevums patiesi gaužām sarežģīts. Viens ir ņemt naudu par kāda puiša ierakstīšanu sešmēnešu programmas sarakstā, pavisam kas cits — viņu izpestīt no armijas, kad jau saņemta iesaukšanas pavēle.

Sāku ar to, ka piezvanīju uz Hemsija iesaukšanas nodaļu. Pie aparāta gadījās ierēdnis, tāds pats ka es. Nosaucu savu vārdu, amatu un pastāstīju paša izgudrotu pasaciņu. Teicu, ka Pols Hemsijs bijis ierakstīts manā

sešmēnešu programmas sarakstā un ka esmu gribējis viņu ieskaitīt rezervē jau pirms divām nedēļām, bet vēstulē nosūtīta pēc nepareizas adreses. Ka tā ir mana vaina, es to ļoti labi apzinos, un man darba būs lielas nepatikšanas, ja puiša ģimene sacels brēku. Apvaicājos, vai iesaukšanas nodaļa nevar atsaukt iesaukšanas pavēli, lai varētu puisi pierakstit rezervē. Tad es iesaukšanas departamenta nodaļai nosūtītu oficiālo veidlapu, pēc kuras redzams, ka Pols Hemsijs ieskaitīts armijas rezerves sešmēnešu programmā, un viņi varētu puisi no saviem iesaucamo sarakstiem izsvītrot. Runāju, manuprāt, ļoti piemērotā toni, neizrādīdams, ka esmu noraizējies. Kā jau kārtīgs cilvēks, kas pūlas izlabot paša pieļautu kļudu. Ļāvu savā runā ieskanēties mājienam, ka tad, ja puisis

iesaukšanas nodaļā izdarīs man šo pakalpojumu, varēšu savukārt palidzēt, ja viņam radīsies vajadzība kādu draugu iedabūt sešmēnešu rezerves programmas sarakstos.

Šo triku biju izperinājis, iepriekšējo nakti palikdams nomodā. Izprātoju, ka iesaukšanas nodaļas ierēdņiem droši vien iznāk saskarsme ar puišiem, kuriem teju klāt

pēdējais mirklis iesaukšanai armijā un ka viņiem droši vien tiek izteikti neskaitāmi vilinoši priekšlikumi. Vēl es

izprātoju, ka tad, ja šādam iesaukšanas nodaļas ierēdnim izdodas savu klientu ierakstīt sešmēnešu programmā, tas varētu maksāt vismaz tūkstoti zaļo.

Taču iesaukšanas nodaļas zellis klausījās nevērīgi un likās gluži iztapīgs. Diezin vai viņš manu piedāvājumu

vispār aptvēra. Sacīja, protams, ka iesaukšanas pavēli anulēšot, tas esot tīrais nieks, un pēkšņi man radās iespaids, ka par mani apķērīgāki zēni šo triku jau ir izmantojuši. Nākamajā dienā no iesaukšanas nodaļas saņēmu nepieciešamo vēstuli, piezvanīja misteram Hemsijam un pateicu, lai sūta dēlu pie manis ierakstīties rezerves programmā.

Viss gāja kā pa diedziņu. Pols Hemsijs bija patīkams zēns ar maigu balsi, ļoti bikls, ļoti tramīgs, vai ari man tikai tā šķita. Liku puisim nodot zvērestu un, kamēr viņš saņēma aktīvā dienesta rīkojumus, sagatavoju visus papīrus. Pašrocīgi izrakstīju uztura karti un, kad Pols Hemsijs devās sešmēnešu aktīvajā dienestā, neviens viņu uniformā nebija redzējis. Es viņu padarīju par rēgu.

Tolaik jau sapratu, ka visa tā darīšana kļūst stipri bīstama un skar ietekmīgas personas. Taču ne jau velti es biju Burvis Mērlins. Uzmaucu galvā zvaigžņaino cepuri un sāku lauzīt galvu. Kādudien tas viss var aiziet pa pieskari. Pats biju labi nodrošinājies, vienīgi tā mājās noglabātā nauda. Naudu vajadzēja noslēpt. Tas jādara pirmām kārtām. Un tad uzrādīšanai jāsagādā cits ienākumu avots, lai ar savu naudu varu rīkoties atklāti.

Naudu varētu noslēpt pie Kālijā Lasvegasā. Bet ja nu Kālijs mani apšmauc vai viņu nogalina? Naudas legalizēšanai man pietika ar piedāvājumu rakstīt recenzijas par grāmatām un sadarboties ar žurnāliem, taču aizvien biju tos atraidījis. Biju īsts stāstnieks, es rakstīju daiļliteratūru. Rakstīt ko citu man un manai mākslai likās pazemojoši. Taču, velns parāvis, nu es biju blēdis, un itin nekas vairs nespēja pazemot manu cieņu.

Frenks uzaicināja mani pusdienās, un es piekritu. Freriks bija lieliskā formā. Priecīgs, bezbēdīgs, visa pasaule viņam pie kājām. Viņš bija krietni laimējis derībās, un nauda ka no pilnības raga ripoja viņam kabatā. Neapjauzdams, kas gaida nākamībā, viņš ticēja, ka aizvien paliks laimētājs, ka visa šī kukuļbūšana ilgs mūžīgi. Pat neuzskatīdams sevi par brīnumdari, Frenks ticēja brīnumiem.

Divpadsmitā nodaļa

Gandrīz divas nedēļas vēlāk mans aģents sarunāja man tikšanos ar žurnāla Everyday Magazine galveno redaktoru. Tā bija vesela izdevumu grupa, kas amerikāņu lasītājus pārpludināja ar informāciju, pseidoinformaciju, seksu un pseidoseksu, ar kultūru un reakcionāru filozofiju. Kinofilmu žurnāli, piedzīvojumu žurnāli zilajām apkaklītēm — strādniekiem, sporta mēnešraksts, makšķernieku un mednieku žurnāli, komiksi. Pats galvenais no tiem — vadošais bija pielāgots dzīvespriecīgiem vecpuišiem, kam patika literatūra un avangarda kinematogrāfija.

Īsts zviedru galds. Ik dienu tika piesaistīti līgumdarbu autori, jo mēnesī vajadzēja iespiest pusmiljonu vārdu. Aģents pastāstīja, ka galvenais redaktors esot pazīstams ar manu brāli Artiju un ka Artijs redaktoram zvanījis, lai nolīdzinātu man ceļu.

Visi, kas strādāja Everyday Magazine, šķita nonākuši nevietā. Nevienu it kā pie redakcijas nekas nesaistīja. Tomēr viņi izdeva ienesīgus žurnālus. Jocīgi, bet mēs visi, kas strādājām federālajā dienestā, jutāmies īsti savā vietā, bijām apmierināti un laimīgi, kaut gan darījām bezjēdzīgu darbu.

Galvenais redaktors Edijs Lānsers kopā ar manu brāli bija studējis Misūri universitātē, un tieši mans brālis par šo darbu ierunājies manam aģentam. Jau pēc pāris pirmajām sarunas minūtēm Lānsers, bez šaubām, saprata, ka žurnālistikā esmu galīgi nekvalificēts skrīvelētājs. To apjēdzu arī es pats. Velns, nezināju pat, ko žurnālā nozīmē «aizkulises». Taču Lānsers to uzskatīja par pozitīvu iezīmi. Par pieredzi viņš nedeva ne pliku grasi. Lānsers

lūkojas pēc mazliet ķertiem, šizofrēniskiem tipiem. Vēlāk viņš man atzinās, ka šai ziņā mani saskatījis pietiekami augstu kvalifikāciju.

Edijs ITinsers ari rakstīja romānus, bija publicējis kolosālu grāmatu, kas mani pirms gada bija varen aizrāvusi. Viņš zināja, ka esmu uzrakstījis romānu, tas viņam paticis, un galvenokārt tāpēc esmu šo darbu dabūjis. Pie ziņojumu dēļa bija piesprausts no rīta Times izgriezts milzīgs virsraksts:

ATOMKARŠ

NENĀKTU PAR LABU VOLSTRĪTAM.

Pamanījis, ka blenžu uz šo izgriezumu, Edijs Lānsers sacīja:

— Kā jums šķiet — jūs varētu uzrakstīt mazu daiļdar-biņu par cilvēku, kam šis jautājums rūp?

— Protams, — es atbildēju. Un arī uzrakstīju. Tas bija stāsts par jaunu vadošu darbinieku, kas noraizējies par savām akcijām, kuru vērtība pēc atombumbas nomešanas varētu kristies. Atturējos no aplamībām — par jauno cilvēku neņirgājos, nedz arī lasīju morāli. Rakstīju tā, kā dzīvē notiek. Ja lasītājs pieņem autora priekšnoteikumus, tad viņš pieņem ari jauno cilvēku. Ja šie priekšnoteikumi netiek pieņemti, tad stāstu var uztvert kā smieklīgu satīru.

Lānseram stāsts patika.

— Varēsiet rakstīt mūsu žurnālam, — viņš sacīja. — Galvenais, lai noderētu abējādi. Patiks muļķiem un patiks arī gudrajiem. Lieliski. — Viņš brīdi paklusēja. — Jūs nepavisam neesat līdzīgs savam brālim Artijam.

— Jā, es zinu, — es atbildēju. — Tāpat kā jus.

liinsers pasmaidīja.

— Koledžā bijām labākie draugi. Otru tik godīgu cilvēku savā mūžā neesmu saticis. Kad viņš mani lūdza ar jums aprunāties, es, vai zināt, biju pārsteigts. Tā bija pirmā man zināmā reize, kad Artijs kaut ko lūdz.

— To viņš dara tikai manis dēļ, — es teicu.

— Otru tik krietnu cilvēku man nekad mūžā nav gadījies sastapt, Lānsers atkārtoja.

— Tas viņu novedīs postā, — es piebildu. Un mēs abi pasmējāmies.

Kā Lānsers, tā es — mēs abi zinājām, ka izdzīvosim. Tas nozīmēja, ka neesam vis nekādi godīgie, zināmā mērā esam pat blēži. Par attaisnojumu noderēja tas, ka mums jāraksta grāmatas. Un tālab jāizdzīvo. Katram bija savs īpašs, ticams attaisnojums.

Par lielu pārsteigumu pašam (nevis Lānseram), es izvērtos par baigo žurnālu rakstnieku. Varēju rakstīt sēnalainus piedzīvojumu gabalus un kara stāstus. Galvenajam žurnālam es mācēju uzrakstīt viegli pornogrāfiskus mīlestības stāstiņus. Pratu sacerēt gan žilbinošu, niknu kinofilmas kritiku, gan tikpat niknu, bet nopietnu recenziju par grāmatām. Vai uzņemt pretēju virzienu un uzrakstīt tādu slavinošu recenziju, ka cilvēki skriešus mestos filmu skatīties vai lasīt to, kas ir tik bezgala labs. Nevienu no šiem darbeļiem es neparakstīju ar savu īsto vārdu. Taču par tiem arī nekaunējos. Apzinājos, ka smērējumi vien ir, tomēr tos mīlēju. Milēju tāpēc, ka vēl nekad mūžā ne ar ko nebiju varējis lepoties. Savā laikā biju slikts karavīrs un nekam nederīgs spēlmanis. Man nebija sava vaļasprieka, nedz arī es pratu kādus vīriešu darbus. Ne es spēju salabot automobili, ne mācēju izaudzēt kādu stādu. Lāgā nepratu rakstīt ar mašīnu, un pat valsts dienestā no manis neiznāca īsts kukuļņēmējs. Protams, biju mākslinieks, bet ar to jau nav ko lielīties.

Tā ir tikai reliģija vai vaļasprieks. Bet nu biju ticis zirgā, tapis par īstu draņķu sacerētāju, un man tas patika. Īpaši kopš tā brīža, kad sāku labi nopelnīt. Likumīgi.

Ienākumi par stāstiem bija caurmēra četrdesmit dolāru mēnesī, un kopā ar savu pamatdarbu armijas rezervē es saņēmu apmēram divsimt dolārus nedēļā. Un, it kā darbs radītu vairāk enerģijas, es pēkšņi ķēros pie otrā romāna rakstīšanas. Ari Edijs Lānsers bija uzsācis jaunu grāmatu,

un darba laiku mēs lielākoties pavadījām pārrunās par saviem romāniem, nevis apspriedām rakstus žurnālam.

Beidzot mēs tā sadraudzējāmies, ka pēc sešu mēnešu līgumdarba Edijs Lānsers man piedāvāja žurnāla redaktora vietu. Taču es negribēju zaudēt tos divus vai trīs tūkstošus mēnesi, ko joprojām no kukuļiem sastrādāju savā armijas rezerves darbā. Kukuļņemšana turpinājās gandrīz divus gadus bez jebkādas aizķeršanās. Man pret to bija radusies tāda pati attieksme kā Frenkam. Ne prātā nenāca, ka reiz kaut kas var atgadīties. Turklāt, taisnību sakot, man patika satraukums un apziņa, ka esmu zaglis.

Mana dzīve ievirzījās laimīgā gultnē. Rakstīšana veicās lieliski, un es ik svētdienu aizvizināju Valiju un bērnus uz Longailendu, kur kā sēnes pec lietus izauga ģimenes mājiņas, un mēs nopētījām paraugus. Bijām jau noskatījuši savu māju. Četras guļamistabas, divas vannas istabas, iemaksa tikai desmit procenti no visas divdesmit sešu tūkstošu dolāru summas, kas nomaksājama gada laikā. Nu bija pienākusi reize lūgt Edijam Lānseram nelielu pakalpojumu.

— Man vienmēr ir patikusi Lasvegasa, — es sacīju. — Es tik labprāt tur kādu brītiņu padzīvotu.

— Protams, katrā laikā, — Edijs atsaucās. — Tikai pielūko, lai iznāk labs gabals par ielenēm. — Un viņš tūdaļ parūpējās par avansu. Mēs apspriedām krāsu ilustrācijas nākamajam stāstam. To mēs aizvien darījām kopā, jo šis pārrunas sagādāja patiesu jautrību, un mes krietni iz-smējāmies. Ka parasti, Edijs beigās nāca klaja ar iespaidīgu ierosinājumu. Krāšņa, puskaila meiča mežonīgā gurnu dejā. No nabas viņai ārā ripo spēļu kauliņi, sarindodamies laimes skaitlī — vienpadsmit. Uz vāka uzraksts: «Tveriet laimi kopā ar Lasvegasas meičām!»

Taču vispirms jāveic kāds uzdevums. īsta odziņa. Jain-tervē pats slavenākais Amerikas rakstnieks — Osano.

Šo interviju Edijs Lānsers bija paredzējis savam lielākajam žurnālam Everyday Life — kas bija galvenais visā žurnālu grupā. Pēc tam varēšu braukt uz Lasvegasu un rakstīt jauno stāstu.

Edijs Lansers uzskatīja Osano par dižāko Amerikas rakstnieku, taču aiz lielas godbijības nevēlējās viņu intervēt pats. Es biju vienīgais visā redakcijā, ko Osano atstāja vienaldzīgu. Man viņš nemaz tik labs rakstnieks nelikās. Es neticēju nevienam ārišķīgam rakstniekam. Bet Osano simtiem reižu bija uzstājies televīzijas pārraidēs, piedalījies Kannu kinofestivāla žūrijā, ticis apcietināts par protesta gājienu vadīšanu, pats nezinādams, pret ko protestē. Un rakstīja slavinājumus reklāmā uz katra sava drauga romāna vākiem.

Augšup viņš bija kāpis pa vieglāko ceļu. Pirmais romāns, kad Osano bija tikai divdesmit pieci gadi, sagādāja viņam pasaules slavu. Viņam bija bagāti vecāki un Jeila universitātes jurista diploms. Viņš nekad nebija zinājis, ko nozīmē cīņa par savu mākslu. Bet pats svarīgākais, es viņam biju aizsūtījis savu pirmo romānu, cerēdams saņemt kādas reklāmas rindiņas uz grāmatas vāka, taču viņš pat nepaziņoja, ka ir sūtījumu saņēmis.

Kad gāju Osano intervēt, viņa rakstnieka darbība aprobežojās ar pārrunām izdevniecībās. Viņš vēl varēja panākt savām grāmatām skaļu reklāmu, joprojām iebiedēt kritiķus. Bet nu Osano grāmatām vairs nebija nekāda sakara ar daiļliteratūru. Pēdējo desmit gadu laikā viņš

nebija spējis pabeigt nevienu romānu.

Tolaik Osano rakstīja savu meistardarbu, milzīgu romānu, kam vajadzēja kļūt par diženāko daiļdarbu kopš «Kara un miera» laikiem. Tādu pārliecību pauda visi

kritiķi. Tā domāja Osano. Kāda izdevniecība viņam bija

avansā izmaksājusi vairāk nekā simt tūkstošus, bet nu pēc desmit gadiem joprojām velti ilgojas pēc savas naudiņas un grāmatas. Tikmēr Osano rakstīja publicistiskus darbus, ko daži kritiķi vērtēja augstāk nekā vairākumu viņa romānu. Šīs publikācijas Osano uzšņāpa pāris mēnešos un par katru saņēma «treknu» čeku. Taču šīs

grāmatas tika pirktas aizvien mazāk. Lasītājiem Osano bija apnicis. Beidzot viņš pieņēma piedāvājumu kļūt par Amerikā visietekmīgākā svētdienas grāmatu apskata galveno redaktoru.

Iepriekšējais redaktors šajā izdevumā bija nostrādājis divdesmit gadus. Vīrs ar milzīgām priekšrocībām. Visi iespējamie zinātniskie grādi, vislabākās koledžas, inteliģenta, bagāta ģimene. Izcilība! Visu mūžu negausīgs dzīves baudītājs. Viņš tomēr turējās rāmjos, līdz, kļūdams ve

cāks, vairs nezināja robežas. Kādā saulainā, instinktus rosinošā dienā redaktors tika pieķerts kopā ar biroja izsūtāmo zēnu aiz grāmatu strēķa, kas bija sakrauts līdz griestiem, nodalot šefredaktora kabinetu no pārējās telpas. Bijis zēna vietā slavens angļu autors, varbūt nekas

arī nebutu noticis. Un, ja sienas būvēšanai izmantotās grāmatas tiktu lietotas apskatiem, viss nemaz tik ļauni neizskatītos. Taču sienas augstumā sakrautās grāmatas nekad nebija izkļuvušas nedz pie lasītājiem, nedz pie apskatu ārpusredakcijas autoriem. Tāpēc šefredaktors tika ar godu aizvadīts pensijā.

Osano laikā izdevniecības vadība varēja dzīvot vienā

mierā. Viņš rīkojās pēc vispārpieņemtām normām. Osano mīlēja sievietes, jebkura lieluma, jebkura auguma, jebkurā vecumā. Sievietes tuvums viņu uzbudināja kā narkotikas. Osano mīlējās tik nesātīgi, kā narkomāns rauj iekšā

heroīnu. Dienās, kad Osano nebija izbaudījis šādu vai tādu seksu, viņš kļuva neciešams. Tomēr ekshibicionists nebija. Sava kabineta durvis viņš allaž aizslēdza. Reizēm ar kvēlu grāmatmili skuķēnu. Citreiz ar augstāko aprindu palaistuvi, kas viņu uzskatīja par visdižāko vēl dzīvo amerikāņu klasiķi. Vai ar badā nomērējušu romānu rakstnieci, kuru nepieciešamība spieda uzrakstīt kādu grāmatas recenziju, lai saturētu kopā savu miesu, dvēseli un patību. Osano nekautrēdamies izmantoja savu redaktora stāvokli, savu visā pasaulē atzīta romānista slavu un to, uz ko visvairāk bija ķerts, savu slieksmi kandidēt uz Nobela prēmiju literatūrā. Viņš apgalvoja, ka tieši Nobela prēmijas pieminēšana ļaujot viņam pielauzt pašas intelektuālākās dāmas. Pēdējos trīs gadus Osano bija uzsācis trokšņainu kampaņu sevis izvirzīšanai uz Nobela prēmiju, talkā ņemdams visus literāros draugus, un dāmām varēja rādīt labākajos ceturkšņa žurnālos publicētos rakstus, kas dedzīgi aģitēja par viņa izvirzīšanu kandidātos.

Lai cik dīvaini tas liktos, Osano nepietika patmīlības izmantot savas fiziskās dotības — personisko pievilcību. Viņš labi ģērbās, drēbēm tērēja milzu naudu, tomēr fiziski patiešām nebija pievilcīgs. Seja viņam bija pašķība, kaulaina, blēdīgās acis — blāvi zaļas. Toties viņš prata izmantot savu neparasto dzīvīgumu, kas cilvēkus pievilka kā magnēts. Osano slava tiešām galvenokārt balstījās nevis uz viņa panākumiem literatūrā, bet gan uz viņa personību, kuru raksturoja spožs, attapīgs prāts, kas saistīja tiklab vīriešus, kā sievietes.

Sievietes viņa dēļ vai jēgu zaudēja; prātīgas koledžu audzēknes, erudītas sabiedrības dāmas, sieviešu atbrīvošanās kustības cīnītājas, kas Osano vispirms nolādēja, bet pēc tam pūlējās dabūt savā varā, lai, kā pašas teica, izrīkotos tā, ka vīrieši ar sievietēm izrīkojušies Viktorijas laikā. Viens no Osano trikiem bija vēršanās pie sievietēm savās grāmatās.

Man nekad nekas no viņa rakstītā nav paticis, un nedomāju, ka man patiks viņš pats. Darbs rada, kāds ir cilvēks. Ja nu vienīgi gadās negaidīts izņēmums. Galu gala ir taču sastopami līdzcietīgi ārsti, zināšanu kāri skolotāji, godīgi juristi, ideāliem uzticīgi politiķi, tikumīgas sievietes, garīgi veseli aktieri, gudri rakstnieki. Tā nu arī Osano pretēji savām tirgussievas izdarībām, pretēji ļaunumam savos darbos patiesībā, kā izrādījās, bija ļoti patīkams sarunu biedrs, un man nemaz neriebās klausīties, pat kad viņš runāja par savu rakstnieka darbu.

Savā grāmatu apskata redakcijā Osano bija iedibinājis īstu impēriju. Divas sekretāres. Divdesmit štata grāmatu apskatnieki. Vesels pulks ārpusredakcijas kritiķu, sākot no slaveniem autoriem līdz badā mirstošiem dzejniekiem, neveiksmīgiem romānu rakstniekiem, koledžu profesoriem un intelektuālajai elitei. Osano visus viņus izmantoja un visus ienīda. Un ar grāmatu apskatu noņēmās kā vājprātīgs.

Lappuse «Svētdienas Apskatā» ir ko vērta, un autori sitās vai nost, lai tajā iekļūtu. Osano to zināja. Publicējis kādu grāmatu, viņš tūdaļ ieguva pirmo lappusi ikvienā Amerikas grāmatu apskatā. Bet viņš nīda gandrīz visus daiļliteratūras rakstītājus, jo juta pret tiem greizsirdību. Vai arī viņam bija zobs uz grāmatas izdevēju. Tāpēc viņš sadabūja kāda izdaudzināta koledžas profesora sarakstītu Napoleona vai Katrīnas Lielās biogrāfiju un iespieda pirmajā lappusē. Kā grāmata, tā recenzija parasti bija nebaudāma, toties Osano jutās laimīgs. Viņam bija izdevies visus saniknot.

Kad pirmoreiz ieraudzīju Osano, viņš pielāgojās visam viesībās parastajām runām par sevi, visām baumām, visiem paša radītajiem un sabiedrībā izplatītajiem priekšstatiem. Mana priekša viņš ar lielu baudu tēloja diženu rakstnieku. Un viņam pietika iekšu, lai atbilstu leģendai.

Aizbraucu uz Hemptonu, kur Osano īrēja vasaras māju, un ieraudzīju viņu ērti iekārtojušos (viņa paša izteiciens) kā vecu sultānu. Piecdesmit gadu vecumā Osano bija seši bērni no četrām laulībām, un tolaik viņš vēl nebija apsievojies ne piekto, ne sesto, ne pēdējo — septīto reizi. Viņš bija ģērbies garās zilās tenisa biksēs un īpaši pašūtā zilā tenisa žaketē, kas noslēpa alus vēderu. Sejā jau manīja skarbo iespaidīgumu, kas piedienēja nākamajam Nobela prēmijas laureātam literatūrā. Kaut zaļās acis palika ļaunas, viņš spēja atstāt dabiskas laipnības iespaidu. Todien viņš bija laipns. Šim vīram kā paša varenākā — «Svētdienas Apskata» redaktoram ikviens bezgalīgā godbijībā līda bez ziepēm par katru viņa publikāciju. Osano nenojauta, ka esmu spējīgs viņu nogalināt tāpēc, ka pats esmu neveiksminieks rakstniecībā, kuram publicēts tikai viens romāns, kas pilnībā izgāzies, un otrs tiek rakstīts ar milzu grūtībām. Saprotams, viņš bija uzrakstījis vienu labu, gandrīz izcilu romānu. Bet viss pārējais viņa sacerētais bija gatavie mēsli, un, ja vien Everyday Life ļautu man vaļu, es visai pasaulei parādītu, no kādiem māliem šis elks patiesībā taisīts.

Raksts izdevās, kā nākas, un es viņam kārtīgi sadevu pēc nopelniem. Taču Edijs Lānsers rakstu noraidīja. Viņš gribēja, lai Osano uzrakstītu īpašu politisku stāstu, un neparko nevēlējas viņu saniknot. Tā nu vesela diena bija nosista gluži veltīgi. Liti gan īstenībā gluži veltīgi vis nebija. Pēc diviem gadiem Osano man piezvanīja un piedāvāja sava vietnieka darbu kādā jaunā, lielā literatūras apskatā. Viņš mani atcerējās, bija lasījis žurnāla noraidīto rakstu, un viņam bija patikusi mana dūša, vai vismaz viņš to apgalvoja. Osano sacīja, ka tas liecinot par mani kā par labu rakstnieku un es protot viņa darbos novērtēt to, kas patīkot ari viņam pašam.

Pirmajā dienā mēs sēdējam dārzā un nolūkojāmies, ka viņa bērni spēlē tcnisu. Man tūdaļ jāteic, ka Osano patiesi mīlēja savus bērnus un pret tiem izturējās brīnišķīgi. Varbūt tāpēc, ka pats vēl stipri vien bija kā bērns. Uzvedināju Osano runāt par sievietēm, par sieviešu atbrīvošanās kustību un seksu. Viņš šādā sarunā ielaidās ar lielu prieku. Un izteica jocīgas domas. Savos darbos aizvien ieturēdams kreisā spārna pozicijas, Osano spēja parādīt arī spilgtu teksasieša šovinismu. Runādams par mīlestību, viņš sacīja, ka, līdzko iemīloties kādā meitene, tūdaļ vairs nejūtot greizsirdību uz savu sievu. Pec tam ieņēma diža rakstnieka un valstsvīra nostāju, teikdams: «Nevienam vīrietim nav ļauts būt greizsirdīgam uz vairākām sievietern reizē, ja vien viņš nav puertorikānis.» Osano juta, ka drīkst atļauties jokus par puertorikāņiem, jo viņa radikālie uzskati tika vērtēti kā nevainojami.

Iznāca saimniecības vadītāja uzbļaut bērniem, kas cīkstējās par tiesībām spēlēt tenisu. Izskatījās, ka viņa radusi komandēt un prot stingri apieties ar bērniem, it kā būtu viņu māte. Saviem gadiem, kas apmēram atbilda Osano vecumam, viņa likās itin glīta. Vienu brīdi es pat nobrīnījos. īpaši tad, kad pirms atgriešanās namā viņa uzmeta mums abiem nicīgu skatienu.

Tātad uzvedināju Osano uz sarunu par sievietēm, un tas vedās pavisam viegli. Viņš ieņēma cinisku nostāju, kas vienmēr ir vislabākā, ja vīrietis nav īpaši aizrāvies ar aprunājamo dāmu. Osano runāja pašpārliecināti, kā pieklājas rakstniekam, par kuru sacerēts vairāk tenku nekā par jebkuru romānistu kopš Hemingveja.

— Klausies, mazais, — viņš sacīja, — mīlestība ir kā sarkans rotaļu autofurgoniņš, kas tev uzdāvināts Ziemassvētkos vai sestajā dzimšanas dienā. Tu jūties bezgala laimīgs un nespēj to ne mirkli izlaist no rokām. Bet agrāk vai vēlāk furgoniņam nokrīt riteņi. Tad tu mantiņu nomet kādā kaktā un aizmirsti. Iemīlēšanās ir brīnišķīga. Pati mīlestība ir gatavais posts.

Es rāmi un ar viņam tīkamu cieņu pajautāju:

— Un kā sievietes, vai jums šķiet, ka ari viņām ir tādas pašas izjūtas, ja jau viņas pieprasa tiesības domāt tāpat, kā doma vīrieši?

Osano uzmeta man ašu, pārsteidzošu zaļo acu skatienu. Un jau grasījās nolikt mani pie vietas. Tomēr nomierinājās. Tā bija viena no labākajām Osano īpašībām pat tolaik. Viņš turpināja:

— Sieviešu atbrīvošanās kustības cīnītājas doma, ka vara un kontrole pār viņu dzīvi ir mūsu rokās. Tas ir tāds pats stulbums kā vīriešu iedoma, ka sievietes seksuāli ir tīrākas nekā viņi. Sievietes liekas gultā ar katru, jebkurā laikā, jebkurā vietā, ja vien nebaidās no ļaužu runām. Sieviešu atbrīvošanās kustības cīnītājas ērmojas ap to niecīgo vīriešu procentu, kuriem patiešām pieder vara. Un tie murmuļi nav nekādi vīrieši. Viņi nav pat cilvēki. Tieši viņu vietu sievietes iekārojušas. Viņas neapjēdz, ka jāmāk nogalināt, lai tur iekļūtu.

— Arī jūs esat viens no šiem cilvēkiem, — es viņu pārtraucu.

Osano pamāja ar galvu.

— Jā. Un, tēlaini izsakoties, man vajadzēja nogalināt. Sievietes dabū to, kas vīriešiem jau ir. Mēslus pāri galvai, čūlas un sirdslēkmes. Piedevām vēl lērumu sudigu darbu, kas vīriešiem riebjas. Taču es iestājos par līdztiesību. Ķeršos sitām kucēm pie rīkles. Man, saproti, jāmaksā alimenti četrām veselīgām ķēvēm, kuras pašas spētu nopelnīt sev iztiku. Tikai tāpēc, ka viņas nav līdztiesīgas.

— Jūsu sakari ar meitenēm ir gandrīz tikpat izslavēti kā jūsu grāmatas, — es sacīju. — Kāda ir jūsu attieksme pret sievietēm?

Osano pasmaidīja.

— Tevi nemaz neinteresē, kā es rakstu grāmatas.

Atbildēju ar pretīgiem glaimiem:

— Jūsu grāmatas pašas izsaka visu.

Osano vēlreiz nolūkojās manī ilgi un domīgi, tad turpināja:

— Nekad neizturies pret sievieti pārāk labi! Sievietes liptin līp klāt pļēguriem, suteneriem un pat nožēlojamiem neveiksminiekiem. Viņas nepanes labus, krietnus vīriešus. Vai zini kāpēc? Tie ir apnicīgi. Viņas nevēlas būt laimīgas. Jo tas ir apnicīgi.

— Vai jūs ticat uzticībai? — es vaicāju.

— Protams, ticu. Redzi, mīlēt nozīmē otru cilvēku padarīt par galveno savā dzīvē. Kad tā vairs nav, tad nav vairs arī mīlestības. Tad ir pavisam kas cits. Varbūt kaut kas labāks, dzīvē noderīgāks. Mīlestība patiesībā ir netaisnīgas, nepastāvīgas, paranojālas jutās. Šai ziņā vīrieši ir sliktāki par sievietēm. Sieviete var mīlēties simtiem reižu un nejust ne velna, bet vīrietis to ņem ļaunā. Taču nav noliedzams, ka pirmais solis lejup tiek sperts tad, kad sieviete negrib mīlēties tajā brīdī, kad tev to gribas. Un tam, vai zini, attaisnojuma nav. Netici galvassāpēm. Nedz citām šķebenām atrunām. Ja sievišķis tev gultā uzgriež muguru, viss ir cauri. Meklē aizstājēju. Nekādos aizbildinājumos neklausies!

Apvaicājos par orgasmu — vai ir sievietes, kas spējīgas uz desmit orgasmiem, kamēr vīrietis panāk tikai vienu. Osano no šā jautājuma atgaiņājās.

— Sievietes nav līdzīgas vīriešiem, — viņš sacīja. — Viņām sekss nav ne iztriepta spļāviena vērts. Nevis tā kā vīriešiem. Vīrieši kopojoties patiešām dod sev triecienu pa smadzenēm. Freids tam piekļuva tuvu, tomēr mērķi netrāpīja. Vīrieši gultā jārējas no visas sirds. Sievietes ne.

Osano pats, protams, teiktajam īsti neticēja, bet es sapratu, ko viņš grib sacīt. Viņa stils prasīja pārspīlējumus.

Pārslēdzu viņu uz helikopteriem. Osano bija izstrādājis teoriju, ka pēc divdesmit gadiem automobilis savu laiku

būs pārdzīvojis un katram piederēs lidgriezis. Vajadzīgi tikai daži tehniski uzlabojumi. Tāpat kā tolaik, kad stūres iekārta ar pastiprinātāju un bremžu sistēma darīja ikvienu sievieti spējīgu vadīt automobili un izskauda dzelzceļu.

— Jā, — viņš sacīja, — tas ir acīm redzams.

Vēl tajā rītā bija acīm redzams, ka viņš uzskaņojies uz sievietēm. Un tāpēc pats pārslēdzās atpakaļ.

— Jaunie puiši šodien ir uz pareiza ceļa. Viņi saka savām meičām — vari brucināties, ar ko vien gribi, es tik un tā tevi rtiilu. Viņas visas ir paklīdušas. Redzi, ikviens puisis, kurš apzinās, ka skuķe liksies gultā ar katru pretimnācēju, uzskata viņu par lietpratēju.

Mani pārsteidza un aizskāra pēdējais viņa teikums. Dižais Osano, par kura rakstīto sevišķi sajūsminājās sievietes. Pats spožākais prāts amerikāņu literatūrā. Vai nu es viņa sacītajā kaut ko neizpratu, vai arī viņš pats ir pēdīgais paklīdenis.

Pamanīju, ka saimniecības vadītāja iepļaukā vienu no berniem, un sacīju:

— Savai saimniecības vadītājai jus gan ļaujat diezgan lielu vaļu.

Osano bija tik vērīgs, ka visu uztvēra bez īpašas piepūles. Viņš pavisam skaidri zināja, kā viņa teikto esmu izpratis. Varbūt viņš runāja taisnību, stāstīdams visu par savu saimniecības vadītāju. Tikai lai man iedzeltu.

— Viņa bija mana pirmā sieva. Manu trīs vecāko bērnu māte.

Viņš iesmējās, ieraudzījis manu sejas izteiksmi.

— Nē, nē, es ar viņu neguļu. Mēs saprotamies brīnišķīgi. Nodrošinu viņu ar baigo algu, bet nekādus alimentus nemaksāju. Viņa ir vienīgā no manām sievām, kurai es nemaksāju alimentus.

Osano nepārprotami vēlējās, lai es pajautāju, kāpēc. Bet es nejautāju.

— Tāpēc, ka tolaik, kad uzrakstīju savu pirmo grāmatu un tapu bagāts, viņai tas sakāpa galvā. Kļuva greizsirdīga par to, ka esmu slavens un nonācis uzmanības centrā. Viņai pašai gribējās uzmanības. Tad pagadījās

viens jauns zellis, no manas grāmatas cienītājiem, tas parūpējās par šo uzmanību, un viņa uz šo āķi uzķērās. Puisis bija piecus gadus jaunāks, bet mana sieva allaž bijusi seksīgs sievišķis. Viņa iemīlējās no tiesas, to nu es nevaru noliegt. Bet viņa neapjēdza, ka šis ar viņu guļ tikai tādēļ, lai pazemotu dižo romānu rakstnieku Osano. Tāpēc pieprasīja šķiršanos un pusi no grāmatas ienestās naudas. Mani tas pilnībā apmierināja. Sieva gribēja

paturēt bērnus, bet es nevēlējos, lai mani bērni grozītos

ap to pretekli, kura viņa bija iemīlējusies. Tāpēc pateicu,

ka bērnus viņa dabūs tad, kad ar to tipu apprecēsies. Šis divus gadus pūderēja viņai smadzenes un plenderēja viņas naudiņu. Sieva aizmirsa bērnus un atkal jutās kā jauna meiča. Saprotams, šad tad nāca ar mazajiem tikties, bet vairāk gan par manu naudu braukāja pa pasauli, tā

teikt, ieķērusies šitā jaunā zeļļa bikšu priekšā. Kad visa nauda bija palaista vējā, šis piesita pēdu. Sieva atgriezās un atkal pieprasīja bērnus. Bet nu jau vairs nebija nekāda pamata kaut ko uzstāt. Divus gadus mazos bija pametusi novārtā. Uzrīkoja man baigo scēnu — nespējot bez bērniem dzīvot. Tad es piedāvāju darbu — lai strādā par saimniecības vadītāju.

Es vēsi noteicu:

— Tas laikam ir pats ļaunākais, ko jebkad esmu dzirdējis.

Pārsteidzoši zaļās acis mirklī uzzibsnīja. Tomēr Osano pasmaidīja un domīgi sacīja:

— Varbūt tas tiešām tā arī šķiet. Taču iedomājies sevi manā vietā. Man patīk paša bērnus aizvien redzēt savā tuvumā. Kā tas nāk, ka tēvs nespēj iztikt bez saviem bērniem? Kas tā ir par apmātību? Sievām apriebjas laulība, bet vīrieši tāpēc zaudē savus bērnus. Un vīrieši stāv klusu, jo viņiem aste tiek iežmiegta durvjstarpā. Taču ar mani šitas numurs negāja cauri. Es paturēju bērnus un uz karstām pēdām apprecējos otrreiz. Un, kad arī tā sieva sāka laist pa kreisi, tiku no viņas vaļā.

— Bet kā ar bērniem? — es klusu ievaicājos. — Kāda viņiem jušana, kad māte ir saimniecības vadītāja?

Zaļās acis atkal uzzibsnīja.

— E, ne velna! Es taču viņu nepazemoju. Saimniecības vadītāja viņa ir tikai starp manām sievām, pārējā laikā drīzāk brīva līguma guvernante. Viņai ir pašai sava māja. Es esmu tās īpašnieks. Es, vai zini, biju domājis dot viņai vairāk naudas, pat nopirkt māju, lai viņa jūtas neatkarīga. Bet viņa ir galīgi apdauzīta, kā jau visi sievišķi. Atkal kļuvusi neciešama. Aizlaidīs visu pa tīro. Tas vēl nebūtu nekas, bet rastos lielas klapatas, un man taču jāraksta grāmatas. Tāpēc es viņu iegrožoju, piežmiegdams naudas līdzekļus. Pie manis viņa dzīvo bez raizēm. Un zina — līdzko izlēks no eņģēm, tūlīt nokritīs uz pakaļas un vajadzēs pašai rauties melnās miesās, lai sagādātu sev iztiku. Un tas iedarbojas.

— Varbūt jūs esat sieviešu nīdējs? — es iejautājos un pasmaidīju.

Osano smējās.

— To tu saki vīram, kas četrreiz precējies, tāpēc nav

nekādas vajadzības liegties. Nu labi. Es patiešām vienā ziņā esmu sieviešu atbrīvošanās kustības pretinieks.

Tāpēc, ka tieši tagad gandrīz visas sievietes ir ķertas. Varbūt tā nav viņu vaina. Klausies, ja tev gadās sievišķis, kas negrib jārēties divas dienas pēc kārtas, taisies no tādas vaļā! Ja vien šī ar ātro palīdzību nav jāved uz klīniku. Pat ja viņai četrdesmit šuves attiecīgā vietā. Mani neinteresē, vai viņai tas patīk vai ne. Man pašam arī reizēm nepatīk, bet, kas jādara, jādara, un es pūlos sviedriem vaigā. Tas ir vīrieša pienākums —, ja tu kādu mīli, brucini, ka vai izput. Ak Kungs, es nudien nezinu, kāpēc aizvien vēl precos. Nozvērējos, ka nekad to vairs nedarīšu, bet mani pastāvīgi paķer uz muļķi. Es vienmēr ticu, ka ne jau laulība dara viņas nelaimīgas. Sievietes visas ir galīgi ķertas.

— Ja rastos attiecīgi apstākļi, vai jums nešķiet, ka sievietes varētu kļūt vienlīdzīgas?

Osano papurināja galvu.

— Sievietes aizmirst, ka viņas noveco ātrāk nekā vīrieši. Piecdesmit gadus vecs vīrietis var ņemties ar nezin

cik skuķenēm. Bet piecdesmitgadīgai sievietei tas liekas nepiedienīgi. Tikušas pie politiskas varas, tici man, viņas pieņems likumu, ka četrdesmit vai piecdesmit gadus veci vīrieši ir operējami, lai izskatītos vecāki un rastos vienlīdzība. Redz, ko nozīmē demokrātija! Ari tā ir aptaurēta būšana. Sievietēm, vai zini, dzīve ir bez vainas. Viņām nevajadzētu gausties.

Agrāk viņas nezināja, ka ir kaut kādas arodbiedrību noteiktas tiesības. Ka neviens viņas nedrīkstēja padzīt, lai cik šīs draņķīgas darbā. Draņķīgas gultā. Draņķīgas virtuvē. Un kuram vīrietim pēc pāris gadiem tika kāds labums no sievas? Un, ja tika, tad tas sievišķis bija padaudzigs. Un nu šis prasa vienlīdzību. Lai dod man vaļu! Es viņām parādīšu vienlīdzību. Es zinu, ko runāju, — esmu četras reizes bijis precējies. Un tas maksāja beidzamo nopelnīto centu.

Todien Osano no visas tiesas ienīda sievietes. Pēc mēneša, ieskatījies rīta avīzē, izlasīju, ka viņš apprecējies piekto reizi. Ar aktrisi no nelielas teātra trupas. Uz pusi jaunāku par sevi. Tāds nu bija Amerikas diženākā rakstnieka veselais saprāts. Man ne sapņos nevarēja rādīties, ka reiz strādāšu pie Osano un palikšu ar viņu kopā līdz pat viņa nāvei, kas brīnumainā kārtā viņu pārsteidza starplaikā starp divām laulībām, tomēr aizvien iemīlējušos sievietē, sievietēs.

To es sapratu jau tajā dienā, kaut arī noklausījies visu viņa muldējumu. Viņš bija traks pēc sievietēm. Tā bija viņa vājība, un viņš šo vājību ienīda.

Trīspadsmitā nodaļa

Beidzot biju nobriedis braucienam uz Disvegasu, lai atkal tiktos ar Kāliju. Tas notiks pirmo reizi pēc trim gadiem, kopš, laimējis četrsimt tūkstošus, savā istabā nošāvās Džordans.

Visu šo laiku es ar Kāliju uzturēju sakarus. Pāris reižu mēnesi viņš man piezvanīja, uz Ziemassvētkiem atsūtīja man, manai sievai un bērniem dāvanas, kurās es pazinu viesnīcas «Zanadu» dāvanu veikala preci, ko viņš, bez šaubām, pirka par niecīgu pārdošanas cenas daļiņu vai, kā jau no Kālijā varēja gaidīt, dabūja pat par velti. Tomēr bija jauki, ka viņš mani atceras. Par Kāliju es Valijai stāstīju, bet nekad nepieminēju Džordanu.

Zināju, ka viesnīcā Kālijs ticis pie laba darba, jo sekretāre tālrunī aizvien atbildēja: «Prezidenta palīgs.»

Un man bija brīnums, ka viņam dažos gados izdevies uzrāpties tik augstu. Tālrunī bija dzirdams, kā mainījusies ne tikai balss, bet arī runas veids, — Kālijs runāja pieklusināti, likās patiesāks, pieklājīgāks, sirsnīgāks. Aktieris, kas tēloja citu lomu. Klausulē viņš atļāvās tikai viegli patērzēt, patenkot par lieliem laimētājiem un lieliem paspēlētājiem, izstāstīja kādu jociņu par viesnīcā sabraukušajiem tipiem. Bet nekad ne vārda par sevi. Reizumis viens vai otrs ieminējāmies par Džordanu, parasti uz sarunas beigām, vai varbūt tieši Džordana vārds lika mums sarunu beigt. Viņš bija mūsu pārbaudes akmens.

Valija kravāja manu ceļasomu. Braucu nedēļas nogalē, tāpēc kavēju tikai vienu darbadienu savā armijas rezervju darbā. Tālākā nākamībā, ko es jau saodu gaisā, raksts

žurnālā nodrošinās mani ar aizbildinājumu — kāpēc braucu uz Vegasu.

Kamēr Valija kravāja manu ceļasomu, bērni jau bija gultā, jo es izbraucu agri nākamajā ritā. Viņa bikli man uzsmaidīja.

— Ak Dievs, cik tas bija briesmīgi, kad tu brauci pagājušoreiz. Es jau domāju, ka tu neatgriezīsies.

— Toreiz man vajadzēja braukt, — es atsaucos. — Mums negāja nekādā jēgā.

— Kopš tā laika viss ir mainījies, — Valija domīgi turpināja. — Pirms trim gadiem bijām tukšā. Vai dieniņ, stāvoklis bija tik bēdīgs, ka mums nācās lūgt tēvam mazliet naudas, un es baiļojos, ka tu to uzzināsi. Un tu izturējies tā, it kā mani vairs nemīlētu. Tas brauciens visu pārgrozīja. Mājās tu pārbrauci pilnīgi pārvedies. Uz mani vairs nedusmojies un ar bērniem apgājies daudz pacietīgāk. Un dabūji darbu žurnālos.

Es viņai uzsmaidīju.

— Atceries, es atgriezos kā laimētājs. Ar dažu labu lieku taukšķi. Kas zina, — ja būtu pārbraucis kā paspēlētājs, varbūt viss izvērstos pavisam citādi.

Valija aizcirta koferi.

— Nē, — viņa teica. — Tu biji citāds. Tu biji līksmāks, līksmāks ar mani un ar berniem.

— Sapratu, kā man bija pietrūcis, — es sacīju.

— Ai jā, — viņa noteica. — Ar tām smukajām Ve-gasas palaistuvēm.

— Tās maksā pārāk dārgi, — es iebildu. — Nauda man bija vajadzīga spēlēšanai.

Tā bija tikai tāda gvelšana, lai gan daļēji atbilda patiesībai. Ja es teiktu patiesību, ka nekad neesmu paskatījies uz citu sievieti, viņa man neticētu. Taču varēju minēt visai saprātīgu izskaidrojumu. Toreiz jutos tik ļoti vainīgs par to, ka esmu nekam nederīgs vīrs un tēvs, kas ģimenei nespej dot itin neko, pat ne sagādāt pieklājīgu iztikšanu, un tāpēc nevarēju uzņemties vēl lieku apgrēcību un kļūt neuzticīgs. Bet pats galvenais arguments bija mūsu pilnīgā saskaņa gultā. Valija bija viss, ko vien

es varēju vēlēties, mans ideāls. Pats domāju, ka ari es esmu viņai kā radīts.

— Vai tu šovakar vēl strādāsi? — Valija pavaicāja. Patiesībā viņa gribēja jautāt, vai es grasos mīlēties. Pēc mīlēšanās es parasti cēlos augšā un ķēros pie rakstīšanas, bet Valija aizmiga tik ciešā miegā, ka nepamodās līdz ritam. Viņa bija gulētāja. Man aizvien bijis caurs miegs.

— Jā, — es atbildēju. — Gribu pastrādāt. Jūtos pārak satraukts par braucienu, lai spētu aizmigt.

Bija jau pusnakts, tomēr Valija gāja uz virtuvi uzvārīt man svaigu kafiju un uzziest pāris sviestmaižu. Parasti strādāju līdz trim vai četriem rītā un arī pēc tam pamodos jau pirms viņas.

Pats ļaunākais rakstniekam vai vismaz man, kad darbs veicās, bija miega trūkums. Gulēdams gultā, es nekad nespēju atslēgt mehānismu savās smadzenēs, kas joprojām lika domāt par rakstāmo romānu. Guļot tumsā, romāna tēli atdzīvojās tik spilgti, ka aizmirsu gan sievu, gan bērnus, gan visu ikdienas dzīvi. Taču tonakt man bija cits, ar literatūru daudz mazāk saistīts iemesls. Gribēju, lai Valija aizmieg, jo man vajadzēja no slēptuves izdabūt tur noglabāto kukuļu naudu.

No vistumšākā guļamistabas sienas skapja kakta izvilku savu veco Lasvegasas Laimētāja jaku un ienesu virtuvē. Nebiju to valkājis kopš pārbraukšanas no Lasvegasas pirms trim gadiem. Sienas skapja tumsībā jakas košās krāsas bija pabālējušas, tomēr tā joprojām bija bezgaumīgi spilgta. Valija uzmeta jakai skatienu un sacīja:

— Mērlin, tu taču nedomā to vilkt mugurā.

— Tā ir mana laimes jaka, — es teicu. — Turklāt ļoti ērta lidmašīnā. — Zināju, ka Valija jaku nobēdzinājusi sienas skapī, lai tā man negadītos acīs un es neiedomātos to uzvilkt. Izmest jaku viņa neuzdrošinājās. Un nu tai pienākusi reize noderēt.

Valija nopūtās.

— Tu esi tik mērķtiecīgs.

Viņa alojas. Es reti kļuvu mērķtiecīgs, kaut arī sevi uzskatīju par burvi, taču tas nebūt nav viens un tas pats.

Pēc tam kad Valija bija mani noskūpstījusi un novēlējusi labunakti, izdzēru kafiju un pārlūkoju manuskriptu, ko biju paņēmis no sava galda guļamistabā. Kādu stundu gandrīz tikai to rediģējis, ielūkojos guļamistaba un redzēju, ka Valija dus saldā miegā. Viegli viņu noskūpstīju. Valija pat nesakustējās. Man ļoti patika, ka viņa mani skūpsta pirms gulētiešanas. Patika vienkāršais, apzinīgais sievas skūpsts, kas šķita viru nošķiram no vientulības un ārpasaules nodevīguma. Agrīnajās rīta stundās, gulēdams gultā, kad Valija dusēja ciešā miegā, bet es nespeju aizmigt, bieži vien viegli skūpstīju sievu uz lūpām cerībā, ka viņa pamodīsies kliedēt manu vientulības izjūtu, nododamās mīlas rotaļām. Bet šajā reizē apzinājos, ka dodu viņai Jūdas skūpstu, varbūt arī aiz tīrām jutām, bet patiesībā, lai pārliecinātos, vai viņa nepamodīsies, kad rakšu laukā savu paslēpto naudu.

Aizvēris guļamistabas durvis, devos pie priekšnama skapja, kur glabājās liels koferis ar vecajiem manuskriptiem, mana romāna melnraksta kopijas un tās grāmatas oriģināl-manuskripts, ar kuru biju strādājis piecus gadus, galu galā saņemot par to trīs tūkstošus dolāru. Milzīgs lērums papīra, visi pārstrādājumi un kopijas, papīra kalni, kuriem pēc manas ieceres vajadzēja sagādāt man bagātību, slavu un godu. Aizrakos līdz lieliem, sarkanīgiem, ar auklu pārsietiem vākiem. Izvilku tos un aiznesu uz virtuvi. Malkodams kafiju, pārskaitīju naudu. Mazliet vairāk par četrdesmit tūkstošiem dolāru. Pēdējā laikā nauda ienāca milzīgi ātri. Biju kļuvis par izcilu kukuļņēmčju, kam netrūka paļāvīgu, bagatu klientu. Divdesmitniekus, apmēram septiņu tūkstošu vērtība, atstāju aploksnē. Simtniekos bija trīsdesmit trīs tūkstoši. Tos ieliku piecās garās aploksnēs, ko biju paņēmis līdzi no sava galda. Pēc tam visas pilnās aploksnes sabāzu pa Vegasas Laimētāja jakas kabatām, aizvilku rāvējslēdzējus un jaku noliku uz sava krēsla atzveltnes.

Kad Valija no rīta mani apskaus, viņa varbūt kabatā kaut ko sajutīs, bet es teikšu, ka tie ir daži raksta uzmetumi, ko es ņemšu līdzi uz Vegasu.

Četrpadsmita nodaļa

Kad izkāpu no lidmašīnas, Kālijs mani gaidīja pie lidostas ēkas ieejas. Lidosta pati vēl bija tik maza, ka no lidmašīnas vajadzēja iet kājām, taču ēkai tika būvēts klāt jauns spārns, — Vegasa auga. Tāpat kā Kālijs.

Viņš likās citāds — garāks un slaikāks. Un smalki ģērbies — Saja Devora uzvalkā un sporta kreklā. Jutos pārsteigts, kad Kālijs mani apskāva, sacīdams:

— Tas pats vecais Mērlins. — Viņš pasmējās par manu veco Vegasas Laimētāja jaku un ieteica no tās atsacīties.

Viesnīcā viņš bija aizrunājis man lielu numuru ar dzērieniem piebāztu baru un puķēm uz visiem galdiem.

— Tev acīmredzot visa kā ir papilnam, — es sacīju.

— Man patiešām veicas. No spēlēšanas esmu atteicies. Tagad es atrodos galda otrā pusē. Tu jau zini.

— Jā, — es atsaucos. Man likās jocīgi, cik stipri Kālijs mainījies. Nesapratu, vai vajadzētu rīkoties pēc iecerētā plāna un viņam uzticēties. Trīs gadu laikā kurš katrs var pārvērsties. Un galu galā mēs bijām pazinušies tikai kādas pāris nedēļas.

Bet, kad mazliet iedzērām, viņš patiesā sirsnībā teica:

— Zini, Sīkais, es nudien priecājos par šo tikšanos. Vai par Džordanu tu dažkārt piedomā?

— Pastāvīgi, — es atbildēju.

— Nabaga Džordans, — Kālijs sacīja. — Aizgāja, laimējis četrsimt tūkstošus. Jā, mani piespieda atteikties no spēlēšanas. Zini, kopš Džordana nāves man trakoti laimējies. Ja vien pratīšu izspēlēt īstās kārtis, varu uzstrādāties par pirmo vīru šajā viesnīcā.

— Nu jau gan tu pūt, — es teicu. — Un ko Grounvelts?

— Esmu viņam pirmā numura palīgs, — Kālijs atbildēja. — Viņš man uztic visvisādas darīšanas. Uzticas man tā, kā es uzticos tev. Ja jau esam par to ierunājušies, — man ir tiesības pieņemt sev palīgu. Kad vien sadomāsi ar visu ģimeni pārcelties uz Vegasu, dabūsi labu darbu kopā ar mani.

— Paldies, — es sacīju. Jutos no sirds aizkustināts. Tomēr brīnījos, kur Kalijam pēkšņi radušās tādas jūtas pret mani. Zināju, ka viņš nav tas cilvēks, kas par kādu rūpēsies tāpat vien, no zila gaisa. Es teicu: — Par darbu nevaru tev tā uzreiz atbildēt. Taču esmu atbraucis lūgt, lai tu izdari man kādu pakalpojumu. Ja nevarēsi palīdzēt, es sapratīšu. Tikai saki skaidri un gaiši, un, lai kāda butu tava atbilde, mēs vismaz varēsim jauki pavadīt pāris dienu kopā.

— Vari uzskatīt par darītu, — Kālijs sacīja. — Lai kas tas ari butu.

Es pasmejos.

— Pagaidi, līdz uzzināsi, — es teicu.

Brīdi Kālijs it kā dusmojās.

— Man pie vienas vietas, kas tas ir. Vari to uzskatīt par nokārtotu. Ja vien būs manos spēkos, lieta ir darīta.

Izstāstīju viņam par savām mahinācijām. Par to, ka ņēmu kukuļus, ka man jakas kabatās ir trīsdesmit trīs taukšķi, kuri kaut kur jānoslēpj, ja visa tā būšana pēkšņi nāk gaismā. Kālijs uzmanīgi klausījās, acis no manis nenolaizdams. Beigās viņš plati pasmaidīja.

— Kāda velna pēc tu smaidi? — es jautāju.

Kālijs smējās.

— Tu runāji tā, it ka grēksūdzē priesterim stāstītu, ka esi kādu nogalinājis. Blēņas! To, ar ko nodarbojies tu, dara kurš katrs, ja vien rodas iespēja. Taču man jāatzīs-tas, ka esmu pārsteigts. Nevaru iedomāties, kā tas izskatās, kad tu kādam izspied naudu.

Jutu, ka seja man pietvīkst sarkana.

— Nekad nevienam neko neesmu izspiedis, — es sacīju. — Viņi paši nāk pie manis. Un es nekad naudu

neņemu uz priekšu. Kad savu esmu padarījis, viņi var man samaksāt solīto vai arī piesist pēdu. Es to īpaši

neņemu galvā. — Es pasmaidīju. — Esmu sīks blēdītis,

nevis īsts krāpnieks.

— Redzi, ir kāds āķis, — Kālijs teica. — Pirmām kārtām, tu, manuprāt, esi pārlieku nobažījies. Tādas mahinācijas, kā noprotu, var turpināties nenosakāmu laiku. Un, pat ja viss nāk gaismā, pats ļaunākais, kas ar tevi var notikt, — zaudēsi darbu un saņemsi nosacīto sodu. Taču tev taisnība — nauda jāglabā drošā vietā. Šitie federāļi ir īstie asinssuņi, — ja tavu naudu uzodīs, atņems visu līdz beidzamam centam.

Mani ieinteresēja pirmā daļa viņa teiktajā. Pastāvīgi kā murgs mani māca doma, ka nokļūšu aiz restem un Valija ar bērniem paliks bez manis. Tieši tāpēc es visu no

sievas slēpu. Negribēju, lai viņa baiļotos. Un negribēju

arī, lai viņa par mani domātu ko sliktu. Valija mani

iztēlpjās par krietnu, nesamaitātu mākslinieku.

— Kāpēc tu domā, ka mani neietupinās, ja tikšu pieķerts? — es vaicāju.

— Tas jau tāds ierēdņa noziegums vien ir, — Kālijs

atbildēja. — Tu taču, pie velna, neesi ne aplaupījis

banku, ne nošāvis kādu nelaimes putnu veikalnieku, ne arī apkrāpis atraitni. Tu tikai ņēmi naudu no daža mīkst-mieša, kas gribēja izlocīties un saīsināt armijā dienēšanas laiku. Лк Kungs, šitādai blēdībai grūti noticēt. Puiši

maksā par ietikšanu armijā. Nē, tam neviens nenoticēs. Zvērināto tiesa pārsmiesies līdz krampjiem.

— Jā, arī man tas liekas jocīgi, — es teicu.

Kālijs pēkšņi sarosījās.

— Labi, saki, kas man tūlīt darāms. Tiks izdarīts. Un,

ja federāļi tevi piespiedīs pie sienas, apsoli, ka nekavējoties man dosi ziņu. Es tevi izpestīšu. Norunāts? —

Kālijs man mīļi uzsmaidīja.

Es izklāstīju savu plānu. Iemainīšu naudu žetonos — tūkstoti vienā reizē — un spēlēšu, tikai uz mazām likmēm. To darīšu visos Vegasas kazino un, kad par žetoniem saņemšu atpakaļ naudu, savākšu kvītis un naudu

atstāšu kasierim kā kreditu spēlēm. Federālajam izmeklēšanas birojam ne prātā nenāks pārbaudīt kazino. Un kvītis es varu atstāt Kalijam un pievākt tās, kad radīsies vajadzība pēc skaidras naudas.

Kālijs man uzsmaidīja.

— Kāpēc tu negribi atstāt man glabāšanā naudu? Varbūt neuzticies?

Sapratu, ka viņš joko, taču šo asprātību uztvēru nopietni.

— Arī par to esmu domājis, — es teicu. — Bet ja nu ar tevi kas atgadās? Piemēram, lidmašīnas katastrofa. Vai arī tev atkal uznāk spēlēšanas dullums. Pašlaik es tev uzticos. Taču kā lai zinu, kāds trakums tevi pārņems rīt vai pēc gada?

Kālijs atzinīgi pamāja ar galvu, tad vaicāja:

— Kā ar tavu brāli Artiju? Jūs taču esat tik tuvi cilvēki. Vai viņš nevar tavu naudu noglabāt?

— To es nedrīkstu viņam lūgt, — es atbildēju.

Kālijs vēlreiz palocīja galvu.

— Kā tad, laikam nedrīksti vis. Viņš ir pārāk godīgs, tiesa?

— Tiesa, — es atbildēju. Negribējās ielaisties sīkos izskaidrojumos par manu attieksmi pret brāli. — Kas vainas manam plānam? Vai tev tas neliekas pietiekami labs?

Kālijs piecēlās un sāka soļot pa istabu.

— Nav slikti izdomāts, — viņš sacīja. — Bet nav arī lāgā atvērt kredītu visos kazino. Tas izskatīsies aizdomīgi. It īpaši, ja nauda tur paliks ilgāku laiku. Tas jau būs pavisam aizdomīgi. Spēlmaņi naudu parasti atstāj kasē, līdz to nospēlē vai brauc projām no Vegasas. Teikšu, kas tev darāms. Nopērc žetonus visos kazino, bet nodod tos mūsu kasē. Saproti, divas trīs reizes dienā izņem pa pāris tūkstošiem un paprasi čeku. Tad visi čeki par tavu naudu atradīsies mūsu kasē. Ja nu federāli kaut ko uzož un raksta uz mūsu viesnīcu, tas viss iet caur manām rokām. Un es tevi piesegšu.

Es raizējos par Kāliju.

— Vai tu tapec nevari iekulties nepatikšanas? — es jautāju.

Kālijs iecietīgi nopūtas.

— Es ar šitādām darīšanām vien noņemos. No vietējās finansu pārvaldes visādi pieprasījumi pienāk bez jēgas. Par to, cik katrs zaudējis. Aizsūtu šiem vecus pārskatus. Tur nav nekādu iespēju mani pārbaudīt. Es parūpējos, lai viņiem noderīgi pārskati vispār neeksistētu.

— Vai dieniņ! — Es nopūtos. — Negribu, ka manu iemaksu pieraksti pazūd. Tad taču es pec savām kvītīm nevarēšu saņemt naudu.

Kālijs iesmējās.

— Ei nu, ei, Mērlin! — viņš sacīja. — Tu taču esi tikai tāds sīks kukuļņēmējs. Tevis dēļ federāli nedzīsies šurp ar veselu revidentu varzu. Atsūtīs vēstuli vai pavēsti. Un ari tas, starp citu, viņiem nenāks ne prātā. Labāk palūkosimies uz to no citas puses. Ja tu šo naudu izdosi un viņi noskaidros, ka tavi ienākumi pārsnieguši darbā saņemto algu, tu varēsi sacīt, ka esi laimējis azartspēlēs. Viņiem nav nekādu iespēju pierādīt pretējo.

— Bet es nevaru pierādīt, ka esmu laimējis, — es

teicu.

— Vari gan, — Kālijs iebilda. — Es liecināšu tev par labu, liecinās zāles pārzinis un arī krupjē no attiecīgā galda. Sacīs, ka tev ellīgi laimējies kauliņu spēle. Tāpēc lieki neraizējies, lai kā arī viss iegrozīsies. Tev jālauza galva tikai par to, kur noslēpt kazino kases kvītis.

Krietnu bridi mēs abi prātojām par šo jautājumu. Kalijam pēkšņi radās atbilde.

— Vai tev ir advokāts? — viņš vaicāja.

— Nē, — es atbildēju, — bet manam brālim Artijam

draugos ir advokāts.

