Pjūzo Mario

Mirst muļķi - Otrā grāmata

Mario Pjūzo

Mirst muļķi

Piektā daļa

.

Divdesmit septītā nodaļa

Kinostudija Mulomar Films, kaut ari Mozesa Vartber-ga firmas Tri-Culture Studios filiāle, mākslinieciskā ziņā strādāja pilnīgi patstāvīgi, un tai piederēja arī savs neliels uzņemšanas laukums. Tātad Bernards Melomars varēja brīvi rīkoties ar iecerēto filmu pēc Džona Mērlina romāna.

Melomara vienīgā vēlēšanās bija radīt labas filmas, un tas nebija viegls uzdevums, jo Vartberga Tri-Culture Studios aizdomīgi vēroja ikkatru viņa soli. Melomars ienīda Vartbergu. Abu naidīgums bija vispārzināms, bet Vart-bergs kā ienaidnieks likās ļoti interesants, ar viņu nekad nebija garlaicīgi. Melomars atzinīgi vērtēja Vartbergu ari kā finansu speciālistu un administrēšanas ģēniju. Viņš saprata, ka bez šīm spējām neviens filmu radītājs nevar pastāvēt.

Melomaram savā lepnajā kabinetā, kas bija iemitināts nelielās teritorijas biroju bloka nostūrī, vajadzēja samierināties ar vēl lielākām nepatikšanām nekā ar naidīgo Vartbergu, lai gan šī nelaime nebija tik draudīga. Vartbergu varēja uzskatīt par vēzi taisnajā zarnā, kā jokodams mēdza sacīt Melomars, turpretim Houlinens bija kā hemoroīdi, kas, diendienā sagādādami neērtibas, spēj cilvēku padarīt vai traku.

Džeks Houlinens, viceprezidents, kura pārziņā atradās reklāmas dienests un attiecības ar sabiedrību, savu pirmā numura reklāmas ģēnija lomu tēloja satricinošā cītībā. Ja, kādam lūdzis izdarīt kaut ko pārcilvēcīgu, Džeks saņēma atteikumu, viņš tūdaļ tikpat pārdabiskā pacilātībā atzina tiesības atsacīties. Iemīļots viņa teiciens bija: «Lai ko jūs

man sacītu, es jums aizvien piekritīšu. Es nekad, nemūžam necentīšos jūs pierunāt, lai darāt to, ko jums negribas darīt. Es tikai palūdzu.» Tas tika pavēstīts pēc stundu ilgušas uzmācīgas vāvuļošanas par to, kāpēc jums vajadzētu nolekt no Empire State Building jumta, lai savai topošajai filmai nodrošinātu iespiedlaukumu laikrakstā Time.

Attiecības ar citiem priekšniekiem, piemēram, ar Vart-berga Tri-Culture International Studios viceprezidentu ražošanas jautājumos, kas nodarbojās ar Malomar Films ekranizējamo Mērlina romānu un bija viņa personisks klients, — ar Ugo Kellino Melomaram bija daudz atklātākas, cilvēcīgākas. Kellino savu sakāmo aizvien izteica skaidri un gaiši, jo Bernardam Melomaram nebija vaļas uzklausīt tukšu muldēšanu.

— Mēs esam dimbā, — Houlinens sacīja. — Man šķiet, ka šī sasodītā filma būs vislielākā bumba kopš Nagasaki bombardēšanas.

Melomars bija visjaunākais studijas vaditājs pēc Tāl-berga, un viņam patika tēlot trula ģēnija lomu. Saglabādams vienaldzīgu sejas izteiksmi, viņš teica:

— Man par šo filmu nekas nav zināms, un es domāju, ka tu pūt man miglu acīs. Tu acīmredzot esi norūpējies par Kellino un tēmē uz to, lai mēs izgāztu miljonus tikai tāpēc, ka šis stulbenis nolēmis pats uzņemties režiju, un gribi viņam nodrošināt aizmuguri.

Houlinens bija Ugo Kellino personiskais reklāmas pārstāvis, un viņa honorārs sasniedza piecdesmit tūkstošus gadā. Kellino bija izcils aktieris, bet viņa patmīlība jau līdzinājās slimībai, ar ko bieži sirgst aktieri, aktrises, režisori un pat scenāriju darbnīcas meitenes, kas pašas sevi iztēlojas par dižām scenāristēm. Patmīlība kinopasau-lē ir tas pats, kas tuberkuloze kalnraču pilsētās. Lokāla parādība, bet ne vienmēr fatāla.

Egocentrisms, patiesību sakot, šīs sugas ļaudis darīja daudz interesantākus, nekā viņi būtu bez šādas īpašības. To noteikti varēja attiecināt uz Kellino. Viņa iekšēja spēka radītā daudzveidība uz ekrāna bija tik apbrīnojama,

ka viņš pat iekļuva piecdesmit pasaules slavenāko cilvēku sarakstā. Kellino atpūtas istabā pie sienas bija piestiprināts izgriezums no avīzes ar šo vēsti, un viņš pats uz tā ar sarkanu zīmuli bija pierakstījis klāt: «Par kopošanos.» Houliners, neslēpdams apbrīnu un sajūsmu, mēdza sacīt: «Kellino spētu kopoties pat ar čūsku.» «Čūska» tika īpaši uzsvērta, it kā tā būtu nevis sen nodeldēta klišeja, bet gan viņa klientam par godu radīts jaunvārds.

Pirms gada Kellino bija pieprasījis, lai ļauj viņam pašam uzņemties savas jaunākās filmas režiju, un savu panāca. Kaut gan uz šadas prasības apmierināšanu varēja cerēt tikai reta kinozvaigzne. Filmas uzņemšanai bija paredzēts dzelžains budžets, piešķirts avanss un noteikti peļņas procenti atkarībā no gatavās filmas veiksmes. Malomur Films sev pieprasīja vismaz divus miljonus, pārējais — pēc iespējām. Ja Kellino aiz tīrā neprāta katrai ainai uzņems simtiem dubļu, kur kopā ar viņu būs jaunakā draudzene vai zem viņa atradīsies jaunākais draugs. Abas darbības Kellino izdevās vienlīdz labi, nenākot par ļaunu filmai. Bet tad viņš sāka cūko-

ties ar scenāriju. Nebeidzami monologi, maigas gaismēnas uz viņa izmisumā savaikstītās sejas, bezgalīgs stāsts par viņa traģisko bērnību mokoši sāpīgā retrospekcijā. Lai izskaidrotu, kāpēc viņš uz ekrāna kopojas gan ar zēniem, gan meitenēm. Skaidri likdams manīt, — bijusi viņam bērnība kā visiem bērniem, viņš vispār nekad ne ar vienu nekopotos. Kad uzņemšana bija galā, studija oficiāli nedrīkstēja filmu īsināt. Bet, ja rastos nepiecie

šamība, tas tomēr tiktu darīts. Melomars īpaši par to neraizējās. Filma ar Kellino galvenajā lomā tik un tā ieguldītos divus miljonus atgūs. Par to šaubas neradās. Pārējais nāks kā viegla peļņa. Bet, ja viss saies galīgā

grīstē, filmu var apbedīt sadales tīklā, un neviens to neredzēs. Darījums vismaz bija vainagojies ar Melomara mērķa piepildīšanos, Kellino uzņēmās galveno lomu pēc Džona Mērlina romāna uzņemamajā supergrāvējā, un tas, kā Melomars nemaldīgi juta, studijai ienesīs kolosālu

bagātību.

— Mums jāizvērš plaša kampaņa, — sacīja Houlinens. — Jāizgāž milzu nauda. Filma jāpārdod atbilstoši savai vērtībai.

— Apžēlojies! — Melomars izdvesa. Parasti viņš izturējās diezgan pieklājīgi. Taču Kellino viņam bija apriebies, arī Houlinens bija apriebies un apriebušās bija filmas vispār. Taču tas vēl neko nenozīmēja. Viņam bija apriebušās skaistas sievietes un iznesīgi virieši. Viņam bija apriebies Kalifornijas klimats. Lai kaut cik izklaidētos, Melomars pievērsās Houlinena pētīšanai. Uz šo tipu un uz Kellino viņam sen jau bija zobs.

Houlinens prata skaisti ģērbties. Zīda uzvalks, zīda kaklasaite, itāliešu kurpes, vislepnākais pulkstenis. Aceņu ietvars bija darināts pēc īpaša pasūtījuma — melns ar zelta lāsumiem. Laipnā, mīlīgā īra seja tieši kā punduriem sludinātājiem, kas svētdienas rītos nenozuda no Kalifornijas televizoru ekrāniem. Grūti bija noticēt, ka Kellino ir nekrietns maita, kurš turklāt ar savu nekrietnību lepojas.

Pirms vairākiem gadiem Kellino un Melomaram kādā restorānā bija izcēlusies ķilda, visparastākā rupjā ap-saukāšanās, kuras atgādinājums ilgi nenozuda no avīžu slejām. Houlinens uzsāka veikli nostrādātu kampaņu, kurā Kellino parādījās kā varonis, bet Melomars tika padarīts par gļēvulīgu nelieti, vārgulīgu kinostudijas šefu, ko ragā saliecis drosmīgs filmu varonis. Houlinens, protams, bija ģēnijs. Tikai mazliet tuvredzīgs. Melomars kopš tā laika nemitīgi viņu par to sodīja.

Pēdējos piecos gados nepagāja ne mēnesis, kad avi-zēs neparādījās stāsti par Kellino labsirdību — kā viņš palīdz tiem, kam dzīvē veicies mazāk nekā viņam pašam. Ar leikēmiju slimai nabaga meitenei vajadzīgs pārliet īpašas asinis no donora, kas dzīvo Sibīrijā? Jebkuras avīzes piektajā lappusē parādījās ziņa, ka Kellino uz Sibīriju aizsūtījis savu personisko reaktīvo lidmašīnu. Kāds melnais Dienvidos ieslodzīts cietumā par to, ka cēlies protesta cīņā. Kellino samaksāja drošības naudu. Kad policistu itālieti — septiņu bērnu tēvu — Hārlemā nogalināja no slēpņa uzglūnējuši «melno panteru» ban-

diti, vai Keilino atraitnei nenosūtīja čeku par desmittūk-stoš dolāriem un vai neiedibināja stipendiju visiem sep

tiņiem bērniem? Kad viens no «melnajām panterām» tika apsūdzēts policista noslepkavošanā, Keilino viņa aizstāvības fondam novēlēja desmittūkstoš dolāru. Kolīdz kāds slavens bijušais filmaktieris saslima, visās avīzēs parādījās vēsts, ka Keilino samaksājis slimnīcas rēķinu un,

rūpēdamies par vecā sakārņa iztikas līdzekļiem, apsolījis tam epizodisku lomu savā nākamajā filmā. Viens tāds

sakārnis, kas slepus bija sakrājis desmit miljonus un sirdī auklēja naidu pret savu profesiju, kādā intervijā nozākāja Keilino augstsirdību, patiesībā iespļaudams tam sejā, bet šis notikums likās tik smieklīgs, ka pat dižais Houlinens palika kā uz mutes kritis.

Houlinenam netrūka slēptu talantu. Šā okšķera smalkais deguns saoda katru uzlecošu zvaigzni, un tāpēc viņš

Holivudas celuloīda džungļos kļuva par īstu Denjelu Būnu. Houlinens pastāvīgi plātījās ar savu tehniku.

— Ieminies jebkurai atktrisītei, ka viņa savā lomiņā bijusi nepārspējama. Atkārto to trīsreiz vienā vakarā, un viņa tev novilks bikses un izraus metamo ar visām saknēm.

Houlinens bija Keilino izlūks un pilnvarotais, kas meitenes talantus gultā pārbaudīja desmitiem reižu, iekams to piespēlēja tālāk. Tās, kuras pat pēc visai vaļīgiem kino-industrijas standartiem bija pārāk neirotiskas, nekad no viņa Keilino rokās nenonāca. Taču Holivudā bieži dzirdēju runājam: «Keilino atraidītās ir vērts pievākt.»

Melomars, todien pirmoreiz izjuzdams labpatiku, sacīja:

— Met laukā no galvas jebkādus uzpūstus reklāmas budžetus! Šī nepieder pie tām filmām.

Houlinens domīgi pavērās viņā.

— Kā būtu, ja pa kluso sarunātu ar kādu ietekmīgu kritiķi? Tev padomā ir dažs pietiekami slavens, kas turklāt jūtas tavs parādnieks.

— Es nedomāju parādu atgūt šādā veidā, — Melomars vēsi atbildēja, ne ar vārdu neieminēdamies, ka nolēmis meslus ievākt nākamajā gadā, kad tiks uzņemta

lielfilma. To viņš jau bija izplānojis līdz beidzamam siku-mam, bet Houlinens tur pie teikšanas netiks. Melomars gribēja, lai zvaigzne būtu filma pati, nevis Keilino.

Houlinens joprojām domīgi noraudzījās viņā. Tad sacīja:

— Rādās, ka man pašam būs jārīko sava reklāmas kampaņa.

— Tikai neaizmirsti, ka filmu uzņem Malomar Films, — Melomars garlaikots ierunājās. — Tāpēc viss ir kārtojams saziņā ar mani. Saprati?

— Protams, — Houlinens atbildēja, kā parasti īpaši uzsvērdams, ka viņam ne prātā nav nācis rīkoties citādi.

— Paturi prātā, Džek, ka ir tāda strīpiņa, kuru tu nekad nedrīksti pārkāpt attiecībā pret mani, — Melomars rāmi sacīja. — Vienalga, lai kas tu arī būtu.

— To es nekad neaizmirstu, — žilbinoši smaidīdams, atsaucās Houlinens. — Vai man kādreiz ir gadījies to aizmirst? Paklau, no Beļģijas uzradies viens varen iespaidīgs sievišķis. Es viņu noslēpu viesnīcas «Beverlihil-sa» atsevišķā namiņā. Ja nu mēs rīt sarīkotu kopīgas brokastis?

— Citreiz, — Melomars atbildēja. Viņam bija apnikuši sieviešu bari, kas sabrauca no visas pasaules, lai te tiktu noliktas augšpēdus. Viņam bija apnikuši smalkie, glītie, koptie ģīmīši, slaidie, skaistie, elegantās drānās ietērptie augumi, daiļavas, ar kurām viņu pastāvīgi fotografēja pieņemšanās, restorānos un pirmizrādēs. Slavu viņš bija iemantojis ne vien kā pats talantīgākais Holivudas producents, bet arī kā vīrietis, ap kuru grozās visskaistākās sievietes. Tikai paši tuvākie draugi zināja, ka Melomars priekšroku dod seksam ar tuklām meksikānietēm, ko pieņēma par kalponēm savās mājās. Kad draugi atļāvās pajokot par šādu izvirtušu gaumi, Melomars atbildēja, ka vislielāko baudījumu gūstot, izjūtot sievietes apaļumus, bet žurnālos sabildētajām skaistulēm tik vien esot kā kauli un mati. Meksikāņu skuķēm — tām gan esot miesa un asinis. Neba viss, ko Melomars sarunāja, atbilda patiesībai. Apzinādamies savu eleganto ārieni, Melomars tikai gribēja parādīt nepatiku pret eleganci.

Šajā mūža posmā vienīgā Melomara vēlēšanās bija radīt labu filmu. Laimīgākie brīži viņam bija pēcpusdienas stundas, kad, iegājis montāžas telpā, viņš palika tur līdz rīta gaismai, apstrādādams jaunu filmu.

Melomars jau grasījās izvadīt Houlinenu pa durvīm, kad sekretāre nomurmināja, ka viņu gaidot romāna autors ar savu aģentu Dorenu Radu. Melomars lika tūdaļ lūgt abus kabinetā. Atnācējus viņš iepazīstināja ar Houlinenu.

Houlinens abus novērtēja ar vienu vienīgu ašu skatienu. Radu viņš pazina. Sirsnīgs, patīkams, īsi sakot — blēdis. Tipisks. Arī rakstnieks tipisks. Vientiesīgs romānu sacerētājs, kas ieradies rakstīt scenāriju pēc sava darba, bet, Holivudas apžilbināts, producentu, režisoru un studiju šefu krāpts un maldināts, sapinas ar jaunu aktrisiti un izposta savu dzīvi, šķirdamies no sievas, ar kuru nodzīvojis kopā divdesmit gadus, lai iegrābtos palaistuvē, kas izgulējusies ar visiem režisoriem pilsētā. Pēc tam krīt šausmās par to, kā viņa tizlais romāns tiek izkropļots, līdz nonāk uz ekrāna. Šis jau nav nekāds izņēmums. Kluss, acīm redzami bikls, apģērbies kā tāds ērms. Runa nav par ērmībām, ko pēc jaunākās modes untumiem valkāja pat tādi producenti kā Melomars un kinospīdekļi, kuri pie labākajiem drēbniekiem pasūtināja īpaši salāpītas, izbalējušas zilas džīnas, — šis rakstnieķelis bija ģērbies kā gluži parasts ērms. Turklāt neglīts pēc velna, gluži kā tas padēklis franču aktieris, ko Eiropā ceļ vai debesīs. Nu nekas, viņš, Houlinens, pieliks savu roku, lai šito zelli tūdaļ pataisītu par asinsdesu.

Houlinens šo rakstnieku — Džonu Mērlinu saņēma ar līksmu sveicienu un sacīja, ka tā sarakstītā grāmata ir pats labākais, ko viņš savā mūžā lasījis. Viņš to vispār nebija lasījis.

Pie durvīm Houlinens apstājās un, pagriezies pret rakstnieku, sacīja:

— Klausieties, Kellino briesmīgi grib jau šodien ar jums kopā nofotografēties. Vēlāk mums abiem ar Melomāni jāpiedalās sanāksmē, un šāda bilde būtu lieliska

reklāma filmai. Ja mēs sarunātu pulksten trijos? Lidz tam jūs jau būsiet šeit visu nokārtojis?

Mērlins piekrita. Melomars novaikstījās. Viņš zināja, ka Kellino ir izbraucis, gozējas Palmspringsas saulītē un pilsētā atgriezīsies ne agrāk kā sešos. Houlinens gribēja Mērlinu tīši vārdzināt veltīgā gaidīšanā, lai tam parādītu, kam Holivudā ir noteikšana. Nekas, lai zēns saņem mācību.

Melomars, Dorens Rads un Mērlins nosēdēja krietnas stundas, pārrunādami nākamās filmas scenāriju. Meloma-ram nācās atzīt, ka Mērlins ir saprātīgāks un apķērīgāks nekā daudzi rakstnieki, kas viņam bija kā skabargas dibenā. Aģentam viņš pūta parastās pīlītes par filmai paredzēto miljonu, lai gan skaidri bija zināms, ka galu galā tajā tiks iegrūsti vismaz pieci miljoni. īstu pārsteigumu Melomars izjuta tikai pēc Mērlina aiziešanas. Viņš bija Mērlinam ieminējies, ka tas varot Kellino gaidīt bibliotēkā. Mērlins paskatījās pulkstenī un mierīgi sacīja:

— Ir jau desmit minūtes pāri trim. Es nevienu negaidu ilgāk par desmit minūtēm, pat savus bērnus ne. — To pateicis, viņš aizgāja.

Melomars pasmaidīja.

— Rakstnieki, — viņš teica aģentam. Taču viņš tāpat mēdza teikt arī «aktieri» vai «režisori», vai «producenti». Par aktrisēm gan viņš neko tamlīdzīgu nemēdza sacīt, jo neuzdrošinājās pazemot cilvēciskas būtnes, kam vienlaikus jānomokās ar menstruālo ciklu un ar vēlēšanos kļūt par aktrisēm. Tāpēc arī viņas kļūst tik dullas pēc vīriešiem.

Dorens Rads paraustīja plecus.

— Viņš pat ārstus negaida. Reiz pie viena bijām aizgājuši abi, iepriekš pieteikušies uz desmitiem no rīta. Jūs jau zināt, kā ar tiem ārstiem gadās. Nu jāpagaida dažas minūtes. Bet Mērlins pateica pieņemšanas masai: «Esmu atnācis laikā, kāpēc ārsts kavējas?» Un izgāja pa durvīm.

— Ak Kungs! — Melomars izdvesa.

Pēkšņi viņš krūtīs sajuta sāpes. Iegājis tualetē, viņš ieņēma pretstenokardijas tableti, tad nolikās uz dīvāna

bridi nosnausties, ka bija ieteicis ārsts. Kad ieradīsies Houlinens un Kellino, gan jau kāda sekretāre pamodinās.

«Akmens sieviete» ir Kellino debija režijā. Aktieris viņš aizvien bijis apbrīnojams, bet režijā parāda absolūtu kompetences trūkumu, viņa filozofija ir pretencioza un nožēlojama. Par maz būtu teikt, ka «Akmens sieviete» ir slikta filma. Tā ir galīgi neizdevusies, bezsaturīga.

Uz ekrāna dominē Kellino pats. Mēs aizvien esam ticējuši viņa atveidotajiem tēliem, taču šai filmā viņa varonis atstāj mūs pilnīgi vienaldzīgus. Kādu interesi gan var izraisīt cilvēks, kas savu dzīvi upurē tukšgalves lelles dēļ, un tāda ir Selina Dentona, persona, kas spēj valdzināt tikai tādus vīriešus, kuru gaume aprobežojas ar sieviešu apaļumiem priekšā un pakaļā atbilstoši nodrāztajam uzskatam par vīriešu dzimuma šovinistisko iztēli. Selinas Dentonas tēlojums parastajā kokainajā indiāņu garā, viņas neizteiksmīgais ģīmis, ko lāgiem izķēmo eks-tātiska vaikstīšanās, skatītāju var tikai garlaikot. Kad Holivudas režisori, no kuriem atkarīga aktieru izvēle, beidzot sapratīs, ka skatītāji uz ekrāna grib redzēt īstu, dabisku sievieti? Filmu būtu varējusi glābt tāda aktrise kā Bilija Strauda ar savu aizraujošo personību, patieso inteliģenci, līdz pilnībai izstrādāto tehniku un satriecošo ārieni (tas ir patiess skaistums, ja vien mes spējam izslēgt no apziņas komerciālos dezodorantu reklāmas stereotipus, ko Amerikas vīrieši kopš televīzijas pirmsākumiem pacēluši elku dievu augstumos). Jābrīnās, ka Kellino, kura tēlojumā jūtams tik daudz saprāta un intuīcijas, nav to ņēmis vērā, izraugoties aktierus. Gribas ticēt, ka viņa — izcila aktiera, režisora un līdzproducenta ietekme ir pietiekama, lai vismaz aktieru izvēlē viņš paliktu noteicējs.

Heskoma Votsa rakstītais scenārijs pieder pie tiem pseidoliterārajiem vingrinājumiem, kas varbūt gluži labi lasāmi avīzēs, bet zaudē jēgu, ja tiek ņemti par pamatu filmai. No skatītāja gaida traģēdijas izjūtu, līdzjūtību pret cilvēku, ar kuru uz ekrāna nekas traģisks nenotiek, pret cilvēku, kas galu galā izdara pašnāvību tāpēc, ka viņa

atgriešanās aktiera gaitās cieš neveiksmi (kurš gan iztiek bez neveiksmes!), un ari tāpēc, ka patmīlīga tukšgalve izmanto savu skaistumu (par gaumi nestrīdas!), lai nepārspējami banāli — Dimā, jaunākā, varoņu garā — kļutu viņam neuzticīga.

Kellino ideja, viņa tiekšanās glābt pasauli, jebkurā sociālā jautājumā nostājoties pareizajā pusē, patiešām

nāk no tiras sirds, tomēr savā būtībā tā ir fašistiska. Kaujai aizvien gatavais, liberālais varonis izvēršas par fašistisku diktatoru, ko var salīdzināt ar Musolīni. Ari attieksme pret sievietēm šai filmā pamatos ir fašistiska, — sievietes tajā nedara neko citu kā, izmantojot

savu ķermeni, manipulē ar viriešiem. Ja arī viņas iesaistās politiska kustībā, tad tiek parādītas ka postošs spēks, kas vēršas pret vīriešiem viņu cildenajā cīņā par labāku pasauli. Vai Holivuda ne uz brīdi nespēj iedomāties, ka starp vīriešiem un sievietēm varētu pastāvēt attiecības, kurās seksam nav nekādas nozīmes? Vai nespēj kaut vienu vienīgu reizi parādīt, ka arī sievietēm piemīt «vīrišķīga» īpašība — ticība cilvēcei, ticība cil

vēces nežēlīgajai cīņai pretī progresam? Vai tiešām Holivudā nevienam nepietiek iztēles, lai iedomātos, ka

sievietēm varētu patikt, varētu pat ļoti patikt filma, kurā viņas tiktu parādītas kā reālas cilvēciskas būtnes, nevis kā līdz apnicībai nodrillētas dumpīgas lelles, kas plosa aukliņas, aiz kurām tās rausta vīrieši?

Kellino nav nekāds režisors. Režijai viņam nepietiek talanta, bet kompetences vispār nav. Kameru viņš noliek tur, kur tai arī jāatrodas, vienīgā nelaime — viņš neprot kameru izmantot, kā pienākas. Tikai Kellino aktiera meistarība glābj filmu no galīgas izgāšanās, kādai to ir lēmis absolūti nevarīgais pretenciozais scenārijs. Kellino režisora darbs nedz filmai nāk par labu, nedz arī to samaitā. Pārējie tēlotāji ir tieši briesmīgi. Nav taisnīgi vērsties pret kādu aktieri tikai tāpēc, ka nepatīk viņa āriene, taču Džordžs Faulss tīri fiziski ir pārlieku glums pat tik glumai lomai, kāda viņam iedalīta filmā. Selina Dentona izskatās pārāk tukša pat atveidojamās tukšās sie

vietes lomai. Nav nemaz slikta doma dažkārt izvēlēties lomai neatbilstošu aktieri, un varbūt tieši tādu ceļu Kelli-no vajadzēja izraudzīties šai filmai. Taču filma, iespējams, vispār nav nekādu pūliņu vērta. Scenārijā ietvertā fašistiskā filozofija un šauri egoistiski paustais uzskats par sievieti — kādai tai jābūt, lai kļūtu «mīlama», — ir izšķīrusi visas ieceres likteni jau pirms tam, kad filmlente tika ielādēta kamerā.

— Pretīgā ķēve! — sacīja Houlinens, taču šajos vārdos manīja nevis dusmas, bet drīzāk gan apjukuša cilvēka bezpalīdzību. — Ko, pie velna, viņai no šis filmas galu galā vajag? Un kur, Dieva dēļ, viņa rāvusi domu, ka Bilija Strauda ir skaista sieviete? Visos četrdesmit gados, ko esmu nostrādājis kinematogrāfijā, neglītāku aktrisi man nav gadījies redzēt. Tas iet pāri manai saprašanai.

— Un visi pārējie nolādētie kritiķi stabulē viņai līdzi, — domīgi piebilda Kellino. — Filmu mēs varam tūdaļ izmest mēslainē.

Melomars noklausījās abu teiktajā. Viens otra cienīgu apnicīgu dīcēju pāris. Kāda, velns rāvis, tam nozīme, ko sacījusi kaut kāda Klāra Forda? Filma ar Kellino galvenajā lomā ienesīs tās uzņemšanā izdotās summas un vēl segs studijas papildizdevumus. Neko vairāk viņš no filmas ari nebija cerējis. Turklāt Kellino nu ir noķerts uz āķa nākamajai — nozīmīgajai filmai pēc Džona Mērlina romāna. Bet Klāra Forda, lai cik izcili gudra un vērīga būdama, nezināja, ka Kellino izmantojis otro režisoru, kas nemanīts būtībā padarījis visu darbu.

Melomars pret kritiķi Klāru Fordu juta īpašu naidu. Viņa prata runāt bezgala pārliecinoši, rakstīja izcili un vispār bija ietekmīga persona, lai gan ne velna nesaprata, ko nozīmē jebkuras filmas uzņemšana. Viņa iebilst pret aktieru izvēli. Vai tad šī Forda neapjēdz, ka galvenās sieviešu lomas tēlotāja tiks izraudzīta caur Kellino gultu un pārējo lomu likteni tāpat izšķirs režisori, kas ir atbildīgi par aktieru izvēli. Vai gan viņa nezina, ka

sis privilēģijas greizsirdīgi sargā daudzi, kam ir noteikšana ikvienā filmā? Uz katru visniecīgāko lomiņu gaida

vismaz tūkstotis sievišķu, un tu, cilvēks, vari izlaist caur savu gultu kaut vai pusi no šā tūkstoša, pretī nedodot

itin neko, tikai vienu — uzņemot provē un apsolot, ka varbūt aicināsi vēl uz vienu provi. Ikkatrs visdraņķīgākais režisors varēja ierīkot savu personisko harēmu, sa

vākdams tur visskaistākās, visgudrākās sievietes, šai ziņā juzdamies varenāks par visbiezākajiem naudasmaisiem visa pasaulē. Turklāt viss gāja kā pa diedziņu. Taču arī tāpēc nebija vērts par Klāras Fordas rakstīto lauzīt

galvu. Melomaru uzjautrināja tas, ka kritiķei izdevies izsist no līdzsvara nemūžam nesamulsināmo Houlinenu.

Kellino kaitināja pavisam kas cits.

— Ko, velns rāvis, viņa domājusi, nosaukdama filmu par fašistisku? Es visu mūžu esmu bijis antifašists.

— Ko tur tik daudz? Apnicīgs sievišķis, — noguris ierunājās Melomars. — Vārds «fašistisks» viņai pasprucis tāpat, kā mums it bieži pasprūk «mauka». Neko īpašu ar to viņa nav domājusi.

Kellino satrakojās vēl vairāk.

— Man pie vienas vietas, kā es tajā filmā tēloju. Bet lai neviens neuzdrošinās nesodīts mani pielīdzināt fašistiem.

Houlinens soļoja pa kabinetu šurp un turp un jau grasījās iegrābties Melomara Monte Cristo cigāru kārbā, taču pēdējā brīdī pārdomāja.

— Šitā nešķīstene mūs piebeigs, — viņš sacīja. — Piebeigs, ka nemetas. Un tas, ka tu, Melomar, liedz viņai iespēju noskatīties filmas izrādi pirms izlaišanas uz ekrāniem, mums nepalīdzēs.

Melomars paraustīja plecus.

— Es nemaz neceru uz palīdzēšanu. To es daru savas žults labad.

Kellino un Houlinens ziņkāri pavērās viņā. Abi zinaja, ko nozīmē žults, taču zināja ari, ka Melomars par to nemēdz runāt. Kaut ko tamlīdzīgu viņš tajā pašā rītā bija izlasījis kādā scenārijā.

— Ek, pie velna, par šo filmu vairs nav vērts muti

dzesēt, — sacīja Houlinens. — Taču ko mēs ar to Klāru darīsim, kad nāks gatava nākamā filma?

— Tu esi Kellino personiskais preses pārstāvis, dari,

kā zini, — atbildēja Melomars. — Klāra ir tavs sāpju bērns.

Viņš bija cerējis šo apspriedi beigt agrāk. Ja runa būtu tikai par Houlinenu, pietiktu ar divām minūtēm. Bet

Kellino bija īsts spīdeklis, un viņa pakaļu vajadzēja bučot nebeidzamā pacietībā un vai izkust mīlestības apliecinājumos. Atlikušās dienas stundas un vakaru Melomars bija

paredzējis pavadīt montāžas telpā. Tas bija vislielākais viņa prieks. Melomars bija viens no labākajiem kinore-daktoriem un pats to apzinājās. Turklāt, filmu montējot, viņam patika to griezt tā, ka sīko aktrisīšu galvas nolidoja uz grīdas. Iesācējas varēja atšķirt pirmajā acu uzmetiena. Nevajadzīgi tuvplāni — glīta meitene vēro galveno filmas darbību. Režisors bija ņēmis skuķi uz grauda, un tā bija viņa atlidzība. Melomars savā montāžas kambarī tādu nošķibīja, ne mirkli nedomādams, izņēmums gadījās vienīgi tad, ja viņam patika režisors vai arī ja viens no kadru miljoniem patiešām bija izdevies.

Žēlīgā debess, kādi sieviešu bari līda vai no ādas ārā, lai kaut vai uz sekundes simtdaļu ieraudzītu sevi ekrānā, cerēdamas, ka viena šāda sekundes simtdaļa pavērs viņām ceļu uz slavu un bagātību, ka viņu skaistums un talants uzšķilsies kā zibens šautra. Melomaram skaistas sievietes bija apriebušās. Tās viņam krita uz nerviem, īpaši ja gadījās puslīdz saprātīgas. Tas, protams, nenozīmēja, ka reizēm viņš tomēr neuzķērās uz āķa. Art nelaimīga laulība Melomaram nebija gājusi secen, viņš to piedzīvoja trīs reizes, visas ar aktrisēm. Nu viņš lūkojās pēc sievietes, kas viņu nemedītu savtīgos nolūkos. Ieraudzījis skaistu meiteni, Melomars jutās tā, kā jūtas advokāts, kad izdzird zvanām tālruni. Noteikti atkal būs ziepes.

— Pasauc vienu no savām sekretārēm! — sacīja Kellino.

Melomars nospieda zvana pogu uz sava galda, un kā pēc

burvja mājiena durvīs parādījās meitene. Citādi arī nevarēja

hut. Melomaram bija četras sekretāres: divas apsargāja biroja ārdurvis, divas kā pūķi uzraudzīja iekšējās — viņa svētnīcas durvis. Lai kāda nelaime uzkluptu, — kad Melomars nospieda zvana pogu, viena no viņām tūdaļ bija klāt. Reiz pirms trim gadiem bija noticis neiespējamais. Melomars nospieda pogu, bet atbildes reakcija nesekoja. Vienai no sekretārēm administrācijas birojā bija uznākusi nervu lēkme, un viņu uz savu roku dakterēja kāds arpusstudijas producents. Otra sekretāre bija aizskrējusi uz grāmatvedību pēc kādiem aprēķiniem jaunās filmas tāmē. Trešā bija saslimusi un palikusi mājās. Ceturto bija pārņēmusi nepārvarama vēlēšanās izmest darba laikā kādu līkumu, un viņa

riskēja. Jau pirms tam viņa bija uzstādījusi rekordu darba kavēšanā, taču ar to viņai nepietika. Tieši šajās liktenīgajās sekundēs Melomaram labpatika nospiest savu zvana pogu, bet izrādījās, ka arī ar četrām sekretārēm nepietiek, lai kāda allaž būtu šefa rīcībā. Neviena neparādījās. Visas četras tika atlaistas.

Kellino diktēja vēstuli Klārai Fordai. Melomars jūsmīgi ieklausījās viņa valodas stilā. Un saprata, uz ko Kellino

velk. Tomēr viņš pat nedomāja spīdeklim aizrādīt, ka tā pūliņi ir veltīgi.

— Cienītā mis Forda, — Kellino diktēja. — Tikai mana sajūsma par Jusu darbu liek man ķerties pie vēstules rakstīšanas, lai norādītu uz dažiem izteikumiem Jusu

kritikā par manu jaunāko filmu, jo es tiem nevaru piekrist. Tikai, lūdzu, nedomājiet, ka gribu vērsties pret Jums vispār. Protu novērtēt Jūsu godaprātu un pietiekami augstu vērtēju Jūsu inteliģenci, lai izteiktu nepamatotus iebildumus. Vēlos vienīgi aizrādīt, ka filmas neveiksmē, ja to vispār var uzskatīt par neveiksmi, vainojams mans

pieredzes trūkums režisora darbā. Man joprojām šķiet, ka scenārijs izdevies teicams. Es joprojām domāju, ka viss filmēšanā iesaistītais personāls ir strādājis lieliski un vienīgais traucēklis viņu panākumu ceļā biju es — šīs filmas režisors. Tas ari viss, kas man sakāms, varu tikai piebilst, ka aizvien vēl palieku Jūsu cienītājs un ceru, ka varbūt kādreiz tiksimies pie pusdienu galda, lai kopā

iedzertu un patērzētu par kino un par mākslu vispār. Saprotu, ka man vēl krietni jāmācās, lai uzņemtos nākamās filmas režiju (varu Jums apgalvot, ka tas tik drīz nenotiks), un kur gan es varētu rast par Jums labāku skolotāju? Patiesā cieņā Jūsu Kellino.