— Tad raksti augšā testamentu, — Kālijs teica. — Un testamentā norādi, ka tev šajā viesnīcā ir naudas noguldījumi trīsdesmit tris tūkstošu dolāru apmērā un ka tu tos novēli savai sievai. Nē, nē, tava brāļa advokātu nevajag iesaistīt. Dabūsim tepat Vegasā man pazīstamu advokātu, uz

kuru droši varam paļauties. Testamenta kopiju īpašā, tiesiskā kārtā aizzīmogotā aploksnē advokāts nosūtīs Artijam. Tu tikai Artijam piekodināsi aploksni nevērt vaļā. Tātad viņš neko nezinās. Tev stingri jāpiesaka, lai aploksni never

vaļā, bet tikai uzglabā. Arī advokāts par to aizrakstīs viņam vēstuli. Nekādas nepatikšanas Artijam nevar rasties. Turklāt viņš neko nezinās. Sagudro tikai kādu pasaciņu — kāpēc tev vajadzīgs, lai testaments atrastos pie viņa.

— Artijs man vispār neko nejautās, — es sacīju. — Viņš darīs, ko lūdzu, un nekādus jautājumus neuzdos.

— Ir nu gan tev gadījies labs brālis, — teica Kālijs.

— Bet ko tu darīsi ar kvītīm? Ja tev bankā ir seifs,

federāli arī to izošņās. Vai tu nevarētu kvītis gluži vienkārši nobāzt savos vecajos manuskriptos, kā darīji ar naudu? Pat ja viņi dabūs kratīšanas orderi, tādus nieka

papīreļus neviens nepamanīs.

— Tas nav iespējams, — es iebildu. — Man taču par tām kvītīm mūžīgi bus jābaidās. Kas notiks, ja es tās nozaudēšu.

Kālijs nesaprata vai arī izlikās nesaprotam.

— Mūsu pārskatos tās būs iegrāmatotas, — viņš sacīja. — Kad ņemsi ārā naudu, tev tikai liks parakstīt

dokumentu, kurā tu apliecināsi, ka kvītis esi pazaudējis. Tikai jāparakstās, kad nāksi saņemt naudu.

Kālijs, bez šaubām, saprata, ko esmu nodomājis darīt. Ka kvītis saplēsīšu, bet viņam to neteikšu un viņš tāpēc nejutīsies pārliecināts, vai droši var iznicināt ierakstus par manu naudu, kas glabājas kazino kasē. Tas nozīmēja, ka viņam pilnībā neuzticos, taču viņš to neņēma ļaunā.

— Šovakar esmu pieteicis mums lepnas vakariņas ar draudzenēm. Divas visdaiļākās dāmītes no nakts programmas.

— Man sieviete nav vajadzīga, — es iebildu.

Kālijs vai apstulba.

— Ak Kungs Jēzu, vai tev vēl nav apnicis gulēt ar savu sievu?! Visus šos gadus.

— Nē, — es atteicu. — Nav apnicis.

— Tu varbūt domā palikt viņai uzticīgs visu mūžu? — Kālijs brīnījās.

— Jā, — atbildēju smiedamies.

Kālijs arī smiedamies galvu vien nogrozīja.

— Tad tu nudien esi īsts burvis Merlins.

— Tieši tā, — es sacīju.

Vakariņojām divi vien. Pēc tam Kālijs mani izvadāja pa visiem Vegasas kazino, un es katrā sapirkos žetonus par tūkstoš dolāriem. Mana Vegasas Laimētāja jaka noderēja, ka labāk nevar vēlēties. Vairākos kazino pa druskai sadzērām ar zāļu pārziņiem, maiņas priekšniekiem un striptīza meičām. Pret Kāliju visi izturējās ka pret svarīgu viru, un visiem bija lērums, ko stāstīt par Vegasu. Gāja jautri. Kad atgriezāmies «Zanadu», es savus žetonus iestūmu pa kases lodziņu un saņēmu kvīti par piecpadsmit tūkstošiem dolāru. Kvīti iebāzu kabatas portfelī. Visu vakaru ne reizi neielaidos spēlē. Kālijs no manis ne soli neatkāpās.

— Vajadzētu mazliet uzspēlēt, — es ieteicos.

Kālijs blēdīgi pasmaidīja.

— Kā tad, kā tad. Līdzko zaudēsi piecsimt zaļos, es izraušu no eņģēm tavu sasodīto roku.

Pie kauliņu spēles galda izvilku piecas simtdolāru banknotes un iemainīju žetonos. Liku pa pieciem dolāriem uz katru skaitli. Brīžam laimēju, brīžam paspēlēju. Iegāju vecajās azarta sliedēs un no kauliņiem devos pie blekdžeka un ruletes. Rāma, viegla, gluži vai neticama spēle uz mazām likmēm, smieklīga laimēšana un tikpat sīka paspēlēšana. Pulkstenis rādīja vienu nakti, kad, pataustījies pa kabatu, izvilku divtūkstoš dolārus un nopirku žetonus. Kālijs nebilda ne vārda.

Sabēru žetonus jakas kabatā un gāju uz kasi, kur par tiem saņēmu vēl vienu kvīti. Kālijs, atslējies pret tukšu kauliņu spēles galdu, mani vēroja. Viņš atzinīgi pamāja ar galvu.

— Tātad esi ticis cauri sveikā, — viņš sacīja.

— Burvis Mērlins, — es atsaucos. — Ne jau tāds kā tavi pamuļķi deģenerējušies spēlmaņi. — Un tā bija

patiesība. Neizjutu nekā no agrākā saltā uzbudinājuma. Ne mazākās tieksmes riskēt. Man pietika naudas, lai

nopirktu savai ģimenei māju un finansiālo resursu nodrošināšanai atvērtu bankā kontu. Man bija teicami ienākumu avoti. Jutos atkal laimīgs. Mīlēju savu sievu un rakstīju romānu. Azartspēles bija tikai izprieca, nekas vairāk. Pa visu vakaru biju zaudējis tikai divsimt dolāru.

Kālijs uzaicināja mani uz kafejnīcu izdzert kārtējo vakara tasi piena un apēst hamburgeru.

— Pa dienu man jāstrādā, — viņš sacīja. — Vai

varu tev uzticēties, ka nemetīsies azartā?

— Neraizējies! — es atbildēju. — Man pietiks ko

noskrieties, pārvēršot naudu žetonos. Nolaidīšos līdz

piecsimt dolāru pirkumam, lai pārāk nedurtos acīs.

— Tā ir laba doma, — Kālijs piekrita. — Šajā pilsētā FIB okšķeru ir vairāk nekā spēlmaņu.

Viņš bridi paklusēja.

— Tu patiešām nevēlies kādu gultā sev blakus? Man padomā ir daža laba skaistulīte. — Kālijs pacēla tālruņa klausuli turpat no mūsu galdiņa nožogojuma malas.

— Jūtos pārāk noguris, — es sacīju. Un tā bija taisnība. Vegasā pulkstenis bija viens pāri pusnaktij, bet Ņujorkā — jau četri no rīta, un es joprojām dzīvoju pēc Ņujorkas laika.

— Ja tev kaut kā ievajagas, nāc uz manu biroju, — teica Kālijs. — Pat ja vēlies tikai nosist laiku un tāpat vien patērzēt.

— Labi, ņemšu vērā, — es piekritu.

Nākamajā dienā pamodos ap pusdienlaiku un zvanīju Valijai. Neviens neatbildēja. Ņujorka bija trīs pēcpusdienā, turklāt sestdiena.

Valija droši vien ar bērniem aizbraukusi uz savu vecāku mājām Longailendā. Piezvanījis uz turieni, uzdūros Valijas tēvam. Viņš aizdomu pilns apjautājās, ko es Vegasā darot. Paskaidroju, ka vācu materiālus rakstam. Viņš nelikās īsti noticam, bet tad pie tālruņa pienāca Valija. Pateicu, ka mājās ieradīšos ar pirmdienas lidmašīnu un no lidostas braukšu ar taksi.

Apmainījāmies tukšām frāzēm, kā to telefonsarunā mēdz darīt vīrs un sieva. Man tālrunis riebjas. Pateicu, ka vairs nezvanīšu, jo tā ir tikai veltīga laika un naudas šķiešana, un viņa man piekrita. Zināju, ka Valija būs pie vecākiem arī nākamajā dienā, un uz turieni zvanīt man negribējās. Sapratu — esmu dusmīgs uz sievu, tāpēc ka viņa turp brauc. Infantila greizsirdība. Valija un bērni ir mana ģimene. Viņi pieder man; tā ir vienīga ģimene manā mūžā, protams, vēl arī Artijs. Un es negribēju savā ģimenē dalīties ar vecvecākiem. Sapratu, ka tas ir muļķīgi, tomēr nedomāju vairs zvanīt. Kāda velna pēc, jo atlikušas vairs tikai divas dienas, un viņa pati var man piezvanīt jebkurā laika.

Dienu pavadīju, izstaigādams visus pilsētas kazino Galvenajā ielā un iegriezdamies lētākajās spēļu ellites pilsētas centrā. Tur es naudu iemainīju žetonos, katrā pa divsimt vai trīssimt dolāru. Pirms došanās uz nākamo kazino katrā mazliet spēlēju par viszemāko — dolāra likmi.

Man patika Vegasas sausais, svilinošais karstums,

tāpēc valkājos no kazino uz kazino. Vēlā pēcpusdienā iebaudīju pusdienas viesnīcā «Smiltājs», kur pie blakus-galdiņa pirms došanās pie darba ieturējās jaukas ielenes. Visas jaunas, glītas, dedzīgas. Divas bija ģērbušās jāt

nieču drēbēs. Viņas smējās kā pusaudzes. Neviena nelikās gar mani ne zinis, un es tikai ēdu, savukārt izlikdamies neredzam viņas. Tomēr pūlējos ieklausīties meiču sarunā. Reiz pat šķita, ka esmu sadzirdējis pie

minam Kāliju.

Atpakaļ uz «Zanadu» braucu ar taksi. Vegasas šoferi ir laipni un izpalīdzīgi. Manējais apvaicājās, vai neveļos kaut ko piedzīvot, un es atbildēju noraidoši. Kad kāpu no autiņa ārā, viņš novēlēja man patīkami pavadīt dienu un nosauca restorānu, kurā esot teicama ķīniešu virtuve.

«Zanadu» kazino kasē es citu kazino žetonus iemainīju pret kvīti, ko iegrūdu kabatas portfelī. Nu jau man bija

deviņas kvītis un palicis tikai mazliet vairāk par desmit

tūkstošiem skaidrā naudā, ko vēl iemainīt pret žetoniem.

Izņēmis naudu no Vegasas Laimētāja jakas, es to iebāzu žaketes kabatā. Visa simtniekos, salikta divās garenās, baltās aploksnēs. Tad pārmetu Vegasas Laimētāja jaku pār roku un devos uz Kālijā biroju.

Viesnīcas pārvaldei bija paredzēts vesels ēkas spārns. Gāju pa garu gaiteni, tad nogriezos sāngaitenī ar uzrakstu «Administrācija». Nonācu pie durvīm, uz kurām uzraksts vēstīja — «Prezidenta palīgs». Priekštelpā sēdēja ļoti skaista jauna sekretāre. Nosaucu savu vārdu, skaistule pa iekšējo telefonu piezvanīja uz kabinetu un mani pieteica.

Kālijs steigšus izdrāzās no kabineta, sirsnīgi spieda man roku un apskāva ap pleciem. Šī jaunā viņa izturēšanās maniere mani mazliet atbaidīja. Tā likās pārlieku demonstratīva, pārlieku draudzīga, pavisam citāda nekā mūsu agrākā attieksme vienam pret otru.

Kabinets Kalijam bija patiešām elegants, ar dīvānu, mīkstiem atzveltnes krēsliem un bildēm pie sienas — oriģināliem eļļas gleznojumiem. Nemāku sacīt, vai gleznas bija labas. Vēl kabineta bija ieslēgti trīs televīzijas monitori. Viens rādīja viesnīcas gaiteni. Otrā bija redzami kazino kauliņu galdi, pie kuriem noritēja spēle. Trešajā varēja vērot bakarā galdu. Uzmetis skatienu pirmajam ekrānam, ieraudzīju puisi, kas slēdza vaļā sava numura durvis, lai vestu iekšā meiču, kurai turēja roku uz dibena.

— Labākas programmas, nekā varu skatīt Ņujorkā, — es teicu.

Kālijs pamāja ar galvu.

— Man jāpatur acīs viss, kas notiek viesnīcā, — viņš sacīja. Tad nospieda kādas pogas pultī uz sava galda, un bilde visos trīs ekrānos mainījās. Nu mēs redzējām viesnīcas automobiļu stāvvietu, spēli pie blekdžeka galda un kasieri, kas kafejnīcā šķindināja sīknaudu.

Uzmetu Vegasas Laimētāja jaku uz Kālijā galda.

— Nu tu vari to pievākt, — es sacīju.

Kālijs ilgi blenza jakā. Tad izklaidīgi ierunājās:

— Tu esi apmainījis visu naudu?

— Gandrīz visu, — es atbildēju. — Man šī jaka vairs nav vajadzīga. — Es iesmējos. — Manai sievai tā nepatika, gluži tāpat kā tev.

Kālijs paņēma jaku.

— Kas tur ko nepatikt! — viņš sacīja. — Grounvelts negrib to šeit redzēt. Kas, tavuprāt, notika ar Džordana jaku?

Es paraustīju plecus.

— Varbūt Džordana sieva visas viņa drēbes atdeva Pestīšanas armijai.

Kālijs pasvārstīja jaku.

— Viegla, — viņš teica. — Bet laimīga. To valkādams, Džordans laimēja vairāk nekā četrsimt stabus. Un pēc tam padarīja sev galu. Drausmīgs stulbenis.

— Muļķīgi gan, — es piekritu.

Kālijs jaku saudzīgi uzlika uz sava galda. Tad apsēdās un atlaidās pret krēsla atzveltni.

— Zini, es domāju, ka esi stipri ķerts, kad toreiz atraidīji viņa divdesmit tūkstošus. Bet galīgi pārskaitos, kad pierunāji mani atteikties no manējiem. Taču tā varbūt bija pati lielākā laime manā mūžā. Tik un tā būtu visu nospēlējis un pēc tam juties kā pēdīgais mēsls. Bet vēlāk, kad Džordans jau bija padarījis sev galu un es to naudu nebiju pievācis, mani pārņēma, vai zini, tāds kā lepnums. Izskaidrot to nemāku. Taču jutu, ka neesmu Džordanu nodevis. Un arī tu neesi. Un Diāna ne. Bijām sveši cilvēki, un tikai mums trim kaut cik rūpēja Džordana liktenis. Jādomā, nepietiekami. Vai arī tam viņa acīs nebija nekāda lielā nozīme. Bet man galu galā tas kaut ko nozīmēja. Tev nebija tāda jušana?

— Nē, — es atbildēju. — Es itin vienkārši negribēju to viņa nolādēto naudu. Zināju, ka viņš nogalināsies.

Tas Kāliju izbiedēja.

— Ne velna tu nezināji. Iedomājies — burvis Mērlins. Ka’ tevi nelabais!

— Ne jau apzināti, — es sacīju. — Kaut kur zemapziņā. Nemaz nejutos pārsteigts, kad tu to man pavēstīji. Atceries?

— Atceros gan, — Kālijs piekrita. — Tu ne aci nepamirkšķināji.

Palaidu to gar ausīm.

— Kā šo vēsti uzņēma Diāna?

— Diānai tas gauži ķērās pie sirds, — Kālijs atbildēja. — Viņa bija iemīlējusies Džordanā. Bēru dienā, vai zini, es ar viņu jārējos. Tik spēcīgu jārēšanos nekad neesmu piedzīvojis. Viņa likās kā bez prāta, raudāja un jārējās. Pārbiedēja mani līdz nāvei.

Kālijs nopūtās.

— Nākamos pāris mēnešus Diāna pastāvīgi piedzērās un izraudājās man pie krūts. Pēc tam sastapa to savu kantaino pusmiljonāru un tagad ir godājama dāma kaut kur Minesotā.

— Ko tu domā darīt ar manu jaku? — es ievaicājos.

Kālijs negaidot pasmaidīja.

— Domāju to atdot Grounveltam. Ejam, gribu, lai tu ar viņu iepazītos. — Viņš piecēlās, pagrāba jaku un gāja ārā no kabineta. Es sekoju. Devāmies pa gaiteni līdz nākamajai biroju rindai. Sekretāre pa telefonu mūs pieteica, un mēs iegājām milzīgajā privātajā Grounvelta kabinetā.

Grounvelts piecēlās. Viņš izskatījās vecāks, nekā bija palicis man atmiņā. Laikam nav tālu no astoņdesmit, es nodomāju. Nevainojami ģērbies. Baltie mati darīja viņu līdzīgu filmaktierim raksturlomā. Kālijs mūs iepazīstināja.

Paspiedis man roku, Grounvelts klusu sacīja:

— Esmu lasījis jūsu gramatu. Turpiniet tādā pašā garā. Kādudien būsiet liels virs. Ļoti laba grāmata.

Mani tas pārsteidza. Grounvelts nogājis tālu ceļu azartspēļu biznesā. Kādu laiku darbojies noziedzīgi un Vegasā joprojām uzskatīts par biedu. Nezin kāpēc nekad nebiju iedomājies, ka Grounvelts varētu lasīt grāmatas. Kārtējā nodrāztā iedoma.

Zināju, ka sestdienas un svētdienas ir ļoti aizņemtas tādiem viriem kā Grounvelts un Kālijs, kuri vada «Zana-du» viesnīcai līdzīgus lielus Vegasas iestādījumus. Pastāvīgie klienti no Savienoto Valstu malu malām nedēļas

nogalēs sabrauca spēlēt, un tos visus vajadzēja kaut kā izklaidēt. Tāpēc domāju, ka ar Grounveltu tikai apsveicināšos un lieta darīta.

Taču Kālijs uzmeta spilgto Vegasas Laimētāja jaku uz Grounvelta milzīgā galda un sacīja:

— Ši ir pēdējā. Mērlins beidzot to atdeva.

Pamanīju Kālijā smīnu. Mīļotais krustdēls ķircina īgno

tēvoci, labi zinādams, ko drīkst un ko ne. Vēl manīju, ka arī Grounvelts tēlo savu lomu. Tēvocis, ko ap pirkstu tin krustdēls, kurš gan sagādā galvassāpes, bet galu galā ir visapdāvinātākais un visuzticamākais. Krustdēls, kurš saņems mantojumu.

Grounvelts piezvanīja sekretārei un, kad viņa ienāca kabinetā, sacīja:

— Atnesiet man lielas šķēres!

Nobrīnījos, kur, ellē, viesnīcas «Zanadu» prezidenta

sekretāre pulksten sešos sestdienas vakarā izraus lielas

šķēres. Viņa ar tām atgriezās pēc nepilnām divām minūtēm. Grounvelts paņēma šķēres un sāka graizīt manu

Vegasas Laimētāja jaku. Palūkojies manā neizteiksmīgajā ģimī, viņš sacīja:

1 — Jūs pat nevarat iedomāties, kā es jūs visus trīs ienīdu, kad pa manu kazino pastaigājāties šajās pretīgajās jakās. īpaši tajā vakarā, kad Džordans laimēja milzu naudu.

Noraudzījos, kā viņš uz sava galda manu jaku pārvērš lēveru kaudzē, un tad apjēdzu, ka viņš gaida manu atbildi.

— Jums taču nav nekādu iebildumu pret laimētājiem? — es jautāju.

— Tam nav nekāda sakara ar naudas laimēšanu, — Grounvelts atbildēja. — Tā bija sasodīta patētika! Kālijs ieģērbies Laimētāja jakā, bet savā sirdī īsts deģenerējies spēlmanis. Tāds viņš ir joprojām un tāds arī paliks. Bet viņš ir saņēmis piedošanu.

Kālijs protestēdams pacēla roku un teica:

— Es esmu darījumu cilvēks. — Bet Grounvelts pamāja, lai tur muti, un Kālijs apklusa, lūkodamies lupatu kaudzē uz galda.

— Varu samierināties ar spēlētāju veiksmi, — Groun-velts sacīja, — bet izveicību un viltu es neciešu.

Grounvelts nopūlējās ar jakas lēto mākslīgā zīda oderi, šķērēdams to sīkās strēmelēs, taču darīja to, tikai lai sarunas laikā nodarbinātu rokas. Viņš vērsās tieši pie manis.

— Un jūs, Mērlin, esat viens no nešķīstākajiem spēlmaņiem, kādus vien savā mūžā esmu sastapis, bet spēļu darījumos iesaistījos vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem. Jūs esat sliktāks par deģenerējušos spēlmani. Jūs esat romantisks spēlmanis. Iztēlojaties sevi par vienu no teļiem tajā Ferberes romānā, kur viņa varoni saskatījusi īstā sūdabrālī. Jūs spēlējat kā idiots. Reizēm aplēšat laimēšanas iespējas, reizēm rīkojaties pēc nojausmas, citreiz ievērojat kaut kādu sistēmu, bet dažkārt bakstāties pa tukšu gaisu vai metat likumu līkumus. Uzklausiet mani — jūs esat viens no nedaudzajiem cilvēkiem šai pasaulē, kuriem es ieteiktu no spēlēšanas atteikties pilnīgi un galīgi. — Viņš nolika šķēres uz galda un neviltoti draudzīgi man uzsmaidīja. — Taču kāda velna pēc, ja jums tas patīk.

Es patiešām jutos mazliet aizskarts, un Grounvelts to manīja. Biju sevi iedomājies par gudru spēlmani, kas prot loģiku apvienot ar maģiju. Grounvelts likās nolasām manas domas.

— Mērlins, — viņš sacīja. — Man šis vārds patīk. Un jums piestāv. Pēc tā, ko esmu lasījis, Mērlins nekāds dižais burvis vis nav, tāpat kā jūs. — Paņēmis šķēres, viņš atkal ķērās pie griešanas. — Taču kāda velna pēc jums vajadzēja mesties kautiņā ar to drausmīgo pretekli?

Es paraustīju plecus.

— Es nemaz tajā kautiņā nemetos. Bet jūs taču zināt, kā tas reizēm gadās. Jutos draņķīgi par to, ka esmu pametis ģimeni. Dzīve gāja uz elli. Vajadzēja atrast kādu, pār kuru to visu izgāzt.

— Nelaimējās atrast īsto, — Grounvelts teica. — Kālijs izglāba jums ādu. Ar nelielu manu palīdzību.

— Paldies, — es sacīju.

— Es viņam piedāvāju to darbu, bet viņš negrib, — teica Kālijs.

Vēl viens pārsteigums. Kālijs acīmredzot visu pārrunājis ar Grounveltu, iekams darbu piedāvāja man. Un pēkšņi es sapratu, ka Kālijs laikam izstāstījis Grounveltam par mani visu. Ari to, kā viesnīca piesegs mani, ja ieinteresēsies federāli.

— Izlasījis jūsu grāmatu, nospriedu, ka mēs varētu jūs izmantot mūsu iestādes sakaru uzturēšanai ar klientiem, — Grounvelts sacīja. — Jūs esat tik labs rakstītājs.

Negribēju teikt, ka tās ir absolūti nesavienojamas darbības sfēras.

— Mana sieva negribēs atstāt Ņujorku, tur dzīvo viņas ģimene, — es sacīju. — Taču par piedāvājumu pateicos.

Grounvelts pamāja ar galvu.

— Tādam spēlmanim kā jūs labāk turēties no Vegasas pa gabalu. Kad nākamreiz atbrauksiet, uzaicinu jūs kopīgās pusdienās.

Mēs to uzskatījām par atvadīšanos un gājām prom.

Kālijs bija sarunājis pusdienot ar kaut kādiem naudasmaisiem no Kalifornijas, un šo norunu nedrīkstēja lauzt, tāpēc tiku pamests savā vaļā. Viņš bija rezervējis man vietu ar galdiņu viesnīcas vakara šovā, un es devos turp. Parastais Vegasas mēsls ar pusplikām kordebaleta skuķe-nēm, dejām, ar populāru dziedātāju un dažām vodeviļas ainām. Vienīgais, kas uz mani atstāja iespaidu, bija numurs ar dresētu lāci.

Uz skatuves uznāca skaista sieviete ar sešiem milzīgiem lāčiem un lika tiem taisīt visādus trikus. Pēc katra trika sieviete lāci nobučoja uz purna, un lācis tūdaļ pat klum-pačoja atpakaļ uz savu vietu rindas galā. Dzīvniekiem bija tik kupli kažoki, ka viņi izskatijās pēc tādām pašām bezdzimuma būtnēm kā rotaļlācīši. Bet kāpēc sieviete bija padarījusi buču par vienu no komandas signāliem? Lāči, cik man zināms, nemēdz bučoties. Un tad man pielēca, ka ar šo buču tiek tēmēts uz publiku — kā savdabīgs dūriens skatītājiem. Nesapratu, vai dresētāja to darījusi

apzināti, lai paustu nicinājumu un tikko slēptu aizvainojumu. Cirks man nekad nav paticis, un bērnus nekad uz to neesmu vedis. Tāpēc arī dzīvnieku dresūra man parasti negāja pie dūšas. Bet šis numurs mani aizrāva, un es to noskatījos līdz galam. Varbūt vismaz viens lācis nostrādās kaut ko negaidītu.

Pēc izrādes aizklīdu uz kazino, lai atlikušo naudu iemainītu žetonos un žetonus pēc tam pārvērstu kases kvītīs. Pulkstenis rādija gandrīz vienpadsmit.

Sāku ar kauliņiem un spēlēju nevis uz sīkam likmēm, lai izvairītos no lieliem zaudējumiem, bet liku galdā pa piecdesmit un simt dolāriem. Biju paspēlējis apmēram trīstūkstoš dolāru, kad man no mugurpuses klāt pienāca Kālijs, atvedis uz kazino savus naudasmaisus un iekarojis to uzticēšanos. Viņš uzmeta dzēlīgu skatienu maniem zaļajiem divdesmit piecu dolāru žetoniem un manām likmēm uz zaļā tūka.

— Tev vairs nav vēlēšanās spēlēt, ko? — Kālijs pavaicāja. Jutos kā pēdīgais kretīns un, kad spēlēs kārta beidzās, atlikušos žetonus aiznesu uz kasi un preti saņēmu kvīti. Pagriezies ieraudzīju, ka Kālijs mani gaida.

— Nāc, iesim iedzert! — viņš sacīja un veda mani uz kokteiļu bāru, kur parasti bijām pļēgurojuši kopā ar Džordanu un Diānu.

No pustukšās telpas mēs lūkojāmies uz spoži apgaismoto kazino. Līdzko apsēdāmies, apteksne tūdaļ pamanīja Kāliju un steidzās pie mums.

— Tātad izgāzies gan no eņģēm, — Kālijs sacīja. — Nolādētās azartspēles! Gluži kā malārija, aizvien atgriežas.

— Pie tevis arī? — es pajautāju.

— Pāris reižu gadījies, — Kālijs atbildēja. — Tomēr tiku cauri bez sāpēm. Cik tu zaudēji?

— Apmēram divus stabus, — es sacīju. — Lielāko daļu naudas iemainīju kvītīs. Šovakar pabeigšu.

— Rīt ir svētdiena, — Kālijs atgādināja. — Mans draugs advokāts tad ir brīvs, tāpēc jau agri no rīta tu varēsi uzrakstīt testamentu un nosūtīt brālim. Pec tam

neatkāpšos no tevis ne soli, līdz pēcpusdienā būšu tevi iesēdinājis Ņujorkas lidmašīna.

— Kaut ko tamlīdzīgu mēs jau reiz izmēģinājām ar Džordanu, — es pajokoju.

Kālijs nopūtās.

— Kāpēc viņam vajadzēja to darīt? Liktenis bija pagriezies uz laimi. Viņam bija lemts laimēt. Vajadzēja tikai palikt šeit.

— Varbūt viņš nevēlējās izaicināt likteni? — es ieminējos.

Man laikam prāts nesoties uz jokiem, Kālijs noteica.

Nākamajā rītā Kālijs man piezvanīja uz numuru, un mēs kopā pabrokastojām. Pēc tam viņš mani aizveda uz advokāta biroju, kur tika sastādīts un apliecināts mans testaments. Es pāris reižu atkārtoju, ka testamenta kopija jānosūta manam brālim Artijam, līdz Kālijs zaudēja pacietību.

— Viss ir skaidrs, — viņš teica. — Neraizējies! Viss tiks izdarīts, kā nākas.

Pec tam Kālijs mani izvizināja pa pilsētu un parādīja, kas tiek celts jauns. Tuksneša gaisā viesnīcas «Smiltāji» torņēka vizuļoja kā tikko apzeltīta.

— Šī pilsēta augs un pletīsies plašumā, — Kālijs sacīja.

Bezgalīgais tuksnesis aizsniedzās līdz pat tālumā manāmajiem kalniem.

— Vietas te atliku likām, — es piebildu.

Kālijs smējās.

— Redzēsi, — viņš sacīja. — Azartspēlēm ir nākotne.

Iekodām vieglas pusdienas, tad, pēc vecas paražas,

aizgājām uz «Smiltājiem», ziedojām katrs pa divsimt dolāriem un stājāmies pie kauliņu galdiem. Kālijs pats par sevi pajokoja:

— Desmit gājieni manā labajā roka.

Tāpēc es ļāvu viņam izmest pirmajam. Kā parasti, Kalijam nelaimējās, bet es manīju, ka viņš spēlē bez jebkādas patikas. Azarts Kalijam vairs prieku nesagādāja. Viņš patiešām bija pārvērties. Pēc tam braucām uz li-

dostu, un viņš kopā ar mani gaidija, līdz sākās iekāpšana lidmašīnā.

— Ja gadās kādas nepatikšanas, piezvani! — Kālijs sacīja. — Kad atbrauksi nākamreiz, vakariņosim kopā ar Grounveltu. Tu viņam patīc, un viņš ir īstais vīrs, uz ko balstities.

Es pamāju ar galvu. Tad izņēmu no kabatas kases kvītis. Kvītis par trīsdesmit tūkstošiem dolāru viesnīcas «Zanadu» kasē. Izdevumi par uzturēšanos Vegasā, par spēli un lidmašīnu izmaksāja trīs tūkstošus. Pasniedzu kvītis Kalijam.

— Paglaba! — es sacīju. Biju pārdomājis.

Kālijs pārskaitīja baltās papīra strēmeles. To bija divpadsmit. Viņš aprēķināja kopsummu.

— Tu uztici man visu savu naudu? — viņš jautāja.

— Trīsdesmit stabi — tā ir prāva summa.

— Kādam taču jāuzticas, — es teicu. — Turklāt redzēju, kā tu atteicies no Džordana divdesmit tūkstošiem, lai gan toreiz tev pakaļa svila.

— Tikai tāpēc, ka tu mani sakaunināji, — Kālijs sacīja.

— Labs ir, es tās noglabāšu. Un, ja tev kaut kas piedegs, varu aizdot naudu no saviem resursiem un šitos izmantot ķīlai. Lai pēc tevis nepaliktu nekādas pēdas.

— Paldies, Kalij! — es teicu. — Paldies par viesnīcas numuru, par cienāšanu un visu pārējo. Un paldies, ka izpalīdzēji. — Mani pārņēma patiesa sirsnība pret Kāliju. Viņš bija viens no maniem nedaudzajiem draugiem. Un tomēr jutos bezgala pārsteigts, kad pirms iekāpšanas lidmašīnā Kālijs mani apkampa.

Lidmašīnā, kas traucās cauri gaismai uz tumšākajām laika joslām austrumos, ātri attālinādamās no rietumos aiz apvāršņa grimstošās saules un ietīdamās tumsā, es domāju par simpātijām, ko Kālijs izjuta pret mani. Mēs taču viens otru pazinām tik maz. Un vēl es domāju — tas ir tāpēc, ka mums abiem ir tik maz cilvēku, kurus mēs patiesībā pazīstam. Kaut vai Džordans. Un mēs bijām dalījušies ar Džordanu viņa sakāvē un izmisuma

pilnajā aiziešanā no dzīves.

* * *

No lidostas piezvanīju Valijai, lai pateiktu, ka mājās esmu pārbraucis dienu agrāk. Neviens neatbildēja. Negribējās zvanīt viņas tēvam, tāpēc sēdos taksī un braucu uz Bronksu. Valijas vēl aizvien nebija mājās. Jutu labi pazīstamo kaitinošo greizsirdību par to, ka viņa ar bērniem aizbraukusi uz Longailendu pie vecākiem. Bet tad iedomājos — kāda velna pēc? Kāpēc lai viņa svētdienā nīktu viena mūsu šaurajā īres dzīvoklī, ja var pavadīt laiku savā bezbēdīgajā īru ģimenē, kopā ar brāļiem, māsām un viņu draugiem, kur bērni var ārā rotaļāties pa zaļu zālienu un elpot svaigu gaisu?

Nolēmu gaidīt Valiju. Kuru katru brīdi viņai jāatgriežas. Gaidīdams piezvanīju Artijam. Pie tālruņa pienāca brāļasieva un pavēstīja, ka Artijs agri aizgājis gulēt, jo nejūtoties īsti lāgā. Teicu, lai viņu nemodina, jo nekas tik svarīgs man nav sakāms. Mazliet baiļodamies, apvaicājos, kas Artijam lēcies. Brāļasieva atbildēja, ka viņš tikai esot noguris, jo ļoti daudz strādājot. Neesot bijis vajadzīgs pat iet pie ārsta. Pateicu, ka piezvanīšu Artijam nākamajā dienā uz darbu, un noliku klausuli.

Piecpadsmita nodaļa

Nākamais gads bija laimīgākais laiks manā mūžā. Gaidīju, kad tiks uzcelta mana māja. Pirmoreiz man bus pašam sava māja, un tas radīja dīvainas izjūtas. Nu beidzot bušu tāds pats kā visi citi. Dzīvošu nošķirti un vairs nebūšu atkarīgs ne no sabiedrības vispār, ne arī no citiem cilvēkiem.

Šo izjūtu, manuprāt, radīja mana aizvien pieaugošā nepatika pret dzīvojamo rajonu, kurā mitinājos. Sabiedrībai noderīgie, strādīgie melnie un baltie ieņēma aizvien augstāku sociālo stāvokli un, pelnīdami lielu naudu, vairs neuzskatīja par iespējamu dzīvot mūsu rajonā. Kad viņi pārcēlās uz citu vietu, atstātajos dzīvokļos ievācās dzīvei daudz mazāk piemēroti ļautiņi. Kā melnie, tā baltie jaun-pienācēji bija tādi, kas šeit paliks uz visiem laikiem. Narkomāni, alkoholiķi, iesācēji suteneri, sīki zaglēni un citi šaubīgi elementi.

Pirms šā jaunā iebrukuma rajona policija deva stratēģiskas atkāpšanās signālu. Jauno īrnieku bērni bija negantāki un postīja visu, kas pagadījās ceļā. Lifti vairs nedarbojās, kāpņu telpu logi bija izsisti un nekad vairs netika iestikloti. Kad nācu mājās no darba, gaiteņos mētājās tukšas viskija pudeles un mājas priekšā uz soliem dirnēja piedzērušies tēvaiņi. Parādījās nevaldāmas kompānijas, kuras vest pie prāta ieradās pilsētas regulārās policijas vienības. Valija ik dienas gāja uz autobusu pieturu pretim bērniem, kad tie brauca mājās no skolas. Reiz viņa pat apvaicājās, vai mums nevajadzētu pārcelties pie viņas tēva, līdz tiks pabeigta mūsu pašu māja. To viņa jautāja pēc tam, kad tika izvarota un no viena mūsu rajona nama jumta nomesta desmitgadīga nēģeru meitene.

Es teicu nē, gan jau kaut kā izcietīsim. Paliksim tepat. Zināju, ko Valija doma, bet viņa bija pārlieku kautrīga, lai to izsacītu vārdos. Viņa baidījās no melnajiem. Jo bija audzināta un skolota liberālisma garā, ticībā vienlīdzībai un nespēja pati sev atzīties, ka baidās no visiem melnajiem savā tuvumā.

Man bija citādi uzskati. Es raudzījos uz dzīvi reāli un domāju, ka nekāds fanātiķis neesmu. Ņujorkas dzīvokļu kvartāli nenoliedzami pārvērtās melnādaino graustu rajonos, radās jauni geto, kuros melnie tika izolēti no balto sabiedrības. Šie rajoni patiesībā kļuva par sanitāro kordonu. Ar pilsetniecisku liberālismu piekrāsotas mazas Harlemas. Te tika nošķirtas arī balto strādnieku šķiras ekonomiskās padibenes, tie, kuriem nepietika izglītības, lai nopelnītu iztiku, kuri bija pārāk nepiemēroti uzturēt un saturēt kopā ģimeni. Tie, kam bija iekrāts kāds mazumiņš, glāba savu dzīvību, aizbēgdami uz priekšpilsētām, savrupmājām vai īres namiem pilsētā. Tomēr spēku samērs joprojām palika nelabvēlīgs. Balto pārsvars pār melnajiem tāpat turējās divi pret vienu. Sociāli labvēlīgajām ģimenēm, kā baltajiem, tā nēģeriem, vel aizvien bija neliels pārsvars. Es iedomājos, ka dzīve mūsu rajonā būs droša divpadsmit mēnešus, ko mums vēl atlicis šeit mitināties. Visam pārējam varēju uzspļaut. Šķiet, es šos cilvēkus nicināju. Viņi bija līdzīgi kustoņiem, bez pašu gribas, apmierināti ar dzīvības vilkšanu no vienas dienas līdz nākamajai, žūpodami, lietodami narkotikas, lai tikai kaut kā nosistu laiku. Rajons pamazām pārvērtās kārtējā nolādētā bāreņu patversmē. Taču kā gan tas gadījies, ka es vēl arvien te dzīvoju? Kas es tāds esmu?

Mūsu stāvā dzīvoja nēģeriete ar četriem bērniem. Viņa bija augumā spēcīga, pēc izskata seksuāla, dzīvespriecīga, pastāvīgi laba omā. Vīrs viņu bija atstājis jau pirms ievākšanās šajā mājā, un es šo cilvēku nekad nebiju redzējis. Pa dienu nēģeriete bija kārtīga māte, bērni aizvien tīri apkopti, ik dienas pavadīti uz skolu un sagaidīti autobusu pieturā. Turpretim vakarā šī sieviete nekāda paraugmāte vairs nebija. Pēc vakariņām redzējām, kā viņa saposusies devās uz satikšanos, bet bērni tika atstāti mājās vieni. Vecakajam bija tikai desmit gadi. Valija bieži galvu vien nošūpoja, bet es teicu, ka tā nav viņas darīšana.

Reiz vēlu vakarā, kad jau bijām apgūlušies, izdzirdējām ugunsdzēsēju automašīnu sirēnu. Un savā dzīvoklī saodām dūmus. Pa guļamistabas logiem varēja redzēt nē-ģerietes dzīvokli, un tur gluži kā dramatiskā kinofilma ieraudzījām plīvojam liesmas un bērnus laužamies tām cauri. Valija izlēca no gultas, sagrāba segu un tāpat naktskreklā metās pa dzīvokļa durvīm ārā. Es drāzos pakaļ. Tieši tobrīd garā gaiteņa galā atsprāga durvis un pa tām izskrēja visi četri bērni. Viņiem aiz muguras dzīvokli redzējām liesmas. Valija joza pa gaiteni bērniem pakaļ, un es nesapratu, kāda velna pēc viņa to dara. Viņa skrēja kā neprātīga, un rokā turētā sega vilkās līdzi pa grīdu. Tad es ieraudzīju to, ko Valija bija pamanījusi uzreiz. Lielākā meitene, kas iznāca pēdējā, stumdama pa priekšu mazos, klupa. Visa mugura viņai bija liesmās. Pēc tam viņa pati aizdegās tumšsarkanās ugunis kā lāpa un nokrita. Meitene locījās sāpēs uz cementa grīdas, bet Valija viņu ietīstīja segā. Abām pāri cēlās netīri pelēki dūmi. Tajā brīdī gaitenī parādījās ugunsdzēsēji ar šļūtenēm un cirvjiem.

Ugunsdzēsēji ķērās pie darba, bet mēs abi ar Valiju atgriezāmies savā dzīvoklī. Gaudodamas pa dzīvojamo namu bloka iekšējiem ceļiem šurp joņoja ātrās palīdzības automašīnas. Pēkšņi pretējā dzīvoklī ieraudzījām māti. Dauzīdama ar rokām logu rūtis, viņa skaļi kliedza. Pār grezno tērpu tecēja asinis. Sākumā nesapratu, kāda velna pēc neģeriete tā ārdās, bet beigās apjēdzu, ka viņa pūlas ar stikla lauskām sevi savainot. Sievietei aiz muguras dumu mutuļos, kas cēlās no apdzēstajām liesmām un gruzdošajām mēbelēm, parādījās ugunsdzēsēji. Tie atrāva nēģerieti no loga, un pēc tam mēs redzējām, kā viņu apsaitētu uz nestuvēm ienes ātrās palīdzības automašīnā.

Šie nabadzīgajiem paredzētie jaunceltņu rajonu nami tika būvēti bez peļņas izredzēm, tomēr tos projektēja tā, ka liesmas necik tālu nevarēja izplatīties, nedz arī dūmi apdraudēt kaimiņus. Izdega tikai nēģerietes dzīvoklis viens pats. Liesmās iekļuvusī meitene, kā dzirdējām, atlabstot, lai gan apdegumi esot ļoti smagi. Māte drīz vien atgriezās no slimnīcas.

Pēc nedēļas Valija sestdienas pēcpusdienā aizveda bērnus pie tēva, lai es mājās varētu mierīgi pastrādāt pie savas grāmatas. Darbs man veicās gluži labi, bet pēkšņi pie durvīm kāds klauvēja. Klauvējiens bija bikls, es to tikko sadzirdēju, jo strādāju pie virtuves galda.

Atvēris durvis, ieraudzīju aiz tām stāvam nēģeru puisi — ada šokolādes brūnumā, šauras Ūsiņas, mati gludi pieglausti. Viņš nomurmināja savu vārdu, ko es īsti nesaklausīju, tomēr pamāju ar galvu. Tad puisis sacīja:

— Gribēju tikai pateikties jums un jūsu sievai par to, ko esat darījuši mana bērna labā.

Es sapratu, ka viņš ir tās ģimenes tēvs, kura dzīvo pretējā dzīvoklī — tajā, kur bija izcēlies ugunsgrēks.

Pajautāju, vai viņš nevēlas ienākt iekšā un kaut ko iedzert. Redzēju, ka puisis ir tuvu asarām aiz pazemojuma un kauna par nepieciešamību pateikties. Sacīju, ka sieva ir izbraukusi, bet es katrā ziņā tai pateikšu, ka viņš bija atnācis. Puisis tikai pārkāpa slieksni, lai pierādītu, ka nevēlas mani aizvainot, negribēdams nākt iekšā, bet no dzeramā atteicās.

Pūlējos cik spēdams neizrādīt, ka viņu ienīstu, tomēr tas laikam gan nepalika nemanīts. Ka nīstu viņu kopš ugunsgrēka nakts. Viņš bija viens no tiem melnajiem, kas pamet sievu un bērnus sociālajā apgādē, bet paši klimst apkārt, izklaidējas, dzīvo savu dzīvi. Biju lasījis par Ņujorkas nēģeru ģimeņu sagrautajām mājām. Par to, kā valsts vara un sabiedrības naidīgums piespiež melnos pamest sievu un bērnus. Ar prātu es to aptvēru, bet jūtas manī sacēlās. Kas viņi, sasodīts, tādi ir, kam vajadzīgs dzīvot savu dzīvi? Man nekādas savas dzīves nebija.

Bet tad es ieraudzīju pa gaišbrūno seju pludojam asaras. Un pamanīju pār maigi brūnajām acīm nolaistās garās skropstas. Un izdzirdēju viņa balsi.

— Ak Dievs, — viņš sacīja. — Mana meitiņa šorīt nomira. Viņa nomira slimnīcā. — Puisis sagrīļojās, es viņu uzķēru, un tad viņš teica: — Solīja, ka viņa izveseļosies, jo apdegumi neesot tik smagi, un tomēr viņa nomira. Biju aizgājis uz slimnīcu, bet tur visi blenza manī. Saprotat? Vai es esot mazās tēvs? Kur bijis? Ko darījis? Visi vainoja mani. Saprotat?

Valija allaž turēja viesistabā pudeli viskija tēvam un brāļiem, kad tie ieradās mūs apciemot. Ne Valija, ne es parasti nedzērām. Bet es nezināju, kur, ellē, viņa to pudeli glabā.

— Pagaidiet mirkli! — es teicu nēģerim, kas raudāja manu acu priekšā. — Jums derētu iedzert. — Pudeli atradu virtuves skapī un sameklēju divas glāzes. Abi dzērām neatšķaidītu, un es redzēju, ka viņam kļūst labāk, ka viņš saņemas.

Vērodams viesi, sapratu, ka viņš nebūt nav nācis izsacīt pateicību savas meitas neveiksmīgajiem glābējiem. Viņš bija atnācis, lai kādam izsūdzētu savas bēdas un savu vainu. Tāpēc es klausījos, brīnīdamies, kā viņš manā sejā nav varējis saskatīt jau gatavo iepriekšējo spriedumu.

Viņš iztukšoja glāzi, un es to piepildīju no jauna. Viņš noguris atslīga dīvānā.

— Es, vai zināt, nekad neesmu gribējis pamest sievu un bērnus. Taču viņa bija pārāk ņipra, pārāk dzīvīga. Es daudz strādāju. Rāvos divos darbos un krāju naudu. Gribēju nopirkt mums māju un uzaudzināt bērnus, kā nākas. Bet viņai vajadzīgas izpriecas, viņa grib līksmoties. Viņa ir pārāk dzīvīga, un man vajadzēja iet projām. Lūkoju biežāk tikties ar bērniem, bet viņa to neļāva. Devu pul-kāk naudas, viņa to iztērēja savām vajadzībām un bērniem neko nepirka. Tad, vai zināt, mēs vairāk un vairāk atsvešinājāmies, es satiku citu sievieti, kurai patika tāda dzīve kā man, un es tapu svešs pats saviem bērniem. Un tagad katrs man pārmetīs to, ka mana meitiņa nomira. It kā es būtu viens no tiem gaisagrābšļiem, kas savas vecās sievas pamet, lai viņas dzīvo, kā māk.

— Bērnus taču savā vaļā pameta jūsu sieva, — es sacīju.

Viņš nopūtās.

— Nevaru viņai pārmest. Viņa sajuktu prātā, ja katru vakaru vajadzētu tupēt mājās. Un bērnu uzraudzītājai naudas nepietiek. Man atlika viens no diviem — vai nu viņu pieciest, vai nogalināt.

Es neko nevarēju piebilst, tikai lūkojos viņā, un viņš lūkojās manī. Redzēju, cik viņš jūtas pazemots par to, ka savas nedienas jāklāsta svešiniekam, turklāt baltajam svešiniekam. Un tad es sapratu, ka esmu vienīgais, kam viņš var atzīties savā kaunā. Tāpēc, ka mani varēja neņemt vērā, un tāpēc, ka Valija bija noslāpējusi liesmas, kurās dega viņa meitiņa.

— Tonakt viņa gandrīz sev padarīja galu, — es sacīju.

Viņš atkal apraudājās.

— Ak vai! — viņš teica. — Viņa mīl savus bērnus. Tas, ka viņa pamet tos vienus, neko nenozīmē. Viņa mīl visus savus bērnus un nekad sev to nepiedos, tieši no tā es arī baidos. Šitā sieviete nodzersies līdz nāvei, viņa iet postā, godātais. Nezinu, ko es viņas labā varētu darīt.

Uz to es neko nevarēju atbildēt. Zemapziņā mani neatstāja doma, ka esmu zaudējis darba dienu, ka pie sava rakstāmā vairs nepiesēdīšos. Tomēr piedāvāju viņam vakariņas. Viņš izdzēra viskiju un piecēlās uz iešanu. Sejā atkal parādījās kauns un pazemojums, kad viņš vēlreiz pateicās man un manai sievai par to, ko esam darījuši viņa meitas labā. Pēc tam viņš aizgāja.

Kad Valija ar bērniem tovakar pārbrauca mājās, es pastāstīju par notikušo, un viņa, iegājusi guļamistabā, palika tur raudam, bet es pagatavoju bērniem vakariņas. Un

domāju par to, ka esmu nosodījis cilvēku, viņu nepazīdams un neko par viņu nezinādams. Ka, salasījies visādas grāmatas, biju viņu ierindojis starp dzērājiem un

narkomāniem, kas ievākušies mūsu rajonā. Domāju par to, kā viņš bēdzis pats no savējiem uz citādu pasauli, kas nav ne tik melna, rte nabadzīga, bēdzis, lai tiktu laukā no apburtā loka, kur viņam piedzimt licis liktenis. Un atstājis savu meitiņu nomirt uguns liesmās. To viņš nekad sev nepiedos, viņa spriedums būs daudz bargāks nekā tas, ko savā neziņā viņam biju lēmis es.

Pēc nedēļas saplūcās mīlas pārītis viņpus ceļa pretī mūsu mājai, un viņš pārgrieza mīļotajai rīkli. Abi baltie. Viņai bija mīļākais, bet tas no viņas atteicās. Grieziens nebija nāvējošs, un paklīdusī sieva izskatījās satriecoši romantiska, kad ar milzīgo balto apsēju ap kaklu veda bērnus uz skolas autobusu.

Sapratu, ka pienācis pēdējais laiks mums no turienes izrauties.

Sešpadsmitā nodaļa

Armijas rezervju kancelejā — arsenālā — kukuļdošana plauka un zēla. Pirmo reizi savas civilā dienesta karjeras laikā es saņēmu novērtējumu «teicami». Tāpēc, ka, nodarbodamies ar kukuļņemšanas reketu, biju izpētījis visas sarežģītās jaunās instrukcijas un beidzot izvērties par kvalificētu ierēdni — izcilu savas nozares speciālistu.

Šīs īpašās zināšanas deva man iespēju saviem klientiem izstrādāt atspoles sistēmu. Kad, pabeiguši sešmēnešu aktīvo dienestu, viņi atgriezās manā rezerves vienība, lai piedalītos sanāksmēs un dotos uz divnedēļu vasaras apmācību nometni, es viņus no attiecīgajiem sarakstiem izsvītroju. Šai nolūkā biju izstrādājis pilnīgi likumīgu sistēmu. Sanāca tā, ka varēju rezervistiem piedāvāt darījumu, lai viņi pēc sešu mēnešu aktīvā dienesta paliktu

armijas rezerves sarakstos tikai kā vardi un būtu iesaucami vienīgi kara gadījumā. Nekādu ikmēneša pulcēšanos, nekādu ikgadēju vasaras nometņu. Manis noteiktā cena kāpa augstāk. Vēl viens pluss: kad biju ticis no viņiem

vaļā, pavērās jaunas, nenovērtējamas aizpildāmās vietas.

Kādurīt, paņēmis Daily News, pirmajā lapā ieraudzīju lielu trīs jaunu vīriešu fotoattēlu. Divus no viņiem es iepriekšējā dienā biju ierakstījis savos rezervju sarakstos. No katra pa diviem taukšķiem. Sirds man salecās, un es sajutu pēkšņu slābanumu. Kas gan cits, ja ne visas šīs

izspiešanas atmaskojums? Noziedzīgā darbība celta gaismā! Piespiedos izlasīt parakstu zem fotouzņēmuma. Vidējais puisis bija Ņujorkas pavalsts ievērojamākā politiķa dēls. Un paraksts cildināja politiķa dēla patriotisko rīcību — iestāšanos armijas rezervē. Vairāk nekas.

13 — 3039

Tomēr šī avīzes fotogrāfija mani biedēja. Man jau rēgojās cietums, un Valija paliks viena ar bērniem. Protams, zināju, ka par viņiem parūpēsies Valijas tēvs un māte, taču manis tur nebūs. Zaudēšu ģimeni. Bet, kad ierados kancelejā un savas bažas izstāstīju Frenkam, viņš smējās un teica, ka tas esot lieliski. Divi mani klienti Daily News pirmajā lapā. Nudien lieliski! Frenks izgrieza fotoattēlu un piesprauda pie savas Armijas rezervju vienības ziņojumu dēļa. Mums pašiem tas likās varens joks. Majors domāja, ka attēls izlikts, lai celtu vienības morāli.

Tomēr šī viltus trauksme mazliet sašķobija manu piesardzību. Tāpat kā Frenks, noticēju, ka izspiešana varēs turpināties mūžīgi. Un varbūt ari turpinātos, ja nebūtu sākusies Berlīnes krīze, kas prezidentam Kenedijam lika izšķirties par simtiem tūkstošu jaunekļu iesaukšanu no rezerves karaspēka. Līdz ar to ari sākās nedienas.

Kad pienāca vests, ka mūsu rezerves vienības tiks iesauktas gadu ilgā aktīvā armijas dienestā, arsenāls pārvērtās trakonamā. Puiši, kas bija izvairījušies no iesaukšanas un samaksājuši par ieskaitīšanu sešmēnešu programmā, pārskaitās zili melni. Aiz niknuma nezināja, kur dēties. Visvairāk šos puišus aizskāra tas, ka viņus — Amerikas jaunatnes gaišākos prātus — daudzsološus juristus, veiksmīgus Volstrīta darboņus, reklāmas ģēnijus — pārspējis viltībā pats stulbākais iestādījums pasaulē — Amerikas Savienoto Valstu armija. Viņi bija iznesti cauri ar sešmēnešu programmu, apmuļķoti, piekrāpti, pārdoti, un nevienam nebija ienācis prātā pievērst uzmanību kādām sīkām, viltīgi uzrīkotām lamatām. Ka viņi atkal var tikt iesaukti aktīvajā dienestā un nokļūt atpakaļ armijā. Pilsētas slīpētos švītus varēja piešmaukt kaut kādi lauki. Mani ari tas īpaši nesajūsmināja, taču nopriecājos, ka pats par viegli iegūstamu naudu neesmu iestājies rezervistos. Tomēr mana izspiedēja darbība aizgāja uz elli. Izbeidzās ar nodokļiem neapliekamie tūkstoš dolāru ienākumi mēnesī. Turklāt ļoti drīz man vajadzēja pārcelties uz jauno māju Longailendā. Un tomēr es vēl nenojautu, ka tuvojas sen jau paredzētā katastrofa. Biju pārāk apkrāvies ar papīru kalniem, kas bija jāsaraksta, lai manas vienības oficiāli iekļutu aktīvajā dienestā.

Vajadzēja sagādāt proviantu un ietērpu, izdot visvisādus rīkojumus saistībā ar apmācībām. Un kur tad vēl paniskā rosība, lai izvairītos no rezerves sastāva iesaukšanas armijā! Ikvienam bija zināms, ka pastāv noteikumi, kas paredz iesaukuma atlikšanu īpaši sarežģītos apstākļos. Visvairāk satriekti jutās tie, kuri bija nodienējuši pec armijas rezerves programmas iepriekšējos trīs četros gados un kuriem gandrīz jau beidzās brīvprātīgo rezervistu termiņš. Šajā laikā viņi bija paguvuši uzsākt veiksmīgu karjeru, apprecējušies un pagādājuši sev bērnus. Viņi bija apveduši ap stūri Amerikas karakungus. Un nu izrādījās, ka tā bijusi ilūzija.

Taču atcerēsimies, ka tie bija Amerikas asākie zēni, nākamie uzņēmējdarbības milži, tiesneši, izpriecu industrijas dūži. Tie neļāva sevi piespiest pie sienas. Viens jauns zellis — tēva partneris Volstrīta fondu biržā — savu sievu iespundēja psihiatriskajā klīnikā, tad iesniedza papīrus par atbrīvošanu no dienesta, pamatojoties uz to, ka viņa sievai sācies nervu sabrukums. Visus dokumentus kopā ar oficiālām ārstu un klīnikas vēstulēm nosūtīju augstāk. Nekas nelīdzēja. Vašingtonā bija saņemti tūkstošiem šādu iesniegumu, un tur tika pieņemts lēmums nevienu ne ar kādiem aizbildinājumiem no iesaukšanas neatbrīvot. Pienāca vēstule ar ziņu, ka nelaimīgais laulenis tiks iesaukts aktīvajā dienesta un pēc tam viņa aprādītos sarežģītos apstākļus izpētīs Sarkanais Krusts. Sarkanais Krusts acīmredzot bija savu uzdevumu augstumos, jo mēnesi vēlāk, kad šā puiša vienība jau bija nosūtīta uz Lī fortu Virdžīnijā, manā kancelejā ieradās viņa nervu sabrukumā kritusī sieva, lai nokārtotu nepieciešamos dokumentus un dotos pie vira uz nometni. Viņa bija mundrā omā un acīmredzot pie labas veselības. Pie tik labas veselības, ka nebija spējusi turpināt teātri un palikt klīnikā. Vai varbūt ārsti negribēja ielaisties pārāk lielā krāpšanā.

Man piezvanīja misters Hillers, lai aprunātos par savu dēlu Džeremiju. Sacīju, ka līdzēt nekādi nespēšu. Viņš pulējās mani apvārdot, pūlējās arvien neatlaidīgāk, līdz es jokodamies ieteicos —, ja viņa dēls būtu homoseksuālists, tad viņu varētu izsvītrot no armijas rezerves un aktīvā dienestā neiesaukt. Otrā līnijas galā iestājās ilgstošs klusums, tad misters Hillers man pateicās un nolika klausuli. Pats par sevi saprotams, pēc pāris dienām Dže-remijs Hillers bija klāt un iesniedza attiecīgos dokumentus, kas apliecināja viņa homoseksualitāti. Es paskaidroju, ka šis izraksts viņa papīros paliks uz mūžīgiem laikiem. Ka varbūt kādreiz vēlāk viņš nožēlos šādu oficiālu apzī-mogojumu. Redzēju, ka jauneklis kļūst domīgs, tomēr beidzot sacīja:

— Tēvs saka — tas esot labāk nekā tikt nogalinātam karā.

Nosūtīju dokumentus, kur pienākas. Tie atgriezās no Pirmās armijas štāba Gubernatora salā. Kad pirmās šķiras ierindnieks Hillers būšot iesaukts, viņa gadījumu izskatīšot armijas padome. Vēl viens trieciens.

Nobrīnījos, ka man nezvana Elijs Hemsijs. Apģērbu fabrikanta dēls Pols pēc aktīvā dienesta iesaukšanas pavēļu iznīcināšanas ne reizi mūsu arsenālā nebija pat acis rādījis. Taču viss noskaidrojās, kad mēs pa pastu saņēmām dokumentus no ārsta, kas bija slavens ar savām publikācijām psihiatrijas jautājumos. Šie dokumenti apliecināja, ka Pols Hemsijs sakarā ar kādu nervu kaiti pēdējos trīs mēnešus saņēmis elektrošoka terapiju un nevar tikt iesaukts aktīvajā dienesta, jo tas apdraudētu viņa veselību. Es uzmeklēju attiecīgos armijas priekšrakstus. Skaidrs ka diena, misters Hemsijs uzgājis ceļu, kā izvairīties no armijas. Padomu acīmredzot saņēmis no kāda par mums augstāk stāvoša vīra. Nosūtīju dokumentus uz Gubernatora salu. Tie, pats par sevi saprotams, pēc kāda laika atgriezās. Kopā ar īpašiem rīkojumiem, kas Polu Hemsiju atbrīvoja no dienesta Savienoto Valstu armijas rezervē. Nezin cik šāds darījums misteram Hem-sijam izmaksājis?

Es centos palīdzēt ikvienam, kas iesniedza lugumu par atbrīvošanu sakarā ar īpašiem apstākļiem. Pats rūpējos,

lai dokumenti nonāktu štābā Gubernatora salā, un vēl īpaši zvanīju turp, pārbaudīdams, vai tie ir saņemti. Citiem vārdiem sakot, saviem klientiem izrādīju tik lielu atsaucību, cik vien bija iespējams. Frenks Fdkors ieņēma pilnīgi pretēju nostāju.

Frenks kopā ar savu vienību pats tika iesaukts aktīvajā dienestā. Un viņš to izjuta kā goda pienākumu. Frenks nepūlējās rast ceļus, kā no dienesta izvairīties, kaut gan sieva, bērni un sirmgalvji vecāki varētu noderēt par labu ieganstu. Un viņš gaužām maz juta līdzi tiem puišiem savā vienībā, kuri lūkoja no šā gadu ilgā dienesta izlocīties. Būdams galvenā administratīvā amatpersona savā bataljona gan kā civilierēdnis, gan kā vecākais seržants, Frenks novilcināja visus lūgumus par atbrīvošanu sakarā ar īpašiem apstākļiem. Lika tiem ceļā visādus šķēršļus. Nevienam no viņa vīriem neizdevās izsprukt no aktīvā dienesta, pat tiem ne, kuriem bija pilnīgi likumīgs pamats. Lai gan ļoti daudzi no puišiem, kuru lūgumus Frenks aizkavēja, savulaik viņam bija samaksājuši prāvu summu par ierakstīšanu sešmēnešu programma. Tobrīd, kad Frenks kopā ar savu vienību atstāja mūsu arsenālu un tika nosūtīts uz Lī fortu, daudzi uz viņu turēja ļaunu prātu.

Mani apcēla, sacīja, ka, pats neierakstījies armijas rezervju programmā, es droši vien esot jau kaut ko zinājis. Taču tas tika teikts ar zināmu cieņu. Biju vienīgais mūsu arsenālā, kas neuzķērās uz āķa ar solīto vieglo peļņu un apgalvojumiem, ka nedraud nekādas briesmas. Savā ziņā ar to pat lepojos. E)s patiešām to visu biju paredzējis jau pirms vairākiem gadiem. Samaksa naudā bija pārāk niecīga, lai atlīdzinātu kaut daļu no briesmām tikt iepītam nepatikšanās. Izredzes bija tūkstoš pret vienu, ka netikšu iesaukts aktīvajā dienestā, tomēr es nepadevos. Vai arī patiešām spēju ielūkoties nākotnē. Tā bija likteņa ironija, ka lamatās tika notverti ļoti daudzi Otrā pasaules kara cīnītāji. Viņi tam nespēja noticēt. Un še tev — puiši, kas lielajā karā izkarojušies trīs četrus gadus, atkal tika ieģērbti zaļajās uniformās. Tiesa gan, lielākā daļa veterānu nekādas kaujas nepieredzēs un arī briesmās nenokļūs, tomēr viņi tika iznesti cauri. Tas likās netaisnīgi. Vienīgi Frenks Elkors to neņēma galvā.

— Pats to putru esmu ievārījis, — viņš sacīja. — Nu man tā pašam jāizstrebj. — Un uzsmaidīja man. — Zini, Mērlin, man aizvien licies, ka tu esi apdauzīts, taču izrādās, ka esi baigi slīpēts.

Mēneša beigās, kad visi brauca projām, es nopirku Fren-kam dāvanu. Rokas pulksteni ar visvisādām ērmibām — kompasu, datumu un tā tālāk. Pilnīgi drošu pret triecieniem. Tas maksāja divsimt zaļo, bet Frenks man dikti patika. Un laikam es jutos arī drusciņ vainīgs, jo viņš brauca, bet es paliku. Dāvana Frenku aizkustināja, un viņš jutu pārpilnībā mani apkampa.

— Ja vien tev kaut kas nošķiebjas, vari to katra laikā pārdot, — es teicu. Un mēs abi smējāmies.

Nākamos divus mēnešus mūsu arsenālā valdīja dīvains tukšums un klusums. Puse vienību pec rezerves sastāva iesaukšanas bija devušās aktīvā dienestā. Ar sešmēnešu programmu bija cauri, un no jauna nekas tik drīz vairs nespīdēja. Mans izspiešanas bizness izbeigsies. Nekā darāma nebija, tāpēc es kanceleja ķēros pie sava romāna. Majors rādījās reti, un arī regulārās armijas seržants tikpat kā nebija manāms. Kad nu Frenks bija projām, kancelejā es lielākoties paliku viens. Vienā šādā dienā ieradās jauns cilvēks un apsēdās pie mana galda. Pajautāju, ar ko varu pakalpot. Jauneklis atvaicāja, vai es viņu atceroties. Kā pa miglu atminējos, un viņš nosauca savu vārdu — Marejs Neidelsons.

— Jūs man palīdzējāt. Manai sievai bija vēzis.

Un tad man acu priekšā atausa aina. Tas notika gandrīz pirms diviem gadiem. Viens no maniem aplaimotajiem klientiem sarunāja man tikšanos ar Mareju Neidelsonu. Mēs visi trīs kopā pusdienojām. Klients bija tirasinīgs amerikānis, izveicīgs Volstrīta brokers Badijs Stouvs. Puisis, kas sevi īpaši nereklamēja. Viņš izklāstīja vajadzību. Mareja Neidelsona sievai esot vēzis. Ārstēšana sanākot ļoti dārga, un Marejs nevarot atļauties maksu par iekļū-sanu armijas rezervē. Viņš esot pārbijies līdz nāvei par to, ka tikšot iesaukts uz diviem gadiem un nosūtīts kaut kur uz citām valstīm. Es pavaicāju, kāpēc Neidelsons nepieprasa iesaukšanu atlikt sakarā ar sievas slimību. Viņš esot mēģinājis, bet saņēmis atteikumu.

Neizklausījās īpaši ticami, taču es palaidu to gar ausim. Badijs Stouvs paskaidroja, ka viena no sešmēnešu aktīvā dienesta programmas priekšrocībām esot iespēja dienēt Savienotajās Valstīs un Marejs Neidelsons tad varētu ņemt sievu līdzi un nornitināt kaut kur netālu, lai ari uz kādu apmācību bāzi tiktu nosūtīts. Vēl viņi gribēja, lai pēc sešiem menešiem Neidelsons tiktu ieskaitīts uzraudzības grupā, jo tai nav jāierodas uz kārtējām apmācībām. Viņam patiešām vajadzīgs pēc iespējas ilgāk palikt kopā ar sievu.

Es pamāju ar galvu. Labi, es to nokārtošu. Tad Badijs Stouvs izspēra galveno. Viņi to visu gribēja par velti. Bez maksas. Badija draugs Marejs nevarot izdot ne centa.

Marejs pats nespēja man paskatīties acīs. Galvu viņš turēja nodurtu. leprātojos, vai tik ta nav blēdīšanās, tomēr nespēju pieļaut domu, ka ir iespējams tādu nelaimi piedēvēt paša sievai, lai nebūtu jāizdod nauda. Un tad pār mani nāca apskaidrība. Kas notiks, ja visa šī padarīšana kādudien nāks gaismā un avīzēs rakstīs, ka par pakalpojumu esmu izspiedis kukuli puisim, kura sieva slimo ar vēzi? Es taču izskatīšos pēc vispretīgākā nelieša visa pasaulē, ari pats savās acīs. Tāpēc sacīju, protams, labs ir, un vēl Marejam piebildu, ka novēlu viņa sievai izveseļoties. Ar to arī pusdienošanu beidzām.

Tomēr jutos mazliet sarūgtināts. Man jau bija izveidojies paradums ierakstīt sešmēnešu programmā katru, kurš apgalvoja, ka viņam nav naudas. Tas notika neskaitāmas reizes. Darīju to aiz laba prāta. Taču ieskaitīšana uzraudzības grupā un atbrīvošana no armijas rezervē paredzētajām piecarpus gadu kārtējām apmācībām bija īpašs darījums, kas maksāja bargu naudu. Šādu pakalpojumu par brīvu man lūdza pirmo reizi. Badijs Stouvs par šo sevišķo labvēlību bija samaksājis piecus simtus plus divus simtus par ierakstīšanu programmā.

Lai nu būtu kā būdams, es visu nepieciešamo nokārtoju gludi un prasmīgi. Marejs Neidelsons nodienēja savus sešus mēnešus, es viņu iegrozīju uzraudzības grupā, kur viņš palika tikai kā vārds sarakstā. Kāpēc, velns parāvis, Marejs Neidelsons no jauna uzradies pie mana galda? Es paspiedu viņam roku un gaidīju.

— Man piezvanīja Badijs Stouvs, — Marejs sacīja. — Viņš esot iesaukts no uzraudzības grupas. Paņemts vienībā, kas dodas aktīvā dienestā.

— Badijam nav laimējies, — es teicu. Mana balss neskanēja pārak līdzjūtīgi. Negribēju, lai viņš iedomājas, ka varu palīdzēt.

Taču Marejs Neidelsons skatījās man tieši acīs, it kā pūlēdamies sadūšoties un pateikt kaut ko grūti pasakāmu. Es atlaidos krēslā, atgāzdamies tā atzveltnī, un sacīju:

— Es neko viņa labā darīt nevaru.

Neidelsons apņēmīgi papurināja galvu.

— Viņš to zina.

Uz brīdi iestājās klusums.

— Zināt, es vēl neesmu jums pienācīgi pateicies par to, ko jūs darījāt manā labā. Jūs vienīgais man palīdzējāt. Beidzot gribu jums to pateikt. Nekad neaizmirsīšu, ko manā labā esat darījis. Tāpēc ari atrodos šeit. Varbūt tagad varēšu palīdzēt jums.

Nu es galīgi apjuku. Negribējās, lai viņš tagad man piedāvātu naudu. Kas bijis, izbijis. Man patika savus krietnos darbus domās uzskaitīt.

— Lai paliek aizmirstībā, — es sacīju. Vēl joprojām biju piesardzīgs. Negribējās vaicāt, kā klājas Mareja sievai, jo šai pasaciņai nekad neesmu ticējis. Jutos neomulīgi, ka viņš pateicas par līdzjūtību, kaut gan patiesībā man toreiz tā bija attiecību kārtošana ar sabiedrību.

— Badijs teica, lai es atnākot pie jums, — Ncidel-sons sacīja. — Viņš gribēja jūs brīdināt, ka pa visu Lī fortu FIB aģenti pratinot jūsu vienību puišus. Jus pats saprotat — pratina par naudu, kas maksāta, lai pierakstītos rezervju programmā. Iztaujā par jums un Frenku El-koru. Rādās, jūsu draugs Elkors iekūlies pamatīgā ķezā. Kādi divdesmit puiši liecinājuši, ka viņam ticis maksāts. Badijs domā, ka pēc pāris mēnešiem Ņujorkā sanāks lielā zvērināto tiesa. Par jums viņš nezina. Tikai lūdza, lai es jūs brīdinu būt piesardzīgam vārdos un rīcībā. Un, ja jums esot vajadzīgs advokāts, viņš to pagādāšot.

īsu brīdi Neidelsons man izgaisa no acu priekšas. Visa pasaule vārda tiešā nozīmē satumsa. Jutos tik ērmīgi, ka pat sagriezās dūša un uznāca nelabums. Krēsls pašļūca uz priekšu. Redzēju jau briesmu ainas — savu krišanu nežēlastībā, es tieku apcietināts. Valija šausmas, viņas tēvs pārskaities, mans brālis Artijs, vīlies mani, nezina aiz kauna kur dēties. Vairs ne miņas no manas līksmam jokam līdzīgās atriebšanās sabiedrībai. Taču Neidelsons gaidīja, lai es kaut ko saku.

— Ak Kungs Jēzu! — es izdvesu. — Kā viņiem tas tapis zināms? Kopš rezerves sastāva iesaukšanas nekādi darījumi nav kārtoti. Kas viņus uzlaidis uz pēdām?

Neidelsons jutās tā kā vainīgs par citu kukuļdevēju rīcību.

— Dažus iesaukšana bija tā saniknojusi, ka viņi sūtīja Federālajm izmeklēšanas birojam anonīmas vēstules, kurās atklāja naudas maksājumus par pierakstīšanu sešmēnešu programmā. Lai sagādātu nepatikšanas Elkoram, jo visā tika vainots viņš. Daži turēja ļaunu prātu par to, ka Elkors stājies ceļā viņu mēģinājumiem izvairīties no iesaukšanas. Turklāt nometnē viņš pārlieku plātījies ar savu vecākā seržanta pakāpi, un puišiem tas nav paticis. Tāpēc viņi gribēja sagādāt Elkoram nepatikšanas, un tas arī izdevās.

Domas man mežonīgi šaudījās. Pagājis gandrīz jau gads, kopš Vegasā tikos ar Kāliju un noslēpu savu naudu. Tikmēr biju savācis vēl piecpadsmit tūkstošus dolāru. Un ļoti drīz man jāpārceļas uz jauno māju Longailendā. Viss juka un bruka pašā nepiemērotākajā brīdī. Un, ja FIB aģenti Li fortā iztaujā visus, tad uzdursies vismaz simt puišiem, no kuriem naudu esmu ņēmis es. Cik no viņiem atzīsies, ka man maksājuši?

— Vai Stouvs ir pārliecināts, ka Frenks tiks saukts lielas zvērināto tiesas priekšā? — es jautāju.

— Jādomā gan, — Marejs atbildēja. — Ja vien val-

diba to negribēs noklusēt un nenobāzīs kādā tumšākā

kaktā.

— Vai tad ir kādas cerības? — es ievaicājos.

Marejs Neidelsons papurināja galvu.

— Nē. Bet Badijs laikam domā, ka jums izdosies

izlocīties. Visi puiši, kam bijusi darīšana ar jums, uzskata jūs par krietnu cilvēku. Jūs nekad neesat piepra

sījis naudu, kā to darīja Elkors. Jums neviens negrib sagādāt nepatikšanas, un Badijs cenšas puišus pierunāt, lai jūs neiejauc.

— Pasakiet manā vārdā viņam paldies! — es teicu.

Neidelsons piecēlās un paspieda man roku.

— Gribu tikai jums vēlreiz pateikties, — viņš sacīja.

— Ja jums būs vajadzīgs liecinieks vai arī jūs gribēsiet

Federālajā izmeklēšanas birojā atsaukties uz mani, katrā

laikā esmu jusu rīcībā un darīšu, ko spēšu.

Es paspiedu viņa roku. Jutos ļoti pateicīgs.

— Vai varu kaut ko darīt jūsu labā? — es jautāju.

— Jums nedraud iesaukšana no uzraudzības grupas?

— Ne, — Neidelsons atbildēja. — Man ir dēliņš, ja atceraties. Sieva nomira pirms diviem mēnešiem. Tāpēc jūtos drošībā.

Nemūžam neaizmirsīšu Mareja seju, kad viņš teica šos vārdus. Pat balsī paudās rūgts pretīgums pašam pret sevi. Un sejā kauns un naids. Viņš pārmeta sev, ka ir sveiks un vesels. Un tomēr nespēja darīt neko citu ka turpināt likteņa lemto dzīves ceļu. Rūpēties par savu dēliņu, no rīta doties uz darbu, izpildīt drauga lūgumu — nākt šurp, lai mani brīdinātu, pateikties man par to, ko reiz viņa laba esmu darījis un kas tolaik licies svarīgs, bet tagad zaudējis jebkādu nozīmi. Izteicu viņam līdzjūtību par sievas nāvi. Nu es Marejam ticēju. Nu viņš bija lāga zēns. Jutos kā pēdīgais mēsls savu kādreizējo nekrietno domu dēļ. Iespējams, šo ziņu Marejs pataupīja pašām beigām tāpēc, ka pirms vairākiem gadiem viņš bija sēdējis nodurtu galvu, kamēr Badijs aizlūdza par viņu, un sapratis, ka es viņus abus uzskatu par meļiem. Tā bija maza atriebība, un viņam uz to bija pilnas tiesības.

Pavadīju drebelīgu nedēļu, līdz beidzot cirvis krita. Tas notika pirmdienā. Man par lielu pārsteigumu, majors ieradās agri un likās mundrs — tas pirmdienās gadījās reti. Uzmetis man dīvainu skatienu, viņš iegāja savā kabinetā.

Precīzi desmitos ienāca divi vīrieši un jautāja pēc majora. Uzreiz sapratu, kas tie tādi. Gandrīz pilnīgi atbilstoši literatūrā lasītajam un filmās redzētajam — ģērbušies vecmodīgos uzvalkos ar kaklasaiti, galvā drausmīga mīksta filca platmale. Vecākajam ar skarbu, garlaikoti vienaldzīgu ģīmi varēja būt ap četrdesmit pieci. Otrs gluži nesaskanēja ar iztēloto tipu. Tas bija stipri jaunāks, gara auguma, zem vecmodīga uzvalka varēja manīt izstīdzējušo, spēkavīram neatbilstošo miesas būvi. Mazliet vientiesīgā seja bija itin glīta, pat it kā labsirdīga. Ievedu abus majora kabinetā. Tur viņi uzturējās kādu pusstundu, pēc tam, iznākuši ārā, nostājās mana galda priekšā. Vecākais oficiāli noprasīja:

— Jus esat Džons Mērlins?

— Jā, — es atbildēju.

— Vai mēs varētu aprunāties tur, kur neviens mūs netraucēs? Jūsu virsnieks atļāva.

Es piecēlos un ievedu viņus telpā, kas tika izmantota par kādas rezervju vienības štābu kārtējo apmācību reizēs. Abi tūdaļ atvēra kabatas portfeļus un parādīja zaļās personas apliecības. Vecākais stādījās priekšā.

— Esmu Džeimss Voless no Federālā izmeklēšanas biroja. Un šis ir Toms Henons.

Par Henonu nosauktais draudzīgi man uzsmaidīja.

— Gribam jums uzdot dažus jautājumus. Taču varat uz tiem neatbildēt, iepriekš nekonsultējies ar advokātu. Bet, ja atbildēsiet, viss jūsu sacītais var tikt izmantots pret jums. Saprotat?

— Saprotu, — es atbildēju. Apsēdos vienā galda galā, viņi — katrs savā galda pusē, tā ka es atrados krustugunīs.

Vecākais — Voless — jautāja:

— Vai zināt, kāpēc esam atnākuši?

— Nē, — es atbildēju. Biju nolēmis brīvprātīgi nebilst ne vārda, nemētāšos ne ar kādām asprātībām. Neielaidīšos nekādā spēlē. Lai apjēdz, ka man ir zināms, kāpēc viņi ieradušies, kas tur sevišķs?

Ierunājās Henons:

— Vai jūsu rīcībā pēc personiskiem novērojumiem ir kāda informācija par to, ka Frenks Elkors kaut kādu iemeslu pēc no rezervistiem ņēmis kukuļus?

— Nē, — es atbildēju. Manā sejā nepakustējās ne vaibsts. Biju nolēmis netēlot. Nekāda pārsteiguma, nekādu smaidu, itin nekā tāda, kas varētu uzvedināt uz papildu jautājumiem vai pāriešanu uzbrukumā. Lai viņi domā, ka es piesedzu draugu. Tas būtu gluži dabiski, pat ja neesmu vainīgs.

— Vai esat kaut kādu iemeslu pēc ņēmis no rezervistiem naudu? — vaicāja Henons.

— Nē, — es atbildēju.

Tad ierunājās Voless, ļoti lēni, ļoti apdomīgi:

— Jums viss par to ir zināms. Jūs pierakstījāt jaunus, iesaukumam pakļautus vīriešus tikai tad, kad tie bija samaksājuši noteiktu summu. Jūs zināt, ka pats, tāpat ka Frenks Elkors, manipulējāt ar šiem sarakstiem. Ja jūs to noliedzat, tad esat melojis federālā dienesta amatpersonai, un tas ir noziegums. Jautāju jums vēlreiz: vai esat ņēmis naudu vai citu atbilstošu vērtību, lai kādu personu pierakstītu citas personas vietā?

— Nē, — es atbildēju.

Henons negaidot iesmējās.

— Jūsu draugu Frenku Elkoru jau esam piespieduši pie sienas. Mūsu rīcībā ir liecības, ka esat bijuši partneri. Un ka kukuļu izspiešanā esat sadarbojušies ar citiem civildienesta ierēdņiem vai varbūt pat ar virsniekiem šajā ēkā. Ja runāsiet, izstāstīsiet visu, ko zināt, tas nāks jums tikai par labu.

Nekādi jautājumi nesekoja, tāpēc es tikai lūkojos viņā un klusēju.

Pēkšņi Voless savā saltajā, līdzenajā balsī sacīja:

— Mums ir zināms, ka jūs šajā operācijā esat galvenā persona.

Tad es pirmo reizi pārkāpu pats sev izvirzītos noteikumus. Es iesmējos. Smiekli skanēja tik dabiski, ka viņi nevarēja apvainoties. Es pat redzēju, ka Henons mazliet pasmaida.

Mani sasmīdināja vārdi «galvenā persona». Pirmo reizi visa šī pratināšana man atgādināja kaut ko otršķirīgā filmā redzētu. Smējos tāpēc, ka kaut ko tamlīdzīgu varēja gaidīt no Henona, jo viņš izskatījās pietiekami vientiesīgs. Volesu biju iedomājies par bīstamu pretinieku, varbūt tāpēc, ka viņš bija atbildīgais ierēdnis.

Vēl es smējos tāpēc, ka sapratu — viņi acīmredzot nokļuvuši uz maldīga ceļa. Iedomājušies atklāt īstu, sarežģītu sazvērestību, organizētu «grupu», kurai ir savs «vadonis». Citādi šiem FIB «smagsvara cīkstoņiem» nebūtu vērts tērēt laiku. Viņi neapjēdza, ka te blēdījušies tikai sīki ierēdnīši, lai izsistu sev lieku dolāru. Viņi bija aizmirsuši un nesaprata, ka te ir Ņujorka, kur ikviens katru dienu šā vai tā pārkāpj kādu likumu. Viņiem nepielēca, ka ikvienam var pietikt nekaunības nodarboties ar krāp-niecību pašam uz savu roku. Taču man negribējās ar savu smiešanos viņus aizkaitināt, tāpēc palūkojos Volesam tieši acīs.

— Cik labprāt es vēlētos kaut kur būt galvenā persona, — es skumīgi sacīju, — lai tikai nebūtu nožēlojams ierēdnis.

Voless vērīgi manī palūkojās, tad Henonam sacīja:

— Vai jums vēl kas jautājams? — Henons papurināja galvu. Voless piecēlās. — Paldies par atbildēm uz mūsu jautājumiem.

Tajā pašā brīdī kopā ar Henonu piecēlos arī es. īsu mirkli visi trīs stāvējām ciešā pulciņā, es, pat neaptverdams, ko daru, pastiepu roku, un Voless to paspieda. Tas pats atkārtojās ar Henonu. Pēc tam mēs izgājām no istabas un pa gaiteni devāmies uz manu kanceleju. Atsveicinādamies viņi vēl man pamāja un gāja uz kāpnēm, tad pa tām lejup uz izeju, bet es atgriezos savā kancelejā.

Es jutos pavisam mierīgs, nemaz nenervozēju. Nu it ne drusciņu. Nobrīnījos par savu iedomu sniegt viņiem roku. Laikam tieši tas noņēma man spriedzi. Bet kāpēc es to darīju? Varbūt tā bija sava veida pateicība par to, ka viņi nemēģināja mani pazemot, nedz arī iebiedēt. Ka pratinot nebija pārkāpuši civilizētu cilvēku rīcību. Es pat manīju tādu kā līdzjūtību pret sevi. Vainīgs acīmredzot biju, tomēr visnotaļ niecīgos apmēros. Nabaga nožēlojams ierednītis, kas ielaižas mahinācijās dažu lieku dolāru deļ. Protams, viņi būtu mani iebāzuši aiz restēm, ja vien varētu, taču nejuta ne mazāko vēlēšanos to darīt. Vai arī šī ķeza bija pārāk sīka, lai ar to noņemtos. Vai varbūt pats noziegums viņiem likās smieklīgs. Puiši maksā par to, lai ietiktu armijā. Un tad man sanāca smiekli. Četrdesmit pieci taukšķi nav vis nekādi nožēlojami graši. Ļāvos žēlumam pats pret sevi.

Līdzko atgriezos kancelejā, sava kabineta durvis parādījās majors un ar rokas mājienu aicināja mani iekšā. Majoram pie uniformas bija piespraustas visas viņa go-dazīmes. Viņš bija cīnījies gan Otrajā pasaules karā, gan Korejā, un pie viņa krūtīm rēgojās vismaz divdesmit lentītes.

— Kā tev izdevās izšļūkt cauri? — viņš jautāja. Un viegli pasmaidīja.

Es paraustīju plecus.

— Bez grūtībām, man šķiet.

Majors brīnīdamies galvu vien nošūpoja.

— Viņi sacīja, ka tas ilgstot jau gadiem. Kā, pie velna, jūs, zēni, to dabūjat gatavu? — Nu viņš pašūpoja galvu apbrīnā.

— Manuprāt, tā ir tukša muldēšana, — es atbildēju. — Nekad neesmu redzējis Frenku no kāda ņemam naudu. Daži puiši tikai sper zemes gaisā par to, ka iesaukti aktīvajā dienestā.

— Var jau būt, — majors novilka. — Bet tur, Lī fortā, jau gatavojot pavēli par kādu simt puišu sūtīšanu uz Ņujorku liecināt lielās zvērināto tiesas priekšā. Un tā vairs nav tukša muldēšana. — Majors smaidīdams bridi vērās manī.

— Kādā ieroču šķirā tu cīnījies pret vāciešiem?

— Ceturtajā bruņutanku pulkā, — es atbildēju.

— Tavi nopelni novērtēti ar Bronzas Zvaigzni, — majors teica. — Daudz tas nav, tomēr kaut kas. — Viņam pašam starp daudzajām lentītēm pie krūtīm bija Sudraba Zvaigzne un Purpura Sirds.

— Nē, daudz tas nav, — es sacīju. — Artilērijas uguns krusā es evakuēju franču civiliedzīvotājus. Laikam gan nevienu vācieti nogalinājis neesmu.

Majors pamāja ar galvu.

— Jā, daudz nav, — viņš piekrita. — Tomēr vairāk, nekā paveicis jebkurš no šiem puišiem. Ja varēšu tev kaut kā palīdzēt, dari to man zināmu. Norunāts?

— Pateicos, — es atbildēju.

Kad piecēlos, lai ietu ārā, majors nikni nobēra, gandrīz kā runādams pats ar sevi:

— Tie divi iznireli uzplijās man ar jautājumiem, bet es viņus pasūtīju uz podu. Iedomājušies, ka arī es varu būt iesaistīts tajos sūdos. — Majors atkal pašūpoja galvu.

— Piesargies!

Diletantisms noziedzīgā darbībā nudien neatmaksājas. Sāku izturēties pret visu ka slepkavnieks filmā, kurā tiek rādītas mocības aiz psiholoģiskas vainas apziņas. Ikreiz, līdzko neparastā laika atskanēja mana dzīvokļa durvju zvans, sirds man salēcās, domāju, ka ieradusies policija vai FIB aģenti. Zvanītāji, protams, bija vai nu kaimiņi, vai kāda no Valijas draudzenēm, kas ienākusi papļāpāt vai kaut ko aizņemties. Kancelejā FIB aģenti ieradās paris reižu nedēļā, parasti ar kādu jaunu zēnu, acīmredzot tādēļ, lai tas mani uzrādītu. Tie laikam bija rezervisti, kas maksājuši par pierakstīšanu sešmēnešu programmā. Reiz pie manis patērzēt iegriezās Henons, un es nokāpu lejā bufetē pēc kafijas un sviestmaizēm mums abiem un majoram. Sēdējām un tērgājām, pēkšņi Henons neiedomājami laipni man sacīja:

— Jūs esat lāga zēns, Mērlin, man patiesi gaužām negribētos jūs ietupināt. Taču vai zināt, esmu ietupinājis ļoti daudz lāga zēnu. Aizvien nodomāju — žēl gan! Ja vien viņi paši kaut drusciņu būtu sev palīdzējuši!

Majors atgāzās krēslā, lai vērotu manu reakciju. Es tikai paraustīju plecus un tiesāju sviestmaizi. Mana nostāja bija tāda, ka nav vērts uz šādiem izteikumiem atbildēt. Tas beigtos ar plašāku visas kukuļošanas iztirzāšanu. Jebkurā plašākā iztirzāšanā es varētu pateikt kaut ko lieku, kas noderētu izmeklēšanai. Tāpēc neteicu nekā. Pavaicāju majoram, vai nevarētu dabūt dažas brīvas dienas, lai palīdzētu sievai iepirkties Ziemassvētkiem. Darba tiešām nebija daudz, turklāt Frenka Elkora vietā kancelejā bija uzradies jauns civildienesta ierēdnis, un tas manas prombūtnes laikā tiktu ar visu galā. Majors atbildēja, ka neiebilstot. Henons taču bija stulbenis. Ari viņa izrunāšanās par lāga zēniem, kas ietupināti aiz restēm, bija stulbība. Viņš bija pārāk jauns, lai būtu paspējis ļoti daudzus lāga zēnus un nelāga zēnus satupināt aiz restēm. Es viņu novērtēju par iesācēju, nevis par vīru, kas spētu mani iedabūt aiz restēm. Ja viņam tas izdosies, es būšu pirmais.

Vēl bridi papļāpājām, tad Henons atvadījās. Majors palūkojās manī ar gluži citādu cieņu. Tad sacīja:

— Ja arī viņiem nelaimēsies tev neko piešūt, iesaku tev pameklēt citu darbu.

Ziemassvētki Valijai aizvien bija ievērojams notikums. Viņai patika pirkt dāvanas mātei un tēvam, bērniem, man un saviem brāļiem un māsām. īpaši šajos Ziemassvētkos, jo nu varēja izdot vairāk naudas nekā jebkad agrāk. Abus zēnus sienas skapī gaidīja divriteņi. Tēvam bija pagādāts liels, no Īrijas ievests vilnas svīteris, mātei tikpat dārgs iru mežģīņu lakats. Nezinu, ko Valija bija nopirkusi man. To viņa allaž glabāja noslēpumā. Es savukārt noslēpumā turēju dāvanu viņai. Tās sagādāšana man neradīja nekādas grūtības. Biju par skaidru naudu nopircis mazu briljanta gredzentiņu, pirmo īsto vērtslietu, ko jebkad esmu viņai dāvinājis. Neesmu pat pircis saderināšanas gredzenu. Tajos tālajos gados ne viens, ne otrs neticējām šādām buržuāziskām blēņām. Desmit gadus vēlāk Valija bija mainījusies, bet man viens pīpis — vai nu tā, vai šitā. Zināju, ka par gredzenu viņa priecāsies.

Ziemassvētku vakarā bērni palīdzēja Valijai pušķot eglīti, bet es virtuvē strādāju. Par manām nepatikšanām darbā Valērija vēl neko nenojauta. Uzrakstīju romānam dažas lappuses, tad gāju pie eglītes. Tā laistījās sudrabā, ar sarkaniem, ziliem un zeltainiem zvaniņiem un sudrabainiem eņģeļmatiem. Pašā galotnē mirdzēja zvaigzne. Valija neatzina elektriskās sveces. Viņai riebās tās kārt Ziemassvētku eglītē.

Bērni bija tā satraukušies, ka pagāja krietns laiks, līdz iedabūjām viņus gultā uz palikšanu. Ik pa brīdim viņi izlavījās no guļamistabas, bet Ziemassvētku vakarā mēs nedrīkstējām vērsties pret viņiem ar bardzību. Beidzot bērni pārguruši aizmiga. Es viņus pārbaudīju pēdējoreiz. Gulēja visi jaunās, par godu Ziemassvētku vecītim uzģērbtās pidžamās, visi vannā nomazgāti un sasukāti. Viņi izskatījās tik burvīgi, ka es nespēju noticēt — tie ir mani bērni un pieder man. Tobrīd es ļoti mīlēju Valiju. Jutos patiesi laimīgs.

Atgriezos viesistabā. Valija lika zem eglītes krāšņā Ziemassvētku papīrā iesaiņotās dāvanas. To likās bezgalīgs daudzums. Aizgāju pēc savas dāvanas Valijai un arī paliku zem eglītes.

— Neko daudz tev nevarēju pagādāt, — es viltīgi sacīju. — Tikai tādu nieku. — Zināju — Valija nemūžam neiedomāsies, ka saņems īstu briljanta gredzenu.

Viņa pasmaidīja un noskūpstīja mani. Valijai nekad nelikās svarīgi, ko Ziemassvētkos pati saņems, viņai patika pirkt dāvanas citiem, īpaši bērniem, arī man un savai ģimenei — tēvam un mātei, brāļiem un māsām. Bērni dabūja katrs pa četrām piecām dāvanām. Viena no tām bija kolosāls velosipēds, un es nožēloju, ka Valija to pirkusi. Velosipēds bija domāts mūsu vecākajam dēlam, un es nožēloju tāpēc, ka man vajadzēs to 14 — 3039

salikt. Un man nebija ne mazākās jausmas, ka tas darāms.

Valija atkorķēja vīna pudeli un pagatavoja sviestmaizes. Es atvēru milzīgo kartona kārbu ar visvisādām divriteņa sastāvdaļām. Izliku tās pa visu viesistabu un noklāju sev priekšā instrukciju un rasējumus. Uzmetis tiem tikai īsu skatienu, es sacīju:

— Padodos.

— Nemuļķojies! — Valija iebilda. Sakrustojusi kājas, viņa apsēdās uz grīdas, sūca vīnu un pētīja rasējumus. Pec tam ķērās pie darba. Es savā nejēgā piedāvājos palīgos. Atnesu skrūvgriezi un uzgriežņu atslēgu un pieturēju detaļas, kamēr viņa skrūvēja tās kopā. Kad beidzot ar šo sasodīto verķi tikām galā, pulkstenis rādija gandrīz trīs. Vīns jau bija izdzerts, mēs paši — galīgi pārnervozējušies. Skaidri zinājām, ka bērni, līdzko pamodīsies, tūdaļ leks no gultām ārā. Tātad gulēšanai mums atlikušas labi ja četras stundas. Pēc tam jābrauc pie Valijas vecākiem, kur paies vesela gara diena vienā svinēšanā un satraukumos.

— Laiks būtu gulēt, — es saciju.

Valija izstiepās turpat uz grīdas.

— Laikam palikšu guļam tepat, — viņa pavēstīja.

Nolikos viņai blakus, abi pavēlāmies uz sāniem, lai

varētu cieši apskauties. Gulējām svētlaimīgi noguruši un apmierināti. Tajā brīdi pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens. Valija strauji pielēca kājās un pārsteigta pavērās manī jautājošu skatienu.

Sekundes sīkdaļā mans prāts vainas apziņā radīja veselu scenāriju. Tie, protams, ir FIB aģenti. Tīši nogaidījuši līdz Ziemassvētku vakaram, lai es psiholoģiski būtu zaudējis piesardzību. Viņi atnākuši ar kratīšanas orderi. Viņi atradīs dzīvoklī paslēptos piecpadsmit tūkstošus dolāru un aizvedis mani uz cietumu. Piedāvās man Ziemassvētkus nosvētīt kopā ar sievu un bērniem, ja vien atzīšos. Citādi tikšu pazemots. Valija mani ienīdis par to, ka esmu apcietināts Ziemassvētkos. Bērni raudās, un šī trauma viņiem paliks uz visu mūžu.

Utikam izskatījos baigi, jo Valija jautāja:

— Kas noticis?

Klauvējiens pie durvīm atskanēja skaļāk. Valija no viesistabas pa gaiteni devās atvērt durvis. Dzirdēju, ka viņa ar kādu sarunājas, un izgāju iedzert zāles. Valija nāca pa gaiteni atpakaļ un iegāja virtuvē. Abās rokās viņa nesa piena pudeles.

— Piena pārdevējs, — Valija sacīja. — Atnesa tik agri, lai tiktu mājās pie ģimenes, kamēr bērni vēl nav piecēlušies. Pa durvju apakšu redzējis spīdam gaismu, tāpēc pieklauvējis, lai novēlētu mums priecīgus Ziemassvētkus. Ļoti jauks cilvēks. — Viņa iegāja virtuvē.

Es devos līdzi un bez spēka atkritu krēslā. Valija iesedās man klēpī.

— Tu droši vien domāji, ka atnācis kāds ķerts kaimiņš vai zaglis, — viņa teica. — Tev vienmēr rādās pats ļaunākais. — Viņa sirsnīgi mani noskūpstīja. — Iesim gulēt. — Nākamais skūpsts jau bija ilgāks, un mēs devāmies uz gultu. Kad bijām izmīlējušies, Valija man iečukstēja ausi: — Es mīlu tevi.

— Es tevi arī, — es atbildēju, tumsā pasmaidīdams. Laikam gan biju pats drebelīgākais zaglēns visā Rietumu pasaulē.

Trīs dienas pēc Ziemassvētkiem manā kancelejā ienāca svešs cilvēks un jautāja, vai es esot Džons Mērlins. Kad atbildēju apstiprinoši, viņš man pasniedza salocītu aploksni. Kamēr plēsu to vaļā, svešais aizgāja. Vēstule bija rakstīta senangļu burtiem.

SAVIENOTO VALSTU APGABALA TIESA

Zem tā ar lielajiem burtiem:

ŅUJORKAS ZIEMEĻU RAJONS

Tad parastā rakstā mans vārds un adrese, bet pašā rindiņas galā lieliem burtiem — Z1NAŠANAI.

Sekoja vēstule: «Ar šo pavēlam, atliekot visus darbus, neizmantojot nekādus aizbildinājumus, jums un ikvienam no jums ierasties LIELAJA ZVĒRINĀTO TIESA, kas pārstāv Amerikas Savienoto Valstu tautu,» — tālāk norādīts laiks un vieta, bet teikums beidzās «sakarā ar aizdomām par likumpārkāpumu, kas sodāms pēc ASV Likumu kodeksa 18. panta». Vēstules beigās piedraudējums: neierašanās tiks uzskatīta par tiesas apvainošanu, kas sodāma pēc attiecīgā likuma panta.

Nu nekas, vismaz es zināju, kādu likumu esmu pārkāpis. Tātad ASV Likumu kodeksa 18. pantu. Nekad par tādu nebiju dzirdējis. Izlasīju vēstuli vēlreiz. Mani aizrāva pirmais teikums. Man — rakstniekam patika šāds stils. Laikam taču patapinājuši no veciem Anglijas likumkrājumiem. Taisni brīnums, cik skaidri un lakoniski spēj izteikties juristi, ja vien to vēlas, neatstājot vietu nekādiem pārpratumiem. So teikumu izlasīju vēlreiz. «AR §0 PAVEĻAM, atliekot visus darbus, neizmantojot nekādus aizbildinājumus, jums un ikvienam no jums ierasties LIELAJA ZVĒRINĀTO TIESA, kas pārstāv Amerikas Savienoto Valstu tautu.»

Lieliski. To būtu varējis uzrakstīt Šekspīrs. Kad nu beidzot tas bija noticis, es pārsteigts izjutu tādu ka pacilātību, neatlaidīgu tieksmi tikt ātrāk ar to galā, uzvarēt vai zaudēt. Darbadienas beigās piezvanīju uz 1.asvegasu un noķēru Kāliju viņa birojā. Pastāstīju, kas noticis, un paziņoju, ka pēc nedēļas stāšos lielās zvērināto tiesas priekšā. Kālijs atbildēja, lai turos kā vīrs un neraizējos. Viņš jau nākamajā dienā lidošot uz Ņujorku un, tikko ieradies, no viesnīcas tūdaļ piezvanīšot man uz mājām.

Ceturtā daļa

.

Septiņpadsmitā nodaļa

Četros gados pēc Džordana nāves Kalijam bija izdevies kļūt par Grounvelta labo roku. Palicis uzskaitīšanas meistars vairs tikai savā sirdī, Kālijs pats spēlēja reti. Visi viņu sauca īstajā vārdā — Kālijs Kross. Tālruņa numuru sarakstā viņa kods bija «Zanadu divi». Tomēr pats svarīgākais Kālijā ieguvums bija «Zīmuļa» tiesības — šis visvairāk kārotais varas atribūts Lasvegasā. Uzšņāpis uz papīra savus iniciāļus, viņš varēja draugiem un noderīgākajiem klientiem piešķirt bezmaksas numurus, bezmaksas ēdināšanu un bezmaksas dzeršanu. Pagaidām viņam netika dotas neierobežotas «Zīmuļa» lietošanas tiesības, tā palika viesnīcas īpašnieku un kazino galveno administratoru privilēģija, taču ari tai pienāks sava kārta.

Kad piezvanīja Merlins, Kālijs bija atradies blekdžeka zālē pie trešā galda, par kuru bija radušās aizdomas. Viņš Mērlinam apsolīja tūlīt braukt uz Ņujorku, lai kā spēdams palīdzētu. Pec tam devās atpakaļ pie trešā galda un turpināja novērošanu.

Pēdējās trīs nedēļas šis galds arvien nesa zaudējumus. Pēc Grounvelta izstrādātajiem peļņas procentu likumiem tas nebija iespējams, tātad te notiek blēdīšanās. Kālijs ar «debesu aci» — slēpto kameru — nofilmēto materiālu bija vairākkārt izvētījis un arī pats stāvējis trešajam galdam klāt un tomēr nespēja notiekošo izskaidrot. Kamēr mikla nebūs atminēta, viņš negribēja Grounveltam neko ziņot. Kālijs pieļāva, ka trešajam galdam iestājies neveiksmes posms, taču zināja, ka šādu izskaidrojumu šefs neparko nepieņems. Grounvelts ticēja, ka neviens galds nevar nest zaudējumus tik ilgi, ka peļņas procentu likumi

nepakļaujas nekādai veiksmei, nedz neveiksmei. Kā azart-spēlmaņi tic savai veiksmei, tā Grounvelts ticēja peļņas procentiem. Viņa galdi nemūžam nevar nest zaudējumus.

Pēc sarunas ar Mērlinu Kālijs atgriezās pie trešā galda. Pats būdams speciālists visādās blēdībās, viņš galu galā nosprieda, ka procentu likumi sagājuši galīgā grīstē. Atliek uzrakstīt pilnīgu pārskatu un nodot Grounveltam, lai tad šefs pats izšķir, vai dīlerus apmainīt vietām vai padzīt.

Izgājis no milzīgā kazino, Kālijs pa kāpnēm aiz kafejnīcas devās uz otro stāvu, kur atradās administrācijas telpas. Iegriezies pats savā birojā apskatīties, vai viņam nav atstāta kāda ziņa, Kālijs gāja uz Grounvelta kabinetu. Grounvelts jau bija savos viesnīcas dzīvojamos apartamentos. Kālijs piezvanīja un tika aicināts pie šefa.

Viņš aizvien bija brīnījies par Grounvelta prasmi mājīgi iekārtot sev mitekli turpat viesnīcā «Zanadu». Augšējā stāvā atradās milzīgs stūra numurs, bet, lai tur iekļūtu, vispirms vajadzēja zvanīt, un tikai tad varēja nonākt plašā terasē ar peldbaseinu un koši zaļu mākslīgu zālāju, tik koši zaļu, ka varēja nešaubīties — Vegasas svelmainajā tuksneša saulē dabiska zāle neizturētu ilgāk par nedēļu. Vēl vienas milzīgas durvis veda apartamentos, un tajos atkal varēja iekļūt tikai piezvanot.

Grounvelts bija viens. Ģērbies baltās flaneļa biksēs un kreklā ar vaļēju apkaklīti. Jau pārkāpis septiņdesmit gadu slieksni, viņš izskatījās apbrīnojami spēcīgs un jauneklīgs. Grounvelts tobrīd bija lasījis. Uz dzeltenbrūnā samta dīvānā gulēja atšķirta grāmata.

Grounvelts pamāja uz bāra pusi, un Kālijs sajauca viskiju ar sodu sev un Grounveltam. Viņi apsēdās viens otram pretī.

— Pie tā blekdžeka galda viss notiek godīgi, — Kālijs sacīja. — Vismaz es tur neko sliktu nevaru saskatīt.

— Tas nav iespējams, — Grounvelts atsaucās. — Šajos četros gados tu daudz ko esi iemācījies, bet vienu tu nespēj apjēgt, un tas ir procentu likums. Nevar būt, ka šis galds trīs nedēļu laikā nes tādus zaudējumus, ja tur nenotiek blēdīšanās.

Kālijs paraustīja plecus.

— Ko man tagad darīt?

— Došu rīkojumu kazino pārvaldniekam atlaist dilerus,

— Grounvelts atbildēja. — Viņš grib pārcelt tos pie cita galda un paraudzīties, kas tad notiks. Labāk viņus padzīt bez pārbaudīšanas.

— Labi, — Kālijs piekrita. — Jūs esat saimnieks.

— Viņš nodzēra malku viskija. — Vai atceraties manu draugu Mērlinu, to puisi, kas raksta grāmatas?

Grounvelts pamāja ar galvu.

— Patīkams zēns, — viņš sacīja.

Kālijs nolika glāzi. Viņš nelabprāt lietoja alkohola dzērienus, taču Grounveltam nepatika dzert vienam. Kālijs teica:

— Tā stulbi bērnišķīgā krāpšanās, kurā viņš iepinies, ir uzsprāgusi gaisā. Viņam vajadzīga mana palīdzība. Nākamnedēļ man tik un tā jābrauc uz Ņujorku tikties ar mūsu cilvēkiem, tāpēc — kā būtu, ja es brauktu agrāk — jau rīt, ja jums nav iebildumu?

— Brauc vien! — Grounvelts atbildēja. — Ja varu kaut kā līdzēt, padod tikai ziņu! Viņš ir labs rakstnieks. — To viņš teica tādēļ, lai it kā attaisnotu palīdzības piedāvājumu. Un vēl piebilda: — Mēs vienmēr varam viņam šeit pagādāt darbu.

— Paldies, — Kālijs sacīja. — Pirms padzīsiet dīlerus, ļaujiet man vēlreiz pamēģināt. Ja jūs sakāt, ka tur notiek blēdīšanās, tad tā arī ir. Mani kaitina tas, ka nevaru viņus pieķert.

Grounvelts iesmējās.

— Labi, — viņš piekrita. — Ja es vēl būtu tavos gados, arī mani tirdītu ziņkārība. Darīsim tā — liec, lai atnes tās videolentes, noskatīsimies abi kopā un šo to papētīsim sīkāk. Tad tu lidmašīnā varēsi sēsties daudz mierīgāku prātu. Piekrīti? Lai gādā šurp vakara maiņā ierakstīto — no astoņiem vakarā līdz diviem naktī, tad mēs redzēsim visrosīgāko laiku — pēc šova programmas beigām.

— Kāpēc jus gribat redzēt tieši šo laiku? — Kālijs vaicāja.

— Tā tam jābut, — Grounvelts atbildēja. Kad Kālijs paņēma klausuli, Grounvelts piebilda: — Piezvani apkalpojošam dienestam un pasaki, lai uznes mums ko ēdamu.

Mielodamies abi vēroja nofilmēto neveiksmīgo galdu. Kālijs tā aizrāvās ar skatīšanos, ka pat nemanīja, ko ēd. Turpretim Grounvelts šķita ekrānam tikko uzmetam skatienu. Viņš ēda lēni, mierīgi, iztukšodams puspudeli sarkanvīna, ko pasniedza ar bifšteku. Filma pēkšņi apstājās, jo Grounvelts bija nospiedis izslēgšanas pogu.

— Tu neredzēji? — viņš vaicāja.

— Nē, — Kālijs atbildēja.

— Nu tad paklausies! — sacīja Grounvelts. — Zāles pārzinis ir tīrs. Bet dežurējošais administrators — blēdis. Viens dīleris pie šā galda ir tīrs, divi — blēži. Tas viss notiek pēc vakara šova programmas. Un vēl kas. Blēdīgie dīleri maiņai vai laimestu izmaksai lielos daudzumos dod sarkanos piecdolāru žetonus. Neskaitāmas reizes, lai gan varētu dot divdesmitpiecniekus. Tagad tu redzi?

Kālijs papurināja galvu.

Grounvelts atslīga pret atzveltni un aizkūpināja milzīgu Havanas cigāru. Viņam bija atļauts izsmēķēt tikai vienu cigāru dienā, un, ja vien radās tāda iespēja, viņš to darīja pēc vakariņām.

— Tu neredzēji tāpēc, ka tas ir ļoti vienkārši, — viņš sacīja.

Grounvelts piezvanīja kazino pārvaldniekam. Tad ieslēdza videoaparātu, lai parādītu aizdomās turēto blekdže-ka galdu darbībā. Kālijs ekrānā redzēja, kā pārvaldnieks pieiet klāt dīlerim no muguras. Katrā pusē viņam bija pa drošībniekam civildrēbēs, nevis bruņotie apsargi.

Bija redzams, kā pārvaldnieks iebāž roku dīlera paplātē un izvelk kaudzīti piecdolāru žetonu. Grounvelts izslēdza aparātu.

Pēc desmit minūtēm ieradās pārvaldnieks un nometa uz Grounvelta galda piecdolāru žetonu kaudzīti. Kalijam par lielu brīnumu, kaudzīte neizjuka.

— Jums bija taisnība, — Grounveltam paziņoja kazino pārvaldnieks.

Kālijs paņēma sarkano cilindru. Tas izskatījās pēc piec-dolāru žetonu kaudzītes, bet īstenībā bija tukšs cilindrs piecdolāru žetonu lielumā. Pamatne ar atsperi bija iespiežama uz iekšu. Paknibinājies gar cilindra pamatni, Kālijs to noņēma ar šķērēm, ko viņam pasniedza Grounvelts. No tukšā sarkanā cilindra, kas izskatījās pēc piecdolāru žetonu kaudzītes, izripoja pieci melnie simtdolāru žetoni.

— Redzi, kā tas darbojas, — sacīja Grounvelts. — Kāds draudziņš iesaistās spēlē, pasniedz šo piecnieku kaudzīti un saņem atlikumu. Dīleris pieliek to pie simtniekiem, nospiež atsperi, un cilindra dibens aprij simtniekus. Pēc brīža viņš tam pašam zellim izdod atlikumu un pievāc sev piecsimt dolāru. Nostrādā šito divreiz vakarā, un tūkstotis rokā bez nodokļu maksāšanas. Viņi kļūst bagāti pa tumšo!

— Лк kungs! — Kālijs iesaucās. — Kur nu man ar šiem puišiem mēroties!

— Neraizējies! — sacīja Grounvelts. — Brauc uz Ņujorku, palīdzi draugam un nokārto mūsu darīšanas. Tev vajadzēs aizvest mazliet naudas, tāpēc ienāc pie manis kādu stundu pirms izlidošanas. Kad atgriezīsies, tevi gaidīs patīkami jaunumi. Vajadzēs drusku pastrādāt, tikties ar dažiem svarīgiem cilvēkiem.

Kālijs iesmējās.

— Es nepratu atšifrēt to niecīgo blēdību pie blekdže-ka galda un vēl dabūšu paaugstinājumu?

— Protams, — atbildēja Grounvelts. — Tev vajadzīgs tikai mazliet vairāk pieredzes un drusku cietāka sirds.

Astoņpadsmitā nodaļa

Nakts lidmašīnā uz Ņujorku Kālijs sēdēja pirmās klases nodalījumā un sūca tīru zelteri. Klēpī viņš turēja ar ādu apvilktu metāla portfeli, kam bija pierīkota slēdzene ar sarežģītu mehānismu. Kamēr portfelis atradās Kālijā rokās, miljons dolāru tajā bija drošībā. Arī viņš pats to nevarēja atslēgt.

Pirms nodeva portfeli Kalijam, Grounvelts Vegasā sava palīga acu priekša naudu bija pārskaitījis, rūpīgi sakārtojis portfelī un pats to aizslēdzis. Adresātiem Ņujorkā nekad nebija zināms, kā un kad nauda tiks piegādāta. To izšķīra vienīgi Grounvelts. Tomēr Kālijs nervozēja. Sažņaudzis portfeli rokās, viņš pārdomāja pēdējo gadu notikumus. Noiets garš ceļš, viņš daudz ko iemācījies un turpmāk ies vēl tālāk, iemācīsies vēl vairāk. Taču viņš arī apzinājās, ka dzīvo bīstamu dzīvi, spēlē uz milzīgām likmēm.

Kāpēc Grounvelts izraudzījies viņu? Ko Grounvelts viņā saskatījis? Ko viņš paredzējis? Piespiedis metāla portfeli ciešāk pie ceļiem, Kālijs Kross lūkoja pareģot savu likteni. Tāpat kā blekdžeka spēlē viņš bija uzskaitījis kārtis kavā, kā gaidījis spēka pieplūdumu stiprajā labajā rokā un tikai tad neskaitāmas reizes metis kauliņu, tā tajā brīdī Kālijs sasprindzināja visus atmiņas un intuīcijas spēkus, lai aplēstu izredzes katrai dzīves kārtij — kura varētu nest laimestu, un kuru labāk atstāt kavā.

Gandrīz pirms četriem gadiem Grounvelts bija sācis Kālijā veidošanu par savu labo roku. Jau ilgi pirms Mēr-lina un Džordana atbraukšanas Kālijs bija kalpojis par Grounvelta okšķeri viesnīcā «Zanadu» un savus uzdevu-

mus veicis pietiekami labi. Šefs juta nelielu vilšanos vienīgi tolaik, kad Kālijs sadraudzējās ar Mērlinu un Džor-danu, un sadusmojās, kad Kālijs nostājās Džordana pusē nu jau izdaudzinātajā partijā pie bakarā galda. Kālijs toreiz bija nospriedis, ka ar to pašu viņa karjerai ir beigas, tomēr pēc šā incidenta Grounvelts gluži neizprotamā kārtā uzticēja viņam īstu darbu. Kālijs bieži brīnīdamies apcerēja šo divaino pavērsienu.

Pirmajā gadā Grounvelts iecēla Kāliju par blekdžeka dīleri, un šis paaugstinājums likās gaužām savāds cilvēkam, kas sāk savu karjeru, lai kļūtu par šefa labo roku. Kalijam radās aizdomas, ka viņu atkal grib izmantot spiegošanai. Taču Grounveltam prātā bija pavisam citi mērķi. Kāliju viņš bija izraudzījies par galveno dzinējspēku viesnīcas nelegālo ienākumu atmazgāšanas operācijā.

Grounvelts nojauta, ka citi viesnīcu īpašnieki, kas ar ienākumu slēpšanu nodarbojas grāmatvedībā, ir galīgi āmurgalvas un ka Federālais izmeklēšanas birojs agrāk vai vēlāk tiks tiem uz pēdām. Grāmatvedībā izdarītās mahinācijas bija pārāk acīm redzamas. īpašnieki vai to pārstāvji, kas šādās reizēs sanāca kopā un katrs aiznesa pa naudas kušķim, tikai pēc tam sniedzot pārskatu Nevadas Azartspēļu uzraudzības komisijai, Grounveltam šķita pārdroši muļķi. Sevišķi kad sagadījās pieci seši līdzīpašnieki un sākās ķīviņi par to, cik katram pienākas nosmelt nelikumīgi nopelnītās summas. Grounvelts, pēc paša domām, bija izstrādājis daudzkārt pārāku sistēmu. Vismaz tā viņš apgalvoja Kalijam.

Grounvelts zināja, ka Kālijs ir «mehāniķis». Ne jau pirmšķirīgs mehāniķis, bet tāds, kas varētu ierindoties otrajā vietā. Citiem vārdiem sakot, Kālijs prata virsējo kārti pataupīt sev un dalīšanu sākt ar otro kārti no augšas. Tā nu Kalijam stundu pirms kārtējās pārlieku nogurdinošās nakts maiņas vajadzēja ierasties Grounvelta apartamentos un saņemt instrukcijas. Norunātā laikā — vai nu vienos naktī, vai četros no rīto — kāds norunātas krāsas uzvalkā ģērbies blekdžeka spēlētājs spēlēja norunātā secībā uz pieaugošām likmēm, sākot ar simtu, tad ar pieciem simtiem un beidzot ar divdesmit pieciem dolāriem. Tas liecināja par privileģētu klientu, kurš pāris stundās laimēs desmit vai divdesmit tūkstošus dolāru. Šis cilvēks spēlēs ar atklātām kārtīm, un tas īstiem blekdžeka spēlmaņiem nav nekāds retums. Redzēdams klienta kārtis, Kālijs varēja labo kārti pataupīt viņam, pārējiem ap galdu dalīšanu sākot ar otro kārti. Kālijs nezināja, kā nauda beidzot nonāk Grounvelta un tā līdzīpašnieku rokās. Viņš itin vienkārši darīja savu darbu, nekādus jautājumus neuzdodams. Un arī muti nekad nepalaida.

Taču Kālijs prata izskaitļot katru kārti kavā, tāpēc viegli varēja noteikt viltus spēlmaņa laimestu lielumu un drīz vien aplēsa, ka gada laikā Grounvelta spēlmaņiem tīši paspēlējis caurmērā desmittūkstoš dolāru nedēļā. Gadu nostrādājis par dīleri, Kālijs zināja gandrīz precīzu summu. Tā sasniedza apmēram pusmiljonu dolāru — ar kļūdu desmit stabi šurp vai turp. Glīta summiņa, kuru neapšķērē nekādi nodokļi un kurā nav jādalās ar oficiālajiem viesnīcas un kazino līdzīpašniekiem. Tātad Grounvelts veikli apstrādāja ari savus partnerus.

Lai kārtējie zaudējumi nenorādītu uz vainīgo, Grounvelts katru vakaru Kāliju pārsēdināja pie cita galda. Reizēm viņš pārgrozīja arī maiņas. Tomēr Kālijs bažījās, ka kazino pārvaldnieks var šo blēdīšanos atklāt. Ja nu vienīgi pats nav iepriekš brīdināts.

Lai zaudējumus izlīdzinātu, Kālijs lika lietā savu «mehāniķa» prasmi un apšmauca godīgos spēlētājus. To viņš darīja trīs nedēļas, līdz kādudien Grounvelts pa tālruni izsauca viņu uz saviem apartamentiem.

Grounvelts kā parasti uzaicināja Kāliju apsēsties un piedāvāja dzeramo. Tad sacīja:

— Kalij, izbeidz to cūkošanos! Tā ka lai turpmāk klientus nekrāptu!

— Domāju, ka tieši to jūs no manis gaidāt, tikai nepasacījāt, — Kālijs atsaucās.

Grounvelts pasmaidīja.

— Gudra doma, neko teikt. Taču tas nav nepieciešams. Tava paspēle tiek segta ar attiecīgiem grāmatvedības papīriem. Neviens tevi neuzodīs. Un, ja kāds sāks pārāk ošņāties, gan es pratīšu ar tādu tikt galā. — Mirkli klusējis, viņš turpināja: — Ar nejēgām spēlē godīgi. Tad neiekulsimies nepatikšanas, no kurām grūti izkulties.

— Vai tā otras kārts dalīšana filmā ir redzama? — Kālijs pavaicāja.

Grounvelts papurināja galvu.

— Nē, tu rīkojies pietiekami veikli. Tur nekas slikts nevar sanākt. Taču Nevadas Azartspēļu uzraudzības komisija var iesūtīt savu cilvēki, kas, spēlē izdzirdējis klikšķi, saistīs to ar domu, ka tu aptīri galdu. Tas patiešām var gadīties, kad tu dali kādam no maniem klientiem, bet tad viņi nodomās, ka tu apkrāp viesnīcu. Bet es palieku tīrs. Turklāt man ir puslīdz skaidrs, kurā bridi Azartspēļu uzraudzības komisija var iesūtīt savējos. Tieši tāpēc tev iekārtoju īpašu laiku, kad var brīvi rīkoties ar naudu. Bet, ja tu uzdarbosies pats uz savu roku, es nespēšu tevi aizstāvēt. Piedevām tu krāp klientus viesnīcas labā. Un tur ir liela atšķirība. Azartspēļu uzraudzības komisijas zēni pārāk necenšas, ja zaudējumus cieš viesnīca, bet par godīgo spēlētāju apstrādāšanu runa ir pavisam cita. Tad izkulšanās no ķezas var maksāt dārgi.

— Labi, — Kālijs sacīja, — bet kā jūs to uzzinājāt?

— Procentu likums, — Grounvelts nepacietīgi attrauca. — Procenti nekad nemelo. Visas šīs viesnīcas ir uzbūvētas no peļņas procentiem. No procentiem mēs kļūstam bagāti. Un pēkšņi tavā dīlera lapā parādās iespeleta nauda, lai gan tu to izgrūd manā labā. Un tas nav iespējams, ja vien tu neesi pats veiksmīgākais dīleris visā Vegasas pastāvēšanas laikā.

Kālijs izpildīja rīkojumus, tomēr aizvien vēl nesaprata, kā tas viss notiek. Kāpēc Grounvelts pats sev sagādā tādas rūpes. Vēlāk, kad Kālijs kļuva par «Zanadu divi», viņam atklājās visi smalkumi. Ka Grounvelts ne vien slēpj ienākumus no valdības, bet arī apkrāpj kazino līdzīpašniekus. Tikai pēc vairākiem gadiem Kālijs uzzināja, ka īpašos laimētājus klientus no Ņujorkas sūta Grounvelta slepens līdzdalībnieks, vārdā Santadio. Ka šie klienti viņu,

Kāliju, uzskata par minētā Ņujorkas līdzdalībnieka iesūtītu blēdīgu dīleri. Ka viņi notic — apkrāpts tiek Grounvelts. Ka Grounvelts un viņa mīļotā viesnīca ir nodrošināti neskaitāmos veidos.

Karjeru azartspēlēs Grounvelts bija sācis Stjiībenvila, Ohaio pavalstī, kur aizbildnību par viņu uzņēmās slavena Klīvlendas banda, kas noteica visu vietējo politiku. Groun velts bija strādājis dažādos zaņķos, līdz beidzot nonaca Nevadā. Toreiz viņš bija provinciāla patriotisma pārņemts. Ikviens jauns Stjūbenvilas puisis, kam sakārojās strādāt par dīleri vai krupjē Vegasā, nāca pie Grounvelta. Ja neizde vās paziņas iebīdīt savā kazino, viņš atrada tiem vietu citos spēļu namos. Bijušos Stjūbenvilas audzēkņus varēja sastapt gan Bahamu salās un Puertoriko, gan Francijas Rivjēra un pat Londonā. Rēno un Vegasā tie bija skaitāmi simtos.

Daudzi strādāja par kazino pārvaldniekiem un zāļu pārziņiem. Grounvelts kļuva par savdabīgu Stabulētāju^2.

Grounvelts patiesībā būtu varējis izspiegotāju izraudzī ties no šiem simtiem, jo «Zanadu» kazino pārvaldnieks patiešam bija no Stjūbenvilas. Kāpēc gan Grounvelts iz vēlējās Kāliju, svešinieku, kas nāca no gluži citas valsts malas? Kālijs pats par to bieži brīnījās. Vēlāk, uzzinājis

visu sarežģīto kazino pārvaldīšanas mehānismu, viņš, pro tarns, apjēdza, ka arī kazino pārvaldniekam noteikti jābūt ar šīm mahinācijām saistītam. Un tas Kāliju sāpīgi aizskāra. Tātad viņš izraudzīts tikai tādēļ, lai neveiksmes reizē noderētu par grēkāzi. Vienalga kas arī notiktu, pa nagiem dabūs tieši viņš.

Kaut arī dzīvē krietni izskolojies, Grounvelts no Kliv lendas ieradās Vegasā, jau iemantojis pabaigu slavu.

Vīrs, ar kuru nedrīkstēja jokus dzīt, — viņu nevarēja ne apkrāpt, ne piemuļķot. To viņš Kalijam pēdējos gados bija skaidri pierādījis. Reizēm pavisam nopietni, citreiz ar labsirdīgu humoru, īpašām Vegasas azartspel maņu asprātībām.

Pēc gada Kalijam piešķīra pašam savu biroju blakus Grounvelta kabinetam un iecēla viņu šefa sevišķa palīga amatā. Pie amata pienākumiem piederēja šefa vadāšana automobilī pa pilsētu, viņa pavadīšana vakaros uz kazino, kad Grounvelts apstaigāja spēļu zāles, sasveicinādamies ar draugiem un klientiem, īpaši ar atbraucējiem. Kāliju Grounvelts vēl iecēla par kazino pārvaldnieka palīgu, lai viņš sīki izpētītu visu tur notiekošo. Kālijs iepazinās ar maiņu priekšniekiem, spēļu zāļu pārziņiem, dežurējošajiem administratoriem, dīleriem un krupjē.

Ik rītu ap pulksten desmitiem Kālijs brokastoja kopa ar Grounveltu šefa kabinetā. Pirms braukšanas augšā viņš no galvenā kasiera saņēma pārskatu par iepriekšējo divdesmit četru stundu laimētajām un paspēlētajām summām. Līdzko abi apsēdās pie brokastu galda, Kālijs pasniedza Grounveltam nelielu lapiņu, un, grebdams ar karoti pirmo melones kumosu, Grounvelts ķērās pie skaitļu pētīšanas. Pārskats bija viegli pārskatāms.

Ienākumi no spēļu automātiem tika aprēķināti vienreiz nedēļā, un tos Grounveltam īpašā pārskatā nodeva kazino pārvaldnieks. Automāti parasti deva apmēram tūkstoš dolāru peļņas nedēļā. Tas bija vieglas peļņas avots. Ar spēļu automātiem nekādi zaudējumi nevarēja rasties. Tie ienesa drošu naudu, jo mehānisms tika ieregulēts tā, ka laimestos izdeva vienīgi zināmu procentu no kopā ievadītās summas. Ja peļņa kļuva mazāka par iepriekš aplēsto, bija skaidrs, ka notiek blēdīšanās.

Ar citām spēlēm, piemēram, ar kauliņiem, blekdžeku un it īpaši ar bakarā, arī aprēķins bija citāds. Tām pēc aplēsēm vajadzēja dot peļņu sešpadsmit procentu apmērā no apgrozījuma summas. Taču varēja gadīties ari tā, ka kazino cieš zaudējumus. Sevišķi bakarā spēlē, kurā rūdīti spēlmaņi reizēm tā aizrāvās riskēdami, ka tika pie īpaši lieliem laimestiem.

Bakarā ir viltīga spēle. Gadās vakari, kad bakarā galds zaudē tik daudz naudas, ka paspēlēto nav iespējams segt ar citu spēļu tajā dienā ienesto peļņu. Bet pēc tam nedēļām ilgi bakarā galds dod milzīgu peļņu. Kālijs bija pārliecināts, ka arī šajā spēlē Grounvelts izmanto kādus viltīgus paņēmienus, taču nespēja izprast, kā tas notiek. Pēc kāda vakara, kad bakarā galds bija smalki aptīrījis vairākus rūdītos spēlmaņus no Dienvidamerikas, viņš nākamajā rītā ievēroja, ka summas uz pārskata lapiņas ir daudz mazākas, nekā tām vajadzētu būt.

īstu postu jebkuram kazino sagādāja brīži, kad spēlētājiem sākās veiksmes laiks. Lasvegasas vēsturē gadījušies posmi, kad nedēļām ilgi kazino cietuši zaudējumus kauliņu spēlē un varējuši pateikties liktenim, ja kādudien laimējies zaudējumus līdzsvarot ar peļņu. Dažkārt pat blekdžeka spēlmaņi parādījuši tādu veiklību, ka apspēlējuši kazino trīs četras dienas pēc kārtas. Ruletē pat viena zaudējuma diena mēnesī gadījās ārkārtīgi reti. Bet laimes rats un keno bija tīrā zelta bedre, kas lieliski noderēja muļķu ķeršanai.

Taču tas viss bija pats par sevi saprotams ikvienam, kas uzņēmās vadīt spēļu ellīti. Šīs gudrības varēja izlasīt grāmatās un jebkurš iemācīties, cītīgi vingrinoties un nežēlojot laiku. Grounvelta vadībā Kālijs uzzināja daudz ko vairāk.