— Sitas numurs neies cauri, — sacīja Melomars.

— Var gadīties, — piebilda Houlinens.

— Tev būs krietni jāpapūlas, lai iegrieztu viņai smadzenes vēlamā virzienā, — teica Melomars. — Forda ir pārāk slīpēts meitietis, lai uzķertos uz tavu tukšo mēles kulstīšanu.

— Es patiešām viņu apbrīnoju, — Kellino iebilda. — Es nudien vēlos no viņas mācīties.

— Ko tu te āksties! — Houlinens gandrīz vai ieaurojās. — Gāz viņu gar zemi, žēlīgā debess! Vai tiešām tu to neapjēdz? Gāz gultā un parādi, ka vari izdzīt viņai šis pārgudrības!

Melomars pēkšņi juta, ka tos abus nespej vairs paciest.

— Tikai neiedomājieties to darīt manā birojā! — viņš iesaucās. — Taisieties, ka tiekat, un ļaujiet man strādāt!

Kellino un Houlinens aizgāja. Melomars viņus nepavadīja pat līdz durvīm.

Nākamajā rītā Houlinens savā lepnajā Tri-Culture Studios birojā ķērās pie sava vistīkamākā darba. Viņš gatavoja presei paziņojumu, kam vajadzēja vienu no viņa klientiem pacelt tikai Dievam sasniedzamos augstumos. Vispirms Houlinens ielūkojās Kellino līgumā, lai pārliecinātos, ka viņam ir likumīgas tiesības darīt to, kas jādara, tad ķērās pie spalvas.

«Tri-Culture Studios un Malomar Films Melomara — Kellino inscenējums Galvenajās lomās Ugo Kellino Feja Medouza Ugo Kellino filmā «Eiforija»

Bernarda Melomara režijā

...lomās — tur Houlinens ierakstīja dažus vārdus sīksi-ka rokrakstā, tādējādi norādīdams, ka tie saliekami sīkākā drukā. Tad papildināja: «Inscenētāji — Ugo Kellino un lleigens Kords.» Pēc tam: «Producenti Melomars un Kellino.» Beigās vēl sīkākā rokrakstā piemetināja: «Džona Mērlina scenārijs pēc Džona Mērlina romāna.»

Atzvēlies krēslā, Houlinens apjūsmoja pats savu darbu. Tad sazvanīja sekretāri un, licis šo sacerējumu pārrakstīt ar mašīnu, palūdza atnest aktu vākus ar Kellino apbedīšanas materiāliem.

Houlinenam patika nolūkoties šajos vākos. Tie bija kā piebāzti ar norādījumiem par to, kas darāms, Kellino nomirstot. Veselu mēnesi viņi abi ar Kellino Palmsprin-gsā bija rāvušies vaiga sviedros, noslīpēdami savu ieceri līdz pilnībai. Neba Kellino gatavojās uz miršanu, viņš tikai gribēja nodrošināties, lai pēc viņa nāves ikvienam kļūtu skaidrs, cik dižens cilvēks bijis Kellino. Vākos bija iešūti vēl vieni vāki ar milzīgi garu sarakstu, kas aptvēra visus Kellino paziņas no šovbiznesa aprindām, kuri varētu noderēt runu teikšanai pēc viņa nāves. Bija izstrādāts pat vesels scenārijs sēru programmai televīzijā divas stundas tiešajā pārraidē.

Raidījuma uzaicināmi piedalīties visi viņa draugi kinoaktieri. Atsevišķos vākos bija norādīti raidījumā iekļaujamie filmu fragmenti ar Kellino viņa labākajās lomās. Ari kadri no kinožurnāliem, kuros Kellino saņem Kinoakadēmijas balvu kā labākais aktieris. Vēl tur bija pilnībā sagatavots scenārijs komiskai īsfilmai, kurā Kellino draugi pazobotos par viņa godkārīgo tieksmi uzņemties režisora darbu.

Nākamajā sarakstā bija iekļauti visu to cilvēku vārdi, kuriem Kellino kādreiz palīdzējis, lai daži no tiem sēru programmā īsi pastāstītu, kā Kellino viņus izglābis no izmisuma bezdibeņa ar vienu vienīgu nosacījumu, ka šī palīdzība nekad nedrīkst tikt izpausta.

Vēl bija norādījumi par šķirtajām sievām — kuras uzaicināmas runāt sēru brīdī un kurām tas nav atļaujams. Par vienu no šķirtajām sievām norādījumi bija īpaši —

Kellino nāves dienā viņa jāaizdabū pāri Savienoto Valstu robežām uz Safari Āfrikā, lai neviens avīžnieks nespētu viņai piekļūt. Viens Savienoto Valstu eksprezidents savu runu jau bija atsūtījis.

Vēl vākos bija Klārai Fordai nesen nosūtītā vēstule ar lūgumu arī viņai sniegt savu ieguldījumu Kellino bēru ceremonijā. Vēstule bija rakstīta uz likumīgi iegūtas Los Angeles Times iespiedveidlapas, bet tās iedvesmotājs bija Houlinens. Viņš bija saņēmis ari Klāras Fordas atbildes vēstules norakstu, taču to Kellino rādīt neuzdrošinājās. Houlinens vēstuli vēlreiz pārlasīja. «Kellino bija talantīgs aktieris, izcēlās ar teicamu tēlojumu vairākās lomās. Mums atliek tikai nožēlot, ka viņš tik priekšlaicīgi aizgājis mūžībā, nesasniedzot tos mākslas augstumus, kas viņam, iespējams, būtu pārvarami, notēlojot savu īsto lomu īsta režisora vadībā.»

Ikreiz, lasot šo vēstuli, Houlinenam gribējās izdzert lieku glāzi viskija. Viņš nesaprata, ko ienīst stiprāk —

Klāru Fordu vai Džonu Mērlinu. Uzpūtīgus rakstniekus

Houlinens ienīda jau pēc pirmā acu uzmetiena, un šis Mērlins bija uzpūtīgs. Kas viņš galu galā ir, mērglis gatavais, ka nevarēja ne mirkli pagaidīt, lai nofotografētos kopā ar Kellino? Šitādam Mērlinam viņš agri vai vēlu tā vietu ierādīs, bet Klāra Forda viņam diemžēl nav sa

sniedzama. Houlinens bija izmēģinājis visas iespējas — gan organizējis Kellino cienītāju sašutuma vēstuļu kampaņu, gan izmantojis Tri-Culture Studios ietekmes spiedienu, taču Klāra Forda bija pārāk varena, lai viņai piekļūtu. Nu viņš visas cerības lika uz Kellino — varbūt tam laimēsies vairāk, bet pagaidām skaidrībā nebija ticis. Kellino ar Fordu bija norunājis tikšanos. Iepriekšējā

vakarā viņš kritiķi uzaicināja vakariņās un bija apsolījis Houlinenam piezvanīt un pastāstīt, kā veicies.

Divdesmit astota nodaļa

Pirmajās Holivuda pavadītajās nedējās es par šo pilsētu domāju kā par empīdu valstību. Jokains salīdzinājums, tā šķita vismaz man pašam, varbūt pat drusku noniecinošs.

Empīda ir kukainis. Empīdu mātīte ir kanibāle, un kopošanās akts tās ēstgribu sakairina līdz tādai pakāpei, ka tēviņš beidzamā ekstāzes mirklī zaudē galvu vārda tiešā nozīmē.

Taču kādā no šās apbrīnojamās evolūcijas gaitas posmiem empīdu tēviņš iemanījās iebarot mātīti ar niecīgu no paša ķermeņa vielas vērptā tīklā ievīstītu barības krik-sli. Kamēr slepkavīgā mātīte ritina tīklu vaļā, tēviņš pagūst uzrāpties tai virsū, nostrādāt kopošanās aktu un žigli nozust.

Sasniedzis augstāku attīstības pakāpi, empīdu tēviņš atskārta, ka pilnīgi pietiek ar to, ka viņš aptin ar tiklu sīku olīti, akmentiņu vai jebkuru pa ķērienam gadījušos gruzi. Pēc milzīga lēciena evolūcijā empīdmušas tēviņš kļuva par producentu Holivudā. Kad es par to ieminējos Melomaram, viņš savaikstījās, uzmeta man nešpetnu skatienu, bet tad iesmējās.

— Aha, — viņš sacīja, — tātad par sīku zemjostas prieciņu tu labprāt ļautu nokost savu apdauzīto smadzeņu podu?

Sākumā man ikviens šajās aprindās sastaptais cilvēks šķita spējīgs paša panākumu labad nolaist citam asinis. Taču laika gaitā mani aizvien vairāk pārsteidza aizrautība, ar kādu strādāja ikkatrs kinoražošanā iesaistītais cilvēks. Viņi savu darbu mīlēja. Scenāristu palīdzes, sekretāres, grāmatveži, operatori, butafori, tehniskais personāls, aktieri un aktrises, režisori un pat producenti. Ikviens mēdza

sacīt: «Manis radītā filma.» Visi viņi sevi uzskatīja par māksliniekiem. Vienīgie, kas pēc maniem novērojumiem neko tamlīdzīgu neteica, parasti bija scenāristi. Varbūt tāpēc, ka viņu scenārijiem ikviens kaut ko pielika no savas puses. Ikvienam gribējās tiem piemest kādu savu stulbību. Pat katra skuķene — scenārista palīdze atļāvās pārgrozīt vismaz kādu teksta rindiņu, bet daža aktiera sieva sava vira lomu vispār pārtaisīja, un nākamajā dienā šis aktieris nāca ar to klajā kā ar savu versiju, apgalvodams, ka loma jātēlo tieši tā un ne citādi. Pārveidotais scenārijs, dabiski, viņa talantam pavēra daudz lielākas iespējas, nekā bija paredzēts filmas iecere. Rakstniekus tas, protams, kaitināja. Ikviens gribēja iejaukties viņu darbā.

Man prātā ienāca doma, ka kino ir ārkārtīgi diletantiska māksla, un to nav grūti saprast, ja patur prātā milzīgo varu, kas ir tās rīcībā. Kombinējot fotogrāfijas, kostīmus, mūziku un gaužām vienkāršu sižetu, mākslas darbus izdodas radīt cilvēkiem, kam trūkst pat vismazākās talanta dzirksts. Taču tas varbūt ir pārāk stipri teikts. Viņi spēja radīt kaut ko vismaz pietiekami labu, lai pašiem varētu rasties zināmā svarīguma, savas vērtības apziņa.

Kinofilmas spēj sagādāt cilvēkiem milzīgu baudījumu, iedarboties uz emocijām. Taču nesniedz gandrīz nekā pamācoša. Kino rīcībā nav iespēju iedziļināties varoņa raksturā tā, kā to spēj literatūra. Neviena filma nav spējīga sniegt neko pamācošu tā, kā tas ir literatūras iespējas.

Kinofilmas var tikai iekustināt cilvēka jūtas, bet nepalīdz izprast dzīvi. Kino maģiskais spēks spēj piešķirt vismaz kaut kādu vērtību it visam. Daudziem cilvēkiem filma var

aizstāt narkotikas, kļūt par nekaitīgu kokaīnu. Citiem sa

vukārt noderēt par iedarbīgu terapiju. Kurš gan negribētu savu pagātni un nākotnes izredzes skatīt vēlamā gaismā, lai spētu pats sevi iemīlēt?

Apmēram tāda manos toreizējos priekšstatos rādījās ki-nopasaule. Vēlāk, pats šai pasaulē vairāk paburzījies, es

atskārtu, ka mans uzskats laikam gan bijis pārāk skarbs un snobisks.

Pārsteigts vēroju vareno iespaidu, ko kino atstāj uz jebkuru, kas ar to nodarbojas. Melomars bija kvēli pieķēries savam darbam. Ikviens filmas uzņemšanā iesaistītais cilvēks visiem spēkiem centās tajā iedabūt kaut ko ari no sevis. Režisori, aktieri, galvenie operatori, studijas vadiba.

Es sapratu, ka kino ir visietekmīgākā mūsdienu māksla, un izjutu greizsirdību. It visās koledžās un universitātēs studenti nevis rakstīja grāmatas, bet ķērās pie savu filmu taisīšanas. Un pēkšņi man prātā iešāvās doma, ka runa te vispār nav par mākslu. Tas ir terapijas veids. Ikvienam gribas izstāstīt savu dzīvi, dalīties savās izjūtās, domās. Taču cik gan tamlīdzīga satura grāmatu iespējams publicēt? Turklāt nevienai grāmatai, ne gleznai, ne arī mūzikai nepiemīt tāds maģisks spēks. Kinematogrāfijā apvienoti visi mākslas veidi, tāpēc tās iedarbība ir neatvairāma. Tam, kura rīcībā ir tik varens ieroču arsenāls, nemaz nav iespējams radīt sliktas filmas. Pat pēdīgais stulbenis spēj uzņemt vismaz interesantu filmu. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka kinopasaulē tik plaši sastopama radu un draugu būšana. Katram vārda tiešā nozīmē paveras iespējas pasūtīt savam krustdēlam scenāriju, savu draudzeni iecelt kinozvaigžņu kārtā, nodrošināt savam dēlam studijas vadību. Kinofilma jebkuru cilvēku spēj padarīt par veiksmīgu mākslinieku. Ceļš tagad visiem ir vaļā.

Kā gan iespējams, ka neviens aktieris vēl nav nogalinājis nevienu režisoru, nedz producentu? Iemeslu, kā finansiālu, tā ari ar mākslu saistītu, visu šo gadu gaitā bijis pārpārēm. Kā gan ir iespējams, ka neviens režisors vēl nav nogalinājis studijas direktoru? Kā gan ir iespējams, ka neviens rakstnieks nav nogalinājis nevienu režisoru? Laikam taču filmu radīšana, iedarbodamās terapeitiski, cilvēkus šķīstī no varmācības.

Vai pienāks laiks, kad pati efektīvākā emocionāli nelīdzsvarotu cilvēku ārstēšanas metode būs ieteikums viņiem pašiem radīt kinofilmu? Ak Dievs, cik gan filmu radīšanā nav iesaistīts plānprātiņu vai pustraku cilvēku! Vismaz aktieri un aktrises noteikti pieder pie nepieskaitāmiem.

Tātad to mēs pieredzēsim nākamībā. Visi tupēs mājās un vēros filmas, ko uzņēmuši viņu draugi, lai nesajuktu prātā. Filmas izglābs viņiem dzīvību. Padomājiet par to no šāda viedokļa! Beigu beigās ikkatrs aptaurēts ķēms būs īstens mākslinieks. Ja jau visi kinoļautiņi spēj radīt labas filmas, kāpēc lai to nevarētu kurš katrs! Iedomājieties baņķierus, apģērbu ražotājus, advokātus utt., — kuri izlems, kādām jābūt filmām. Viņiem pat trūkst tās plānprātības, kas varētu palīdzēt mākslas radīšanā. Tātad kas tiks zaudēts, ja katrs mērkaķis taisīs filmas? Vienīgās grūtības radīs jautājums, kā pazemināt izmaksas. Nebūs vairs vajadzības ne pēc psihiatriem, ne pēc talantiem. Ikviens spēs kļūt par mākslinieku.

Nu visiem šiem nemīlētajiem ļautiņiem, kas nav spējīgi saprast, ka grūti jāstrādā, lai iemantotu mīlestību, ar visu viņu narcismu, infantilismu un patmīlību pavērsies izredzes savas personas iekšējo būtību projicēt uz ekrāna tēlā, kas tūdaļ tiks iemīlēts. Radot savu ēnu, padarīt sevi mīlamus. Kaut gan reālajā dzīvē mīlestību nav nopelnījuši. Var jau, protams, sacīt, ka to dara visi mākslinieki, un iedomāties dižu rakstnieku, kas dzīvē mēdz izpatikt ikvienai savai visnejēdzīgākajai iegribai, — piemēram, Osano. Tomēr ari tādiem vajadzīgs cik necik talanta, kaut drusku apdāvinātības, lai viņu māksla sniegtu kādam baudījumu, gudrību vai dziļāku dzīves izpratni.

Toties filmu ražošanā viss ir iespējams bez jebkāda talanta, bez vismazākās apdāvinātības. Var gadīties, ka bagātībā pietiekami iedzīvojies tips izliek savu dzīvi uz ekrāna, palīgos neaicinot ne dižus režisorus, ne lielus rakstniekus, ne slavenas filmu zvaigznes utt., utt., ar kino maģikas spēku vien padarot sevi par varoni. Radīt filmas bez talanta šādiem cilvēkiem ļauj milzīgās kino iespējas, taču tas nenozīmē, ka talants to neizdarītu labāk.

Cieši sadarbodamies scenārija izstrādāšanā, mes abi ar Melomaru daudz laika pavadījām kopā, dažkārt noņēmāmies pat līdz vēlai naktij viņa lepnajā kinomagnāta namā, kur es nejutos visai omulīgi. Šis nams, manuprāt,

vienam cilvēkam bija pārāk liels. Milzīgas, smagām mēbelēm piekrautas istabas, tenisa laukums, peldbaseins un atsevišķa ēka filmu demonstrēšanai. Kādu vakaru, kad Melomars man piedāvāja noskatities jaunu filmu, es sacīju, ka neesmu tik ķerts uz filmām. Manā atbildē laikam ieskanējās vīzdegunība, jo Melomars acīmredzami saskaitās.

— Ja tu pret kinorežisoriem neizturētos ar tādu nicinājumu, mēs sen jau, vai zini, ar šo scenāriju būtu tikuši daudz tālāk, — viņš sacīja.

Tas savukārt aizskāra mani. No vienas puses, es lepojos ar to, ka manas manieres ir pārāk labas, lai es savas izjūtas klaji izrādītu. No otras puses, jutos lepns par savu darbu, bet Melomars gribēja man iestāstit, ka es veltīgi nositu laiku. Tomēr biju jau iemācījies Melomaru cienīt. Būdams gan režisors, gan producents, viņš itin viegli varētu mūsu kopigajā darbā nobīdīt mani pie malas, taču viņš to pat nemēģināja darīt. Kad Melomars ierosināja scenārijā kaut ko grozīt, viņam ikreiz bija taisnība. Bet, ja ierosinājumam nebija pamata un es varēju to atspēkot, viņš tūdaļ padevās. īsi sakot, Melomars lāgā neiederējās manos priekšstatos par empidu zemi.

Tā nu mēs jauno filmu nenoskatījāmies, ar scenāriju nestrādājām, nenodevāmies strīdiņiem. Es atklati pateicu, ko domāju par kinobiznesu un par cilvēkiem, kuri ar to nodarbojas. Jo ilgāk es runāju, jo vairāk noplaka Melo-mara dusmas, un beigās viņš jau smaidīja.

— Tu runā kā veca ielene, kas vairs nespēj nomak-šķerēt nevienu klientu, — Melomars teica. — Kino ir jauns mākslas veids, un tevi biedē, ka tavam peļņas avotam pienāks gals. Tevi dīda visparastākā skaudība.

— Filmu nav iespējams salīdzināt ar romānu, — es aizstāvējos. — Neviena filma nespēj sniegt to, ko var tikai grāmatas.

— Tas ir novecojis uzskats, — Melomars sacīja. — Šodien cilvēkiem vajadzīgs kino, un tas būs vajadzīgs ari nākamībā. Tas, ko tu fleitē par producentiem un empīdmušām, ir gatavās blēņas. Ieradies šeit uz dažiem

mēnešiem, tu ņemies pārgudri spriedelēt. Mūs visus tu nolīdzini ar zemi. Taču jebkurā nozarē notiek viens un tas pats, visur tiek vicināts pātagas galā piesiets burkāns. Tiesa, ka kinoļaudis ir stipri pasisti, tiesa, ka viņi pastrādā visādas nelietības, tiesa, ka seksu viņi izmanto savstarpējai rēķinu kārtošanai, bet kas tur ļauns? Tu nepamani būtisko: producenti un scenāristi, režisori un aktieri — visi kaut ko panāk tikai ar lielām pūlēm un ciešanām. Gadu gadiem viņi mācās savu darbu, apgūst amatu, un es nezinu, vai vēl kādā nozarē cilvēki strādā tik smagi. Viņi visi darbam nododas ar sirdi un dvēseli, un, lai arī ko tu melstu, filmas radīšanai ir vajadzīgs talants, pat ģenialitāte. Aktieri un aktrises nav nekas cits kā kājnieku pulks. Tos nogalē. Un pie svarīgākajām lomām neviens ar kopošanos netiek. Katram sevi jāpierāda ar māksliniecisku meistarību, katram savs amats jāprot. Gadās, protams, kretīni un maniaki, kas pazudina piecus miljonus izmaksājušu filmu, galvenajās lomās izbīdot savus draugus. Taču tādiem ilgs mūžs nav paredzams. Bet tu te gvelz par producentiem un režisoriem. Nu labi, režisorus man nav pamata aizstāvēt. Tas mūsu darbā ir pats grūtākais posms. Taču ari producentiem ir savas funkcijas. Tie ir kā lauvu dīdītāji zooloģiskajā dārzā. Vai tu maz zini, ko nozīmē uztaisīt filmu? Vispirms tev jāielien pakaļā vismaz desmit studijas finansu daļas darboņiem. Pēc tam jākļūst par māti un tēvu vairākām tizlām kinozvaigznēm. Savai filmēšanas grupai tev jāsagādā viss, lai ikviens justos apmierināts, citādi viņi tevi piebeigs ar si-mulēšanu un laika stiepšanu virsstundās. Vēl tev jārūpējas, lai viņi cits citam neķertos pie rīkles. Ja gribi zināt, es nevaru ciest Mozesu Vartbergu, taču man jāatzīst, ka viņš ir finansu ģēnijs, kas kinobiznesu uztur pie dzīvības. Mana cieņa pret viņa ģenialitāti finansēs ir tikpat dziļa, cik liels ir mans nicinājums pret viņa gaumi mākslā. Un es — producents un režisors — esmu ar viņu pastāvīgā karastāvoklī. Domāju, pat tev nāksies atzīt, ka dažas manas filmas var saukt par mākslas darbiem.

— Tās vismaz ir mēsli tikai pa pusei, — es sacīju.

— Tu joprojām noniecini producentus. Bet viņi ir tie, kas savāc visu filmu kopā. Un tāpēc viņiem veselus divus gadus jāapbučo simtiem visādu bērneļu — finansu bērneļi, bērneļi aktieri, bērneļi režisori, bērneļi rakstnieki. Producentiem jāmaina šo bērneļu autiņi, tonnām viņu izkārnījumu jāieosta savās smadzenēs. Varbūt tieši tāpēc producentiem bieži izveidojas tik pretīga gaume. Un tomēr viņi gandrīz visi vairāk tic mākslai nekā talantam. Vai varbūt mākslinieciskai fantāzijai. Neviens producents nekad nav redzēts no Kinoakadēmijas saņemam Oskaru.

— Tas taču ir egoisms, — es iebildu, — nevis ticība mākslai.

— Tu atkal par sevi un savu draņķīgo mākslu, — Melomars atcirta. — Tiesa gan, ka tikai viena no simt filmām ir kaut ko vērta, bet kā sastāv ar grāmatām?

— Grāmatām ir pavisam cits uzdevums, — es aizstāvējos. — Filmas spēj parādīt tikai dzīves virspusi.

Melomars paraustīja plecus.

— Tu patiešām esi neciešami apnicīgs.

— Kino nav nekāda māksla, — es turpināju. — Tie ir tikai bērniem domāti burvju triki. — Pats saviem vārdiem noticēju tikai pa pusei.

Melomars nopūtās.

— Varbūt tava doma nav gluži zemē metama. Taču kino nav vienīgais, kas caurcaurēm sastāv no trikiem, bez jebkādas mākslas. Jebkurš viltīgs izdomājums ļauj cilvēkiem nedomāt par nāvi.

Tur nu Melomaram nebija taisnība, tomēr es neuzsāku strīdu. Zināju, ka pēc sirdslēkmes viņam nav lāgā ar veselību, tāpēc negribēju atgādināt, ka uz šādām domām viņu uzvedina paša neveselība. Pēc manām domām, māksla ir tikai tas, kas sniedz cilvēkam izpratni par to, kā vajag dzīvot.

Lai nu kā, pārliecināt mani Melomars nespeja, taču pēc šās sarunas es uz apkārt notiekošo neraudzījos vairs tik aizspriedumaini. Vienā ziņā Melomaram tomēr bija taisnība. Pret kinobiznesu es patiešām izjutu skaudību. Darbiņš tik viegls, atlīdzība milzīga, slava — satriecoša.

Man jau riebās doma vien par atgriešanos pie romāna rakstīšanas, vienam pašam tupot savā istabā. Aiz mana klaji paustā nicinājuma patiesībā slēpās bērnišķīga skaudība. Runa bija par ko tādu, kura daļa es nemūžam nespēšu kļūt, — ne man bija tāds talants, ne piemērots temperaments. Pret kino es laikam vienmēr izjutīšu kaut ko līdzīgu nicinājumam, taču iemesls tam drīzāk ir sno-bisms nekā morāles apsvērumi.

Par Holivudu biju izlasījis visu iespējamo, bet vārds «Holivuda» manā izpratnē nozīmē kinematogrāfiju. Biju saklausījies, ko saka rakstnieki, it īpaši Osano, kad, atgriezušies Austrumkrastā, tie nešķīsti lādas, dēvēdami producentus par mēslu vabolēm, studiju direktorus — par mērkaķveidīgiem rupekļiem, bet studijas pašas — par blēžu, neģēļu un kriminālistu midzeņiem, kuru priekšā pat visdrausmīgākie noziedznieki šķiet kā žēlsirdīgas mūķenes. Tātad, ar kādām domām šie rakstnieki atgriezās no Holivudas, ar tādām es tur ierados.

Ierados ciešā pārliecībā, ka ar to visu tikšu galā kā ar pēdējo nieku. Kad Dorens mani aizveda uz pirmo tikšanos ar Melomaru un Houlinenu, es tiem abiem tūdaļ redzēju cauri. Ar Houlinenu es viegli tiku galā. Bet Melomars bija mazliet cietāks rieksts, nekā es varēju iedomāties. Dorens, protams, nebija nekas vairāk kā karikatūra. Tomēr, taisnību sakot, gan Dorens, gan Melomars man patika. Pret Houlinenu jutu riebumu jau pirmajā mirklī. Bet, līdzko viņš ieminējās par fotografēšanos kopā ar Kellino, es tikko noturējos, nepasūtījis viņu uz poda. Kad Kellino norunātajā laikā neieradās, es piesitu pēdu. Nevaru ciest nekādu gaidīšanu. Par to, ka viņi laikus neparādījās, es ij nedomāju dusmoties, bet kāpēc gan viņi pārskaitās par to, ka es negaidīju?

Holivudu pievilcīgu darīja dažādas tur sastopamās em-pīdmušu sugas.

Jauni puiši ar padusē pasistām filmu kārbām, ar scenārijiem un kokaīnu savos studiju kabinetos — dzīvoja cerībā tikt pie filmu taisīšanas, meklēja talantīgas meičas,

ko izmēģināt lomās un vaļas brīžos nogāzt garšļaukus, īstie, tā sakot, bona fide producenti sēdēja savos studiju birojos ar sekretāri priekštelpā un saņēma simtiem tūkstošu par gatavošanos filmēšanai. Tie zvanīja aģentiem un aģentūrām, pieprasīdami aktierus. Šie producenti varēja padižoties vismaz ar vienu pašu ražotu filmu. Parasti tas bija lēts, truls gabals, kas nesedza pat filmēšanas izdevumus un vilka nožēlojamu dzīvību, rādīts lidmašīnās vai ceļmalas krogu priekšā. Producenti maksāja kādai Kali-fornijas nedēļas avīzei par to, lai viņu filma tiktu kaut ar vienu rindiņu pieminēta gada desmit labāko filmu sarakstā. Vai arī Variety slejās iedabūja raksteli — par filmas panākumiem, kad tā Ugandā pārspējusi «Vējiem līdzi», un tas nozīmēja, ka «Vējiem līdzi» tur nekad nav rādīta. Šiem producentiem uz galda allaž atradās kādas superzvaigznes fotogrāfija ar uzrakstu «mīlestībā». Augas dienas viņi pavadīja, intervēdami skaistas, lomu alkstošas aktrises, kas pēc darba tiecās vispatiesākajā nopietnībā, nepavisam neapjēgdamas, ka producentiem noder tikai laika nosišanai un, ja laimējās, miesaskārības apmierināšanai, lai uzlabotu ēstgribu pirms vakariņām. Ja kāda aktrise producentu pa īstam iekārdināja, viņš to uzaicināja uz pusdienām studijas ēstuvē un iepazīstināja ar nejauši garām ejošiem «smagsvariem». Paši jaunības zaļumā pārdzīvojuši tamlīdzīgus pekstiņus, smagsvari šādus trikus neņēma galvā, ja vien netika pārāk uzmācīgi piespiesti apstāties. Tādu bērnišķīgu muļķību laiks viņiem sen bija palicis pagātnē. Pārlieku aizņemti, viņi ieinteresējās tikai tad, ja meiča likās īpaši pievilcīga. Un varēja gadīties, ka tā tika uzaicināta izmēģināt kādu lomiņu.

Zēni un meitenes zināja, kā šo spēli spēlēt, zināja, ka te gandrīz viss atkarīgs no draugu būšanas, un vēl zināja, ka pēkšņi var uzsmaidīt laime. Tāpēc viņi nelaida garām nevienu izdevību pieglaimoties kādam producentam, režisoram vai ekrāna spīdeklim, taču, ja vien paši kaut cik apzinājās savas spējas un ja viņiem galviņa strādāja, neviens nekad cerības nesaistīja ar rakstniekiem. Beidzot es sapratu, kā vajadzēja justies Osano.

Tomēr tikpat labi es sapratu, ka tās ir tikai lamatas. Tāpat kā lielā nauda, elegantie kabineti, glaimi un skur-binošā gaisotne studiju apspriedēs, kā ari sava svarīguma apziņa, kas saistās ar katru uzņemtu lielfilmu. Tieši tāpēc es uz šā āķa neuzķēros. Ja reizēm pārāk sabudinājos, laidos taisnā ceļā uz Vegasu un nodevos azartam, līdz prāts nomierinājās. Kālijs aizvien vēlējās uztiept man kādu pirmšķirīgu staiguli. Taču es dzelžaini atkratījos. Ne jau aiz svētulības, nepavisam ne, skaidrs, ka sajutu kārdinājumu. Tomēr azartspēles mani vilināja vairāk un negribējās lieku reizi sagrēkoties.

Holivudā nodzīvoju divas nedēļas, spēlēju tenisu, vakariņoju kopā ar Dorenu un Melomaru, apmeklēju visādas saiešanas. Tādās ballītēs vismaz nebija garlaicīgi. Kādu vakaru iepazinos ar nu jau krietni pabālējušu kinozvaigzni, kas reiz bija rosinājusi manu masturbējoša pusaudža iztēli. Nu jau šai dāmai bija droši pie piecdesmit, bet viņa izskatījās itin glīta — pēc sejas ādas savilkšanas un citādām kosmētiskām operācijām. Traucēja vienīgi mazliet liekais resnums un no alkohola lietošanas uzblīdusi seja. Piedzērusies viņa uzmācās gan vīriešiem, gan sievietēm, taču neviens ar viņu neielaidās. Šī pati zvaigzne reiz bija meitene, par kuru sapņoja ikviens īsti vīrišķīgs amerikānis. Tas mani, protams, ieinteresēja. Tomēr patiesībā laikam gan arī mazliet nomāca. Visas šīs ballītes bija ļoti jaukas. Pazīstamu aktieru un aktrišu sejas. Pāri plūstošā pašapziņā uzpūtušies aģenti. Neatvairāmi producenti, režisori radošo spēku plaukumā. Atzīšos, ka tik interesantus un pievilcīgus cilvēkus nekad mūžā vēl nebiju sastapis.

Man ļoti patika arī maigais turienes klimats. Patika palmas Beverlihilsas ielās, pastaigas Vestvudā ar tās daudzajiem kinoteātriem, kur pulcējās filmu dievinātāji koledžu audzēkņi ar savām burvīgi skaistajām draudzenēm. Man beidzot tapa skaidrs, kāpēc visi lielie trīsdesmito gadu romānu rakstnieki «pārdevās». Kāda velna pēc piecus gadus noņemties ar romānu, par ko beigās saņem divus taukšķus, ja var dzīvot šitā un to pašu summiņu nopelnīt nedēļas laikā.

Dienā es parasti strādāju savā birojā, apspriedos ar Melomaru par scenāriju, pusdienoju studijas ēstuvē, aiz-klaiņoju līdz kādam uzņemšanas laukumam un pavēroju, kā tiek taisīta filma. Mani aizvien valdzinājis aktieru un aktrišu jūtu spriegums uzņemšanas laukumā. Reiz mani pat pārņēma īsta godbijība. Jauns pārītis spēlēja ainu, kurā zēns tuvības brīdī savu draudzeni nogalina. Pabeiguši ainu, aktieri metās viens otra apkampienos un raudāja tā, it kā patiešām būtu piedalījušies reālā traģēdijā. No uzņemšanas laukuma viņi aizgāja, cieši apskāvušies.

Pusdienošana studijas ēstuvē bija tīrā izprieca. Tur varēja sastapt ikvienu, kas piedalījās filmu uzņemšanās, un radās iespaids, ka visi ir lasījuši manu grāmatu, vismaz katrs to apgalvoja. Mani pārsteidza aktieru un aktrišu mazrunīgums. Viņi prata klausīties. Toties producenti runāja vienā runāšanā. Režisori bija aizņemti cilvēki, tos parasti pavadīja trīs četri asistenti. Vislabākajā noskaņā šķita uzņemšanas grupa. Taču vērot filmas uzņemšanu man likās garlaicīgi. Dzīve Holivudā man bija gluži jauka, tomēr es ilgojos pēc Ņujorkas. Ilgojos pēc Valerijas un bērniem, ilgojos pēc vakariņām kopā ar Osano. Tādos vakaros es ielēcu lidmašīnā, Vegasā pārlaidu nakti un agri nākamajā rītā jau biju atpakaļ.

Kādudien, kad es jau vairākkārt biju izlidinājies no Losandželosas uz Ņujorku un no Ņujorkas uz Losandže-losu, Dorens mani ieaicināja viesībās uz Malibu, kur bija noīrējis māju. Tās bija lepnas viesības, kurās pulcējās kinokritiķi, scenāristi un producenti jukjukām ar aktieriem, aktrisēm un režisoriem. Nekā labāka, ko darīt, man nebija, uz Vegasu dzīties negribējās, tāpēc braucu Dore-nam līdzi un šajās viesībās iepazinos ar Dženellu.