Grounvelts visiem padotajiem lika manīt, ka viņš netic veiksmei. Ka viņa īstais, nemaldīgais dievs ir peļņas procenti. Un to viņš arī pierādīja. Līdzko keno spēlē kāds tika pie lielā laimesta — divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru, Grounvelts padzina visu keno operācijās iesaistīto personālu. Divus gadus pēc viesnīcas «Zanadu» atklāšanas tās kazino cieta neveiksmi pēc neveiksmes. Trīs nedēļas

16 — 3039

pēc kārtas neiegadījās neviena veiksmīga diena, un zaudējumi sasniedza gandrīz četrus miljonus dolāru. Groun-velts padzina visus, paturēja vienīgi kazino pārvaldnieku no Stjūbenvilas.

Likās, nu viss būs kārtībā. Pēc lielās atlaišanas zaudējumi izbeidzās, sākās peļņas laiks. Kazino vajadzēja ienest vismaz piecdesmit tūkstošus dienā, lai viesnīca noturētos bez zaudējumiem. Pēc tā, ko zināja Kālijs, viesnīcai «Za-nadu» neviens gads nebija nesis zaudējumus. Kaut ari Grounvelts nokrejoja savu tiesu.

Togad, kad Kālijs darbojās par dīleri un blēdījas Grounvelta uzdevumā, viņš ne reizi nebija padevies vilinājumam, uz ko būtu iekritis dažs labs cits viņa vietā, — nebija blēdījies pats savā labā. Ja tas galu galā vedās tik viegli, kāpēc gan lai Kālijs nepaaicinātu kādu draugu, kas varētu laimēt dažus dolārus? Taču Kālijs saprata, ka ar to pašu viņa liktenis būs izlemts. Viņš spēlēja uz daudz augstākām likmēm. Kālijs nojauta Grounvelta vientulību, šefa ilgas pēc draudzības un spēja tās piepildīt. Un viņa rīcība nesa augļus.

Kādas divas reizes mēnesī Grounvelts ņēma Kāliju līdzi uz Losandželosu senlietu medībās. Viņi pirka vecus zelta pulksteņus, pirka senus Losandželosas un Vegasas fotouzņēmumus zeltītos ietvaros. Meklēja vecas kafijas dzirnaviņas, senlaicīgus spēļu automobiļus, pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados darinātas bērnu krājkasītes lokomotīves vai baznīcas zvanu torņa veidolā, zeltā kaltas monētu aptveres, kurās Grounvelts dāvanas saņēmējam par prieku reizēm ielika melno simtdolāru žetonu vai reti sastopamu monētu. īpaši izšķērdīgiem klientiem viņš izmeklēja brīnišķīgas mazas senās Ķīnas lellītes, ar seniem juvelierizstrādājumiem pilnas dārglietu kārbiņas, vecas, laika gaitā zīdaini pelēki nomelnējušas šalles, Ziemeļzemju alus kausus.

Katra šī mantiņa maksāja vismaz simt dolāru, bet reti kādas cena pārsniedza divsimt dolāru. Šajos braucienos Grounvelts izdeva pāris tūkstošu dolāru. Abi ar Kāliju viņi tad vakariņoja Losandželosā, nakti pārlaida viesnīcā «Beverlihilsa» un uz Vegasu brauca atpakaļ ar pirmo rīta lidmašīnu.

Sapirktās senlietas Kālijs nesa savā portfelī un, atgriezies «Zanadu», lika tās iesaiņot dāvanu kārbiņās, un nosūtīja uz Grounvelta apartamentiem. Grounvelts savukārt katru vai gandrīz katru vakaru ielika dāvanu kabatā un, nobraucis lejā kazino, pasniedza to kādam no Teksasas naftas magnātiem vai Ņujorkas apģērbu lieltirgotājiem, kuri pie spēļu galdiem atstāja savus piecdesmit vai simt tūkstošus dolāru.

Kālijs nevarēja nobrīnīties vien par Grounvelta nepārspējamo prasmi šādās izdarībās. Viņš pats dāvanu — zelta pulksteni izsaiņoja un pasniedza spēlmanim.

— Ieraudzīju Losandželosā un iedomājos par jums, — viņš sacīja. — Kā radīts jūsu individualitātei. Iedevu salabot, iztīrīt, nu tam jaiet precīzi. — Un kā šaubīdamies piebilda: — Pārdevējs teica, ka pulkstenis ir no 1870. gada, taču velns vien zina. Pats saprotat, kādi blēži ir šie antīko preču tirgoņi.

Tā spēlmanim tika radīts iespaids, ka Grounvelts īpaši piedomājis par viņu. Grounvelts ļāva nojaust, ka pulkstenis ir sevišķi vērtīgs. Un ka ne mazumu pūļu prasījusi tā savešana kārtībā. Visā šai runāšanā bija arī savs graudiņš patiesības. Pulkstenis tiešām ies nevainojami, un par savu klientu Grounvelts kaut brīdi bija domājis. Nozīmīgāka par visu bija radītā draudzīguma izjūta. Grounveltam piemita izcila spēja, pasniedzot šos uzmanības pierādījumus, izstarot simpātijas, un tas klientam īpaši glaimoja.

«Zīmuli» Grounvelts izmantoja ar devīgu roku. Plaša vēriena spēlmaņiem, protams, tika piešķirta NEDz — bezmaksas numurs, bezmaksas ēdiens un dzēriens. Taču šo privilēģiju Grounvelts nežēloja arī tiem, kas spēlēja uz pieciem dolāriem, ja vien tie bija bagāti. Šos klientus viņš meistarīgi padarīja par vērienīgiem spēlmaņiem.

Vēl viena Kalijam sniegtā Grounvelta mācība bija norādījums nevazāt aiz deguna jaunas meitenes. Par to Grounvelts pārskaities nolasīja Kalijam bargu morāli:

— Kā, velns rāvis, tu uzdrošinies izrīkoties ar šiem skuķīšiem? Kas tu esi — sasodīts zaglis, vai? Iedomājies tik — līst šīm maciņā un pievākt nožēlojamus grašus! Vai to kāds cilvēks dara? Tu varētu viņām nospert automobili? Aiziet pie viņām ciemos un pievākt sudrablietas? Tad kāpēc tu atļaujies zagt gultas priekus? Tas taču šīm meičām ir vienīgais kapitāls, it īpaši ja viņas ir skaistas. Liec aiz auss: ja vēlreiz sadomāsi nostrādāt šitādu numuru, vari savākt savas parpalas. Tu būsi brīvs. Tā ka lai nepļerkstētu par nopietnām attiecībām. Lai nebūtu nekāda miglas pūšana acīs par precēšanos un šķiršanos no sievas. Nekādas tūkstošu solīšanas. Nedz uzticības zvērēšanas. Paturi prātā, ka par pieciem papīriņiem viņa būs pieejama arvien, pat savā kāzu dienā!

Šis izvirdums Kāliju uzjautrināja. Grounveltam acīmredzot ausis bija nākušas baumas par viņa izdaribām ar sievietēm, taču tikpat acīm redzama bija patiesība, ka Grounvelts ne tuvu neizprot sievietes tik labi, kā tās izprata viņš, Kālijs. Grounvelts neapjēdza sieviešu mazohismu. Viņu vēlēšanos, pat nepieciešamību ticēt meliem un krāpšanai. Taču Kālijs nedomāja iebilst. Tikai, savilcis skābu ģīmi, noteica:

— Tas nemaz nav tik viegli, kā jūs iedomājaties, pat ar jūsu pieredzi. Dažai labai pat ar tūkstoš «papīriņiem» nekas nebūs līdzēts.

Par lielu pārsteigumu, Grounvelts pēkšņi iesmējās un piekrita Kalijam. Pat izstāstīja smieklīgu atgadījumu, kas bija noticis ar viņu pašu. Viesnīcas «Zanadu» pirmsākumos spēlēt kazino ieradusies miljonus vērta dāma no Teksasas, un Grounvelts viņai uzdāvinājis senu japāņu vēdekli, kas maksājis piecdesmit dolāru. Teksasas mantiniece, glīta sieviete ap četrdesmit, turklāt atraitne, viņā iemīlējusies. Grounveltu pārņēmušas šausmas. Lai arī desmit gadus vecāks par miljonāri, Grounvelts tomēr aizrāvās ar skaistām meitenēm. Taču pienākums pret viesnīcas bankas kontu licis viņam kādu vakaru atraitni uzaicināt savos apartamentos un likties ar to gultā. Kad viņa gājusi prom, Grounvelts aiz paraduma vai stulbas perversitā-tes, vai varbūt neģēlīgo Vegasas jociņu urdīts, iespiedis

viešņai saujā desmitnieku un teicis, lai tā nopērk sev dāvanu. Līdz šai dienai viņš nesaprotot, kāpēc to darījis.

Naftas bagātību mantiniece naudu paņēmusi, ielikusi rokassomiņā un vēl laipni pateikusi paldies. Arī turpmāk viņa braukusi uz viesnīcu, spēlējusi kazino, bet mīlestība pret Grounveltu gan viņai esot pārgājusi.

Trīs gadus vēlāk Grounvelts lūkojies pēc investoriem, jo gribējis viesnīcu paplašināt. Papildu numuri, viņš paskaidroja, allaž esot noderīgi.

— Azartisti spēlē turpat, kur kārnās, — Grounvelts sacīja. — Viņi nekur apkārt neblandās. Gadā tik lepnus numurus, lepnas halles, visādus restorānus, l^ai pirmās četrdesmit astoņas stundas tup viesnīcā. Pēc tam jau vairs nekur nespruks.

Toreiz viņš griezies pie naftas miljonu mantinieces. Та pamājusi ar galvu un teikusi «protams». Tūdaļ izrakstījusi čeku un ar neatvairāmu smaidu pasniegusi Grounveltam. Čeks bijis — par simt dolāriem.

— Šī stāsta morāle ir tāda, — Grounvelts teica, — ar gudru, bagātu sievišķi nekad neapejies ka ar nabaga muļķa palaistuvi.

Reizēm Grounvelts Losandželosā staigāja pa antikvariātiem, meklēdams senas grāmatas. Bet parasti, ja vien iegadījās atbilstošs noskaņojums, sēdās lidmašīnā un brauca uz Čikāgas reto grāmatu izsoli. Grounvelta apartamentos aizslēgtā stiklotā skapī glabājās viņa izmeklēto gramatu kolekcija. Ievākdamies jaunajā birojā, Kālijs tur atrada priekšā Grounvelta dāvanu — 1847. gadā pirmizdevumā publicētu grāmatu par azartspēlēm. Kālijs to izlasīja ar lielu interesi un kādu laiku turēja uz sava rakstāmgalda. Vēlāk, nezinādams, ko ar grāmatu iesākt, viņš aiznesa to uz Grounvelta apartamentiem un atdeva šefam.

— Es protu to novērtēt, taču pie manis tā glabāsies veltīgi, — viņš sacīja.

Grounvelts, ne vārda neteikdams, tikai pamāja ar galvu. Kālijs juta šefa neapmierinātību, tomēr šis starpgadījums dīvainā kārtā viņus tuvināja. Pēc dažām dienām Kālijs ieraudzīja grāmatu Grounvelta īpašajā, aizslēdzamajā skapī. Viņš saprata, ka nav rikojies aplam, un jutās glaimots par Grounvelta patiesās uzmanības pierādījumu, lai arī nebija pratis dāvanu pienācīgi novērtēt. Tajā reizē viņš Groun-veltu ieraudzīja gluži no citas puses, atklāja vēl vienu īpatnību, ko sen jau bija nojautis.

Kālijs bija pieradis stāvēt klāt brīdī, kad trīs reizes dienā tika saskaitīti žetoni. Viņš staigāja lidzi zāļu pārziņiem, kad tie pārbaudīja žetonu skaitu pie visiem galdiem — pie blek-džeka, ruletes, kauliņu spēles galda — un skaidru naudu pie bakarā galda. Viņš iegriezās pat kazino kasē un pārskaitīja žetonus arī tur. Kalijam šķita, kases pārzinis aizvien mazliet nervozē, taču nosprieda, ka vainīga ir viņa paša aizdomīgā daba, jo gan nauda, gan žetoni seifā allaž saskanēja ar dokumentiem. Turklāt kases pārzinis bija vecs, uzticams Grounvelta līdzgaitnieks jau kopš pašiem šefa darbības sākumiem.

Taču kādudien, neizprotamas dziņas mudināts, Kālijs nolēma izņemt no seifa paplātes ar žetoniem. Vēlāk viņš pats nespēja šo dīvaino dziņu izskaidrot. Bet, kad metāla statīvi no seifa tumsības tika izvilkti dienas gaismā, atklājās, ka divās paplātēs melnie simtdolāru žetoni ir viltoti. Visi tukši melni cilindri. Iebīdīti seifa tumšajā dziļumā, no kurienes lietošanai nekad netika izņemti, tie kārtējos dienas aprēķinos bija uzskatīti par īstiem. Kases pārzinis notēloja šausmas un izlikās satriekts, taču kā pats, tā Kālijs skaidri zināja, ka šāda krāpšanās nemūžam nav iespējama bez viņa ziņas. Kālijs tūdaļ pacēla klausuli un piezvanīja uz Grounvelta apartamentiem. Grounvelts acumirkli bija klāt un pats pārbaudīja viltotos žetonus. Par abām paplātēm sanāca gandrīz simttūkstoš dolāru. Grounvelts ar pirkstu norādīja uz kases pārzini. Tas bija briesmīgs brīdis. Grounvelta tumši iedegusī seja nobāla, bet balss skanēja savaldīgi.

— Lai tas mēsls vācas prom no kases! — viņš teica. Tad pagriezās pret Kāliju. — Lai nodod tev visas atslēgas! Un lai visu trīs maiņu zāļu pārziņi tūlīt ierodas manā birojā. Izrauj kaut vai no elles! Tie, kas ir atvaļinājumā, lai nekavējoties kāpj lidmašīnā un, tikko iebrauc

Vegasā, lai nāk pie manis! — To pateicis, Grounvelts izgāja no kases un nozuda.

Kamēr Kālijs un kases pārzinis parakstīja dokumentus par atslēgu pārņemšanu, pa durvīm ienāca divi viri, kurus Kālijs nekad iepriekš nebija redzējis. Toties kases pārzinis tos pazina, jo nobālēja kā krīts un nespēja vairs novaldīt trīcošās rokas.

Abi ienācēji pamāja kases pārzinim ar galvu, un viņš atmāja pretī. Viens sacīja:

— Kad būsiet beiguši, šefs tevi grib redzēt savā birojā. — Ar kases pārzini viņš runāja, Kālijā klātbūtni nelikdamies manām. Kālijs atkal pacēla klausuli un piezvanīja uz Grounvelta biroju. Viņš šefam sacīja:

— Atnākuši divi puiši un apgalvo, ka jūs esot viņus sūtījis.

Grounvelta balss skanēja ledus saltumā.

— Tieši tā, — viņš teica.

— Es tikai pārbaudīju, — Kālijs taisnodamies piebilda.

Grounvelta balss atmaiga.

— Laba doma, — viņš sacīja. — Nu tu esi padarījis labu darbu. — Iestājās neliela pauze. — Pārējais, Kalij, nav tava darīšana. Aizmirsti notikušo! Saprati? — Balss likās gluži vai maiga, tajā jautās vieglas noguruma skumjas.

Kases pārzini vēl dažas dienas manīja Vegasā, tad viņš nozuda. Pēc mēneša Kālijs uzzināja, ka atlaistā pārziņa sieva likusi viņu izsludināt meklējamo sarakstos. Sākumā Kālijs nespeja noticēt ļaunākajam, kaut arī dzirdēja pilsētā jokojam, ka Grounvelta kases pārzinis esot radis atdusas vietu tuksnesī. Kālijs nekad neuzdrošinājās par to ieminēties Grounveltam, un arī Grounvelts šo notikumu nekad vairs sarunās neskāra. Nedz atkārtoja uzslavu par labo darbu. Taču tas arī nebija vajadzīgs. Kalijam netika domāt, ka pēc viņa padarītā labā darba kases pārzinis radis atdusas vietu tuksnesī.

Dažus pēdējos mēnešus Grounvelts savu raksturu bija atklājis ne tik drausmīgā gaismā. Tas izpaudās Vegasai tipiskā veiklībā un attapībā.

Visi Vcgasas kazino īpašnieki gatavojās citzemju spēlmaņu uzņemšanai. Angļi tūdaļ tika norakstīti, lai gan bija izdaudzināti kā vislielākie paspēlētāji deviņpadsmitajā gadsimtā. Britu impērijas gals nozīmēja arī tās lielo naudinieku galu. Miljoni no Indijas, Austrālijas, Dienvidjūru salām un Kanādas vairs neieplūda azartspēlmaņu milordu naudas lādēs. Nu Anglija bija nabadzīga valsts, kuras bagātnieki, nodokļu piežmiegti, tupēja savās muižās. Tie nedaudzie, kas varēja atļauties azarta priekus, izraudzījās cildeni aristokrātiskos klubus Francijā un Vācijā vai paši savā Londonā.

Ari franči tika norakstīti. Tie apkārt neceļoja un nespētu pārciest Vegasas laimes rata divkāršo nulli.

Turpretim vāciešus un itāliešus sagaidīja ar gavilēm. Vācijā ar tās aizvien vairāk plaukstošo pēckara ekonomiku bija saradušies daudzi miljonāri, un vāciešiem patika ceļot, patika nodoties azartspēlēm un patika Vegasas sievietes. Vegasas izšķērdīgajam dzīves veidam piemita kaut kas tāds, kas aizkustināja teitoņu garu un, iespējams, saistijas ar atmiņām par Octoberfest vai varbūt pat ar Gotterdāmmerung. Turklāt vācieši spēlēja godīgi un veiksmē pārspēja daudzus citus.

īsts ķēriens Vegasai bija itāliešu miljonāri. Tie piedzērās, spēlē kļuva pārgalvīgi un ļāvās kazino algotām meičām, kas prata viņus aizkavēt pilsētā sešas vai septiņas pašnāvnieciskas dienas. Radās iespaids, ka šo viru naudas maisi nekad neizsīkst, jo neviens no viņiem nemaksāja ienākumu nodokli. Summas, kam vajadzēja ieplūst valsts kasē Romā, ieslīdēja ar gaisa kondicionētājiem apgādāto kazino seifos. Vegasas meičas mīlēja itāliešu miljonārus, jo saņēma no tiem bagātīgas dāvanas un sešas septiņas dienas nodevās mīlestībai ar tādu pašu aizrautību kā kauliņu spēlei uz neprātīgi augstām likmēm.

Vēl lielāks ķēriens bija spēlmaņi no Meksikas un Dienvidamerikas. Neviens īsti nezināja, kas notiek Dienvidamerikā, bet turp tika sūtītos īpašas lidmašīnas, kas atgādāja Vegasā pampu miljonārus. Viss tika piešķirts par brīvu šiem pārgalvīgajiem džentlmeņiem, kuri pie bakarā galdiem atstāja miljoniem liellopu ādu. Viņi brauca šurp ar sievām un draudzenēm, ar pusaugu dēliem, kuru kvēlākā vēlme bija tapt par īstiem azartspēlmaņiem. Lasvegasas meičas prata novērtēt ari šos klientus. Viņi nebija tik sirsnīgi kā itālieši, mīlas priekos šķita varbūt mazāk izsmalcināti, toties ar daudz lielāku apetīti. Reiz, kad Kālijs atradās Grounvel-ta birojā, tur ieradās kazino pārvaldnieks, lai atrisinātu sarežģītu jautājumu. Kāds spēlmanis no Dienvidamerikas, viens no vērtīgākajiem klientiem, bija pieprasījis nosūtīt uz viņa apartamentiem astoņas meitenes — gaišmates, rudmates, kas augumā atbilstu vismaz viņa paša piecām pēdām un sešām collām, tikai nevienu tumšmati nevēlējās redzēt.

Grounvelts šo prasību uztvēra vēsā mierā.

— Cikos tad viņš grib šo brīnumu pieredzēt? — viņš pavaicāja.

— Ap pieciem, — atbildēja kazino pārvaldnieks. — Viņš grib visu šo baru vest vakariņās un pēc tam paturēt pie sevis numurā pa nakti.

Grounvelts neatļāvās pat pasmaidīt.

— Cik tas maksās?

— Kādus trīs tūkstošus, — atbildēja kazino pārvaldnieks. — Meičas zina, ka no šā puiša dabūs naudu ruletei un bakarā spēlei.

— Labi, samaksā! — Grounvelts piekrita. — Bet saki meičām, lai notur viņu viesnīcā pēc iespējas ilgāk. Negribu, ka viņš savu naudu paspēlē citos kazino.

Kad kazino pārvaldnieks grasījās iet projām, Grounvelts vēl pajautāja:

— Ko viņš, ellē, domā sadarīt ar astoņām sievietēm?

Kazino pārvaldnieks paraustīja plecus.

— Es viņam uzdevu to pašu jautājumu. Viņš atbildēja, ka esot atbraucis kopā ar dēlu.

Grounvelts pirmoreiz sarunas laikā pasmaidīja.

— To tiešām var saukt par īstu tēva lepnumu, — viņš sacīja. Bet, kad kazino pārvaldnieks biroju bija atstājis, Grounvelts nogrozīja galvu un teica Kalijam: — Atceries, viņi spēlē turpat, kur kārnās un kur mīlējās. Kad tēvs nomirs, dēls joprojām brauks šurp. Par trim stabiem jauneklim tiks sagādāta nakts, ko viņš nemūžam neaizmirsīs.

Ja vien viņa valstī nesāksies revolūcija, viesnīcai «Zana-du» vesels miljons tikpat kā nodrošināts.

Taču lielākā balva, čempioni, nenovērtējamas peries, pēc kurām kāroja ikviens īpašnieks, bija japāņi. Tie spēlēja šaušalīgi un Vegasā aizvien ieradās grupām. Kāda rūpniecības sindikāta augstākā priekšniecība brauca šurp notriekt ar nodokļiem neapliktos dolārus, un viņu paspēle četru dienu uzturēšanās laikā pārsniedza miljonu dolāru. Viesnīcai «Zanadu» un Grounveltam šādu milzu laupījumu no Japānas lamatās notvēra tieši Kālijs.

Kālijs bija nodibinājis draudzīgas attiecības pēc principa «aiziesim uz ķinīti un pēc tam pamīlēsimies» ar Austrumu varjetē dejotāju no kādas Galvenās ielas viesnīcas. Meiteni sauca par Deiziju, jo neviens neprata izrunāt viņas japāņu vārdu. Deizijai bija labi ja divdesmit, bet Vegasā viņa bija nodzīvojusi gandrīz piecus gadus. Viņa bija kolosāla dejotāja, daiļa kā pērle gliemežvākā, bet domāja par plastisko operāciju, lai acis dabūtu eiropeiskas un krūtis uzpustu ka ar kukurūzu nobarotajām amerikānietēm. Kālijs par to šausminājās un lūkoja meitenei iestāstīt, ka tad viņa zaudēs savu pievilcibu. Beidzot Deizija viņa padomu uzklausīja, gan tikai pēc tam, kad Kālijs par tās mazajām, pumpuriem līdzīgajām krūtīm izrādīja daudz lielāku sajūsmu, nekā patiesībā juta.

Abi sadraudzējās tik cieši, ka Deizija gultā mācīja Kālijam japāņu valodu, un viņš palika pie tās pa nakti. No rīta viņa brokastīs pasniedza Kalijam zupu, bet, kad viņš cēla iebildumus, paskaidroja, ka Japānā visi brokastis ēdot zupu un ka viņa savā ciematā netālu no Tokijas esot gatavojusi visgardāko zupu visā Japānā. Kālijs pārsteigts konstatēja, ka zupa patiešām ir brīnišķīga — ar asu piegaršu, viegli sagremojama pēc negausīgas dzeršanas un mīlēšanās nakts.

Tieši Deizija darīja Kalijam zināmu, ka Vegasā gatavojas ierasties viens no lielākajiem Japānas rūpniecības magnātiem. Ģimene Deizijai pa gaisa pastu sūtīja avīzes no Japānas, jo meitene aizvien ilgojās pēc mājām un ar prieku lasīja ikvienu ziņu par Japānu. Viņa Kalijam pastāstīja, ka ievērojams Tokijas lielkapitālists misters Fumi-ro kādā intervijā paziņojis, ka domā braukt uz Ameriku un tur atklāt savas televizoru rūpnīcas filiāles. Misters Fumiro, Deizija paskaidroja, Japānā esot izdaudzināts kā aizrautīgs azartspēlmanis un noteikti ieradīšoties Vegasā. Viņa vēl piebilda, ka misters Fumiro izcili labi spēlējot klavieres, esot studējis Eiropā un gandrīz droši būtu kļuvis par profesionālu pianistu, ja vien tēvs viņu nebūtu piespiedis pārņemt ģimenes firmas vadību.

Kālijs todien ataicināja Deiziju uz savu biroju un nodiktēja vēstuli, ko viņa uzrakstīja uz viesnīcas «Zanadu» veidlapas. Uzklausījis Deizijas padomus, viņš vēstuli sacerēja tā, lai tiktu ievērots Rietumu cilvēku priekšstats par japāņu izsmalcināto pieklājību un misteru Fumiro nekādi neaizvainotu.

Vēstulē Kālijs misteru Fumiro uzaicināja ierasties viesnīcā «Zanadu» kā goda viesim jebkurā laikā un palikt tur, cik vien ilgi viņš vēlētos, vest līdzi neierobežotu skaitu viesu, visu savu svītu, kā arī darījumu kolēģus no Savienotajām Valstīm. Ar smalkjūtīgiem mājieniem Deizija ļāva noprast, ka tas viss misteram Fumiro nemaksās ne centa. Ka par brīvu būs pat teatralizētie uzvedumi. Pirms vēstules nosūtīšanas Kālijs palūdza Grounvelta piekrišanu, jo aizvien vēl pilnībā nebaudīja «Zīmuļa» dotās privilēģijas. Viņš baidījās, ka Grounvelts pats gribēs vēstuli parakstīt, taču tas nenotika. Tātad japāņu viesi, ja vispār ieradīsies, oficiāli skaitīsies Kālijā klienti. Viņš tiem būs «namatēvs».

Atbilde pienāca pēc trim nedēļām. Pa šo laiku Kālijs no Deizijas piemācījās vēl šādas tādas gudrības. Uzzināja, ka, sarunājoties ar japāņu klientu, allaž jāsmaida. Ka gan balsī, gan žestos aizvien jāievēro vislielākā pieklājība. Deizija pastāstīja, ka brīžos, kad japāņa valodā iezogas viegli šņācošas skaņas, sarunu biedram jāuzmanās, jo tas liecina par dusmām un ir bīstami. Gluži tāpat kā klaburčūskas klabināšana. Šo šņākoņu Kālijs atcerējās dzirdējis no japāņu neliešiem filmās par Otro pasaules karu. Toreiz viņš bija nodomājis, ka tā ir tikai tāda manierīga aktieru runa.

Atbilde uz vēstuli bija telefoniska, tika zvanīts no mistera Fumiro uzņēmuma Savienoto Valstu filiāles biroja Losandže-losā. Vai viesnīca «Zanadu» varot nodrošināt divus numurus misteram Fumiro, firmas «Japāņu pasaules tirdzniecības sabiedrība» prezidentam, un firmas izpilddirektoram, viceprezidentam misteram Niigetam? Un vēl desmit numurus pārējiem mistera Fumiro pavadoņiem. Pie tālruņa tika aicināts tieši Kālijs, un viņš atbildēja, ka viss tiks izdarīts. Gluži vai apstulbis aiz prieka, Kālijs tūdaļ piezvanīja Deizijai, lai pateiktu, ka nākamajās dienās viņiem abiem vajadzēs iepirkties. Ka attiecīgi sagatavos visus desmit numurus, lai mistera Fumiro pavadoņi justos apmierināti. Deizija atbildēja, ka to nevajagot darīt. Visiem vienādi iekārtoti numuri varot aizskart mistera Fumiro cieņu viņa pavadoņu acis. Tad Kālijs lūdza Deiziju to pašu dienu lidot uz Losan-dželosu un nopirkt vairākus kimono, ko misteram Fumiro valkāt savos apartamentos. Deizija teica, ka arī tas varot misteru Fumiro aizvainot, jo viņš lepojoties ar savu rietum-nieciskumu, lai gan mājās droši vien valkājot ērtās tradicionālās japāņu drānas. Izmisīgi gudrodams, kā japāņiem parādīt pienācīgo godu, Kālijs ierosināja Deizijai sagaidīt misteru Fumiro, varbūt uzņemties arī tulka pienākumus un izklaidēt viesus pie vakariņu galda. Deizija smējās un sacīja, ka tas nu gan esot beidzamais, ko varētu vēlēties misters Fumiro. Viņš jutīšoties neomulīgi rietumnieciskas japānietes sabiedrībā, iedomādamies, ka tā viņu svešā zemē novēro.

Kālijs pieņēma visus Deizijas iebildumus. Ietiepās tikai vienā jautājumā. Mistera Fumiro trīs dienu uzturēšanās laikā Deizijai vajadzēšot pagatavot japāņu zupu. Kālijs ik rītu agri ieradīšoties pie viņas un paņemšot zupu, ko pasniegt misteram Fumiro, kad tas pasūtīšot brokastis. Deizija gan mazliet papukstēja, tomēr apņēmās lūgumu izpildīt.

Tās pašas dienas pievakarē Kalijam piezvanīja Groun-velts.

— Kāda velna pēc četrsimt desmitajā numurā iestumtas klavieres? — viņš noprasīja. — Man tikko zvanīja viesnīcas pārvaldnieks. Sūdzējās, ka tu apejot viņu un saceļot viesnīcā jezgu.

Kālijs paskaidroja, ka ieradīsies misters Fumiro, cilvēks ar savām īpatnībām. Grounvelts nogrudzināja un sacīja:

— Kad brauksi pretī uz lidostu, ņem manu rolsroisu. — Šis limuzīns tika izmantots tikai visnaudīgāko Teksasas miljonāru vadāšanai un Grounvelta paša klientiem, kurus viņš uzņēma kā «namatēvs».

Nākamajā dienā Kālijs ieradās lidostā kopā ar trim viesnīcas darbiniekiem, rolsroisu ar šoferi pie stūres un diviem kadilakiem. Viņš sarunāja atļauju limuzīniem uzbraukt tieši uz lidlauka, lai klientiem nevajadzētu iet cauri lidostas ēkai. Kālijs apsveica misteru Fumiro, tikko tas nokāpa pa lidmašīnas trapu.

Japāņu grupu tūdaļ varēja atšķirt ne vien pēc raksturīgajām sejām, bet arī pēc apģērba. Visi pēc Rietumu parauga slikti pašūtos melnos darījumu cilvēku uzvalkos ar baltu kreklu un melnu kaklasaiti. Šie desmit vīri izskatījās drīzāk pēc ļoti nopietna ierēdņu pulciņa nekā pēc Japānas bagātākā un varenākā rūpniecības un tirdzniecības konglomerāta pārvaldes dižvīriem.

Arī misteru Fumiro it viegli varēja pazīt. Viņš visā barā bija pats garākais, patiesi garš salīdzinājumā ar pārējiem — sasniedza vismaz piecas pēdas un desmit collas. Skaists vīrietis pasmagnējiem sejas vaibstiem, platiem pleciem un piķmelniem matiem. Viņu varēja noturēt par Holivudas kinozvaigzni eksotiskā lomā, kurai nepieciešams viltus austrumnieciskums. īsu mirkli Kalijam prātā pazibēja doma, ka šī varētu būt rūpīgi nostrādāta krāp-niecība.

No pārējiem tikai viens stāvēja blakus Fumiro. Tas bija mazāks un arī stipri tievāks. Uz priekšu izvirzītiem zirga zobiem, kā karikatūrās zīmētiem japāņiem. Citi bija sīki un ne ar ko neizcēlās. Visiem rokā eleganti melni zamša imitācijas portfeļi.

Kālijs pašpārliecināti sniedza Fumiro roku, sacīdams:

— Es esmu Kālijs Kross no viesnīcas «Zanadu». Esiet sveicināts Vegasā!

Misters Fumiro nozibināja žilbinoši pieklājīgu smaidu. Baltie zobi bija lieli, nevainojami, un viņš ar tikko manāmu akcentu angliski teica:

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties.

Tad viņš stādīja priekšā zirgzobaino — misteru Niigetu, savu izpildviceprezidentu. Pēc tam nomurmināja pārējo vārdus, un tie visi kā viens ceremoniāli paspieda Kalijam roku. Kālijs savāca bagāžas kvītis un apliecināja, ka visas ceļasomas tiks nogādātas viņu viesnīcas numuros.

Tad Kālijs veda visus uz automobiļiem. Viņš pats, Fumiro un Niigeta iekāpa rolsroisā, pārējie sasēdās kadi-lakos. Pa ceļam uz viesnīcu Kālijs pastāstīja, ka viņiem viesnīcā atvērts kredīts. Fumiro uzplikšķināja pa Niigetas portfeli un savā ne īpaši pareizajā angļu valodā sacīja:

— Mēs vedam jums skaidru naudu.

Abi japāņi uzsmaidīja Kalijam. Kālijs pasmaidīja pretī. Un neaizmirsa smaidīt, arī stāstīdams par visiem viesnīcā saņemamiem pakalpojumiem un iespēju noskatīties jebkuru izklaidējošu programmu. īsu sekundes daļiņu uzzibsnīja vēlēšanās ieminēties par sieviešu sabiedrību, tomēr instinkts viņam lika atturēties. Viesnīcā Kālijs tūdaļ veda viesus uz viņu numuriem un dežurējošajam administratoram lika turp aizgādāt ari parakstāmās reģistrācijas veidlapas. Visi japāņi tika izmitināti vienā stāvā, Fumiro un Niigetam bija ar iekšējām durvīm apvienoti blakusapartamenti. Fumiro pārbaudīja visus savu pavadoņu numurus, un Kālijs pamanīja viņa acīs pavīdam apmierinājumu par to, ka viņa apartamenti pārspēj visus pārējos. Bet Fumiro acis tā īsti iegailējās, kad viņš savā numurā ieraudzīja klavieres. Viņš tūdaļ piesēdās pie tām un ieklausīdamies izmēģināja skaņu. Kālijs cerēja, ka klavieres nebūs noskaņojušās. Viņam pašam par to nebija nekādas sajēgas, bet Fumiro sparīgi pamāja ar galvu un, labpatikā plati smaidīdams, sacīja:

— Ļoti labi, ļoti laipni no jūsu puses, — un aizgrābtībā spieda Kalijam roku.

Pēc tam Fumiro ar rokas mājienu lika Niigetam atvērt portfeli. Kalijam acis papletās brīnumā. Portfelis bija piebāzts ar glīti pārsietiem naudas žūkšņiem. Viņš nespēja aptvert, cik tās varētu būt.

— Mēs labprāt naudu deponētu jūsu kazino kasē, — sacīja misters Fumiro. — Tad mūsu īsā atvaļinājuma laikā varēsim paņemt, cik būs vajadzīgs.

— Protams, — Kālijs piekrita.

Niigeta aizcirta portfeli, un abi devās lejā uz kazino, atstādami Fumiro apartamentos vienu, lai viņš pēc ceļa mazliet atsvaidzinātos.

Kazino pārvaldnieka birojā nauda tika pārskaitīta. Sanāca piecsimt tūkstoši dolāru. Kālijs pārbaudīja, vai Niigetam ir izsniegta atbilstoša kvīts un visi dokumenti nokārtoti tā, lai naudu pēc pieprasījuma varētu saņemt pie spēļu galdiem. Pārvaldnieks kopā ar Kāliju iepazīstinās kazino zāļu pārziņus un dežurējošos administratorus ar Fumiro un Nii-getu. Tad jebkurā kazino stūrī abiem japāņiem atliks vieni-gi pacelt pirkstu, lai saņemtu žetonus un parakstītos mar-kerā — spēles aprēķina lapā. Bez jebkādas kņadas, bez savas personas apliecināšanas. Turklāt uzņemšana gluži karaliska, ar visaugstākās cieņas parādīšanu. Tā bija cieņa vistīrākajā veidā, jo attiecās tikai uz naudu.

Nākamās trīs dienas Kālijs jau rīta agruma ierādās viesnīcā ar Deizijas gatavoto brokastu zupu. Numuru apkalpojošais dienests bija saņēmis rīkojumu tūlīt ziņot Kalijam, līdzko misters Fumiro pasūtīs brokastis. Kālijs ļāva viņam veselu stundu mierīgi mieloties, tad pieklauvēja pie numura durvim, lai novēlētu labrītu. Fumiro jau sēdēja pie klavierēm, spēlēdams kādu maigu melodiju, bet iztukšotais zupas trauks stāvēja uz galda viņam aiz muguras. Sajās rīta tikšanās reizēs Kālijs parūpējās par biļetēm uz izklaidējošām programmām un izbraucieniem pa Vegasas interesantākajām vietām. Misters Fumiro kā allaž laipni un pateicīgi smaidīja, un pa iekšējām durvīm numurā no saviem apartamentiem ienāca misters Niigeta sasveicināties ar Kāliju un uzslavēt brokastu zupu, no kuras arī viņam acīmredzot tikusi sava tiesa. Kālijs atminējās, ka nemitīgi jāsmaida un jāklana galva, kā to aizvien dara japāņi.

Šais trīs dienās, ko japāņi pavadīja viesnīcā, viņu des-mitvīru banda iedzina šausmās visus Vegasas kazino. Braukāja visi kopā, visi kopā spēlēja pie viena bakarā galda. Kad Fumiro uzsmaidīja veiksme, viņi visi spēlēja uz visaugstāko likmi. Vairākkārt japāņiem izdevās laimēt prāvas summas, taču, par laimi, tas nenotika viesnīcā «Zana-du». Japāņi spēlēja tikai bakarā un aizrāvās ar tādu kvēli, ka drīzāk līdzinājās itāliešiem nekā austrumniekiem. Ja gadījās laimīgais astoņnieks vai deviņnieks, Fumiro cirta kārti galdā ar pamatīgu blīkšķi. Viņš bija kaislīgs spēlmanis un gavilēja pat par laimētiem diviem tūkstošiem. Kāliju tas pārsteidza. Viņš zināja, ka Fumiro ir vismaz pusotra miljarda vērts. Kāpēc gan šāds niecīgs laimests (lai gan pēc Vegasas kritērijiem gluži pieklājīgs) spēj viņu tā ielīksmot?

Vienu vienīgu reizi Kālijs aiz jauki smaidīgās Fumiro fasādes ieraudzīja saltu tēraudu. Kādu vakaru Niigeta lika uz Bankas turētāju, kad Fumiro rokās bija kava. Uzacis savilcis, Fumiro ilgi noskatījās savā viceprezidentā, tad kaut ko sacīja japāniski. Pirmo reizi Kālijs saklausīja šņācošo skaņu, no kuras Deizija viņu bija brīdinājusi. Niigeta aizbildinādamies kaut ko izstostīja pa zirgzobu starpām un savu likmi pievienoja Fumiro likmei.

Vegasā pavadītās dienas visiem likās ļoti izdevušās. Fumiro un viņa bars atgriezās Japānā, aizvezdami līdzi vairāk nekā simttūkstoš laimēto dolāru, bet viesnīcai «Zanadu» viņi bija paspēlējuši gandrīz divsimt tūkstošus dolāru. Tur zaudēto viņi atguva citos spēļu namos. Pēc japāņu aizbraukšanas Vegasā klīda leģendas. Desmit vīru bars spīdīgos melnos uzvalkos pārvietojās no viena kazino uz nākamo pa visu Galveno ielu. Skats bija biedējošs, kad šādi desmit vīri iesoļoja kazino, izskatīdamies kā apbedīšanas biroja darbinieki, kas ieradušies savākt spēļu nama kapitāla mirstīgās atliekas. Bakarā zāles pārzinis, no rolsroisa šofera uzzinājis, kurp šis bars grasās doties, zvanīja uz attiecīgo kazino, piekodinādams japāņus sagaidīt ar pienācīgu godu. Visi zāļu pārziņi dalījās iegūtajā informācijā. Pēc tās arī Kālijs uzzināja, ka Niigeta ir seksuāli nepiesātināms austrumnieks un citās viesnīcās jārējies ar augstākās šķiras prostitūtām. Pēc Niigetas rīcības varēja spriest, ka šim vīram negribas, lai Fumiro uzzinātu, ka viņš labprātāk mīlējās nekā nododas azartspēlēm.

Kad japāņi brauca atpakaļ uz Losandželosu, Kālijs viņus aizveda uz lidostu. Grounvelts bija iedevis antīku kabatas pulksteni, ko Kālijs pasniedza Fumiro kā dāvanu

no šefa līdz ar sirsnīgiem sveicieniem. Grounvelts pats tikai īsu brīdi bija piestājis pie japāņu vakariņu galda, lai iepazītos ar viesiem un parādītu namatēva viesmīlību.

Fumiro nevarēja vien beigt pateicības vārdus, un Kālijs izdarīja parasto sarokošanās un smaidīšanas procedūru, līdz viss bars sakāpa lidmašīnā. Kālijs traucās atpakaļ uz viesnīcu, pa tālruni pavēlējis izvākt klavieres no Fumiro apartamentiem, un pēc tam devās uz Grounvelta biroju. Grounvelts silti paspieda viņam roku un apsveikdams uzsita pa plecu.

— Viena no labākajām «namatēva» rīkotajām uzņemšanām, kādas esmu pieredzējis kopš savas ierašanās Vegasā, — Grounvelts sacīja. — Kur tu rāvi domu par to zupu brokastīs?

— To man iedvesa meitene, kuru sauc Deizija, — Kālijs atbildēja. — Vai jūs neiebilstu, ja es viņai nopirktu kādu dāvanu uz viesnīcas rēķina?

— Vari rīkoties ar tūkstoti, — Grounvelts atsaucās. — Tas ir brīnišķīgi, ka tev izdevās šos japāņus pievilināt. Neizlaid viņus no redzes loka. Sagatavo Ziemassvētku dāvanas un ielūgumus. Šis Fumiro ir tik pārgalvīgs spēlētājs, kādu savā mūžā neesmu sastapis.

Kālijs sarauca pieri.

— Biju mazliet piesardzīgs ar sieviešu piedāvājumu, — viņš sacīja. — Fumiro ir ļoti patīkams cilvēks, un pirmajā reizē man negribējās kļūt pārāk familiāram.

Grounvelts piekrītoši pamāja ar galvu.

— Tu esi rīkojies pareizi. Neraizējies, viņš atgriezīsies. Un, ja viņam sagribēsies pajārēties, viņš pats to pateiks. Nedomā, ka cilvēks, kas pratis iedzīvoties tādā naudā, kautrēsies kaut ko paprasīt.

Grounveltam, kā parasts, bija taisnība. Pēc trim mēnešiem Fumiro atgriezās un kabarē programmas laikā apvaicājās par vienu no garkājainajām gaišmatēm dejotājām. Kālijs zināja, ka meiča, lai gan precējusies ar viesnīcas «Smiltāji» dīleri, ir viegli dabūjama. Pēc izrādes viņš piezvanīja izrādes impresārijam un pajautāja, vai dejotāja negribētu kopā ar viņu un Fumiro iedzert. Viss tūdaļ tika nokārtots, un Fumiro dejotāju uzaicināja vēlīnās vakariņās. Meiča vaicājoši palūkojās Kālijā, viņš apstiprinoši pamāja un atstāja abus divatā. No sava biroja Kālijs piezvanīja impresārijam un lūdza pusnakts programmā sadabūt meičai aizstājēju. Nākamajā rītā pēc brokastu nogādāšanas Fumiro apartamentos Kālijs pie viņa negāja. Mazliet vēlāk tajā pašā dienā Kālijs piezvanīja dejotājai un paziņoja, ka viņa ir atbrīvota no visām programmām, kamēr vien Fumiro uzturēsies Vegasā.

Nākamajās Fumiro ierašanās reizēs viss atkārtojās tieši tāpat. Tikmēr Deizija vienam no «Zanadu» šefpavāriem bija ierādījusi, kā gatavojama japāņu zupa, un tā oficiāli tika ierakstīta brokastu ēdienu kartē. Kalijam bija izdevies noskaidrot, ka Fumiro allaž noskatās kāda vesterna seriāla atkārtotas pārraides televīzijā. Japānim seriāls ļoti patika, īpaši talantīgā jaunā aktrise, kas tēloja drosmīgu, tomēr ļoti sievišķīgu un nevainīgu dejotāju. Kalijam radās spoža ideja. Izmantodams savus sakarus kinopasaulē, viņš sazinājās ar šo aktrisi — Lindu Pārsonsu. Aizlidojis uz Losandželo-su, viņš uzaicināja aktrisi pusdienās un izstāstīja par Futni-ro aizraušanos ar filmu un viņas tēloto dejotāju. Linda sajūsmināta klausījās Kālijā stāstījumā par Fumiro azartisko kāršu spēli, par to, ka japānis ieradies «Zanadu» ar portfeli, kurā bijis miljons dolāru skaidrā naudā, ko dažkārt viņš trīs dienās nospēlējot pie bakarā galda. Meitenes acis Kālijs ieraudzīja uzzibam bērnišķi nevainīgu alkatību.

Pēc mēneša Fumiro un Niigeta ieradās viesnīcā «Zanadu» uz četrām dienām. Kālijs nekavēdamies Fumiro pavēstīja, ka Linda Pārsonsa vēloties ar viņu iepazīties. Fumiro acis iegailējās. Kaut arī pāri četrdesmit, viņš bija jauneklīgi glīts, un jo pievilcīgāku viņu darīja jautrā daba. Fumiro lūdza Kāliju aicināt meiteni tūdaļ šurp, un Kālijs apsolīja lūgumu izpildīt, ne ar vārdu neieminēdamies, ka ar meiteni jau ir runājis un tā ieradīsies nākamajā dienā. Fumiro tā uzbudinājās, ka tovakar spēlēja gluži neprātīgi un paspēlēja vairāk nekā trīssimt tūkstošus dolāru.

Nākamajā rītā Fumiro devās pirkt jaunu zilu uzvalku. Nezin kāpēc viņš bija iedomājies, ka zils uzvalks ir amerikāņu elegances kalngals. Kālijs sarunāja ar viesnīcas «Smiltāji» drēbnieku darbnīcas puišiem, lai viņi Fumiro nomēra un tajā pašā dienā pašuj uzvalku pēc viņa auguma. Japānim līdzi Kālijs aizsūtīja vienu no saviem «Zanadu» zēniem pieskatīt, lai viss tiktu izdarīts, kā nākas.

Linda Pārsonsa bija paspējusi tikt uz rīta lidmašīnu un Vegasā ieradās jau priekšpusdienā. Kālijs meiteni sagaidīja un atveda uz viesnīcu. Linda gribēja pēc brauciena uzposties, un Kālijs pirms Fumiro pārnākšanas viņu ieveda Niigetas apartamentos, jo domāja, ka viceprezidents aizbraucis līdzi savam šefam. Vēlāk izrādījās, ka šī Kālijā rīcība bijusi gandrīz liktenīga kļūda.

Atstājis Lindu numurā, Kālijs atgriezās savā birojā un lūkoja sameklēt Fumiro, bet tas no drēbnieka darbnīcas bija izgājis un pa ceļam droši vien iegriezies kādā kazino. Neviens neko nezināja pateikt. Pēc kādas stundas Kalijam zvanīja no Fumiro apartamentiem. Runāja Linda Pārsonsa. Pēc balss varēja manīt, ka viņa ir satraukta.

— Vai jūs nevarētu atnākt? — viņa jautāja. — Mums te ar jūsu draugu radušās grūtības ar valodu.

Kālijs nekavējās un neko vairāk nejautāja. Fumiro angliski runāja pietiekami labi, tātad kaut kāda iemesla pēc izliekas valodu neprotam. Varbūt viņš ir meitenē vīlies. Kālijs bija ievērojis, ka glītā aktrise dzīvē izskatās mazliet apbružāta, ne tik pievilcīga kā lietpratīgi uzņemtajos televīzijas filmas kadros. Vai varbūt Linda pateikusi vai izdarījusi ko tādu, kas aizskāris delikātā austrumnieka smalkjūtīgo dvēseli.

Tomēr numurā viņu ielaida Niigeta. Viceprezidents bija uzpūties viegli iedzēruša vīrieša plātībā. Tad Kālijs ieraudzīja no vannas istabas iznākam Lindu Pārsonsu. Viņa bija ģērbusies ar zeltainiem pūķiem viscaur izšūtā japāņu kimono.

— Augstais Dievs! — Kālijs izdvesa.

Linda ar pūlēm viņam uzsmaidīja.

— Jūs esat iznesis mani cauri, — viņa sacīja. — Šis cilvēks nav ne bikls, ne izskatīgs, turklāt vēl nesaprot angliski. Ceru, ka vismaz bagāts viņš tomēr ir.

Niigeta joprojām smaidīja un dižojās, pat vairākkārt paklanījās Lindai, kamēr viņa runāja, acīmredzot nesaprazdams, ko meitene saka.

— Tu ar viņu salaidi? — Kālijs gandrīz izmisis noprasīja.

Linda novaikstījās.

— Viņš visu laiku dzenāja mani pa istabu. Cerēju vismaz pavadīt romantisku vakaru ar puķēm un vijoles skaņām, taču nespēju no šā tipa atkauties. Tad es nospriedu — velns ar viņu! Ja jau gadījies tik kārīgs japānis, labāk to būšanu nodarīt. Tāpēc arī likos gultā.

Kālijs galvu vien nošūpoja, tad sacīja:

— Tu esi likusies gultā ar gluži cilu japāni.

īsu mirkli Lindas acīs atspoguļojās pārsteigums un šausmas. Tad viņa laida vaļā smieklus. Smējās no visas sirds, un šī līksmība viņai lieliski piestāvēja. Smiedamās viņa atkrita dīvānā, un vaļā atšļukušais kimono pavēra skatienam baltu gurnu. Šai brīdī Kālijs jutās kā noburts. Bet tad papurināja galvu. Stāvoklis bija nopietns. Viņš pacēla tālruņa klausuli un zvanīja Deizijai. izdzirdējusi Kālijā balsi, Deizija iesaucās: «Nekādu zupu vairs nebūs!» Kālijs palūdza viņu nemuļķoties, bet tūdaļ braukt šurp uz viesnīcu. Tas esot gaužām svarīgi, tāpēc lai viņa pasteidzoties. Pēc tam Kālijs piezvanīja Grounveltam un pastāstīja, kas noticis. Grounvelts apsolīja tūlīt atnākt pats. Tikām Kālijs lūdza Dievu, lai tikai nepārrastos Fumiro.

Pēc piecpadsmit minūtēm klāt bija gan Grounvelts, gan Deizija. Linda no apartamentu bāra bija paņēmusi pudeles un ielējusi sev, Kalijam un Niigetam dzeramo. Viņa joprojām smaidīja. Grounvelts ar meiču apgājās ārkārtīgi laipni.

— Atvainojiet, ka gadījies šāds pārpratums, — viņš sacīja. — Mazliet būs jāpaciešas. Mēs tūdaļ visu nokārtosim. — Tad viņš pagriezās pret Deiziju. — Paskaidro misteram Niigetam, kas ir noticis. Ka viņš iekārojis misteram Fumiro paredzēto sievieti. Ka tā viņu noturējusi par misteru Fumiro. Ieskaidro, ka misters Fumiro Lindā bezprātīgi iemīlējies un izgājis nopirkt jaunu uzvalku par godu laimīgajam tikšanās brīdim.

Niigeta vērīgi klausījās, aizvien vēl smaidīdams ierasto plato smaidu. Bet acīs bija parādījusies manāma trauksme. Viņš ierunājās japāniski, un Kālijs viņa balsī saklausīja

pazīstamo šņācienu. Deizija viņam kaut ko ātri skaidroja japāniski. Runādama viņa smaidīja, bet japāņa sejā līdz ar katru viņas vārdu smaids arvien vairāk apdzisa, un, kad Deizija apklusa, viņš nemaņā nogāzās gar zemi.

Deizija ķērās pie glābšanas darbiem. Paņēmusi no galda viskija pudeli, viņa ielēja Niigetam mutē nelielu malku, tad palīdzēja piecelties un aizveda viņu līdz dīvānam. Linda vērās japānī ar nožēlu. Niigeta lauzīja rokas un, vārdus aši bērdams, kaut ko stāstīja Deizijai. Grounvelts pavaicāja, ko viņš saka. Deizija paraustīja plecus.

— Viņš saka — tas nozīmējot viņa karjeras galu. Misters Fumiro viņu padzīšot. Viņš esot vainīgs, ka misters Fumiro ticis tik briesmīgi apkaunots.

Grounvelts pamāja ar galvu.

— Saki, lai viņš tikai pats tur muti. Saki — es aizgādāšu viņu uz slimnīcu, jo viņš jūtas nevesels, lai padzīvo tur dienu un tad brauc atpakaļ uz Losandželosu ārstēties. Bet misteram Fumiro mēs izgudrosim kādu pasaciņu. Lai tikai Niigeta pats nevienam nebilst ne vārda, mēs parūpēsimies, lai misters Fumiro par notikušo neko neuzzina.

Deizija pārtulkoja, un Niigeta piekrītoši māja ar galvu. Sejā atgriezās mūžīgais smaids, taču nu tas izskatījās pēc drausmīgas grimases. Grounvelts uzrunāja Kāliju.

— Jūs abi ar mis Pārsonsu sagaidiet misteru Fumiro. Izliecieties, ka nekas nav noticis. Par Niigetu parūpēšos es. Šeit viņu atstāt nedrīkst, — ieraudzījis savu saimnieku, viņš atkal kritīs ģībonī. Es viņu aizvākšu.

Tā arī notika. Kad pēc stundas beidzot ieradās Fumiro, Linda Pārsonsa pārģērbusies un uzkrāsojusies sagaidīja viņu Kālijā sabiedrībā. Fumiro no pirmā acu uzmetiena jutās apburts. Lindu Pārsonsu satrieca japāņa glītā āriene, bet viņa izturējās tik nevainīgi, kā to prot vienīgi aktrise, kas pieradusi tēlot televīzijas vesternos.

— Ceru, ka jūs neiebildīsiet, — viņa sacīja. — Esmu ieņēmusi jūsu drauga numuru, lai atrastos jums līdzās. Tā mēs viens otram varēsim veltīt vairāk laika.

Fumiro saprata Lindas mājienu. Viņa nav nekāda ielas staigule, kas tūlīt ievāksies klienta apartamentos. Vispirms

viņai jāiemīlas. Fumiro, plati smaidīdams, pamāja un tikai noteica:

— Protams, protams.

Kālijs atviegloti nopūtās. Linda bija izspēlējusi pareizo kārti. Atvadījies viņš mirkli pastāvēja gaitenī. Pēc brīža Fumiro jau spēlēja klavieres un Linda dziedāja.

Nākamajās trīs dienās starp Fumiro un Lindu Pārsonsu norisinājās gandrīz ģeometriski ideāls klasiskais Lasvegasas mīlestības romāns. Abi bija kā bez prāta un viens bez otra nevarēja iztikt ne mirkli. Gultā, pie spēļu galdiem, vienalga, vai laime uzsmaidīja vai novērsās, Galvenās ielas viesnīcu veikalos, kur sapirkās modes preces un dažādus niekus. Lindai garšoja japāņu brokastu zupa, viņai patika Fumiro klavieru spēle. Fumiro patika Lindas blondie mati un gaišā āda, pienbaltie, apaļīgie gurni, garās kājas, mīkstās, mazliet pavītušās krūtis. Taču vairāk par visu japāni aizrāva Lindas allaž labā oma, viņas jautrība. Kalijam viņš uzticēja slepeno domu, ka no Lindas būtu varējusi izveidoties lieliska geiša. Deizija vēlāk paskaidroja, ka tā esot visaugstākā uzslava, ko iespējams sagaidīt no tāda vīrieša kā Fumiro. Turklāt Fumiro apgalvoja, ka Linda nesot viņam laimi arī pie spēļu galda. Līdz prombraukšanas brīdim viņš bija paspēlējis tikai divsimt tūkstošus no tā miljona Amerikas dolāros, ko bija deponējis kazino kases seifā. Šais tūkstošos ietilpa maksa par ūdeļādas kažoku, briljanta gredzenu, jājamzirgu un mersedesu, ko viņš bija nopircis Lindai Pārsonsai. To varēja uzskatīt par lētu tikšanu cauri. Nebijis Lindas, Fumiro droši vien pie ba-karā galda būtu palaidis vējā vismaz pusmiljonu, ja pat ne visu miljonu.

Sākumā Kālijs nosprieda, ka Linda ir augstākās šķiras prostitūta. Taču pēc Fumiro aizbraukšanas līdz vakara lidmašīnai, ar kuru Linda atgriezās Losandželosā, viņi kopā vakariņoja. Viņa patiešām bija neprātīgi iemīlējusies japānī.

— Viņš ir tik interesants vīrietis, — Linda sacīja. — Man ļoti garšoja tā brokastu zupa un patika Fumiro klavierspēle. Bet gultā viņš ir tieši dievišķīgs. Nav nekāds brīnums, ka japānietes savu vīriešu dēļ lien vai no ādas ārā.

Kālijs pasmaidīja.

— Nedomāju, ka mājās viņš ar savām sievietēm apietas tā, kā izturējās pret tevi.

Linda nopūtās.

— Jā, es zinu. Tomēr tas bija brīnišķīgi. Zini, viņš

mani fotografēja vismaz kādas simt reizes. Tu varbūt domā, ka tas var apnikt, bet man šī bildēšanās nudien

patika. Es viņu ari nofotografēju. Tik izskatīgs vīrietis!

— Un visnotaļ bagāts, — Kālijs piemetināja.

Linda paraustīja plecus.

— Man arī agrāk bijuši bagāti vīrieši. Es protu taisīt naudu. Bet Fumiro bija kā mazs zēns. Un man patika arī, kā viņš aizraujas pie spēļu galda. Žēlīgais Dievs! Ar to, ko viņš zaudē vienā vakarā, es varētu dzīvot kaut desmit gadus.

Kālijs šaubījās, vai teiktais atbilst patiesībai. Un tūdaļ sāka kalt plānus, kā panākt, lai Fumiro un Linda Pār-sonsa nekad vairs nesatiktos. Tomēr, greizi smaidīdams, viņš Lindai sacīja:

— Jā, man taisni žēl skatīties, kā viņš posta sevi.

Šādas neveiksmes var viņu atturēt no azartspēlēm.

Linda viņam uzsmaidīja.

— Jā, droši vien. Paldies tev par visu! Šis bija viens no jaukākajiem brīžiem manā mūžā. Varbūt mēs kādreiz vēl tiksimies.

Kālijs saprata, uz ko viņa tēmē, tomēr mierīgi atbildēja:

— Ja tev sakārojas pēc Vegasas, piezvani man! Viss būs par brīvu, tikai žetoni jāpērk pašai.

— Kā tu domā — vai Fumiro man piezvanīs, kad nākamreiz ieradīsies Vegasā? — Linda domīgi vaicāja. — Es viņam iedevu savu Losandželosas numuru. Pat apsolīju aizbraukt uz Japānu, kad būs pabeigta filmas uzņemšana, un viņš sacīja, ka tas būšot brīnišķīgi, lai tikai es paziņojot, kad braukšu. Tomēr tas neizklausījās īpaši aizrautīgi.

Kālijs papurināja galvu.

— Japāņiem netīk, ka sievietes rīkojas pārāk enerģiski. Viņi joprojām dzīvo pēc pirmsplūdu laika paradumiem. Īpaši tāds dižvīrs kā Fumiro. Tāpēc tev pats labākais ir palikt mierā un nespēlēt uz pārāk augstām likmēm.

Linda nopūtās.

— Laikam tev taisnība.

Kālijs aizveda viņu uz lidostu un pirms iekāpšanas lidmašīnā noskūpstīja uz vaiga.

— Kad Fumiro atkal atbrauks, es tev piezvanīšu, — viņš sacīja.

Atgriezies viesnīcā, Kālijs tūdaļ devās uz Grounvelta apartamentiem un, sāji smaidīdams, pavēstīja:

— Nedrīkst pret spēlmaņiem izturēties pārāk labvēlīgi.

— Nav vērts raizēties, — Grounvelts atsaucās. — Mums viņa miljons spēlē pagaidām nav vajadzīgs. Tomer tev ir taisnība. Šī aktrise nav īstā meiča, ko piegādāt spēlmanim. No vienas puses, viņa nav pietiekami alkatīga. Bet no otras — ir pārāk patiesa. Taču pats ļaunākais — viņai ir pārlieku daudz prāta.

— Kā jūs to zināt? — Kālijs pavaicāja.

Grounvelts smaidīja.

— Vai tad tā nav?

— Protams, ir. Kad Fumiro atbrauks nākamreiz, es parūpēšos, lai viņi nesatiktos.

— To tev nevajadzēs darīt, — sacīja Grounvelts. — Tādiem vīriešiem kā Fumiro ir pārāk daudz speķa kaulos. Viņam nav vajadzīgs tas, ko spēj dot šī Linda. Pietiek ar vienu reizi. Un ar to cauri. Ja rastos vēlēšanās turpināt, viņš pirms aizbraukšanas būtu tai veltījis pavisam citādu uzmanību.

Šie vārdi Kāliju pārsteidza.

— Bet mersedess, ūdeļādas kažoks un briljanta gredzens? Vai tā nav pietiekama uzmanība?

— Protams, nav, — Grounvelts atbildēja. Un viņam atkal bija taisnība.

Kad Fumiro nākamreiz ieradās Vegasā, viņš par Lindu Pārsonsu pat neapvaicājās. Un šajā reizē viņš viesnīcas kazino kasē atstāja savu miljonu.

Deviņpadsmitā nodaļa

Lidmašīna ielidoja rīta gaismā, un stjuarte iznēsāja kafiju un brokastis. Ēzdams Kālijs turēja portfeli sev pie

sāniem un pabrokastojis pie apvāršņa ieraudzīja Ņujorkas tērauda torņus. Šis skats viņam aizvien iedvesa bijību.

Kā no Vegasas uz visām pusēm aizstiepās tuksnesis, tā

šeit jūdzēm tālu no zemes izauga biezs tērauda un stikla

mežs, kas, tiekdamies pretī debesīm, šķita bezgalīgs. Un tas Kālijā radīja bezcerību.

Lidmašīna slīdēja zemāk, lēni un graciozi sasvērās uz kreisajiem sāniem, tad laidās lejup. Mākoņi virs galvas mijās ar zilām debesīm, un pēkšņi laineris jau ripoja pa saules apstaroto pelēko betona skrejceļu ar zaļiem zāles kumšķiem, kas spraucās ārā no plātņu spraugām. Saskardamās ar zemi, lidmašīna bija palēkusies ar diezgan spēcīgu bunkšķi, un pamodās arī tie pasažieri, kas savos sēdekļos vēl bija gulējuši.

Kālijs jutās mundrs un labi izgulējies. Viņam gribējās drīzāk tikties ar Mērlinu. Jau doma vien par šo tikšanos viņu iepriecināja. Vecais lāga zēns Mērlins, vienīgais cilvēks pasaulē, kuram Kālijs uzticējās.

Divdesmita nodala

Tai dienā, kad man vajadzēja stāties lielās zvērināto tiesas priekšā, mans vecākais dēls beidza devīto klasi un gatavojās iestāties vidusskolā. Valerija gribēja, lai es atprasos no darba un eju viņai līdzi uz skolas izlaidumu. Teicu, ka tas nav iespējams, jo man jāpiedalās īpašā sanāksmē sakarā ar rezerves sastāva iesaukšanu armijā. Par manām nepatikšanām viņa joprojām neko nenojauta, un es ari neko nestāstīju. Līdzēt Valija itin neko nevarētu, tikai lieki satrauktos. Ja viss beigsies labi, viņa nekad neko neuzzinās. Tieši to es arī vēlējos. Es patiešām domāju, ka nav jēgas dalīties nepatikšanās, ja otrs tik un tā nespēj palīdzēt.

Valerija lepojās, ka dēls ticis līdz vidusskolai. Pirms dažiem gadiem mēs atklājām, ka zēns lāgā neprot lasīt, tomēr ik gadu tiek pārcelts nākamajā klasē. Valerija saskaitās un pati ķērās pie puikas mācīšanas, un tas viņai visnotaļ padevās. Nu jau dēls saņēma visaugstākās atzīmes. Arī man pašam sanāca dusmas. Šis bija viens no iemesliem, kāpēc uz Ņujorku turēju ļaunu prātu. Mēs dzīvojām nabadzīgā rajonā, kur mita galvenokārt visādas padibenes un melnādainie. Skolu sistēma bija tāda, ka skolotājus ne velna neinteresēja, vai bērni kaut ko iemācās vai paliek stulbeņi. Skolēnus tikai bīdīja pa klasēm uz priekšu, lai ātrāk tiktu no viņiem vaļā, neradītu sarežģījumus sistēmai un velti netērētu pūliņus.

Valija ar cerībām raudzījās uz mūsu pārcelšanos jaunajā mājā. Tajā rajonā, Longailendā, bija daudz labu skolu, un skolotāji tur rūpējās par savu audzēkņu sekmēm, lai tie visi varētu mācīties tālāk koledžā. Un, kaut gan Valija par to neieminējās, tajā rajonā diezin vai dzīvo kāds melnādainais. Valijas bērni varēs augt tādā pašā, pēc viņas izpratnes, stabilā vidē, kādā viņa bija mitusi savā katoliskajā bērnībā. Lai nu tā būtu, es nospriedu. Negribēju sacīt, ka visām grūtībām, no kurām viņa grib izbēgt, saknes meklējamas slimajā sabiedrībā kopumā un ka mēs no tām neizbēgsim ari Longailendas kokos un zālājos.

Turklāt man pašam bija pavisam citas raizes. Iespējams, ka nokļūšu nevis jaunajā mājā, bet gan cietumā. Viss atkarīgs no lielās zvērināto tiesas, kuras priekšā man jāstājas jau šodien. No tā būs atkarīgs itin viss. Jau izkāpdams tajā rītā no gultas, jutos draņķīgi. Valija pati aizveda bērnus uz skolu un palika tur noskatīties izlaiduma aktu. Teicu, ka uz darbu došos vēlāk, tāpēc viņi aizgāja pirmie. Pats pagatavoju kafiju un, to dzerdams, gudroju, kā izturēties lielās tiesas priekšā.

Viss jānoliedz. Viņiem nav nekādu iespēju pierādīt, ka esmu kukuļos ņēmis naudu, — par to mani pārliecināja Kālijs. Taču es bažījos par anketu, ko biju aizpildījis, deklarējot visu savu īpašumu. Uz vienu jautājumu vajadzēja atbildēt, vai man pieder māja. Un tur es nonācu kutelīgā situācijā. Patiesībā iemaksu skaidrā naudā jau biju izdarījis, tātad ieguldījis Longailendas mājā skaidru naudu, taču visa summa vēl nebija segta. Tāpēc atbildēju ar «nē». Iedomājos, ka māja pagaidām man vēl nepieder, bet par naudas ieguldīšanu anketā nekas netika jautāts. Diezin vai Federālais izmeklēšanas birojs to ir noskaidrojis? Rādās gan, ka ir ticis uz pēdām.

Tātad viens jautājums, ko droši varu no zvērināto tiesas gaidīt, — vai esmu ieguldījis naudu mājā. Un tad man būs jāatbild «jā». Pēc tam viņi jautās, kāpēc neesmu to ierakstījis anketā, un man vajadzēs paskaidrot, kāpēc neesmu rakstījis. Bet ja nu Frenks Elkors ir padevies, atzinies visā un pastāstījis par mahinācijām, ko abi kopā bijām pastrādājuši? Jau biju nolēmis, ka par to melošu. Tad Frenka teiktais vērsīsies pret mani. Viņš aizvien visu bija nokārto-

jis pats, tāpēc viņu neviens nevarēja iepiņķerēt. Pēkšņi atcerējos, ka reiz kāds no Frenka klientiem bija mēģinājis man iesmērēt Frenkam nododamu aploksni, jo viņa paša todien kancelejā nebija. Es atteicos aploksni pieņemt. Un tā bija mana laime. Jo taisni šis klients bija viens no tiem puišiem, kuri rakstījuši Federālajam izmeklēšanas birojam anonīmo vēstuli, ar kuru arī visa šī jezga sākās. Tāpēc tajā reizē laimīgi biju izsprucis cauri. Lai gan atteicos tikai tāpēc, ka tas puisis man gluži vienkārši nepatika. Tātad

viņam nāksies liecināt, ka naudu neesmu ņēmis, un tas jau

būs viens punkts manā labā.

Bet vai Frenks padosies un iegrūdis mani zvērināto tiesas ķetnās? Savu ādu viņš var glābt, vienīgi liecinot

pret kādu dienesta pakāpē augstāk stāvošu. Kaut vai pret majoru vai pulkvedi. Taču pats lielākais joks — viņi šajā ķēpā nemaz nav iejaukti. Jutu, ka Frenks tomēr ir pārāk godīgs, lai iegrūstu mani postā tikai tāpēc vien, ka pats ir iekritis. Turklāt viņš bija spēlējis uz pārāk augstu likmi. Ja atzīsies, tad zaudēs savu valsts darbu un līdz ar to arī rezerves dienesta pakāpi un pensiju. Tāpēc viņam nekaunīgi jāizmelojas.

Vislielākās raizes man sagādāja Pols Hemsijs. Puisis,

kura labā biju darījis visu iespējamo un kura tēvs solīja mani darīt laimīgu līdz pat mūža galam. Kad Polam visu biju nokārtojis, misters Hemsijs gar mani nelikās vairs ne zinis. Nepienāca pat sainis ar zeķēm. Biju cerējis šai darījumā izsist krietnu žūksni, vismaz pāris taukšķu, bet ar pirmāk atsūtītajām drēbju kārbām viss šis pasākums beidzās. Nebiju nedz ari uzmācies, nedz ko lūdzis. Galu galā kārbas ar drēbēm maksāja tūkstošus. Tās, protams, mani «līdz mūža galam laimīgu» nepadarīs, bet velns ar visu, lai jau krāpjas.

Taču, kad F1B uzsāka izmeklēšanu, paklīda baumas, ka Pols Hemsijs izlocījies no iesaukšanas un pat pēc pavēstes saņemšanas ierakstīts rezervju programmā. Zināju, ka iesaukšanas komisijas vēstule, ar kuru tika anulēta iesaukšanas pavēle, ņemta no mūsu kartotēkas un nosūtīta uz augstākām instancēm. Pieļāvu, ka F1B ierēdņi runājuši ar iesaukšanas komisijas sekretāru un tas viņiem izstāstījis manis sacerēto pasaciņu. Tas vēl nebūtu nekas ļauns. Nekā īpaši nelikumīga, tikai sīks birokrātijas triks, un tādi tika izspēlēti ik dienu. Taču dzirdēju runas, ka Pols Hemsijs FIB nopratināšanā nobijies un pateicis, ka esmu ņēmis kukuļus no vairākiem viņa draugiem.

Braucu uz dēla skolu. Tai blakus pletās milzīgs sporta laukums ar betonētu basketbola laukumu, un viss komplekss bija apjozts ar stiepļu žogu. Piestājis pie skolas, redzēju, ka izlaiduma akts notiek pagalmā. Atstāju automobili stāvvietā un, pieslējies pie žoga, paliku tur stāvam.

Pusaugu zēni un meitenes stāvēja ciešās rindās, visi ceremonijai glīti apģērbti, sasukāti, tīri noberztu muti, un bērnišķīgā lepnumā gaidīja svinīgo pāriešanu nākamajā pakāpē tuvāk pieaugušo dzīvei.

Vecākiem bija ierīkotas īpašas tribīnes. Un milzīgs dēļu paaugstinājums ievērojamām amatpersonām — skolas direktoram, vietējiem politiskiem darboņiem — sirmam vecim ar lentītēm apdarinātu cepuri galvā un uniformu, kas šķita saglabājusies no Amerikāņu leģiona divdesmitajos gados. Pāri paaugstinājumam plīvoja Amerikas karogs. Dzirdēju skolas direktoru kādam sakām, ka nepietikšot laika izsniegt diplomu un apbalvojumus katram absolventam individuāli, tāpēc brīdī, kad viņš nosaukšot kārtējo klasi, lai visi tās audzēkņi pagriežoties ar seju pret tribīnēm.

Tā nu es pāris minūtes viņus vēroju. Pēc katras klases nosaukšanas zēnu un meiteņu rinda pagriezās ar seju pret mātēm, tēviem un citiem tuviniekiem, un tie viņus sveica ar aplausiem. Visiem skolēniem seja staroja priekā, lepnumā un nākotnes nojausmās. Viņi bija šīs dienas varoņi. Viņus cildināja skolas direktors un citi amatvīri, un viņiem aplaudēja vecāki, brāļi un māsas. Dažs labs no šiem nelaimes putniem vēl neprata pat lāgā lasīt. Neviens nebija sagatavots sastapties ar gaidāmajām šīs pasaules rūpēm. Es priecājos, ka nevarēju saskatīt sava dēla seju. Devos atpakaļ pie automobiļa un braucu uz Ņujorku, lai stātos lielās zvērināto tiesas priekšā.

Auto atstāju stāvvietā pie federālās tiesas ēkas un iegāju milzīgi plašajā vestibilā ar marmora grīdu. Liftā braucu augšā uz lielās zvērināto tiesas zāli. Izkāpis no lifta, satriekts ieraudzīju, ka visi soli pārpildīti ar puišiem, kuri bija ierakstīti mūsu rezerves vienībās. Viņu tur bija vismaz vesels simts. Viens otrs man pamāja, daži paspieda man roku, un mēs pajokojām par visu šo padarīšanu. Frenku Elkoru ieraudzīju vienu pašu stāvam pie kāda no lielajiem logiem. Piegāju viņam klāt un paspiedu roku. Frenks likās mierīgs. Tikai seja bija saspringusi.

— Vai nav gatavie sūdi? — viņš sacīja, spiezdams man roku.

— Kā ne, — es atbildēju.

Frenks vienīgais bija ģērbies uniformā. Ar visām Otrā pasaules kara ordeņu lentītēm, vecākā seržanta uzšuvēm un izdienas zīmēm. Viņš izskatījās pēc pārcentīga karotāja. Sapratu, ka Frenks grasās spēlēt uz zvērināto jūtām, paļaudamies uz to, ka tiesa atteiksies izvirzīt apsūdzību pret patriotu, kas atgriezies armijā, lai aizstāvētu savu valsti. Es cerēju, ka šis numurs viņam izdosies.

— Žēlīgais Dievs! — Frenks sacīja. — Atsauca mūs, gandrīz divus simtus, no Lī forta. Un par ko? Par galīgiem mēsliem. Tikai tāpēc, ka dažs no šiem smurguļiem nespēja pieņemt rūgto patiesību, ka no rezerves tiek iesaukts aktīvajā dienestā.

Jutos visnotaļ pārsteigts. Tas, ko mēs bijām darījuši, šķita tīrais sīkums. Par nevainīgu burvestības triku saņēmām nieka naudiņu. Tā pat nelikās nekāda īsta krāpšana. Tikai sīks pakalpojums, interešu saskaņošana, kas nāk par labu abām pusēm un nevienam nekādu ļaunumu nenodara. Skaidrs, šādus tādus likumus bijām pārkāpuši, bet ar to nekas īsti kaitīgs netika pastrādāts. Bet nu valdība svaidās ar tūkstošiem dolāru, lai iedabūtu mūs aiz restēm. Tas likās netaisni. Mēs nebijām nevienu nošāvuši, nedz aplaupījuši banku, nebijām izšķērdējuši valsts naudu, nedz viltojuši čekus vai tirgojušies ar zagtu mantu, nevienu nebijām izvarojuši, nedz arī kalpojuši krieviem par spiegiem. Kāda velna pēc sacelts viss šis ļembasts? Es iesmējos.

Pats nesapratu, no kā man pēkšņi radies tik labs garastāvoklis.

— Par ko tu, velns ar’ ārā, ņirdz? — Frenks jautāja.

— Tas taču ir nopietni.

Mums visapkārt drūzmējās cilvēki, dažs pat varēja mus sakļausit. Es liksmi sacīju:

— Par ko mums, velns ar’ ārā, jāraizējas? Mēs neko neesam noziegušies un zinām, ka tas viss ir gatavie mēsli. Lai taču viņi iet ellē!

Frenks pasmaidīja pretī, iejuties manā noskaņojumā.

— Lai iet! — viņš piekrita. — Un tomēr kādu pārīti šito smurguļu es labprāt nožmiegtu.

— Nerunā tā pat joka pēc! — Es uzmetu Frenkam brīdinošu skatienu. Varbūt viss šis gaitenis ir piebāzts ar noklausīšanās ierīcēm. — Tu gluži labi apzinies, ka pats nemaz tā nedomā.

— Nē taču, skaidrs, — Frenks negribīgi atbildēja.

— Tiem puišiem vajadzētu lepoties ar to, ka var kalpot savai valstij. Es pat neiepīkstējos pretī, kaut gan vienā karā esmu jau izkarojies.

Mēs izdzirdējām, ka viens no tiesas kalpotājiem, kuri sēdēja pie milzīgajām durvīm ar melnu uzrakstu uz baltas plāksnītes «Lielās zvērināto tiesas zāle», izsauca Frenka vārdu. Frenkam ieejot zālē, redzēju pa tās durvīm iznākam Polu Hemsiju.

— Sveiks, Pol, kā sviežas? — es sacīju, pastiepdams pretī roku, un viņš to paspieda.

Pols acīmredzot jutās neomulīgi, bet vainigs neizskatījās.

— Kā klājas tēvam? — es vaicāju.

— Normāli, — Pols atbildēja un tā kā sadurstījās.

— Apzinos, ka par savu liecību nedrīkstu neko stāstīt. Jūs zināt, ka man tas ir aizliegts. Bet tēvs lika jums pateikt, lai jūs ne par ko neraizējaties.

Man tikpat kā akmens no sirds novēlās. Jo vienīgi par Polu biju patiesi nobijies. Kālijs gan bija sacījis, ka ar Hemsiju ģimeni viņš visu nokārtošot, un, cik noprotams, solīto izpildījis. Nezināju, kā Kalijam tas izdevies, un patiesībā man tas nemaz nerūpēja. Noskatījos, kā

Pols dodas uz liftiem, un tajā bridi man klāt pienāca vēl viens mans klients, jauns puisis, kas mācījās par kinorežisoru un ko es biju ierakstījis rezerves programmā bez maksas. Zēns patiesi bija par mani nobažījies un sacīja, ka gan pats, gan viņa draugi liecināšot — es nekādu maksu no viņiem neesmu prasījis, nedz ari ņēmis naudu. Es pateicu paldies un paspiedu viņam roku. Sarunāju visādus jokus, bez mitas smaidīju, un tā nebūt nebija izlikšanās. Tēlodams apsviedīgu, bezrūpīgu kukuļņēmēju, es veikli nodemonstrēju tipiski amerikānisku nevainīgumu. Un tad, pats sev par brīnumu, atskārtu, ka man viss notiekošais gluži labi patīk. īstenībā es pat it kā biju sarīkojis pieņemšanu, kurā mani klienti cits pēc cita nāk man klāt, apgalvodami, ka viss šis jampadracis ir tīrie sūdi, ko sabrūvējuši daži neapmierināti stulbeņi. Man jau šķita, ka Frenks izkulsies ar veselu ādu. Bet tad ieraudzīju Frenku iznākam no zāles un izdzirdēju, ka tiek izsaukts mans vārds. Frenks izskatījās mazliet sadrūvējies, toties nikns, un es sapratu, ka viņš nav padevies un ir nolēmis cīnīties līdz galam. Pa lielajām durvīm iegāju lielās zvērināto tiesas zālē. Un jau pie sliekšņa novācu no sejas smaidu.

Nekas tomēr nelīdzinājās tam, ko rāda ķinītī. Lielā zvērināto tiesa izskatījās pēc ļaužu pūļa, kas sasēdināts rindās novietotos saliekamos krēslos. Nebija nekādu zvērināto solu, nedz arī kā tamlīdzīga. Apgabala prokurors stāvēja aiz galda, kas bija apkrauts ar visādiem papīriem, un kaut ko no tiem lasīja. Pie mazāka galdiņa ar rakstāmmašīnu sēdēja stenografists un protokolēja. Man lika apsēsties krēslā uz neliela paaugstinājuma, lai zvērinātie varētu mani skaidri saskatīt. Itin kā es būtu ledermenis bakarā zālē.

Apgabala prokurors bija jauns cilvēks ļoti vecmodīgā melnā uzvalkā ar baltu kreklu un nevainojamā mezglā sasietu debeszilu kaklasaiti. Viņš bija ārkārtīgi bāls, bieziem, tumšiem matiem. Nezināju, kā viņu sauc, un nekad to arī neesmu uzzinājis. Jautājumus prokurors uzdeva ļoti mierīgā balsī, skaidri izrunādams katru vārdu. Viņš tikai

pieņēma zināšanai iegūto informāciju un nepūlējās ietekmēt zvērinātos.

Uzdodot jautājumus, viņš pat nepienāca man tuvāk, bet palika stāvam pie sava galda. Sākumā tika noskaidrota mana personība un darbavieta.

— Mister Mērlin, — prokurors vaicāja, — vai jūs esat kādreiz kādam kaut kāda iemesla pēc pieprasījis naudu?

— Nē, — es atbildēju. Atbildēdams skatījos prokuroram un zvērinātajiem tieši acīs. Liti gan man nezin kāpēc atkal gribējās smaidīt, tomēr saglabāju sejā nopietnību. Joprojām jutos tīkami uzbudināts.

Apgabala prokurors jautāja:

— Vai jūs esat no kāda ņēmis naudu, lai šis cilvēks tiktu ierakstīts armijas rezervju sešmēnešu programmā?

— Nē, — es atbildēju.

— Vai jums ir zināms kāds cits ierēdnis, kas nelikumīgi ņēmis naudu, lai kādam izgādātu priekšrocības?

— Nē, — es atbildēju, joprojām lūkodamies prokurorā un ļaužu pūlī, kas bija sasēdināti tik neērtos, mazos saliekamos krēslos. Zāle bija bez logiem, vāji apgaismota. Nevienu seju es nevarēju lāgā saskatīt.

— Vai jums ir zināms kāds augstāks virsnieks vai arī cita amatpersona, kas, izmantojot dienesta stāvokli, būtu ierakstījis sešmēnešu programmā iesaucamo, kura vārds nav bijis reģistrēts jūsu kancelejas sarakstā?

Zināju, ka viņš man kaut ko tamlīdzīgu jautās. Klusībā jau biju prātojis, vai nevajadzētu pieminēt kongresmeni, kas bija ieradies ar kāda tēraudrūpniecības magnāta mantinieku un piedabūjis majoru pārkāpt noteikumus. Vai pastāstīt, ka rezerves pulkvedis un vēl dažs rezerves virsnieks savu draugu dēliņus iebīdīja sarakstā ārpus kārtas. Varbūt tas izmeklētājus novirzītu no īstajām pēdām un pievērstu šiem augstākstāvošajiem vīriem. Bet tad es atskārtu, ka FIB visu šo lērumu sacēlis, lai atmaskotu augstākstāvošos un, ja es izpļāpātos, tad izmeklēšana tiktu turpināta jo neatlaidīgāk. Turklāt, ja šādā nelikumībā būtu iesaistīts kongresmenis, tad avīžniekiem tiktu divkārt gards kumoss. Tāpēc es nolēmu turēt muti. Ja tiks celta apsūdzība un mani nodos tiesāšanai, šo informāciju aizvien varēs izmantot mans advokāts. Tāpēc es papurināju galvu un sacīju:

— Nē.

Apgabala prokurors pārbīdīja savus papīrus, tad, neskatīdamies manī, sacīja:

— Tas arī viss. Jūs varat būt brīvs.

Es piecēlos no krēsla, nokāpu no paaugstinājuma un atstāju tiesas zāli. Un pēkšņi sapratu, kāpēc jutos tik līksms, pacilāts, gandrīz vai kā spārnos.

Es nudien biju brīnumdaris. Visus šos gadus, kad citi, ne par ko neraizēdamies, droši ņēma kukuļus, es biju ielūkojies nākotnē un paredzējis šo dienu. Gan šos jautājumus, gan tiesas namu, gan F1B, gan cietuma rēgu. Un pret to visu raidījis burvestības vārdus. Savu naudu noslēpu pie Kālijā. Pielicis visus pūliņus, lai neiemantotu ienaidniekus starp cilvēkiem, ar kuriem ielaidos nelikumīgās darīšanās. Ne reizi nebiju uzprasījies pēc noteiktas naudas summas. Un, ja kāds klients mani iznesa cauri, nekad viņu par to nevajāju. Nevērsos pat pret misteru Hemsiju, kas bija apsolījis mani aplaimot līdz mūža galam. Nūja, viņš jau bija mani aplaimojis, pierunādams savu dēlu neliecināt pret mani. Varbūt visu izšķīra tieši tas, nevis Kālijā iejaukšanās. Lai gan es gluži labi apjēdzu patiesību. Tieši Kālijs izpestīja mani no ķezas. Nu labi, kaut arī kādam vajadzēja man drusku palīdzēt, tomēr es biju brīnumdaris, burvis. Viss notika uz mata tā, kā biju paredzējis. Jutos no tiesas lepns par sevi. Es neņēmu galvā domu par to, ka varbūt esmu veikls blēdis, kas pratis priekšlaikus izmanīgi nodrošināties pret visām iespējamajām nepatikšanām.

Divdesmit pirmā nodaļa

Izkāpis no lidmašīnas, Kālijs ar taksometru aizbrauca uz kādu no izdaudzinātajām Manhetenas bankām. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja jau pāri desmitiem. Grounvelts tobrīd droši vien zvana bankas viceprezidentam, paziņodams, ka Kālijs ieradīsies ar naudu.

Viss notika, kā iecerēts. Kālijs tika ievests viceprezidenta kabinetā, kur aiz slēgtām durvīm nodeva tam portfeli.

Viceprezidents portfeli atvēra ar savu atslēgu un Kālijā acu priekšā pārskaitīja miljonu dolāru. Tad aizpildīja bankas depozīta veidlapu, parakstījās un pasniedza dokumentu Kalijam. Viņi paspieda viens otram roku, un Kālijs devās prom. Ticis kvartāla attālumā no bankas, Kālijs izņēma no žaketes kabatas iepriekš sagatavotu aploksni ar uzlīmētu mārku, ielika tajā veidlapu. Aizlīmējis aploksni, viņš to iemeta pastkastītē uz ielas stūra. Kā visa šī sistēma darbojas, kā viceprezidents noslēpj saņemto summu un kas

šo naudu pievāc, par to Kālijs varēja tikai lauzīt galvu. Gan kādudien viņš to uzzinās.

Kālijs un Mērlins satikās viesnīcas «Plaza» Ozolu

zālē. Pie pusdienu galda ne viens, ne otrs par pašu

svarīgāko neieminējās. Tikai pēc tam, ejot cauri Centrālajam parkam, Mērlins izstāstīja notikušo, un Kālijs māja ar galvu un lāgiem kaut ko līdzjūtīgi piebilda. Pēc teiktā Kālijs secināja, ka Federālais izmeklēšanas birojs nejauši uzdūries sīkai blēdībai. Pat ja Mērlins tiktu atzīts par vainīgu, viņš saņemtu tikai nosacītu sodu. Tāpēc nav vērts par niekiem raizēties. Ja nu vienīgi

Mērlins ir tik godīgs cilvēks, ka viņam būtu kauns par

to, ka ticis tiesāts. Tas laikam viņu visvairāk satrauc, Kālijs nodomāja.

Kad Mērlins pieminēja Hemsiju, šis vārds Kalijam tūdaļ likās dzirdēts. Bet, kad nu viņi gāja pa Centrālo parku un Mērlins stāstīja par tikšanos ar Hemsiju, vecāko, apģērbu tirdzniecības namā, Kalijam atausa skaidrība. Kā tad, Čārlijs Hemsijs, viens no lielākajiem apģērbu tirdzniecības magnātiem, kas nedēļas nogalēs vai Ziemassvētkos un Jaungada brīvdienās brauca uz Vegasu, tas pats Čārlzs Hemsijs, varens azartspēļmanis un sieviešu mīlētājs. Pat tajās reizēs, kad Čārlijs Hemsijs ieradās ar sievu, Kalijam vajadzēja viņu apgādāt ar meičām. Turpat kazino, kur misis Hemsija spēlēja ruleti, Kālijs iespieda Čārlijam Hemsijam saujā atslēgu ar piekārtu istabas numura koka plāksnīti un iečukstēja ausī, cikos meiča viņu gaidīs numurā.

Čārlijs Hemsijs no kazino lēnām aizslāja uz kafejnīcu, lai nerēgotos sievas aizdomīgā skatiena priekšā. No kafejnīcas viņš tikpat nesteidzīgi devās pa garajiem viesnīcas gaiteņu labirintiem uz istabu, kuras numurs bija norādīts atslēgas piekarā. Tur viņu jau gaidīja izkrāšļojusies meiča. Viss tika nokārtots nepilnā pusstundā. Čārlijs pasniedza meičai melno simtdolāru žetonu, tad, caurcaurēm atslābinājies, pa zilām grīdsegām klātajiem gaiteņiem laiski slāja atpakaļ uz kazino. Iedams garām ruletes galdam, viņš palūkojās, kā spēlē veicas sievai, izmeta pāris uzmundrinošu vārdu, iedeva dažus žetonus, tie nekad nebija melnie, un līksmu garu metās atpakaļ skarbajā tuvcīņā ap kauliņu spēles galdiem. Īsais, strupais, labsirdīgais Čārlijs bija nemākulīgs spēlmanis, kas gandrīz vienmēr paspēlēja, tomēr, kā visi deģenerējušies azartisti, nekad nespēja apstāties, ja vien kaut drusku uzsmaidīja veiksme. Kālijs pirmajā mirklī Čārliju Hemsiju nebija atcerējies, jo tas pēdējā laikā no azartspēlēm bija centies izvairīties.

Vegasā nebija tāda kazino, kur nebūtu palikuši Čārlija Hemsija parakstītie marķieri. Vienā vienīgā «Zanadu» Čārlija Hemsija parādzīmes sasniedza piecdesmit tūkstošus. Dažs kazino jau bija viņam piesūtījis atgādinājuma vēstu-

Ies. Grounvelts tomēr deva Kalijam norādījumu no brīdinājumiem atturēties.

— Gan vecais kaut kā izkulsies, — Grounvelts sacīja. — Tad atcerēsies, cik labi mēs ar viņu esam apgājušies, un mēs varēsim viņu nokāst pamatīgi. Kad šis ēzelis ķeras pie spēles, lai tikai liek galdā skaidru naudu.

Kālijs neticīgi nogrozīja galvu.

— Parādi šim ēzelim visā pilsētā sniedzas pāri trīssimt tūkstošiem, — viņš teica. — Jau veselu gadu viņš Vegasā nav manīts. Manuprāt, bez piespiešanas te nekas nesanāks.

— Var jau būt, — Grounvelts piekrita. — Ņujorkā viņam ir plaukstošs uzņēmums. Ja gads noslēgsies veiksmīgi, viņš būs klāt kā likts. Tieksmei pēc azartspēlēm un skuķiem viņš nespēs turēties pretī. Tur viņš tup mājās pie sievas un bērniem, iet ciemos pie kaimiņiem. Varbūt paša apģērbu tirdzniecības centrā gadās pa piegulētājai. Bet tas bendē nervus, jo šitādas darīšanas nāk ausīs vienam otram viņa draugam. Te, Vegasā, neviens neko neuzodīs. Turklāt vecajam prāts nesas uz kauliņiem. Un tāds no spēles galda tik viegli vis neatstāsies.

— Bet ja nu gads veikalos iegadās neveiksmīgs? — Kālijs jautāja.

— Tad viņš laidīs darbā savu Hitlera naudu, — Grounvelts atbildēja. Kālijā acīs viņš pamanīja pieklājīgi vaicājošu pārsteiguma izteiksmi. — Tā šo kapitālu dēvē apģērbu tirdzniecības centru zēni. Kara laikā viņi visi tika pie mantas ar melnā tirgus darījumiem. Kad valdība ieviesa materiālu normēšanu, viņu rokās nelikumīgi nonāca pamatīgas summas. Nauda, ko nevajadzēja uzrādīt finansu pārvaldei. Ko nemaz nedrīkstēja uzrādīt. Visi viņi iedzīvojās bagātībā. Bet šo naudiņu nedrīkst rādīt dienas gaismā. Ja kāds šai valstī grib tikt pie bagātības, tad viņam jākļūst bagātam pa tumšo.

So teicienu Kālijs aizvien paturēja prātā. «Jākļūst bagātam pa tumšo.» Vegasas kredo un kredo ne tikai Ve-gasai, bet arī daudziem uzņēmīgiem cilvēkiem, kas ieradās Vegasā. Vīriem, kuriem piederēja universālveikali, sīkpre-

ču lieltirgotājiem, celtniecības firmu vadītājiem, visu konfesiju baznīcu pārstāvjiem, kas vāca naudu svētīgiem mērķiem. Milzu korporācijām, kuru interesēs darbojās veselas padomdevēju juristu grupas, radīdamas likumos tumšos plankumus.

Kālijs klausījās Mērlinā tikai ar pusausi. Mērlins, paldies Dievam, ar īpašu runīgumu nekad neizcēlās. Sakāmais drīz vien beidzās, un cauri parkam viņi devās klusēdami. Kālijs dzirdēto domās salika pa plauktiņiem. Drošības labad viņš lūdza Mērlinu vēlreiz aprakstīt Hemsiju, senioru. Nē, Čārlijs tas vis nebija. Droši vien kāds no viņa brāļiem, darījumu partneris, pēc teiktā spriežot, — galvenais partneris. Čārlijs nekad Kalijam nebija šķitis īpaši centīgs uzņēmuma vadītājs. Prātā visu apsvērdams, Kālijs saprata, kas būtu darāms. Viss rādījās lieliski, un viņš jutās drošs, ka Grounvelts viņa ieceri atbalstīs. Palikušas tikai trīs dienas, līdz Mērlinam jāstājas lielās zvērināto tiesas priekšā, taču ar tām pietiks.

Nu Kālijs varēja izbaudīt pastaigu ar Merlinu pa parku. Viņi atcerējās vecos laikus. Abi pārcilāja tos pašus vecos jautājumus par Džordanu. Kāpēc Džordans to izdarīja? Kāpēc cilvēkam, kurš tikko laimējis četrsimt tūkstošus, savajadzējās sev ietriekt lodi galvā? Abi bija pārāk jauni, lai iedomātos par panākumu radīto tukšumu, kaut gan Mērlins par to bija lasījis romānos un mācību grāmatās. Kālijs uz tādām neldzībām neuzķērās. Viņš zināja, cik laimīgu viņu darītu «Zīmulis», neierobežotās tā izmantošanas iespējas. Tad gan viņš justos kā valdnieks. Uzņemtu viesos bagātus, ar varu apveltītus cilvēkus, skaistas sievietes. Viņš tos aicinātu no pasaules malu malām, un par visu maksātu viesnīca «Zanadu». Izmantodams tikai savas «Zīmuļa» tiesības, sagādātu vislepnākos apartamentus, visdārgākos ēdienus, visizmeklētākos vīnus, visdaiļākās sievietes — pa vienai, divām vai trim vienlaikus. Un visas patiesi skaistas. Viņš spētu visparastākos mirstīgos iemitināt paradīzē uz trim, četrām, piecām dienām, pat uz nedēļu. Un nemaksāt ne centa.

Viesiem vajadzētu vienīgi pirkt žetonus — zaļos un melnos — un, protams, ari spēlēt. Tas nebūtu daudz prasīts. Ja vien veiktos, viņi galu galā varētu ari laimēt. Ja viņi spēlētu saprātīgi, nemaz īpaši daudz ari nepaspē-lētu. Kālijs augstsirdīgi iedomājās, ka varētu «Zīmuli» izmantot Mērlina labā. Kad vien Mērlins ierastos Vegasā, viņš varētu saņemt visu, ko sirds kāro.

Bet nu Mērlins pieķerts krāpniecībā. Vai vismaz iejaukts. Tomēr Kālijs nešaubījās, ka tā ir tikai pārejoša novirzišanas no pareizā ceļa. Ikvienam vismaz reizi mūžā gadās padoties kārdinājumam. Un Mērlins neslēpa savu kaunu, vismaz Kalijam ne. Draugs bija daļēji zaudējis savu rāmo mieru, pašpaļāvību. Un tas Kāliju aizkustināja. Pats viņš nekad nebija izbaudījis bezvainas apziņu un prata to novērtēt citos cilvēkos.

Kad abi beidzot atvadījās, Kālijs apskāva draugu.

— Nenolaid degunu, es visu nokārtošu. Stājies droši zvērināto priekšā un visu noliedz! Saproti?

Mērlins iesmējās.

— Ko gan citu es varu iesākt? — viņš sacīja.

— Un, kad tu ieradīsies Vegasā, viss būs uz viesnīcas rēķina, — Kālijs piebilda. — Tu būsi mans viesis.

— Man vairs nav Laimētāja jakas, — Mērlins smaidīdams teica.

— Ari par to neraizējies, — Kālijs atsaucās. — Ja iestigsi pārāk dziļi, es pats tev piespēlēšu laimīgu karti.

— Tā jau ir zagšana, nevis spēle, — Mērlins iebilda. — Kopš dienas, kad saņēmu pavēsti par stāšanos lielās zvērināto tiesas priekšā, es no zagšanas esmu atteicies.

— Es jau tikai pajokoju, — sacīja Kālijs. — To nu es Grounveltam nenodarītu pāri. Ja vēl tu būtu smuks sievišķis, jā, tad gan, bet tu esi pārāk neglīts. — Kālijs manīja, ka Mērlins sāpīgi saraujas. Viņš pārsteigts saprata, ka Mērlins pieder pie tiem retajiem cilvēkiem, kuri sevi uzskata par neglītiem. Kaut ko tādu izjūt sievietes, Kālijs nodomāja, bet ne jau vīrieši. Atvadoties viņš vēl apvaicājās, vai Mērlinam nevajag kaut vai daļu no nelikumīgi iegūtās naudas, kas glabājas viesnīcas

seifa, bet Merlins atbildēja, ka pagaidam nevajagot. Tad abi šķirās.

Atgriezies viesnīcā «Plaza», Kālijs apzvanīja Vegasas kazino. Jā, Čārlija Hemsija parādi joprojām neesot nokārtoti. Pēc tam viņš piezvanīja Grounveltam, lai izklāstītu savu plānu, tomēr no šā nodoma atteicās. Neviens Vegasā nezināja, kur Federālais izmeklēšanas birojs pilsētā ierīkojis noklausīšanās pariktes. Tāpēc Kālijs tikai ieminējās, ka paliks Ņujorkā vēl dažas dienas, lai palūgtu nokārtot rēķinus vienam otram klientam, kas ar samaksu mazliet aizkavējies. Grounvelts atbildēja pavisam īsi: «Tikai lūdz to pieklājīgi.» Un Kālijs piekrita: «Protams, kā gan citādi.» Abi saprata, ka viss runātais tiek ierakstīts PIB lentē. Tomēr Grounvelts bija ticis brīdināts un tuvākus paskaidrojumus varēs pieprasīt Vegasā. Tad Kālijs jau pats būs ticis skaidrībā un varēs Grounveltam sniegt pārdomātu atbildi.

Nākamajā dienā Kālijs tikās ar Čārliju Hemsiju. Tas notika nevis apģērbu tirdzniecības centra birojā, bet gan golfa laukumā Roslinā, Longailendā. Kālijs paņēma nomā limuzīnu un ieradās tur jau paagri. Golfa klubā mazliet iedzēris, viņš gaidīja.

Tikai pēc dažām stundām viņš ieraudzīja Čārlzu Hemsiju nonākam no laukuma. Kālijs piecēlās un izgāja ārā, kur Čārlzs pirms došanās uz ģērbtuvi tērzēja ar saviem partneriem. Viņš redzēja Hemsiju pasniedzam naudu kādam spēlētājam, — tātad arī golfā šis stulbenis apspēlēts, kā jau mūžīgais zaudētājs. Kālijs gluži nejauši, it kā pastaigādamies, lēnām piegāja viņiem klāt.

— Čārlij! — viņš patiesā Vegasas «namatēva» priekā uzrunāja Hemsiju. — Kāds prieks jūs atkal ieraudzīt! — Viņš pastiepa roku, un Hemsijs to paspieda.

Hemsija sejā parādījās jokaina izteiksme, kas liecināja, ka viņš Kāliju pazinis, bet nespēj iedomāties, kur abi tikušies.

— No viesnīcas «Zanadu». Kālijs. Kālijs Kross, — Kālijs pateica priekšā.

Hemsija sejas izteiksme atkal pārvērtās. Bailes mijās ar aizkustinājumu, tad parādījās komivojažiera vieplis. Kālijs pasmaidīja savu visburvīgāko smaidu un, uzsizdams Hem-sijam pa muguru, sacīja:

— Kur jūs bijāt pazudis?! Mēs tik sen neesam jūs redzējuši. Ak Dievs, kāds brīnums, ka man tik nejauši gadījies jūs sastapt! Gandrīz kā ruletes spēlē, kad ar pirmo piegājienu izdodas trāpīt laimīgajā skaitlī.

Golfa partneri cits pēc cita nozuda klubā, viņiem nopakaļ devās arī Hemsijs. Viņš bija drukns vīrs, daudz spēcīgāks par Kāliju un gluži vienkārši pagāja Kalijam garām. Kālijs ceļā nestājās, tikai uzsauca no muguras:

— Čārlij, veltiet man vienu minūti! Esmu atbraucis jums palīdzēt. — Balss skanēja sirsnīgi, taču lūgumu tajā nemanīja. Tomēr ik vārds tika teikts uzsvērti, katrā šķindēja tērauds.

Hemsijs sadurstījās, un Kālijs acumirklī atradās viņam blakus.

— Uzklausiet mani, Čārlij, tas jums nemaksās ne plika graša. Es varu nokārtot visus jūsu Vegasas rēķinus. Jums pašam nevajadzēs izlikt ne centu. Vajadzīgs tikai niecigs jūsu brāļa pakalpojums.

Čārlija Hemsija platais, skarbais ģīmis nobālēja.

— Es negribu, ka brālis uzzina par maniem parādiem. Viņš ir nežēlīgs. Nekādā ziņā to nedrīkst viņam teikt.

Kālijs ierunājās maigi, gluži vai skumīgi.

— Visiem kazino apnicis gaidīt, Čārlij. Drīz pie apvāršņa parādīsies parādu piedzinēji. Jūs zināt, kā tie rīkojas. Ierodas birojā, sarīko skandālu. Auro pēc savas naudas. Un, kad divi septiņas pēdas gari un trīssimt mārciņas smagi tēvaiņi auro pēc savas naudas, tas mazliet sit pa nerviem.

— Manu brāli neviens neiebiedēs, — sacīja Čārlijs Hemsijs. — Viņš ir rūdīts vīrs, turklāt viņam ir sakari.

— Lai nu tā būtu, — Kālijs teica. — Es, protams, nedomāju, ka jūs kāds var piespiest maksāt, ja pats to nevēlaties. Taču viss taps zināms jūsu brālim, viņš arī tiks iejaukts, un tā putra var savārīties gaužām nepatīkama. Uz-

klausiet mani, varu jums kaut ko apsolīt. Izgādājiet man tikšanos ar brāli, un es pagaidām aizturēšu jūsu parādzīmes viesnīcā «Zanadu». Un jūs varēsiet braukt pie mums un spēlēt, un es samaksāšu par ceļu un visu pārējo, kā aizvien. Tikai parādzīmes parakstīt gan vairs nedrīkstēsiet, būs jāspēlē par skaidru naudu. Ja laimēsiet, varēsiet kaut cik segt iepriekšējos rēķinus. Vai noteikumi nav izdevīgi, ko? — To teikdams, Kālijs tik tikko manāmi pavēcināja roku, it kā par saviem vārdiem atvainodamies.

Čārlija gaišzilajās acīs iezibējās interese. Vegasā viņš nebija rādījies veselu gadu. Droši vien aizcieties pēc azartspēlēm. Kālijs atminējās, ka Vegasā viņš nekad nebija lūdzis rēķinā ierakstīt maksu par golfa partijām. Tas nozīmēja, ka uz golfu viņam prāts nemaz tik ļoti nenesas. Turpretim citi neprātīgie azartisti no rītiem labprāt izmēģināja spēkus viesnīcas «Zanadu» golfa laukumā. Bet šito zēnu tāda bērnu spēlīte neaizkustināja. Tomēr Čārlijs joprojām svārstījās.

— Jūsu brālis tik un tā visu uzzinās, — Kālijs turpināja. — Tad lai labāk uzzina no manis nekā no parādu piedzinējiem. Mani jūs pazīstat. Zināt, ka robežu nekad nepārkāpšu.

— Kāds ir šis niecīgais pakalpojums? — Čārlijs pavaicāja.

— Niecīgs, pavisam niecīgs, — Kālijs atbildēja. — Jūsu brālis piekritīs tūlīt, līdzko izdzirdēs, kas man vajadzīgs. Varu jums apzvērēt. Viņš itin neko neiebildis. Izdarīs visu ar lielāko prieku.

Čārlijs skumji pssamaidīja.

— Nekāds prieks brālim nebūs vis, — viņš teica. — Labi, iesim klubā, mazliet iedzersim un aprunāsimies.

Pēc stundas Kālijs brauca atpakaļ uz Ņujorku. Viņš bija stāvējis Čārlijam blakus, kad tas zvanīja brālim, sarunādams tikšanos. Viņš Čārliju Hemsiju bija visvisādi kārdinājis, vilinājis un apvārdojis. Solījis nokārtot visus tā Vegasas parādus, teicis, ka neviens nekad vairs Čārliju ar savām prasībām neapgrūtinās. Ka nākamreiz, ieradies Vegasā, viņš varēs mitināties vislabākajā numurā un

itin visu saņemt par brīvu. Kā īpašu balvu pieminējis slaidu, garkājainu gaišmati anglieti, kas runā ar burvīgu angļu akcentu, visskaistāko dejotāju viesnīcas «Zanadu» kabarē uzvedumā, ar neiedomājami pievilcīgu dibentiņu. Čārlijs šo meiču varēšot paturēt visu nakti. Čārlijs būšot par viņu sajūsmā. Un meitene būšot sajūsmā par Čārliju.

Beidzot abi norunāja, ka Čārlijs brauks uz Vegasu tā paša mēneša beigās. Kālijā apstrādātais Čārlijs sajuta mutē medus saldumu, nenojauzdams, ka viņam rīklē ielieta rīcineļļa.

Vispirms Kālijs aizbrauca uz viesnīcu «Plaza» nomazgāties un pārģērbties. Limuzīnu viņš atstāja stāvvietā. Uz apģērbu tirdzniecības centru jādodas kājām. Kālijs uzvilka savu labāko, pie Devora pirkto uzvalku un zīda kreklu ar aproču pogām, aizsēja neuzkrītošu brūni rūtotu kaklasaiti. Pēc Čārlija stāstītā viņš bija guvis izsmeļošu priekšstatu par tā brāli Eliju Hemsiju un gribēja pirmajā reizē atstāt teicamu iespaidu.

Iedams cauri tirdzniecības centram, Kālijs nepatikā novaikstījās par pilsētā valdošo netīrību un ielās redzamajām novārgušajām, izmocītajām sejām. Ratiņus ar daudzkrāsainiem, metāla statīvos iekārtiem apģērbiem stūma nēģeri vai sačākstējuši veterāni krunkainiem, sarkaniem alkoholiķu ģīmjiem. Gluži kā kovboji viņi stūma savus ratiņus, kavēdami satiksmi un gandrīz vai braukdami virsū kājāmgājējiem. Kā smiltis un plīvurzale tuksnesī, visapkārt mētājās visāda draza — pa roku galam nomestas avīzes, ēdiena atliekas, tukšas dzērienu pudeles, un tas viss ķērās ratiņu riteņos, vēlās pāri stūmēju kājām un aizķērās aiz bikšu atlokiem. Ietves bija tik pārpilnas gājējiem, ka pat elpošanai trūka gaisa. Ēkas kā pelēki, ļaundabīgi audzēji slēja savas metastāzes pret debesīm. īsu brīdi Kālijs nožēloja draudzību ar Mērlinu. Šī pilsēta viņam riebās. Viņš brīnījās, kā cilvēki var to izraudzīties par savu dzīvesvietu. Un vēl ņirgāties par Vegasu. Par azartspēlēm. Kretīni! Azartspēles vismaz palīdz uzturēt pilsētā tīrību.

Pie ieejas Hemsija biroja ēkā iela šķita tīrāka, arī vestibilā, kur atradās lifti, sākotnēji balto flīžu grīdu klāja samērā plānāka netīrumu kārta. Ak Dievs, Kālijs nodomāja, ir nu gan draņķīga nodarbošanās! Bet, kad viņš izkāpa no lifta sestajā stāvā, gribot negribot nācās domas grozīt. Reģistratore un sekretāre Vegasas standartus vis neaizsniedza, toties Elija Hemsija biroja telpas atbilda visaugstākajām prasībām. Un Elijs Hemsijs pats, to Kālijs novērtēja pēc pirmā acu uzmetiena, bija vīrs, ar kuru lai neviens nemēģina jokus dzīt.

Elijs Hemsijs bija ģērbies parastajā tumšajā zida uzvalkā, uz pārsteidzoši baltā krekla glīti izcēlās pērļaini pelēka kaklasaite. Kālijā viņš klausījās, vērīgi pieliecis masīvo galvu. Dziļi dobuļos iegrimušās acis lūkojās skumji. Taču nekas nespēja apslēpt viņa vareno spēku un enerģiju. Nabaga Mērlins, nodomāja Kālijs, kas viņu dzina sapīties ar šito tipu!

Savu sakāmo Kālijs izteica, cik vien īsi šādos apstākļos iespējams, ieturēdams nopietni lietišķu toni. Savas pievilcības tērēšana, lai pielabinātos Elijam Hemsijam, būtu veltas pūles.

— Esmu ieradies, lai palīdzētu diviem cilvēkiem, — Kālijs iesāka. — Jūsu brālim Čārlzam un kādam manam draugam — Mērlinam. Ticiet man, tas ir vienīgais mana nāciena nolūks. Lai varētu viņiem palīdzēt, man ir vajadzīgs neliels jūsu pakalpojums. Ja atteiksieties, tad es viņiem palīdzēt nekādi vairs nespēšu. Taču, pat ja jūs atteiksieties, es nedarīšu neko, lai kādam kaitētu. Viss paliks, kā bijis. — Viņš uz brīdi apklusa, ļaudams Elijam Hemsijam bilst kādu vārdu, taču sarunu biedra bife-līgā galva palika kā sastingusi saspringtā uzmanībā. Pat skumjās acis nesamirkšķinājās.

Kālijs turpināja:

— Jūsu brālis Čārlzs ir parādā manai Vegasas viesnīcai «Zanadu» pāri par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Pa visu Vegasu viņa parādi sasniedz divsimt piecdesmit tūkstošus. Atļaušos tūdaļ piebilst, ka mana viesnīca par viņa parādu samaksu nekādu spiedienu neizdarīs. Viņš ir bijis

mums pārāk labs klients, turklāt loti patīkams cilvēks. Pārējie kazino var sagādāt viņam nepatikšanas, taču pie piespiedu pasākumiem neķersies, ja jūs izmantosiet savus sakarus, un es zinu, ka jums tādi ir. Bet jūsu sakaru iesaistīšana var izmaksāt vairāk nekā tas, ko savā lūgumā piedāvāju es.

Elijs Hemsijs nopūtās, pēc tam savā maigajā, tomēr valdonīgajā balsī pajautāja:

— Vai mans brālis ir labs spēlmanis?

— To vis nevarētu sacīt, — Kālijs atbildēja. — Taču tam nav nekādas nozīmes. Paspēlē ikviens.

Hemsijs vēlreiz nopūtās.

— Arī darījumos brālis nav veiksmīgāks. Esmu nodomājis atpirkties, lai tiktu no viņa vaļā, — atlaidīšu pats savu brāli. Viņš man sagādā vienas vienīgas nepatikšanas, noņemdamies ar azartspēlēm un sievietēm. Jaunībā Čārlzs bija labs komivojažieris, izcili labs, bet nu jau ir par vecu un pat zaudējis interesi strādāt. Nezinu, vai varēšu viņam palīdzēt. Vienu es zinu skaidri — viņa spēļu parādus nemaksāšu. Es pats nespēlēju, tādām izpriecām nenododos. Kāpēc lai es maksātu par viņa izpriecām?

— Es nemaz to jums nelūdzu, — Kālijs attrauca. — Ir kāda cita iespēja. Mana viesnīca uzpirks visus viņa marķierus citos kazino. Tie viņam nebūs jāsamaksā, iekams viņš neieradīsies spēlēt mūsu kazino un tur tiks pie laimesta. Uz parāda mēs viņam neko vairs nedosim, un es parūpēšos, lai arī citi Vegasas kazino viņam atsaka spēli uz kredīta. Spēlēšana par skaidru naudu nevienu nevar aizvainot. Tā tikai dos spēku. Viņam. Tāpat kā mūsu spēks ir atļauja klientiem parakstīt marķierus. Tādu aizsardzību varu viņam apsolīt.

Hemsijs aizvien vēl neatlaidīgi vēroja Kāliju.

— Mans brālis joprojām nododas azartspēlēm?

— Viņu apstādināt vairs nav iespējams. — Kālijs to pateica kā pašu par sevi saprotamu patiesību. — Ir daudz viņam līdzīgu cilvēku, ļoti maz — tādu kā jūs. Reālā dzīve viņam nesniedz nekādu baudu, tā viņu vairs neinteresē. Ļoti parasta parādība.

Elijs Hemsijs pamāja ar galvu, pārdomāja dzirdēto, apsmadzeņodams to savā bifelīgajā galvā.

— Jums tas ir gluži izdevīgs darījums, — viņš beidzot sacīja. — Jūs teicāt, ka mana brāļa parādus piedzīt nav iespējams, tātad, tos uzņemdamies, jūs neizdodat ne centa. Tad ierodas mans muļķa brālis ar divdesmit tūkstošiem dolāru kabatā, un jūs tos viņam nospēlējat. Un esat vinnētājs. Vai esmu sapratis pareizi?

Kālijs apsvēra katru nākamo vārdu.

— Viss var pavērsties arī citādi. Jūsu brālis var parakstīt nezin cik marķierus un iestigt vēl lielākos parādos. Tik lielos, lai viens otrs jau sāktu domāt, vai nav pienācis laiks parādu atprasīt vai pievilkt skrūves stingrāk, lai to piedzītu. Kurš zina, cik tālu cilvēks var aiziet savā muļķībā? Ticiet man, nekādi spēki jūsu brāli no Vegasas vairs neatturēs. Tas jau ir iegājis asinīs. Tādi kā jūsu brālis sabrauc no visām pasaules malām. Trīs, četras, piecas reizes gadā. Nezinu, kāpēc, bet viņi brauc. Tas viņiem nozīmē kaut ko tādu, ko ne jums, ne man izprast nav iespējams. Un paturiet prātā, ka man būs jāizpērk viņa parādzīmes, bet par velti neviens man tās nedos. — To sacīdams, Kālijs iedomājās, kā gan izdosies panākt, lai Grounvelts viņa ierosinājumam piekristu. Taču par to varēs raizēties vēlāk.

— Un kāds ir šis pakalpojums? — Beidzot tajā pašā maigajā, tomēr valdonīgajā balsī tika izteikts arī šis jautājums. Balss nudien bija kā svētajam, tajā skanēja garīgs miers un skaidrība. Uz Kāliju tas atstāja iespaidu, un pirmo reizi sarunas laikā viņš jutās mazliet nobažījies. Ja nu šis numurs neiet cauri?

— Jūsu dēls Pols, — Kālijs sacīja. — Jūsu dēls liecināja pret manu draugu Mērlinu. Jūs taču atceraties Mērlinu. Apsolījāt viņu aplaimot līdz mūža galam. — Un Kālijs ļāva balsī iešķindēties tēraudam. No šā vīra izstarojošais spēks viņu kaitināja. Spēks, ko deva neticamie panākumi naudas taisīšanā, izkulšanās no nabadzības un iedzīvošanās miljonos šai naidīgajā pasaulē, kur viņš uzvarēja visos dzīves karos, lai gan kā nastu stiepa līdzi savu muļķa brāli.

Tomēr Elijs Hemsijs uz šo dzēlīgā pārmetuma āķi neuzķērās. Viņš pat nepasmaidīja. Tikai joprojām klausījās.

— Jūsu dēla liecība ir vienīgais pierādījums pret Mērlinu. Es, bez šaubām, saprotu. Pols tika iebiedēts.

— Tumšajās acīs, kas neatlaidīgi vērās Kālijā, negaidīti ieplaiksnījās draudīgi zibšņi. Niknums uz šo svešinieku, kas ne vien zināja viņa dēla vārdu, bet vēl lietoja to tik familiāri un gandrīz nicīgi. Kālijs viņam mīlīgi uzsmaidīja. — Jums ir ļoti jauks dēls, mister Hemsij. Katram ir skaidrs, ka viņam ar viltu un piedraudēšanu izdabūta Federālajam izmeklēšanas birojam noderīga liecība. Esmu aprunājies ar dažiem izciliem juristiem. Tie apgalvo, ka Pols var atteikties no iepriekšējās liecības un vēlreiz liecināt tā, lai zvērināto tiesu varbūt ari nepārliecinātu, tomēr neiepiņķerējoties nepatikšanās ar F1B. Varbūt viņš var vispār atteikties no liecināšanas.

— Kālijs nopētīja sarunu biedra seju. Tajā itin nekas nebija izlasāms. — Cik noprotu, jūsu dēlam nekāds likuma pārkāpums netiek piedēvēts, — Kālijs turpināja.

— Pret viņu lieta netiks ierosināta. Un vēl es noprotu, ka jūs esat parūpējies, lai dēlam nebūtu jāiet armijā. Tātad viņam viss beigsies ar simtprocentīgu drošību. Jūs, šķiet, to jau esat nokārtojis. Bet, ja viņš neliegs šo mazo pakalpojumu, varu galvot, ka nekas nemainīsies.

Nu Elijs Hemsijs ierunājās pavisam citādā balsī. Tā vairs neskanēja maigi, bet bija skaļāka, pārliecinoša, kā tirgonim, kas kaulējas par savu preci.

— Es labprāt jums palīdzētu, — viņš teica. — Šis puisis — Mērlins — ir ļoti patīkams cilvēks. Viņš palīdzēja man, un es mūžam palikšu viņam pateicīgs.

Šis cilvēks vārdu «mūžam» lieto pārāk bieži, Kālijs nodomāja. Nekādu pussolījumu. Mērlinu Hemsijs bija solījis aplaimot līdz mūža galam. Nu viņš solās palikt mūžam pateicīgs. Sasodīts solītājs, kas tik veikli prot izvairīties no solījuma izpildīšanas. Kalijam atkal sanāca dusmas uz šo tipu, kas ar Mērlinu izrīkojas kā ar pēdīgo stulbeni. Tomēr viņš joprojām klausījās, saglabādams sejā laipnu smaidu.

— Es nekādi nespēju jums palīdzēt, — sacīja Hem-sijs. — Nevaru taču apdraudēt pats savu dēlu. Sieva to man nepiedotu. Dēls viņai dzīvē nozīmē visu. Mans brālis ir pieaudzis cilvēks. Kas viņam var palīdzēt? Kas tagad spēj ievirzīt viņa dzīvi pareizās sliedēs? Bet par dēlu man jārūpējas. Dēls man ir pats svarīgākais. Vēlāk, ticiet man, es neaizmirsīšu arī misteru Mērlinu. Es viņu neaizmirsīšu vēl pēc desmit, divdesmit, trīsdesmit gadiem. Pēc tam, kad visas šīs nepatikšanas būs beigušās, varat no manis prasīt, ko vien vēlaties. — Misters Hemsijs piecēlās un, vareno stāvu aizgādnīgā pateicībā pār galdu pārliecis, pastiepa roku. — Kaut manam dēlam gadītos tāds draugs kā jūs!

Kālijs pasmaidīja un paspieda pretī sniegto roku.

— Jūsu dēlu es nepazīstu, bet ar jusu brāli esam

draugi. Mēneša beigās viņš domā mani apciemot Vegasā, taču neraizējieties, es par viņu parūpēšos. Pasargāšu viņu no nepatikšanām.

Elija Hemsija seja kļuva domīga. Nu būtu īsta reize tiešam tēmējumam.

— Tā kā jūs nevarat man palīdzēt, jāpagādā Mērli-

nam labs advokāts, — Kālijs turpināja. — Apgabala prokurors droši vien jums ir stāstījis, ka Mērlins atzīs sevi par vainīgu un saņems nosacītu sodu. Un viss nokārtosies tā, ka jūsu dēls ne vien tiks atbrīvots no jebkādas apsūdzības, bet viņam vispār nevajadzēs atgriezties armijā. Tā tas varētu būt. Taču Mērlins savu

vainu neatzīs. Sāksies tiesas prāva. Jūsu dēlam vajadzēs stāties tiesas priekšā atklātā sēdē. Tur jūsu dēlam vajadzēs liecināt. Viss kļūs atklātībā zināms. Saprotu, tas jūs nebiedē, taču avīžnieki jums uzmāksies ar jautājumiem par Polu — kur viņš atrodas, ko dara. Mani

neinteresē, ko jums kurš apsolījis. Jūsu dēlam būs jāat

griežas armijā. Avīzes neliksies mierā, un to spiediens būs nepārvarams. Turklāt jūs pats un jūsu dēls — jūs abi iedzīvosieties ienaidniekos. Pārfrāzējot jūsu teikto: «Es darīšu visu, lai jūsu dēls kļūtu nelaimīgs līdz mūža

galam.»

Kad nu draudi bija izskanējuši visā tiešumā, Hemsijs atzvēlās krēslā un blenza Kālijā. Platā, skarbā, drūmā seja pauda drīzāk skumjas nekā niknumu. Tāpēc Kālijs deva nākamo triecienu.

— Jums ir sakari. Aprunājieties ar cilvēkiem un uzklausiet viņu padomu. Pajautājiet par mani. Sakiet, ka es strādāju Grounvelta viesnīcā «Zanadu». Ja viņi jums piekritīs un zvanīs Grounveltam, tad es vairs neko nevarēšu darīt. Bet jūs paliksiet viņiem parādā pateicību.

Hemsijs vēl dziļāk iezvēlās krēslā.

— Jūs sakāt — viss beigsies laimīgi, ja mans dēls izdarīs to, ko jūs lūdzat?

— To es varu garantēt, — Kālijs aši atsaucās.

— Viņam nebūs jāatgriežas armijā? — Hemsijs pārvaicāja.

— Arī to es varu garantēt, — Kālijs atbildēja. — Man, tāpat kā jums, ir draugi Vašingtonā. Taču mani draugi spēj panākt to, kas nav pa spēkam jūsu draugiem, kaut vai tāpēc vien, ka nav saistīti ar jums.

Hemsijs piecēlās, lai pavadītu Kāliju līdz durvīm.

— Pateicos, — viņš sacīja. — Liels paldies. Man jāapsver viss, ko jūs teicāt. Mēs vēl sazināsimies.

Pa ceļam līdz durvīm viņi vēlreiz paspieda viens otram roku.

— Esmu apmeties viesnīcā «Plaza», — Kālijs sacīja. — Rīt no rīta braucu atpakaļ uz Vegasu. Būšu pateicīgs, ja piezvanīsiet šovakar.

Taču Kalijam piezvanīja Čārlijs Hemsijs. Piedzēries un gauži līksmā prātā.

— Kalij, veiklais blēdi! Nezinu, kā tas tev izdevies, bet mans brālis lika tev pateikt, ka viss ir kārtībā. Viņš piekrīt tev visos jautājumos.

Kālijs uzelpoja. Tātad Elijs Hemsijs apzvanījis savus paziņas, lai izzinātu, kas Kālijs īsti ir par putnu. Un Grounvelts šai teātrī pratis nospēlēt īsto lomu. Kālijs izjuta pret Grounveltu milzīgu pateicību un gandrīz vai-mīlestību.

Čārlijam viņš sacīja:

18—3039

— Tas ir vareni. Gaidu jūs Vegasā mēneša beigās. Jums paredzama lieliska izklaidēšanās.

— Noteikti ieradīšos, — atsaucās Cārlijs Hemsijs. — Tikai neaizmirsti apsolīto dejotāju!

— Neaizmirsīšu, — Kālijs attrauca.

Pēc tam viņš pārģērbās un devās vakariņās. Restorānā vestibilā viņš pa maksas tālruni piezvanīja Mērlinam.

— Viss kārtībā, notikušais bijis tikai pārpratums. Tev itin nekas nedraud.

Mērlina balss skanēja kā no tālienes, gandrīz svešādi, un tajā nemanīja tik lielu pateicību, kādu Kālijs būtu vēlējies dzirdēt.

— Paldies! — Mērlins sacīja. — Drīz tiksimies Vegasā. — Un viņš nolika klausuli.

Divdesmit otra nodala

Visas manas ar tiesu saistītās nepatikšanas nokārtoja Kālijs Kross, bet nabaga patriots Frenks Elkors tika apsūdzēts, atbrīvots no aktīvā dienesta, kā civilpersona atzīts par vainīgu un notiesāts. Ar gadu cietumā. Pēc nedēļas majors iesauca mani savā kabinetā. Nelikās ne sašutis, ne nikns uz mani, sagaidīja mani smaidīdams.

— Nesaprotu, kā tev, Mērlin, tas izdevās, — viņš

sacīja. — Bet no soda tu esi izsprucis. Apsveicu. Nedo

du ne pieci, ka visa tā jezga bijusi pupu mizas. Visus šitos zeļļus būtu vajadzējis gan satupināt aiz restēm. Par tevi priecājos, tomēr esmu saņēmis rīkojumu noskaidrot visu un gādāt, lai nekas tamlīdzīgs vairs neatgadītos. Runāju ar tevi kā draugs. Negribu tevi ne uz ko piespiest. Taču mans padoms — ej projām no valsts dienesta! Tūlīt pat.

Tas bija trieciens, un man mazliet sagriezās dūša. Jau nopriecājos, ka esmu izsprucis sveikā, un — še tev! — palieku bez darba. Kā, pievelna, tagad nomaksāšu rēķinus? Kā uzturēšu sievu un bērnus? Kur raušu naudu, lai dzēstu hipotēku par jauno Longailendas māju, uz kuru mums vajadzētu pārcelties jau pēc pāris mēnešiem?

Pūlējos sejā saglabāt vienaldzības izteiksmi.

— Lielā zvērināto tiesa mani attaisnoja. Kāpēc man jāiet prom no darba?

Majors laikam redzēja man cauri. Atminējos, kā toreiz Vegasā Džordans un Kālijs bija mani vilkuši uz zoba, sacīdami, ka jebkurš muļķis varot pateikt, par ko es kuro reizi domāju. Jo majors paskatījās manī kā nožēlodams un teica:

— Iesaku to tevis paša labad. Priekšniecība izsūtīs savus kriminālmeklēšanas rokaspuišus pa visu mūsu arsenālu. FIB aģenti okšķerēsies pa visiem kaktiem. Visi rezervē iesaistītie puiši tik un tā centīsies tevi izmantot, iesaistīt nelikumīgos darījumos. Un tā putra vārīsies joprojām. Bet, ja tu aiziesi, viss drīz vien atgriezīsies vecajās sliedēs. Izmeklētāji nomierināsies, jo nebūs vairs nekā, kur piesieties.