Divdesmit devītā nodaļa

Tā bija parasta neoficiāla sanākšana Malibu namā, kur bija savs tenisa laukums un milzīgs baseins ar kūpoši karstu ūdeni. Māju no okeāna nošķīra tikai šaura smilšu strēle. Viesi bija ģērbušies kā nu kurš. Pamanīju, ka gandrīz visi virieši automobiļu atslēgas nomet hallē uz galda. Apvaicājies Edijam Lānseram, saņēmu atbildi, ka Losandžeīosā bikses šuj tik pieguļošas, ka nav iespējams kabatās neko iebāzt.

Izstaigādams istabas, saklausījos daudz interesantu sarunu. Gara, kalsna, izskatā agresīva tumšmate bija apstājusi glītu producentu, kam galvā bija jahtsmeņa cepure. Augumā pavisam sīka gaišmate metās abiem klāt un uzsauca sievietei:

— Mēģini tik vēlreiz pieskarties manam vīram, un tūdaļ dabūsi no manis pa attiecīgu vietu!

Vīrietis ar jahtsmeņa cepuri galvā nesatricināmā mierā stostīdamies sacīja:

— V-v-vari to darīt. Viņa t-t-tik un tā to gandrīz neizmanto.

Iedams cauri kādai guļamistabai, ieraudzīju pārīti guļam 69 pozā un dzirdēju sievieti skolmeistarienes balsī sakām:

— Paveicies mazliet augstāk!

Kāds vīrietis, kurā pazinu Ņujorkas rakstnieku, teica:

— Kinobizness. Ja cilvēks iemantojis izcila zobārsta slavu, viņam droši ļaus ķerties pie smadzeņu operācijām.

Aha, es nodomāju, vēl viens nokaitināts rakstnieks.

Aizstaigājis līdz automobiļu novietnei pie Klusā okeāna maģistrāles, ieraudzīju Dorenu ar vairākiem draugiem apbrīnojam Stutz Bearcat. Kāds tikko Dorenam bija pavēs-

lijis, ka tads auto maksā sešdesmit tūkstošus dolāru. Do rēns teica:

— Par šitādu autiņu jau var vai galvu atdot. — Visi iesmējās. Dorens piebilda: — Kā gan tev pietika dūšas atstāt to šajā vietā? Tas ir tikpat kā, apprecot Merilinu Monro, uzņemties nakts darbu.

Uz šim viesībām es ielaidos tikai tāpēc, ka gribēju satikt Klāru Fordu, pēc manas saprašanas, vislabāko amerikāņu kinokritiķi. Viņa bija izcili asprātīga, rakstīja lieliskā stilā, lasīja kaudzēm grāmatu, noskatījās visas filmas, un viņas viedoklis par tām saskanēja ar manējo deviņdesmit deviņos gadījumos no simta. Ja viņa kādu filmu uzslavēja, es zināju, ka droši varu to skatīties un

jutīšos apmierināts vai vismaz spēšu nosēdēt līdz seansa

beigām. Klāras recenzijas gandrīz varēja pielīdzināt literāriem darbiem, un jo sevišķi man patika tas, ka viņa

nekad necentās sevi iztēlot par radošu personību. Viņu pilnībā apmierināja kritiķes loma.

Tajā vakarā man neizdevās necik ar viņu aprunāties, taču arī tas bija labi. Gribējās tikai redzēt, kāda šī

sieviete īsti ir. Klāra Forda ieradās Kellino pavadība, un viņš no tās neatkāpās ne soli. Tā kā viesi bariem vien pulcējās ap Kellino, arī Klāra nonāca uzmanības lokā. Es sēdēju kaktā un tikai vēroju.

Klāra Forda piederēja pie tām augumā sīkajām sievietēm, kuras parasti mēdz saukt par neizskatīgām, taču viņas seja izstaroja tādu gara bagātību, ka vismaz manās acīs šī sieviete šķita skaista. Vispievilcīgākā Klāras īpašība bija spēja izturēties izaicinoši, tomēr atstājot nevainīguma iespaidu. Viņai pietika drosmes izaicināt citus ievērojamos Ņujorkas kinokritiķus un pierādīt, ka tie visi ir nepārspējami stulbeņi. Turklāt pierādīt kā ābeces patiesību, kā nepārsūdzamu spriedumu. Par galīgu idiotu viņa padarīja kādu skribentu, kas mulsināja lasītājus ar saviem humoristiskajiem filmu apskatiem Sunday slejas. Grīničvilidžas avangarda kino cienītāju vārdā Klāra šo zelli pamatoti nodēvēja par apnicīgu tukšpauri, tomēr viņai pietika gudrības, lai šai stulbenī, kuru muļķībā ne-

varētu pārspēt neviens, kam kaut reizi izdevies uzrakstīt kādu rindiņu, — saskatītu pētnieka garu, kas spēj izjust dažu filmu patieso vērtību. Tā Klāra Forda visus kritiķus pamazām iebāza maisā.

Manīju, ka Klāra šai saietā jūtas labi un redz cauri aplamībām, ko Kellino pūš viņai ausīs. Cauri zāles troksnim sadzirdēju Kellino sakām:

— Šis ķēms taču ir caurkritis kretīns.

Tas bija sens viņa triks, kā apvārdot kritiķus — gan vīriešus, gan sievietes. Kellino bija guvis milzīgus panākumus, vienam kritiķim par citu sacīdams, ka tas ir ne-vien caurkritis kretīns, bet arī mīkstais.

Nu Kellino lika lietā visu savu pievilcību, pielaizīda-mies Klārai Fordai, tā ka šī aina šķita gluži kā no kinofilmas izgriezta. Viņš rādīja savas vaigu bedrītes, kā

vīrieši dažkārt izrāda muskuļus, un Klāra Forda, lai cik gudra būdama, pamazām atmaiga un vairs nelikās tik

noraidoša.

Pēkšņi sev blakus izdzirdēju kādu sakām:

— Kā jums šķiet, vai Kellino ļaus, lai viņa to ierauj gultā jau pirmajā tikšanās reizē?

Jautātāja bija patiešām skaista meitene vai, drīzāk gan, sieviete, jo pēc bērna viņa vis neizskatījās. Varēja dot

ap trīsdesmit. Tāpat kā Klāru Fordu, skaistu viņu darīja zināma apgarotība.

Izcilni vaigu kauli, brīnišķīgi balta āda, ne pēdas no kosmētikas. Izteiksmīgās brūnās acis spēja paust bērnišķīgu sajūsmu vai arī raudzīties traģiski, kā Dimā varones. Ja

mani vārdi izklausās pēc mīlnieka jūsmas Dimā romānā, tad viss ir kārtībā. Varbūt, pirmoreiz šo sievieti ieraugot, man nemaz tā nelikās. Tas nāca vēlāk. Bet tajā brīdī šīs acis pauda draiskulību. Viņa acīmredzot jutās labi, palikusi ārpus balles drūzmas centra. Skaistām sievietēm pavisam neparasti, viņa šķita laimīga un apmierināta kā bērns, kas, palicis viens, var darīt, ko pats vēlas. Es stādījos priekšā, un viņa nosauca savu vārdu — Dženella Lemberta.

Nu es viņu atcerējos. Biju šo Dženellu redzējis mazās lomiņās, un viņa allaž man patika. Aktrise, kas lomai

nododas ar visu sirdi. Uz ekrāna viņa šķita jauka, bet ne jau kāda izcilā aktrise. Manīju Dženellas sajūsmu par Klāru Fordu, viņa acīmredzot bija cerējusi, ka kritiķe veltīs arī viņai kādu vārdu. Cerības nepiepildījās, un nu viņu pārņēma smieklīgas dusmas. No citas sievietes mutes Dženellas teiktie vārdi skanētu visai ļauni, bet viņai tie paspruka it kā paši par sevi saprotami.

Dženella zināja, kas esmu es, un par manu grāmatu izteica dažas gaužām pliekanas frāzes, kā visi, kas to bija lasījuši. Es savukārt notēloju parasto izklaidību, it kā viņas komplimentus būtu palaidis gar ausīm. Man patika, kā viņa bija ģērbusies — atturīgi, tomēr pēc velna stilīgi, lai gan tērps diezin kādai augstai modei neatbilda.

— Nāc, iesim! — Dženella sacīja.

Domāju, ka viņu velk pie Kellino, bet, kad piegājām tiem abiem klāt, viņa mēģināja iesaistīt sarunā Klāru Fordu. Dženella runāja milzum gudri, taču Forda atbildēja ledaini, acīmredzot aiz nepatikas pret jaunās aktrises skaistumu, vismaz man tobrīd tā likās.

Pēkšņi Dženella pagriezās un gāja projām. Es metos viņai līdzi. Panācis Dženellu pie durvīm, ieraudzīju, ka viņa raud.

Asarām pieplūdušās acis bija brīnišķīgas. Zeltaini bruņas, ar melniem punktiņiem, kas patiesībā varbūt bija tikai drusku tumšāk brūni (vēlāk noskaidrojās, ka tās ir kontaktlēcas). Asaras darīja acis vēl lielākas, vēl zeltainākas. Asaras nodevīgi parādīja, ka skropstas tomēr mazliet piekrāsotas, jo nu tuša izplūda.

— Tu esi ļoti skaista, kad raudi, — es sacīju, atdarinādams Kellino kādā viņa lomā.

— Pie velna ar visu sasodīto sūda Kellino! — viņa atcirta.

Man netīk sievietes, kas lamājas un lieto rupjus vārdus. Sī bija pirmā, kurai «sasodīts», «velns» un «sūds» skanēja kā draudzīgs joks, turklāt maigā, dienvidniekiem raksturīgā izrunā. Varbūt viņas izlēciens man patika tāpēc, ka nopratu — šos vārdus viņa nekad iepriekš nav lietojusi. Varbūt tāpēc, ka viņa pasmaidīja, lai es saprastu — viņai

ir skaidrs, ka es atdarinu Kellino. Smaids atplauka plats, taču no piemīllguma tajā nebija ne vēsts.

— Pati nezinu, kāpēc esmu tāda muļķe, — Dženella sacīja. — Uz šādām ballītēm es nekad neeju. Atnācu tikai tāpēc, ka zināju — šovakar te būs Klāra Forda. Esmu par viņu sajūsmā.

— Klāra ir izcila kritiķe, — es piemetināju.

— Jā, un tik gudra, — viņa piekrita. — Reiz viņa mani pieminēja ar labiem vārdiem. Un es, zini, nodomāju, ka viņai patikšu. Bet viņa mani pazemoja. Bez jebkāda iemesla.

— Nu, nu, iemeslu viņai netrūkst, — es teicu. — Tu esi skaista, bet Klāra — ne šis, ne tas. Turklāt šovakar viņai ir savi nodomi ar Kellino, tāpēc negribējās, lai viņš pievērstos tev.

— Muļķības, — sacīja Dženella. — Man aktieri nepatīk.

— Bet tu esi skaista, — es paliku pie sava. — Un arī gudra, zināji, ko runāt. Ar to pietiek, lai tu viņai nepatiktu.

Pirmo reizi Dženella palūkojās manī ar kaut ko līdzigu interesei. Šai ziņā biju aizsteidzies viņai priekšā. Man patika Dženella, jo viņa bija skaista. Man Dženella patika tāpēc, ka viņa nestaigā pa ballītēm. Man Dženella patika tāpēc, ka viņa neaizraujas ar Kellino tipa aktieriem, kuri ir tik sasodīti izskatīgi, tik pievilcīgi un tik skaisti ģērbušies dārgos, teicami pašūtos uzvalkos un kurus apcirpis Rodēna cienīgs friziermeistars. Un arī tāpēc, ka šitādā ballītē, kritiķes pazemota, spēja raudāt. Ja jau Dženellai ir tik mīksta sirds, tad, iespējams, viņa mani nenogalinās. Laikam tieši šī labsirdība pamudināja mani ieaicināt viņu vakariņās un pēc tam uz kino. Nevarēju iedomāties, ko par to būtu teicis Osano. Viegli ievainojama sieviete spēj vīrieti nogalināt jebkurā mirklī.

Pats jocīgākais, ka es Dženellu nespēju iedomāties seksuāli. Man viņa pēc velna patika, un cauri. Lai arī skaista un prata apbrīnojami laimīgi smaidīt pat caur asarām, pēc pirmā acu uzmetiena viņa nepavisam nelikās

seksuāla. Vai varbūt man trūka pieredzes, lai to saskatītu. Jo vēlāk, kad ar Dženellu iepazinās Osano, viņš apgalvoja, ka tūdaļ jutis no šīs sievietes kā elektrisko strāvu plūstam seksualitāti. Kad Dženellai atstāstīju Osano teikto, viņa sacīja, ka tas droši vien noticis pēc tam, kad viņa iepazinusies ar mani. Pirms mūsu satikšanās sekss viņai neesot eksistējis. Kad es Dženellu paķircināju, teikdams, ka tam neticu, viņa iejautājās, vai es esot dzirdējis par vibratoriem.

Vai nav jocīgi, ka pieaugusi sieviete, stāstīdama, ka masturbē ar vibratoru, var vīrieti iekārdināt. Taču to nav grūti saprast. Izskaidrojums gaužām vienkāršs, — tātad viņa neielaižas ar kuru katru, lai gan ir skaista un apgrozās sabiedrībā, kur vīrieši dzenas pakaļ sievietēm kā kaķi pelēm un parasti arī tādā pašā nolūkā.

Mēs satikāmies divas nedēļas vismaz piecas reizes, pirms likāmies gultā. Un varbūt labākais kopā pavadītais laiks mums bija tieši šīs divas nedēļas.

Pa dienu es studijā strādāju ar scenāriju, dažkārt iedzēru kopā ar Melomaru, pēc tam atgriezos savā viesnīcas «Beverlihilsa» numurā un lasīju. Reizēm noskatījos kādu filmu. Tos vakarus, kad tikos ar Dženellu, viņa mani sagaidīja viesnīcā, pēc tam vazāja apkārt pa kinoteātriem un restorāniem, un vēlāk atgriezāmies numurā. Mazliet iedzērām, parunājāmies, un ap vieniem viņa devās mājās. Mēs bijām draugi, nevis mīlnieki.

Dženella pastāstīja, kāpēc šķīrusies no vīra. Gaidot bērnu, viņa kļuvusi briesmīgi jutekliska, bet vīrs tajā laikā nav licies par viņu ne zinis. Kad mazais piedzimis, viņa varējusi bezgala ar to noņemties. Paticis, kā piens tek no krūtīm un kā mazais to labsajūtā zīž. Gribējies, lai arī vīrs pazīž krūti un izjūt, ka tek piens. Viņai licies, ka tas būtu brīnišķīgi. Taču vīrs riebumā novērsies. Ar to pašu bijis cauri.

— Nevienam to vēl neesmu stāstījusi, — Dženella sacīja.

— Ak Kungs! — es iesaucos. — Kāds muļķis!

Reiz vēlā vakara stundā viņa sēdēja man blakus uz dīvāna. Maigojāmies kā pusaudži, un es jau vilku viņai nost biksites, bet viņa atvairījās un piecēlās. Tikmēr biju paguvis jau pats novilkt bikses, bet Dženella smiedamās un raudādama teica:

— Piedod! Es ļoti labi tevi saprotu. Taču es nevaru.

Lūkojāmies viens uz otru un abi sākām smieties. Tas

izskatījās tik jocīgi — abi kailām kājām, plikiem dibeniem, Dženellas baltās biksītes noslīdējušas līdz pēdām. Manas bikses sapinušās man ap stilbiem.

Biju paguvis jau viņā krietni ieķerties, tāpēc nemaz nedusmojos. Lai cik dīvaini, nejutos pat atraidīts.

— Nekas, sīkums, — es sacīju.

Uzvilku bikses, viņa ātri sakārtojās, un mēs apskāvušies apsēdāmies atkal uz dīvāna. Kad Dženella gāja projām, es pavaicāju, vai nākamajā vakarā viņa atkal atnāks. Viņa atbildēja, ka nākšot, un es zināju, ka viņa vairs man neatteiks.

Nākamajā vakarā, ienākusi numurā, Dženella mani noskūpstīja. Tad, bikli pasmaidījusi, sacīja:

čābiski, uzmini, kas noticis!

Lai gan nebiju diezin kāds pieredzējis pavedējs, tomēr to gan zināju — ja uzdomātā gultas partnere sāk ar šādiem vārdiem, tad cerības ir vējā. Tomēr daudz nebēdāju.

— Man sākušās mēnešreizes, — Dženella sacīja.

— Mani tas neuztrauc, ja vien tas neuztrauc tevi, — es teicu. Paņēmu Dženellu aiz rokas un vedu uz guļamistabu. Pēc mirkļa gulējām kaili, viņai kājās tikai biksītes, un es tajās sataustīju tādu kā polsteri.

— Velc to draņķi ārā! — es teicu.

Viņa izvilka. Apskāvušies mēs skūpstījāmies.

Tajā vakarā mēs nejutāmies iemīlējušies, tikai viens otram bez jēgas patikām. Maigojāmies kā bērni. Skūpstījāmies vienā laidā un izbaudījām viens otra miesu. Atdevāmies glāstiem, abi juzdamies silti un omuligi. Āda Dženellai bija samtaina, dibentiņš mīksts, bet ne noļucis. Mazās krūtis ar lieliem, sārtiem galiņiem tīksmi gulēja man

rokās. Stundas laikā paguvām divreiz izmīlēties, un tas man sen nebija izdevies. Beidzot mums abiem sagribējās dzert, un es gāju uz otru istabu pēc šampanieša, par ko biju laikus parūpējies. Kad atgriezos guļamistabā, Dženella jau bija uzvilkusi biksītes. Sakrustojusi kājas, viņa sēdēja gultā un ar samitrinātu dvieli berzēja tumšsarkanus traipus no baltā palaga. Stāvēju kails, ar šampanieša glāzēm rokās, lūkojos Dženellā, un tajā mirklī mani pārņēma neaprakstāms maigums — izjutu to kā likteņa mājienu. Dženella pacēla skatienu, pasmaidīja, gaišie mati izrisa pār pleciem, milzigās brūnās acis šķita bezgala nopietnas, kā dažkārt tuvredzīgiem cilvēkiem.

— Negribas, ka to ieraudzītu istabene, — viņa sacīja.

— Protams, mums negribas, lai viņa zinātu, ko esam darījuši, — es piemetināju.

Dženella ārkārtīgi nopietni turpināja berzēšanu, pieliekusi galvu, lai labāk saskatītu, vai vēl nav palicis kāds traipiņš. Tad viņa nometa dvieli uz grīdas un paņēma no manas rokas šampanieša glāzi. Sēdējām blakus gultā, dzērām šampanieti un aiz labsajūtas muļķīgi uzsmaidījām viens otram. Kā sazvērnieki, kas tikko paveikuši grūtu uzdevumu. Taču tobrīd viens otru vēl nemīlējām. Sekss mums sanāca labs, bet ne jau kaut kas īpašs. Jutāmies laimīgi, būdami abi kopā, un, kad Dženella gribēja iet mājās, es lūdzu, lai viņa paliek pie manis pa nakti, bet viņa atteica, ka nevarot, un es necentos iztaujāt. Ienāca prātā, ka Dženella varbūt dzīvo ar kādu un drīkst gan nākt vēlu mājās, bet nevar atļauties naktī vispār nepārnākt. Taču man tas nerūpēja. Ko lieliskāku cilvēks var gūt, ja nav iemīlējies?

Lai kādu labumu devusi sieviešu atbrīvošanās kustība, vismaz iemīlēšanās ir zaudējusi jebkādu banalitāti, jo tolaik, kad cilvēki iemīlējās, tas, protams, notika neciešami banāli un sentimentāli.

Pirms tam mēs sadūrāmies ar nelielām nepatikšanām. Kādu nakti es jutu, ka nekas nesanāks. Nē, impotents es nebiju, taču nekādi nespēju beigt. Dženella pūlējās cik spēdama palīdzēt. Beidzot viņa neizturēja un palaida lielo

bļāvienu, ka nekad vairs nenodarbošoties ar seksu, sekss viņai riebjoties, un kāpēc mēs vispār esot to sākuši. Dženella raudāja, sarūgtināta par neveiksmi. Es viņu pazoboju. Sacīju, ka nav vērts uztraukties. Esmu tikai noguris. Prāts man aizņemts ar visādām darīšanām, pa galvu vandās piecu miljonu dolāru filma, un kur tad vēl vainas apziņa un citādas ķertības, kas piemīt parastam vidusmēra amerikānim, kurš radis dzīvot godīgu dzīvi. Apskāvu Dženellu, brīdi parunājāmies, un tad jau abi tikām ar mīlēšanos laimīgi galā — bez jebkādām raizēm. Sanāca labi, bet atkal nebija nekas īpašs.

Tā nu tas bija. Tad pienāca brīdis, kad man vajadzēja braukt atpakaļ uz Ņujorku un nokārtot šādas tādas ģimenes darīšanas. Kad atgriezos Kalifornijā, mums bija norunāta tikšanās tajā pašā vakarā. Biju tā satraucies, ka, braukdams nomātā automobili, pa ceļam uz viesnicu nepamanīju sarkano signālu un ietriecos priekšā stāvošā automašīnā. Man nekas ļauns nenotika, vajadzēja vienīgi sadabūt citu automobili, bet tad es saņēmu nelielu triecienu. Kad piezvanīju Dženellai, viņa likās pārsteigta. Esot mani pārpratusi. Domājusi, ka norunāts uz nākamo vakaru. Tad nu gan es pārskaitos. Cik tur trūka, ka es būtu nosities, tik traki gribējās Dženellu redzēt, bet viņa gvelž nez kādas izvairīgas blēņas. Tomēr noturējos pieklājības robežās.

Sacīju, ka nākamajā vakarā būšu aizņemts, piezvanīšu uz nedēļas beigām, kad iegadīsies brīvs vakars. Dženella nemanīja, ka esmu nikns, un mēs brīdi patērzējām. Es pat nedomāju zvanīt. Pēc piecām dienām viņa piezvanīja pati. Pirmie vārdi bija:

— Ak tu, maitasgabals, man šķita, ka es patiešām tev patīku. Un tad tu izdomāji vecveco donžuāna gājienu un man nezvanīji. Kāda velna pēc tu nevarēji skaidri un gaiši pateikt, ka es tev vairs nepatīku!

— Paklau, — es sacīju. — Ja kāds te krāpjas, tad tā esi tu. Tu sasodīti labi zināji, ka tikšanos bijām norunājuši uz tovakaru. Tu veikli izlocījies, tāpēc ka tev acīmredzot padomā bija kas labāks.

— Es tevi pārpratu, vai ari tu pats kaut ko esi

sajaucis, — viņa teica ļoti mierīgi, ļoti pārliecinoši.

— Tu esi drausmīga mele, — es nespēju rimties. Pats

nesaprotu, kur man varēja rasties tik idiotiskas dusmas. Bet varbūt tas bija kaut kas vairāk nekā dusmas. Biju

Dženellai ticējis. Man viņa šķita brīnišķīga. Un nu viņa laiž darbā tādus vecus sieviešu trikus. Man šitie jociņi bija pazīstami, jo tolaik, kad vēl nebiju precējies, daža laba meitene atteica norunātu tikšanos, lai tikai būtu kopā ar mani. Bet man pret šīm meitenēm nebija ne silts, ne auksts.

Tā nu tas bija. Taču, kas bijis, izbijis, pupu mizas.

Bet pēc divām dienām Dženella piezvanīja atkal.

Apsveicinājāmies, un viņa sacīja:

— Man šķiet, ka es tiešām tev patīku.

Un es izdzirdēju pats sevi sakām:

— Dārgumiņ, piedod! — Pats nezinu, kāpēc teicu

«dārgumiņ». Šo vārdu es nekad nelietoju. Bet viņai ar to pašu slūžas bija vaļā.

— Gribu tevi satikt, — viņa sacīja.

— Brauc šurp! — es attraucu.

Dženella iesmējās.

— Tagad? — Pulkstenis rādīja viens naktī.

— Protams, — es atbildēju.

Pēc divdesmit minūtēm viņa bija klāt. Man jau pa rokai bija pudele šampanieša, mēs brīdi parunājāmies, un tad es teicu:

— Gribi nākt ar mani gultā?

Dženella atbildēja «jā».

Kāpēc gan ir tik grūti aprakstīt to, kas cilvēkam sagādā tādu prieku? Mēs nodarbojāmies ar visnevainīgāko seksu, un tas bija fantastiski. Tik laimīgs nebiju juties kopš bērnības, kad vasarā augu dienu spēlējos ar bumbu. Un es sapratu, ka varu piedot Dženellai itin visu, kad esam abi kopā, un nespēju piedot neko, kad viņas nav man blakus.

Reiz pirms šīs nesaprašanās Dženellai sacīju, ka viņu mīlu, bet viņa mani palūdza ar tādiem vārdiem nemētāties,

jo zinot, ka es pats tiem neticu. Es nudien nezināju — ticu vai neticu, tāpēc sacīju «lai notiek». Un tieši tāpēc šos vārdus neteicu ari tajā vakarā. Bet naktī mēs abi reizēm pamodāmies, atkal mīlējāmies, un Dženella tumsā pēkšņi ļoti nopietni sacīja:

— Es tevi mīlu.

Kungs augstībā! Visa šī padarīšana ir tik baigi banāla. Tāpat kā reklāmas stulbības, kas cilvēkam lūko iestāstīt, lai viņš pērk jaunu skūšanās krēmu vai lai lido ar speciālu lidmašīnu. Bet kāpēc tas ir tik ļoti iedarbīgi? Pēc šīs reizes viss kļuva citādi. Sekss tapa īpašs. It ka man vārda tiešā nozīmē nekad nebūtu bijusi darīšana ar citu sievieti. Pietika Dženellu ieraudzīt, lai es izjustu seksuālu uzbudinājumu. Kad Dženella mani sagaidīja lidostā, es grābu viņu ciet un turpat stāvvietā aiz automobiļiem glāstīju viņas krūtis un kājas un skūpstīju viņu vai divdesmit reižu un tikai tad braucām uz viesnīcu.

Gaidīt es nespēju. Reiz, kad Dženella smiedamās pretojās, es viņai stāstīju par baltajiem lāčiem. Par to, ka balto lāču tēviņš reaģē tikai uz vienas noteiktas mātītes smaku un reizēm izklaiņojas pa arktiskajiem ledājiem tūkstošiem kvadrātjūdžu lielā apgabalā, lai dabūtu ar šo mātīti kopoties. Un tāpēc balto lāču pasaulē ir tik maz. Dženella šķita pārsteigta, bet tad pēkšņi saprata, ka es dzenu velnu, un iegrūda man sānos dunku. Bet es paskaidroju, ka tieši tā viņa iedarbojas uz mani. Ne jau aiz mīlestības un nepavisam ne tāpēc, ka viņa būtu diezin kāda skaistule vai spīdētu ar izcilu prātu un tā tālāk, par ko es būtu sapņojis kopš bērna kājas. Ne uz to pusi. Visas šīs blēņas par mīlestību, dvēseles tuvību un sazin vēl par ko mani nebūt neskāra. Izskaidrojums ir gaužām vienkāršs: viņai bija īstā smaka, no viņas ķermeņa plūda man vajadzīgā smarža. Tas bija tik elementāri, ka nav ko plātīties un iztēloties.

Pats labākais, ka Dženella to saprata. Viņa zināja, ka es to nesaku, lai pieglaimotos. Zināja, ka šādi es saceļos pats pret savu nepārvaramo tieksmi pēc viņas, pret romantiskas mīlestības klišejām. Apskaudama mani, viņa

tikai noteica: «Labi jau, labi,» — un, kad es vēl piebildu: «Tikai pārlieku neaizraujies ar mazgāšanos!» — vēlreiz mani apskāva un atkārtoja: «Labi.»

Man nudien negribējās iepīties nekādās saistībās. Biju taču laimigi precējies. Paša sievu es mīlēju vairāk par visām, un joprojām viņa man patika daudz labāk nekā jebkura cita sieviete, kas gadījās ceļā, kopš biju pasācis viņu krāpt. Nu es pirmo reizi jutos vainīgs viņu abu priekšā. Bet runas par mīlestību mani aizvien ir kaitinājušas.

Lai nu kā, mums viss tomēr bija sarežģītāk nekā baltajiem lāčiem. Manā pasaciņā par lāčiem bija kāds āķis, uz kuru es Dženellai nenorādīju, — proti, ka baltajām lācenēm nav jārisina tādas problēmas, ar kurām saduras baltā lāča tēviņš.

Neiztika, protams, bez parastajām aplamībām, ar ko noņemas iemīlējušies pārīši. Es izmanīgi riņķī un apkārt iztaujāju Dženellu. Vai viņa ielaidušies ar producentiem un kinospīdekļiem, lai tiktu pie lomas? Vai viņai bijuši citi mīlas sakari? Vai viņai arī šobrīd ir otrs mīļākais? Citiem vārdiem sakot, vai viņa ir palaistuve, kas guļ ar kuru katru vīrieti. Tieši smieklīgi, uz ko ir spējīgs iemīlējies muļķis. Nekas tamlīdzīgs nevar gadīties attieksmē pret otru vīrieti. Tur cilvēks aizvien paļaujas uz savu spriedumu, uzticas savām izjūtām. Turpretim ar sievietēm pastāvīgi jāsaglabā modrība. Iemīlēšanās patiešām ir saistīta ar kaut ko zemisku.

Būtu es uzdūries kam zemiskam vai netīram Dženellas dzīvē, es nebūtu viņā iemīlējies. Kā uz to varētu raudzīties no banāla romantisma pozīcijām? Nav nekāds brīnums, ka tik daudzas sievietes mūsdienās neieredz vīriešus. Mani attaisnot var tikai gadiem ilgā vientuļnieka dzīve, kad kā apsēsts noņēmos ar rakstīšanu un neiemanījos gudrībās par sievietēm. Turklāt Dženellas dzīvē neko apkaunojošu man neizdevās atrast. Pa ballītēm viņa nestaigāja. Ar aktieriem nepinās. Par viņu — jaunu sievieti, kas parādījusies uz ekrāna un ir nodarbināta kinopasaulē, zināms bija tik tiešām ļoti maz. Viņa neiesaistījās kino-

ļaužu aprindās, negāja uz restorāniem, kur apgrozījās slavenības. Viņas vārds neparādījās avīžu tenku slejās. īsi sakot, Dženella jebkuram vientuļniekam varēja būt īsta sapņu meitene. Viņa labprāt lasīja. Ko vēl es varēju gribēt?

Apjautādamies par Dženellu, es pārsteigts uzzināju, ka Dorens Rads uzaudzis kopā ar viņu mazā provinces pilsētiņā Tenesijas pavalstī. Dorens sacīja, ka Dženella esot visgodīgākā meitene visā Holivudā. Taču lai es velti netērējot laiku, viņa ar mani gultā nelikšoties. Šis atklājums mani sajūsmināja. Es pavaicāju, kādas ir Dorena domas par Dženellu, un viņš atbildēja, ka labāka sieviete vismaz viņam neesot zināma. Tikai vēlāk uzzināju, un to man pateica Dženella pati, ka Dorens sen jau bijis viņas mīļākais, ka abi dzīvojuši kopā un tieši Dorens viņu atvedis uz Holivudu.

Jā, Dženella bija ļoti patstāvīga. Reiz, kad braucām ar viņas automobili, es gribēju samaksāt par benzīnu, bet viņa smiedamās no tā atteicās. Dženellai bija vienalga, kā es ģērbjos, un viņai patika, ka es nepievēršu uzmanību viņas apģērbam. Gājām uz kino, abi tērpušies džīnās un svīteros, un tādā pašā paskatā vakariņojām lepnos restorānos. Mūsu stāvoklis pieļāva šādu nevērīgu attieksmi. Viss bija brīnišķīgi. Arī sekss mums padevās lieliski. Tikpat jauki kā jaunībā, ar gluži nevainīgu priekšspēli, kas bija erotiskāka par jebkādām pornobildēm.

Reizēm sarunā ieminējāmies, ka vajadzētu viņai nopirkt greznu apakšveļu, bet tālāk par runāšanu netikām. Pāris reižu mēģinājām izmantot spoguļus, lai aplūkotu sevi no malas, taču Dženella bija pārāk tuvredzīga, lai kaut ko saskatītu, un pārāk patmīlīga, lai uzliktu acenes. Reiz pat kopā lasījām grāmatu par anālo seksu. Abi sabudinājā-mies, un Dženella teica «lai notiek!». Rīkojāmies ļoti uzmanīgi, taču mums pie rokas nebija vazelīna. Izmantojām Dženellas koldkrēmu. Sajūta bija milzum jocīga, jo man šķita, ka penī nokritusies temperatūra. Dženellai nekāds labums no krēma netika, un viņa brēca kā aizkauta. Tā mēs no šīs izpriecas atteicāmies. Tā nebija mums

domāta, mēs bijām pārāk vecmodīgi. Ķiķinādami kā bērni, abi gājām vannā, jo grāmatā bija stingri norādīts, ka pēc anālā seksa noteikti jānomazgājas. Abi nācām pie atziņas, ka mums nekādi triki sevis uzbudināšanai nav vajadzīgi. Un tas bija brīnišķīgi. Tā mēs ilgu laiku sadzīvojām laimīgi, iekams nekļuvām par ienaidniekiem.

Šai laimīgajā laikā gaišmatainā Šeherezade man izstāstīja savu dzīvi. Tā nu iznāca, ka es dzīvoju nevis divas, bet trīs dzīves. Ģimenes dzīvi Ņujorkā pie sievas un bērniem, ar Dženellu Losandželosā un Dženellas dzīvi pirms mūsu sastapšanās. Septiņsimt četrdesmit septiņas reizes lidoju turp un atpakaļ kā ar burvju paklāju. Nekad mūžā nebiju juties tik laimīgs. Darbs ar filmu bija līdzīgs biljardam vai azartspēlēm, tas ļāva atslābināties. Beidzot biju sapratis, kādai jābūt dzīvei. Un pats nekad nebiju juties tik brīnišķīgi. Laimīga bija mana sieva, laimīga bija Dženella un laimīgi mani bērni. Artijs nezināja, kas notiek, bet kādu vakaru, kad abi kopā vakariņojām, viņš pēkšņi sacīja:

— Vai zini, pirmo reizi mūžā es par tevi neraizējos.

— Kopš kura laika? — es pavaicāju, domādams, ka brāļa teiktais saistās ar manas grāmatas panākumiem un manu darbu kinostudijā.

— Kopš šā brīža, — Artijs atbildēja. — Tieši šai mirklī.

Es tūdaļ sajutu trauksmi.

— Ko tas nozīmē, ja drīkst lūgt paskaidrojumu.

Artijs brīdi domāja.

— Tu nekad neesi juties patiesi laimīgs, — viņš sacīja. — Aizvien esi bijis tāds drūms murmulis. Pat īstu draugu tev nav bijis. Neko citu tu nezināji kā lasīt un rakstīt grāmatas. Tu necieti ne jautras sanākšanas, ne kinofilmas, ne mūziku — itin neko. Tev par grūtu bija izturēt svētku vakariņas, kad visa ģimene sanāca kopā. Pat paša bērni tevi diemžēl neiepriecināja.

Jutos satriekts un aizvainots. Brālim nebija taisnība. Varbūt no malas tā izskatījās, bet tas neatbilda patiesībai. Man pat sametās nelāgi ar kuņģi. Ja jau Artijs par mani

ir tādās domās, ko lai domā citi cilvēki? Mani pārņēma parastā vientulības izjūta.

— Tev nav taisnība, — es teicu.

Artijs man uzsmaidīja.

— Skaidrs, ka nav. Gribēju tikai sacīt, ka tagad tu arī citiem parādies tāds, kādu līdz šim tevi esmu redzējis vienīgi es. Valerija teica, ka dzīvot ar tevi esot kļuvis nesalīdzināmi vieglāk.