Man gribējās pavaicāt par pārējiem civildienesta ierēdņiem, kuri tāpat bija ņēmuši kukuļus, bet majors aizsteidzās man priekšā.

— Man ir zināmi vismaz desmit tādi paši padomdevēji kā tu, vienību administratori, kas grasās iesniegt atlūgumu. Daži to jau ir izdarījuši. Tici man, vēlu tev tikai labu. Viss nokārtosies. Šai darbā tu velti izšķied laiku. Savos gados tev sen jau vajadzēja sasniegt ko vairāk.

Es pamāju ar galvu. Arī pats par to jau biju domājis. Ka pagaidām nekur tālu dzīvē neesmu ticis. Nu labi, esmu publicējis vienu romānu, bet šajā civildienesta darbā es ik nedēļu nopelnīju simt zaļos bez atvilkumiem. Tiesa, vēl trīs četrus simtiņus mēnesī salasīju, pēc līguma sacerēdams rakstus žurnāliem, bet, kad nu nelikumīgā zelta bedre aizbērta, vajadzēs atkal pakustināt smadzenes.

— Labi, — es sacīju. — Rakstīšu atlūgumu, lai mani atbrīvo pēc divām nedēļām.

Majors pamāja, bet pēc tam papurināja galvu.

— Tev vēl te palicis nesamaksāts par slimošanas laiku, — viņš teica. — Izmanto šo naudu tajās divās nedēļās un meklē jaunu darbu. Es tevi piesegšu. Atnāc pāris reizes nedēļā, lai neapstājas darbs ar papīriem.

Gāju atpakaļ pie sava galda un uzrakstīju atvaļināšanas lūgumu. Viss nemaz nebija tik ļauni, kā rādījās. Man pienākas apmēram divdesmit apmaksātas brīvdienas, tātad es saņemšu kādus četrsimt dolārus. Pensiju fondā, pēc manām aplēsēm, uzkrājušies vismaz tūkstoš piecsimt dolāri, arī tos es varu saņemt, tikai tad, sasniedzis sešdesmit piecu gadu vecumu, zaudēšu tiesības uz pensiju. Taču līdz tam jāgaida vairāk nekā trīsdesmit gadu.

Varbūt tikām jau būšu beigts. Tātad kopā divi taukšķi. Kur tad vēl kukuļu nauda, ko esmu noglabājis pie

Kālijā Vegasā! Pāri par trīsdesmit tūkstošiem. īsu brīdi mani sagrāba vistrakākā panika. Ja nu Kālijs visu noliedz un atsakās man naudu atdot? Un neko es neva

rēšu padarīt. Mēs bijām labi draugi, Kālijs mani izpestīja no nepatikšanām, bet nekādas ilūzijas par Kāliju es neloloju. Viņš bija īsts Vegasas blēdis. Ja nu Kālijs pateiks, ka šī nauda viņam pienākas atlīdzībā par man sniegto pakalpojumu? Apstrīdēt to es nevarēšu. Tik un tā būtu vajadzējis maksāt, lai nenonāktu tuptūzī. Ak Dievs, es būtu maksājis neiepīkstēdamies!

Taču vairāk nekā viss cits mani biedēja doma par atzīšanos Valerijai, ka esmu palicis bez darba. Un iz

skaidrošanās ar viņas tēvu. Vecais ņemsies tincināt riņķī un apkārt, līdz beidzot izzinās patiesību.

Tovakar es Valerijai neteicu neko. Nākamajā dienā atprasījos no darba un devos uz redakciju pie Edija Lānsera. Izstāstīju visu, un Edijs tikai sēdēja, šūpoja

galvu un smējās. Kad apklusu, viņš, gandrīz vai mani apbrīnodams, sacīja:

— Es, vai zini, nudien esmu pārsteigts. Man aizvien šķitis, ka tu esi pats godīgākais cilvēks pasaulē, tāpat kā tavs brālis Artijs.

Pastāstīju, ka kukuļņemšana, kas mani aiz paša stulbuma gandrīz padarīja par noziedznieku, ietekmējusi mani labvēlīgi psiholoģiskā ziņā. Ka tā mani itin kā atbrīvojusi no sen krāta rūgtuma. Par to, ka lasītāji noraidīja manu romānu, par vienmuļo dzīvi, kas īstenībā ir viena vienīga neveiksme, par to, ka aizvien esmu juties nelaimīgs.

Lānsers lūkojās manī un smaidīja savu mūžīgo smai-diņu.

— Un man aizvien licies, ka tevi nu pie neirotiķiem nekādi nevar pieskaitīt, — viņš sacīja. — Tev ir veicies ar laulību, jums aug bērni, dzīve rit mierīgi, iztiku tu nopelni. Turklāt raksti jaunu romānu. Kas, pie velna, tev vēl vajadzīgs?

— Man ir vajadzīgs darbs, — es atbildēju.

Edijs Lānsers brīdi apsvēra manis teikto. Lai cik dīvaini, es nepavisam nejutu mulsumu par to, ka lūdzu viņa palīdzību.

— Starp mums runājot, es apmēram pēc pusgada šo vietu atstāšu, — Edijs sacīja. — Manā vietā iecels citu redaktoru. Ieteikumu viņam rakstīšu es, tāpēc viņš bus man parādā pateicību. Palūgšu dot tev pietiekami daudz līguma darbu, lai tu varētu nopelnīt iztikai.

— Tas būtu lieliski, — es atsaucos.

— Līdz tam varu tevi gluži vai apkraut ar darbiem, — Edijs mundri turpināja. — Piedzīvojumu stāstus, šādus tādus gabaliņus par mīlestību un vēl pa kādam grāmatu apskatam, ko parasti rakstu es. Piekrīti?

— Protams, — es atbildēju. — Ap kuru laiku tu domā pabeigt savu romānu?

— Pēc pāris mēnešiem, — Lānsers atbildēja. — Un kā ar tavējo?

Šo jautājumu es ciest nevarēju. Patiesībā man bija tikai uzmetums romānam par plaši zināmu kriminālnoziegumu Arizonā. Bet uzrakstījis nebiju vēl ne lappusi. Uzmetumu parādīju savam izdevējam, bet viņš atteicās izsniegt man avansu. Sacīja, ka ar šādu romānu nekāda lielā nauda nesanākšot, jo tajā stāstīts par bērna nolaupīšanu un šis bērns tiek noslepkavots. Grāmatas varonis — bērnu nolaupītājs lasītājos nekādas simpātijas neradīšot. Es biju tēmējis uz jaunu «Noziegumu un sodu», bet tieši ar to izdevēju atbaidīju.

— Strādāju, — es atbildēju. — Taču līdz beigām vēl tālu.

Lānsers līdzjūtīgi pasmaidīja.

— Tu esi labs rakstnieks, — viņš teica. — Kādudien kļūsi slavens. Tev nav par ko raizēties.

Vēl kādu brīdi patērzējām par grāmatām un rakstīšanu. Abi nācām pie secinājuma, ka esam labāki romānu rakstnieki nekā tie daudzie, kas tiek pie bagātības, ierindojoties bestselleru sarakstos. Aizgājis no redakcijas, jutos cik necik pašpaļāvīgs. Pēc sarunas ar Lānseru man

aizvien uzlabojās garastāvoklis. Viņš nezin kāpēc piederēja pie tiem retajiem cilvēkiem, ar kuriem allaž jutos nepiespiesti, un, tā kā zināju, ka Lānsers ir gudrs un apdāvināts, viņa atzinīgās domas par manu talantu aizvien mani uzmundrināja.

Tātad izrādījās, ka viss notiek uz labu. Nu varēšu pilnībā nodoties rakstniecībai, dzīvošu godīgu dzīvi, cietums man vairs nedraud, un pēc dažiem mēnešiem pirmo reizi mūžā pārcelšos uz savu paša māju. Neliela noziegšanās acīmredzot dzīvē ir gluži noderīga.

Pēc diviem mēnešiem es ievācos savā tikko uzceltajā mājā Longailendā. Bērniem nu bija katram sava guļamistaba. Mums bija arī trīs vannas istabas un telpa veļas mazgāšanai. Man vairs nevajadzēs, vannā guļot, paciest, ka no tikko izžautas veļas uz galvas pil ūdens lāses. Nenāksies gaidīt, līdz nomazgāsies bērni. Biju ticis pie gandrīz mokošās greznības, ko sniedz iespēja nošķirties no apkārtnes. Man bija pašam savs kabinets, kur varēšu rakstīt, pašam savs dārzs, savs mauriņš. Nebūšu vairs saistīts ar citiem cilvēkiem. Visīstākā paradīze. Taču daudziem šāds stāvoklis šķita pats par sevi saprotams.

Vissvarīgākais tomēr bija apziņa, ka mana ģimene ir drošībā. Nabagie un izmisumā iedzītie piederēja pagātnei. Nekad vairs ar viņiem mēs nesaskarsimies, viņu traģēdijas vairs nespēs viest traģiku mūsu dzīvē. Mani bērni nekad nebūs cilvēces pabērni.

Reiz, sēdēdams uz savas ārpilsētas mājas dārza puses lieveņa, es pēkšņi sapratu, ka esmu patiesi laimīgs, ka baudu laimi, kādu varbūt nekad vairs mūžā nepiedzīvošu. Un tas mani mazliet aizskāra. Ja esmu īsts mākslinieks, kā gan mani spēj aplaimot tik ikdienišķi prieki kā sieva, ko es mīlu, bērni, par kuriem diendienā priecājos, parasta tipveida māja ārpilsētā? Viens bija pilnīgi skaidrs — nekāds Gogēns vis es neesmu. Varbūt tieši tāpēc es nerakstīju. Aiz pārliecīgas laimes. Un manī modās aizvainojums pret Valeriju. Viņa ievilinājusi mani lamatās. Ak Dievs!

Taču ari šī doma nespēja mazināt manu pašapmierinātību. Viss gāja kā pa diedziņu. Bet prieks, ko sniedz bērni, bija tik banāls. Bērni bija līdz pretīgumam «burvīgi». Kad manam dēlam bija pieci gadi, es viņus izvedu pastaigā pa pilsētu, un pēkšņi no kāda pagraba taisni mums priekšā izlēca kaķis. Dēls pagriezās pret mani un jautāja: «Vai tas ir trīcļipis?» Kad vēlāk puisēna teikto izstāstīju Valerijai, viņa aiz sajūsmas gribēja par to uzrakstīt kādam žurnālam, kas maksā naudu par šādiem komiskiem stāstiņiem. Mana reakcija izpaudās pavisam citādi. Nodomāju, ka varbūt kāds draudziņš izsmiedams puiku nosaucis par trīcļipi un viņš, nesaprazdams šā vārda nozīmi, nav to uztvēris par apvainojumu. Vēl es domāju par daudzajiem valodas noslēpumiem, kas atklājas tikai pieredzē un ar ko mans dēls saskāries pirmo reizi mūžā. Es apskaudu savu puisēnu par viņa bērnišķīgo nevainību, par laimi, ko sniedz tādi vecāki, kuriem var sacīt tamlīdzīgas blēņas un kuri par to krīt stāvā sajūsmā.

Atminējos vēl kādu citu reizi, kad svētdienā visi bijām izgājuši pastaigā pa Piekto avēniju un Valerija mieloja acis ar skatlogos izliktajām drānām, kuras viņa nekad nespēs nopirkt. Pretī nāca maza sieviete, ne vairāk kā trīs pēdas gara, bet eleganti ģērbusies — zamša jaka, balta kruzuļota blūze un tumši tvīda svārki. Mana meita paraustīja Valeriju aiz mēteļa un, ar pirkstu uz pundurigo dāmu rādīdama, vaicāja:

— Mammu, kas tā tāda?

Valerija aiz šausmām un kauna sastinga. Viņa aizvien baidījās aizskart citu cilvēku jūtas. Apklusinājusi meiteni, viņa nogaidīja, līdz pretimnācēja aiziet pietiekami tālu. Tad paskaidroja, ka esot tādi cilvēki, kuri nekad garāki neizaug. Teiktais manai meitai lāgā nepielēca. Beidzot viņa pārjautāja:

— Tu gribi teikt, ka viņa vairs neaugs? Tu gribi teikt, ka viņa ir tāda pati veca tante kā tu?

Valerija smaidīdama palūkojās manī.

— Jā, mīļā, — viņa sacīja. — Nelauzi par to vairs savu galviņu! Tā notiek tikai ar reti kādu cilvēku.

Kad tovakar mājās bērniem pirms gulētiešanas stāstīju pasaku, mana meita likās iegrimusi domās un nemaz neklausījās. Pavaicāju, kas noticis. Tad meitene plati ieplestām acīm jautāja:

— Tēti, vai es patiešām esmu maza meitene vai arī veca tante, kas nav izaugusi liela?

Zināju, ka šādus jokus par saviem bērniem var pastāstīt miljoniem cilvēku. Ka tā ir gaužām parasta parādība. Un tomēr mani neatstāja doma, ka pat nejauša dalīšanās ar bērniem viņu dzīvē dara mani bagātāku. Ka viss manas dzīves audums izausts no šādiem it kā nenozīmīgiem sīkiem atgadijumiem.

Vēl kāds manas meitas jociņš. Kādudien pie vakariņu galda mazā uzvedās tik nejauki, ka pamatīgi nokaitināja Valeriju. Viņa apmētāja brāli ar ēdienu, tīšām izlēja no krūzes dzeramo un piedevām apgāza mērces trauku.

Beidzot neizturējusi, Valerija viņai uzbrēca:

— Ja tu nerimsies, es tevi piebeigšu!

Tas, protams, bija tikai tāds tēlains izteiciens. Bet mana meita cieši palūkojās Valerijā un jautāja:

— Vai tev ir šaujamais?

Jocīgi tas bija tāpēc, ka meitene acīmredzot ticēja: ja mātei nav šaujamā, tad tā viņu piebeigt nevar. Mazajai vēl nebija nekāda priekšstata par kariem un sērgām, par izvarotājiem un laupītājiem, par automobiļu avārijām, lidmašīnu katastrofām, par kautiņiem, vēzi, par cilvēku no-indēšanu un izgrūšanu pa logu. Abi ar Valeriju iesmē-jāmies, un Valerija sacīja:

— Man, protams, nav šaujamā. Nerunā blēņas!

No meitenes sejas tūlīt nozuda baiļpilnais saspringums. Pēc tam Valerija nekad vairs tādus dusmās izgrūstus teicienus neatļāvās.

Dažkārt mani pārsteidza arī Valerija. Gadu gaitā viņa tapa aizvien kvēlāka katoliete un uzskatos konservatīvāka. Ne vēsts vairs no bohēmiski noskaņotās Grīničvilidžas meitenes, kas gribēja kļūt par rakstnieci. Pilsētas dzīvojamā rajonā, kur bijām mitinājušies agrāk, turēt mājdzīvniekus bija aizliegts, un Valerija nekad man nebija atzinusies savā

dzīvnieku mīlestībā. Kad nu tikām pie savas mājas, viņa nopirka kucēnu un kaķēnu. Man tas īpašu prieku nesagādāja, lai gan bija patīkami nolūkoties, kā mans dels un meita mauriņā rotaļājas ar abiem mazuļiem. Patiesībā mājas suņi un kaķi man nekad nebija patikuši tāpēc, ka tie manā prātā allaž saistījās ar kariķētiem bārabērniem.

Ar Valeriju es jutos pārlieku laimīgs. Pats īsti neaptvēru, cik reti kaut kas tāds sasniedzams un cik liela ir tā vērtība. Neviens rakstnieks labāku māti saviem bērniem nevarētu vēlēties. Ja bērniem gadījās pakrist un iedzīvoties brūcēs, ko vajadzēja apstrādāt, Valerija nekad necēla paniku un mani netraucēja. Visus mājas darbus, kas parasti paliek vīriešu ziņā, viņa paveica pati, jo man aizvien pietrūka pacietības. Valerijas vecāki dzīvoja trīsdesmit minūšu brauciena attālumā, un viņa bieži vakaros un nedēļas nogalēs sēdās ar abiem bērniem automobilī un brauca turp, man pat nevaicādama, vai nevēlos doties līdzi. Viņa zināja, ka man tādas viesošanās nepatīk un es, palicis mājās viens, varēšu izmantot laiku darbam ar savu grāmatu.

Taču Valerijai dažkārt naktī rādījās murgi, un lur varbūt vaina meklējama viņas katoliskajā audzināšanā. Naktī man Valeriju reizēm vajadzēja modināt, kad, aizmigusi cietā miegā, viņa brīžam iekliedzās un pat raudāja. Kādu nakti viņa bija drausmīgi pārbijusies, es viņu cieši apskāvu un jautāju, kas noticis, kas rādījies sapņos, un Valerija pačukstēja:

— Nekad nesaki man, ka es mirstu.

Tad nu gan es nobijos. Iztēlojos, ka viņa bijusi pie ārsta un uzzinājusi kaut ko nelāgu. Taču nākamajā rītā, kad par to apvaicājos, Valerija itin neko neatminējās. Kad jautāju, vai viņa nav bijusi pie ārsta, viņa tikai iesmējās un teica:

— Mana reliģiskā audzināšana. Es laikam bīstos no nonākšanas ellē.

Divus gadus es pēc līguma sacerēju rakstus žurnāliem, vēroju, kā aug mani bērni, laulības dzīvē juzdamies tik laimīgs, ka reizēm man no tā sametās pat nelabi. Valerija bieži brauca pie savējiem, un es daudz laika pavadīju savā apakšstāva rakstāmistabā, tāpēc mēs abi tik bieži nemaz neredzējāmies. Katru mēnesi man pasūtīja vismaz trīs rakstus žurnāliem, bet, strādādams ar romānu, es cerēju tikt pie slavas un bagātības. Romāns par bērna nolaupīšanu un nonāvēšanu man bija tikai vaļasprieks, maizi un sviestu nopelnīju žurnālos. Lēsu, ka līdz romāna pabeigšanai paies vēl kādi trīs gadi, bet tas man nerūpēja. Pārlasīju arvien pieaugošo manuskripta lapu kaudzi ikreiz, līdzko paliku mājās viens. Ar prieku vēroju savus bērnus augam, vēroju, kā Valeriju aizvien vairāk apmierina dzīve un viņa no nāves vairs tā nebaidās. Taču nekas nav mūžīgs. Nav mūžīgs tāpēc, ka neviens, manuprāt, nevēlas neko ilgstam mūžīgi. Ja dzīvē viss ir brīnišķīgi, cilvēks lūkojas pēc nepatikšanām.

Divus gadus nodzīvojis mūsu ārpilsētas mājā, strādājot desmit stundas dienā, reizi mēnesī apmeklējot kino, lasot visu, kas vien gadās pa ķērienam, es kādudien pieņēmu Edija Lānsera uzaicinājumu vakariņot pilsētas centrā. Pirmo reizi pēc diviem gadiem dabūju redzēt Ņujorku naktī. Dienas laikā bieži iegriezos pilsētā ar redaktoriem sarunāt rakstus žurnāliem, bet uz vakariņām allaž atgriezos mājās. Valerija bija iemanījusies lieliski gatavot, un man negribējās palaist secen ar bērniem pavadītos vakarus un pēdējās stundas darbam savā kabinetā.

Edijs Lānsers tikko bija atgriezies no Holivudas un pasolīja man izstāstīt visādus aizraujošus notikumus un pārsteigt ar izmeklētiem ēdieniem. Kā parasts, viņš apvaicājās, cik tālu esmu ticis ar savu romānu. Pret mani Edijs arvien izturējās tā, it kā zinātu, ka reiz būšu ievērojams rakstnieks, un man tas glaimoja. Viņš bija viens no retajiem maniem paziņām, kura laipnība šķita patiesa, savtīguma neskarta. Turklāt Edijs bija apskaužami asprātīgs. Saskatīju draugā līdzību ar Valeriju tolaik, kad viņa Jaunajā skolā rakstīja stāstus. Šī līdzība izpaudās gan viņas rakstītajos stāstos, gan reizēm arī ikdienas dzīvē. Tā dažkārt uzplaiksnīja pat pēdējā laikā. Atbildēju Edijam, ka nākamajā dienā man jāierodas redakcijā pieņemt

jaunu raksta pasūtījumu un pēc tam mēs varētu doties vakariņās.

Edijs aizveda mani uz restorānu, kuru sauca «Pērle» un par kuru es nekad vēl nebiju dzirdējis. Biju tik neaptēsts, ka nezināju — tas ir ķīniešu restorāns, kas paredzēts Ņujorkas «šauram lokam». Nekad mūžā nebiju nobaudījis ķīniešu ēdienus, un, kad to pateicu Edijam, viņš pārsteiguma rokas vien noplātīja. Apskaidrodams mani par dažādajiem ķīniešu ēdieniem, viņš norādīja uz visplašāk izdaudzinātajiem, pat pārlauza cepumu ar man domātu likteņa pareģojumu un izlasīja to man priekšā. Es jau grasījos cepumu apēst, bet Edijs mani apstādināja.

— Nē, nē, to nav pieņemts ēst, — viņš sacīja. — Tā

būtu šausmīgi nepiedienīga rīcība. Ja šai vakarā tu smelsies ko sev noderīgu, tad tā būs mācība ķīniešu restorānā

nekad neēst cepumu ar likteņa pareģojumu.

Šāda pamācīšana pieklājībā likās tīrais joks, ja uz to raugās no divu draugu attiecību viedokļa. Pēc dažiem mēnešiem es žurnālā Esquire izlasīju Edija stāstu par šo notikumu. Aizkustinošs gabals, kurā viņš pasmējās gan par sevi, gan par mani. Izlasījis stāstu, es labāk izpratu Ediju, aptvēru, ka labdabīgais humors slēpj viņa bezgalīgo vientulību, viņa atsvešinātību no pasaules un no apkārtējiem cilvēkiem. Un vēl es nojautu Edija patiesās domas par mani. Stāstā viņš mani attēlojis kā cilvēku, kas valda pār savu dzivi un skaidri apzinās, kurp iet.

Un tas mani pagalam pārsteidza.

Tomēr Edijs maldījās, domādams, ka par laimes cepumu gūtā mācība man ir vienīgais vērtīgais guvums tajā vakarā. Jo pēc vakariņām viņš man iestāstīja, lai aizeju

uz kādu no Ņujorkas literārajiem vakariem, un vienā no tiem es atkal satikos ar dižo Osano.

Mēs mielojāmies ar saldēdienu un dzērām kafiju. Edijs lika man pasūtīt šokolādes saldējumu, iegalvodams, ka tas esot vienīgais deserts, kas saderas ar ķiniešu ēdieniem.

— Liec aiz auss! — viņš sacīja. — Nekad neēd

laimes cepumu un saldēdienā aizvien pasūti šokolādes saldējumu! — Pēc tam Edijs mani aicināja tūlīt doties

viņam līdzi uz literāro vakaru. Man lāgā negribējās. Līdz Longailendai ir pusotras stundas brauciens, un es biju iecerējis pirms gulētiešanas kādu stundiņu pastrādāt.

— Ei, nu aiziesim, — Edijs neatlaidās. — Nevar taču mūžam atrauties no sabiedrības un tupēt sievai pie sāniem. Izmanto kaut vienu vakaru. Tur būs krietna iemešana, interesantas sarunas un dažs labs smuks sievišķis. Un tu varēsi uzņemt noderīgus sakarus. Piemēram, kritiķim, kurš pazīst tevi personiski, ir grūtāk iemīt tavu vārdu mēslos. Un tavs darbs kādam izdevējam var patikt daudz labāk, ja viņš ir ticies ar tevi šādā saietā un nospriedis, ka tu esi itin jauks cilvēks. — Edijs zināja, ka jaunajam romānam vēl neesmu atradis izdevēju. Pirmā mana romāna izdevējs negribēja mani vairs ne acīs redzēt, jo pārdoti bija tikai divtūkstoš eksemplāri un tāpēc par grāmatas papildmetienu brošētā izdevumā nevarēja būt ne runas.

Tā es arī nokļuvu tajā vakarā un atkal satikos ar Osano. Viņš likās neatceramies mūsu kādreizējo sarunu, un es to arī nepieminēju. Taču pēc nedēļas saņēmu no Osano vēstuli, kurā viņš uzaicināja mani pie sevis pusdienās, lai aprunātos par darbu, ko viņš bija nodomājis man piedāvāt.

Divdesmit trešā nodaļa

Osano piedāvāto darbu pieņēmu aiz vairākiem iemesliem. Darbs likās interesants, un tam bija prestižs. Osano pirms vairākiem gadiem bija iecelts par valstī visietekmīgākā literārā žurnāla pielikuma redaktoru, bet ar daudzajiem autoriem viens pats netika galā, tāpēc uzaicināja mani par palīgu. Naudu solīja labu, un arī darbs pats mana romāna rakstīšanu nevarēja kavēt. Turklāt, dzīvodams pa māju, jutos pārlieku laimīgs un pamazām vērtos īstā buržuāziskā vientuļniekā. Kārojās kaut kā uzbudinoša, kādu briesmu. Brīžam uzplaiksnīja atmiņas par manu bēgšanu uz Vegasu, par baudu, kādu toreiz sagādāja vientulība un izmisums. Vai nav neprāts ar tādu sajūsmu atminēties savu nelaimes izjūtu un noniecināt laimi, kas jau ir rokās?

Taču galvenais, kāpēc pieņēmu darba piedāvājumu, bija Osano pats. Viņš, protams, bija visskaļāk izdaudzinātais Amerikas rakstnieks. Cildināts par katru panākumiem nodrošinātu romānu, apšaubāmu slavu iemantojis par savām sadursmēm ar likumu un par revolucionāru attieksmi pret sociāliem jautājumiem. Zākāts par skandalozām seksuālām izdarībām. Viņš karoja ar visu un ar visiem. Un tomēr tajā literārajā vakarā, uz kuru mani aizveda Edijs Lānsers, lai es satiktos ar Osano, viņš apbūra un aizrāva ikvienu klātesošo. Taču šis vakars bija pulcējis literāro aprindu krējumu, kurā neviens nebija ar pliku roku ņemams un katrs pamatoti varēja spīdēt ar savdabīgumu un asprātību.

Jāatzīst, ka Osano apbūra arī mani. Tajā vakarā viņš metās strīdiņā ar vienu no visietekmīgākajiem Amerikas

literatūras kritiķiem, kurš turklāt bija tuvs viņa draugs un viņa daiļrades cienītājs. Tomēr kritiķis uzdrošinājās paust uzskatu, ka ari publicisti spēj radīt mākslas darbus un ka daži kritiķi tāpat esot mākslinieki. Osano ka dzelts metās viņam virsū.

— Ak tu, asinssūcējs, nožēlojamais mīkstmiesis! — viņš auroja, ar vienu roku pūlēdamies noturēt līdzsvarā dzēriena glāzi, otru pasviedis gaisā, kā gatavodamies sitienam. — Tu taču iedzīvojies uz īstenu rakstnieku rēķina un vēl uzdrošinies vankšķēt, ka arī esi mākslinieks?! Tev pat nav ne nojausmas par to, kas ir māksla. Mākslinieks rada no nekā, rada pats no sevis, vai tu to saproti, nožēlojamais smerdeli? Mākslinieks ir kā zirneklis, kam tīmeklis saritināts vēderā. Bet tādi pretekļi kā tu nāk ar savu pakaļā iesprausto slotu un noslauka visu, ko viņš izaudis. Tu, puņķainais sesk, tik vien proti, kā ar slotu vicināties, un vairāk no tevis nekādas jēgas nav.

Pēc šā izvirduma kritiķis gandrīz valodu zaudēja, jo tikko bija slavinājis Osano publicistikas grāmatas, sacī

dams, ka tie ir īsti mākslas darbi.

Bet Osano devās pie dāmu pulciņa, kuras to vien

gaidīja, lai ar slavenību aprunātos. Bariņā bija arī dažas feministes, un nepagāja ne pāris minūšu, kad dāmu ielenktais Osano atkal nokļuva uzmanības degpunktā. Viena dāma bļaustīdamās uzbruka rakstniekam, bet viņš pārsteigts to nomērīja nicīgiem skatieniem, un viņa zaļās

acis zalgoja kā kaķim. Taču ilgi Osano nenocietās.

— Jūs, sievietes, prasāt vienlīdzību, bet neapjēdzat

varas spēles, — viņš sacīja. — Vienīgais jūsu trumpis ir jūsu šekums, bet jūs to parādāt saviem pretiniekiem. Atdodat bez stiķa. Bet bez šā trumpja jums nav itin nekā, nekādas varas. Vīrieši var dzīvot bez mīlestības, bet nespēj dzīvot bez seksa. Sievietēm nepieciešama mīlestība, bez seksa viņas var iztikt.

Pēc šā apgalvojuma sievietes klupa viņam virsū, nikni protestēdamas.

Taču Osano viņas atvairīja.

— Sievietes žēlojas par laulību, lai gan tas ir vislielākais ieguvums viņu dzīvē. Stājoties laulībā, jūs tikpat kā nopērkat akcijas. To vērtība ir pakļauta inflācijai un arī deflācijai. Vīriešu acīs šī vērtība laika gaitā arvien vairāk krītas. Un vai jūs zināt, kāpēc? Sievietes novecodamas ik dienu zaudē daļu savas vērtības. Un tad viņas mums kļūst par nastu, kā nobraukts automobilis. Sievietes noveco citādi nekā vīrieši. Vai varat iedomāties piecdesmitgadīgu sievišķi, kas spēj ievilkt gultā divdesmitgadīgu jaunekli? Bet tikai retai sievietei pietiek ekonomiskas varas, lai par naudu nopirktu jaunu miesu, kā to spēj vīrieši.

Viena dāma iebrēcās:

— Man ir divdesmitgadīgs mīļākais. — Tā bija glita dāma ap četrdesmit.

Osano aizvainojoši pasmīnēja.

— Apsveicu, — viņš sacīja. — Bet kas notiks, kad jums būs piecdesmit? Kad nu jaunas meitenes atdodas katram tāpat vien, prieka pēc, jums vajadzēs tvarstīt skolas puikas un piesolīt tiem sacīkšu divriteņus. Jūs varbūt iedomājaties, ka jauneklīgie mīļākie jūsos iemīlas, kā jaunas meitenes mēdz iemīlēties vecākos vīriešos? Jums daba nav piešķīrusi senseno, Freida atklāto tēva veidolu, kas darbotos jūsu labā, toties mēs ar to varam lepoties. Vēl

man jāpiebilst, ka vīrietis četrdesmit gados izskatās daudz pievilcīgāks nekā divdesmit gadu vecumā. Pat sasniedzis piecdesmit, viņš spēj būt ļoti pievilcīgs. To noteikusi bioloģija.

— Pupu mizas! — iesaucās pievilcīgā četrdesmitgadīgā

dāma. — Jaunas skuķes nes jūs, večus, cauri, bet jūs ticat viņu glaimiem. Ne ar kādu pievilcību jūs neizceļa

ties, jums vienīgi rokās ir lielāka vara. Piedevām vēl visi likumi ir jūsu pusē. Panākdamas pārmaiņas šai ziņā, mēs panāksim pārmaiņas it visā.

— Varu iedomāties, — sacīja Ošanu. — Jūs pieņemsiet tādus likumus, kas piespiedīs vīriešus gulties uz

operāciju galda, lai padarītu sevi neglītākus atbilstoši gadiem. To sauks par godīgu spēli un vienlidzīgām

tiesībām. Varbūt panāksiet, lai likuma vārdā mums nogriež bumbuļus. Taču patiesība tāpēc citāda nekļūs. — Brīdi klusējis, Osano piebilda: — Vai zināt vissliktāko dzejas pantu: Braunings. «Lai novecojam abi, mums

priekšā laimes laiks...»

Es slaistījos turpat apkārt un klausījos. Gandrīz viss, ko Osano gvelza, man šķita tīrās ģeķības. Arī uzskati par rakstniecību mums bija ļoti atšķirīgi. Man riebās tēr-gāšana par literatūru, tomēr recenzijas es lasīju un pirku visus grāmatu apskatus.

Ko, pie velna, nozīmē mākslinieka sūtība? Tā nav saistīta ne ar kādu īpašu jūtīgumu. Nedz arī ar prāta spējām. Tai nav sakara ar ciešanām. Nedz ar ekstāzi. Viss tikai tukša muldēšana.

Patiesībā rakstnieks ir kā seifu uzlauzējs, kas knibinās gar ciparripu, klausīdamies, kad zobs iekritīs attiecīgajā robā. Iespējams, ka pēc pāris gadiem durvis pēkšņi atsprāgs vaļā un viņš varēs ķerties pie rakstīšanas. Taču bieži notiek daudz kas trakāks — izrādās, ka seifā it nekas vērtīgs neglabājas.

Rakstīšana ir ellišķīgi grūts darbs, un cilvēks ar to noņemas kā apsēsts. Naktī nav iespējams aizmigt. Zūd pašpaļāvība citu cilvēku un visas pasaules priekšā. Ikdienas dzīvē rakstnieks kļūst par gļēvuli un simulantu. Emocionālā attieksmē viņš izvairās no jebkādas atbildības, lai gan tas galu galā ir vienīgais, uz ko viņš būtu spējīgs. Varbūt tieši tāpēc es pat lepojos ar mēsliem, ko sacerēju sēnalu žurnāliem un grāmatu apskatiem. Biju iesitis roku, biju beigās apguvis amata prasmi. Nebiju tikai šāds tāds padēklis no māksliniekā.

Osano to nespēja saprast. Viņš allaž bija tiecies pēc mākslinieka slavas un arī radīja mākslu vai kaut ko mākslai līdzīgu. Tāpat kā pēc vairākiem gadiem neapjēdza, kas ir Holivuda, nesaprata, ka filmu radīšana ir tikai bērna autiņos — kā zīdainis, kas vēl nav iemācīts prasīties uz podiņa un tāpēc nedrīkst tikt bārts par to, ka ķēzās, kur pagadās.

Ierunājās viena no dāmām:

— Osano, jūs esat īsts rekordists sakaros ar sievietēm. Uz ko balstās jūsu panākumi?

Uzšalca smiekli, smējās ari Osano. Man viņš iepatikās vēl vairāk — vīrietis ar piecām ekssievām un vēl spēj smieties.

Osano atbildēja:

— Kad viņas ievācas pie manis, es tūdaļ daru zināmu, ka viss simtprocentīgi notiks pēc mana prāta, bet viņas nevarēs pīkstēt ne par vienu procentu. Viņas savu stāvokli apzinās un noteikumus pieņem. Saku atklāti, — ja tāda kārtība viņas neapmierina, lai tūdaļ kratās projām. Nekādu strīdu, nekādas izskaidrošanās, nekādās kaulēšanās, gluži vienkārši — tur ir durvis! Es nekādi nespēju saprast, ka ievākdamās viņas visam piekrīt, bet, līdzko tikušas iekšā, pārkāpj noteikumus. Pūlas izsist vismaz desmit procentus savā labā. Un, kad pie tiem netiek, uzsāk karošanu.

— Apbrīnojams priekšlikums! — ieteicās cita sieviete. — Un ko viņas saņem pretī?

Osano palūkojās visapkārt, tad, nepakustinādams ne vaibstu, atbildēja:

— Pamatīgu izjāšanos.

Dažas dāmas sašutumā nosprauslojās.

Izlēmis pieņemt Osano piedāvājumu, es izlasīju visu, ko viņš uzrakstījis. Agrīnie darbi bija teicami, ar asi, precīzi kā gravīrā veidotu sižetu. Romānos nesaraujamā vienībā bija saliedēti raksturi un fabula. Netrūka arī savdabīgu domu. Vēlākie darbi tapa dziļāki, domām bagātāki, valoda krāšņāka. Pats viņš šķita kā veterāns, kas apkāries ar ordeņiem un medaļām. Visi Osano romāni saistīja kritiķu ievērību, deva tiem neizsmeļamu vielu darbam, interpretēšanai, apspriešanai, trūkumu meklēšanai. Pēdējās trīs Osano grāmatas man likās tīrie draņķi. Kritiķi domāja citādi.

Sāku jaunu dzīvi. Ik dienas braucu uz Ņujorku un strādāju no vienpadsmitiem līdz darbadienas beigām.

Biroja telpas bija plašas, lielāko daļu aizņēma avīze, kas apskatu izdeva. Rosība bija drudžaina — grāmatas ienāca vārda tiešā nozīmē tūkstošiem mēnesī, bet vietas apskatā mums pietika recenzijām labi ja par sešdesmit grāmatām nedēļā. Taču visas grāmatas vajadzēja kaut vai pārlapot. Darbā Osano izturējās laipni pret visiem, kas strādāja viņa izdevumiem. Allaž apvaicājās par manu romānu, pats pieteicās pirms publicēšanas izlasīt, varbūt dot kādus redakcionālas dabas padomus, taču es biju pārāk lepns, lai savu darbu viņam rādītu. Apzinājos Osano slavu, tapat zināju, ka man tās trūkst, tomēr sevi uzskatīju par labāku romānu rakstnieku.

Pēc ilgam vakaros nosēdētām stundām, sastādot recenzējamo grāmatu sarakstu un izšķiroties, kuram ko dot, Osano izvilka no rakstāmgalda viskija pudeli, dzēra no kakliņa un lasīja man nebeidzamas lekcijas par rakstnieka dzīvi, par izdevējiem, sievietēm un sazin par ko vēl — par visu, kas kuro reizi nodarbināja viņa prātu. Jau piecus gadus Osano noņēmās ar plašu romānu, par kuru cerēja saņemt Nobela prēmiju. Viņš par to bija izprasījis milzīgu avansu, un izdevējs jau zaudēja pacietību un ķērās pie viņa bikstīšanas. Par tādu nekaunību Osano saskaitās.

— Sitas puņķutapa, — viņš sirdījās. — Tāds man ieteiks iedvesmai palasīties klasiku! Ko tāds sūdabrālis saprot! Vai esi mēģinājis kādreiz pārlasīt klasiku? Ak Kungs, šitās sašņakas, ko sarakstījuši visādi smerdeļi har-diji, tolstoji un golsvertiji. Pieslāna četrdesmit lappuses, tikai lai palaistu pirdienu. Tu zini, par ko viņus slavē? Šitādi prot lasītājam izlikt lamatas. Paņemt tos aiz bumbuļiem. Ne televīzijas, ne radio, ne ķinīša. Nekādas ap-kārtbraukāšanas, ja vien cilvēks negrib savu pakaļu no-zilināt līdz tulznām, kratīdamies diližansā. Anglijā tak neviens pat nekopojās. Varbūt tieši tāpēc franču rakstnieki bija mazliet jēdzīgāki. Tie vismaz jārējās pa gultu, nevis kā šie Viktorijas laikmeta angļu perdeļi. Un tagad atbildi — kāpēc cilvēks, kam pieder televizors un māja juras krastā, lai lasītu kaut kādu Prustu?

Ari es Prustu nekad neesmu spējis lasīt, tāpēc piekrītoši pamāju. Toties biju lasījis visus citus, un ne televizors, ne māja juras krastā man viņus aizstāt nespēja.

Osano turpināja:

— Piemēram, «Anna Kareņina», ko visi dēvē par meistarstiķi. Tā tak ir gatavā mēslu bedre. Izglītots augstāko aprindu cilvēks nolaižas līdz sievišķa līmenim. Ne reizi nav parādīts, ko tāda ķēve patiesībā jūt vai domā. Rakstnieks tikai paver mums gaužām parastu sava laika un vietas ainu. Tad trīssimt lappusēs maļ pārgudrības par to, kā Krievijā apsaimniekojama ferma. Iespraudis romānā, it kā tas kādam būtu vairāk nekā pie pakaļas. Un kuram nav pie pakaļas šitie murgi par to puņķutapu Vronski ar visu viņa dvēseli? Ak Kungs Dievs, nezinu pat sacīt, kuri ir šķērmāki — krievi vai angļi. Sitas mēsls Dikenss vai Trolops — piecsimt lappuses tādiem viens spļāviens. Rakstīja vakaros, kad apnika urķēties pa dārzu. Franči savus gabalus vismaz nestaipīja garuma. Bet ko šis gnīda Balzaks? Gribu redzēt! Gribu redzēt to cilvēku, kas viņu šodien spētu lasīt!

Ierāvis klunkšķi viskija, Osano nopūtās.

— Neviens no viņiem neprot rīkoties ar valodu. Neviens pats, varbūt vienīgi Flobērs, bet tas nepieder pie dižgariem. Arī amerikāņi nav neko labāki. Ņemsim kaut vai Dreizeru, — tas ķēms pat nezināja, ko katrs vārds nozimē. Analfabēts, nekas vairāk. Tumšs ļautiņš. Vēl deviņsimt lappuses plānprātiņā murgu. Šodien neviens no tās varzas netiktu izdots, bet, ja kāds tomēr izdotu, kritiķi viņus samaltu miltos. Bet tolaik — paskat, kā izcēlās! Nūja, nebija jau konkurences. — Mirkli klusējis, Osano kā paguris atkal nopūtās. — Mērlin, manu zēn, tādi rakstnieki kā mēs abi ir izmirstoša suga. Pameklē vieglāku darbiņu, pārdod sevi televīzijai, raksti ķinītim. To tu varēsi darīt, pakaļu urbinādams. — Beidzot piekusis, Osano nozvēlās uz dīvāna, ko turēja kabinetā, lai būtu kur pēcpusdienās nosnausties. Pūlējos viņu uzmundrināt.

— Tā neapšaubāmi ir lieliska doma, ko izvērst žurnālā Esquire, — es sacīju. — Ņemiet priekšā sešus klasi-

ķus un iznīciniet viņus! Kā to izdarījāt rakstā par mūsdienu romānu rakstniekiem.

Osano iesmējās.

— Ak Kungs Jēzu, tā tak bija vella dzīšana. Es to tikai joka pēc, tāpat vien pavicināju roku, lai justu pats savu spēku, bet šiem, skaties, sekste gaisā. Iedarbojās gan. Es tāpēc pastiepos lielāks, bet šie sarāvās. Tā ir tāda literāra rotaļa, taču šitie āmuri to neapjēdz. Ieraujas savos ziloņkaula torņos un paši tic, ka ar to pietiek.

— Ar klasiķiem būs pavisam viegli, — es sacīju. — Vienīgi kritikas profesori metīsies jums virsū.

Osano acīm redzami saausījās. Piesvempies no divana, viņš piegāja pie rakstāmgalda.

— Kurš no klasiķiem tev riebjas visvairāk?

— «Sailess Mārners», — es atbildēju. — To vēl šobaltdjen skolēniem stumj galvā.

— A, vecā lezbiete Džordžs Eliots, — Osano noteica. — Skolotāji par viņu ir sajūsmā. Labi, viens jau rokā. Man visvairāk derdzas «Anna Kareņina». Tolstojs vispār gan ir labāks nekā Eliots. Par Eliotu šodien neviens ne pliku centu nedos, bet, ja ķeršos klāt Tolstojam, profesori būs kājās un sacels brēku.

— Dikenss? — es svārstījos.

— Obligāti, — Osano piekrita. — Tikai «Deivids Koperfīlds» jāatstāj mierā. Šitā grāmata, jāatzīst, man iet pie dūšas. Viņš nudien bijis smieklīgs tips, šitas Dikenss. Bet seksā es šo tik un tā situ pušu. Nūja, ko no tāda liekuļa var gaidīt! Un sarakstījis kaudzēm pabiru. Tonnām visvisādas drazas.

Ķērāmies pie saraksta sastādīšanas.

Mums pietika godbijības nečakarēties gar Flobēru un Džeinu Ostinu. Bet, kad es ierosināju ierakstīt Gētes «Jauno Verteru», Osano uzgāza man pa muguru un ieaurojās:

— Otru tik ērmīgu grāmatu neesmu lasījis! Nu, no tās es iztaisīšu vācu hamburgeru.

Beidzot saraksts bija gatavs:

Sailess Mārners Anna Kareņina Jaunais Verters Dombijs un dēls Sarkanā vēstule Lords Džims Mobijs Dīks Prusts (visi darbi)

Hārdijs (jebkurš darbs)

— Vajadzīgs vēl viens, lai sanāk desmit, — sacīja Osano.

— Šekspīrs, — es ieminējos.

Osano papurināja galvu.

— Šekspirs man joprojām ir mīļš. Zini, ar viņu liktenis izspēlējis joku. Šekspīrs rakstīja naudas dēļ, dragāja lielā ātrumā, bija neskolots zemas kārtas tēvainis, bet neviens nav uzdrošinājies viņam ne pirkstu piedurt. Šekspīram bija viens pīpis, vai tas, ko viņš raksta, ir vai nav patiess, ja tik sanāk smuki un kādu aizkustina. Ko tu saki par šito: «Nav mila tā, kas zūd, ja zudis daiļums.» Tādus varu tev skaitīt tonnām. Tomēr Šekspīrs ir pārāk dižens. Kaut gan man aizvien riebies tas uzpūstais Makdafs un plānprātiņš Otello.

— Tomēr viens mums vēl ir vajadzīgs, — es sacīju.

— Vajadzīgs gan, — Osano piekrita, labsajūtā smaidīdams pār visu ģīmi. — Padomāsim. Dostojevskis. Tas būs īstais. Ja ņemtu priekšā «Brāļus Karamazovus»?

— Lai jums veicas! — es teicu.

— Nabokovs domā, ka tas ir mēsls, — sacīja Osano.

— Lai arī viņam veicas!

Pie Dostojevska nonācām strupceļā, un Osano izlēma, ka pietiks ar deviņiem. Vismaz nebūšot kā parasti, jo viss vienmēr ir pa desmit. Nesapratu, kāpēc nevaram tikt līdz desmit.

Tajā pašā naktī Osano uzrakstīja savu rakstu, un pēc diviem mēnešiem tas tika publicēts. Raksts izdevās lielisks, izaicinošs, Osano šur tur izmeta pa mājienam, ka

viņa topošajam romānam nepiemitīs neviens no raksturīgajiem klasiķu trūkumiem un ka tas pārspēs visus klasiķu darbus. Sacēlās sašutuma vētra, un pa visu valsti presē sākās nikni uzbrukumi gan Osano pašam, gan viņa topošajam romānam, un tieši to Osano arī bija gribējis panākt. Tik viltīgu gājienu spēja izdomāt vienīgi viņš, Osano. Kālijs ar viņu noteikti lepotos. Un es klusībā nospriedu, ka tiem abiem kādudien jāsatiekas.

Pusgada laika es kļuvu par Osano labo roku. Man šis darbs gāja pie sirds. Izlasīju kaudzēm grāmatu, pierakstīju īsumā katras saturu, lai Osano varētu sadalīt recenzēšanai mūsu ligumdarbu autoriem. Mūsu birojā uzkrājās vesela grāmatu jūra, tās mētājās visās malās, mēs klūpam pār sējumiem, ar tiem bija apkrauti galdi un krēsli. Gluži kā skudru un tārpu lēveņi, kas mudž ap trūdošu līķi. Es aizvien biju mīlējis un godājis grāmatas, bet nu spēju saprast nevērību un nicinājumu, ar kādu pret tām izturējās daži saprātīgākie recenzenti un kritiķi, — grāmatas viņiem bija tas pats, kas varoņiem sulaiņi.

Vairāk par visu savā darbā man patika lasīt, īpaši romānus un biogrāfijas. Zinātniskus darbus un filozofiskas apceres, kā arī īsti erudītu kritiķu sacerējumus es nesapratu, tāpēc tos Osano novirzīja citiem saviem palīgiem, kas bija specializējušies attiecīgajās nozarēs. Ar sevišķu prieku viņš metās virsū visvairāk izdaudzinātajiem kritiķiem, to grāmatas parasti izķidādams bez žēlastības. Kad tie zvanīja vai rakstīja protesta vēstules, Osano atcirta, ka «sodot nevis bumbu, bet gan spēlētāju», un tāda primitīva atbilde autorus sakaitināja jo vairāk. Taču, allaž paturēdams prātā cerības uz Nobela prēmiju, pret dažiem kritiķiem Osano izturējās ar uzsvērtu cieņu un to rakstiem un grāmatām atvēlēja neierobežotu vietu. Taču šādu izņēmumu bija gaužām maz. īpašu naidu Osano izjuta pret angļu romānu rakstniekiem un franču filozofiem. Tomēr, ilgāku laiku viņu vērojis, nācu pie atziņas, ka patiesībā viņš nīst visu savu darāmo darbu un cenšas no tā, cik vien iespējams, izvairīties.

Savu amatu Osano izmantoja bez kauna un bez goda. Reklāmdienesta meitenes drīz vien noprata, — ja pagadās «degoša» grāmata, kas būtu steidzami recenzējama, tad tikai Osano jāaizvilina pusdienās un jāsapūš viņam ausīs iespējami vairāk blēņu. Ja meitenes bija jaunas un glītas, viņš tām galanti lika manīt, ka vieta recenzijai atradīsies, ja pretī saņems nelielus prieciņus. Osano savu miesaskārību neslēpa. Bet mani viņa izdarības satrieca. Biju iedomājies, ka tamlīdzīga rīcība sastopama tikai kinodarbinieku aprindās. Tādus pašus paņēmienus Osano lika lietā ari ar svešiem recenzentiem, kas piedāvāja savus rakstus. Budžets viņam bija liels, un mēs izgrūdām milzu naudu par pasūtītām recenzijām, kuras nekad neizmantojām. Doto vārdu viņš allaž turēja. Ja autori nežņaudzās, nežņaudzās arī viņš. Tolaik, kad es uzsāku darbu pie Osano, viņa rīcība bija prāvs bariņš draudzeņu, kuras ar savu seksuālo devīgumu bija ieguvušas brīvu pieeju visietekmīgākajam Amerikas literatūras apskatam. Man patika kontrasts starp šo dzīves īstenību un apskata augsti tikumisko intelektuālo toni.

Pirms kārtējā numura iznākšanas mēs abi it bieži nosēdējām birojā līdz vēlam vakaram, kopā gājām vakariņās ar mazu iedzeršanu, bet pēc tam Osano devās savās nakts gaitās. Viņš aizvien centās arī mani iesaistīt šajās izlaidībās, taču es pastāvīgi atteicos, sacīdams, ka man ir laimīga laulības dzīve. Tas mums izvērtās mūžīgā jokā.

— Tev vel nav apnicis meņģeties ar savu sievu? — Osano vaicāja. Taisni tāpat kā Kālijs. Parasti es neatbildēju, laidu šo jautājumu gar ausīm. Tā taču nav viņa darīšana. Bet viņš tikai pašūpoja galvu un turpināja:

— Tu esi desmitais pasaules brīnums. Simt gadu precējies un aizvien vēl labprāt draiskojies ar savu sievu.

Dažkārt es uzmetu Osano niknu skatienu, un tad viņš citēja kādu man nezināmu autoru:

— Kaut neģēlis tu neesi, laiks ienaidnieks tavs mūžīgi. — Šīs bija Osano iemīļotas rindas. Un viņš bieži tās atkārtoja.

Strādādams pie Osano, es pamazām guvu priekšstatu par literārajām aprindām. Man arvien bija gribējies pie tām piederēt. Iztēlojos šīs aprindas kā saskanīgu pasauli, kurā neviens nekad neķildojas un nekaulējas par naudu. Ja jau šie cilvēki spēj savās grāmatās radīt varoņus, kas lasītājiem tik ļoti iepatīkas, tad arī radītāji paši noteikti ir līdzīgi saviem varoņiem. Taču, protams, drīz vien atklājās, ka rakstnieki ir tādi paši cilvēki kā visi, tikai mazliet vairāk ķerti. Un vēl man atklājās, ka Osano viņus visus ienīst. Viņš lasīja man lekcijas.

— Vienīgais īpašais cilvēks ir romānu rakstnieks, — Osano mēdza sacīt. — Pavisam citāds nekā šie sūda-brāļi novelisti, scenāriju mudžinātāji, dzejdari, dramatiķi un tamlīdzīgi atslauku ražotāji skribenti. Mērkaķošanās. Tukšs gaiss. Bez mugurkaula. Lai uzrakstītu romānu, vajadzīgs pamatīgs mugurkauls. — Viņš patīksminājās ar saviem vārdiem, tad pierakstīja tos uz papīra strēmeles, un es zināju, ka nākamajā svētdienas apskata numurā parādīsies eseja par mugurkaulu.

Citreiz viņš skaļām frāzēm apcerēja mūsu apskatā publicēto rakstu saturu un valodu. Metiens kritās, un Osano par to vainoja trulo kritiķa profesiju.

— Nevar, protams, sacīt, ka šie mērgļi neko nejēdz, gadās pa kādai interesantai domai. Bet uzrakstīt kārtīgu teikumu viņi nespēj. Taisni kā tādi stostīkļi. Cilvēks traks var kļūt, līdz sagaida kādu vārdu izspraucamies starp viņu sacirstajiem zobiem.

Katru nedēļu apskata otrajā lappusē Osano ievietoja pats savu eseju. Rakstīja viņš spoži, asprātīgi, izaicinoši, lai iemantotu iespējami vairāk ienaidnieku. Reiz Osano publicēja eseju, aizstāvēdams nāvessodu. Pēc viņa apgalvojuma, jebkurā valstī referendums parādītu, ka milzīgs tautas vairākums atbalsta nāvessodu. Un ka Savienotajās Valstīs tikai elitāra cilvēku saujiņa, tādi, kas lasa literatūras apskatu, ir panākusi, lai likums par nāvessodu tiktu iesaldēts. Viņš apsūdzēja augstākās valdības aprindas sazvērestībā. Tā esot valdības politika — krimināliem elementiem un skrandaiņiem ļaut pilnu vaļu zagt, laupīt,

izvarot un slepkavot vidusšķiru. Tas esot zemākajām šķirām pasniegts tvaika ventilis, lai tās nekļūtu revolucionārās. Augstākie varasvīri valdībā esot aplēsuši, ka tā ir vislētākā izeja no stāvokļa. Sabiedrības elite dzīvojot neapdraudētos rajonos, savus bērnus sūtot privātās skolās, algojot paši savus drošības sargus un tāpēc varot nebaidīties no postā iedzītā proletariāta. Osano izņirdza liberāļus, kuri apgalvo, ka cilvēka dzīvība ir svēta un ka valdība, kuras politika pieļauj savu pilsoņu sodišanu ar

nāvi, noved visu cilvēci uz cietsirdības ceļa. Mēs esam tikai dzīvnieki, Osano rakstīja, un neesam pelnījuši neko

labāku kā Indijas savvaļas ziloņi, kurus nogalina, ja tie saminuši cilvēku. Patiesībā, viņš turpināja, tāds nogalināts zilonis ir pelnījis daudz lielāku cieņu un nonāks augstākās debesīs nekā heroīna apdullināti slepkavas, kuriem atvēlēts piecus sešus gadus mitināties ērti iekārtotos cietumos, līdz tiks atkal izlaisti brīvē un joprojām galēs nost vidusšķiras pilsoņus.

Pieskardamies nāvessodam kā iebiedēšanas līdzeklim, Osano norādīja, ka likumiem vispakļāvīgākie esot angļi, jo Anglijā policijas rīcībā nav pat šaujamo. Un šāds stāvoklis panākts tikai tāpēc, ka angļi pat vēl deviņpadsmitā gadsimta beigās sodījuši ar nāvi astoņgadīgus bērnus par kabatlakatiņa nozagšanu. Sekoja atziņa, ka šāda bardzība esot gan iznīdējusi noziedzību un aizstāvējusi īpašuma tiesības, tomēr beigās enerģiskākos darbaļaužu šķiras pārstāvjus pārvērtusi nevis vairs kriminālnoziedzniekos, bet politiskos dzīvniekos, kas Angliju noveduši pie sociālisma. Lasītājus īpaši satracināja viens Osano izteikums: «Mēs neviens nezinām, vai nāvessods spēj kādu

iebiedēt, toties mēs zinām, ka tas, kurš sodīts ar nāvi,

nekad nevienu vairs nenoslepkavos.»

Eseju Osano beidza ar apsveikumu Amerikas valdītājiem par izcilo atjautību, kas tiem ļāvusi piešķirt saviem zemāko šķiru pilsoņiem atļauju laupīt un slepkavot, tādējādi kļūstot par politiskiem revolucionāriem.

Eseja bija drausmīgi aizvainojoša, bet uzrakstīta tik spīdoši, ka tās saturs šķita pat loģisks. Redakciju pārplūdināja mūsu lasītāju — visliberālāko intelektuāļu rakstītās protesta vēstules, tās pienāca simtiem. Izdevējam bija adresēta visievērojamāko amerikāņu rakstnieku parakstīta kādas radikālas organizācijas vēstule, kurā tie pieprasīja Osano atbrīvot no apskata redaktora posteņa. Vēstuli Osano publicēja nākamajā apskata numurā.

Viņš joprojām bija pārāk slavens, lai tiktu padzīts. Visi gaidīja viņa «lielo» romānu. To, par kuru Osano saņems Nobela prēmiju. Dažkārt, iegājis Osano kabinetā, redzēju viņu kaut ko rakstām uz dzeltenām lapām, kuras viņš žigli iebāza rakstāmgalda atvilktnē, un es sapratu, ka tur top viņa slavenais romāns. Nekad neko nevaicāju, un arī viņš pats par to ne reizi neieminējās.

Pēc dažiem mēnešiem Osano atkal sacēla troksni. Apskata otrajā lappusē viņš nodrukāja kārtējo eseju, kurā izmantoja sazin kādus pētījumus, kas it kā pierādot, ka stereotipiem mēdzot būt pamats. Itālieši esot zagļi kopš dzimšanas, ebreji visus pārspējot naudas taisīšanā, vijoļspēlē un medicīnā, toties ebrejiem par ļaunu liecinot tas, ka viņi biežāk nekā citas tautas savus vecākus nododot nabagmājā. Vēl ar citiem pētījumiem viņš centās pierādīt, ka visi īri esot dzērāji tāpēc, ka to organismā trūkstot kādu nenoskaidrotu ķīmisku vielu vai tiekot lietots nepareizs uzturs, vai ari tāpēc, ka viņi spiesti nomākt savas homoseksuālistu tieksmes. Un tā tālāk. Tad tik sākās tracis. Taču Osano nekas nespēja apstādināt.

Pēc manas saprašanas, viņš pamazām nojūdzās. Kādu nedēļu Osano pirmajā lappusē publicēja paša rakstītu recenziju par savu helikopteriem veltīto grāmatu. Šī ķertiba no viņa joprojām neatstājās. Helikopteri aizstāšot automobiļus, un, kad tas notikšot, betonētie autoceļi miljoniem jūdžu garumā tapšot uzplēsti un to vietā viļņošot druvas. Helikopteri došot iespēju ģimenēm atgriezties sākotnējā sabiedrības šūniņas stāvoklī, jo tad ikviens bez grūtībām varēšot apmeklēt tālumā dzīvojošus radiniekus. Osano palika pie pārliecibas, ka automobiļi agrāk vai vēlāk kļūs lieki. Varbūt tāpēc, ka necieta automašīnas. Nedēļas nogalēs dodamies atpūtā, viņš aizvien izmantoja īpaši no-fraktētus hidroplānus vai helikopterus.

Osano apgalvoja, ka daži tehniski uzlabojumi helikopterus drīz vien padarīšot tikpat viegli vadāmus kā automobiļus. Un piebilda, ka automātiskā vadības sistēma esot ļāvusi sēsties pie stūres miljoniem sieviešu, kas līdz tam neesot mācējušas pārslēgt ātrumus. Šī mazā piebilde sacēla sašutuma vētru Sieviešu atbrīvošanās kustībā. Taču tas vēl nebija pats ļaunākais. Tonedēļ dienasgaismu ieraudzīja kāds ļoti nozimīgs darbs par Hemingveju, ko bija sarakstījis viens no visievērojamākiem Amerikas literatūrzinātniekiem. Šā zinātnieka rīcībā bija plašs ietekmīgu draugu tīkls, un savam pētījumam viņš bija veltījis desmit mūža gadus. Recenziju par šo grāmatu pirmajā lappusē publicēja visi izdevumi, vienīgais izņēmums bija inusu žurnāls. Osano tai atvēlēja vietu piektajā lappusē, turklāt nevis pilnu lappusi, bet tikai trīs slejas. To pašu nedeju Osano pie sevis izsauca izdevējs, un viņš trīs stundas nokvernēja milzīgajā augšstāva kabinetā, paskaidrodams savu rīcību. Atgriezās viņš, smaidīdams līdz ausīm, un līksmi sacīja:

— Mērlin, manu zēn, es kādu brīsniņu šai sūda lapelē vēl pamalšos. Bet tev, manuprāt, gan vajadzētu palūkoties pēc cita darba. Kas man ko raizēties, romāns jau tikpat kā pabeigts, un tad es būšu uz brīvām kājām.

Tolaik pie Osano biju nostrādājis gandrīz gadu, taču aizvien vēl nespēju saprast, kā viņš vispār paspēj padarīt kaut vai kādu darbu. Osano pinās ar jebkuru sievieti, kas vien pagadījās pa ķērienam, turklāt neizlaida nevienu saiešanu Ņujorkā. Pa šo laiku viņš bija steigā uzgrūdis nelielu romānu, par kuru avansā izspieda simt stabus. Rakstīts tika birojā, darba laikā, un tas aizņēma divus mēnešus. Kritiķi cēla romānu debesīs, taču ar tā pārdošanu diez cik labi nevedās, lai gan romāns tika izvirzīts Nacionālajai literatūras prēmijai. Es grāmatu izlasīju, tās valoda bija žilbinoši miglaina, raksturi bezjēdzīgi, sižets vājprātīgs. Lai cik gudri samudžinātas bija romānā paustās domas, man tas šķita muļķīgs. Galva Osano strādāja

teicami, par to nebija ne mazāko šaubu. Tomēr kopumā es romānu uzskatīju par galīgu neveiksmi. Viņš ne reizi man pat nepavaicāja, vai esmu to lasījis. Manas domas viņam acīmredzot nelikās svarīgas. Domāju, viņš pats saprata, ka romāns ir pēdīgais mēsls. Jo drīz viņš man sacīja:

— Ar naudu tagad nodrošināts esmu, nu varēšu pabeigt savu lielo darbu. — Tas skanēja kā aizbildināšanās.

Osano man iepatikās arvien vairāk, tomēr es allaž no viņa ari mazliet baidījos. Viņš spēja no manis izvilkt to, kas nevienam citam neizdevās. Osano piedabūja mani runāt par literatūru, azartspēlēm un pat par sievietēm. Pietiekami mani pētījis, viņš ķērās pie ķidašanas. Osano ikvienā cilvēkā uztvēra liekulību, tikai pats savu izlikšanos nemanīja. Kad pastāstīju par Džordana pašnāvību Vegasā, par to, kas notika pēc tam un kā tas pārvērta manu dzīvi, viņš ilgi visu pārdomāja, tad izklāstīja savus ieskatus, ko papildināja ar kārtējo lekciju.

— Tev šis notikums nedod miera, tu aizvien pie ta domās atgriezies, bet vai zini, kāpēc? — viņš jautāja. Rokām plātīdamies, viņš spraucās starp grāmatu grēdām. — Tāpēc, ka tu apzinies — tev šajā ziņā nekādas briesmas nedraud. Tu nekad sev roku nepieliksi. Nekad tādā izmisumā nenonāksi. Pats zini, ka tu man patīc, un, ja būtu citādi, par labo roku tu man nemūžam nebūtu tapis. Es tev uzticos vairāk nekā jebkuram citam. Paklau, es tev atzīšos vienā apgrēcībā. Pagājušonedēļ man nācās pārrakstīt testamentu tās sasodītās Vendijas dēļ. — Ven-dija bija Osano trešā sieva un joprojām viņu tracināja ar nebeidzamām prasībām, lai gan pēc abu šķiršanās bija atkal apprecējusies. Tikai Vendiju pieminot vien, Osano acis neprātīgi iegailējās. Taču tūdaļ viņš arī nomierinājās. Viņš aši uzsmaidīja man savu nevainīgo smaidu, kas viņu — šo piecdesmit gadu slieksni pārkāpušo vīru — darīja līdzīgu bērnam.

— Ceru, ka tu neiebildīsi, — viņš sacīja. — Tevi es iecēlu par testamenta izpildītāju attiecībā uz maniem literārajiem darbiem.

Es apstulbu. Lai gan jutos glaimots, tomēr centos no tāda pienākuma atkratīties. Man negribējās, lai Osano tik ļoti man uzticas un lai es viņam tik ļoti patiktu. Es pret viņu neko tamlīdzīgu neizjutu. Osano sabiedrībā uzturējos labprāt, jo mani patiešām saistīja viņa rosigais prāts. Un, lai kā es pūlējos to noliegt, mani ietekmēja viņa literāta slava. Par Osano aizvien domāju kā par bagātu, slavenu un ietekmīgu cilvēku, bet viņa pārliecīgā uzticēšanās liecināja par viņa neaizsargātību, un tas mani biedēja. Izgaisināja vienu otru ilūziju par viņu.

Pēkšņi Osano atkal pievērsās man.

— Redzi, patiesībā aiz tavām pārdomām slēpjas nicinājums pret Džordanu, tu tikai neuzdrošinies pat sev tajā atzīties. To tavu stāstu esmu noklausījies jau nezin cik reižu. Skaidrs, ka tev šis Džordans patika, skaidrs, ka tev viņa bija žēl, varbūt tu viņu pat saprati. Var jau būt. Taču tu nespēj attaisnot tādu rīcību — cilvēks, kam visur veicas, ņem un ielaiž sev lodi galvā. Tāpēc, ka tu zini — tev dzīvē klājies desmitkārt ļaunāk, bet tu ne reizi neesi mēģinājis izdarīt neko tādu. Tu esi pat laimīgs. Dzīve tev iegadījusies sūdīga, nekad tev nekas nav piederējis, strādādams esi nodzinies kā zirgs, laulībā jūties kā mietpilsonis, un dzīve tev — cilvēkam ar mākslinieka dvēseli — pa pusei jau pagājusi, bet neko ievērības cienīgu tu vēl neesi sasniedzis. Tomēr pašos pamatos tu jūties laimīgs. Ak Kungs, tev joprojām patīk jārēties ar savu sievu, kaut arī esi precējies jau — cik? — desmit, piecpadsmit gadus. Vai nu tu esi trulākais ērms, kādu man vēl nav gadījies satikt, vai arī viss kopā. Viens gan man ir skaidrs — tu esi varen izturīgs. Dzīvo pats savā pasaulē un dari tieši to, ko tev gribas darīt. Esi noteicējs par savu dzīvi. Tu nekad neiekulies nepatikšanās, bet, ja arī gadās kur ieķēpāties, nekrīti panikā un šā vai tā izkārpies laukā. Es, vai zini, tevi apbrīnoju, bet apskaust gan neapskaužu. Ne reizi neesmu no tavas mutes dzirdējis nevienu nelietību, taču man šķiet, ka tu patiesībā spļauj visam virsū. Tikai stūrē uz priekšu pats savu dzīvi.

Osano gaidīja, kā es uz sacīto reaģēšu. Viņš smaidija, viltīgās zaļās acis izaicinoši vērās manī. Sapratu, ka viņam patīk otru cilvēku pakaitināt, tomēr zināju, ka no visa sarunātā viņš šo to domājis arī nopietni, un tas mani aizvainoja.

Man daudz ko būtu gribējies viņam sacīt. Stāstīt par savu bārenībā aizvadīto bērnību. Par to, ka man trūcis paša galvenā, tā, uz ko balstās ikvienas cilvēciskas radības dzīve. Ka man trūka ģimenes, nebija it nekā tāda, kas mani saistītu ar apkārtējo pasauli. Man bija tikai mans brālis Artijs. Dzirdot cilvēkus spriežam par dzīvi, es īsti neaptvēru, par ko ir runa, iekams neapprecējos ar Valiju. Tieši tāpēc es brīvprātīgi aizgāju karā. Sapratu, ka arī karš sniedz visaptverošu pieredzi, un man gribējās to izbaudīt. Un tas bija pareizi darīts. Lai cik stulbi tas izklausītos, karš man bija ģimenes vietā. Vēl tagad priecājos, ka neesmu to palaidis secen. Osano aizmirsa piebilst vai varbūt nevēlējās sacīt, jo zināja, ka man pašam tas ir skaidrs, proti, ka nemaz nav viegli būt noteicējam par savu dzīvi. Taču viņš nezināja, ka laime ir tāda manta, kuras vērtību es nekad neesmu spējis saprast. Gandrīz visu jaunības laiku aizvadīju nelaimīgs gluži ārēju apstākļu ietekmē. Un tieši ārējie apstākļi mani vēlāk padarīja samērā laimīgu. Laimi man sniedza laulība ar Valeriju, mūsu bērni, manas spējas, talants vai meistarība radīt literārus darbus, ar kuriem varēju nopelnīt iztiku. Tā bija uzraugāma laime, kas būvēta uz galīgas sagrāves pamatiem. Tāpēc man jo vērtīgāka. Es apzinājos, ka mana dzīve ir aprobežota, ka dzīvoju pliekanu, buržuāzisku dzīvi. Ka man ir maz draugu, nav nekādu sabiedrisku sakaru, nedz arī ieinteresētības panākumos. Vēlējos tikai kaut kā izšļūkt dzīvei cauri, vai arī vismaz man tā šķita.

Osano, vērodams mani, joprojām smaidīja.

— Tu esi visīstākais maitasgabals, kādu vien man gadījies sastapt. Nevienu tu nekad nelaid sev pārāk tuvu. Nevienam neļauj noprast, ko tu īstenībā domā.

Tad es vairs nenocietos.

— Nu, vai zināt, jūs varat man jautāt, ko vien gribat, es savas domas neslēpšu. Pat nevajag jautāt. Jūsu jaunākais darbs ir gatavais mēsls, un šo žurnālu jūs vadāt kā plānprātiņš!

Osano iesmējās.

— Nē jau, runa nav par tādiem niekiem. Es taču neteicu, ka tu esi negodīgs. Bet lai nu paliek. Gan jau tu kādreiz sapratīsi, par ko es runāju. īpaši tad, ja sāksi dzīties pakaļ skuķiem un uzkulsies uz tādu kā Vendija.

Vendija ik pa laikam ieradās mūsu birojā. Viņa bija satriecoša brunete ar ārprātīgās acīm un seksa pārsātinātu ķermeni. Vendija nebija nekāda muļķe, un Osano deva viņai recenzēt grāmatas. Viņa vienīgā no Osano bijušajām sievām šā cilvēka nebaidījās un kopš abu šķiršanās brīža kā prazdama maitāja viņa dzīvi. Līdzko aizkavējās alimentu izmaksa, Vendija sniedza sūdzību tiesā, lai saņemtu bērnu pabalstu un lai alimentu summa tiktu palielināta. Viņa bija pievākusi kādu divdesmitgadīgu puišeli, kas tāpat kaut ko rakstīja, un uzturēja arī to. Jaunais puisis krietni aizrāvās ar narkotikām, un Osano bija noraizējies, ka tas varētu ietekmēt viņa bērnus.

Par laulību ar Vendiju Osano man stāstīja tādus numurus, kuriem es nekādi nespēju noticēt. Reiz, iedami uz viesībām, viņi iekāpuši liftā, un Vendija liegusies sacīt, kurā stāvā jāizkāpj, tikai tāpēc, ka pirms tam viņi saķildojušies. Viņš tā saskaities, ka ķēries sievai pie rīkles un, lai uzzinātu stāvu, sācis to žņaugt, spēlēdams spēlīti, kā viņam labpatika izteikties, «nožņaudz cālēnu». Šī spēlīte Osano šķita pati jaukākā no atmiņām par laulību ar Vendiju. Jau nozilējusi gluži vai melna, sieva tomēr papurinājusi galvu, atteikdamās nosaukt stāvu, kurā notiek viesības. Galu galā vajadzējis palaist Vendiju vaļā. Osano apzinājās, ka sieva ir vēl trakāka par viņu pašu.

Reizēm pēc nenozīmīga strīdiņa viņa izsaukusi policiju, lai tā vīru izmestu no dzīvokļa, bet atbraukušie policisti gluži vai apstulbuši no viņas bezjēdzīgajām izrīcībām. Reiz tie ieraudzījuši pa grīdu mētājamies sagraizītus Osano apģērba gabalus. Jā, drēbes viņa esot sagriezusi, bet tas nedodot Osano tiesības viņu sist. Vendijai vienīgi aizmirsies piebilst, ka, sēdēdama uz sagriezto uzvalku, kreklu un kaklasaišu kaudzes, viņa ar vibratoru masturbējusi.

Arī par vibratoru Osano netrūka ko stāstīt. Vendija esot aizgājusi pie psihiatra, jo nav spējusi panākt orgasmu. Pēc sešiem mēnešiem viņa vīram atzinusies, ka psihiatrs ar viņu kopojoties, jo tas ietilpstot ārstniecības kursā. Greizsirdību Osano nepazina, tolaik pret Vendiju viņš jau izjutis riebumu.

— Riebumu, — viņš atkārtoja. — Jutu nevis naidu, bet riebumu. Un tur ir liela atšķirība.

Osano tomēr zaudējis savaldību ikreiz, kad saņēmis psihiatra piesūtīto rēķinu, un tad brēcis uz sievu: «Es lai maksāju simt dolārus nedēļā par to, ka tiek brūcināta mana sieva, un šo maucību vēl sauks par mūsdienu medicīnu?» Viņš to izstāstījis kādā sievas rīkotā kokteiļu vakarā, un Vendija aiz niknuma vairs nav gājusi pie psihiatra, bet nopirkusi vibratoru. Katru dienu pirms vakariņām viņa ieslēgusies guļamistabā, lai tur nevarētu iekļūt bērni, un masturbējusi ar savu mašīnu. Un orgasmu vienmēr panākusi. Vendija jo stingri piekodinājusi nevienam — ne vīram, ne bērniem šai svētajā stundā viņu netraucēt. Visa ģimene, pat bērni, to iedēvējuši par «laimes stundu».

Beidzot Osano, tā viņš man stāstīja, esot bijis spiests ar Vendiju galīgi izšķirties, kad tā sākusi gvelzt par Skotu Ficdžeraldu, ka vielu labākajiem darbiem tas nozadzis savai sievai Zeldai. Ka Zelda pati būtu izcila romānu rakstniece, ja vien vīrs nerīkotos tik nekrietni. Tad Osano sagrābis Vendiju aiz matiem un iegrūdis ar degunu grāmatā «Lielais Getsbijs».

«Izlasi šito, aptaurētā ķēve,» viņš sacījis. «Izlasi kaut desmit teikumus un pēc tam ieskaties viņa sievas grāmatā. Tad nāc pie manis un mēģini vēlreiz žvankstēt šitādas mēslības.»

Sieva izlasījusi abas grāmatas, atnākusi pie viņa un malusi to pašu. Osano gāzis Vendijai pa ģīmi, tā ka

šai abas acis zilas, un pēc tam pametis viņu uz visiem laikiem.

Pavisam nesen Vendija bija guvusi kārtējo uzvaru pār Osano, izvezdama viņu no pacietības. Viņš zināja, ka šķirtā sieva par bērnu pabalstam saņemtajiem līdzekļiem uztur savu jauno mīļāko. Taču kādudien pie viņa atnākusi meita un lūgusi naudu apģērbam. Meitene paskaidrojusi, ka ginekologs viņai aizliedzis valkāt džīnas, jo no tām radies maksts iekaisums, bet, kad viņa lūgusi naudu kleitas pirkšanai, māte atbildējusi: «Ej prasi tēvam!» Tas notika piecus gadus pēc laulības šķiršanas.

Lai izvairītos no mūžīgajām ķildām, Osano pec tam pabalsta naudu deva tieši meitai. Vendija iebildumus necēla. Bet pēc gada iesūdzēja Osano tiesā, lai piedzītu alimentus par visu iepriekšējo gadu. Meita liecināja par labu tēvam. Osano nešaubījās, ka prāvā uzvarēs, kad tiesnesis uzzinās patiesos apstākļus. Tomēr tiesnesis ne vien brīdināja Osano turpmāk alimentus maksāt tieši mātei, bet arī piesprieda nolīdzināt parādu par visu iepriekšējo gadu. Tā viņš dabūja maksāt divreiz.

Vendiju šī uzvara tā iejūsmināja, ka viņa pēc tam centās Osano pielabināties. Tomēr viņš skarbi atraidīja tās tuvošanās mēģinājumus un bērnu klātbūtnē sacīja:

— Tu esi vispretīgākā palaistuve, kādu man savā mūžā gadījies redzēt.

Kad Vendija nākamreiz ieradās redakcijā, Osano viņu nelaida pār sava kabineta slieksni un atņēma visus viņai uzticētos darbus. Visvairāk Osano pārsteidza tas, ka Vendija neapjēdza, kāpēc viņa savam šķirtajam vīram tā riebjas. Draugiem viņa visvisādi gānīja Osano un palaida baumas, ka tas gultā nav spējis viņu apmierināt, jo esot galīgi nodrillējies. Ka patiesībā viņš esot homoseksuālists, kuru aizraujot tikai mazi zēni. Vendija mēģināja stāties ceļā, kad Osano vasarā gribēja bērnus ņemt pie sevis, tomēr šai cīniņā uzvaru guva viņš. Pēc tam Osano kādā ļoti populārā žurnālā publicēja ļauni asprātīgu stāstu par savu šķirto sievu. Dzīvē viņš varbūt tiešām nespēja Vendiju pievārēt, bet stāstā bija radīts drausmīgi patiess por-

trets, un, tā kā Vendija grozījās Ņujorkas literātu aprindās, viņa šai portretā tika pazīta tūlīt. Līdz ar to Vendija saņēma iznīcinošu triecienu, ja viņu vispār bija iespējams satriekt, un beidzot lika Osano mierā. Tomēr šī sieviete aizvien vēl viņu grauza kā lēnas iedarbības inde. Līdzko Osano iedomājās Vendiju, seja viņam piesarka un acīs iegailējās neprāts.

Reiz, ienācis birojā, Osano man pavēstīja, ka kinostudija nopirkusi kādu vecu viņa romānu, pēc kura uzņemšot filmu, tāpēc viņam jābrauc uz scenārija apspriešanu un visus izdevumus segšot studija. Viņš aicināja mani līdzi. Es piekritu, tikai piemetināju, ka pa ceļam gribētu iegriezties Lasvegasā uz kādu dienu vai divām un apciemot savu draugu. Lai notiek, Osano atbildēja. Viņš atradās pusceļā starp pēdējo šķirto un nākamo sievu, viņam nepatika ne kaut kur vienam braukt, ne palikt vienatnē, turklāt viņš juta, ka ielaužas naidnieka teritorijā. Tāpēc gribēja, lai pie sāniem būtu draugs. Vismaz tā viņš sacīja. Es nekad nebiju redzējis Kaliforniju, un, ja vēl par šo braucienu kāds maksā, man tas likās gluži izdevīgs darījums. Es vēl nenojautu, ka brauciens man ienesīs ne vien ceļa naudu.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Biju vēl Vegasā, kad Osano beidzās pēc viņa grāmatas veidotā kinoscenārija apspriešana. Kāpu lidmašinā un braucu uz Losandželosu, lai atceļā uz Ņujorku kavētu Osano laiku. Kālijs lūdza mani atvest Osano uz Vegasu, jo viņam gribējās ar to iepazīties. Man tomēr neizdevās Osano pierunāt, tāpēc braucu uz Losandželosu.

Tik niknu kā viesnīcas «Beverlihilsa» numurā es Osano nekad vēl nebiju redzējis. Kinoindustrija, viņš juta, apgājušies ar viņu ka ar pēdīgo mēslu. Vai tad tie ļautiņi nezina, ka viņš ir pasaulslavens, visu kritiķu mīlēts no Londonas līdz Ņūdēlijai, no Maskavas līdz Sidnejai Austrālijā? Lasītāju daudzinātās viņa grāmatas izdotas trīsdesmit trīs valodās, arī vairākās slāvu mēlēs. Viņam aizmirsās vienīgi piebilst, ka visas pēc viņa grāmatām uzņemtās filmas nezin kāpēc sagādājušas vienīgi zaudējumus.

Osano bija nokaitinājis arī daudz kas cits. Viņa patmīlība nespēja paciest, ka filmas režisors ir nozīmīgāka persona nekā sižeta autors. Osano lūkoja pagādāt mazu lomiņu kādai savai draudzenei, bet tas neizdevās, un radās vēl viens iemesls niknumam. Vēl trakāk tas viņu sakaitināja, kad izrādījās, ka operators un epizodēs iesaistīts aktierelis savas draudzenes iedabūjuši filmā. Nieka operatoram un kaut kādam padēklim aktierim tātad bija lielāks svars nekā viņam, diženajam Osano. Cerēju, ka man izdosies šefu iedabūt lidmašīnā, iekams viņš nav sajucis prātā, izdemolējis kinostudiju un nonācis cietumā vai trakonamā. Bet līdz iekāpšanai lidmašīnā, kas izlidoja nākamajā rītā, mums vēl vajadzēja Losandželosā pavadīt veselu dienu un nakti. Lai Osano mazliet nomierinātu, piedabūju viņu aiziet pie sava

Rietumkrasta aģenta, varen izveicīga zeļļa, kas spēlēja teni-su un apkalpoja daudzus izklaides industrijas darboņus. Piedevām viņam bija vairākas superizskatīgas draudzenes. Šo puisi sauca Dorens Rads.

Dorens darīja ko mācēdams, bet, ja nelaime ir klāt, maz kas ir līdzams.

— Jums nepieciešams vakarā izklaidēties, — Dorens sacīja, — neliela atelpa, vakariņas glītas sarunu biedres sabiedrībā, viegls nomierinošs līdzeklis, lai naktī varētu gulēt. Sekss būtu pašā laikā. — Dorens prata sievietem izpatikt. Bet vīriešu sabiedrībā viņš par tām runāja aizvainojoši.

Taču pirms ielaišanās šādā darījumā Osano katrā ziņā vajadzēja nospēlēt nelielu teātri. Pasaulslavens rakstnieks, nākamais Nobela prēmijas laureāts, galu galā nevarēja pieļaut, ka ar viņu apietas kā ar pusaugu skolas puiku. Taču aģents bija guvis pieredzi ne ar vienu vien dižajam Osano līdzīgu darboni. Dorens Rads bija apkalpojis valsts sekretāru, prezidentu, Amerikas visticīgāko evaņģēlija sludinātāju, kas svētajam templim piepulcējis miljoniem ticīgo, bet pats, pēc Dorena teiktā, bija visnevaldāmākais ērzelis visā pasaulē.

Bija tīrā bauda vērot, kā aģents nomierina sabudināto Osano patmīlību. Tā nebija vis nekāda Vegasas operācija, kur meitenes numuros piegādā kā picu. Te to darīja ar šiku.

— Man ir kāda ļoti inteliģenta meitene, kas vai beidzas nost aiz vēlmes iepazīties ar jums, — Dorens sacīja. — Viņa ir izlasījusi visas jūsu grāmatas un domā, ka esat pats lielākais amerikāņu rakstnieks. Nē, es nepūderēju jums smadzenes. Viņa nav nekāda aktrisīte, ko var paņemt epizodiskām lomām. Meitene ieguvusi psiholoģijas bakalaura grādu Kalifornijas universitātē un tikai reizēm filmējas nelielās lomās, lai labāk iedzīvotos saiknē ar cilvēkiem un varētu rakstīt scenārijus. Viņa ir kā jums radīta.

Osano, protams, nebija tik viegli paķerams. Osano saprata, ka šī spēlīte notiek viņa dēļ, ka tiek gatavots tieši tas, ko viņš patiesi vēlas. Tāpēc, kad Dorens nocēla tālruņa klausuli, viņš nenocietās, nepajautājis:

— Tas viss ir brīnišķīgi, bet vai man būs ļauts likties ar viņu gultā?

Aģents ar zeltgalvainu zīmuli jau grieza ciparu ripu.

— Dodu deviņdesmit procentus par izdošanos, — viņš atbildēja.

— Kur jūs raujat tādu skaitli? — Osano aši ievaicājās. Viņš tā jautāja aizvien, līdzko kāds viņam uzmācās ar statistiku. Osano necieta statistiku. Viņš pat iedomājās, ka New York Times publicē pašu izgudrotus datus par akcijām fondu biržā, jo reiz, kad viena no viņa IBM akcijām bija novērtēta par 295 dolāriem un viņš to gribēja pārdot, izrādījās, ka tā maksā tikai 290 dolārus.

Dorens saminstinājās. Viņš vairs negrieza ripu.

— Kopš šo meitenj pazīstu, esmu viņu savedis kopā ar pieciem vīriešiem. Četri no tiem netika atraidīti.

— Tas ir tikai astoņdesmit procenti, — Osano sacīja.

Dorens atkal ķērās pie ciparu ripas. Kad klausulē atskanēja balss, viņš atgāzās grozāmajā krēslā un piemiedza mums ar aci. Tad sākās kumēdiņi. Es kļuvu mēms, mēms aiz brīnumiem. Dorens bija neatvairāms. Balss viņam skanēja tik mīlīgi, smiekli tik aizraujoši.

— Ketrin, — viņš dūdoja. — Mana mīļā, mana dārgā kliente. Klausies, es tikko runāju ar režisoru, kas drīz sāks filmēt vesternu ar Klintu Istvudu. Vai vari ticēt — viņš tevi atceras pēc tās vienīgās pērngada sarunas. Viņš apgalvo, ka tu kinoprovē esot bijusi par visām labākā, bet viņam vajadzējis ņemt aktrisi ar vārdu, un, kad filma bijusi gatava, viņš šo savu rīcību nožēlojis. Lai nu kā tas bijis, viņš vēlas ar tevi tikties rīt vienpadsmitos vai arī trijos. Vēlāk piezvanīšu vēlreiz un pateikšu precīzu laiku. Norunāts? Zini, man šķiet, ka šoreiz izdosies. Tā, manuprāt, tev būs lieliska iespēja. Liekas, tavs laiks ir pienācis. Nē, man nenāk ne prātā jokot.

Bridi viņš klusēdams klausījās.

— Jā, jā, es zinu, ka tev izdosies teicami. Absolūti brīnišķīgi. — Dorens jokodamies pārgrieza acis un palūrēja uz mums, bet manī tas pret viņu radīja nepatiku. — Jā, jā, kā tad, aprunāšos ar viņiem un tūdaļ atkal zvanīšu tev. Ei,

klausies, uzmini, kas pie manis patlaban biroja sēž! Netrāpīji. Ne velna! Klausies, rakstnieks — Osano. Nē, es neākstos. Jā, goda vārds. Nu kā tad, tik tiešām viņš. Vari ticēt vai neticēt, viņš pieminēja tevi, nē, ne jau pēc vārda, mēs te runājām par kino, un Osano atcerējās tevi epizodiskā lomā — filmā «Nāve pilsētā». Vai nav jocīgi? Jā gan, tu viņam patīc. Protams, teicu, ka tu jūsmo par viņa grāmatām. Paklau, man ir spoža ideja. Šovakar es ar viņu iešu vakariņot pie Čeisena, un kāpēc gan tu nevarētu pušķot mūsu sabiedrību? Lieliski! Aizsūtīšu astoņos pēc tevis limuzīnu. Labi, dārgumiņ. Ak tu, mana maziņā! Es zinu, ka tu viņam patiksi. Viņš nemaz negrib iepazīties ar uzlecošām zvaigznēm. Viņam nekādas zvaigznes vispār nepatik. Viņam vajadzīga gudra sarunu biedre, un man nupat pielēca, ka jūs abi esat kā viens otram radīti. Uz redzēšanos, mīļumiņ!

Aģents nolika klausuli, atgāzās krēslā un apbalvoja mūs ar burvīgu smaidu.

— Viņa patiešām ir ļoti jauka skuķenīte, — viņš sacīja.

Es manīju, ka šī izrāde Osano mazliet nomāc. Sievietes viņam tiešām patika, un viņš necieta, ka tās tiek ievilinātas ar viltu. Osano bieži apgalvoja, ka labāk lai sieviete pievilinot viņu, nekā viņš pievilinot sievieti. Reiz viņš man izklāstīja visu savu filozofiju par iemīlēšanos. Kāpēc esot labāk krist par upuri.

— Palūkosimies no šādas puses, — viņš sacīja. — Kad vīrietis ir ieķēries kādā sievišķī, viņš pūlas cik spēdams pat tad, ja tā viņu ķer uz muļķi. Vīrietis spēj īsti aizrauties, vīrietis spēj izbaudīt katru minūti. Sievietei tas ir tikai apgrūtinājums. Viņa strādā... vīrietis rotaļājas. Par ko gan gausties, kad sieviete beidzot viņu pamet, ja tāpat ir skaidri zināms, ka viņa vīrieti tikai izmantojusi?

Tajā vakarā Osano filozofija dabūja krietni trūkties. Viesnīcā viņš pārradās pirms pusnakts, piezvanīja man, pēc tam atnāca iedzert un pastāstīt, kā gājis ar Ketrinu. Dorena aprēķinātie procenti bija noslīdējuši stipri zemu. Ketrina esot burvīga, sprigana, sīka tumšmate un aptecē-jusi Osano vai izkusdama. Viņa mīlot Osano. Dievinot viņu. Aiz laimes par iespēju vakariņot ar dižo Osano

Ketrina esot vai nobeigusies. Dorenam tas tūdaļ pielēcis, un pēc kafijas viņš atvadījies. Osano un Ketrina izdzēruši iesākto šampanieša pudeli un braukuši atpakaļ uz viesnīcu, lai ķertos pie iecerētā. Bet tad laime uzgriezusi

Osano muguru, lai gan viss būtu varējis beigties veiksmīgi, ja vien ceļā nestātos viņa patmīlība.

Visu izpurgājis kāds neparasts Holivudas aktieris — Dikijs Sanderss, kas apbalvots ar Oskaru un spēlējis sešās lielus panākumus guvušās filmās. Unikālu šo aktieri dara tas, ka viņš ir punduris. Tas nemaz nav tik nelāgi, kā varētu likties. Dikijam tikai mazliet pietrūkst līdz ļoti maza vīrieša augumam. Turklāt viņš ir ļoti glīts. Varētu teikt, ka Dikijs ir Džeimss Dīns miniatūrā. Tas pats

skumjais, mīlīgais smaids, ko viņš izmantoja izšķērdīgi,

precīzi aplēsdams tā iedarbību uz sievietēm. Šim smaidam neviena nespēja turēties pretī. Un, kā vēlāk sacīja Do-rens, nav ko grābstīties pa tukšo, — kurš sievišķis gan atteiksies likties gultā ar smuku punduri?

Tātad, kad Dikijs Sanderss iesoļojis restorānā, ne par

kādu sāncensību nav bijis ne jausmas. Dikijs ieradies viens un apstājies pie viņu galdiņa sasveicināties ar Ketrinu; šķitis, ka abi ir pazīstami, jo Ketrina nesen tēlojusi nelielu lomu kādā filmā ar Dikiju. Šā vai tā, bet Ketrina pundurim pievērsusies divkārt jūsmīgāk, nekā izturējusies pret viņu, Osano. Viņu sagrābis tāds niknums, ka viņš atstājis Ketrinu divatā ar punduri un viens pats atgriezies viesnīcā.

— Sūdīga pilsēta, — Osano gremzās. — Tādam vīram kā man kaut kāds puņķains kverplis izgriež pogas.

Osano no tiesas bija satriekts. Viņa slava te nenozīmēja itin neko. Ari gaidāmā Nobela prēmija šai pilsētā nelikās ne graša vērta. Vienaldzības ledu nespēja lauzt ne Pulicera prēmija, ne Nacionālā literatūras balva. Viņu apsteidza punduris aktierelis, un tas gāja pāri viņa pacietībai. Beidzot man viņu vai stiepšus vajadzēja aizgādāt uz paša numuru un iegāzt gultā. Iedams projām, es viņu mierināju:

— Klausiet mani, šis Dikijs nav nekāds punduris, viņš ir tikai ļoti mazs vīrietis.

* * *

Nākamajā rītā, kad jau sēdējām lidmašīnā, kas mūs veda uz Ņujorku, Osano joprojām bija nomāktā omā. Ne jau tikai par to, ka kļūdījies, nosakot Ketrinas pieejamības procentu, bet arī tāpēc, ka viņa grāmatas ekrāna versiju bija samaitājuši kinovīri. Osano apzinājās, ka scenārijs iznācis draņķīgs, un tur viņam bija taisnība. Tā nu viņš lidmašīnā sēdēja, galīgi sašļucis, un jau pirms lidmašīnas pacelšanās stjuartei bija izdiedelējis kārtējo viskija devu.

Mēs sēdējām pašā priekšā, tūlīt aiz pilotu kabīnes starpsienas, un otrpus celiņa vietas bija ieņēmis precēts pusmūža pāris, abi slaidi un ļoti eleganti. Vīrieša visai patīkamaja sejā manīja paguruma pēdas, tās izteiksme likās pat nelaimīga. Radās iespaids, ka dzīve viņam ir gatavā elle, kas gan godam nopelnīta. Nopelnīta ar acīm redzamo augstprātību, lepno apģērbu un ļauno skatienu. Vīrietis nepārprotami cieta un droši vien liktu ciest ikvienam savā tuvumā, ja vien būtu pārliecināts, ka izdosies kādu uz to piedabūt.

Sieva izskatījās pēc klasiskas izlutinātas dāmiņas. Acīmredzot bagāta, bagātāka par vīru, lai gan droši vien abi bija bagāti. Par to liecināja kaut vai uzpūtīgais žests, kad viņi paņēma stjuartes sniegto ēdienkarti. Skatiens, ar kādu abi nomēroja Osano, kas sūca savu nelikumīgi izspiesto viskiju.

Sievietes pašapzinīgais skaistums likās visdārgāko plastiskās ķirurģijas speciālistu saglabāts un ar kalnu saulē vai dienvidu kūrortos iegūto vienmērīgo iedegumu pastāvīgi uzspodrināts. Neapmierinātībā sašķobītā mute spētu netīkamu darīt ikvienu sievieti. Viņai pretī pie starpsienas piekārtā stiepļu grozā sēdēja pūdelis — skaists dzīvnieks, kam laikam gan rets suns pasaulē spētu līdzināties. Sudrabaini pelēkā, sprogainā vilna vijās pāri acīm. Mute rožaini sārta, ap kaklu uz pakauša pušķī sasieta rožaina lente. Rožains pušķis rotāja pat skaisto asti, ko pūdelis lāgiem paluncinā-ja. Pats jaukākais, pats laimīgākais suņa bērns. Abi nožēlojamie cilvēciskie radījumi acīmredzot izbaudīja tīkamo apziņu, ka ir tāda dārguma īpašnieki. Pat vīrieša seja mazliet atmaiga, kad viņš paskatījās uz pūdeli. Sievietes sejā manīja nevis prieku, bet gan īpašnieces lepnumu, viņa šķita kā veca, neglīta māte, kas savu skaisto, šķīsto meitu saga-

tavo precību tirgum. Kad viņa pastiepa roku un pūdelis to baudkāri nolaizīja, gribot negribot bija jādomā par pāvestu, kas skūpstam pasniedz savu gredzenu.

Apbrīnojama bija Osano spēja neko nepalaist secen pat tad, kad viņš šķietami lūkojās pavisam uz citu pusi. Ierāvies sēdeklī, Osano likās aizņemts tikai ar savu dzeramo. Pēkšņi viņš man sacīja:

— Es labprātāk gulētu ar to suni nekā ar šitādu sievišķi.

Lidmašīnas motoru rēkoņā sieviete otrpus celiņa neko

sadzirdēt nevarēja, tomēr man tapa neomulīgi. Viņa pameta uz mums saltu, nicīgu skatienu, taču iespējams, ka viņa allaž tā skatās uz cilvēkiem.

Jutos vainīgs par to, ka šos cilvēkus klusībā biju nozākājis. Arī viņi galu galā ir cilvēciskas būtnes. Kas man devis tiesības izgudrot par viņiem visādas aplamības? Tāpēc atbildēju:

— Varbūt viņi nemaz nav tik slikti, kā izskatās.

— Nē, ir gan, — Osano palika pie sava.

Tas nebija Osano cienīgi. Viņš spēja būt šovinists, rasists un gaužām aprobežots savos spriedumos, taču tas viņā nebija galvenais. Patiesībā tas neko nenozīmēja. Tāpēc es viņa teikto laidu gar ausīm un, kad glītā stjuarte mums pasniedza pusdienas, sāku stāstīt savus piedzīvojumus Vegasā. Osano nespēja noticēt, ka reiz esmu bijis deģenerējies azartspēl manis.

Nelikdamies vairs ne zinis par precēto pāri otrpus celiņa, jau tos aizmirsis, es sacīju:

— Vai zināt, kā azartisti dēvē pašnāvību?

— Nē, — Osano atbildēja.

Es pasmaidīju.

— Viņi to sauc par Trumpja dūzi.

Osano nogrozīja galvu.

— Tas taču ir burvīgi, — viņš dzedri noteica.

Manīju Osano nicinošo attieksmi pret šādu melodramatisku apzīmējumu, tomēr turpināju:

— To man pateica Kālijs tajā rītā, kad Džordans padarīja sev galu. Kālijs iznāca no kazino un teica: «Zini, ko šis āmurgalva Džordans izdarījis? Izvilcis no piedurknes

Trumpja dūzi. Sitas stulbenis metis galdā Trumpja dūzi.» — Es apklusu, tobrīd, pēc tik daudziem gadiem, notikušo atcerēdamies daudz spilgtāk. Jocīgi. Nekad iepriekš man nebija prātā nākuši ne šie vārdi, ne arī tas, ka Kālijs kaut ko tādu teicis tajā naktī. — Kālijs to sacīja, uzsvērdams katru zilbi — Trumpja dūzis.

— Kā tu domā — kāpēc šis Džordans to izdarīja? — Osano vaicāja. īpaši interesi viņš neizrādīja, bet redzēja, ka es jūtos apbēdināts.

— Kas viņu, ellē, zina! — es attraucu. — Man pašam šķita, ka esmu milzum gudrs. Ka esmu Džordanu izpratis. Gandrīz jau biju izpratis, bet tad viņš pēkšņi apveda mani ap stūri. Un tas mani beidz vai nost. Džordans sagrāva manu ticību viņa cilvēcīgumam, viņa traģiskajam cilvēcīgumam. To nedrīkst pieļaut — ļaut, lai kāds sagrauj cilvēka ticību kāda cita cilvēcīgumam.

Osano pasmīnēja, pameta ar galvu uz precētā pāra pusi.

— Viņu cilvēcīgumam, vai? — viņš jautāja, un tad es aptvēru, ka tieši tālab esmu ierunājies par Džordanu.

Es palūkojos uz tiem abiem.

— Varbūt.

— Nu labi, — Osano sacīja. — Bet reizēm tomēr rodas pavisam citas domas. It īpaši par bagātniekiem. Zini, kur bagātnieki alojas? Viņi iedomājās, ka nav sliktāki par citiem tāpēc, ka viņu rīcībā ir kaudzēm naudas.

— Vai tad viņi ir sliktāki? — es vaicāju.

— Jā, — Osano atbildēja. — Viņi ir kā kupraiņi.

— Un kupraiņi ir sliktāki par pārējiem? — es vaicāju. Man gandrīz paspruka «punduri».

— Jā, — Osano sacīja. — Tāpat kā cilvēki ar vienu aci, kukuļotāji, kritiķi, neglīti sievišķi un tamlīdzīgi salašņas. Lai līdzinātos citiem cilvēkiem, viņiem krietni jāpiestrādā. Bet tie tur abi pat nedomā piestrādāt. Un tāpēc nekad nebūs tādi kā citi.

Osano atbildei trūka loģikas un pamatojuma, parastās spožās asprātības. Un ko gan varēja gaidīt. Visa nedēļa viņam bija iegadījusies gauži nelādzīga. Ne jau katram

gadās piedzīvot, ka mīlas dēku izcūko punduris! Es šo jautājumu vairs necilāju.

Pusdienošana bija galā. Osano izdzēra susligo šampanieti, notiesāja samazgaino ēdienu, kuru pasniedza mums, kas braucām ar pirmās klases biļeti, bet kuru es labprāt apmainītu pret visparastāko desiņmaizīti. Kad tika nolaists kinoekrāns, Osano atsprādzēja siksnu, piecēlās un kāpa augšā uz atpūtas salonu. Es izdzēru kafiju un devos viņam līdzi.

Viņš apsēdās krēslā ar augstu atzveltni un pīpēja garu Havanas cigāru. Viņš piedāvāja arī man, un es neatteicos. Osano par prieku, es jau kaut cik pratu šo cigāru garšu novērtēt. Ar cigāriem viņš parasti neskopojās, tomēr kuram katram tos neizdāļāja. Kādu pacienājis, viņš vērīgi noskatījās, vai pacienātais dūmā rod pietiekamu baudījumu, lai cigāru būtu pelnījis. Salons pamazām sanāca ļaužu pilns. Dežurējošā stjuarte rāvās ar dzeramā iznēsāšanu. Pasniegusi Osano glāzi ar martīni, meitene apsēdās uz krēsla paroceņa, un Osano, saņēmis tās plaukstu, ielika tai klēpī roku.

Es sapratu, cik brīnišķīgi jūtas Osano līdzīgi slavenības kaut vai tāpēc, ka var atļauties jebkuras vaļības. Pirmām kārtām jau šī nesatricināmā pašpārliecība. Otrām kārtām — neviena jauna meitene ne mirkli neiedomājas, ka šāds slavens vīrs ir pretīgs vecis, bet jūtas bezgala glaimota par to, ka tik ievērojams cilvēks saskata viņas pievilcību. Ja jau Osano viņu iekārojis, tad viņa noteikti ir īpaša būtne. Neviena neapjēdza, ka Osano ir tik miesaskārīgs, ka metas virsū ikkatram radījumam, ja vien tam mugurā brunči. Bet tas nebūt nav tik ļauni, kā izklausās, jo pasaulē netrūkst šādu tēvaiņu, kas grābj ciet katru, vienalga, biksēs vai brunčos ģērbušos.

Jauno stjuartīti Osano bija apbūris. Uz viņa pusi stūrēja arī kāda pasažiere, sieviete jau krietni gados, ar interesantu, neizprotamu seju. Viņa mums pastāstīja, ka tikko esot atkopusies pēc sirds operācijas, pusgadu neesot ne ar vienu gulējusi, bet nu jūtot, ka pienācis īstais brīdis. Sievietes parasti Osano aplaimoja ar šādām runām. Viņām šķita, ka tādam cilvēkam var stāstīt visu, jo viņš

ir rakstnieks un visu sapratis. Vēl ari tāpēc, ka viņš ir slavens un šāda atklātība var viņu ieinteresēt.

Osano izņēma no kabatas sirdsveidīgu kārbiņu ar tabletēm. Viņš paņēma vienu tableti, tad sniedza kārbiņu sirds slimniecei un stjuartei.

— Ņemiet! — viņš sacīja. — Baigi uzmundrinoši. Liek justies kā septītās debesīs. — Pēkšņi viņš pārdomāja. — Nē, jums nevajag, — viņš teica sirds slimniecei. — Jūsu stāvoklī tas neder. — Es sapratu, ka sirds slimniece tiek nobīdīta malā.

Piedāvātās tabletes patiesībā bija penicilīns, ko Osano aizvien ieņēma pirms seksuāla kontakta, lai nodrošinātos pret aplipšanu ar venēriskām slimībām. Šo triku viņš vienmēr izmantoja, arī lai, iemānīdams tableti potenciālajai partnerei, iegūtu divkāršu nodrošinājumu. Osano sniedza kārbiņu man, bet es atteicos.

Stjuarte patiesi bija jauna un daiļa, bet izturēties vienlīdz laipni pret Osano un sirds slimnieci nespēja. Pūlēdamās pievērst Osano uzmanību tikai sev, viņa mīlīgi pavaicaja:

— Vai jūs esat precējies?

Lai gan meitene it labi zināja, tāpat kā to zina visi, ka Osano ne vien ir precējies, bet bijis precējies vismaz piecas reizes. Tikai to gan viņa nezināja, ka tāds jautājums Osano kaitina, jo viņš šādos pavedināšanas brīžos jutās mazliet vainīgs par to, ka krāpj savas sievas, arī šķirtās. Osano uzsmaidīja stjuartei un vēsi atbildēja:

— Esmu precējies, man ir pastāvīga mīļākā un ari pastāvīga draudzene. Pašlaik es lūkojos pēc dāmas, ar kuru varētu mazliet izklaidēties.

Tas bija aizvainojoši. Meitene nosarka, piecēlās un gāja pasniegt dzeramo citiem pasažieriem.

Osano iesēdās krēslā ērtāk, lai pa īstam izbaudītu sarunu ar sirds slimnieci, kurai deva padomus pirmajai piegulēšanas reizei, un tur nu viņš mazliet pārcentās.

— Klausieties! — viņš sacīja. — Pirmajā piegājienā nevajag darīt visu uzreiz. Vīrietim no tā nekāds liels prieks netiks, jo jūs pati būsiet drusku apjukusi. Jāpanāk, lai viņš jūs apstrādā, kamēr esat pusmiegā. Ieņemiet kādu

nomierinošu tableti, un, kad laidīsieties miegā, viņš ņems jūs priekšā, saprotat? Bet tur vajadzīgs lietpratējs. Īsts džentlmenis, īsts piegulēšanas mākslinieks.

Dāma pietvīka. Osano smaidīja. Viņš zināja, ko dara. Man arī sametās neērti. Es aizvien drusku iemīlos svešās sievietēs, kas mani kaut kā aizkustina. Redzēju, ka sirds slimniece pūlas izgudrot, kā iedabūt Osano gultā. Viņa nesaprata, ka šim vīrietim ir par vecu, ka Osano aukstasinīgi izspēlē kārtis, lai pievilinātu jauno stjuarti.

Tā nu mēs traucāmies ar sešsimt judžu ātrumu stundā, nenojauzdami, kas mūs gaida. Osano arvien vairāk apdzērās, un tas nebija uz labu. Sirds slimniece iereibusi raudulīgi vāvuļoja par miršanu, tincināja, kā atrast īsto vīrieti, kas mācētu viņu pareizi piegulēt. Osano tas krita uz nerviem, un viņš sacīja:

— Aizvien paliek iespēja izspēlēt Trumpja dūzi.

Dāma, protams, nezināja, par ko Osano runā. Tomēr saprata, ka no viņas kratās vaļā, bet aizvainotība sievietes sejā Osano saniknoja vēl vairāk. Viņš pasūtīja nākamo viskija devu, un stjuarte aiz greizsirdības un dusmām par to, ka slavenība viņu vairs neievēro, pasniegusi glāzi, gāja tālāk tajā vēsi aizskarošajā mierā, ko jauni cilvēki parasti izmanto, lai atsēdinātu večus. Un Osano todien savu vecumu nespēja noslēpt.

Tajā brīdī uz sliekšņa parādījās pāris ar pūdeli. Jā, tā nu bija sieviete, kurā es nemūžam nespētu iemīlēties. Neapmierinātībā savilktā mute, mākslīgi nobrūninātā seja, kurā ķirurga skalpelis nebija atstājis nevienu dzīvu vaibstu, likās pārāk atbaidoša, lai ierosinātu kaut niecīgāko iztēli, ja vien cilvēks nav no sadomazohistu sugas.

Vīrs nesa mazo, skaisto pūdeli, kas aiz laimes kārstīja rožaino mēlīti. Rokās turētais pūdelis vīrieša skābajā ģīmī ievilka tādu kā aizkustinošas neaizsargātības vaibstu. Osano, kā iepriekš, likās laulāto pāri neredzam, bet pēc viņu skatieniem varēja nomanīt, ka abi ir Osano pazinuši. Droši vien redzējuši televīzijā. Osano ekrānos parādījās simtiem reižu, aizvien izceldamies ar kādu muļķīgu izlēcienu, kas mazināja viņa patieso vērtību.

Pāris pasūtīja dzeramo. Sieviete kaut ko sacīja vīram, un tas nolika pūdeli zemē. Brīdi pastāvējis saimniekam blakus, suns sāka vandīties apkārt, apošņāja pasažierus un krēslus. Es zināju, ka Osano dzīvniekus necieš, taču viņš izlikās nemanām, ka pūdelis apošņā viņa kājas. Viņš turpināja sarunu ar sirds slimnieci. Noliekusies sakārtot rožaino lentīti pūdelim ap kaklu, viņa ļāva tam nolaizīt roku. Es nekad neesmu sapratis dzīvnieku mīļotājus, taču šis pūdelis, jāatzīst, izstaroja gandrīz vai seksualitāti. Man iešāvās prātā — nezin kas ar šo skabsejaino pāri vispār notiek? Pūdelis paskraidīja pa salonu, tad atgriezās pie saimniekiem un notupās sievietei pie kājām. Sieviete uzlika saulesbrilles, kas viņas izskatu vērta vēl draudīgāku, un, kad stjuarte atnesa dzeramo, kaut ko tai sacīja. Meitene pārsteigta palūkojās viņā.

Laikam tieši tajā brīdī es kļuvu mazliet nervozs. Osano jau bija krietnās burās. Viņam derdzās justies lidmašīnā kā lamatās notvertam, viņam derdzās apziņa, ka ir notverts kā lamatās šai sarunā ar sievieti, ar kuru nevelejas gulēt. Vienīga apsēstība tajā mirklī viņam bija doma, kā iedabūt stjuarti tualetē un tur to ar joni apstrādāt. Stjuarte atnesa man dzeramo un noliekusies kaut ko iečukstēja ausī. Redzēju, ka Osano sagrābj greizsirdība. Pēc viņa saprašanas, meitene nāca pie manis tīšām, un šāds aizvainojums slavenībai nebija izturams. Osano varētu saprast, ka meitenei labāk patīk jaunāks, izskatīgāks vīrietis, bet triecienu savai slavai viņš nespēja paciest.

Taču stjuarte man pačukstēja tikai par savam nepatikšanām. Viņa sacīja:

— Tā sieviete grib, lai es lūdzu misteru Osano apdzēst cigāru. Dūmi kaitējot viņas sunim.

Žēlīgais Dievs! Pēc noteikumiem suns vispār nedrīkstēja skraidīt pa salonu. Sunim vajadzēja atrasties savā groza. Tas bija zināms visiem. Meitene norūpējusies čukstēja:

— Ko lai es tagad daru?

Visā, kas notika pēc tam, laikam daļēji vainīgs biju es. Zināju, ka Osano spēj pārskaisties līdz vājprātam jebkurā mirklī, un par šo mirkli labāku bija grūti iedomāties. Taču man aizvien ir bijis interesanti vērot cilvēku reakciju. Man gribējās redzēt, vai stjuartei pietiks dūšas teikt tādam vīram kā Osano, lai viņš apdzēš savu iecienīto Havanas cigāru kaut kāda ķēma suņa dēj. īpaši tad, kad Osano samaksājis par pirmās klases biļeti tādēļ, lai salonā drīkstētu smēķēt. Vēl man gribējās redzēt, kā Osano noliks pie vietas šo uzpūtīgo sievišķi ar krama ģīmi. Savu cigāru es būtu tūdaļ nodzēsis, un miers ar visu. Bet Osano es pazinu. Viņš drīzāk pasūtīs lidmašīnu pie visiem velniem nekā padosies.

Stjuarte gaidīja atbildi. Es paraustīju plecus.

— Dariet, ko liek jūsu pienākums, — es saciju. Atbilde, protams, bija ļaunprātīga.

To laikam saprata arī stjuarte. Vai ari gribēja Osano pazemot, ja jau viņš tai vairs nepievērš uzmanību. Vai varbūt aiz tīras bērnišķības izlēma darīt to, kas pašai šķita vieglākā izeja no situācijas. Meitenei, kas nepazina Osano, tiešām likās vieglāk tikt galā ar viņu nekā ar šo pretīgo vīzdeguni.

Diemžēl mēs pieļāvām nepiedodamu kļūdu. Stjuarte nostājās Osano līdzās un teica:

— Ser, vai jūs, lūdzu, nenodzēstu savu cigāru? Tā dāma apgalvo, ka dūmi kaitējot viņas sunim.

— Pasakiet to vēlreiz! — Osano atsaucās.

Tajā brīdī es labprāt būtu izlēcis no lidmašīnas. Redzēju, kā Osano sejā uzliesmo maniakāls niknums. Tie vairs nebija nekādi joki. Sieviete nepatikā blenza uz Osano. Viņa vai beidzās nost aiz kāres pēc kašķa, pēc īsta trača. Vīrs lūkojās pa iluminatoru ārā, pētīdams bezgalīgo apvārsni. Tā acīmredzot bija ģimenē parasta scēna, un viņš ne mirkli nešaubījās, ka sieva gūs virsroku. Viņš pat apmierināts tikko manāmi smaidīja. Neapmierināts jutās tikai burvīgais pūdelis. Pūlēdamies ievilkt dvašu, viņš klusām šķaudīja. Salons bija piepīpēts zils, taču ne jau tikai no Osano cigāra. Gandrīz katram zobos kūpēja cigarete, un iespaids palika tāds, ka pūdeļa saimnieki liks visiem izbeigt smēķēšanu.

Osano sejas izteiksmes pārbiedētā stjuarte stāvēja kā paralizēta un nespēja izdvest ne skaņas. Bet nešpetno sie-

vieti nekas nespēja iebiedēt. Skaidri varēja redzēt, ar kādu tīksmi viņa noskatās maniakālā niknuma izķēmotajā Osano sejā. Tikpat skaidri varēja manīt, ka viņa nekad mūžā nav dabūjusi pa ģīmi, nekad viņai nav izdauzīts neviens pārītis zobu. Tāda doma viņai nekad nebija ienākusi prātā. Viņa pat paliecās uz Osano pusi, lai ar to parunātu, un nonāca tam bīstami tuvu. Es gandrīz jau aizmiedzu acis. Taisnību sakot, es tās arī aizmiedzu uz sekundes sīkdaju un dzirdēju sievieti pieklājīgi, bet ļoti vēsi sakām:

— Jūsu cigārs kaitē manam sunim. Esiet tik laipns un izbeidziet smēķēšanu!

Vārdi paši par sevi bija pietiekami nekaunīgi, bet viņas tonis aizvainoja daudz nežēlīgāk, nekā to spētu jebkuri vārdi. Redzēju, ka viņa gaida aizrādījumu par to, ka sunim nav vietas salonā, jo tas paredzēts smēķētājiem. Viņa saprata, — ja sūdzēsies, ka dūmi kaitē viņai pašai, Osano cigāru nodzēsīs. Taču viņa vēlējās, lai Osano cigāru nodzēš viņas suņa dēļ. Viņai vajadzēja skandāla.

Osano to visu aptvēra vienā mirklī. Viņš nodomu saprata. Un tieši tas, manuprāt, viņu satracināja visvairāk. Redzēju, kā viņa sejā parādās smaids — smaids, kas varētu likties bezgala valdzinošs, ja vien saltās zaļās acis maniakāli neiezibētos.

Osano neauroja. Viņš negāza sievietei pa ģīmi. Tikai uzmeta vienu vienīgu skatienu viņas vīram, lai redzētu,

kā tas rīkosies. Vīrietis viegli smaidīja. Viņam patika tas, ko dara sieva, vai varbūt man tikai tā likās. Osano veikli nodzēsa cigāru pārpildītajā sava krēsla pelnutraukā. Sieviete nicīgi viņā noraudzījās. Tad Osano pasniedzās pāri galdam, un sievietei šķita, ka viņš grib noglaudīt pūdeli. Bet es zināju, ko tas nozīmē. Osano roka noslī

dēja lejup, pāri pūdeļa galvai, un sagrāba to aiz kakla.

Turpmākais norisinājās pārāk ātri, lai es paspētu iejaukties. Osano pacēla suni un, pieslējies kājās, ņēmās to žņaugt. Nabaga dzīvnieks rīstījās un gārdza, ar rožaino

lenti apsietā aste izmisīgi kūļājās. Acis starp zīdainās vilnas sprogām izvalbījās. Sieviete iespiedzās un ar na

giem ieklupa Osano sejā. Vīrs krēslā pat nepakustējās.

Tajā brīdī lidmašīnai cejā gadījās gaisa bedre, un mēs visi sagrīļojāmies. Piedzērušais Osano, visu uzmanību sakopojis pūdeļa žņaugšanai, zaudēja pamatu zem kājām, nogāzās garšļaukus, joprojām žņaugdams suni. Sieviete iebrēcās, ka tūlīt nogalināšot Osano. Arī pārbiedētā stjuarte palaida bļāvienu. Osano piesvempās kājās un, pārlaizdams starojošu smaidu visapkārt salonam, tuvojās sievietei, kas aizvien vēl izkliedza draudus. Viņa cerēja, ka Osano beidzot būs nokaunējies par savām izdarībām un viņa varēs to pienācīgi izlamāt. Sī sieviete nesaprata, ka Osano nolēmis žņaugt viņu, tāpat kā bija žņaudzis suni. Beidzot viņai pielēca... Viņa apklusa.

Osano maniakālā mierā sacīja:

— Nu, maita, tagad ir tava kārta. — Un likās sievietei virsū. Viņš bija galīgi zaudējis saprašanu. Pirmais sitiens ķēra sievieti sejā. Es metos starpā un pūlējos Osano saturēt. Bet viņš jau bija abām rokām satvēris sievietes kaklu, un viņa ieķērcās. Tad gāja vaļā trakonams. Lidmašīnā acīmredzot līdzi brauca civilās drēbēs ģērbusies apsardze, jo pēkšņi uzradās divi puiši, kas profesionālā tvērienā sagrāba Osano aiz rokām un ar žaketes stūriem sasaistīja tās uz muguras kā trakokreklā. Taču Osano neprāta niknumā tos no visa spēka pūlējās atgrūst. Visi šausmās vēroja šo skatu. Es mēģināju Osano nomierināt, bet viņš pret maniem vārdiem palika kurls. Kā ārprātā viņš izkliedza lāstus sievietei un tās vīram. Saukdami Osano vārdā, drošībnieki centās viņu vest pie saprašanas, un viens no tiem, spēcīgs, patīkams puisis, pajautāja, vai viņš rimšoties, ja tiks palaists vaļā. Osano aizvien vēl grūstīja viņus. Tad spēcīgais puisis zaudēja savaldību.

Osano niknums vairs nepakļāvās prāta kontrolei gan tāpēc, ka viņa daba bija nevaldāma, gan arī aiz apziņas, ka slava viņu pasargās no jebkādas atmaksas par savām neprāta izrīcībām. Jaunais, spēcīgais puisis to instinktīvi nojauta, taču jutās aizskarts par necieņu pret viņa jauneklīgo spēku. Arī viņš apskaitās. Sagrābis sauja Osano matu cekulu, viņš rāva galvu atpakaļ ar tādu sparu, ka teju vai

pārlauza tam sprandu. Tad apmeta elkonī saliekto roku Osano ap kaklu un piedraudēja:

— Ak tu, maita, es tev rīkli apgriezīšu!

Žēlīgais Dievs, kāda tad sākās jezga! Lidmašinas komandieris pieprasīja Osano ieģērbšanu trakokreklā, bet man izdevās viņu atrunāt. Drošībnieki lika visiem atstāt salonu, un viņu apsardzībā mēs palikām tur divi vien līdz pat lidojuma beigām. Ņujorkā drošībnieki neļāva mums izkāpt, iekams lidmašīnu nebija atstājuši pārējie pasažieri, tāpēc to sievieti mēs vairs neredzējām. Taču pietika jau ar pēdējo acu uzmetienu. Asinis no sejas bija nomazgātas, bet viena acs gandrīz pilnīgi aiztūkusi un mute pārvērtusies sarkanā receklī. Vīrs nesa joprojām vēl dzīvo pūdeli, un tas, luncinādams asti, izmisīgi lūdzās pēc līdzjūtības un aizstāvības. Vēlāk pienāca oficiālas sūdzibas, bet ar tām nodarbojās advokāti. Vēsts par notikušo, protams, iekļuva visās avīzēs. Dižais Amerikas romānu rakstnieks un drošs Nobela prēmijas kandidāts gandrīz nogalinājis mazu pūde-līti. Nabaga suns. Nabaga Osano. Izrādījās, ka tas nešpetnais sievišķis savās rokās tur prāvu aviācijas sabiedrības akciju paketi, turklāt vēl ir daudzu miljonu dolāru īpašniece, tāpēc pat gribēdama nevarēja cilvēkus brīdināt, lai ar šīs sabiedrības lidmašīnām nekad vairs nelido. Osano savukārt jutās pavisam laimīgs. Pret dzīvniekiem viņš joprojām palika pilnīgi vienaldzīgs.

— Ja jau varu tos ēst, kāpēc gan lai es nevarētu tos nogalināt? — viņš sacīja.

Kad es aizrādīju, ka diezin vai viņš kādreiz ir ēdis suņa gaļu, Osano tikai paraustīja plecus un noteica:

— Lai pagatavo, kā nākas, un es ēdīšu.

Osano tikai bija piemirsies kāds sīkums. Pustrakā sieviete tomēr arī bija cilvēciska būtne. Pieņemsim, ka viņa ir ķerta. Pieņemsim, ka viņa ir pelnījusi sašķaidītu muti un ka tas varbūt pat nāks viņai par labu. Bet to, ko viņai nodarīja Osano, viņa nudien nebija pelnījusi. Kāda viņa ir, tāda ir, un nekas tur nav līdzams, es toreiz nodomāju. Agrāk to būtu sapratis arī Osano. Bet nu viņš nezin kāpēc to vairs nespēj saprast.

Divdesmit piektā nodaļa

Seksīgais pūdelis nenobeidzās, tāpēc nekādi tiesas darbi nesākās. Šķita, ka dāma neļaunojas ari par sadauzīto seju, vai ari tas ne viņai pašai, ne vīram nelikās svarīgi. Osano saņēma draudzīgu vēstulīti, kurā viņa atstaja durvis atvērtas, lai abi varbūt kādreiz satiktos. Osano smieklīgi ieņurdējās un iemeta vēstuli papīrgrozā.

— Kāpēc jūs negribat pamēģināt? — es pavaicāju. — Viņa varbūt ir gluži interesanta.

— Man netīk sist sievietei, — Osano atbildēja. — Tā padauza vēlas, lai es viņu izmantoju par boksa treniņu bumbieri.

— Varbūt no viņas sanāk otra Vendija, — es turpināju. Zināju, ka Osano acīs Vendija joprojām nav zaudējusi savdabīgu pievilkšanas spēku, kaut gan abi ir šķirti jau tik daudz gadu un Vendija viņam sagādājusi nebeidzamas galvassāpes.

— Ak Dievs! — Osano iesaucās. — Tikai tā man vēl trūka! — Tomēr viņš smaidīja. Jo saprata, ko es ar to esmu gribējis teikt. Ka varbūt sievietes sišana viņam nemaz nav tik nepatīkama. Taču Osano vēlējās pierādīt, ka man nav taisnība.

— Vendija vienīgā no manām sievām panāca, lai es viņu sistu, — viņš sacīja. — Visas citas manas sievas izgulējās ar maniem labākajiem draugiem, zaga man naudu, izspieda alimentus, apmeloja mani, tomēr es nekad viņas nesitu un nekad ne pret vienu nejutu nepatiku. Ar visām citām sievām joprojām esmu labos draugos. Bet šī sasodītā Vendija — ta tik ir suga! Izcils eksemplārs. Ja mēs nebūtu izšķīrušies, es droši vien viņu nosistu.

Nostāsti par pūdeļa žņaugšanu izplatījās visās Ņujorkas literārajās aprindās. Osano jau raizējās par savām izredzēm uz Nobela prēmiju.

— Šitie nolādētie skandināvi ir suņu mīļotāji, — viņš sacīja. Un atkal uzsāka dedzīgu kampaņu par prēmijas iegūšanu, sūtīdams vēstules draugiem un paziņām literātiem. Viņš joprojām publicēja rakstus par visnozīmīgākajiem kritikas darbiem, kas parādījās apskatā. Arī literāras esejas, kas, pēc manām domā, bija gatavie mēsli. Ieejot birojā, es bieži ieraudzīju Osano strādājam ar jauno romānu, ko viņš rakstīja uz dzeltenām līniju lapām. Lielo romānu, jo tas bija vienīgais, ko Osano rakstīja ar roku. Visu pārējo viņš ar diviem pirkstiem uzklikšķināja ar rakstāmmašīnu, pret kuru pagriezās grozāmajā krēslā no grāmatām apkrautā priekšnieka rakstāmgalda. Tik ātru rakstītāju, turklāt ar diviem pirkstiem, nebiju vēl redzējis. Izklausījās vārda tiešā nozīmē kā šaušana ar ložmetēju. Un, šaudīdams ar šo ložmetēju, Osano uzrakstīja savas pārdomas par to, kādam jābūt amerikāņu romānam, izskaidroja, kāpēc Anglijā vairs netiek radīta lielā proza, ja pie tās nepieskaita spiegu gabalus, iztirzāja jaunākās grāmatas un reizēm apcerēja visu kāda rakstnieka daiļradi, piemēram, Folkneru, Meileru, Staironu, Džounsu, tos, kas varētu izvērsties sāncenšos cīņā par Nobela prēmiju. Viņš rakstīja tik spoži, tik sulīgā valodā, ka spēja ikvienu pārliecināt. Publicēdams šīs neldzības, viņš iznīcināja visus pretiniekus, attīrīdams sev ceļu pretim uzvarai. Vienīgā nelaime bija tā, ka, palūkojoties uz viņa paša darbiem, izrādījās, ka tikai divi pirms divdesmit gadiem publicētie romāni spēj pretendēt uz patiesu literāru vērtību. Pārējie romāni un publicistika augstajām prasībām neatbilda.

Patiesību sakot, pēdējos desmit gados Osano bija zaudējis krietnu tiesu agrākās popularitātes un rakstnieka slavas. Viņš bija publicējis pārāk daudz pavirši uzrakstītu darbu un ar pārāk patvaļīgo rīcību literārā apskata vadīšanā iedzīvojies pārāk daudzos ienaidniekos. Pat ar slavinājumiem līzdams vai cauri dažam varenam literatūras spīdeklim, viņš labvēlību pauda tik augstprātīgā tēvišķibā, nepiemirsdams rakstā iepīt arī sevi (piemēram, apcerē par Einšteinu vienlīdz lielu vietu ieņēma tiklab Einšteins, kā viņš pats), — ka iemantoja ienaidniekos cilvēkus, kurus glaudīja pa spalvai. Viena pati Osano rakstīta rindiņa izraisīja sašutuma vētru. Viņš apgalvoja, ka milzīgo atšķirību starp deviņpadsmitā gadsimta franču un angļu literatūru raksturojot fran-ču rakstnieku plaši izmantotais sekss, kura trūkstot angļu autoriem. Mūsu apskata lasītāji vārījās niknumā.

Taču pats galvenais bija Osano skandalozā uzvedība. Apskata izdevējiem ausīs bija nākusi vēsts par notikumu lidmašīnā, un šī informācija drīz vien iekļuva tenku hronikā. Uzaicināts lasīt lekciju kādā Kalifornijas koledžā, Osano tur iepazinās ar deviņpadsmitgadīgu literatūras studenti, kas drīzāk gan izskatījās pēc sporta līdzjutēju komandas vadones vai uzlecošas kinozvaigznes nekā pec grāmatu mīļotājas, kaut gan viņa tiešām interesējās par literatūru. Osano atveda studenti uz Ņujorku, un tā apmetās pie viņa uz dzīvi. Kopdzīve ilga kādu pusgadu, un viņš meiteni vadāja līdzi uz visiem literārajiem sarīkojumiem. Osano jau bija krietni pāri piecdesmit, vēl īsti sirmuma neskarts, toties iedzīvojies branga vēderiņā. Redzot abus kopā, ikvienam sametās neomulīgi ap dūšu. īpaši kad Osano piedzērās un meitenei vajadzēja stiept viņu mājās. Turklāt dzeršana gāja vaļā arī darba laika birojā. Piedevām viņš jauno draudzeni krāpa ar četrdesmitgadīgu romānu rakstnieci, kura tikko bija publicējusi bestselleru. Grāmata nebija nekāda izcilā, bet Osano apskatā tai veltīja rakstu veselas lappuses garumā, pasludinādams autori par amerikāņu literatūras nākotnes cerību.