Izjutu to kā dūrienu. Tātad sieva visus šos gadus cietusi no manis, bet es to neesmu zinājis. Man viņa nekad neko nepārmeta. Tajā mirklī es sapratu, ka neesmu darījis Valeriju īsti laimīgu, — ja nu vienīgi pāris pirmajos gados pēc apprecēšanās.

— Nu, bet tagad viņa ir laimīga, — es sacīju.

Artijs piekrītoši pamāja ar galvu. Man ienāca prātā,

cik tas ir muļķīgi, — lai darītu sievu laimīgu, man bija vajadzējis kļūt neuzticīgam. Taisni jāsmejas. Iznāk milzum ērti, un es par to biju lasījis grāmatās. Tiklīdz nokļuvu klasiskajā neuzticīga vīra stāvoklī, es lasīju pēc kārtas visu, kas saistīts ar šo tematu.

Trīsdesmitā nodaļa

Kad Dženella kopā ar Dorenu Radu pārcēlās uz Kali-forniju, viņai radās grūtības ar dēlu. Trīsgadīgais puisēns bija pārāk mazs, lai viņu vadātu visur līdzi. Tāpēc viņa bērnu atstāja pie šķirtā vīra. Jo Kalifornijā dzīvoja kopā ar Dorenu Radu. Viņš bija apsolījis Dženellu iedabūt kinofilmās un viņai pagādājis dažas sīkas lomiņas vai arī tikai iedomājies, ka lomas ir viņa pagādātas. Patiesībā Dorens bija uzņēmis vajadzīgos sakarus, bet pārējo paveikusi Dženellas pašas atjauta un pievilcība. Visu šo laiku Dženella bija palikusi Dorenam uzticīga, toties viņš to acīm redzami krāpis gandrīz vai ar katru pretimnākošu sievišķi. Reiz viņš pat mēģinājis Dženellu pierunāt, lai ta liekas gultā ar viņu un vienlaikus vēl ar otru vīrieti. Viņai tas licies pretīgi. Ne jau aiz pārmērīgas tikumības, bet tāpēc, ka pietiekami nepatīkami esot sevi apzināties par viena vīrieša seksuālas apmierināšanas objektu, un doma, ka ap viņas miesu noņemsies divi baudkāri tēvaiņi, radījusi viņā nepārvaramu riebumu. Tajā laikā, Dženella piebilda, viņai trūcis pieredzes, lai saprastu, ka tad varētu pavērot, kā ar mīlestību nodarbojas divi vīrieši kopā. Laikus to sapratusi, viņa būtu varējusi šo iespēju izmantot, lai pieredzētu Dorena izgāšanos, un to viņš pilnībā esot pelnījis.

No sākta gala viņa ticējusi, ka visā, kas viņas dzīvē noticis, pirmām kārtām vainīgs Kalifornijas klimats. Cilvēki tur esot dīvaini, viņa Mērlinam bieži atkārtoja, stāstīdama savus piedzīvojumus. Un bija skaidri jaušams, ka Dženellai patīk šīs dīvainības, lai kādu ļaunumu tās viņai nodarījušas.

Dorens par varēm lauzās kinobiznesā kā producents, lai dabūtu cauri savu ieceri. Viņš bija nopircis drausmīgu scenāriju no nevienam nezināma rakstnieka, kura vienīgā pozitīvā īpašība bija pieticīga apmierināšanās ar procentiem no filmas demonstrēšanas, nepieprasot tūlītēju samaksu skaidrā naudā. Dorens pierunāja kādu reiz slavas vainagotu režisoru uzņemties režiju un pabālējušam spīdeklim uzticēja galveno lomu.

Neviena studija, protams, pat nedomāja ķerties pie Dorena ieceres īstenošanas, jo pieņemama tā varēja likties tikai galīgi vientiesīgam iesācējam. Taču Dorens bija neatlaidīgs kā ceļojošs tirgonis un tūdaļ ķērās pie naudas meklēšanas. Kādudien viņš atveda mājās daudzsološu jaunu vīrieti — slaidu, izskatīgu, pabiklu, ap gadiem trīsdesmit pieciem. Ļoti klusu, ne jau no plātibniekiem. Taču viņš ieņēma augstu posteni solīdā finansu firmā, kas nodarbojās ar investīcijām. Svešo sauca Teodors Līverma-nis, un viņš jau pie pusdienu galda iemīlējās Dženellā.

Viņi pusdienoja Ceisena restorānā. Dorens pievāca čeku un drīz vien atvadījās, jo bija norunājis tikšanos ar scenāristu un režisoru. Steidzami jāķeroties pie scenārija rakstīšanas, sasprindzinājumā saraucis pieri, Dorens paskaidroja. Viņš jau bija paguvis Dženellai dot norādījumus, kas tai darāms.

— Šis puisis filmas uzņemšanai mums var sagādāt miljonu dolāru. Esi pret viņu laipna! Paturi prātā, ka tev tiks otrā sieviešu loma.

Tā bija parasta Dorena taktika. Sākumā apsolīt Dženellai otro lomu, lai pēc tam varētu kaulēties. Ja Dženel-la sadomātu niķoties, varētu pasolīt arī galveno lomu. Tņču tā bija tikai tukša runāšana. Ja rastos vajadzība, Dorens atteiktos no abiem solījumiem.

Dženellai nenāca ne prātā izturēties laipni tādā nozīmē, kā to bija domājis Dorens. Taču sev par pārsteigumu viņa atklāja, ka Teodors Līvermanis ir ļoti patīkams cilvēks. Viņš nemētājās ar lētiem, aizvainojošiem jociņiem par topošām zvaigznēm. Necentās viņai uzmākties. Bija ļoti atturīgs, pat bikls. Un manāmi sajūsmināts par Dženellas

skaistumu un aso prātu, tāpēc viņai radās savas varas un pārākumā apziņa. Kad pēc vakariņām jaunais paziņa pavadīja Dženellu mājās uz viņas un Dorena dzīvokli, viņa to uzaicināja iedzert kādu malku. Un atkal Teodors Līvermanis izturējās kā īsts džentlmenis. Dženellai viņš iepatikās. Viņa aizvien izjuta interesi par cilvēkiem un ikvienā saskatīja ko pievilcīgu. Turklāt pēc Dorena teikta zināja, ka Teodors Llvermanis kādudien mantos divdesmit miljonus dolāru. Vienīgi to Dorens nebija stāstījis, ka jaunais paziņa ir precējies un divu bērnu tēvs. Taču to pateica Llvermanis pats. Gaužām nedroši viņš ieminējās:

— Mēs dzīvojam šķirti. Bet šķiršanās prāva aizkavējas, jo sievas advokāts pieprasa pārāk lielu naudu.

Dženella pasmaidīja savu vispievilcīgāko smaidu, kas aizvien atbruņoja gandrīz ikkatru vīrieti, tikai uz Dorenu tas neiedarbojās.

— Ko nozīmē — pārāk liela nauda?

Teodors Llvermanis savaikstījies atbildēja:

— Miljons dolāru. Nav jau nekas sevišķs. Bet viņa grib tos saņemt skaidrā naudā, un mans advokāts domā, ka pašlaik nav īstā reize kapitālu pārvērst skaidrā naudā.

Dženella iesmējās.

— Jums taču pieder divdesmit miljoni. Kada nozīme vienam miljonam?

Pirmo reizi visa vakara laikā Llvermanis īsti atdzīvojās.

— Jūs to nesaprotat. Gandrīz neviens nesaprot. Tiesa, manā īpašumā ir savi sešpadsmit vai varbūt astoņpadsmit miljoni, bet ar skaidru naudu mans stāvoklis nemaz tik labs nav. Redziet, man pieder nekustamie īpašumi, dažādas akcijas un firmas, bet tām pastāvīgi vajadzīgas aizvien jaunas investīcijas. Tāpēc viegli realizējamu vērtspapīru man ir ļoti maz. Cik labprāt es rīkotos ar naudu tikpat brīvi kā Dorens. Losandželosā, vai zināt, dzīvošana iznāk ļoti dārga.

Dženella saprata, ka ir sastapusies ar literatūra plaši pazīstamu tipu — sīkstulīgu miljonāru. Llvermanis nebija ne asprātīgs, ne aizraujošs, ne seksuāli pievilcīgs un

saistīt varēja tikai ar savu vienkāršību un naudu, no kuras viņš, kā varēja noprast, nelabprāt šķīrās, tāpēc Dženella no viņa atkratījās tūdaļ pēc otrās dzeramā glāzes. Pārnācis mājās, Dorens apskaitās.

— Velns parāvis, viņš taču būtu varējis mums noderēt par maizes tēvu, — viņš sacīja.

Tad Dženella nolēma no Dorena aiziet.

Nākamajā dienā viņa noīrēja mazu dzīvoklīti Holivudā, netālu no studijas Paramount un drīz pati uz savu roku tika pie nelielas lomiņas topošā kinofilmā. Pēc dažām dienām darbs studijā bija pabeigts, un Dženella, pēkšņi sailgojusies pēc sava bērna un mājam, brauca uz Tenesi-ju, lai tur divas nedēļas paciemotos. Džonsonsitijā uzturēties ilgāk nebija iespējams.

Dženella labprāt būtu ņēmusi dēlu līdzi uz Holivudu, taču ari tas nebija iespējams, vajadzēja vien bērnu atstāt pie bijušā vīra. Lai cik skumja bija šķiršanās no puisēna, Dženella bija cieši nolēmusi vispirms sapelnīt naudu, uzsākt vismaz kaut kādu karjeru un tikai tad domāt par ģimenes radīšanu.

Bijušais vīrs joprojām atradās acīm redzamā viņas valdzinājuma varā. Dženella bija kļuvusi vēl skaistāka, ieguvusi nobriedušas sievietes pašpārliecību. Izturējās brīvi, it kā kārdinādama vīru, bet, kad viņš grasījās Dženellu iedabūt gultā, skarbi viņu atraidīja. Viņš aizgāja gaužām neapmierināts. Dženella šo cilvēku nicināja. Viņa bija vīru patiesi mīlējusi, bet viņš kļuva neuzticīgs, kad viņa gaidīja bērnu. Viņš atteicās zīst pienu no Dženellas krūts, lai gan viņa tik ļoti vēlējās zīdīt viņus abus.

— Pagaidi! — Mērlins pēkšņi sacīja. — To jau esmu dzirdējis.

— Ko? — Dženella nesaprata. Tad viņa pasmaidīja.

Mērlins gaidīja.

— Ai, kā man bija piebriedušas krūtis, kad es baroju mazo! Un man pašas piens ļoti patika. Gribēju, lai arī viņš to nogaršo. Reiz jau es par to tev stāstīju.

Iesniegdama šķiršanās pieteikumu, Dženella aiz tīrā nicinājuma atteicās no alimentiem.

Atgriezusies Holivudā, viņa sava dzivokļa tālruņa automātiskajā atbildētājā atrada ziņu no diviem cilvēkiem. Vienu no Dorena, otru no Teodora Līvermaņa.

Vispirms viņa zvanīja Dorenam, un viņš tūdaļ pats atsaucās. Dorens nobrīnījās, ka Dženella bijusi Džonson-sitijā, bet ne ar vārdu neapjautājās par abu kopīgajiem draugiem. Kā vienmēr, viņš bija aizņemts tikai ar sevi un ar to, kas svarīgs pašam.

— Klausies! — viņš teica. — Šis Teds Līvermanis uz tevi ir kā uzburts. Nē, es nejokoju. Pēc traka samīlējies, ne jau tikai iekāro tavu miesu. Ja izspēlēsi īstās kārtis, varēsi apprecēt divdesmit miljonus. Viņš pūlējās tevi sadabūt roka, un es viņam iedevu tavu tālruņa numuru. Piezvani! Varēsi tikt gluži vai karalienes godā.

— Viņš ir precējies! — Dženella sacīja.

— Nākamajā menesī notiks šķiršanās prāva, — teica Dorens. — Es visu esmu noskaidrojis. Ļoti godīgs un atklāts cilvēks. Ļauj, lai viņš pārguļ ar tevi vienu nakti, un tu dabūsi viņu ar visiem miljoniem uz mūžu. — To Dorens bija veikli izdomājis. Dženella bija tikai viena no kārtīm viņa rokās.

— Tu esi pretīgs, — Dženella sacīja.

Dorens laida darbā visu savu pievilcības spēku.

— Ak, mīļumiņ, nelauzies! Protams, mūsu domas nesaskan. Tomēr tu esi pati labākā, pati jaukākā sieviete manā mūžā. Labāka par visām šīm Holivudas palaistuvēm. Man tevis ļoti trūks. Tici man, es saprotu, kāpēc tu turies pretī. Taču tas nenozīmē, ka mēs nevaram palikt draugi. Es pūlos palīdzēt, bet tālāk jārīkojas tev pašai. Dod šim Līvermanim iespēju, tas ir viss, ko es tev lūdzu.

— Labi, es piezvanīšu, — Dženella pielaidās.

Nauda Dženellu nekad nebija interesējusi, lai iedzīvotos bagātībā. Bet nu derēja padomāt, ko ar naudu varētu izdarīt. Vest šurp dēlu, pieņemt kalpotājus, kas par mazo rūpētos, kamēr viņa ir darbā. Pati varētu mācīties pie vislabākajiem režisoriem. Aktrises darbs pamazām Dženellai bija iepaticies. Beidzot viņa zināja, ko grib dzīvē panākt.

Savu pieķeršanos aktiermākslai viņa Dorenam nebija atklājusi, taču viņš to nojauta. No bibliotēkas Dženella bija ņēmusi neskaitāmas grāmatas par teātra un kino mākslu un visas ari izlasījusi. Viņa iesaistījās nelielā teātra studijā, kuras vadītājs sevi iztēlojās par izcilu mākslinieku. Dženellai tas likās smieklīgi un tomēr viņu valdzināja. Kad viņš apgalvoja, ka otru tik spilgtu dabas dotu talantu nekad mūžā nav sastapis, Dženella gandrīz viņā iemilējās un, pats par sevi saprotams, likās ar viņu gultā.

Neinteresantais, sīkstulīgais, bagātais Teodors Līverma-nis savās rokās turēja zelta atslēdziņu, ar ko varēja atslēgt daudzas durvis, tāpēc Dženella viņam piezvanīja. Un sarunāja tajā pašā dienā tikties kopīgās vakariņās.

Līvermanis izturējās jauki, bija kluss un kautrīgs. Dženella ņēma iniciatīvu savās rokās, beidzot piedabūja viņu pie runāšanas. Šo to izdevās uzzināt. Līvermanim bijušas dažus gadus jaunākas dvīņu māsas, kas abas gājušas bojā lidmašīnas katastrofā. Pēc šīs traģēdijas viņš pārdzīvojis nervu sabrukumu. Un nu sieva pieprasot šķiršanos, miljonu dolāru skaidrā naudā un daļu viņa kapitāla. Pamazām viņa dzīve tapusi emocionāli aizvien nabadzīgāka, jo materiāli nodrošinātā bērnība viņu darījusi vāju un viegli ievainojamu. Vienīgais, ko viņš patiešām protot, esot naudas taisīšana. Viņš esot nolēmis finansēt Dorena filmu, jo uzskatot to par visai drošu pasākumu. Taču vajadzīgs laiks, lai iecere nobriestu, jo investorus varot pielīdzināt zivīm. Tāpēc to pievilināšanai viņam ēsmas vietā jālaižot darbā skaidra nauda.

Tā viņi abi satikās ik vakaru kādas divas vai trīs nedēļas, un Līvermanis aizvien izturējās tik jauki un kautrīgi, ka Dženellu beidzot pārņēma nepacietība. Pēc katras tikšanās viņš sūtīja tai puķes. Nopirka Tifani piespraudi, Guči šķiltavas un senlaicīgu Roberto zelta gredzenu. Un bija bezprātīgi iemīlējies Dženellā. Viņa pūlējās Līvermani ievilināt gultā un pārsteigta atdūrās pret nepārvaramu pretestību. Dženella velti izrādīja pretimnākšanu. Beidzot Līvermanis uzaicināja Dženellu

braukt viņam līdzi uz Ņujorku un Puertoriko. Tur viņam kārtojamas firmas darīšanas. Dženella saprata, ka šāda vai tāda iemesla pēc viņš nevar ielaisties mīlestības dēka turpat Losandželosā. Iespējams, juzdamies vainīgs sievas priekšā. Reizēm starp vīriešiem gadās šādi īpatņi, kas neuzticīgi spēj kļūt tikai tūkstošiem jūdžu attālumā no sievas. Vismaz pirmajā laikā Dženellai tas šķita interesanti un uzjautrinoši.

Ņujorkā Līvermanis vadāja Dženellu līdzi uz tikšanos ar darījumu cilvēkiem. Viņa redzēja, ka viņš paraksta līgumu gan par tiesībām ekranizēt tikko iznākušu romānu, gan par kāda slavena rakstnieka veidotu scenāriju. Izrādījās, ka Līvermanis ir vērīgs, ļoti pašpārliecināts, un Dženella šajās īpašībās saskatīja viņa speķu. Tajā pašā naktī viņi savos viesnīcas «Plaza» apartamentos likās gultā un Dženella iepazina Līvermani tuvāk.

Viņš bija gandrīz pavisam impotents. Sākumā Dženella dusmojās, jo domāja, ka vainīga pati. Viņa pūlējās cik spēdama, un beidzot Līvermanis kaut kā tika līdz galam. Nākamajā naktī vedās labak, un Puertoriko viņš jau bija krietni iemanījies. Tik nevarīgs un nespējīgs mīļākais Dženellai vēl nebija gadījies. Tāpēc viņa priecājās, ka var atgriezties Losandželosā. Pavadījis Dženellu līdz dzīvoklim, Līvermanis viņu bildināja. Dženella atbildēja, ka padomāšot.

Viņai ne prātā nenāca preceties, iekams Dorens nesa-brēca:

— Ak tu padomāsi? Padomāsi, ko? — viņš sacīja. — Prātiņ, nāc mājās! Zēns ieķēries kā traks. Nedomā, precies! Nodzīvojusi ar viņu vienu gadu, tikusi vismaz pie miljona, varēsi kopties projām, un viņš joprojām paliks tevī iemīlējies. Vienā rāvienā nokārtosi pati savu dzīvi. Radīsies simtkārt lielākas izredzes uz karjeru. Turklāt, būdama viņa sieva, tu iepazīsies ar citiem bagātiem vīriešiem. Ar tādiem, kuri tev patiks, un tu kādu varbūt pat iemīlēsi. Varēsi pārveidot visu savu dzīvi. Pacieties un izturi vienu vienīgu gadiņu — tās taču, velns rāvis, nav nekādas mocības. Uz mocībām es nemūžam tevi nemudinātu.

Dorens, kā vienmēr, iedomājās, ka rīkojas ļoti gudri. Viņš ticēja, ka atver Dženeliai acis, lai tā ieraudzītu parastas dzīves patiesības, kas zināmas ikvienai sievietei un apgūtas jau šūpuli. Dorens zināja, ka Dženella atsakās, nevis šādu rīcību uzskatīdama par amorālu, bet gan tāpēc, ka nespēj cilvēku tik nekrietni krāpt. Tik aukstasinīgi un vēl tāpēc, ka pārāk dedzīgi bija pieķērusies dzīvei, lai veselu gadu paciestu nīkšanu nepanesama garlaicībā. Taču Dorens veikli pamanījās piebilst, ka, arī neapprecoties ar Teodoru, viņai tāpat vismaz gadu nekādas īpašas izredzes nespīdot. Bet apprecējusies viņa veselu gadu nabaga Teodoru varētu darīt laimīgu.

— Zini, Dženella, — viņš sacīja, — pat ja neesi labā omā, ar tevi būt kopā ir daudz patīkamāk nekā ar daudziem visdraudzīgāk noskaņotiem cilvēkiem. — Tā bija viena no nedaudzajām reizēm, kad Dorens kopš divpadsmit gadu vecuma pateica kādu sirsnīgu vārdu. Un arī šai reizē atļāvās to tikai savtīgā nolūkā.

Galu galā svaru kausu sev par labu nosvēra Teodors, rīkodamies neparasti enerģiski. Par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru viņš nopirka Beverlihilsā māju ar peldbaseinu, tenisa laukumu un diviem kalpotājiem. Viņš zināja, ka Dženeliai patīk spēlēt tenisu. To viņa bija mācījusies Kalifornijā. Protams, ielaizdamās paviršā mīlas dēkā ar savu treneri, slaidu, izskatīgu jaunekli, kas viņu pārsteidza, atlīdzību par mācīšanu pieprasīdams sniegt gultā. Vēlāk citas sievietes Dženeliai bija daudz stāstījušas par Kalifornijas vīriešiem. Tie esot spējīgi ļaut, lai sieviete bārā pati maksā par dzeramo, un piedevām vēl aicināt, lai pavada nakti viņu apartamentos. Pat par taksometru nenosliecoties samaksāt. Taču treneris Dže-nellai patika kā gultā, tā tenisa laukumā, un viņš to abās vietās uztrenēja līdz atzīstamiem panākumiem. Beidzot Dženeliai šī spēlītē apnika, jo treneris viņu pārspēja, metot līkumus pa labi un pa kreisi, pavedinot viņas draugus un draudzenes, un tas viņai — sievietei bez jebkādiem aizspriedumiem — likās pārsniedzam ikkatras robežas.

Ar Līvermani Dženella tenisu nekad nespēlēja. Reiz viņš starp citu bija ieminējies, ka vidusskolas laikā pieveicis Arturu Ešu, tāpēc Dženella nosprieda, ka nespēs Teodoram līdzināties un ka viņam, kā ikvienam labam spēlētājam, nesagādās nekādu prieku bumbošanās ar nemākuli. Taču, kad viņš Dženellu bija pierunājis pārcelties uz dzīvi jaunajā mājā, viņi izspēlēja itin ciešamu tenisa partiju.

Māja viņai ārkārtīgi patika. Plašs, grezns savrupnams pēc labākajiem Beverlihilsas paraugiem, ar daudzām viesu istabām, ģērbtuvēm, peldkabīnēm un apsildāmu āra virpuļ-baseinu. Abi ar Teodoru viņi kala plānus par turpmāku mājas apdari, sprieda, ka dažās istabās sienas vajadzētu apšūt ar koka paneļiem. Abi brauca iepirkties. Taču gultā Teodors joprojām cieta neveiksmi pēc neveiksmes, un Dženella pat vairs nepūlējās viņam palīdzēt. Viņš solījās, ka pēc mēneša, kad pirmā laulība beidzot tiks šķirta un viņi salaulāsies, viss atkal būšot labākajā kārtībā. Dženella no sirds gribēja tam ticēt, jo, juzdamās vainīga par to, ka precas tikai naudas dēļ, nolēma savu vainu izlīdzināt, vismaz būdama uzticīga sieva. Tomēr dzīve bez seksa pamazām bojāja viņai nervus. Todien, kad viņi izspēlēja tenisa partiju, Dženella pēkšņi nojauta kaut ko nelabu. Arī pirms tam viņai reizēm bija modušās neizskaidrojamas aizdomas. Taču Teodors Līvermanis ne vien Dženeliai, bet arī draugiem un pat ciniķim Dorenam prata iedvest tādu uzticību, ka viņa nosprieda — vainīga ir pašas netīrā sirdsapziņa, kas meklē sev attaisnojumu.

Tai pašā reizē, kad Teodors beidzot izgāja tenisa laukumā, Dženeliai tapa skaidrs, ka viņš spēlē gan samērā labi, tomēr nekāds izcilais tenisists nav. Tātad uzvara pār Arturu Ešu bija tīrās blēņas. Dženella nezināja, ko domāt. Par vienu gan viņa bija pārliecināta — mīļākais nemelo. Viņa dzīvē bija guvusi pietiekamu pieredzi. Pirms tam viņa uz katru savu mīļāko bija raudzījusies kā uz potenciālu meli. Bet Teodors nekad nedižojās, sarunās nekad nepieminēja naudu, neplātījās ar savu ievērojamo stāvokli investoru aprindās. Patiesībā viņš vispār gandrīz ne ar

vienu citu nerunāja. Teodora vienkāršā izturēšanās Kali-fornijā bija visai neparasta parādība, tāpēc Dženella nevarēja vien nobrīnīties, ka viņš visu mūžu dzīvojis šajā pavalsti. Ieraudzījusi viņu tenisa laukumā, Dženella saprata, ka vismaz vienā ziņā mīļākais ir melis. Turklāt ļoti

veikls melis. Taču tas arī bija vienīgais nosodāmais viņa rīcībā, nieka piezīme, ko viņš izmetis it kā starp citu un nekad nebija atkārtojis. Dženella ne mirkli nešaubījās ne par Teodoru pašu, ne arī par to, ko viņš sacīja. Nebija arī ne mazāko šaubu, ka viņš Dženellu mīl. To viņš pierādīja ik uz soļa, bet kāda gan tam nozīme, ja gultā viņš ir nespējīgs.

Vakarā pēc tenisa partijas Teodors sacīja, lai Dženella savāc savu puisēnu no Tenesijas pavalsts un ved šurp uz viņu jauno māju. Nebijis šo muļķīgo melu par

Artura Eša pieveikšanu, Dženella droši vien būtu piekritusi. Taču, par laimi, viņa to neizdarīja. Nākamajā dienā, kamēr Teodors bija darbā, pie viņas ieradās viešņa.

Viešņa bija Teodora Līvermaņa sieva, līdz tam tikai iedomās skatīts tēls. Glīta, maza sieviete, acīm redzami

pārsteigta un pat apjukusi par Dženellas skaistumu, it ka nespētu noticēt, ka viņas vīram gadījies tāds ķēriens.

Lidzko viešņa nosauca savu vārdu, Dženella sajuta milzu atvieglojumu un ar misis Līvermani sasveicinājās tik sirsnīgi, ka tā vēl vairāk samulsa.

Taču misis Līvermane savukārt pārsteidza Dženellu. Viņa likās dusmojamies un jau ar pirmajiem vārdiem

sāncensi nobiedēja.

— Mans virs ir ļoti nervozs, ļoti jūtīgs, — viņa

sacīja. — Lūdzu, nesakiet viņam, ka biju atnākusi.

— Pats par sevi saprotams, — Dženella atsaucās.

Drūmais noskaņojums pagaisa, viņa jutās gandrīz pacilāta. Sieva tūlīt lūgs, lai atdod tās viru, un saņems viņu tik

ātri, ka ne acis nepagūs samirkšķināt.

— Nezinu, kā Teds tiek pie tādas naudas. Pelna viņš labi, bet nekādu ietaupījumu viņam nav, — misis Līvermane bailīgi sacīja.

Dženella iesmējās. Atbildi viņa jau zināja. Tomēr pavaicāja:

— Bet kā tad ar tiem divdesmit miljoniem?

— Ak Dievs! Ak Dievs! — iesaucās misis Līvermane. Nodūrusi galvu, viņa iekļāva seju plaukstās un sāka raudāt.

— Un vidusskolā viņš nekad nav tenisa pieveicis Arturu Ešu, — kā mierinādama piebilda Dženella.

— Ak Dievs! Ak Dievs! — vaimanāja misis Līver-mane.

— Un nākammēnes jūs negaida šķiršanās prāva, — Dženella turpināja.

Misis Līvermane spēja vairs tikai šņukstēt.

Dženella piegāja pie bāra, ielēja divās glāzēs tikpat kā neatšķaidītu viskiju un vienu pasniedza viešņai, lai ta šņaukādamās iedzer.

Misis Līvermane atvēra somiņu, it kā lai paņemtu mutautiņu, ar ko nošņaukties, tomēr izvilka paciņu kaut kādu papīru un pasniedza tos Dženellai. Tie bija rēķini. Dženella rūpīgi izskatīja papīrus, un viņas acīm paveras nepievilcīga aina. Teodors bija izrakstījis čeku par divsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru mājas samaksai. Čekam bija pievienota vēstule, kurā viņš lūdza atļauju ievākties mājā pirms tās galīgas pabeigšanas. Banka čeku nebija pieņēmusi, jo tas bija viltots. Būvuzņēmējs nu draudēja Līver-mani ietupināt. Jo arī čeku būvdarbu samaksai banka atzina par viltotu. Tāpat kā visus pārējos čekus.

— Kaut kas traks! — Dženella noteica.

— Viņš ir pārāk jūtīgs, — sacīja misis Līverptane.

— Viņš ir slims, — piemetināja Dženella.

Misis Līvermane piekrītoši pamāja.

Mirkli padomājusi, Dženella piesardzīgi ievaicājās:

— Varbūt tāpēc, ka abas viņa māsas gaja bojā lidmašīnas katastrofā?

Misis Līvermanei pār lūpām izlauzās kliedziens, beidzot viņu pārņēma dusmas un sašutums.

— Nekādu māsu viņam vispār nav bijis. Jūs to nesaprotat? Teodors ir patoloģisks melis. Viņš melo itin par

visu. Viņam nav nekādu māsu, viņam nav naudas, viņš nešķiras no manis, viņš izmantoja firmas naudu, lai aizvestu jūs uz Puertoriko un Ņujorku un lai segtu izdevumus par šo māju.

— Tad kāda velna pēc jūs gribat viņu atdabūt? — Dženella iesaucās.

— Tāpēc, ka es viņu mīlu, — atbildēja misis Līver-mane.

Pētigi lūkodamās misis Līvermanē, Dženella krietnu bridi pārdomāja viešņas teikto. Virs melis, krāpnieks, apgādājies ar mīļāko, gultā nekam nav derīgs — tas bija viss, ko par šo cilvēku zināja Dženella pati, un vēl, protams, to, ka viņš ir tizls tenisa spēlētājs. Kas gan, pie velna, bija šī misis LIvermane? Dženella noglaudīja viešņai plecu un, vēlreiz piepildījusi glāzi ar viskiju, sacīja:

— Pagaidiet šeit piecas minūtes!

Tieši ar piecām minūtēm Dženellai pietika, lai visu savu mantību sakravātu divās lepnās ceļasomās, ko viņai bija nopircis Teodors — droši vien tāpat par viltotiem čekiem. Ar abām ceļasomām atgriezusies viesistabā, viņa sacīja:

— Es braucu projām. Varat šeit sagaidīt savu vīru. Sakiet, ka nekad vairs nevēlos viņu redzēt. Es no visas sirds atvainojos par sāpēm, ko esmu jums nodarījusi. Ticiet man — viņš tiešām apgalvoja, ka esat no viņa aizgājusi un ka jums par to neesot ne silts, ne auksts.

Misis Līvermane skumji pamāja.

Dženella aizbrauca gaišzilā mustangā, ko viņai bija pircis Teodors. Nebija šaubu, ka dārgais automobilis tiks atsavināts. Bet pagaidām viņa var to izmantot, lai tiktu līdz mājām. Taču nebija kurp braukt. Prātā ienāca režisore un kostīmu māksliniece Elisa de Santisa, kas pret viņu aizvien izturējās ļoti draudzīgi, un Dženella nosprieda braukt pie tās un lūgt padomu. Ja Elisas nebūs mājās, viņa brauks pie Dorena. Dženella zināja, ka

Dorens viņu nekad neatraidīs.

* * *

Dženellai patika Merlina attieksme pret viņas stāstīto. Viņš nesmējās. Un ļauni nepriecājās. Tikai, aizvēris acis, smaidīja, kā dzirdēto izbaudot. Un beidzot brīnīdamies, gandrīz aizkustināts, trāpīgi noteica:

— Nabaga Līvermanis! Nabaga, nabaga Līvermanis!

— Un es, ak tu, nelieti! — izlikdamās dusmīga, Dženella iesaucās. Ar kailo augumu viņa piekļāvās tikpat kailajam Mērlinam un abām rokām apskāva tā kaklu.

Mērlins atvēra acis un pasmaidīja.

— Pastāsti vēl kaut ko!

Tomēr Dženella gribēja tikai mīlēties. Viņai bija ko stāstīt, taču nākamajam stāstam Mērlins vēl nebija nobriedis. Vispirms lai Mērlins viņā iemīlas, kā viņa bija iemi-lējusies Mērlinā. Pagaidām viņš pārējo stāstāmo diezin vai saprastu. īpaši par Elisu.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Esmu sasniedzis to stāvokli, pie kura agrak vai vēlāk nonāk visi mīlnieki. Laimīgi savā mīlestībā viņi nespēj ticēt, ka šādu laimi ir pelnījuši. Un tad rodas doma — vai tikai tie nav maldi. Tā arī mani lielajā mīlestības laimē sāka vajāt aizdomas un greizsirdība. Reiz Dženellai vajadzēja piedalīties kinoprovēs un viņa netika uz lidostu mani sagaidīt. Citreiz es sapratu, ka viņa gan labprāt paliktu pie manis pa nakti, taču nevar to atļauties, jo jābrauc mājās izgulēties, lai nākamajā rītā agri celtos un laikus tiktu studijā, kur viņa bija uzaicināta filmēties. Pat ja viņa pievakarē atnāca pie manis mīlēties, lai tikai es būtu apmierināts un nenodotos aizdomām, man tomēr šķita, ka viņa melo. Un, jau sagaidīdams melus, es sacīju:

— Šodien pusdienoju kopā ar Dorenu. Viņš stāstīja, ka jau tolaik, kad vēl biji Dienvidu skaistule, tu esot salaidusi ar četrpadsmit gadus vecu puiku.

Dženella mazliet paslēja galvu, kā mani pārbaudīdama, tad pasmaidīja, un es tajā pašā mirklī aizmirsu, ka tikko biju viņu ienīdis.

— Jā, — viņa sacīja. — Tas bija ļoti sen. — Un atkal nodūra galvu. Sejā parādījās savāda izteiksme, it ka viņa kavētos atmiņās par kādreizējo mīlas dēku. Biju jau pieradis, ka viņa visus savus piedzīvojumus mīlestībā atceras jūsmīgi, pat ja tie beigušies bēdīgi. Viņa atkal pacēla skatienu.

— Vai tevi tas kremt? — viņa vaicāja.

— Nē, — es atbildēju. Taču viņa zināja, ka kremt gan.

— Piedod! — Dženella sacīja. Brīdi lūkojusies manī, viņa novērsās. Izstiepusi rokas, viņa tās ieslidināja man

!ļ

aiz krekla un noglāstīja manu muguru. — Tas bija gaužām nevainīgi.

Es neko neatbildēju, tikai atvirzījos mazliet tālāk, jo šie labi pazīstamie pieskārieni aizvien panāca, ka es viņai visu piedodu.

Kārtējo reizi gaidīdams melus, es teicu:

— Dorens stāstīja, ka šā četrpadsmitgadīgā puišeļa dēļ tu esot sodīta par nepilngadīga bērna pavešanu.

No visas sirds vēlējos, lai Dženella melotu. Man bija vienalga, vai stāstītais ir vai nav patiesība. Tāpat kā es neko nepārmestu un Dženellu nenosodītu, ja viņa būtu alkoholiķe, ielasmeita vai slepkava. Man tikai gribējās viņu mīlēt, vairāk neko. Dženella lūkojās mani rāmu, apcerīgu skatienu, it kā vēlētos darīt nezin ko, lai tikai mani iepriecinātu.

— Ko tu gribi, lai es tagad saku? — viņa jautāja, skatīdamās man tieši acīs.

— Tikai taisnību, — es atbildēju.

— Nu labi, tā ir taisnība, — viņa sacīja. — Taču mani attaisnoja. Tiesnesis apsūdzību noraidīja.

Es izjutu neizsakāmu atvieglojumu.

— Tātad tu to nebiji darījusi?

— Ko darījusi? — Dženella jautāja.

— Pati zini, ko, — es atbildēju.

Viņa atkal mani apbalvoja ar parasto mīlīgo pussmai-du. Taču smaidā varēja manīt arī skumīgu izsmieklu.

— Tu gribi zināt, vai es salaidu ar četrpadsmitgadīgu puiku? — viņa vaicāja. — Jā, salaidu.

Dženella gaidīja, vai es neatstāšu istabu. Tomēr es paliku. Viņas sejā parādījās skarbāks izsmiekls.

— Viņš savam vecumam bija ļoti pieaudzis, — Dženella sacīja.

Manī modās interese. Interesanti kļuva tāpēc, ka izaicinājums bija klaji nekaunīgs.

— Tā jau ir pavisam cita runa, — es teicu ne jau pārāk laipni un palūkojos Dženellā, kad viņa sajūsmā iesmējās. Mēs dusmojāmies viens uz otru. Dženella saskaitās tāpēc, ka biju uzdrošinājies viņu nosodīt. Es jau grasījos iet projām, bet viņa ierunājās:

— Tas ir aizraujošs stāsts. — Viņa redzēja, ka esmu uzkodies uz āķa. Dženellas stāsti man patika tikpat labi kā mīlēšanās ar viņu. Neskaitāmus vakarus stundām biju klausījies, viņas piedzīvojumu aizrauts, minēdams, cik daudz patiesības šajos stāstījumos izlaists un cik uzla

bots, lai nedarītu pāri manām maigajām vīrieša ausim, kā droši vien viņa būtu pārveidojusi šausmu stāstu, lasīdama to priekšā mazam bērnam.

Visvairāk viņa mani mīlot, Dženella atzinās, par šo manu īpašību. Par dedzīgo klausīšanos viņas stāstos. Un par atturību nosodīšanā. Viņa aizvien skaidri redzēja, ka es prātoju, kā pats ko tamlīdzīgu stāstītu vai kā viņas

stāstīto varētu izmantot. Es patiešām Dženellu par viņas izdarībām nekad nenosodīju. Arī tobrīd viņa zināja, ka no manis nosodījumu nesagaidīs, lai ko arī viņa stāstītu.

Pēc šķiršanās no vīra Dženella bija sametusies kopā

ar Dorenu Radu. Tolaik viņš strādāja par diskžokeju vietējā radiostacijā. Dorens, augumā pagarš, mazliet vecāks par Dženellu, bija enerģisks cilvēks, jautrs un patīkams sabiedrībā un galu galā bija sadabūjis viņai

darbu tajā pašā radiostacijā — lasīt laika ziņas. Darbs bija viegls un tādā pilsētelē kā Džonsonsitija labi atalgots.

Dorenam par varem gribējās tikt pilsētiņā ievērotam. Viņš iegādājās milzīgu kadilaku, apģērbu pirka Ņujorkā, nozvērējies, ka dienās kļūs slavenība. Jebkurš mākslinieks iedvesa viņā jūsmīgu godbijību. Viņš noskatījās ikvienu Brodvejas teātra trupu viesizrādi un pastāvīgi kādai aktrisei sūtīja vēstulītes, ko papildināja ar puķēm un uzaicinājumu vakariņās. Dorens brīnījās, cik viegli šīs dāmiņas iedabūjamas gultā. Pamazām viņš saprata, ka aktrises ir gaužām vientuļas. Cik neatvairāmi valdzinošas viņas parādījās uz skatuves, tikpat aizkustinoši sīkas un nožēlojamas šķita savos otrās šķiras viesnīcu numuros ar veciem, sen jau no apgrozības izņemtiem ledusskapjiem. Savus piedzīvojumus Dorens allaž stāstīja Dženellai. Viņi drīzāk bija draugi nekā mīlas pāris.

Reiz Dorenam gadījās neticama veiksme. Pilsētas koncertzālē bija izsludināta dueta — tēva un dēla uzstāšanās. Tēvs puslīdz ciešami spēlēja klavieres, iepriekš iztiku pelnījis, strādādams par preču krāvēju Nešvilā, līdz kādudien atklāja, ka viņa deviņgadīgais dēlēns var dziedāt. Visu mūžu vaiga sviedros strādājis darbu, ko īstenībā ienīda, viņš tūdaļ saprata, ka dēls var kļūt par vispārdrošāko sapņu piepildījumu. Pavērās iespēja izrauties no apnicīgā, mokoši smagā darba.

Tēvs apzinājās, ka dels ir apdavinats, tomēr tā patiesas spējas neaptvēra. Viņš apmierinājās ar puisēnam samācītiem dažādiem korāļiem un krietni nopelnīja, braukājot apkārt pa tuvākās apkaimes baznīcām, kur cilvēki vēl turēja godā Bībeli. Mazais ķerubs, kas tīrā soprānā slavināja Jēzu Kristu, aizkustināja provinces publiku. Tēvam jaunā dzīve gauži iepatikās. Viņš bija sabiedrisks cilvēks, labprāt meta aci uz glītām meitenēm un tīksmi izbaudīja brīvību, ticis projām no pāragri novecojušās, mūžam pagurušās sievas, kura, protams, tika atstāta mājās.

Taču arī māte loloja cerības par lepnu dzīvi, ko varētu sagādāt dēlēna dzidrā balss. Gan tēvs, gan māte bija alkatīgi, bet ne jau kā alkatīgi mēdz but bagātie, kas visu mūžu tiecas sagrābt arvien vairāk, — viņi bija alkatīgi kā badā mirstoši cilvēki uz vientuļas salas, kad pēkšņi tiek izglābti un var piepildīt visu iztēlē skatīto, pēc kā alkuši savā postā.

Kad Dorens pēc koncerta iegāja aiz kulisēm sajūsmā cildināt mazā solista balsi un vēlāk izteica pāris priekšlikumu vecākiem, viņš sastapa dzirdīgas ausis. Dorens saprata, ka zēns ir izcili apdāvināts, bet drīz nāca pie atziņas, ka par tēvu to nevar teikt. Viņš apgalvoja, ka neprasīšot nekādus procentus no ienākumiem par zēna dziedāšanu. Tikai rūpēšoties par tā uzstāšanos un ņemšot ne vairāk kā trīsdesmit procentus no mazā dziedoņa nopelnītās summas, ja tā gadā pārsniegšot divdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Piedāvājums, protams, šķita neatvairāmi vilinošs. Ja sanāk divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā — tik netica-

ma summa, kāpēc lai raizētos par trīsdesmit procentiem, ko saņems Dorens no pārējā ienākuma? Kā gan lai viņu puisēns — Rorijs spētu nopelnīt vairāk par šo lērumu naudas? Nē, tas nav iespējams. Kur nu vēl vairāk! Dorens turklāt vēl misteru Horāciju Baskombu un misis Edīti Baskombu pārliecināja, ka nekādi izdevumi viņiem nebūs jāsedz. Tādējādi līgums tūdaļ tika sagatavots un parakstīts.

Dorens steigšus uzsāka vētrainu darbību. Aizņēmās naudu, lai izdotu albumu ar korāļiem. Panākumi bija milzīgi. Pirmajā gadā zēns nopelnīja pāri par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Dorens nekavējoties devās uz Nešvilu, kur nodibināja sakarus mūziķu aprindās. Paņēmis līdzi Dženel-lu, viņš to iecēla par savu palīdzi jaunās mūzikas firmas vadības jautājumos. Nākamajā gadā Rorija ienākumi jau pārsniedza simttūkstoš dolāru, visvairāk par kādu senu reliģisku balādi, ko Dženella bija uzgājusi Dorena diskžokeja ierakstos. Dorenam nebija ne mazākās mākslinieciskās izjūtas, nedz gaumes, viņš nekad arī neiemācījās izprast kādas dziesmas vērtību.

Dorens un Dženella dzīvoja kopā. Tomēr Dorenu viņa redzēja ārkārtīgi reti. Viņš braukāja uz Holivudu kaut kādās kino darīšanās, traucās uz Ņujorku slēgt līgumu ar vienu no lielākajām ierakstu firmām. Viņi visi drīz būšot miljonāri. Pēkšņi nāca katastrofa. Rorijs stipri saaukstējās un šķita zaudējis balsi. Dorens vadāja zēnu pie labākajiem Ņujorkas speciālistiem. Visizcilākais speciālists Roriju gan pilnīgi izārstēja, bet pēc tam it kā starp citu ieminējās:

— Kad zēns sasniegs pubertātes vecumu, viņa balss pārvērtīsies.

To Dorens nebija iedomājies. Varbūt tāpēc, ka Rorijs saviem gadiem bija ļoti liels zēns. Vai varbūt tāpēc, ka Rorijs bija nevainīgs bērns, kluss, sevī ierāvies. Māte un tēvs viņu sargāja no jebkuras saskarsmes ar meitenēm. Rorijs mīlēja mūziku un bija īsts dabas dots talants. Līdz vienpadsmit gadu vecumam diemžēl arī slimīgs. Dorens krita izmisumā. Kā cilvēks, kas zina slepenu zelta dzīslas atrašanās vietu, bet ir uzticējies nepareizai kartei. Viņš

bija iecerējis uz Rorija rēķina tikt pie miljoniem, bet nu redzēja, ka cerības izput vējā. Uz spēles bija likti miljoni dolāru! Vārda tiešā nozīmē miljoni!

Tad Dorenam pēkšņi atausa kārtējā lieliskā ideja. Viņš to pārbaudīja ar medicīnas starpniecību. Savācis visu vajadzīgo informāciju, viņš savus nodomus uzticēja Dženel-lai. Dženellu sagrāba šausmas.

— Tu esi drausmīgs cūka, — viņa sacīja, valdīdama asaras.

Dorens nesaprata, par ko tāds sašutums.

— Paklau, — viņš teica, — tā ir rīkojusies ari katoļu baznīca.

— Viņi to darīja Dieva vārdā, — sacīja Dženella.

— Nevis lai tiktu pie zelta albuma.

Dorens galvu vien nogrozīja.

— Lūdzama, nenovirzies no temata, — viņš teica.

— Man jāpārliecina puika un arī tēvs un māte, ka tur sanāks pamatīgs ķēriens.

Dženella iesmējās.

— Tu esi galīgi nenormāls. Es šai nelietībā neielaidīšos, un, ja ari ielaistos, tev nemūžam neizdosies pierunāt nevienu no viņiem.

Dorens pasmaidīja.

— Galvenais ir pielauzt tēvu. Tu varētu viņam izrādīt vairāk laipnības. Un pielabināt, lai uzklausa mani.

Tolaik Dorens vēl nebija īsti iemanījies Kalifornijai tik raksturīgajā lišķībā un veiklībā. No Dženellas mestā pel-nutrauka viņš pārsteigumā nepaguva izvairīties. Smagais trauks izsita Dorenam vienu priekšzobu, un viņam sāka asiņot mute. Taču Dorens neizrādīja dusmas. Viņš tikai nogrozīja galvu par Dženellas vecmodīgo pretošanos.

Dženella labprāt būtu viņu pametusi jau šai reizē, taču viņu urdīja ziņkārība palūkoties, vai iecerētais Dorenam izdosies.

Dorens patiesībā labi izprata cilvēkus, tāpēc zinaja, no kura gala sākt. Viņš saprata, ka spiediens pirmām kārtām jāizdara uz misteru Horāciju Baskombu. Tēvs savukārt apvārdos sievu un dēlu. Turklāt tēvu vairāk nekā abus

pārējos biedēja dzīves īstenība. Ja dēls vairs nespēs taisīt naudu, misteram Baskombam vajadzēs atgriezties baznīcā. Nebūs vairs nekādas braukāšanas pa visu valsti, nekādas klavieru spēlēšanas, ne glītu, kutelīgu meiču, ne eksotisku maltīšu. Tikai dzīves izmocītā sieva. Tātad tēvs riskē ar visaugstāko likmi, — ja Rorijs zaudēs balsi, viņu tas skars sāpīgāk nekā citus.

Dorens apstrādāja misteru Baskombu, piespēlēdams viņam glītu, mazu dziedātāju no pēdējās šķiras džeza kluba Nešvilā. Nākamajā vakarā uzaicināja bagātīgās vakariņās, neaizmirstot cigārus. Kūpinot cigāru, Dorens iztēloja Ro-rija karjeras izredzes. Mūzikls Brodvejā, albums ar slaveno brāļu Dinu īpaši komponētām dziesmām. Pēc tam nozīmīga loma filmā, kas Roriju padarīs par jaunu Džū-diju Gārlendu vai Elvisu Presliju. Un tad jau vairs nespētu naudu saskaitīt. Baskombs to visu kāri uzsūca, murrādams kā runcis. Viņu vairs nemocīja alkatība, jo viss jau likās iegūts. Nenovēršami. Viņš būs miljonārs.

Tad Dorens ķērās pie svarīgākā.

— Ir tikai viens šķērslis, — viņš sacīja. — Ārsti apgalvo, ka Rorija balss kuru katru brīdi var mainīties. Zēnam sākas pubertāte.

Baskombs kļuva domīgs.

— Viņa balss būs mazliet zemāka. Varbūt tāpēc tā skanēs vēl labāk.

— Par superzvaigzni Roriju dara tikai viņa augstā, tīrā, dzidri melodiskā balss. Tā, protams, var kļūt vel labāka. Taču paies vismaz pieci gadi neatlaidīga darbā, un būs jāizveido arī jauns paštēls. Un tad var derēt simt pret vienu, ka viņš gūs milzu panākumus. Bet es viņu pārdevu un padarīju slavenu ar to balsi, kāda tā ir tagad.

— Varbūt tomēr balss nemaz nemainīsies, — Baskombs iebilda.

— Nu, var jau gadīties, — Dorens piebalsoja un šo jautājumu vairs necilāja.

Pēc divām dienām Baskombs pie Dorena mājās ieradās pats. Dženella viņu ielaida un pacienāja ar dzeramo. Viesis Dženellu vērīgi nopētīja, bet viņa nelikās

to manām. Kad Dorens uzsāka sarunu, Dženella izgaja no istabas.

Tonakt pec mīlēšanās Dženella jautāja:

— Kā veicas ar tavu neķītro nodomu?

Dorens nosmīnēja. Viņš zināja, ka Dženella viņu nicina par iecerēto plānu, tomēr atkal bija atdevusies ar parasto kvēli. Tāpat kā Rorijs, viņa vēl neprata sevi novērtēt. Dorens jutās apmierināts, panācis visu, kas viņam vajadzīgs. Ieguvis cilvēkus, kas neapzinās savu vērtību.

— Es to veco blēdi esmu ieēdinājis, — viņš sacīja. — Tagad tikai jāapstrādā māte un puika.

Iedomājies sevi par veiklāko tirgoni visā apgabala uz austrumiem no Klinšu kalniem, Dorens savus panākumus piedēvēja taisni šīm dotībām. Patiesība tomēr bija vienkāršākā — viņam aizvien laimējās. Mistera Baskomba pretošanās spējas bija vājinājusi iepriekšējā neizturami grūta dzīve pirms tam, kad gluži kā brīnums atklājās dēla neparastā balss. Viņš nespēja atteikties no sava rožainā sapņa un atgriezties iepriekšējā verdzībā. Tas nebija nekas neparasts. Toties īsti Dorenam laimējās ar Rorija māti.

Misis Baskomba, izbijusi Dienvidu mazpilsētas skaistule, pusaudzes gados nebija izcēlusies ar īpašu izvēlibu, tāpēc bez apdoma saistījās laulības saitēm ar misteru Baskombu, viņa klavierspēles un dienvidnieciskā temperamenta savaldzināta. Skaistumam līdz ar gadiem novīstot, viņa iegrima Dienvidiem tik parastajā dūksnainajā reliģiozitātes purva. Gaistot mīlestībai pret vīru, spēkā pieņēmās Jēzus pievilcīgums. Dēla balss bija upuris, ko viņa mīlestībā sniedza Jēzum. Un tieši to prata izmantot Dorens. Viņš neļāva Dženellai iziet no istabas, kamēr runāja ar misis Baskombu, lai, skardams tik delikātu tematu, nesatrauktu paveco sievieti, ja tā paliktu divatā ar vīrieti.

Dorens pret misis Baskombu izturējās laipni, uzmanīgi un ar cieņu. Sāka ar pareģojumu, ka nākamajos gados miljoniem cilvēku visā pasaulē klausīsies viņas dēlu Roriju dziedam slavu Jēzum Kristum. Gan katoļu un musulmaņu zemēs, gan Izraēlā un Āfrikas pilsētās. Viņas dēls kļūs par ietekmīgāko kristīgās mācības sludinātāju kopš

Mārtiņa Lutera laikiem. Viņš pārspēs kā Biliju Greiemu, tā veco labo Robertsu, abus misis Baskombas visvairāk godātos svētos. Un viņas dēls tiks atpestīts no visdrausmīgākajiem grēkiem, kuros cilvēks tik viegli var krist. Jo tāda neapšaubāmi ir Dieva griba.

Dženella vēroja abus sarunu biedrus. Viņa jutās gluži vai apburta. Cik viegli Dorenam viss sanāca, viņā nemanīja ne ļaunumu, ne pat niecīgāko savtīgumu. Ka bērns, kas čiepj sīknaudu no mātes rokassomiņas. Stundu klausījusies Dorena dedzīgajā runā, misis Baskomba pamazām padevās. Dorens viņu bija pieveicis.

— Es ticu, misis Baskomba, ka jūs nesīsiet šo upuri par godu Jēzum. Vienīgās grūtības var radīt jūsu dels Rorijs. Viņš ir vēl tikai zēns, un jūs zināt, kas ar zēniem var gadīties.

Misis Baskomba skumji pasmaidīja.

— Jā, — viņa sacīja, — to es zinu. — Turklāt viņa uzmeta ašu, indīgu skatienu Dženellai. — Taču mans Rorijs ir krietns zēns. Viņš darīs to, ko es sacīšu.

Dorenam paspruka atvieglojuma nopūta.

— Es zināju, ka varu uz jums paļauties.

Bet misis Baskomba rāmi turpināja:

— To es daru Jēzus labad. Taču man gribētos noslēgt jaunu līgumu. No jūsu trīsdesmit procentiem vēlos saņemt piecpadsmit procentus — jo es arī būšu sava dēla impresārijs. — Pēc īsa klusuma brīža viņa piebilda: — Bet manam vīram tas nav jāzina.

Dorens nopūtās.

— Uzturiet šo īsteno reliģijas garu arī manī, — viņš sacīja. — Mana vienīgā cerība, ka jums tas izdosies.

Rorija mātei patiešām izdevās. Neviens nezina, kā viņa to panāca. Viss tika nokārtots. Šī ideja nepatika vienīgi Dženellai. īstenībā tā viņu šausmināja — šausmināja tā, ka viņa ar Dorenu vairs negulēja, un viņš apsvēra, kā no Dženellas atkratīties. Taču palika vēl viena problēma. Atrast ārstu, kas uzņemtos četrpadsmit gadus vecu zēnu izkastrēt. Tas viņa iecerē bija pats svarīgākais. Kas sa-

vulaik nav bijis nosodāms baznīcas kalpiem, par to nevar nosodīt arī viņu, Dorenu.

Ieceri izpostīja Dženella. Viņi bija sapulcējušies Do-rena dzīvoklī. Dorens tā bija aizrāvies, gudrodams, kā misis Baskombai izdzīt no galvas iedomu par piecpadsmit impresārija procentiem, ka viņš apkārt neko nemanīja. Dženella piecēlās, paņēma Roriju aiz rokas un veda uz guļamistabu.

Misis Baskomba iebilda:

— Ko jūs gribat darīt ar manu puisēnu?

Dženella laipni atbildēja:

— Mēs tūlīt nāksim atpakaļ. Es viņam tikai kaut ko parādīšu.

Tikko pārkāpusi slieksni, Dženella aizslēdza guļamistabas durvis. Pēc tam stingru roku aizveda Roriju pie

gultas, atraisīja viņa siksnu un nolaida bikses. Tad ielika zēna roku sev starp kājām un galvu noguldīja uz kailajām krūtīm.

Trīs minūtēs viss bija galā, bet tad zēns sagādāja Dženellai pārsteigumu. Viņš aši apģērbās, aizmirsis uzvilkt apakšbikses. Atslēdzis durvis, viņš metās viesistabā, un

pirmais sitiens ķēra Dorenu pa muti, bet pēc tam viņš zvetēja, kur pagadās, un būtu plosījies vēl ilgi, ja starpa nemestos tēvs.

Kaila gulēdama gultā, Dženella man uzsmaidīja.

— Dorens joprojām mani ienīst, lai gan ir pagājuši jau seši gadi.

Smaidīju arī es.

— Un kas notika tiesā?

Dženella paraustīja plecus.

— Gadījās civilizēts tiesnesis. Aprunājās savā kancelejā ar mani un ar puiku, pēc tam lietu izbeidza. Rorija

vecākus un Dorenu viņš brīdināja, ka pret viņiem var

tikt izvirzīta apsūdzība, tāpēc ieteica visiem turēt muti.

Es brīdi padomāju.

— Ko viņš sacīja tev?

Dženella atkal pasmaidīja.

— Ja vien būtu trīsdesmit gadus jaunāks, viņš atdotu visu, lai tikai es kļūtu viņa meitene.

Es nopūtos.

— Ak Dievs, lai ko tu sacītu, no tavas mutes viss liecina tev par labu. Bet nu man gribētos, lai tu godīgi atbildi uz vienu jautājumu. Vari apzvērēt?

— Zvēru, — Dženella attrauca.

Mirkli nogaidīju, vērodams viņu. Tad sacīju:

— Vai četrpadsmitgadīgs puika tevi gultā apmierināja?

Dženella ar atbildi nevilcinājās.

— Tas bija kolosāli!

— Ak tā, — es noteicu. Piere man sasprindzinājumā bija saraukta, un Dženella iesmējās. Par visu labāk viņai patika brīži, kad es pūlējos viņu izprast.

— Nu labi, paraudzīsimies, — es sacīju. — Viņš bija augumā liels, sprogainiem matiem, gludu, maigu ādu, vēl bez pūtītēm. Garas skropstas un ķeruba nevainība. Ko tu neteiksi! — Man vajadzēja vēl mirkli padomāt. — Saki taisnību! Tu biji sašutusi un tomēr sirds dziļumos apzinājies, ka tas ir tikai aizbildinājums, lai izmēģinātu četrpadsmitgadīgu puiku. Citādi tu nebūtu to darījusi, lai gan gribēji viņu glābt. Jo zēns jau no paša sākuma tev gauži patika. Tāpēc nekas tevi nebūtu kavējis to izdarīt tik un tā. Brīnišķīgi. Vai man ir taisnība?

— Nē, — Dženella atbildēja, mīļi man uzsmaidīdama.

Es atkal nopūtos, bet pēc tam iesmējos.

— Esi gan tu viltniece!

Tomēr biju pievārēts un pats to apzinājos. Dženella bija izdarījusi nesavtīgu darbu, izglābusi kāda zēna plaukstošo vīrestību. Kaut tālab vajadzēja iziet cauri šausmīgu satraukumu ellei, viņa galu galā saņēma atalgojumu, ko pelnījusi ikviena tikumība. Tur, Dienvidos, visi kalpo tam Kungam — katrs pēc savas saprašanas.

Taču, ak Dievs, es viņu nudien iemīlēju vēl vairāk.

Trīsdesmit otra nodaļa

Melomaram bija iegadījusies grūta diena, turklāt vēl apspriede ar Mozesu Vartbergu un Džefu Vegonu. Viņš bija cīnījies par savu un Mērlina kopīgo filmu.

Vartbergam un Vegonam tā nebija patikusi jau no paša sākuma, kad viņiem parādīja scenārija pirmo uzmetumu.

Atkārtojās vieni un tie paši iebildumi. Viņi gribēja filmu pataisīt par kārtējo grāvēju, iedabūt tajā vairāk darbības un raksturus padarīt vulgārākus. Melomars palika ciets kā krams.

— Scenārijs ir labs, — viņš sacīja. — Turklāt neaizmirstiet, ka tas ir tikai pirmais uzmetums.

Vartbergs atbildēja:

— Vari mums to nestāstīt. Mēs paši zinām. Scenāriju vērtējām, ņemot arī to vērā.

— Jūs zināt, ka jūsu domas man vienmēr ir svarīgas un es tās allaž rūpīgi apsveru, — vēsi iebilda Melomars. — Taču viss, ko pagaidām esat sacījuši, mani pārsteidz kā nevietā izteiktas piezīmes.

Smaidīdams savu pievilcīgo smaidiņu, Vegons samierinoši turpināja:

— Tu, Melomar, labi zini, ka mēs tev ticam. Tieši tāpēc parakstījām līgumu pēc tava prāta. Par savām filmām, velns parāvis, pilnīga noteikšana ir tev pašam. Taču mūsu vērtējums katrā ziņā jānostiprina ar atbilstošu reklāmu un publikācijām presē. Mēs tavai iecerei piešķīrām miljonu dolāru vairāk, nekā paredzēts budžetā. Tāpēc, jādomā, mums ir morālas tiesības paust savas domas par to, kādai galu galā filmai jāizskatās.

— Budžets jau kopš paša sākuma bija apšķibits līdz beidzamam, — sacīja Melomars. — Mēs visi to zinājām un visi tam piekritām.

— Tev it labi zināms, ka ikkatrā mūsu līgumā ir paredzēts nozīmīgs punkts — ja otra līgumslēdzēja puse pārsniedz budžetā paredzēto summu, tā zaudē attiecīgu procentu. Vai tu gribi uzņemties tādu risku? — teica Vartbergs.

— Ak Kungs! — iesaucās Melomars. — Es neticu savām ausīm, ka, sagrābušies par filmu milzu naudu, jūs atsauksieties uz šo līguma punktu.

Vartberga lūpas savilkās raksturīgajā haizivs smaidā.

— Varam atsaukties un varam ari neatsaukties. Viss atkarīgs no tevis paša. Vajadzēs vien ar to samierināties, ja tu neatteiksies no sava filmas varianta.

Melomars paraustīja plecus.

— Labi, es uzņemšos šo risku, — viņš sacīja. — Un, ja jums, zēni, nekas vairāk nav piebilstams, es dodos atpakaļ uz savu montāžas telpu.

Iznācis no Tri-Culture studijas, lai brauktu uz savu studiju, Melomars juta, ka spēki izsīkst. Gribējās doties mājās, kaut brīdi nosnausties, taču gaidīja lērums darba. Vajadzēja strādāt vismaz kādas piecas stundas. Krūtīs iesmeldzās parastā sāpe. Šitie nelieši mani piebeigs, Melomars nodomāja. Un pēkšņi attapa, ka kopš dienas, kad viņu piemeklēja pirmā sirdslēkme, Vartbergs un Vegons no viņa gandrīz vairs nebaidās, daudz biežāk uzsāk strīdus un ērcina viņu ar runām par pārtērētiem līdzekļiem. Varbūt tie maitas patiešām nolēmuši viņu piebeigt.

Melomars nopūtās. Līdz kaklam visas šīs preteklības, līdz kaklam apriebies šis Mērlins, kas pastāvīgi sodās par producentiem un par Holivudu pašu un mūžīgi ņerkst, ka te neviens nekā no mākslas nesajēdz. Bet nu viņš riskē ar savu dzīvību, lai glābtu Mērlina ieceri. Vajadzētu dabūt Mērlinu ciet, lai iziet arēnā aci pret aci ar Vartbergu un Vegonu, lai cīnās pats, taču viņš zināja, ka Mērlins pacels cepuri un no filmas vispār atteiksies. Mērlins neticēja tā, kā tic viņš, Melomars.

Viņam trūka Melomara mīlestības uz filmām un uz to, ko spēj panākt filmas.

Nu, lai velns rauj šo Mērlinu, Melomars nodomāja. Viņš uzņems filmu pats pēc sava prāta, tā būs laba, un Mērlins jutīsies laimīgs, bet, kad filma ienesīs lielo naudu, laimīga būs arī studija, un, ja šitie nelieši iedomāsies atskaitīt procentus par budžeta pārsniegšanu, turpmāk viņš saistīsies ar citu firmu.

Kad limuzīns apstājās, Melomars atkal izjuta parasto pacilātību. To pacilātību, ko jūt ikviens mākslinieks, ķerdamies pie darba ar apziņu, ka tiks radīts brīnums.

Kopā ar saviem redaktoriem Melomars nostrādāja gandrīz septiņas stundas, un, kad limuzīns viņu pieveda pie mājas durvīm, pulkstenis rādija teju vai pusnakti. Melomars jutās tik noguris, ka tūdaļ likās gulēt. Aiz pārguruma tik tikko izdevās noturēties, lai nevaidētu. Sāpes krūtīs atsākās, tad pārņēma muguru, tomēr pēc piecām minūtēm pārgāja, un viņš palika nekustīgi guļam, pulēdamies aizmigt. Melomars jutās apmierināts. Diena bija izdevusies, paveikts liels darbs. Haizivju uzbrukumu viņš bija atsitis un ķēries pie filmas montēšanas.

Melomaram patika sēdēt montāžas telpā kopā ar redaktoriem un režisoru. Viņam patika šīs telpas tumsa, patika izlemt katra sīkā, mirguļojošā kadra likteni — izšķirt, ko ar to darīt filmā. Līdzīgi Dievam, viņš tajos it kā iepūta dvēseli.

Ja kadrā bija «labie» varoņi, viņš tos padarīja arī fiziski skaistākus, likdams režisoram kadru ar neizdevīgi nofilmētu aktieri samontēt tā, lai deguns neizskatītos pārāk kaulains, lai mute nebūtu pārāk sašķobīta. Panākdams labāku kadra izgaismojumu, viņš lika varones acīm iemirdzēties stirnas skatiena maigumā, tās kustibām kļūt graciozākām un aizkustinošām. Labo viņš prata saglabāt, neļāva tam aiziet postā un zudībā. Pret visu labo Melomars bija žēlsirdīgs.

Turpretim neliešus viņš vēroja ar citādu, daudz skarbāku skatienu. Vai kaklasaites krāsa, vai žaketes piegrie-

zums palīdzēs uzsvērt viņu zemiskumu? Vai smaids neiedveš pārāk lielu uzticību? Vai sejas vaibsti nav pārlieku piemīlīgi? Tādus kadrus viņš montāžā iznīcināja ar vienu griezienu. Neliešiem neparko neļāva kļūt garlaicīgiem. Tiem vajadzēja saistīt skatītājus. Savā montāžas telpā Melomars nepalaida skatienam secen pat nevienu no zvirbuļa astes izkritušu spalviņu. Pasaulei, kuru viņš radīja, vajadzēja būt loģiski pamatotai, un, kad ši īpašā pasaule bija radīta, skatītājs priecājās, ieraudzījis, ka šāda pasaule vispār pastāv.

Melomars bija radījis simtiem šādu pasauļu. Tās mūžīgi palika dzīvas viņa smadzenēs, tāpat ka neskaitāmās Dieva radītās galaktikas droši vien uz mūžiem dzīvoja Viņa smadzenēs. Un Melomara lielais veikums viņā pašā radīja izbrīnu. Taču viss pārvērtās, kad, iznācis no montāžas telpas, Melomars ienira Dieva radītajā pasaulē, kurai vispār nebija nekādas jēgas.

Pēdējos pāris gadus sirdslēkmes Melomaru bija piemeklējušas trīs reizes. No pārstrādāšanās, sacīja ārsts. Taču Melomaram šķita, ka Dievs veltīgi viņam uzglūn montāžas telpā. Lai nu ko, bet viņu, Melomaru, nedrīkstēja ķert sirdstrieka. Kurš cits pārraudzīs jaunās, vēl radāmās pasaules? Gan viņš pats pratīs par sevi parūpēties. Melomars ēda atturīgi, lietoja pareizu uzturu. Viņš nodarbojās ar fiziskiem vingrinājumiem. Dzēra maz. Dzimumdzīvi piekopa regulāri, bet ar pārmērībām neaizrāvās. Narkotikas nekad nelietoja. Viņš vēl bija jauns, glīts, izskatījās pēc īsta varoņa. Un pūlējās uzvesties

labi, vismaz tik labi, cik vien šai Dieva radītajā pasaulē

iespējams. Melomara montāžas telpā tāds vīrs kā Melomars nemūžam nevarēja nomirt ar sirdslēkmi. Tad jau

redaktors sagraizīs kadrus, režisors pieprasīs pārveidot scenāriju. Viņš tad dos pavēli režisoram, aicinās visus

aktierus talkā glābt filmu. Nē, nedrīkst ļaut, lai tāds cilvēks ietu bojā.

Taču sāpes krūtīs Melomars nespēja izgriezt. Bieži vēlā vakara stundā vai naktī viņš savā mājā rija tabletes pret stenokardiju. Pēc tam, bailēs sastindzis, nekustīgi

palika gultā. Kad sāpes kļuva nepanesamas, viņš izsauca savu personisko ārstu. Ārsts atbrauca, visu nakti sēdēja Melomaram klāt, izmeklēja, nomierināja, turēja viņa roku līdz pat rītausmai. Ārsts Melomaram nekad neatteica, jo Melomars bija uzrakstījis scenāriju viņa dzīvei. Melomars viņu iepazīstināja ar skaistām aktrisēm, tāpēc viņš bieži kļuva tām par ārstu un dažkārt arī par mīļāko. Kad Melomaru vēl nebija ķērusi pirmā sirdslēkmē, kad viņš vēl nodevās vaļīgai dzimumdzīvei, kad viņa milzīgajā mājā caurām naktīm dzīroja viesi — gan topošas kinozvaigznes, gan slavenas augstās modes modeles, ārsts allaž bija viņa dzīru biedrs, un, gatavojoties šādiem vakariem, abi kopā gluži kā uzkodas zviedru galdam izraudzījās visskaistākās sievietes.

Šai reizē Melomars ārstam piezvanīja jau pusnaktī. Ārsts ieradās un, pacientu izmeklējis, apgalvoja, ka sāpes drīz pāries. Ka nekādas briesmas nedraud. Lai tikai paliekot gultā un mēģinot aizmigt. Ārsts vēl pasniedza ūdeni, ko uzdzert pretstenokardijas tabletēm un iedeva nomierinošas zāles. Pēc tam vēlreiz ar fonendoskopu izklausīja sirdi. Viss esot kārtībā, sirds nebūt negrasoties sasprāgt gabalos, kā likās Melomaram. Pēc dažām stundām, juzdamies daudz labāk, Melomars teica, ka ārsts varot braukt mājās. Un viņš aizmiga.

Melomars redzēja sapni. It kā viss notiktu īstenībā. Dzelzceļa stacijā, šaurā iežogojumā, viņš pirka biļeti. Mazs, toties drukns vīrelis pagrūda viņu sānis un prasīja, lai viņam dod biļeti. Mazajam vīrelim bija milzīga galva, kā pundurim, un viņš sabrēca Melomaram. Melomars centās svešo nomierināt un pakāpās malā. Ļāva, lai punduris pērk biļeti, sacīdams: «Klausieties, tas, kas satrauc jūs, man šķiet vislabākajā kārtībā.» Līdzko viņš šos vārdus izteica, mazais cilvēciņš stiepās aizvien garāks un arī viņa sejas vaibsti vairs nelikās tik neparasti. Pēkšņi viņš kļuva par kādu izbijušu filmas varoni un Melomaram teica: «Sakiet, kā jūs sauc. Es kaut ko darīšu jūsu labā.» Svešais mīlēja Melomaru. To varēja skaidri redzēt. Viņi izrādīja viens otram lielu laipnību.

Un dzelzceļa kasieris, sniegdams abiem biļetes, pret šo cilvēku izturējās ar cieņu.