Sevišķi nepatīkama man likās cita Osano rīcība. Ja kāds draugs lūdza reklāmai atsauksmi par savu grāmatu, Osano nekad neatteicās. Tāpēc dienasgaismu ieraudzīja šķidri romāneļi, par kuriem Osano bija izteicies apmēram šādi: «Labākā Dienvidu grāmata kopš Stairona «Pieņem tumsu»» vai ari «Satriecoša grāmata, kas spēs jūs samulsināt». Ar šādu viltīgu piegājienu viņš gribēja nosist divas mušas vienā cirtienā — pakalpot draugam un ar

divdomīgu izteikumu brīdināt iespējamos lasītājus.

* * *

Es bez pūlēm nopratu, ka ar Osano notiek kaut kas ērmots. Varbūt viņš pamazām jūk prātā, es nodomāju. Tomēr nesapratu, kāds tam ir cēlonis. Uztūkusī seja izskatījās neveselīga, zaļās acis spīdēja gaužām neprātīgi. Arī gaitā parādījās dīvainības, ejot viņš it kā noraustījās, it kā pastreipuļoja pa kreisi. Biju norūpējies. Jo, lai gan man nepatika nekas no tā, ko Osano rakstīja, lai gan es neatzinu nekrietnību līdzekļos, kurus viņš izmantoja cīņā par Nobela prēmiju, arī viņa tieksmi iedabūt gultā jebkuru sievieti, kas vien pagadījās ceļā, tomēr biju viņam pieķēries. Osano runāja par manu romānu, uzmundrināja mani, deva padomus, piedāvājās aizdot naudu, kaut arī pats bija parādos līdz ausīm, izgrūzdams milzu naudu savu piecu bijušo sievu un deviņu bērnu uzturēšanai. Mani satrieca viņa publicēto darbu daudzums, lai gan es zināju visas to nepilnības. Osano vārds allaž parādījās kādā no mēnešrakstiem, dažkārt arī divos un trijos, katru gadu viņš uzgrūda vismaz vienu publicistikas grāmatu, kuras tematu izdevēji atzina par «degošu». Osano rediģēja apskatu un ik nedēļu uzrakstīja tam garu eseju. Mazliet piestrādāja arī kinematogrāfijā. Viņš pelnīja pasakainas summas, bet pastāvīgi atradās uz izputēšanas robežas. Es zināju, ka viņa parādi sasniedz milzu apmērus ne tikai tāpēc, ka viņš aizņēmās pa labi un pa kreisi, bet arī ņēma avansu par iecerētajām grāmatām. Reiz ieminējos, ka viņš rok pats sev bedri, no kuras nemūžam neizrāpsies, bet Osano tikai nepacietīgi atmeta ar roku.

— Man tai bedrē noglabāts trumpis, — viņš atbildēja. — Lielais romāns gandrīz jau ir pabeigts. Varbūt vēl kāds gads jāpastrādā. Tad atkal būšu bagāts. Un prom uz Skandināviju pēc Nobela prēmijas. Iedomājies tik tos blondos sievišķus, ar kuriem mēs tur izmeņģēsimies. — Braucienā pēc prēmijas viņš allaž pavadoņos ierindoja arī mani.

Visasākie cīniņi mums izcēlās tajās reizēs, kad Osano jautāja, ko es domāju par kādu viņa eseju, kas bija veltīta literatūrai vispār. Viņu kaitināja mana aizvien nemainīgā atbilde, ka esmu tikai stāstnieks.

— Jūs esat ar dievišķu dzirksti apveltīts mākslinieks, — es sacīju. — Jūs esat intelektuālis, kura smadzenes spēj izvirst aplamības tādos daudzumos, ar kuriem pietiktu kaut vai simtiem modernās literatūras kursu. Es esmu tikai seifu uzlauzējs. Piespiežu ausi pie durvīm un klausos, kad mehānisma zobiņi iegriezīsies īstajā robā.

— Ej taču ar visu savu seifu uzlaušanu, zini, kur?! — Osano atsaucās. — Tu tikai izvairies no atbildes. Galviņa tev strādā. Tu esi īsts mākslinieks. Bet tev iepaticies iztaisīties par burvi, par baigo viltnieku, kas spēj visu pakļaut savai gribai, — gan to, ko raksti, gan pats savu dzīvi vispār — un piedevām vēl izvairīties no jebkuram lamatām. Un ar to tu operē.

— Jūsu priekšstats par burvjiem ir galīgi aplams, — es sacīju. — Burvis nodarbojas ar burvestībām. Un tas arī viss.

— Un tu domā, ka ar to pietiek? — Osano vaicāja, skumīgi pasmaidīdams.

— Man ar to pietiek, — es atbildēju.

Osano pamāja ar galvu.

— Arī es, vai zini, reiz biju dižens burvis — manu pirmo grāmatu tu taču esi lasījis. Caurcaurēm burvestību pilna, vai ne?

Es priecājos, ka varu viņam piekrist. Tā grāmata mani patiešām aizrāva.

— Vistīrākā burvestība, — es teicu.

— Taču ar to nepietika, — Osano sacīja. — Vismaz man ne.

Jo ļaunāk tev pašam, es nodomāju. Bet viņš acīmredzot prata lasīt manas domas.

— Nē, ne jau tā, kā tu iedomājies, — viņš sacīja. — Es gluži vienkārši nespēju to atkārtot, jo man negribas atkārtot vai arī varbūt es to nemaz nespēju. Pēc šīs grāmatas es vairs nekāds burvis nebiju. Kļuvu par rakstnieku.

Es paraustīju plecus, laikam īsti viņam līdzi nejuzdams. Osano, to pamanījis, teica:

— Un mana dzīve aizbrauca uz elli, kā tev tas pašam redzams. Es apskaužu tavu dzīvi. Viss pakļauts tavai gri-

bai. Ne tu dzer, ne smēķē, ne skraidi pakaļ brunčiem. Tu tikai raksti, reizēm uzrauj azartspēles un tēlo labu vīru un krietnu tēvu. Tu, Mērlin, esi īsts paraugburvis. Tu esi varen nodrošinājies burvis. Droša dzīve, drošas grāmatas, par izmisumu tev nav jābēdā.

Osano atkal apskaitās. Viņš cerēja, ka iegriezīs man līdz kaulam, bet neapzinājās, ka gvelž galīgas aplamības. Es viņa muldēšanu neņēmu galvā, tātad mana burvestība darbojās. Arī viņš to redzēja, un mani tas apmierināja. Osano iedomājās, ka es savu dzīvi esmu pakļāvis paša gribai, ka es nekad neciešu vai arī neļauju sev ciest, ka nekad neizjūtu vientulības mokas, kas viņu dzen pie jebkuras sievietes, liek pļēgurot un šņaukt kokainu. Osano neizprata divas patiesības. To, ka viņš cieš nevis tāpēc, ka tiešām cieš, bet gan pamazām jukdams prātā. Un vēl — ka šai pasaulē cieš visi un visi izjūt vientulību, bet prot ar to samierināties. Ka tas nav nekas ipašs. Varētu teikt, ka ari dzīve pati par sevi nav nekas īpašs, kur nu vēl viņa šķērmā literatūra.

Pēkšņi no pavisam negaidītas puses man uzbruka nepatikšanas. Kādudien man uz redakciju piezvanīja Artija sieva Pama. Viņa teica, ka gribot ar mani tikties, jo esot sakāms kas svarīgs, ko nedrīkst runāt Artija klātbūtnē. Vai es nevarot tūdaļ aizbraukt? Mani sagrāba trakas bailes. Pats neapzinādamies, kāpēc, es par Artiju allaž raizējos. Viņš bija diezgan vārgulīgs un pastāvīgi izskatījās noguris. Uz tik trauslu, smalkkaulainu cilvēku spriedze iedarbojas daudz spēcīgāk nekā uz citiem. Es kritu tādā panikā, ka lūdzu, lai Pama tūdaļ pa tālruni izstāsta, kas noticis, bet viņa atteicās. Fiziski Artijam nekas nekaitot, neesot nekādu liktenīgu ārstu spriedumu. Radušies tikai personiski sarežģījumi, un viņai vajadzīga mana palīdzība.

Uzreiz izjutu patmīlīgu atvieglojumu. Tātad sarežģījumi radušies viņai, nevis Artijam. Tomēr driz vien taisījos prom no darba un braucu pie Pamas uz Longailendu. Artijs dzīvoja Longailendas ziemeļu piekrastē, es — dienvidu krastā. Tāpēc brauciens man iznāca gluži vai pa

ceļam. Nospriedu, ka uzklausīšu Pamu un mājās uz vakariņām ieradīšos tikai ar mazu nosebošanos. Tāpēc Valerijai nepapūlējos piezvanīt.

Man aizvien patika ciemoties pie Artija. Viņam bija pieci bērni, bet visi pieci ļoti jauki, viņiem bija daudz draugu, kas allaž turpat apkārt vien grozījās, un Pama nekad pret to neiebilda. Viņa turēja mājās kārbām cepumu un galoniem piena, ar ko šo bērnu pulku barot. Daži sēdēja pie televizora, citi rotaļājās mauriņā. Uzsaucu «sveiki!», un bērni tikpat strupi atsveicināja pretī. Pama ieveda mani virtuvē, kurā bija milzīgs erkera logs. Kafija jau bija uzvārīta, un viņa, galvu nodūrusi, ielēja to man tasītē. Tad pēkšņi pacēla skatienu, palūkojās manī un sacīja:

— Artijam ir draudzene.

Kaut arī laidusi pasaulē piecus bērnus, Pama joprojām izskatījās ļoti jauna, bija saglabājusi glītu augumu — viņa bija tieva, gara, slaidām kājām, jutekliskajā sejā jautās kaut kas no madonnas. Pama bija dzimusi kādā Vidējo rietumu pilsētā. Artijs ar Pametu bija iepazinies koledžā, un viņas tēvs bija nelielas bankas prezidents. Trijās paaudzēs nevienam ģimenē nebija dzimis vairāk par diviem bērniem, un Pamas vecākiem šķita, ka meita ar savām pieckārtējām dzemdībām ir īsta varone un mocekle. Viņi to nespēja saprast, bet es sapratu. Reiz es Artijam par to apvaicājos, un viņš atbildēja:

— Šis madonnas izskats slēpj viskaislīgāko sievieti visā Longailendā. Un tas mani pilnībā apmierina.

Ja par savu sievu šādus vārdus būtu atļāvies kāds cits, mani tas aizskartu.

— Tad tu esi laimīgs cilvēks, — es toreiz sacīju.

— Jā gan, — Artijs apstiprināja. — Taču man šķiet, ka viņa mani žēlo — nu, par to, ka esmu uzaudzis patversmē. Un viņai gribas, lai es nekad nejustos vientuļš. Vai apmēram tā.

— Tu tiešām vari justies laimīgs, — es sacīju.

Kad nu Pama nāca klajā ar šādu apsūdzību, es mazliet sadusmojos. Es taču Artiju pazinu. Zināju, ka viņš

nemūžam nespētu sievu krāpt. Ka viņš nekad neapdraudētu pats savu ģimeni, kas viņam dāvājusi tādu laimi.

Pamas staltais augums saguma, acis sariesās asaras. Tomēr viņa vērīgi pētīja mani. Ja Artijs būtu uzsācis mīlas dēku, vienīgais, kam viņš atzītos, biju es. Un Pama cerēja, ka vismaz kāds vaibsts manā sejā atklās noslēpumu.

— Tas nav tiesa, — es sacīju. — Artijam aizvien sievietes skrējušas pakaļ, bet viņš to nevarēja ciest. Artijs ir godīgākais cilvēks visā pasaulē. Tu zini, ka es nemūžam nepūlētos viņa gaitas slēpt. Par nodevēju es nekļūtu, bet neko arī neslēptu.

— To es zinu, — Pama piekrita. — Bet vismaz trīs reizes nedēļā viņš pārnāk vēlu. Un vakar uz krekla viņam bija lūpu krāsas pēdas. Vēlu vakaros, kad esmu aizgājusi gulēt, viņš kādam zvana. Varbūt tev?

— Nē, — es atbildēju. Bet jutos riebīgi. Ja nu Pamai ir taisnība. Es joprojām neticēju, taču nolēmu visu noskaidrot.

— Un izdod daudz naudas, bet agrāk nekad to nedarīja, — Pama turpināja. — Ak, pie velna! — Un viņa vairs neturējās pretī asarām.

— Vai viņš šodien uz vakariņām būs mājās? — es jautāju. Pama palocīja galvu. Es pacēlu virtuves tālruņa klausuli, piezvanīju Valerijai un pateicu, ka vakariņošu pie Artija. Tā nebija pirmā reize, kad man pēkšņi sagribējās tikties ar brāli, tāpēc Valerija neko nevaicāja. Nolicis klausuli, es Pamai sacīju: — Tev pietiks manai vakariņu tiesai?

Viņa pasmaidīja un atkal pamāja ar galvu.

— Protams.

— Aizbraukšu viņam pretī uz staciju, — es teicu. — Un, pirms ķersimies pie vakariņām, viss tiks noskaidrots. — Lai tas neizklausītos pārāk nopietni, es vēl piemetināju: — Mans brālis ir bez vainas.

Gaidīdams stacijā vilcienu, es izjutu pēkšņu žēlumu pret Pamu un Artiju. Tomēr, žēlodams viņus, jutos arī mazliet gandarīts. Artijam aizvien vajadzējis mani no kaut kā izpestīt, bet nu es izpestīšu viņu. Lai kādi būtu pierādījumi — lūpu krāsas pēdas uz krekla, vēlā pārnākšana mājās un telefona sarunas, ari lieki tērētā nauda —, es zināju, ka pašos pamatos Artijs ir bez vainas. Ļaunākajā gadījumā varbūt kāds jauns meitēns tā mācies Artijam virsū, ka viņam beidzot mazliet paslīdējusi kāja, — nu var taču gadīties. Tomēr ari tam es nespēju noticēt. Žēlumam piejaucās parastā manis justā skaudība par to, ka Artijs tik ļoti patīk sievietēm, bet man tas nav lemts. Pat it kā apmierināts es nodomāju, ka nav nemaz tik slikti būt neiekārotam.

Izkāpis no vilciena un ieraudzījis mani, Artijs nelikās sevišķi pārsteigts. Arī agrāk es dažkārt viņu biju apciemojis, iepriekš nepieteicoties, un reizēm sagaidījis stacijā. Man tāda gaidīšana patika, un ari brālis, ieraugot mani, aizvien priecājās. Man jo vairāk patika redzēt Artiju priecājamies par to, ka es viņu sagaidu. Todien, vērīgāk palūkojies brāli, redzēju, ka šai reizē mana parādīšanās viņu vairs tā neiepriecina.

— Ko, pie velna, tu te dari? — Artijs jautāja, tomēr apkampa mani un pasmaidīja. Brāļa smaids šķita vīrietim neparasti jauks. Tāpat viņš smaidīja ari bērnībā, un kopš tā laika šai ziņā nekas nebija mainījies.

— Atbraucu glābt tavu ādu, — es jautri atbildēju. — Pama beidzot savākusi pret tevi pierādījumus.

Artijs iesmējās.

— Ak Kungs, atkal tās muļķības! — Pamas greizsirdība Artiju aizvien smīdināja.

— Nūja, — es atbildēju. — Vēlā mājās pārnākšana, vēlās telefona sarunas un nu beidzot klasiskais pierādījums — lūpu krāsa uz krekla.

Es jutos lieliski, jo, saticies un parunājis ar Artiju, sapratu, ka Pama alojusies.

Taču Artijs negaidot apsēdās uz stacijas sola. Seja pauda nogurumu. Stāvēju viņam blakus, un mani pārņēma neomulība.

Artijs palūkojās manī. Viņa vaibstos parādījās dīvaina līdzjūtības izteiksme.

— Neraizējies! — es sacīju. — Es to nokārtošu.

Brālis mēģināja pasmaidīt.

— Burvis Mērlins, — viņš teica. — Tu varētu uzmaukt galvā savu stulbo burvja cepuri. Vismaz apsēdies! — Viņš aizsmēķēja cigareti. Man atkal šķita, ka Artijs smēķē pārāk daudz. Es apsēdos viņam blakus. Velns ar’ ārā! — nodomāju. Smadzenēs zibenīgi šaudījās domas — kā es varētu brāli un Pamu samierināt. Viens gan bija skaidrs — Pamai es nemelošu un negribu, ka Artijs viņai melotu.

— Es Pamu nekrāpju, — Artijs teica. — Vairāk nekas man nav sakāms.

Nevarēja būt ne runas par ticēšanu vai neticēšanu. Brālis man nekad nemelotu.

— Labi, — es sacīju. — Bet tev Pamai jāpastāsta, kas notiek, citādi viņa nojūgsies. Viņa man zvanīja uz darbu.

— Ja es stāstīšu Pamai, tad man būs jāstāsta ari tev, — Artijs teica. — Bet tu to negribēsi dzirdēt.

— Stāsti vien! — es mudināju. — Kas no tā mainīsies? Tu aizvien man esi stāstījis visu. Kā gan tevis teiktais varētu man kaitēt?

Artijs nometa cigareti uz vilciena platformas asfalta.

— Nu labi, — viņš sacīja. Tad uzlika plaukstu man uz rokas, un mani sagrāba briesmu nojausma. Kad bērnībā palikām divi vien, brālis pastāvīgi tā mani mierināja. — Ļauj izstāstīt visu līdz galam, — Artijs turpināja, — un nepārtrauc mani!

— Labi, — es piekritu. Jutu, ka vaigi man aizsvilstas. Dievs vien zina, kas nu atklāsies.

— Pēdējos divus gadus esmu pūlējies atrast mūsu māti, — Artijs sacīja. — Kas viņa ir, kur ir, un kas esam mēs abi. Pirms mēneša es viņu atradu.

Es piecēlos. Izrāvu roku no brāļa plaukstas. Piecēlās ari Artijs un atkal gribēja saņemt manu roku.

— Šī sieviete dzer, — viņš teica. — Krāso lupas, bet izskatās diezgan labi. Viņa ir viena pati visā pasaulē. Grib satikt tevi un apgalvo, ka neesot...

Es viņu pārtraucu.

— Nesaki vairāk ne vārda! — es iesaucos. — Nekad vairs neviena vārda! Dari, kā gribi, bet es viņu labāk redzētu kapā nekā dzīvu vaigu vaigā.

— Nu, nevajag, klausies! — Artijs neatlaidās. Viņš atkal gribēja saņemt manu roku, bet es izrāvos un gāju pie automobiļa. Artijs nāca līdzi. Iekāpām abi, un es viņu aizvedu mājās. Tikām jau biju savaldījies un, redzēdams, ka Artijs ir apbēdināts, sacīju:

— Izstāsti to Pamai!

— Izstāstīšu, — Artijs piekrita.

Nobremzēju namdurvju priekšā.

— Ienāksi paēst ar mums vakariņas? — vaicāja Artijs. Viņš stāvēja pie automobiļa atvērtā loga un atkal pasniedzās, lai saņemtu manu roku.

— Nē, — es atcirtu.

Noskatījos, kā brālis ieiet mājā, vispirms iedzinis iekšā bērneli, kas pēdējais vēl mauriņā rotaļājās. Tad es braucu projām. Braucu lēni un piesardzīgi. Savā mūžā esmu iemanījies but īpaši piesardzīgs tādās reizēs, kad citi cilvēki zaudē apdomu. Lidzko iegāju mājā, pēc Valijas sejas tūdaļ nopratu, ka viņai notikušais ir zināms. Bērni jau gulēja, un virtuvē mani gaidija vakariņas. Apsēdies ķēros pie ēšanas, un Valija, iedama garām pie pavarda, pārlaida plaukstu man pār pakausi un kaklu. Tad viņa apsēdās un dzēra kafiju, gaidīdama, kad sākšu runāt. Pēkšņi viņa atcerējās:

— Pama lūdza, lai tu piezvanot.

Es piezvanīju. Pama lūkoja atvainoties par to, ka ievilkusi mani tādā jezgā. Es atbildēju, ka nekādas jezgas nav, un apvaicājos, vai, uzzinājusi patiesību, viņa ir mazliet nomierinājusies.

— Ak Dievs, kaut labāk viņam būtu gadījusies kāda sieviete! — Pama atkal jutās pavisam mundra. Mēs nu bijām nonākuši mainītās lomās. Vēl pirms neilga brīža es biju Pamu žēlojis, saprazdams, ka viņa nokļuvusi briesmās un es esmu vienīgais, kas viņu var glābt vai vismaz pasniegt palīdzigu roku. Nu Pamai acīmredzot šķita, ka nav taisnīgi mums nonākt mainītās lomās. Par to arī viņa atvainojās. Es teicu, lai neraizējas.

Nākamos vārdus Pama izmocīja stomīdamās.

— Mērlin, tu taču to nedomāji nopietni, ko teici par

savu māti, — ka nevēlies viņu redzēt?

— Vai Artijs man tic? — es atjautāju.

— Viņš teica, ka vienmēr to ir zinājis, — Pama atbildēja. ’ — Neesot gribējis neko stāstīt, iepriekš tevi neiežēlinājis. Bet es visu izjaucu. Artijs par to bija briesmīgi noskaities.

Es pasmējos.

— Redzi, kā gadās, — es sacīju. — Diena sākās

nelāgi tev, bet nu tā izvērtusies nelāga Artijam. Viņš tagad ir cietējs. Labāk viņš nekā tu.

— Protams, — Pama piekrita. — Klausies, es patiešām jūtu tev līdzi.

— Uz mani tas vispār neattiecas, — es teicu.

Pama pateica paldies un nolika klausuli.

Valerija gaidīja, kad es sākšu runāt. Skatījās uz mani, acis nenolaizdama. Pama un varbūt pat Artijs viņu acīmredzot samācījuši, kā izturēties, tāpēc viņa bija tik pie

sardzīga. Taču pašu būtiskāko Valerija, jādomā, nebija uztvērusi. Viņas abas ar Pamu patiešām ir lādzīgas, to

mēr to saprast nespēj. Kā vienu, tā otru vecāki savulaik bija centušies atrunāt no laulības ar bāreņiem, kuru izcelsme nav zināma. It viegli iztēlojos šausmu stāstus par tamlīdzīgiem gadījumiem. Ja nu mūsu ģimenē bijis kāds ārprātīgais vai deģenerāts? Varbūt melnādaino vai žīdu asinis vai varbūt pat protestantu asinis un vēl visādās ģeķības tādā pašā garā. Un nu, kad vairs nav ne mazākās vajadzības kaut ko noskaidrot, uzrodas tāds brīnišķīgs pierādījums. Varēju iedomāties, ka ne Pama, ne Valerija par Artija romantisko iedomu un rakņāšanos pagātnē mātes meklējumos īpaši nepriecājas.

— Tu negribi, lai viņa atnāk pie mums un redz mūsu bērnus? — Valerija jautāja.

— Nē, — es atbildēju.

Valerija likās satraukta un mazliet nobijusies. Nopratu viņas domu gaitu: kā būtu, ja pašas bērni kādreiz atteiktos no viņas?

— Viņa ir tava māte, — Valerija sacīja. — Viņas dzīve acīmredzot bijusi ļoti nelaimīga.

— Vai tu zini, ko nozīmē vārds «bārenis»? — es vaicāju. — Vai esi to kādreiz uzšķīrusi vārdnīcā? Šis vārds apzīmē bērnu, kuram abi vecāki ir miruši. Vai arī dzīvnieku mazuli, kas zaudējis māti vai ko māte pametusi. Kurš tev patīk labāk?

— Lai paliek, — Valerija atbildēja. Viņa likās satriekta. Valerija uzkāpa paraudzīties uz bērniem un iegāja guļamistabā. Dzirdēju viņu ieejam vannas istabā un rīkojamies uz gulēšanu. Es paliku nomodā vēlu, lasīju un rakstiju, un, kad arī uzkāpu guļamistabā, Valerija jau bija aizmigusi.

Viss beidzās pēc pāris mēnešiem. Artijs kādudien piezvanīja un pateica, ka mūsu māte atkal nozudusi. Norunājām tikties pilsētā, kopā paēst pusdienas, lai aprunātos divatā. Sievu klātbūtnē par to nevarēja runāt, it ka vajadzētu no viņām kaunēties. Artijs šķita mundrs un pastāstīja, ka māte atstājusi vēstulīti. Pēc tam atzinās, ka viņa esot stipri dzērusi un aizvien iegriezusies bāros, lai noķertu kādu vīrieti. Mūsu māte esot īsta pusmūža staigule, tomēr viņam tā patīkot. Viņš piespiedis māti atmest dzeršanu, nopircis tai jaunas drānas, noīrējis jauku mēbelētu dzīvoklīti un devis naudu iztikai. Māte izstāstījusi, kas ar viņu noticis. Viņa patiešām neesot nekur vainojama. Tajā brīdī es Artiju pārtraucu. Par to es negribēju neko dzirdēt.

— Tu viņu atkal meklēsi? — es pavaicāju.

Artijs pasmaidīja savu jauko, skumīgo smaidu.

— Nē, — viņš atbildēja. — Pat tagad es viņai biju kā dadzis acī. Viņai nudien nepatika redzēt mani savā tuvumā. Sākumā, tikko es māti atradu, viņa tēloja lomu, kurā man gribējās viņu redzēt, laikam jau aiz vainas apziņas, it kā varētu visu vērst par labu, ļaudama man par viņu rūpēties. Taču īstenībā viņai tas nepatika. Reiz viņa pat sāka ar mani koķetēt, jādomā, tāpat vien, lai sevi uzbudinātu. — Viņš pasmējās. — Uzaicināju viņu ciemos, bet viņa atteicās. Un labi vien, ka tā.

— Kā uz to visu raugās Pama? — es jautāju.

Artijs skaļi iesmējās.

— Ak Kungs, viņa ir greizsirdīga pat uz manu māti. Kad pateicu, ka viss ir cauri, tev vajadzēja redzēt, kā Pama atplauka. Bet tev, brāl, gan, šo vēsti dzirdot, ne muskulītis ģīmī nenoraustījās.

— Tāpēc, ka man šīs neldzības ir pie vienas vietas, — es sacīju.

— Jā, zinu, — teica Artijs. — Nu, nekas. Domāju, ka tev viņa nebūtu patikusi.

Pusgadu vēlāk Artiju piemeklēja sirdslēkme. Pārāk smaga tā nebija, tomēr viņš vairākus mēnešus dabūja nogulēt slimnīcā un pēc tam veselu mēnesi nedrīkstēja strādāt. Es ik dienas gāju brāli apraudzīt slimnīcā, un viņš pastāvīgi apgalvoja, ka tie drīzāk bijuši gremošanas traucējumi, varot teikt, apšaubāma diagnoze. Aizgāju uz bibliotēku un izlasīju visu par sirdslēkmēm. Noskaidroju, ka brāļa reakcija sirds slimniekiem esot gluži parasta un dažkārt viņiem patiešām esot taisnība. Bet Pama bija šausmās. Kad Artijs pārnāca no slimnīcas mājās, viņa tam gatavoja tikai diētiskus ēdienus, izsvieda visas cigaretes un pati atmeta smēķēšanu, lai nekārdinātu Artiju. Viņam bija grūti nesmēķēt, tomēr viņš izturēja. Iespējams, ka lēkme brāli bija nobiedējusi, jo nu viņš rūpējās par savu veselību. Devās ārstu ieteiktās ilgās pastaigās, ievēroja atturību ēšanā un tabakai pat nepieskārās. Pēc pusgada Artijs izskatījās labāk nekā jebkad agrāk, un mēs ar Pamelu vairs neapmainījāmies bažīgiem skatieniem, līdzko viņš izgāja no istabas.

— Paldies Dievam, ka viņš atmetis smēķēšanu, — Pama sacīja. — Līdz tam izrāva vai trīs paciņas dienā. Tas viņu arī noveda līdz šai lēkmei.

Es piekrītoši pamāju, lai gan tam neticēju. Biju pārliecināts, ka Artiju līdz lēkmei noveduši tie divi mēneši, ko viņš pavadīja, noņemdamies ar māti.

Kolīdz ar Artiju viss bija kārtībā, nepatikšanas sākās man. Zaudēju darbu literārajā žurnālā. Ne jau savas vainas pēc, bet gan tāpēc, ka padzīts tika Osano, un ari man — viņa labajai rokai — parādīja durvis.

Līdz tam Osano bija izturējis visas vētras. Gan pauzdams nicinājumu valsts ietekmīgākajām literātu aprindām, politiskajai inteliģencei, kultūras fanātiķiem, liberāļiem, konservatīvajiem, sieviešu atbrīvošanās kustībai, radikāļiem, gan ar saviem seksuālajiem izlēcieniem, derībām sportā, ar sava stāvokļa izmantošanu, lai panāktu atbalstu Nobela prēmijas iegūšanai. Piedevām vēl sarakstīdams publicistisku grāmatu pornogrāfijas aizstāvībai, vērtēdams to nevis kā sociālu parādību, bet gan kā antielitāru izpriecu garā nabagajiem. Par to visu izdevēji būtu viņu labprāt atlaiduši tūlīt, taču kopš Osano iesēšanās redaktora krēslā žurnāla metiens bija pieaudzis vismaz divkārt.

Tolaik es jau pelnīju smuku naudiņu. Daudzus Osano darbus sacerēju es. Biju krietni iemanījies viņa stila atdarināšanā. Sākās ar piecpadsmit minūtes ilgu Osano penterējumu par kādu noteiktu tematu, ko viņš norunāja, netaupīdams parasto spožo neprātību. No Osano tukšajām frāzēm es bez pūlēm savārstīju rakstu. Viņš to pārlasīja, šur tur piemezdams pa savam meistarīgajam triepienam, un naudu mēs sadalījām. Puse no viņa saņemtās summas divkārt pārsniedza honorāru, ko es dabūju par saviem rakstiem.

Pat ar to nepietika, lai mūs padzītu. Mums iezāģēja Osano šķirtā sieva Vendija. Lai gan tas varbūt nav īsti taisnīgi, — mūs iegāza Osano pats, Vendija tikai deva pēdējo grūdienu.

Osano četras nedēļas dzīvoja pa Holivudu, un žurnālu tikmēr rediģēju es. Viņš tur kārtoja kādas ar filmēšanu saistītas darīšanas, un šai laikā mēs ar kurjeru viņam sūtījām ienākušos materiālus, lai pirms publicēšanas saņemtu viņa piekrišanu. Beidzot pārradies Ņujorkā, Osano ar draugiem nosvinēja atgriešanos un prāvo Holivudā nopelnīto naudas žūksni.

Vakaru sarīkoja Osano lepnajā Istsaidas namā, kurā dzīvoja viņa pēdējā šķirtā sieva ar visu trīs bērnu baru. Osano pats bija iemitinājies mazā dzīvoklītī Vilidžā, jo

neko dārgāku nevarēja atļauties, bet tas šādai sanākšanai bija par mazu.

Es ierados tikai tāpēc, ka Osano neatlaidās. Valerija man līdzi nebrauca. Viņai Osano nepatika un vispār nepatika nekādas viesošanās ārpus ģimenes loka. Gadu gaitā bijām nonākuši pie vārdos neizteiktas vienošanās. Cik vien varējām, nejaucāmies viens otra sabiedriskajā dzīvē. Es tāpēc, ka biju pārāk aizņemts ar savu romānu, ar darbu redakcijā un dažādiem brīva līguma pasūtījumiem. Valerija savukārt tāpēc, ka rūpējās par bērniem un neuzticēja tos nekādām bērnu pieskatītājām. Šāds stāvoklis mūs abus apmierināja. Valerijai tas bija vieglāk, jo mana sabiedriskā dzīve patiesībā saistījās tikai ar brāli Artiju un darbu redakcijā.

Osano rīkotās viesības bija viens no lielākajiem notikumiem Ņujorkas literārajās aprindās. Ieradās visa New York Times grāmatu apskata priekšniecība, kritiķi no daudziem žurnāliem un rakstnieki, ar kuriem Osano vēl turējās draudzīgās attiecībās. Es sēdēju istabas kaktā un sarunājos ar vienu no Osano šķirtajām sievām, kad ieraudzīju durvīs paradāmies Vendiju, un tūdaļ nodomāju — Dievs žēlīgais, nu tik ies vaļā, jo zināju, ka viņa nav ielūgta.

Tai pašā mirklī Vendiju pamanīja arī Osano un devās viņai pretī tai īpašajā, grīļīgajā gaitā, ko biju novērojis pēdējos pāris mēnešos. Viņš bija mazliet iereibis, un es baidījos, ka zaudēs savaldību, sarīkos skandālu vai izdarīs kārtējo plānprātību, tāpēc piecēlos un piegāju abiem klāt. Tieši tajā brīdī izdzirdēju, kā Osano ar šķirto sievu sasveicinās.

— Kas, pie velna, tev te meklējams? — Osano sacīja. Sadusmojies viņš varēja kļūt bīstams, bet no viņa paša stāstiem par Vendiju es zināju, ka tai tieši patīk viņu tracināt. Tomēr Vendijas reakcija mani pārsteidza.

Viņa bija ģērbusies džīnās un džemperī, ap galvu apsējusi šalli. Melnie, asie mati ap kalsno, tumsnējo seju spraucās ārā pa šalles malām kā tievas melnas čūskas, un tas viņu darīja līdzīgu Medejai.

Vendija lūkojās uz Osano baismīgā mierā, kura varēja jaust ļaunu vēstījošu triumfu. No viņas pretī strāvoja naids. Vendija lēnām pārlaida skatienu istabai, it kā uzsūkdama sevī visu, uz ko vairs nevarēja pieteikt tiesības, — uz šo spožo literāro sabiedrību, no kuras Osano viņu bija tik nekrietni padzinis. Tad viņa sacīja:

— Man ir kas ļoti svarīgs tev sakāms.

Osano ātri izdzēra savu viskija glāzi un nekaunīgi nosmīnēja.

— Runā ātri, un lai no tevis te nepaliktu ne smakas!

— Ziņa ir nepatīkama, — Vendija ļoti nopietni sacīja.

Osano no visas sirds skaļi iesmējās. Vendijas teiktais

viņu patiešām uzjautrināja.

— Tu jau pati esi nepatīkama ziņa, — viņš teica un atkal iesmējās.

Vendija apmierināta rāmi viņu vēroja.

— To varu tev sacīt tikai zem četrām acīm.

— Ek, pie velna! — Osano noteica. Taču Vendiju viņš pazina, zināja, ka tā labprāt sarīko scēnu. Tāpēc viņš veda to uz savu augšstāva kabinetu. Vēlāk es sapratu, kāpēc viņš Vendiju neveda ne uz vienu guļamistabu, — Osano neapzināti baidījās, ka nenoturēsies un lūkos Vendiju iedabūt gultā, jo šai ziņā tā viņu aizvien vēl turēja savā varā. Un viņš zināja, ar kādu prieku Vendija viņu atraidis. Taču Osano pieļāva kļūdu, vezdams šo sievieti savā kabinetā. Tā bija vismīļākā Osano istaba, ko viņš joprojām saglabāja strādāšanai. Rakstīdams viņš mēdza pa milzīgo logu vērot, kas notiek lejā uz ielas.

Es paliku stāvam kāpņu apakšā. Pats nezinu, kāpēc nojautu, ka Osano ievajadzēsies manas palīdzības. Tāpēc ari pirmais izdzirdēju Vendijas šausmu kliedzienu un pirmais arī reaģēju. Skriešus metos pa kāpnēm augšā un ar kāju atspēru kabineta durvis vaļā.

Biju ieradies īstajā brīdī, kad Osano jau grasījās sagrābt Vendiju. Viņa vēzēja tievās rokas pa gaisu, pūlēdamās nepielaist Osano sev klāt. Kaulainie pirksti bija saliekti kā zvēra ķetnas, lai ar nagiem iekluptu viņam sejā. Vendija bija pārbijusies, tomēr slepus līksmoja par

izdevušos skandālu. Es to skaidri redzēju. Pār Osano vaigiem no divām garām švīkām tecēja asinis. Iekams paguvu mesties starpā, Osano cirta Vendijai tik spēcīgu plauku, ka tā sasvērās un krita uz viņa pusi. Vienā vienīgā drausmi ašā kustībā Osano pacēla viņu tik viegli kā lupatu lelli un ar pārvarīgu spēku izmeta pa milzīgo logu. Rūts izbira, un Vendija izlidoja uz ielas.

Nezinu, vai mani vairāk šausmināja skats, kā Vendijas trauslais augums izšāvās cauri stiklam, vai arī Osano pilnīgi plānprātīgā seja. Izskrējis no kabineta, es kliedzu:

— Izsauciet ātro palīdzību! — Paķēru no pakaramā pirmo pa rokai gadījušos mēteli un metos uz ielas.

Vendija gulēja uz asfalta kā kukainis ar lauztām kājām. Kad drāzos ārā pa durvīm, viņa pūlējās pierausties rāpus, taču spēja uzslieties tikai uz ceļgaliem. Kā zirneklis, kas grasās kustināt kājas, es nodomāju, bet Vendija atkal nokrita uz mutes.

Notupos viņai blakus un pārmetu pāri mēteli. Novilcis žaketi, salocīju to un pabāzu Vendijai zem galvas. Viņa cieta sāpes, bet ne no mutes, ne ausīm asinis netecēja, un arī acīs nemanīju nāves blāvumu, ko pirms daudziem gadiem kara laikā biju iepazinis kā briesmu signālu. Beidzot Vendijas sejā iegūla miers, viņa izskatījās ar sevi apmierināta. Saņēmu viņas roku, tā bija silta, un viņa atvēra acis.

— Būs labi, — es teicu. — Ātrā palīdzība jau ir ceļā. Viss būs labi.

Vendija atvēra acis un man uzsmaidīja. Tajā brīdī viņas seja bija ļoti skaista, un es pirmoreiz sapratu, kas Osano viņā tik ļoti valdzina. Ciezdama stipras sāpes, Vendija tomēr smaidīja.

— Šoreiz man izdevās to maitasgabalu nolikt pie vietas, — viņa sacīja.

Slimnīcā ārsti konstatēja, ka Vendijai lauzts viens kājas pirksts un ieplīsis atslēgas kauls. Viņa bija pie pilnas apziņas un izstāstīja, kas noticis, bet pie Osano ieradās policija un aizveda viņu uz iecirkni. Es piezvanīju viņa

advokātam. Tas teica, lai es pēc iespējas turot muti, viņš visu nokārtošot. Advokāts jau sen pazina kā Osano, tā Vendiju un visu bija sapratis, iekams es paguvu notikušo apjēgt. Viņš pieteica, lai es palieku, kur esmu, un gaidu, kad viņš zvanīs.

Lieki piebilst, ka viesības pajuka, līdzko izmeklētāji ķērās pie dažu viesu nopratināšanas. Viņi iztaujāja arī mani. Es teicu, ka vienīgais, ko esmu redzējis, ir Vendi-jas izkrišana pa logu. Nē, Osano viņas tuvumā neesmu redzējis, es sacīju. Un viņiem ar to pietika. Otra Osano šķirtā sieva ielēja man dzeramo un apsēdās līdzās uz dīvāna. Sejā viņai bija savāds smaidiņš.

— Es nekad neesmu šaubījusies, ka reiz tas notiks, — viņa sacīja.

Advokāts man piezvanīja tikai pēc trim stundām. Osano par drošības naudu atbrīvots, taču būtu labi, ja kāds pāris dienu pie viņa padzīvotu. Osano braukšot uz savu dzīvokli Vilidžā. Varbūt arī es varētu doties turp, lai viņam būtu sabiedrība un kāds, kas neļautu ielaisties sarunās ar preses ļaudīm. Es atbildēju, ka braukšu. Advokāts deva man norādījumus. Osano liecinājis, ka Vendija viņam uzbrukusi, viņš to atgrūdis, un, zaudēdama līdzsvaru, tā izkritusi pa logu. Šāda versija tika sniegta avīzēm. Advokāts bija pārliecināts, ka izdosies Vendiju pierunāt, lai viņa sevis pašas labad atkārto minēto versiju. Ja Osano nonāks aiz restēm, viņa zaudēs alimentus un bērniem paredzēto pabalstu. Pāris dienās viss tikšot nokārtots, ja vien Osano paklausīs un nesarunās kārtējās plānprātības. Osano būšot mājās pēc kādas stundas, advokāts pats viņu pārvedīšot.

Izgājis no Osano savrupnama, uz Vilidžu es braucu ar taksi. Tur apsēdos lievenī, un drīz arī advokāta limuzīns ar šoferi pie stūres bija klāt. Osano izkāpa.

Viņš izskatījās atbaidošs. Acis izvalbītas, seja no pārmērīgās spriedzes nobālusi kā kaļķis. Viņš pagāja man garām, un es tikko paguvu iespraukties viņam līdzi liftā. Osano izņēma no kabatas atslēgas, taču rokas viņam tā trīcēja, ka durvis vajadzēja atslēgt man.

Iegājis dzīvoklī, Osano tūlīt iezvēlās dīvāngultn. Man viņš vēl nebija bildis ne vārda. Tā viņš tur gulēja, plaukstām aizsedzis seju, — ne jau aiz izmisuma, drīzāk gan pārguris. Pārlaidu skatienu dzīvoklītim un nodomāju re nu, Osano, viens no slavenākajiem rakstniekiem visa pasaulē, mitinās šādā alā. Taču tūlīt atcerējos, ka viņš tur ierodas gaužām reti. Parastā Osano apmešanās vieta bija Hemptonas namā vai Provinstaunā. Vai arī pie kādas bagātas šķirtenes, ar kuru viņš dažus mēnešus uzturēja mīlas sakarus.

Es apsēdos pieputējušā atzveltnī, ar kāju paspēris sāņus grāmatu kaudzi.

— Pogainiem teicu, ka neko neesmu redzējis, — es ierunājos.

Osano pieslējās sēdus un atlaida rokas no sejas. Sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīju, ka viņš smaida parasto viltīgo smaidu.

— Žēlīgais Dievs, kā tev patika šitas viņas lidojums cauri logam? Vienmēr esmu teicis, ka Vendija ir sasodīta ragana. Es viņu nemaz tik stipri negrūdu. Viņa pati aizlidoja.

Blenzu viņā, acis nenolaizdams.

— Man šķiet, ka tu, nolāpīts, neesi pie pilnas saprašanas. Tev pašam vajadzētu iet pie ārsta. — Balss man skanēja salti. Es nespēju aizmirst, kā Vendija bija tur gulējusi uz ielas.

— Pie velna, drīz viņa būs vesela kā rutks, — Osano attrauca. — Tikai nevaicā, kāpēc. Vai varbūt tu domā, ka es visas savas bijušās sievas grūžu ārā pa logu?

— Tik un tā attaisnojuma tev nav, — es sacīju.

Osano smaidīja.

— Tu Vendiju nepazīsti. Varu derēt uz divdesmit dolāriem, ka tad, ja pastāstīšu, ko viņa man pateica, tu piekritīsi, ka arī pats būtu rīkojies tieši tāpat.

— Deri, ja vēlies! — es teicu un iegāju vannas istabā samitrināt dvieli, tad pametu to Osano. Viņš noslaucīja seju un kaklu un, aukstā ūdens atsvaidzināts, labpatikā noelsās.

Uzmetis kūkumu, Osano paliecās uz priekšu.

— Viņa atgādināja vēstules, ko pēdējos divos mēnešos man rakstījusi, lūgdama naudu mūsu bērniem. Es, protams, nekādu naudu nesūtīju, jo zināju, ka viņa to iztērēs savām vajadzībām. Tad viņa teica, ka neesot gribējusi mani traucēt Holivudā, zinot, ka esmu tur aizņemts darbā, bet mūsu mazākais puisēns esot saslimis ar meningītu un viņai nav pieticis naudas, tāpēc mazais aizvests uz pilsētas slimnīcas labdarības nodaļu. Tu vari iedomāties šito nolādēto ķēvi? Viņa nesaka ne vārda, ka bērns ir slims, — tikai tāpēc, lai visu vainu uzveltu man un mani izvārtītu sūdos.

Es zināju, ka Osano mīl visus savus bērnus no visām savām sievām. Šī viņa spēja mani allaž pārsteigusi. Viņš tiem aizvien sūtīja dzimšanas dienas dāvanas, vasarā aizvien ņēma pie sevis, šad tad aizveda pusdienās, uz teātri vai uz sporta sacīkstēm. Tāpēc man bija brīnums, ka šai reizē viņš nemaz nav noraizējies par slimo puisēnu. Osano saprata, ko es domāju.

— Puišelim bija tikai augsta temperatūra, kaut kāda saaukstēšanās kaite. Kamēr tu tik galanti aprūpēji Vendi-ju un policija vēl nebija ieradusies, es piezvanīju uz slimnīcu. Man atbildēja, ka satraukumam neesot pamata. Tad es zvanīju savam ārstam, un viņš zēnu pārvedīs uz kādu privātu klīniku. Tātad viss ir nokārtots.

— Vai gribi, lai es palieku pie tevis? — es vaicāju.

Osano papurināja galvu.

— Man jābrauc uz klīniku pie mazā un jāparūpējas arī par pārējiem bērniem, ja nu esmu tiem atrāvis māti. Bet gan jau rīt šitā draņķe būs no slimnīcas ārā.

Pirms iziešanas uzdevu Osano vēl vienu jautājumu:

— Vai, grūzdams Vendiju pa logu laukā, tu atminējies, ka atrodies tikai otrajā stāvā?

Osano atkal man uzsmaidīja.

— Kā gan citādi! — viņš atbildēja. — Turklāt man ne prātā nevarēja ienākt, ka viņa aizlidos tik tālu. Kad es tev saku — viņa ir ragana.

Nākamajā rītā visu Ņujorkas avīžu pirmajās lappusēs parādījās raksti par notikušo. Osano vēl bija pietiekami

slavens, lai viņam tiktu pievērsta tik liela uzmanība. Vismaz tuptūzī Osano nebija nokļuvis, jo Vendija nekādas prasības neizvirzīja. Viņa sacīja, ka laikam esot paklupusi un tāpēc izkritusi pa logu. Taču tas bija nākamajā dienā pēc nelaimes, un Vendija tomēr bija cietusi. Osano augstsirdīgi tika palūgts atteikties no apskata redaktora pienākumiem, un es atlūdzos līdz ar viņu. Kāds feļetonists, gribēdams būt asprātīgs, rakstīja, ka Osano, saņēmis Nobela prēmiju, būtu pirmais tās ieguvējs, kas savu sievu izgrūdis pa logu. Taču īstenībā ikvienam bija skaidrs, ka šī mazā komēdija pielikusi punktu visām Osano cerībām šai virzienā. Kurš gan tik ievērojamu apbalvojumu — Nobela prēmiju — dos tādam nekrietnelim kā Osano! Arī Osano pats sev izdarīja lāča pakalpojumu, drīz pēc notikušā publicēdams satīrisku rakstu par desmit labākajiem paņēmieniem, kā novākt no ceļa savu sievu.

Taču tolaik mums netrūka par ko lauzīt galvu. Man vajadzēja iztikai pelnīt ar gadījuma publikācijām, jo pastāvīga darba nebija. Osano bija jānolien kādā klusā kaktā, kur viņam nespētu piekļūt avīžnieki. Viņam es varēju palīdzēt. Piezvanīju Kalijam uz Lasvegasu un pastāstīju, kas noticis. Vaicāju, vai Kālijs nevarētu uz pāris nedēļām Osano noslēpt viesnīcā «Zanadu». Zināju, ka tur neviens viņu nemeklēs. Osano pats labprāt piekrita. Las-vegasā viņš nekad nebija bijis.

Divdesmit sestā nodaļa

Kad nu Osano bija nogādāts pie vietas Vegasa un atradās drošībā, man vajadzēja parūpēties pašam par sevi. Pastāvīga darba man nebija, sagrābos tik daudz Iiguma pa- sūtījumu, cik vien izdevās dabūt. Rakstīju grāmatu apskatus žurnālam Time, arī New York Times, un mūsu apskata jaunais redaktors man piespēlēja pa kādam darbiņam. Taču šāds stāvoklis bendēja man nervus. Es nekad nezināju, cik daudz naudas un kad saņemšu. Tāpēc nolēmu visus spēkus veltīt sava romāna pabeigšanai, cerēdams, ka tas man ienesīs prāvas summas. Nākamos divus gadus mana dzīve bija gaužām vienkāršā. Divpadsmit līdz piecpadsmit stundas die- nā pavadīju savā kabinetā: Gāju sievai līdzi uz universālveikalu iepirkties. Vasaras svētdienās vedu bērnus uz Džounsbīčas pludmali, lai Valerija varētu atvilkt elpu. Dažkārt pēc pusnakts ieņēmu pa kādai uzmundrinošai tabletei, lai pie galda neaizmigtu un varētu strādāt vismaz līdz trim, četriem rītā.

Šai laikā es dažas reizes Ņujorka tikos ar Ediju Lān-seru, un mēs kopā pusdienojām. Edijs galvenokārt nodarbojās ar scenāriju rakstīšanu Holivudai, un bija skaidrs, ka pie romāniem viņš nemūžam vairs neķersies. Edijam

patika Holivudas dzīve, patika sievietes, viegli nākusi

nauda, tāpēc viņš nozvērējās nevienu romānu nekad vairs nerakstīt. Pēc četriem viņa scenārijiem bija uzņemti grāvēji, un darba viņam pietika atliku likām. Edijs man piedāvāja strādāt kopā ar viņu, ja vien es piekristu

braukt uz Holivudu, taču es atteicos. Nekādi nespēju sevi iedomāties darbojamies filmu ražošanā. Lai kādus uzjautrinošus notikumus Edijs stāstīja, man nebija ne mazāko šaubu, ka rakstnieka darbs kinematogrāfijā nekāds joks vis nav. Tur cilvēks vairs nav mākslinieks. Tur viņš kļūst par svešu ideju atgremotāju.

Šo divu gadu laikā es Osano redzēju apmēram reizi mēnesi. Nedeju viņš bija noturējies Vegasā, pēc tam nozudis. Kālijs man piezvanīja un žēlojās, ka Osano aizmucis ar viņa mīļāko draudzeni, meiteni, vārdā Čār-lija Brauna. Bet viņš nedusmojoties. Tikai esot pārsteigts. Tik skaista meitene, viņa vadībā Vegasā labi pelnījusi, dzīvojusi ar plašu vērienu un pēkšņi visu pametusi, lai brauktu līdzi šim resnajam vecajam rakstniekam, kuram esot ne tikai alus vēders, bet arī galīgā dēlī sagājušas smadzenes.

Teicu Kalijam, ka nu esmu viņa divkāršs parādnieks un, ja vien manīšu meiteni ar Osano Ņujorkā, tūdaļ nopirkšu viņai lidmašīnas biļeti, lai brauc atpakaļ uz Vegasu.

— Pasaki tikai, lai viņa sazinās ar mani! — Kālijs atsaucās. — Saki — es pēc viņas ilgojos, mīlu viņu, pūt, ko vien gribi! Man vajag, lai viņa atgrieztos. Šī meitene man Vegasā ir veselas bagātības vērta.

— Labi, — es sacīju. Bet, kad reizēm kopā ar Osano pusdienoju, viņš allaž bija viens un nemaz vairs neizskatījās pēc vīrieša, kas spētu saistīt jaunu, skaistu meiteni, ja vien šī Čārlija Brauna atbilda Kālijā aprakstītajai būtnei.

Sametas tā dīvaini, kad gadās dzirdēt par kāda cita panākumiem, par cita cilvēka slavu. Par slavu, kas līdzīgi zvaigznei izšaujas it kā no nekurienes. Bet tas, kas notika ar mani, bija tik pārsteidzošs, ka nav pat interesants.

Divus gadus dzīvoju kā vientuļnieks un grāmatu galu galā pabeidzu, aiznesu izdevējam un jau biju paguvis to aizmirst. Menesi vēlāk radaktors mani aicināja uz Ņujorku, jo manu romānu apmēram par pusmiljonu dolāru esot pārdevis kādam apgādam, kas to publicēšot brošētu. Es paliku kā mēms. Nespēju nudien izdvest ne skaņas. Visi — mans redaktors, mans aģents, Osano, Kālijs — mani bija brīdinājuši, ka grāmata par bērnu nolaupītājiem, kurā bērnu nolaupītājs padarīts par varoni, plašam

lasītāju lokam nepatikšot. Pārsteigumu es redaktoram neslēpu, un viņš sacīja:

— Jūs esat uzrakstījis tik lielisku darbu, ka tādiem sīkumiem nav nekādas nozīmes.

Kad tovakar, pārnācis mājās, šo jaunumu pavēstīju Valerijai, viņa arī nelikās pārsteigta. Tikai noteica:

— Mēs varēsim nopirkt lielāku māju. Bērni pieaug, viņiem te kļūst par šauru.

Pēc tam dzīve turpinājās kā parasti, tikai Valerija atrada māju desmit minūšu brauciena attālumā no viņas vecākiem, mēs to nopirkām un drīz vien pārvācāmies uz turieni.

Tikmēr romāns jau bija publicēts. Tas iekļuva bestselleru sarakstos pa visu valsti. Ne jau sarakstos vien, to izpirka zibenīgi, taču manā dzīvē tāpēc gandrīz nekas nemainījās. Ilgi prātojis, beidzot sapratu, ka iemesls laikam ir tas, ka man tik maz draugu. Kālijs, Osano, vēl Edijs Lānsers, un tas arī viss. Protams, mans brālis Artijs trakoti lepojās ar mani un jau gribēja sarīkot pieņemšanu, bet es teicu, lai rīko vien, tikai bez manis. Pa īstam mani aizkustināja Osano recenzija par romānu, kura parādījās literatūras apskata pirmajā lappusē. Osano mani cildināja par to, kas izdevies, bet norādīja arī uz trūkumiem. Pēc veca paraduma viņš grāmatu vērtēja pārāk augstu, tāpēc ka biju viņa draugs. Turpinājumā, protams, Osano rakstīja par sevi un par savu topošo romānu.

Piezvanīju uz viņa dzīvokli, bet neviens necēla klausuli. Uzrakstīju vēstuli un saņēmu atbildes vēstuli. Norunājām kopā pusdienot. Osano izskatījās briesmīgi, bet bija atvedis līdzi fantastisku jaunu gaišmati, kas gandrīz nemaz nerunāja, bet ēda vairāk nekā mēs abi ar Osano pa diviem. Iepazīstinādams mani ar daiļo būtni, viņš to nosauca par Čārliju Braunu, un es sapratu, ka šī nu ir tā pati Kālijā meitene, tomēr viņai neteicu, ko man bija lūdzis pasacīt Kālijs. Kāpēc lai es nodarītu pāri Osano?

Gadījās tāds jocīgs notikums, kas man cieši iespiedies atmiņā. Teicu Valerijai, lai brauc iepirkties — lai nopērk sev jaunas kleitas, vienalga, ko tik pati vēlas, un apņēmos pieskatīt bērnus. Viņa aizbrauca kopā ar dažām draudzenēm un pārradās, apkrāvusies neskaitāmiem saiņiem.

Es mēģināju rakstīt jaunu grāmatu, taču darba nekādi nespēju iejusties, tāpēc, izsaiņojusi iepirkumus, Valerija man rādija jaunu, dzeltenu kleitu.

— Maksāja deviņdesmit dolāru, — viņa paziņoja. — Va ri iedomāties — deviņdesmit dolāri par nieka vasaras kleiti ņu!

— Toties skaista gan, — es paklausīgi sacīju. Valerija turēja kleitu piekļautu pie kakla.

— Zini, — viņa turpināja, — bija grūti izšķirties, vai man labak patīk šī dzeltenā vai zaļā. Tomēr nolēmu pirkt dzelteno. Domāju, ka man labāk piestāv dzeltens, vai ne?

Es iesmējos.

— Vai tev, mīļumiņ, neienāca prātā, ka vari pirkt abas?

Bridi Valerija skatījās manī kā apstulbusi, tad arī sāka smieties. Un es sacīju:

— Vari nopirkt dzeltenu, zaļu, zilu un sarkanu.

Mēs uzsmaidījām viens otram un laikam tikai tad apjēdzām, ka mums ir sākusies jauna dzīve. Tomēr kopumā nācu pie atziņas, ka panākumi nebūt nav ne tik interesanti, ne aizraujoši, kā biju iztēlojies. Tad nu es kā parasti ķēros pie grāmatām par šo tematu un atklāju, ka mans gadījums nav nekas neparasts, ka patiesībā daudzi, visu mūžu pulējušies sasniegt savā profesijā virsotni, kāroto panākuši, tūdaļ nosvin uzvaru, izmetoties pa iespējami augstāku logu.

Bija ziema, un nolēmu ar visu ģimeni aizbraukt atvaļinājumā uz Puertoriko. Tā būs pirmā reize mūsu laulības laikā, kad varēsim atļauties ceļojumu. Mani bērni nekad vēl nebija izbaudījuši vasaras nometnes.

Mēs lieliski pavadījām laiku — peldējāmies, gozējāmies saulē, priecājāmies par neparasto ēdienu un neredzētām ielām, par brīnumu, ka, saltā ziemas rītā atstājuši mājas, pēcpusdienā jau izjutām vasaras svelmi un ļāvāmies liegām vēja pūsmām.

Vakarā aizvedu Valeriju uz viesnīcas kazino, bet bērni tikmēr mūs gaidīja milzīgajos, pītajos halles krēslos. Ik pēc piecpadsmit minūtēm Valerija diedza turp pārbaudīt, vai viņiem nekas nav noticis, līdz beidzot ar visu baru atgriezās mūsu apartamentos, bet es paliku spēlēt un rāvu vaļā līdz četriem no rīta. Kad nu biju ticis pie bagātības, man, dabiski, uzsmaidīja arī laime, es iespēlēju vairākus tūkstošus dolāru, un dīvainā kārtā šie kazino laimētie dolāri mani iepriecināja vairāk nekā ar grāmatu gūtie panākumi un milzu summas, ko tā man jau bija ienesusi.

Kad pārbraucām mājās, mani gaidīja vēl lielāks pārsteigums. Kinostudija Malomar Films piedāvāja par simttūkstoš dolāriem pirkt manas grāmatas filmēšanas tiesības un piesolīja vēl piecdesmit tūkstošus, kā arī visu ceļa izdevumu segšanu, ja pats braukšu uz Holivudu rakstīt scenāriju.

Šo piedāvājumu es pārrunāju ar Valeriju. Scenāriju man nudien negribējās rakstīt. Teicu, ka filmēšanas tiesības pārdošu, bet līgumu par scenārija rakstīšanu noraidīšu. Cerēju, ka ar to Valeriju iepriecināšu, bet viņa sacīja:

— Manuprāt, šāds brauciens tev par ļaunu nenāktu. Par ļaunu nenāktu arī iepazīšanās ar citiem cilvēkiem, jaunu paziņu iegūšana. Reizēm es par tevi, vai zini, raizējos, tu taču esi tik vientuļš.

— Mēs varētu braukt visi, — es ierosināju.

— Nē, — Valerija iebilda. — Jūtos laimīga mājās kopā ar ģimeni, un mēs taču nevaram izņemt bērnus no skolas, turklāt es negribētu, ka viņi uzaug Kalifornijā.

Kā gandrīz visi ņujorkieši, Valerija Kaliforniju uzskatīja par eksotisku Savienoto Valstu priekšposteni, kur mudž no narkomāniem, slepkavām un vājprātīgiem sludinātājiem, kas ikkatru pamanītu katoli nošauj uz līdzenas vietas.

— Līguma termiņš ir seši mēneši, — es sacīju, — es varētu mēnesi pastrādāt tur un pēc tam braukāt šurp un turp.

— Tā ir teicama doma, — Valerija piekrita. — Turklāt, patiesību sakot, mēs mazliet atpūstos viens no otra.

Tas man bija pārsteigums.

— Es nemaz nevēlos no tevis atpūsties, — es teicu.

— Bet es no tevis gribu atpūsties, — sacīja Valerija. — Kad vīrs strādā mājās, tā ir gatavā nervu bendēšana. Pajautā jebkurai sievietei. Visa mana saimniekošana tiek sagriezta ar kājām gaisā. Agrāk es nedrīkstēju bilst ne vārda, jo tu nevarēji atļauties darba kabinetu ārpus mājas, bet, kad nu šī iespēja radusies, man negribētos, ka tu joprojām strādā mājās. Tu taču vari noīrēt sev telpas un braukt turp no rīta, bet vakarā atkal būt mājās. Es ne mirkli nešaubos, ka tad tev darbs veiktos daudz labāk.

Līdz šai dienai vēl neesmu izpratis, kāpēc Valerijas sacītais mani tik stipri aizskāra. Biju laimīgs, ka varu strādāt mājās, un no tiesas jutos aizvainots par to, ka viņai tas nesagādā prieku, un laikam tieši tāpēc nolēmu sava romāna scenāriju tomēr rakstīt pats. Tā, protams, bija bērnišķīga reakcija. Ja Valerija nevēlas redzēt mani mājās, braukšu projām un paskatīšos, kā viņai tas patiks. Tolaik man šķita, ka Holivuda ir brīnišķīga vieta, ja par to lasa grāmatās, bet uzturēties tur nejutu ne mazāko vēlēšanos.

Es sapratu, ka viens posms manā dzīvē ir beidzies. Recenzijā par kādu grāmatu Osano bija rakstījis: «Visi romānu rakstnieki, vienlaga, labi vai slikti, ir varoņi. Viņi cīnās vieni paši, tāpēc ticībā viņiem jābūt tik stipriem kā svētajiem. Biežāk gan viņi cieš sakāvi nekā svin uzvaru, un šī zemiskā pasaule pret viņiem nepazīst žēlastības. Reizēm rakstniekiem pietrūkst izturības (tieši tāpēc daudzos romānos ir vājas vietas, kas noder par vieglu mērķi uzbrukumiem), tomēr visām pasaulīgajām raizēm — bērnu slimošanai, draugu nodevībai, sievu neuzticībai — jātiek atvairītām. Lai kādus ievainojumus guvuši, rakstnieki turpina savu cīņu, piesaukdami brīnumu, kas dod viņiem jaunus spēkus.»

Man netīk Osano melodramatiskā maniere, taču es patiešām jutos tā, it kā dezertētu no varoņu saimes. Un nenieka nebēdāju par to, ka šāda mana jušana ir tipiska rakstnieka sentimentalitāte.

Mario Pjūzo MIRST MUĻĶI 1. grāmata

Redaktors Arnis Švītiņš Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus», Kr. Barona 24/26, Rīgā, L.V-1050. Izdevniecība «Sprīdītis», Kalēju ielā 51, Rīgā, I.V-1050. Iespiests Talsu tipogrāfijā. Jaunā ielā 17, Talsos, 1,V-32()1.

1

Merlins (angļu vai. Merlin) — burvis teiksmās par karali Arturu un Apaļā galda bruņiniekiem. Romāna varoņa vārds angliski rakstāms Merlyn. (Tulk. piez.)

2

Vācu taulas leģendā muzikants, kas ar savas stabules skaņām ievilinājis žurkas upe, atbrīvodams pilsētu no šo grauzēju nestā posta.

Content

Pjūzo Mario Mirst muļķi - Pirmā gramata

Pirmā daļa

Pirmā nodala

Otra daļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodala

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Trešā daļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Ceturtā daļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

1