Melomars savā milzīgajā guļamistabā pamodās galīgi melnā tumsā. Acu zīlītes saraucās, skatiens, neko cilu apkārt neredzot, kā piekalts pievērsās baltajai gaismai, kas spilgtā četrstūri plūda pa vannas istabas durvīm. Īsu mirkli Melomaram šķita, ka vēl nav beigusies filmas kadru caurskatīšana montāžas telpā, bet tad apjēdza, ka tas ir rādijies tikai sapnī. Tajā brīdī sirds izlēca viņam no krūtīm un sāka dauzīties drausmīgos aritmiskos auļos. Impulsi smadzenēs samudžinājās nesakarīgā jūklī. Melomars pieslējās sēdus, aumaļām plūda sviedri. Sirds metās pēdējā ārprātīgā skrējienā, tad noraustījās. Viņš atkrita gultā, acis aizvērās, gaisma uz viņa dzīves ekrāna pamazām izdzisa. Pēdējais, ko Melomars saklausīja, bija sausa čirkstoņa, it kā, saduroties ar tēraudu, lūztu celuloīds, un viņš bija miris.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Par Melomara nāvi man pa tālruni pavēstīja Dorens Rads, mans pilnvarotais aģents. Viņš pastāstīja, ka nākamajā dienā Tri-Culture studijā tikšot sasaukta plaša apspriede par manu filmu. Lai es tūdaļ kāpjot lidmašīnā, viņš mani sagaidīšot lidostā.

Kenedija lidostā es piezvanīju Dženellai, lai pateiktu, ka braucu turp, bet izdzirdēju tikai ar franču akcentu runājošo automātisko atbildētāju, tāpēc atstāju viņai ziņu.

Melomara nāve mani satrieca. Kopā nostrādātajos mēnešos man pret viņu bija radusies milzīga cieņa. Viņš nekad neatļāvās nekādas ģeķības un ar savu ērgļa aci pamanīja ikkatru aplamību tiklab situācijā, kā jebkurā filmas epizodē. Melomars mani mācīja, rādīdams dažādas filmas, skaidrodams, kāpēc kāda aina nav izdevusies, kas jāvēro vienā vai otrā aktieri, kurš varbūt spēj atklāt savu talantu pat galīgi neveiksmīgā lomā. Mēs daudz strīdējāmies. Viņš sacīja, ka mans literārais snobisins tikai liecinot par aizstāvēšanos un ka es pats savā filmā neesot pietiekami iedziļinājies. Viņš pat piedāvājās mani apmācīt režisora darbā, taču es atteicos. Melomars gribēja zināt, kāpēc atsakos.

— Klausies, — es sacīju, — arī tikai eksistēdams vien, turēdamies klusu un nevienu neaiztikdams, cilvēks darbojas kā reaģents, kas var noteikt citu cilvēku likteni. Un to es dzīvē nevaru ciest. Bet filmu režisors ir vissliktākais no visiem likteņa noteicējiem uz šīs zemes. Iedomājies aktierus un aktrises, kurus tu padari nelaimīgus, tos nomākdams un atraidīdams. Paraugies uz šiem cilvēkiem, kuriem jāpakļaujas tavām pavēlēm. Padomā par

naudu, ko tie tērē, par likteņiem, kas ir tavā varā. Es tikai rakstu grāmatas un nevienam nekad nedaru pāri, drīzāk visiem palīdzu. Katrs var manu grāmatu pieņemt vai atraidīt.

— Tev taisnība, — Melomars sacīja. — No tevis režisors nekad neiznāks. Taču man šķiet — tikai tāpēc, ka tev ir nekam nederīgs raksturs. Cilvēks nedrīkst būt tik pasīvs.

Protams, viņam bija taisnība. Es vēlējos būt noteicējs par daudz šaurāku pasauli.

Melomara nāve tomēr mani ļoti skumdināja. Biju viņam diezgan stipri pieķēries, lai gan mēs viens otru pārāk tuvu nepazinām. Turklāt mazliet raizējos par mūsu kopigās filmas turpmāko likteni.

Dorens Rads mani sagaidīja lidostā. Viņš pavēstīja, ka Džefs Vegons uzņemies filmas producēšanu un ka Tri-Cul-ture jau aprijusi Melomara studiju. Lai es gatavojoties uz lielām nepatikšanām. Pa ceļam uz studiju viņš īsumā pastāstīja par Tri-Culture vadību. Par Mozesu Vartbergu, tā sievu Bellu un par Džefu Vegonu. Iesākumam pavēstidams, ka šī studija nebūt neesot pieskaitāma pie varenākajām Holivudas studijām, toties visvairāk ienīstā esot gan un bieži tiekot dēvēta par Tri-Vulture studiju^1. Vartbergs esot haizivs un visi trīs kopā — šakāļu bars. Es aizrādīju, ka ar simboliem tā nevar mētāties, — ja jau Vartbergs ir haizivs, tad pārējiem jābūt ločzivīm. Tas, protams, bija joks, bet Dorens manī pat neklausījās. Viņš nezin kāpēc sacīja:

— Man gribētos, lai jūs valkājat kaklasaiti.

Es pavēros Dorenā. Viņš bija ģērbies šikā melnā ādas žaketē un svīterī ar augstu apkakli. Dorens paraustīja plecus.

— No Mozesa Vartberga iznāktu semītu Hitlers, — viņš sacīja. — Tikai viņš rīkotos mazliet citādi. Visus pieaugušos kristiešus aizgādātu uz gāzes kamerām, bet to bērnus sūtītu mācīties koledžā.

Ērti izlaidies Dorena mersedesa sēdeklī, es tik tikko klausījos viņa melšanā. Viņš stāstīja, ka par filmu nolikšot pamatīga cīņa. Džefs Vcgons uzmetīšoties par producentu, un tas atbildīšot arī Vartberga interesēm. Tie abi ar savām prasībām nogalinājuši Melomaru, Dorens piebilda. Es šos viņa izteicienus pieskaitīju pie parastajiem Holivudas pārspīlējumiem. No visa Dorena sacītā secināju būtisko — šai dienā izšķirsies filmas liktenis. Ilgajā braucienā līdz studijai pūlējos atminēties visu, ko zināju vai biju dzirdējis par Mozesu Vartbergu un Dže-fu Vegonu.

Džefs Vegons bija tipisks sēnalfilmu ražotājs. Pats viņš bija īsta sēnala, sākot no pubujainās galvas un beidzot ar lepno kurpju purngaliem. Ievērību Vegons izcīnīja televīzijā, pēc tam ar elkoņu spēku ielauzās kinofilmu ražošanā. Sī viņa virzīšanās uz augšu stipri vien atgādināja tintes traipu, kas izplešas pa baltu galdautu, un arī estētisko efektu atstāja atbilstošu. Vegons bija

uzņēmis vairāk nekā simt televīzijas filmas un vismaz divdesmit pilnmetrāžas mākslas filmas. Nevienā no tām nebija ne miņas no skaistuma, kvalitātes, no mākslas.

Kritiķi, Holivudas studiju darbinieki un aktieri, jokus dzīdami, Vegonu pielīdzināja Selznikam, Lubičam, Tālber-gam. Par vienu viņa filmu sacīja, ka tajā savas pēdas

esot atstājuši «debesu zvani», jo ta Vegonu pašu bija nodēvējusi kada jauna, viņam naidīga aktrise.

Tipiska Džefa Vegona filma bija kā piebāzta ar laika zoba apgrauztām, uz ekrāna nodeldētām slavenībām, asarainām un izmisušām bailēs par savu nākotni. Talantīgie zināja, ka Vegons spēj taisīt tikai draņķus. Režisorus izraudzījās Vegons pats. Parasti tie bija caurkrituši viduvējības, kam aiz muguras neskaitāmas neveiksmes, tāpēc Vegons it viegli varēja tādiem izgriezt rokas un likt, lai filmas taisa pēc viņa iegribas. Pats dīvainākais bija tas, ka Vegona filmas, lai arī drausmīgi nemākslinieciskas, tomēr nekad zaudējumus nesagādāja vai pat nesa krietnu peļņu gluži vienkārši tāpēc, ka komerciāli bija gudri ie-

cerētas. Šīm filmām bija savi pastāvīgi skatītāji, un Džefs Vegons kā nikns buldogs turējās pie ieplānotajām izmaksām. Tikpat zvērīgs viņš bija līgumu noteikumos, kur prata izdabūt sev milzu procentus, ja filma guva panākumus. Ja šis numurs negāja cauri, viņš panāca, ka studija uzsāka tiesas darbus, un galu galā tomēr tika pie kārotajiem procentiem. Bet Mozess Vartbergs apgalvoja, ka Džefam Vegonam aizvien padomā esot noderīgas idejas. Tikai to Vartbergs laikam gan nezināja, ka Džefs Vegons zog pat šīs idejas. Un zagšana notika tā, ka to īstenībā varēja saukt par ievilināšanu.

Savā iesaukā Džefs Vegons bija iedzīvojies jaunības dienās, kad nelaida garām nevienu topošo zvaigzni, kas uzradās Tri-Culture studijā. Paņēmienos viņš bija iemanījies līdz pilnībai. Ja jaunās aktrises viņam neatteica, tās televīzijas filmās dabūja mazas bārmeņu vai sekretāru lomiņas. Ja viņas mācēja izspēlēt pareizo kārti, darba pietika, lai varētu izdzīvot veselu gadu. Taču, kad Vegons ķērās pie pilnmetrāžas kinofilmām, vecie paņēmieni vairs nederēja. Kad runa bija par trim miljoniem filmai paredzētā budžeta, viņš vairs nevarēja dāļāt lomas pa labi un pa kreisi samaksai par kārtējo izmeņģēšanos. Tad Vegons izgudroja citu taktiku — aicināja aktrises uz kino-provēm, apsolīja dot lomu, bet nekad tālāk par solīšanu netika. Viena otra, protams, gadījās patiesi talantīga, un tās palaikam, viņa bīdītas, dabūja kādu puslīdz ciešamu lomiņu. Dažai izdevās kļūt par kinozvaigzni. Un pretī viņš saņēma pateicību. Džefs Vegons šajā pasaulē mācēja pastāvēt.

Tad kādudien no Oregonas ziemeļu lietusmežiem ieradās satriecoša astoņpadsmitgadīga skaistule. Viņai nekā netrūka, lai gūtu panākumus. Brīnišķīga seja, brīnišķīgs augums, ugunīgs temperaments, pat talants. Tomēr kinokamera nespeja meitenes dotumus novērtēt. Idiotiskajā filmu maģijā viņas skaistums neiedarbojās.

Turklāt meitene bija arī mazliet uz augšu pasista. Uzaugusi Oregonas mežos kopā ar meža cirtējiem un zvēru medniekiem. Viņa prata nodīrāt briedi un spēja stāties

pretī grizlilācim. Pēc nopietnām pārrunām ar savu aģentu viņa negribīgi reizi mēnesī pakļāvās Džefa Vegona iegribām. Meitene nāca no apgabala, kur cilvēki bija godīgi un atklāti, tāpēc gaidīja, ka Džefs Vegons doto vārdu turēs un lomu viņai izgādās. Kad tas nenotika, viņa reiz paņēma gultā līdzi briežu dīrājamo nazi un izšķirīgajā brīdī iegrūda to vienā no Džefa Vegona bumbuļiem.

Nekas briesmīgs nenotika. Viņa bija iešķēlusi tikai mazu robiņu Džefa labajā bumbulī, un studijā tika vienprātīgi nospriests, ka tāds nieks Džefa vīrišķīgajai varēšanai nekādu ļaunumu nenodarīs. Džefs pats par notikušo klusēja un ne par kādiem tiesas darbiem nedomāja. Taču baumas tik un tā izplatījās. Meiteni aizgādāja atpakaļ uz Oregonu ar pietiekami glītu naudas summiņu, lai viņa varētu tikt pie baļķu namiņa un jaunas briežu medību bises. Bet Džefs Vegons bija dabūjis krietnu mācību. Viņš vairs necentās pavest topošas aktrises, bet pārmetās uz rakstniekiem, kuriem izvilināja idejas. Tas bija gan ienesīgāk, gan arī mazāk bīstami. Rakstnieki bija daudz dumjāki un ari lielāki gļēvuļi.

Rakstniekus Džefs Vegons ievilināja, cienādams ar dārgām pusdienām. Kārdinādams ar darba piedāvājumiem. Pārrakstīt jau filmējamu scenāriju, noslīpēt to par dažiem tūkstošiem dolāru. Viņš it kā starp citu iztaustīja to idejas, ierosināja uz sarunām par iecerētiem romāniem vai scenārijiem. Un tad šīs idejas nozaga, darbību pārnesdams citā vidē, mazliet sagrozīdams raksturus, bet allaž saglabādams galveno ieceri. Pats lielākais prieks Džefain bija iznest cilvēku cauri, nesamaksājot ne pliku grasi. Tā kā rakstnieki parasti nav spējīgi apjēgt savu ideju vērtību, neviens nekādus iebildumus necēla.

Džefu Vegonu atmaskoja rakstnieku aģenti un saviem klientiem aizliedza pieņemt Džefa uzaicinājumus pusdienās. Taču bija daudz nepieredzējušu jaunu rakstnieku, kas no visam valsts malām sabrauca Holivudā meklēt laimi. Visi viņi cerēja ar kāda palīdzību tikt iekšā pa durvīm, aiz kurām gaida slava un bagātība. Un Džefs Vegons gluži vai ģeniāli prata parādīt, kā iespējams šīs

durvis pavērt pietiekamā spraugā, lai tur iedabūtu kaut vienu kāju, kuras pirksti kļūtu zili melni, ja viņš sadomātu durvis aizcirst.

Reiz, aizbraucis uz Vegasu, es sacīju Kalijam, ka viņš un Vegons savus upurus prot apstrādāt vienādiem paņēmieniem. Taču Kālijs man nepiekrita.

— Tev taisnība, — viņš teica, — mēs abi ar Vegonu dzenamies pēc jūsu naudas. Atšķirība tikai tā, ka Holivuda ņem jūs aiz dziesmas.

Kālijs vēl nezināja, ka Tri-Culture studija jau ir nopirkusi vienu no lielākajiem Vegasas kazino.

Mozess Vartbergs — tas ir pavisam cits stāsts. Vienā no pirmajiem braucieniem uz Holivudu es aizgāju uz Tri-Culture studiju apliecināt savu cieņu.

Uz īsu bridi satikos ar Mozesu Vartbergu. Un tūdaļ pat sapratu, kas viņš ir par putnu. Vartbergam bija tāds haizivs skatiens, kādu biju manījis augstākajiem armijas vīriem, kazino īpašniekiem, izcili skaistām un ļoti bagatām sievietēm, ka arī mafijas bosiem. Varas apziņas radītais tērauda saltums liecināja, ka nevienā viņu organisma šūnā neiemīt ne mazākais žēlums un līdzcietība. Tie bija cilvēki, kas pilnībā pakļāvušies varas apdullinošajai iedarbībai. Kas varu jau sen ieguvuši un tikpat sen to izmanto savā labā. Un Mozess Vartbergs to bija iemanījies izmantot līdz beidzamai iespējai.

Tajā vakarā, kad Dženellai pastāstīju, ka esmu bijis

Tri-Culture studijā un ticies ar Vartbergu, viņa it kā starp citu ieteicās:

— Ā, vecais labais Mozess. Jā, es Mozesu pazīstu. —

Un viņa uzmeta man izaicinošu skatienu. Es, kā parasts,

uzķēros uz āķa.

— Jauki, — es sacīju. — Pastāsti, kā tu ar viņu iepazinies.

Dženella izkāpa no gultas, lai savu stāstu notēlotu lomās.

— Biju šeit nodzīvojusi jau gandrīz divus gadus, bet

ne pie kāda darba nebiju tikusi. Pēkšņi mani uzaicināja

и/, saietu, kur pulcējās cilvēki, kam Holivudā ir noteikšana, un es, kā jau daudzsološa iesācēja ar lielām cerībām uz zvaigznes slavu, devos turp uzņemt sakarus. Sanācis bija vismaz ducis man līdzīgu meiteņu. Visas skaistas, visas bez darba, pilnas cerību, ka ar savu talantu satrieks kādu visvarenu producentu. Jāteic, man laimējās. Man klāt pienāca Mozess Vartbergs un izturējās burvīgi. Toreiz vēl nesapratu, kā cilvēki par viņu var runāt tādas riebeklības. Pēc brīža uzradās Vartberga sieva un gribēja viņu aizvest projām, bet viņš tai neveltīja ne mazāko uzmanību. Tikai turpināja sarunu ar mani, un es laidu darbā visas savas Dienvidu skaistules valdzināšanas spējas. Pats par sevi saprotams, ka beigu beigās saņēmu uzaicinājumu jau nākamajā vakarā ierasties pie Mozesa Vartberga mājās uz vakariņām. No rīta apzvanīju visas savas draudzenes un izstāstīju, kā man veicies. Viņas mani apsveica, piebilzdamas, ka Vartbergs mani uz karstām pēdām ievilks gultā, bet es atbildēju, ka nekādā ziņā nepadošos, kā nu tā var — jau pirmajā tikšanās reizē, pati nodomādama, ka lielāku cieņu iemantošu, turēdama viņu pieklājīgā attālumā.

— Tas ir vislabākais paņēmiens, — es iestarpināju.

— Es to zinu, — atsaucās Dženella. — Ar tevi man tas izdevās, bet toreiz es tiešām tā domāju. Nekad vēl nebiju gulējusi ar vīrieti, ja viņš man nepatika. Nekad vēl nebiju gulējusi ar vīrieti, lai no viņa izdabūtu sev kādu labumu. Tieši tā arī pateicu draudzenēm, bet viņas sacīja, ka man prātiņš neesot mājās. Ja jau Mozess Vartbergs manī ieskatījies un es viņam patīkot, tad mans ceļš uz aktrises slavu esot tikpat kā nobruģēts.

Labu brīdi viņa tēloja aizraujošu pantomīmu — kā viltus tikumība pūlas sevi pārliecināt, ka ir godīgi krist grēkā.

— Nu, un kas notika? — es jautāju.

Dženella stāvēja, lepni izslējusies, rokas atspiedusi pret gurniem, teatrāli atmestu galvu.

— Todien pulksten piecos es pieņēmu visnozīmīgāko lēmumu savā mūžā. Nolēmu ielaisties ar vīrieti, nezināda-

ma, kā citādi viņu aptīt ap pirkstu. Jutos tik varonīga,

tik sajūsmināta par sevi un savu lēmumu, uz ko butu

spējīgs tikai vīrietis.

Uz mirkli Dženella izkrita no lomas.

— Vai tad vīrieši tā nerīkojas? — viņa mīlīgi pavaicāja. — Ja viņiem paveras kāds izdevīgs darījums, vai

tad viņi nav gatavi uz visu, vai viņi nepazemojas? Vai,

darījumus kārtojot, tā nedara?

Es atbildēju:

— Varbūt tā gadās.

Dženella turpināja:

— Un tev tā nav gadījies?

Es atbildēju:

— Nē.

— Tu nekad neesi darījis neko tādu, lai panāktu savas grāmatas izdošanu vai lai kādu kritiķi noskaņotu sev par labu?

Es atbildēju:

— Nē.

— Tad tu esi gaužām labās domās par sevi, — Dženella sacīja. — Es esmu ielaidušies ar precētiem vīriešiem un to nu gan varu sacīt, ka viņi visi grib valkāt

baltu kovboju platmali.

— Ko tas nozīmē?

— Viņi grib būt godīgi kā pret savām sievām, tā pret mīļākām. Tādu iespaidu viņi grib par sevi radīt,

un kurš gan drīkst viņus par to nosodīt! Ari tu rīkojies gluži tāpat.

Man vajadzēja labu bridi apdomāties, līdz sapratu, ko Dženella ar to grib sacīt.

— Nu labi, — es teicu. — Un kāds ir tavs secinājums?

— Kāds secinājums? — Dženella pārvaicāja. — Tu apgalvo, ka mīlot mani, bet aizvien atgriezies pie sievas. Neviens precēts vīrietis nedrīkstētu citai sievietei runāt

par mīlestību, iekams nav nolēmis aiziet no sievas.

— Romantiskas blēņas, — es sacīju.

Dženella saskaitās.

— Ja es ierastos pie tevis mājas un teiktu tavai sievai, ka tu mīli mani, vai tu to noliegtu?

Man tas šķita smieklīgi, un es gardi nosmējos. Piespiedis roku pie krūtīm, es teicu:

— Varbūt tu atkārtosi?

Un Dženella atkārtoja:

— Vai tu to noliegtu?

Un es atbildēju:

— No visas sirds.

Bridi Dženella nenolaida no manis skatienu. Viņa bija sadusmojusies, bet tad pēkšņi iesmējās.

— Tevis dēļ es pazemojos, bet turpmāk tas vairs nenotiks.

Es sapratu, ko viņa domā.

— Nu labi, — es sacīju. — Kas notika tālāk ar Vartbergu?

— Es ilgi vannojos, piegāzusi ūdenim bruņurupuča eļļu. Pēc tam iesvaidījos ar smaržām, ietērpos labākajās drānās un piespiedu sevi doties uz upuraltāri. Mozess Vartbergs jau mani gaidīja, mēs apsēdāmies, mazliet iedzērām, viņš apvaicājās par manu karjeru, un tā mēs notērzējām kādu stundu. Vartbergs izgudrēm lika manīt, — ja vakars izdosies, kā iecerēts, viņš daudz ko izdarīs manā labā, bet es nodomāju: tas ķēms negrasās nedz ievilkt mani gultā, nedz pacienāt ar vakariņām.

— Es ar tevi nekad neesmu tā izrīkojies, — es iejaucos.

Viņa ilgi nolūkojās manī, tad turpināja:

— Beidzot viņš sacīja: «Tur augšā, guļamistabā, ir klāts vakariņu galds. Iesim, ja neiebilstat.» Un es vissaldākajā Dienvidu skaistules balsī atbildēju: «Jā. Es patiešām jūtos mazliet izsalkusi.» Viņš pavadīja mani pa kāpnēm, kas bija tik skaistas kā kinofilmā, un atvēra guļamistabas durvis. Pēc tam viņš durvis aizvēra — no ārpuses, un es atrados guļamistabā, kur ieraudzīju ar dažādiem gardumiem klātu mazu galdiņu.

Dženella ieņēma samulsinātas nevainīgas jaunavas pozu.

— Kur tad palika Mozess? — es vaicāju.

— Palika ārpusē, hallē.

— Lai tu vakariņotu viena? — Es neko nesapratu.

— Nē, — Dženella atbildēja. — Mani tur pusizģērbu-sies sagaidīja misis Bella Vartberga.

— Ak Dievs! — es izsaucos.

Dženella tēloja nākamo ainu.

— Man ne prātā nevarēja ienākt, ka būs jākniebjas ar sievieti. Veselas astoņas stundas biju lauzījusi galvu — atdoties vīrietim vai neatdoties, bet nu izrādās, ka man būs jāguļ ar sievieti. Nē, uz to es nebiju sagatavojusies.

Ierunājos, ka arī es uz šādu notikumu pavērsienu neesmu sagatavojies.

Dženella turpināja:

— Es patiesi nesapratu, ko iesākt. Apsēdos, misis Vartberga piedāvāja man tēju un sviestmaizes, tad pavēra rītakleitu uz krūtīm un vaicāja: «Kā jums patīk, dārgā?» Un es atbildēju: «Brīnišķīgas.»

Pēc tam Dženella palūkojās man acīs, nodūra galvu, un es teicu:

— Nu, bet kas notika tālāk? Ko viņa sacīja pēc tam, kad tu viņas krūtis biji atzinusi par brīnišķīgām?

Dženella iepleta acis un noskurinājās.

— Bella Vartberga man teica: «Vai jūs negribētu tās mazliet paskūpstīt, dārgā?»

Tad Dženella sabruka gultā man blakus, sacīdama:

— Es skriešus izmetos no istabas, drāzos lejā pa kāpnēm, ārā uz ielas, un tas man maksāja divus bez darba nodzīvotus gadus.

— Baiga pilsēta, — es noteicu.

— Diezin vai, — sacīja Dženella. — Būtu es ar savām draudzenēm parunājusi vēl astoņas stundas, varbūt viss beigtos citādi. Patiesība ir tāda, ka man neizturēja nervi.

Es uzsmaidīju Dženellai, un viņa izaicinoši paskatījās man acīs.

— Jā, — es teicu, — galu galā vai nav vienalga?

* * *

Mersedesam traucoties pa ātrgaitas maģistrālēm, es pūlējos ieklausīties, ko man stāsta Dorens.

— Vecais Mozess ir bīstams tips, — Dorens teica. — No viņa jāpiesargās.

Un manas domas pievērsās Mozesam.

Mozess Vartbergs piederēja pie varenākajiem Holivudas vīriem. Viņa studija bija finansiāli vislabāk nodrošināta, taču izlaida vissliktākās filmas. Radoša darba jomā Mozess Vartbergs bija radījis naudas taisīšanas mašīnu. Jo viņā pašā nebija ne miņas no radoša gara. Tomēr viņa spējas tika atzītas par ģeniālām.

Vartbergs bija nevīžīgs resnis un ģērbās slikti pašūtos Vegasai raksturīgos uzvalkos. Viņš runāja maz, nekad neizrādīja nekādas emocijas. Pēc Vartberga pārliecības, it visi no viņa cenšas izspiest iespējami vairāk, bet šī pati pārliecība viņam liedza dot vairāk, nekā iespējams vai nu izspiest ar varu no viņa paša, vai apvedot ap stūri studijas advokātu baru. Vartberga acīs visi bija vienādi. Viņš krāpa producentus, aktierus, scenāristus un režisorus, pievākdams viņu daļu peļņas procentu, ja filma guva panākumus. Viņš nekad nevienam neizrādīja pateicību par inscenējumā ieguldīto lielo darbu, par izdevušos scenāriju. Cik reižu viņš nebija izgrūdis milzu naudu par pēdējiem mēsliem? Tad kāpēc lai viņš kādam pienācīgi maksātu par labi padarītu darbu, ja pie tā var tikt, samaksājot mazāk?

Par filmām Vartbergs runāja tā, kā ģenerāļi mēdz runāt par kara lietām. Viņš mēdza, piemēram, sacīt: «Nav iespējams izcept omleti, iepriekš nepārsitot olas.» Ja kāds darījumu partneris iepīkstējās par savu sociālo radniecību ar Vartbergu vai kāds aktieris ieminējās par savstarpēju mīlestību un neizpratnē ievaicājās, kāpēc gan viņš tiekot cūkots, Vartbergs tikai pasmīnēja un vēsi atbildēja: «Kad es dzirdu vārdu «mīlestība», mana roka tūdaļ sniedzas pēc kabatas portfeļa.»

Pret cilvēka godu un pašcieņu Vartbergs juta nicinājumu ūn lepojās, kad viņu apvainoja jebkuru pieklājības normu pārkāpšanā. Viņš nekāroja pēc godavīra slavas, negribēja tikt uzskatīts par cilvēku, kas tur doto vārdu. Vartbergs ticēja melns uz balta nodrukātiem līgumiem, nevis rokasspiedieniem. Viņš nekautrējās izkrāpt pat tuvākā kolēģa ideju, scenāriju vai ar blēdību tikt pie tā procentiem no filmas ienestās peļņas. Ja kāds Vartbergam to pārmeta — parasti to uzbudinājumā atļāvās kāds pārstrādājies aktieris (režisori šefu pazina labāk) —, atbilde jau bija gatava: «Filmas taisu es,» — un tonis tāds, kā, atbildot uz pārmetumiem, būtu varējis sacīt Bodlērs: «Dzejnieks esmu es.»

Advokātus Vartbergs izmantoja tā, kā gangsteri izmanto šaujamo, jutās viņam nozīmēja tikpat, cik prostitūtai sekss. Ar labiem darbiem rīkojās tāpat kā grieķi savulaik ar Trojas zirgu, uzturēja namu pensijā aizlaisto aktieru izmitināšanai, atbalstīja Izraēlu, bada mirstošos Indijas iedzīvotājus, no Palestīnas izraidītos arābu bēgļus. Tikai žēlsirdība pret atsevišķu cilvēcisku būtni viņa prātam nebija pieejama.

Pirms Vartberga stāšanās pie stūres Tri-Culture studija pamazām bija zaudējusi naudu. Visu saimniecību viņš tūdaļ pārkārtoja uz stingras datoruzskaites pamatiem. Ar viņa noteikumiem komerciālos darījumos sīkstumā nespēja mēroties neviena studija visā Holivudā. Vartbergs nekad neriskēja pat ne ar vislabāko radošo ieceri, iekams tās noderīgums nebija pierādīts citās studijās. Un viņa galvenais trumpis bija žņaudzīgie budžeti.

Kad citas studijas nogāja pa burbuli, filmas uzņemšanai iztērējušas desmitiem miljonu dolāru, Tri-Culture ne par vienu filmu nenosliecās izdot vairāk kā trīs miljonus. Patiesībā šī summa nekad nepārsniedza divus miljonus, un arī tad vai nu Mozess Vartbergs pats, vai kāds no viņa trim palīgiem — viceprezidentiem ne mirkli neatkāpās no saviem padotajiem, var teikt, nakšņoja kopā ar viņiem divdesmit četras stundas dienā. Producentiem viņš uzmāca papildu saistības, režisorus piespieda atteikties no procentiem, aktierus — pārstrādāties līdz nemaņai, lai tikai iekļautos budžetā. Producentus, kuriem izdevās uzņemšanu noturēt budžeta rāmjos vai pat tos nesasniegt,

Mozess Vartbergs uzskatīja par varoņiem, un viņi to zināja. Vartbergam bija vienalga, vai uzņemtā filma segs vai nesegs izdevumus. Bet, ja budžets tika pārtērēts un filma pēc tam ienesa kaut divdesmit miljonus, padarīdama studiju bagātu, Vartbergs tūlīt piesauca attiecīgo līguma punktu un atņēma producentam pielīgtos peļņas procentus. Tādās reizēs, protams, sākās tiesāšanās, taču studijas rīcībā bija divdesmit labi apmaksātu advokātu, kas, bezdarbībā pakaļas atsēdējuši, to vien gaidīja, lai tiktu pie praktizēšanas tiesā. Tāpēc prāvu uzrīkot vedās pavisam viegli. It īpaši tad, ja producents, aktieris vai scenārists ar Tri-Culture studiju gribēja sadarboties vēl kādreiz.

Vienu gan Vartbergam nevarēja noliegt — viņš bija darbu organizēšanas ģēnijs. Viņam bija trīs viceprezidenti, kuri pārzināja katrs savu impēriju un pastāvīgi savstarpēji sacentās par Vartberga labvēlību, neizlaizdami no prāta dienu, kad vajadzēs pārņemt šefa pilnvaras. Visiem trim piederēja pilīm līdzīgi nami, neierobežota vara sev pakļautajā sfērā, un šai varai ceļu aizšķērsot spēja vienīgi Vartberga veto. Visi trīs medīja talantus, tvarstīja scenāristus, pastāvīgi perināja jaunas idejas. Ne mirkli neaizmirstot, ka jāiekļaujas bezdievīgi žņaudzīgajā budžetā, talanti jānotur bezierunu paklausībā un no ieceres jāizdeldē beidzamā oriģinalitātes dzirksts, iekams viņi uzdrošinās ar savu priekšlikumu doties uz Vartberga biroju studijas ēkas augšstāvā.

Vartberga reputācija seksa jautājumos bija nevainojama. Viņš nekad nebija aizrāvies ar topošām zvaigznēm. Nekad nebija izdarījis spiedienu uz režisoriem vai producentiem, lai dabūtu lomu kādai favorītei. Daļēji to varēja izskaidrot ar Vartberga askētisko dabu, ar vāji attīstītām seksuālām tieksmēm. Daļēji ar viņa milzīgo pašcieņu. Tomēr galvenais viņa atturības iemesls bija laimīgā laulībā ar bērnības draudzeni nodzīvotie trīsdesmit gadi.

Iepazinušies viņi bija Bronksas vidusskolā, apprecējušies gandrīz vai pusaudžu gados un kopš tā laika allaž palikuši kopā.

Bella Vartberga bija dzīvojusi kā pasakā. Bronksas vidusskolā, būdama vēl pikanta pusaudze, Bella bija savaldzinājusi Mozesu Vartbergu ar milzīgo krūšu un pārmērīgā bikluma liktenīgo apvienojumu. Viņa valkāja biezus, vaļīgus vilnas svīterus, maisīgas kleitas, kurās varētu iebāzt vismaz divus tādus skuķēnus, un to varēja pielīdzināt viegli uzliesmojoša radioaktīva metāla noslēpšanai dziļā, tumšā šahtā. Apziņa, ka metāls savā slēptuvē kvēlo, darīja to vēl satraucošāku. Kad Mozess kļuva par producentu, Bella vēl īsti neizprata, ko tas nozīmē. Divos gados viņa bija laidusi pasaulē divus bērnus un domājusi, ka arī turpmāk ik gadus radīs pa vienam un tā līdz pat bērnu radīšanas spēju galam, taču Mozess šim auglīgumam pielika punktu. Tolaik viņš jau visu savu enerģiju ziedoja karjerai, turklāt Bellas miesu, pēc kuras tā bija alcis, izraibināja dzemdību atstātās rētas, krūtis noļuka un pārklājās ar zilu dzīsliņu tīklu. Bella bija kļuvusi par jauku, mazu, Mozesa gaumei īsti atbilstošu ebreju namamāti. Mozess pieņēma kalponi un sievu pameta novārtā. Viņš, bez šaubām, prata Bellu novērtēt, jo viņa teicami mazgāja veļu, rūpējās, lai vīra krekli allaž būtu pienācīgi iecietināti un nevainojami izgludināti. Bella bija lieliska saimniecības vadītāja. Viņa gādāja par Vegasas stilā ieturētajiem Mozesa uzvalkiem un bezgaumīgi spilgtajām kaklasaitēm, laikus tos nodeva ķīmiskajā tīrītavā — ne pārāk bieži, lai drēbes priekšlaicīgi neizdiltu, un ne pārāk reti, lai vīrs neizskatītos nosmulējies. Reiz Bella bija sadomājusi nopirkt kaķi, kam labpatiktu gulēt uz dīvāna. Arī Mozess apsēdās uz tā paša dīvāna un, celdamies kājās, uz vienas bikšu staras ieraudzīja kaķa vilnas šķipsniņu. Sagrābis dzīvnieku, viņš to trieca pret sienu. Pēc tam histēriski sakliedza Bellai. Nākamajā dienā kaķis no mājām bija nozudis.

Taču enerģija ir nezūdīga — no viena avota tā gluži mistiskā kārtā ieplūst citā avotā. Kad Mozess ieņēma Tri-Culture studijas vadītāja vietu, Bellu Vartbergu it kā bija ķēris pasaku fejas brīnumnūjiņas pieskāriens. Kali-fornijas tikumos uzaugušās citu Holivudas vareno sievas

ņēma Bellu savās rokās. Studijas frizieris no melnajām sprogām izveidoja krāšņu kroni, un nu viņa izskatījās karaliska. Vingrotavā — šai studijas svētvietā — Bellas ķermenis tika apstrādāts bez žēlastības. Svars no simt piecdesmit mārciņām nokritās līdz simt desmit mārciņām. Pat krūtis saruka, sakrunkojās. Taču ar to nepietika, lai rastos saskaņa ar pārējām ķermeņa daļām. Talkā nāca ķirurgs, un pēc plastiskās operācijas Bellas krūtis pārvērtās mazos, burvīgi proporcionālos rožu pumpuros. Aizsācis uzlabošanas darbus, ķirurgs pie viena apšņāpa ari gurnus un izšķērēja paprāvu tauku kluci no dibena. Studijas kostimu mākslinieki modelēja Bellas jauniegūtajam augumam un jaunajam stāvoklim piemērotus tērpus. Bella Vartberga ielūkojas spogulī un ieraudzīja nevis vulgāri glitu, kārdinoši apaļīgu, pikantu ebreju princesi, bet gan slaidu, četrdesmitgadīgu eksdebitanti ar lapsenes vidukli — mundru, ņiprumā un dzīvespriekā kūsājošu daiļavu. Liktenis žēlsirdīgi liedza Bellai samanīt, ka izskats nonācis pretrunā ar to, kas viņa bijusi agrāk, un vairs neatbilst viņas būtībai, kura kā spoks lauzās ārā no kauliem un spraucās cauri sejas vaibstiem. Bella bija kalsna modes dāma, kuras augumu balstīja no senčiem mantotie masīvie kauli. Taču Bella ticēja, ka ir tapusi skaista. Tāpēc neizturējās noraidoši, kad jauns pašlabuma meklētājs aktieris izlikās viņā iemīlējies.

Bella uz jaunekļa mīlestību atsaucās patiesā kvēlē. Brauca uz viņa apskretušo mitekli Santamonikā, kur pirmo reizi mūžā izbaudīja mīlas priekus. Jaunais aktieris bija vīrietības spēka pārpilns, no sirds aizrāvies ar savu profesiju, tāpēc tik dzīvi iejutās tēlojamā lomā, ka pats gandrīz noticēja savai mīlestībai. Noticēja tā, ka nopirka Bellai greznu Guči aproci, ko viņa līdz pat mūža galam glabāja kā acuraugu, kā savas pirmās kaislās mīlestības liecinieci. Reiz lūdzis Bellu palīgā izgādāt viņam lomu kārtējā Tri-Culture studijas grāvējā, jaunais cilvēks satriekts saņēma atbildi, ka viņa nekad neesot interesējusies par sava vīra darīšanām. Sekoja asa vārdu parmaiņa, un aktieris no Bellas dzīves izgaisa. Viņa skuma pēc sava

mīlnieka, skuma pēc apskretušā mitekļa, pēc rokmūzikas ierakstiem, taču, bērnībā bijusi nosvērta meitene, viņa izturējās kā nosvērta sieviete. Bella apņēmās otrreiz vairs tik rūgti nevilties, bet turpmāk mīļāko izraudzīties rūpīgi, kā komiķis izraugās sev cepuri.

Nākamajos gados Bella sasniedza krietnu meistarību un no aktieriem izvēlējās nevis šādus tādus nejēgas iesācējus, bet gan talantīgus cilvēkus, jo tie viņai sagādāja arī lielāku prieku. Šķita, ka prāta spējas katram piešķirtas atbilstoši talantam. Un Bella palīdzēja talantīgajiem taisīt karjeru. Viņa nekad neatļāvās aplamību iet taisnā ceļā pie sava vīra. Mozess Vartbergs mājoja pārāk augstu Olimpā, lai viņu apgrūtinātu ar visādiem sīkumiem. Šai vajadzībai noderēja viens no trim viceprezidentiem. Tam viņa aizraudamās stāstīja par talantīgo aktieri, ko redzējusi kādas mazas trupas uzvestā Ibsena lugā, un apgalvoja, ka pati diemžēl šo aktieri nepazīstot, bet ar drošu pārliecību varot teikt, ka studijai tas būtu īsts ieguvums. Viceprezidents tad pierakstīja aktiera vārdu, un tas pēc kāda laiciņa tika pie nelielas lomas. Taču visai driz paklīda valodas. Bella Vartberga tika izdaudzināta kā veikla pavedēja, kas nekad nelaiž secen nevienu izdevību. Līdzko viņa parādījās kādā no viceprezidentu birojiem, tas tūdaļ pārbaudīja, vai sekretāre ir savā vietā, tāpat kā ginekologs pirms pacientes izmeklēšanas pārliecinās, vai žēlsirdīgā māsa ir sagatavojusies darbam.

Trīs viceprezidenti, kas visiem līdzekļiem tiecās pēc varas, bija spiesti Vartberga sievas vēlēšanās izpildīt vai vismaz domāja, ka tas jādara. Džefs Vegons uzmetās Bellai par lielu draugu un pat iepazīstināja viņu ar dažiem īpaši izskatīgiem jaunekļiem. Kad ne ar vienu nekas nesanāca, Bella sāka klīst pa dārgiem Rodeo modes preču veikaliem, ilgi pusdienoja smalkos restorānos kopā ar glītām uzlecošām zvaigznēm, valkāja milzīgas, vīrietim piemērotas saulesbrilles.

Cieši draudzēdamies ar Bellu, Džefs Vegons nodrošināja sev izredzes ieņemt Vartberga vietu pec tā aiziešanas pensijā. Taču palika kāds āķīgs jautājums. Ko

Mozess Vartbergs darīs, uzzinājis, ka viņa sieva Bella kļuvusi par Beverlihilsas Mesalīnu? Tenku lapu autori

Bellas dēkas nodēvēja par «baltajiem plankumiem», ko Vartbergs nekādi nevarot nepamanīt. Bella bija ieman

tojusi sliktu slavu.

Mozess Vartbergs, kā vienmēr, visus pārsteidza. Lai gan nepakustināja ne mazo pirkstiņu. Tikai ļoti retu reizi ierieba kādam no Bellas mīļākiem, bet pret sievu ne ar kādu atmaksu nevērsās.

Pirmo reizi Vartbergs ķērās pie atriebības, kad jauns rokenrola spīdeklis bija izlielījies ar savu uzvaru un Bellu Varlbergu nosaucis par «aptaurētu vecu ķēvi». Mozess Vartbergs šo rokenrola spīdekļa komplimentu uztvēra kā personisku apvainojumu, viņu tas aizskāra tāpat, kā būtu aizskāris kāds no viceprezidentiem, ierazdamies darbā

džīnās un svīterī ar augstu apkakli. Rokenrola spīdeklis par vienu vienīgu iedziedātu albumu saņēma desmitreiz lielāku summu, nekā būtu nopelnījis, tēlodams galveno lomu Vartberga kinofilmā. Taču viņu bija pārņēmis tipiskais amerikāņu sapnis — kā apmāts viņš vēlējās patīksmi-nāties ar sevi, parādoties kinoekrānā. Filmas pirmajā izrādē viņš sapulcēja savus draugus aktierus un draudzenes Vartberga privātajā kinozālē, kas jau bija bāztin

piebāzta ar Tri-Culture studijas izcilākajām zvaigznēm. Vakaram vajadzēja izvērsties par vienu no lielākajiem gada notikumiem.

Rokenrola spīdeklis sēdēja, sēdēja un sēdēja. Viņš gaidīja, gaidīja un gaidīja. Filma turpinājās un turpinājās. Taču spīdeklis ekrānā ne reizi neparādījās. Kadri ar viņa lomas daļu bija izgriezti un mētājas pa montāžās telpas grīdu. Spīdeklis zaudēja samaņu, un viņu vajadzēja vest mājās.

Mozess Vartbergs savu atteikšanos no producenta pienākumiem un pāriešanu studijas vadītāja darbā uzskatīja par sevišķi izdevīgu gājienu. Gadu gaitā viņš bija novērojis, kādu niknumu studiju dižvīri izjūt pret lielo uzma

nību, ar kuru tiek apveltīti aktieri, scenāristi, režisori un producenti, kas saņem Kinoakadēmijas balvas. Šos virus

vai trakus darīja apziņa, ka par viņu radītām filmām visa slava tiek vienīgi viņu padotajiem. Mozess Vartbergs pirmais jau priekš vairākiem gadiem bija atbalstījis ideju piešķirt īpašu Ervina Tālberga balvu un pasniegt to Akadēmijas ceremonijā. Vartbergam pietika gudrības panākt, lai notikumā tiktu paredzēts, ka balvu nepasniedz katru gadu. Lai to saņemtu producents par ilgos gados uzņemtām izcilām filmām. Vēl viņam pietika gudrības panākt, lai nolikumā tiktu ierakstīts punkts, kas liedz Tālberga balvu iegūt vairāk nekā vienu reizi. Galu galā daudzi producenti, kuru uzņemtās filmas ne reizi nebija ieguvušas Akadēmijas balvas, bet kuri bija iemantojuši autoritāti kinoindustrijā, arī reiz tika pie savas popularitātes devas, saņemot Tālberga balvu. Tomēr studiju vadītāji, īstie naudas taisīšanas spīdekļi, kuru darbs nekad netika atzīts par pietiekami labu, joprojām palika novārtā. Tad Vartbergs izdomāja Humanitāru balvu, kas piešķirama kinoin-dustrijas censonim, kurš ar savu darbu aizstāvējis viscēlākos ideālus un savu dzīvi ziedojis kinematogrāfijas progresam un visas cilvēces labā. Beidzot, pirms diviem gadiem, šī balva tika piešķirta Mozesam Vartbergam, un viņš to saņēma miljoniem sajūsminātu Amerikas televīzijas skatītāju acu priekšā. Balvu pasniedza pasaule slavens japāņu režisors tā vienkāršā iemesla pēc, ka visā Amerikā nevarēja atrast režisoru, kas spētu balvu pasniegt, nenodurot acis. Tā vismaz man stāstīja Dorens.

Tai vakarā, kad Mozess Vartbergs saņēma balvu, divus scenāristus aiz sašutuma ķēra sirdstrieka. Kāda aktrise izmeta televizoru pa viesnīcas Beverly Wilshire ceturtā stāva apartamentu logu. Trīs režisori izstājās no Akadēmijas. Taču Mozesam Vartbergam ši balva bija pats dārgākais mūža guvums. Kāds scenārists notikušo komentēja, pielīdzinādams to situācijai, kad koncentrācijas nometnē ieslodzītie Hitleru izraugās par vispopulārāko politiķi.

Vēl Vartbergs izstrādāja metodi, kā panākt, lai uzlecošs spīdeklis piedalītos draņķīgā kinofilmā, — viņš pagādāja tam ar milzīgu hipotēku apkrautu namu Beverlihilsā, lai nelaimīgais aizdevuma atmaksai strādātu vaiga sviedros.

Vartberga studija pastāvīgi prāvojās līdz galīgai uzvarai, radošam talantam nolaupot tā godīgi nopelnīto naudu. Vartbergam bija plaši sakari Vašingtonā. Politiķi līksmojās ar skaistām aktrisēm, braukāja pa visu pasauli uz studijas slepeno fondu rēķina. Vartbergs zināja, kā izmantot advokātus un likumus finansiālām slepkavībām, viņš mācēja krāpt un aplaupīt. Vismaz tā sacīja Dorens. Man tas likās stāsts par gluži parastu, garā spēcīgu amerikāņu darījumu cilvēku.

Tri-Culture studijai noderīgas bija ne vien Vartberga viltības, bet ari šie viņa izdevīgie sakari Vašingtonā.

Vartberga ienaidnieki par viņu izplatīja dažādas skandalozas baumas, taču tās neatbilda patiesībai, jo viņš dzīvoja kā askēts. Stāstīja, ka viņš vislielākajā slepenībā ik mēnesi braucot uz Parīzi, lai tur izpriecātos ar mazgadīgām prostitūtām. Ka viņš esot īsts pasaules paklīdenis. Ka sievas guļamistabas sienā ierīkojis «actiņu», lai noturētu viņas izdarības ar mīļākiem. Tomēr nekas šajos stāstos nebija patiesība.

Vartberga prāta spējas un nelokāmais raksturs nebija apšaubāms. Atšķirībā no citiem kinoindustrijas dižvīriem viņš izvairījās no jebkādas skaļas popularitātes, un vienīgais izņēmums šai ziņā bija vēlēšanās iegūt Humanitāro balvu.

Kad Dorens iebrauca Tri-Culture studijas priekšlauku-mā, es kā gaišreģis visapkārt sajutu naidīgumu. Betona ēkas, visa teritorija iekārtota kā industriālie parki, kas, piemēram, Longailendu dara līdzīgu labdarīgai, robotiem paredzētai koncentrācijas nometnei. Kad iebraucām pa vārtiem, sargi nevarēja mums ierādīt stāvvietu, jo tādas tur vispār nebija, un mums vajadzēja automašīnu atstāt maksas stāvvietā aiz sarkanbaltsvītrotās barjeras, kas automātiski pacēlās, lai mēs varētu iebraukt. Es nepamanīju uzrakstu, ka par tikšanu ārā pa citu barjerotu ceļu man būs jāmaksā divdesmit pieci centi.

Nodomāju, ka tā ir tikai sagadīšanās, sekretariāta nolaidība, bet Dorens paskaidroja, ka ari tas piederot pie

Mozesa Vartberga metodēm, kā tādu talantu kā mani

nolikt pie vietas. Kinozvaigzne būtu iebraukusi studijas teritorijā. Arī ar režisoriem un aktieriem, kas piedalās

Vartberga kinofilmās, viņš tā neizrīkojoties. Bet rakstnie

kiem liekot tūdaļ apjaust savu niecību, lai tiem nepiemestos lielummānija. Nospriedu, ka Dorenam rādās murgi,

tāpēc pasmējos, taču šī saņemšana mani laikam tomēr mazliet kaitināja.

Galvenajā ēkā apmeklētāja personu pārbaudīja drošības sargs un tūlīt zvanīja uz sekretariātu, pārbaudot, vai apmeklētājs tiek gaidīts. Mums pretī iznāca sekretāre, aizveda uz liftu, un mēs braucām līdz pašam augšējam stāvam. Bet šis augšējais stāvs šķita gaužām spokains. Šiks, bet spokains.

Lai nu kā viss cits, jāatzīst, ka Džefa Vegona laipnība un lietišķums uz mani atstāja iespaidu. Es zināju, ka viņš ir blēdis un krāpnieks, bet tas nezin kāpēc likās dabiski un pats par sevi saprotams. Tikpat dabiski, kā tropu salā ieraudzīt skaistu, lai ari neēdamu eksotisku augli. Abi ar manu aģentu Dorenu apsēdāmies Vegona galda priekšā, un Vegons deva sekretārei rīkojumu viņu neapgrūtināt ar telefonsarunām. Taču sekretārei acīmredzot nebija pieteikti slepenie aizšifrētie vārdi, jo mūsu sarunas laikā telefons tomēr zvanīja un viņš vismas trīs reizes pacēla klausuli.

Lai apspriede varētu sākties, vajadzēja vēl pusstundu gaidīt Vartbergu. Džefs Vegons tikmēr stāstīja visādus smieklīgus gadījumus, neaizmirsdams pieminēt pat to reizi, kad Oregonas meitene viņam nošņāpusi šķēlīti bumbuļa.

— Ja viņa būtu rīkojusies izmanīgāk, — Vegons piebilda, — man šajos gados būtu aiztaupījies krietns žūksnis naudas un dažas labas nepatikšanas.

Iedūcās selektors, un Vegons mūs abus cauri hallei ieveda greznā konferenču zālē, ko varēja izmantot ari kinofilmu rādīšanai.

Pie garā apspriežu galda, jautri tērzēdami, sēdēja Ugo Kellino, Houlinens un Mozess Vartbergs. Galda tālākajā galā bija piemeties pusmūža vīrietis sirmiem, sprogainiem matiem. Vegons iepazīstināja ar šo cilvēku ka ar filmas jauno režisoru. Viņu sauca Saimons Belforts. Pēc vārda es šo cilvēku pazinu. Pirms divdesmit gadiem viņš bija uzņēmis lielisku filmu par karu un tūlīt pēc tam parakstījis ilgtermiņa līgumu ar Tri-Culture studiju un Džefam Vegonam tapis par sēnalgrāvēju lielmeistaru.

Jauno cilvēku viņam blakus mums stādīja priekšā kā Frenku Ričeti. Jauneklim bija kalsna, glīta seja, un viņš bija ģērbies dīvainā polo spēlētāja, dīkdieņa, rokzvaigznes un hipija stila sajaukuma apģērbā. Uz mani tas iedarbojās graujoši. Frenks pilnībā atbilda tam, kā Dže-nella bija raksturojusi pievilcīgus vīriešus, kuri klīst pa Beverlihilsu, — blēži, donžuāni un savedēji. Viņa tos dēvēja par pilsētas gļotām. Bet varbūt Dženella to sacīja, tikai lai inani uzmundrinātu. Sapratu, ka neviena meitene nespētu pretoties Frenka Ričeti tipa vīrieša valdzinājumam. Saimons Belforts viņu bija izraudzījies par filmas izpildproducentu.

Mozess Vartbergs tukšām runām laiku netērēja. Balsī, kas pauda varu un spēku, viņš visu salika pa plauktiņiem.

— Ar Melomara atstāto scenāriju es neesmu apmierināts, — viņš iesāka. — Aplama jau ir pati pieeja. Tā nav mūsu studijai piemērota filma. Melomars bija ģeniāls, viņš šo filmu būtu varējis uzņemt. Mums diemžēl nav meistarībā viņam līdzīgu inscenētāju.

Iejaucās Frenks Ričeti, lišķīgi laipnā balsi sacīdams:

— Diezin vai tā ir, mister Vartberg. Jums šeit ir vairāki izcili režisori. — Un viņš kā iemīlējies uzsmaidīja Saimonam Belfortam.

Vartbergs uzmeta Frenkam stindzinoši ledainu skatienu. Un Ričeti līdz apspriedes beigām neizlaida vairs ne skaņu. Belforts viegli pietvīka un nodūra acis.

— Par šo filmu mēs esam iztērējuši milzu summas, — Vartbergs turpināja. — Nu mums jāpanāk, lai ieguldītais atmaksātos. Taču mums nav vajadzīgi kritiķu uzbrukumi, kad tie brēks, ka esam izmaitājuši Melomara darbu. Viņa reputāciju mēs vēlamies izmantot filmas labā. Houlinens sagatavos mūsu visu parakstītu paziņojumu presei, kurā

pavēstīsim, ka filma tiks uzņemta tā, kā to vēlējās Melomars. Tā būs Melomara filma, pēdējais cieņas apliecinājums viņa diženumam un visam, ko viņš paveicis kinoindustrijas labā.

Vartbergs nogaidīja, kamēr Houlinens visiem izdala paziņojuma kopijas. Lapas augšmalā pamanīju skaisti iespiestu uzrakstu un koši sarkanu un melnu Tri-Culture studijas emblēmu.

— Mozes, veco zēn, — draudzīgi ierunājās Kellino.

— Paziņojumā, manuprāt, derētu ierakstīt, ka jauno scenāriju kopā ar mani izstrādās Mērlins un Saimons.

— Ixibi, labi, ir jau ierakstīts, — atsaucās Vartbergs.

— Tikai ļauj man, Ugo, atgādināt, ka tu nedrīksti jaukties ne inscenēšanā, ne režijā. Tā lai paliek mušu ziņā.

— Protams, — Kellino piekrita.

Džefs Vegons pasmaidīja un atgāzās pret krēsla atzveltni.

— Paziņojumā presei ir pausta mūsu oficiālā nostāja, — viņš sacīja, — bet jums, Mērlin, esmu spiests pavēstīt, ka, palīdzēdams jums darbā ar scenāriju, Melomars jau bija ļoti slims. Tāpēc tas iznācis briesmīgs. Tagad mums viss jāpārstrādā. Viena otra ideja man jau ir. Bet darba būs ļoti daudz. Tieši patlaban mēs visos preses izdevumos skandinām Melomara vārdu. Tev nekas nav piebilstams, Džek? — viņš pavaicāja Houline-nam. Un Houlinens par atbildi pamāja ar galvu.

Kellino ļoti sirsnīgi pievērsās man.

— Ceru, ka strādāsiet kopā ar mani, lai filma iznāktu tāds šedevrs, kādu to vēlējās redzēt Melomars.

— Nē, — es atbildēju. — To es nevaru. Scenāriju es izstrādāju kopā ar Melomaru, un man šķiet, ka tas ir izdevies lielisks. Tāpēc nevaru piekrist nekādai pārveidošanai, nedz pārstrādāšanai, un arī nekādus paziņojumus presei es neparakstīšu.

Sarunā rāmi un pieglaimīgi iesaistījās Houlinens.

— Mēs saprotam, kā jūs šobrīd jūtaties. Kopā strādājot, jūs cieši sadraudzējāties ar Melomaru. Es pilnīgi piekrītu jūsu nupat sacītajam, un man tas šķiet brīnišķīgi.

Tāda uzticība Holivudā ir reti sastopama, tomēr jūs nedrīkstat aizmirst, ka no filmas jums pienāksies peļņas

procenti. Un tāpēc jūsu interesēs ir panākt, lai tā gūtu panākumus. Taču, ja šai filmai esat nevis draugs, bet

gan ienaidnieks, tad tas nozīmē, ka jūs izmetat naudu

pats no savas kabatas.

Klausoties šajos argumentos, man nudien sanāca smiekli.

— Protams, esmu šās filmas draugs. Un tieši tāpēc

es nevēlos scenāriju pārstrādāt. Bet filmas ienaidnieki esat jūs.

— Pie velna viņu! — rupji iesaucās Kellino. — Lai vācas! Mums viņš nav vajadzīgs.

Pirmo reizi es ieskatījos Kellino tieši acīs un atcerējos, ko par viņu bija sacījis Osano. Kellino, kā vienmēr, bija ģērbies skaistā, labi pašūtā uzvalkā ar brīnišķīgu kreklu, kājās zīdaini brūnas kurpes. Viņš izskatījās neatvairāms, un man prātā ienāca Osano lietotais itāliešu vārds cafone. «Cafone,» Osano sacīja, «ir zemnieks, kas iedzīvojies milzu bagatibā, ticis pie lielas slavas un nu par varēm grib iespraukties aristokrātos. Visu viņš dara pareizi. Apgūst dižciltīgo manieres, uzlabo savu valodu un ģērbjas kā eņģelis. Taču, lai cik skaisti viņš ģērbtos, lai kā par sevi rūpētos, lai stundām ilgi mazgātos un tīrītos, pie viņa kurpēm allaž būs pielipis kāds mēslu pikucis.»

Lūkodamies uz Kellino, es nodomāju — cik precīzi viņš atbilst šim Osano vērojumam!

Vartbergs pievērsās Vegonam:

— Nokārto šo jautājumu! — Un izgāja no konferenču zāles. Viņš negribēja noņemties ar kaut kādu neizdevušos rakstnieķeli. Apspriedē Vartbergs bija ieradies tikai aiz cieņas pret Kellino.

Vegons ierunājās samierinoši:

— Bez Mērlina mēs nevaram iztikt, Ugo. Es ticu, ka, visu pārdomājis, viņš mums piebiedrosies. Doren, vai mēs nevarētu pēc dažām dienām vēlreiz sanākt kopā?

— Protams, — Dorens atbildēja. — Es jums piezvanīšu.

Mēs piecēlāmies, lai ietu projām. Savu presei domāto paziņojuma kopiju es atdevu Kellino.

— Jums kaut kas pieķēries pie kurpes, — es sacīju. — Noslaukiet to ar šo lapiņu!

Kad jau bijām ārā no studijas, Dorens man ieteica neraizēties. Nedēļas laikā visu iespējams nokārtot, Vart-bergs un Vegons nevarot atļauties, lai es kļūtu par filmas ienaidnieku. Viņi ielaidīšoties kompromisā. Un lai es paturot prātā savu peļņas procentu.

Atbildēju, ka man tas viss pie vienas vietas, un teicu, lai brauc ātrāk. Zināju, ka viesnīcā mani gaida Dženella, un šķita, ka vairāk par visu pasaulē man gribas ieraudzīt viņu. Pieskarties viņas augumam, skūpstīt viņas lupas, gulēt viņai blakus un klausīties viņas stāstos.

Priecājos, ka radies iegansts aizkavēties nedēļu Losan-dželosā, jo nu varēšu būt kopā ar Dženellu vēl sešas septiņas dienas. Par filmu man nudien nebija ne silts, ne auksts. Melomars bija miris, un es zināju, ka no mūsu kopdarba iznāks pavisam cita filma, kārtējais Tri-Culiure studijas mēsls.

Pie viesnīcas «Beverlihilsa» izlaidis mani no mersedesa, Dorens uzlika roku man uz elkoņa, sacīdams:

— Mirkli pagaidi! Man kaut kas ar tevi runājams.

— Nu, nu! — es nepacietīgi atsaucos.

— Jau labi sen man ir gribējies tev kaut ko pastāstīt, bet aizvien likās — varbūt tā nav mana darīšana.

— Ak Kungs! — es izsaucos. — Par ko, pie velna,

tu runā? Es taču steidzos.

Dorens skumīgi pasmaidīja.

— Zinu jau, zinu. Tevi gaida Dženella, vai ne? Tieši

par Dženellu es arī gribēju runāt.

— Paklau, — es sacīju. — Es par viņu zinu itin visu. Un man ir pilnīgi vienalga, ko viņa darījusi agrāk, kas bijusi. Kāda tam nozīme.

Dorens mirkli klusēja.

— Vai tu pazīsti Elisu, nu, to meiču, ar kuru viņa

dzīvo kopā?

— Protams, — es atbildēju. — Ļoti jauka meitene.

— Viņu velk uz sievietēm, — Dorens sacīja.

Man atausa skaidrība, it kā es būtu Kālijs, kas uzskaita kārtis kavā.

— Es dzirdu. Un kas tad ir?

— Tas pats ar Dženellu, — teica Dorens.

— Tu gribi sacīt, ka viņa ir lezbiete? — es iesaucos.

— Pareizāk sakot — biseksuāla, — viņš atbildēja. — Viņai vienalga — vīrietis vai sieviete.

Es mazliet padomāju, tad pasmaidīju un sacīju:

— Neviens nav bez grēka. — Izkāpis no automobiļa, devos augšā uz savu numuru, kur mani gaidija Dženella, un pirms braukšanas vakariņās mēs vēl paguvām izmīlēties. Taču šai reizē es nelūdzu Dženellu neko stastit. Ari par Dorena teikto es nebildu ne vārda. Nejutu nekādu vajadzību. Sen jau biju to nojautis un sen jau ar to samierinājies. Labāk tā, nekā viņa pītos ar vīriešiem.

Sestā daļa

.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Ilgus gadus Kālijs Kross bija sekmīgi uzskaitījis kārtis kavā un beidzot ticis pie lielā laimesta. Nu viņš bija īsts «Zanadu Otrais», kuram «džungura» kā spaļi un rokās nedalīta «Zīmuļa» vara, «Zelta Zīmuļa» vara. Viņš varēja visu. Ne tikai izgādāt numuru, ēdamo un dzeramo atbilstoši viesnīcas standartam, bet arī samaksāt par biļeti lidojumam uz jebkuru vietu visā pasaulē, izsaukt pa tālruni visdārgākās prostitūtas un panākt, lai pazūd klienta parādzīme. Viņš varēja pat piešķirt bezmaksas žetonus visievērojamāko viesu izklaidētājiem, kad tie spēlēja viesnīcas «Zanadu» labā.

Visus šos gadus Grounvelts pret Kāliju bija izturējies drīzāk kā tēvs, nevis kā saimnieks. Viņu draudzība nostiprinājās. Abi kopā viņi bija cīnījušies pret simtiem blēžu, atvairījuši gan pašmāju zagļus, gan svešus laupītājus, kas mēģināja piekļūt pie viesnīcas «Zanadu» vislielākā svētuma — finansu resursiem, sūdzējuši tiesā aģentus, kas krāpās ar marķieriem, apkarojuši azartistus, kas bez jebkādām cerībām uz izdošanos pūlējās aptīrīt spēļu automātus, atmaskojuši profesionālus dzīru rīkotājus, kas ar viltotiem dokumentiem apkrāpa lētticīgus māksliniekus, pašu kazino dīlerus, kas klientiem izspieda kukuļus, keno karšu un spēļu kauliņu viltotājus, kā ari veiklos zēnus, kas pie blekdžeka galdiem uzdarbojās ar datoriem. Kālijs un Grounvelts ar visiem bija tikuši galā.

Šais gados Kālijs bija ieguvis Grounvelta cieņu ar savām dotībām pievilināt viesnīcai jaunus klientus. Viņš bija sarīkojis pasaules mēroga triktraka turnīru, un tas notika viesnīcā «Zanadu». Kādu viesi, kas gadā nopelnīja vismaz miljonu dolāru, viņš bija pratis paturēt par pastāvīgu klientu, katrus Ziemassvētkus dāvinādams tam jaunu rolsroisu. Šos izdevumus viesnīca norakstīja uz reklāmdie-nesta rēķina, lai par to saņemtu nodokļu atlaidi. Klients ar prieku pieņēma sešdesmittūkstoš dolāru vērto automobili, kas kopā ar nodokļiem viņam būtu izmaksājis simt astoņdesmit tūkstošus dolāru, tātad viņš ieguva divdesmit procentus savu izdevumu segšanai. Taču visveiklākais gājiens Kalijam izdevās ar Čārlzu Hemsiju. Grounvelts pēc tam vēl ilgi plātījās ar sava protežē gudro viltību.

Grounvelts bija izturējies diezgan atturīgi pret Kālijā nodomu uzpirkt visas Hemsija parādzīmes Vegasā, maksājot desmit centus par dolāru, tomēr beidzot ļāva, lai Kālijs rīkojas uz savu risku. Hemsijs Vegasā ieradās vismaz sešas reizes gadā un allaž apmetās viesnīcā «Zanadu». Vienā šādā viesošanās reizē Čārlijam varen veicās kauliņu spēlē — viņš laimēja septiņdesmit tūkstošus dolāru. Ar šo naudu viņš norēķinājās par dažām savām parādzīmēm, un līdz ar to «Zanadu» šai riskantajā spēlē savu naudu daļēji bija atguvusi. Bet pēc tam Kālijs nostrādāja īsti ģeniālu numuru.

Vienā no saviem braucieniem Čārlijs Hemsijs bija ieminējies, ka viņa dēls drīzumā precēsies ar meiteni no Izraēlas. Kālijs bija sajūsmā par savu draugu un uzstājīgi piedāvājās uzņemties kāzu rīkošanu uz viesnīcas «Zanadu» rēķina. Hemsijam viņš iestāstīja, ka «Zanadu» reaktīvā lidmašīna (arī lidmašīna bija Kālijā idejas iemiesojums, lai atņemtu peļņu profesionāliem dzīru rīkotājiem) kāziniekus nogādās Izraēlā un tur segs izdevumus par viesnīcu. «Zanadu» samaksāšot ne vien par kāzu mielastu, bet arī par orķestri un visu pārējo. Šai iecerē palika viena neskaidrība. Viesi sabrauks no visām Savienoto Valstu malām, tāpēc viņiem uz Izraēlu būs jāizlido no Lasvega-sas. Taču par to nav vērts lauzīt galvu, viņi bez maksas varēs apmesties viesnīcā «Zanadu».

Kālijs aplēsa, ka viesnīcai tas izmaksās divsimt tūkstošus dolāru. Grounveltu viņš pārliecināja, ka tas ar uzviju atmaksāsies un, ja ari nāksies ciest zaudējumus, toties

Čārlijs Hemsijs ar visu dēlu būs viņu kazino spēlētāji uz mūžu. Galu galā Kālijā iecere izvērtās necerētā veiksmē. Vegasā ieradās vairāk nekā simt kāzu viesi, un pirms izlidošanas uz Izraēlu viņi viesnīcas kasē atstāja apmēram miljonu dolāru.

Bet tad Kalijam radās doma Grounveltam ierosināt vēl lielāku naudas taisīšanas plānu, un tad Grounveltam un partneriem vajadzētu viņu iecelt par viesnīcas «Zanadu» ģenerāldirektoru, tātad oficiāli padarīt par otro svarīgāko amatpersonu pēc Grounvelta. Kālijs gaidīja ierodamies Fumiro. Pēdējās divās viesošanās reizēs Fumiro bija atstājis veselu lērumu parādzīmju, jo viņam bija radušās naudas grūtības. Kālijs zināja, kāpēc tās radušās, un jau bija izgudrojis, kā rīkoties. Taču vajadzēja ļaut, lai Fumiro pats uzņemas iniciatīvu, jo, vispirms uzklausījis Kālijā ierosinājumu, japānis varētu nobīties. Tā Kāliju bija mācījusi Deizija.

Beidzot Fumiro ieradās. No rīta viņš spēlēja klavieres un brokastīs strēba savu zupu. Sievietes viņu neinteresēja. Toties viņš aizrāvās ar azartspēlēm, trīs dienās paspēlēja visu naudu un parakstīja parādzīmi vēl par trīssimt tūkstošiem dolāru. Pirms aizbraukšanas Fumiro ieaicināja Kāliju savā viesnīcas numurā. Japānis bija ļoti labi audzināts cilvēks, tomēr drusku nervozēja. Viņš negribēja zaudēt cieņu. Baidoties, ka Kalijam varētu rasties aizdomas par viņa nevēlēšanos maksāt spēļu parādus, Fumiro sīki un smalki skaidroja, ka Tokijā viņam naudas netrūkstot un miljons šurp vai turp neko nenozīmējot, grūtības radot tikai jautājums, kā skaidru naudu izdabūt no Japānas, japāņu jēnas konvertējot amerikāņu dolāros.

— Redziet, mister Kros, — viņš sacīja, — ja jūs varētu atbraukt uz Japānu, es jums samaksātu jēnās, un esmu pārliecināts, ka jūs noteikti atrastu izeju, kā naudu nogādāt Amerikā.

Kālijs gribēja Fumiro pārliecināt, ka viesnīca viņam pilnīgi uzticas.

— Mister Fumiro, — viņš sacīja, — nav taču nekur jāsteidzas. Jūsu reputāciju mēs vērtējam ļoti augstu. Šis miljons dolāru var mierīgi pagaidīt, līdz jūs nākamreiz ieradīsieties Vegasā. Ticiet man, tā nav nekāda problēma. Mēs allaž priecājamies par jūsu atbraukšanu. Ir tik patīkami uzturēties jūsu sabiedrībā. Lūdzams, neuztraucieties par niekiem! Esmu gatavs katrā laikā jums pakalpot, un, ja kaut ko vēlēsieties, pasakiet to tikai man, un es izpildīšu ikvienu jūsu vēlēšanos. Mēs uzskatām par godu, ka esat mūsu parādnieks.

Fumiro glītajā sejā parādījās atvieglojums. Darīšana viņam iznākusi nevis ar barbarisku amerikāni, bet ar cilvēku, kas ir gandrīz tikpat pieklājīgs kā japāņi. Viņš sacīja:

— Mister Kros, jūs taču varētu paciemoties pie manis. Mēs abi Japānā pavadītu brīnišķīgus brīžus. Aizvedīšu jūs pie geišām, tur jums pasniegs visgardāko maltīti, vislabākos dzērienus un pagādās visskaistākās sievietes. Jūs būsiet mans personiskais viesis, un es varēšu kaut daļēji atlīdzināt viesmīlību, ko allaž esmu baudījis no jūsu puses, un atdot viesnīcai miljonu dolāru.

Kālijs zināja, ka Japānas valdība pieņēmusi stingru likumu, kas paredz bargu sodu par jēnu slepenu izvešanu no valsts. Fumiro tātad piedāvāja noziedzīgu darījumu. Kālijs gaidīja un tikai māja ar galvu, ne mirkli neaizmirsdams smaidīt.

Fumiro turpināja:

— Man gribētos izdarīt jums kaut ko labu. Uzticos jums no visas sirds un tikai tāpēc uzdrošinos to sacīt. Manai valdībai ir ļoti stingra nostāja pret jēnas izvešanu. Taču es labprāt gribētu, lai man būtu sava nauda arī ārpus Japānas. Ja, vezdams miljonu viesnīcai «Zanadu», jūs paņemtu vēl vienu miljonu un deponētu to savā kasē manam tēriņam, es par to jums dotu piecdesmit tūkstošus dolāru.

Kālijs izjuta tīksmu apmierinājumu par to, ka tik pareizi aprēķinājis kārtējo gājienu.

— Mister Fumiro, — viņš sirsnīgi sacīja, — darīšu to aiz draudzības pret jums. Taču, kā jūs pats sapratīsiet, vispirms man jāaprunājas ar misteru Grounveltu.

— Protams, — Fumiro piekrita. — Ari es ar viņu runāšu.

Tūlīt pēc šīs sarunas Kālijs piezvanīja uz Grounvelta apartamentiem, taču Grounvelta personiskā telefoniste atbildēja, ka misters Grounvelts ir aizņemts un līdz vakaram ne ar vienu nerunās. Kālijs lika pateikt, ka jautājums ir steidzams, un palika gaidot savā birojā. Pēc trim stundām atskanēja zvans un Grounvelts aicināja Kāliju pie sevis.

Pēdējos gados Grounvelts bija stipri pārvērties. Sārtums no viņa sejas bija nozudis, āda kļuvusi spokaini bāla. Vaibstos iegūlusi skumīga izteiksme, viņš reizēm izskatījās pēc novārguša vanaga. Grounvelts pārāk pēkšņi bija novecojis. Kālijs zināja, ka šefs gaužām reti vakarus pavada kopā ar meitenēm. Viņš arvien vairāk gremdējās savās grāmatās un gandrīz visus ar viesnīcu saistītos pienākumus uzticēja Kalijam. Tomēr ik vakaru Grounvelts joprojām apstaigāja kazino, pārbaudīja visas zāles, ar vanaga aci vēroja, kā strādā dīleri un krupjē un vai zāļu pārziņi katrs ir savā vietā. Grounveltam arvien vel piemita spēja kazino spriegumu kā elektrisko enerģiju uzsūkt savā trauslajā ķermenī.

Grounvelts jau bija saģērbies, lai dotos uz kazino. Viņš piegāja pie kontrolpaneļa un jau grasījās ieslēgt tīra skābekļa padevi kazino zālēm. Taču vakars vēl bija pārāk agrs. Reizēm viņš slēdzi nospieda, tikai rītam tuvojoties, kad spēlmaņi jau pagura un domās devās uz gultas pusi. Tad viņš tos atdzīvināja kā leļļu meistars marionetes. Skābekļa padeves vadības paneli viņš savos apartamentos bija licis iekārtot tikai iepriekšējā gadā.

Grounvelts deva rīkojumu vakariņas pasniegt viņa apartamentos. Kālijs nervozēja. Kāpēc Grounvelts licis viņam tris stundas gaidīt? Vai Fumiro paguvis pirmais atklāt savu nodomu? Un Kālijs saprata, ka noticis tieši tā. Viņš jutās aizvainots — tie abi bija tik vareni savā garā, ka viņš ne tuvu nevarēja tiem līdzināties, un visu apsprieduši bez viņa.

Kālijs iespējami mierīgi sacīja:

— Cik nojaušu, Fumiro savu nodomu jums jau darījis zināmu. Es viņam teicu, ka man šis jautājums vispirms jāsaskaņo ar jums.

Grounvelts pasmaidīja.

— Kalij, mans draugs, tu esi tīrais brīnums. Ideāli. Es nebūtu varējis to labāk nostrādāt. Tu panāci, ka japāne-lis pats uzsāka sarunu. Es jau baidījos, ka tu vari kļūt pārāk nepacietīgs un pats ieminēties par parādzīmēm, kas uzkrājušās mūsu kases seifā.

— Es jau neko, tas ir manas draudzenes Deizijas nopelns, — Kālijs iebilda. — Viņa no manis iztaisīja japāni.

Grounvelts tikko manāmi sarauca pieri.

— Sievietes ir bīstamas, — viņš sacīja. — Tādi viri kā tu un es nedrīkst tās pielaist sev pārāk tuvu. Tas ir mūsu spēks. Sieviete var panākt, ka vīrietis ne par šo, ne par to aiziet postā. Vīrieši ir jūtīgāki, tāpēc uz viņiem vairāk var paļauties. — Viņš nopūtās. — Nu, šai ziņā man nav pamata par tevi raizēties. Tu pietiekami labi zini, ka ar šiem jaukajiem tauriņiem apieties.

Vienīgie sarežģījumi var rasties tāpēc, ka mums vēl nekad nav izdevies atrast drošu paņēmienu, kā savu naudu izdabūt no Japānas. Mums tur uzkrājies milzums parādzīmju, bet es par tām nedodu ne pliku grasi. Tas viss ir pārāk sarežģīti. Pirmkārt, ja Japānas varas iestādes tevi pieķers, vari nešaubīties, ka gadiem ilgi kvernēsi tuptūzī. Otrkārt, līdzko tu šo naudu pievāksi, tūdaļ kļūsi par mērķi bandītiem. Japāņu noziedzniekiem ir savs, ļoti pieredzējis izlūkdienests. Viņiem uzreiz būs zināms, ka esi ticis pie lielas naudas. Treškārt, divi miljoni dolāru jēnās nozīmē, ka tu stiepsi milzīgu koferi. Japānā bagāžu pārbauda, caurskatot ar rentgenstariem. Kā tu, izvedis jēnas, konvertēsi tās ASV dolāros? Kā tos ievedīsi Savienotajās Valstīs, un pēc tam, lai gan es puslīdz droši varu garantēt, ka tas nenotiks, — ko pēc tam var sagaidīt no pašmāju bandītiem? Mušu cilvēki te, viesnīcā, apzinās, ka mēs tevi sūtām uz Japānu pēc naudas. Jā, man ir partneri, bet es nevaru galvot, ka neviens no viņiem nepalaidīs muti. Turklāt tu vari naudu zaudēt aiz tīras

nejaušības. Nu redzi, Kalij, cik tas viss ir sarežģīti. Ja nauda pazudīs, mēs gribot negribot turēsim aizdomās tevi, protams, ja netiksi nogalināts.

— Esmu par to domājis, — sacīja Kālijs. — Pārbaudīju mūsu finanses un noskaidroju, ka mūsu rīcībā ir vismaz viens vai divi miljoni dolāru parādzīmēs, ko parakstījuši citi japāņu spēlmaņi. Tātad varu no Japānas izvest veselus četrus miljonus.

Grounvelts iesmējās.

— Vienam braucienam tā būtu pārāk riskanta spēle. Ar apšaubāmiem peļņas procentiem.

— Nu, varbūt nevis vienā, bet, teiksim, divos vai trīs braucienos, — sacīja Kālijs. — Vispirms jātiek skaidrībā, kā tas darāms.

— Vienalga, šā vai tā, tu uzņemies milzīgu risku, — Grounvelts turpināja. — Tev pašam, cik noprotu, par to neatlēks itin nekas. Pat, ja laimēsies, tu paliksi tukšā. Bet, ja spēli zaudēsi, būsi zaudējis visu. Ja tas notiks, tad man būs jāatzīst, ka visus šos gadus, kamēr tevi mācīju, esmu palaidis vējā. Tad nu saki — kāpēc tu gribi to uzņemties? Zinot, ka peļņas procentus šis pasākums neienesīs.

— Es to darīšu viens pats, neprasot nekādu palīdzību, — teica Kālijs, — un, ja mans plāns izgāzīsies, pats arī uzņemšos visu vainu. Bet, ja atgriezīšos ar četriem miljoniem dolāru, es ceru, ka mani iecels par viesnīcas ģenerāldirektoru. Jūs zināt, ka es esmu jūsu cilvēks. Nekad nerīkošos jums par ļaunu.

Grounvelts nopūtās.

— Tu ielaidies drausmīgi riskantā spēlē. Un man ārkārtīgi negribas, ka tu to uzsāc.

— Tātad jūs piekrītat? — Kālijs pavaicāja, pūlēdamies balsī apvaldīt gaviles. Viņam negribējās, lai Grounvelts zinātu, cik ļoti viņš alkst mesties šai spēlē.

— Ixibi, — Grounvelts atbildēja. — Ņem tikai tos divus Fumiro miljonus un neraizējies par pārējo naudu, ko mums ir parādā citi. Ja ar tevi kas atgadīsies, mēs zaudēsim tikai divus miljonus.

Kālijs iesmējās, jau izbaudīdams spēli.

— Mēs zaudēsim tikai vienu miljonu. Neaizmirstiet, ka otrs pieder Fumiro.

— Mūsu ir abi miljoni, — Grounvelts ļoti nopietni iebilda. — Ja šī nauda atrodas mūsu kasē, Fumiro to nospēlēs. Un tas šai gadījumā ir pats galvenais.

Nākamajā rītā Kālijs Grounvelta rolsroisā aizveda Fumiro uz lidostu. Viņš bija sagatavojis dārgu dāvanu — senatnīgu, Itālijas renesanses laikā kaltu monētu komplektu, vairākumā zelta monētas. Fumiro neslēpa sajūsmu, bet Kālijs viņa neapvaldītā prieka izpausmēs samanīja dīvaini viltīgu prieku.

Beidzot Fumiro sacīja:

— Kad jūs brauksiet uz Japānu?

— Pēc divām nedēļām vai varbūt pēc mēneša, — atbildēja Kālijs. — Precīzu izbraukšanas dienu nezinās pat misters Grounvelts. Jūs droši vien saprotat, kāpēc.

Fumiro piekrītoši pamāja ar galvu.

— Jā. Jums jārīkojas ļoti piesardzīgi. Nauda jūs jau gaidīs.

Atgriezies viesnīcā, Kālijs tūdaļ piezvanīja uz Ņujorku Mērlinam.

— Paklau, Mērlin, vecais draugs, kā būtu, ja tu man piebiedrotos braucienā uz Japānu? Visi tavi izdevumi tiks segti, ап geišas. Ko tu par to saki?

Līnijas otrā galā iestājās ilgstošs klusums, tad Kālijs izdzirdēja Mērlina balsi:

— Lai notiek!

Trīsdesmit piektā nodaļa

Uzaicinājums braukt uz Japānu nokrita tikpat ka no debesīm, un man tā likās ļoti laba doma. Nākamo nedēļu man vajadzēja pavadīt Losandželosa un turpināt darbu ar filmu, tātad būšu jau pusceļā līdz Japānai. Biju tā noņēmies ar Dženellu, ka gribējās kādu laiciņu no viņas atpūsties. Zināju, ka manu braucienu uz Japānu Dženella uztvers kā personisku apvainojumu, un tas mani ielīksmoja.

Valija tikai pavaicāja, cik ilgi palikšu Japānā, un es atbildēju, ka apmēram nedēļu. Viņa neko neiebilda. Patiesībā viņa parasti nopriecājās, ka braucu projām, jo mājās es aizvien mētājos, kā nemiera trenkts, un kritu visiem uz nerviem. Daudz laika Valija pavadīja, ciemojoties pie vecākiem un citiem radiniekiem, un bērnus allaž ņēma līdzi.

Lasvegasā Kālijs ar rolsroisu mani sagaidīja tieši uz nolaišanās joslas, lai man nebūtu jādodas cauri lidostas ēkai. Lidz ar to manās smadzenēs apklusa trauksmes zvans.

Kālijs jau sen bija man paskaidrojis, kāpēc viņš dažkārt sagaida klientus tieši uz nolaišanās joslas. To viņš darīja, izvairoties no FIB aģentu filmu kamerām, ar kurām tie novēroja visus atbraukušos pasažierus.

Tai vietā, kur gaiteņi izbeidzās centrālajā uzgaidīšanas zālē, pie sienas atradās milzīgs pulkstenis. Aiz pulksteņa īpašā kabīnē bija ierīkotas filmu kameras, kas fiksēja dedzīgo azartspēlmaņu barus, kuri no visām pasaules malām traucās uz Lasvegasu. Dežurējošā FIB brigāde naktī izskatīja uzņemtās filmas un pārbaudīja, vai tajās redzamie

cilvēki nav reģistrēti meklējamo sarakstos. Bezrūpīgi banku aplaupītāji, bēguļojoši izšķērdētāji, liela vēriena naudas viltotāji, veiksmīgi bērnu nolaupītāji un izspiedēji nevarēja vien nobrīnīties, kad tika notverti, vēl nepaguvuši izmantot iespēju kazino azartspēlēs atmazgāt savu negodīgā ceļā iegūto naudu.

Kad Kalijam apjautājos, kā tas nācis zināms viņam, draugs pastāstīja, ka viesnīcā par apsardzes priekšnieku strādā bijušais FIB aģents. Tātad izskaidrojums bija gaužām vienkāršs.

Pamanīju, ka Kālijs šai reizē pats sēž pie rolsroisa stūres. Iztika bez šofera. Apbraucis apkārt lidostas ēkai, viņš stūrēja uz bagāžas izsniegšanas vietu. Palikām abi automobilī sēžot, gaidīdami, kamēr uz slīdlentes parādīsies mana ceļasoma. Tā sēžot, Kālijs īsos vārdos paskaidroja, kā mums jārīkojas.

Vispirms viņš pieteica Grounveltam nesacīt, ka mes uz Japānu izbraucam jau nākamajā rītā. Lai izliekos, ka esmu ieradies brīvdienās mazliet izklaidēties viesnīcas kazino zālēs. Pēc tam viņš pateica, ka mūsu uzdevums ir no Japānas izvest divus miljonus dolāru jēnās, un neslēpa ar šo nodomu saistīto risku. Kālijs pavisam atklāti sacīja:

— Es, zini, nekādas briesmas nesaskatu, bet tev varbūt liksies citādi. Tāpēc, ja negribi braukt līdzi, saki droši, es sapratīšu.

Kālijs zināja, ka es nespēšu viņam atteikt. Biju viņam parādā divkāršu pateicību. Pirmkārt, tāpēc, ka viņš mani paglāba no cietuma. Un, otrkārt, par to, ka atdeva pie viņa noglabātos trīsdesmit tūkstošus dolāru, kad briesmas bija garām. Manus trīsdesmit taukšķus viņš atdeva skaidrā naudā, divdesmit dolāru banknotēs, un es šo summu noguldīju kādā Vegasas krājbankā. Ja kaut kas nāktu gaismā, mums jau bija izgudrots atbilstošs stāsts, ka naudu esmu laimējis azartspēlēs. Kālijs un viņa padotie šo stāstu apliecinātu kā patiesību. Tomēr tas nebija vajadzīgs. Ar armijas rezervēm saistītais skandāls pamazām norima.

— Man aizvien ir gribējies redzēt Japānu, — es sacīju. — Tāpēc man nav iebildumu būt tavam miesassargam. Vai es dabūšu ari šaujamo?

Kālijs nošausminājās:

— Tu gribi, lai mūs nobeidz? Ja kādam sakārosies mūsu naudiņas, lai pievāc vesels! Mūsu aizsarglīdzeklis ir slepenība un iespējami mudīga pārvietošanās. Es to visu esmu izstrādājis līdz beidzamam sīkumam.

— Kādam nolūkam tad tev esmu vajadzīgs es? — es pajautāju. Mani urdīja ziņkāre un piesardzība. Taču tam nebija nekādas nozīmes.

Kālijs nopūtās.

— Ceļš līdz Japānai ir ellīgi tāls, — viņš sacīja. — Man vajadzīga sabiedrība. Lidmašīnā varēsim spēlēt kārtis un Tokijā drusku uzkavēties un palīksmoties. Turklāt tu esi miesās varens vīrs, un, ja kāds mērglis, kam līdz šim laimējies, lūkos mūs aplaupit, tu to ar savu izskatu vien aizbaidīsi.

— Labi, — es teicu. Tomēr visa šī būšana likās stipri aizdomīga.

Tai vakarā mēs ieturējām maltīti kopā ar Grounveltu. Boss neizskatījās visai labi, bet acīmredzot jutās lieliski, jo stāstīja par savām gaitām Vegasā pirmajos gados. Kā ticis pie bagātības no nodokļiem brīvos dolāros, iekams federālās varas iestādes uz Nevadu nebija atsūtījušas savu spiegu un grāmatvežu armiju.

— Bagāts var tapt tikai pa tumšo, — Grounvelts sacīja. Uz šo domu viņš bija ķerts, tā šaudījās pa viņa galvu tāpat, kā Osano bija aptaurējusi iedoma tikt pie Nobela prēmijas. — Šai zemē vispār pie bagātības nevar tikt citādi kā pa tumšo. Visi tie tūkstoši mazo veikaliņu un sīko firmu, kas iemanās nosmelt krējumu, kļūstot par milzu kompānijām, paver legālu ceļu tumšiem darījumiem. — Nekur citur gan neradās tādas iespējas kā Vegasā. Grounvelts nokratīja pelnus no sava Havanas cigāra un apmierināts turpināja: — Tieši tas Vegasu padara tik spēcīgu. Šeit cilvēks pa tumšo var tikt pie bagātības vieglāk nekā jebkur citur. Jā, tas ir Vegasas spēks.

— Mērlins šonakt paliks pie mums, — ierunājās Kālijs. — No rīta, domāju, mēs abi varētu aizlaist uz Los-andželosu un sapirkties šādas tādas antīkas mantiņas. Pie viena es varētu aprunāties ar vienu otru mūsu Holivudas klientu par viņu parādzīmēm.

Grounvelts izpūta kuplu cigāra dūmu.

— Doma nav slikta, — viņš sacīja. — Mani dāvanu krājumi pamazām izsīkst. — Un viņš iesmējās. — Vai jūs zināt, kur es smēlos ideju par apdāvināšanu? Kādā 1870. gadā izdotā grāmatā par azartspēlēm. Izglītība — tā tik ir ko vērta. — Nopūties Grounvelts piecēlās, likdams mums saprast, ka laiks doties projām. Viņš paspieda man roku, tad aiz pieklājības pavadīja mūs līdz savu apartamentu durvīm. Kad jau bijām pārkāpuši slieksni, Grounvelts vēl zīmīgi uzsauca Kalijam:

— Laimīgu ceļu!

Izgājuši no Grounvelta apartamentiem, palikām stāvam terases zaļajā mākslīgajā zālienā, un mums virs galvas spīdēja mēness. Mūsu acu priekšā zaļās un sarkanās ugunīs mirguļoja Vegasas Galvenā iela, un tālumā pret debesim slējās tuksneša kalni.

— Viņš zina, ka mēs rīt braucam, — es sacīju.

— Ja zina, lai zina, — Kālijs noteica. — Rīt pulksten astoņos gaidu tevi brokastīs. Mums agri jādodas ceļā.

Nākamajā rītā mēs no Lasvegasas izlidojām uz Sanfrancisko. Kālijs stiepa milzīgu, dārgu brūnas ādas koferi, kura stūri bija apkalti ar blāvi spīdošu misiņu. Koferis pats bija apjozts ar misiņa stīpām. Smags bija arī metāla slēdzis. Koferis izskatījās baismīgi stiprs un neatverams.

— Tas pats no sevis neatvērsies, — sacīja Kālijs. — Un mēs to allaž varēsim paturēt acīs uz bagāžas ratiņiem.

Es nekad neko tamlīdzīgu nebiju redzējis un tā ari pateicu Kalijam.

— To es uzraku Losandželosā kādā antikvariāta, — Kālijs pašapmierināts paskaidroja.

Japan Airlines lidmašīnā mēs iekāpām piecpadsmit minūtes pirms tās pacelšanās gaisā. Kālijs iekāpšanas laiku ar nolūku bija aprēķinājis līdz pēdējai minūtei.

Ilgajā lidojumā spēlējām kārtis, un, kad Tokijā izkāpām, es Kāliju biju apspēlējis par seštūkstoš dolāriem. Kalijam tas acīmredzot likās tīrais nieks. Viņš paplikšķināja man pa muguru un sacīja:

— Nekas, atpakaļlidojumā es tev atspēlēšos.

No Tokijas lidostas uz savu viesnīcu mēs braucām ar taksometru. Man pēc traka gribējās savām acīm skatīt šo pasakaino Tālo Austrumu pilsētu. Taču ieraudzīju to vēl vairāk nolaistu, vēl melnāk nokvēpušu nekā Ņujorka. Pilsēta likās mazāka, nekā biju domājis, cilvēki augumā sīkāki, mājas zemākas, Tokijas dūmakā tītās aprises šķita kā daudzkārt samazināts man tik labi pazīstamais, nomācošais Ņujorkas siluets. Kad iebraucām Tokijas centra, redzēju cilvēkus ar marles masku uz sejas, kā ķirurgiem. Iespaids palika baismīgs. Kālijs paskaidroja, ka lielajās pilsētās japāņi šīs maskas valkājot tādēļ, lai pasargātu plaušas no šaušalīgi piesārņotā gaisa.

Mēs braucām garām ēkām, kas izskatījās kā no koka celtas, līdzīgas dekorāciju būvēm kinofilmu uzņemšanas laukumā, pastarp tām gaisā slējās moderni debesskrāpji un biroju nami. Ielas mudžēja no gājējiem, daudzi ģērbušies rietumnieciskās drānās, citi, vairākumā sievietes, valkāja kimono vai vismaz ko līdzīgu japāņu apģērbam. Tas bija galvu reibinošs stilu sajaukums.

Viesnīcā abi jutāmies vīlušies. Tā bija moderna un amerikāniska. Milzīgā vestibila grīdu sedza paklājs šokolādes brūnumā, uz tā stāvēja neskaitāmi melni ādas atzveltņi. Gandrīz visos sēdēja sīkie japāņi lietišķi melnos amerikāņu tipa uzvalkos, rokās cieši satvēruši portfeļus. Tādu skatu tikpat labi varētu ieraudzīt Ņujorkas Hiltona viesnīcā.

— Un šitie ir Austrumi? — es ievaicājos.

Kālijs neiecietīgi papurināja galvu.

— Šonakt mums labi jāizguļas. Rīt es vispirms nokārtošu darīšanas, bet vakarā tev parādīšu īsto Tokiju. Tu lieliski izklaidēsies. Nav ko raizēties.

Mums par abiem bija sagatavoti milzīgi apartamenti ar divām guļamistabām. Mēs izkravājām ceļasomas, un es manīju, ka milzīgajā, ar misiņu apkaltajā Kālijā briesmonī gandrīz nekā nav. Abi pēc ilgā brauciena jutāmies noguruši, un, lai gan pulkstenis pēc Japānas laika rādīja tikai seši, tūdaļ likāmies gulēt.

Nākamajā rītā pie manas guļamistabas durvīm atskanēja klauvējiens, un es izdzirdēju Kālijā balsi:

— Kusties nu! Laiks celties.

Pa logu ieraudzīju austam dienu.

Kālijs bija pasūtījis brokastis numurā, un man tas nepatika. Šķita, ka no Japānas maz ko izdosies redzēt. Brokastīs mums pasniedza olas ar šķiņķi, kafiju, apelsīnu sulu un pat angļu smalkmaizītes. Vienīgais austrumnieciskais ēdiens bija pankūkas. Milzīgi lielas, divkārt biezākas, nekā pankūkām jābūt, un izskatījās drīzāk pēc prāvām maizes ņukām, turklāt pretīgi dzeltenas, nevis ēstgribu rosinoši brūnas. Pagaršoju vienu un varēju vai apzvērēt,

ka tā ož pēc zivim.

Pajautāju Kalijam:

— Kas, pie velna, šitie par draņķiem?

— Pankūkas, tikai ceptas zivju eļļā, — Kālijs atbildēja.

— Man neiet pie dūšas, — es sacīju un pastūmu šķīvi viņam.

Kālijs ar baudu tās notiesāja.

— Būs vien tev pie viņu ēdiena jāpierod, — viņš

noteica.

Dzerot kafiju, es ievaicājos:

— Kāda mums ir programma?

— Paskaties, kāds brīnišķīgs laiks, — Kālijs atsaucās.

— Iziesim nelielā pastaigā, un pa ceļam es tev izlikšu visu kā pēc notīm.

Sapratu, ka viņš viesnīcas istabā nevēlas runāt, baidīdamies, ka tur var būt ierīkota noklausīšanās ietaise.

Izgājām no viesnīcas. Vēl bija ļoti agrs rīts, saule tikko pacēlās virs apvāršņa. Nogriezāmies sānieliņā, un negaidot es atrados Austrumos. Cik tālu vien skatiens

sniedza, visapkārt pussagruvušas mājeles, pie zemes pie-

plakušas būdiņas un ielas malā zaļganu atkritumu grēdas, kas pacēlās tik augstu, ka izskatījās pēc mūra. Ielā tikpat kā neredzēja gājēju. Mums garām, melnajam kimono vējā plandot, ar divriteni pabrauca vīrietis. Pēkšņi priekšā iznira divi spēcīgi vīri haki krāsas darba drēbēs, ar marles maskām aizsietu seju. Es salēcos, bet Kālijs nosmējās, jo abi vīrieši nogriezās ap nākamo stūru

— Apžēliņ! — es iesaucos. — Šīs maskas gluži kā spokiem.

— Būs vien jāpierod, — sacīja Kālijs. — Bet tagad paklausies! Gribu, lai tu zinātu, kas darāms, un nenostrādātu kādu aplamību.

Gājām gar pelēkzaļgano atkritumu mūri, un Kālijs man stāstīja, ka gatavojas nelegāli izvest divus miljonus dolāru japāņu jēnās un ka Japānas valdība pieņēmusi stingrus likumus, kas bargi vēršas pret nacionālās valūtas izvešanu no valsts.

— Ja mani pieķers, cietums nodrošināts, — Kālijs teica. — Ja vien Fumiro neizdosies visu nokārtot. Vai arī ja viņš līdz ar mani nenonāks aiz restēm.

— Un kas notiks ar mani? — es ievaicājos. — Ja tevi pieķers, vai tad mani atstās uz brīvām kājām?

— Tu esi ievērojams rakstnieks, — atbildēja Kālijs. — Japāņi pret kultūru izjūt ārkārtīgi lielu cieņu. Tevi gluži vienkārši padzīs no valsts. Tikai turi mēli aiz zobiem!

— Tātad esmu šurp atvests, lai jauki pavadītu laiku, — es sacīju. Zināju, ka Kalijam patīk joki, un gribēju, lai viņš zina, ka man tas ir zināms.

Pēkšņi prātā iešāvās vēl kāda doma.

— Kā, pie velna, mēs Savienotajās Valstīs tiksim cauri muitai? — es pajautāju.

— Nekādai muitai mēs cauri neiesim, — Kālijs atbildēja. — To naudu mēs nogādāsim Honkongā. Tā ir brīvosta. Tur muitošanai ir pakļauti tikai tie, kuriem ir Honkongas pases.

— Ak Dievs! — es iesaucos. — Nu tu paziņo, ka mēs brauksim uz Honkongu. Bet pēc tam, ka tevi nelabais, uz kurieni, — varbūt uz Tibetu?

— Esi taču nopietns! — Kālijs aizrādīja. — Un ne

kriti panikā! Pirms gada es izdarīju visu to pašu, tikai ar nelielu summu, izmēģināšanai.

— Pagādā man šaujamo! — es saciju. — Man, vai

zini, tu, vecais maita, ir sieva un trīs bērni. Dod man iespēju aizstāvēt savu dzīvību. — Tas, protams, tika teikts pa jokam. Lai gan Kālijs no tiesas bija ievilcis

mani ķezā.

Taču Kālijs nesaprata, ka es dzenu velnu.

— Par šaujamo nevar būt ne runas, — viņš teica.

— Katrā japāņu lidmašīnā ir elektroniskā drošības ie

kārta pasažieru un rokas bagāžas pārbaudei. Un gandrīz viss bagāžā nodotais tiek caurskatīts ar rentgena stariem.

— Bridi padomājis, viņš piebilda: — Vienīgās gaisa

satiksmes līnijas, kur rentgena starus neizmanto, ir Ķī

nas aviosabiedrības. Ja kaut kas patiešām atgadās, tu tagad zini, ko darīt.

— Varu iedomāties, kā Honkongā jutīšos viens pats ar diviem miljoniem zaļo, — es sacīju. — Man virs galvas karāsies miljons sasodītu zobenu.

— Tikai neuztraucies! — Kālijs pulējas mani nomierināt. — Itin nekas nenotiks. Mēs izšļūksim cauri, ka nemetas.

Es iesmējos, taču bažas mani neatstāja.

— Bet ja nu tomēr notiek? — es vēl pajautāju. — Ko man tad Honkongā iesākt?

— Ej uz Futabas banku un vaicā pēc viceprezidenta, — Kālijs atbildēja. — Viņš tavus miljonus paņems un konvertēs Honkongas dolāros. Izrakstīs kvīti un par palīdzēšanu palūgs varbūt divdesmit stabus. Pēc tam viņš Honkongas dolārus konvertēs amerikāņu dolāros un palūgs tev vē[ piecdesmit stabus. Amerikāņu dolāri tiks pārvesti uz Šveici, un par to tev atkal izrakstīs kvīti. Nedēļu pēc tā brīža viesnīca «Zanadu» no Šveices bankas saņems čeku par iemaksātiem diviem miljoniem dolāru minus tik un tik procentu par Honkongas bankas sniegtajiem pakalpojumiem. Redzi, cik tas ir vienkārši!

Atpakaļceļā uz viesnīcu es pārdomāju Kālijā teikto. Beidzot atgriezos pie sava pirmā jautājuma:

— Kāda velna pēc es tev esmu vajadzīgs?

— Neuzdod man vairs nekādus jautājumus, bet dari, ko es tev teikšu, — Kālijs atbildēja. — Galu galā tu esi man parādā pateicību vai neesi?

— Esmu, — es atbildēju. Un nevienu jautājumu vairs neuzdevu.

Kad atgriezāmies viesnīcā, Kālijs vairākkārt zvanīja pa telefonu, runāja japāniski, pēc tam paziņoja, ka iziešot.

— Būšu atpakaļ ap pieciem, — viņš piebilda. — Varbūt arī vēlāk. Gaidi mani tepat viesnīcas numurā. Ja vakarā nepārnāku, rīt ar pirmo lidmašīnu kraties mājās. Saprati?

— Sapratu, — es sacīju.

Mēģināju guļamistabā lasīt, bet pēkšņi šķita, ka sadzirdu viesistabā troksni, un gāju lasīt tur. Pusdienas pasūtīju numurā un paēdis piezvanīju uz Savienotajām Valstīm. Sev par lielu pārsteigumu, savienojumu dabūju pāris minūšu laikā. Biju iedomājies, ka vajadzēs gaidīt vismaz pusstundu.

Valija tūdaļ pacēla klausuli, un pēc sievas balss es nopratu — viņa priecājas, ka esmu piezvanījis.

— Kādi tad ir tie noslēpumainie Austrumi? — viņa jautāja. — Kā tu tur izklaidējies? Vai pie geišām jau esi bijis?

— Vēl ne, — es atbildēju. — Pagaidām esmu redzējis vienīgi Tokijas atkritumu kaudzes. Un kopš rita gaidu Kāliju. Viņš aizgāja darīšanās. Vismaz esmu viņu apspēlējis par sešiem taukšķiem.

— Nu labi, — teica Valija. — Tu varētu man un bērniem nopirkt kādu no tiem izdaudzinātajiem kimono. Ak jā, tev, starp citu, zvanīja kāds vīrietis, kas uzdevās par tavu Vegasas draugu. Sacīja, ka gaidot tevi tur. Es teicu, ka esi Tokijā.

Man salēcās sirds. Es gaužām nevainīgi pavaicāju:

— Vai savu vārdu viņš nenosauca?

— Nē, — atbildēja Valerija. — Neaizmirsti man nopirkt dāvanas!

— Nē, nē, neaizmirsīšu.

Atlikušo dienas daļu pavadīju diezgan satraukts. Piezvanīju uz lidostu un lūdzu rezervēt man vietu nākamā rīta lidmašīnā atceļam uz Savienotajām Valstīm. Pēkšņi vairs nejutos pārliecināts, ka Kālijs vispār atgriezīsies. Apskatīju viņa guļamistabu. Milzīgais misiņā kaltais koferis bija nozudis.

Kālijs pārradās jau krietnā krēslā. Satraukts un priecīgs viņš berzēja rokas.

— Viss ir labākajā kārtībā, — viņš sacīja. — Uztraukumam vairs nav ne mazākā iemesla. Šovakar uzdzīvosim, bet rīt pabeigsim darīšanas. Un parīt mēs jau būsim Honkongā.

— Es piezvanīju sievai. Kādu brīdi jauki patērzējām, — es teicu. — No Vegasas zvanījis kāds vīrietis un jautājis, kur es esot. Viņa atbildējusi, ka Tokijā.

Tas Kāliju mazliet atvēsināja. Brīdi padomājis, viņš paraustīja plecus.

— Izklausās pēc Grounvelta, — viņš sacīja. — Pārbauda, vai nojauta viņu nav vīlusi. Šefam vienīgajam ir tavs tālruņa numurs.

— Tu uzticies Grounveltam šādā darījumā? — es pavaicāju un pats tūdaļ apjēdzu, ka esmu pāršāvis pār strīpu.

— Ko, sasodīts, tu ar to gribi sacīt?! — Kālijs iesaucās. — Grounvelts visus šos gadus bijis man tikpat kā tēvs. Viņš mani iztaisīja par cilvēku. Viņam es uzticos kā nevienam, pat vairāk nekā tev.

— Labi, labi, — es teicu. — Tad kāpēc tu viņam nesacīji, ka mēs braucam? Kāpēc gvelzi tās stulbības par kaut kādu antīku mantu pirkšanu Losandželosā?

— Tāpēc, ka viņš ir mācījis tā rīkoties, — Kālijs atcirta. — Nekad nevienam neteikt neko tādu, kas tam nav jāzina. Viņš par to ar mani vēl leposies, kaut aizbraukšanas dienu pašam nācās uzzināt. Esmu visu darījis pilnigi pareizi. — Tikmēr Kālijs jau bija nomierinājies.

— Labi, iesim! — viņš man uzsauca. — Ģērbies! Šovakar es tev parādīšu kaut ko tādu, ko tu savā mūžā nekad vēl neesi piedzīvojis.

Nezin kāpēc man prātā ienāca Elijs Hemsijs.

Kā ikviens, kas saskatījies filmas par Austrumiem, es iztēlojos, ka mēs nakti pavadīsim geišu namā — burvīgas, neskaitāmiem talantiem apveltītas sievietes darīs visu, lai mani iepriecinātu. Kad Kālijs sacīja, ka braucam pie geišām, es gaidīju, ka mani aizvedīs uz kādu no pasakaini greznajiem, krāšņi izrotātajiem namiem, ko biju redzējis kinofilmās. Tāpēc jutos nepatīkami pārsteigts, kad šoferis apturēja automobili vienā no Tokijas galvenajām ielām pie maza restorāniņa ar sauljumiem gar visu fasādi. Tas izskatījās pēc parasta apšaubāma ķīniešu kroģeļa kaut kur Manhetenas nomalē. Metrdotels izveda mūs cauri apmeklētāju pārpildītajam restorānam, un mēs nonācām atsevišķā ēdamzālē.

Šī telpa bija iekārtota krāšņā japāņu stilā. No griestiem nokarājās krāsainas laternas, uz garā banketu galda, kas pacēlās labi ja pēdu virs grīdas, skaisti, apgleznoti šķīvji, gleznas tasītes un ziloņkaula irbuļi. Mūs sagaidīja četri kimono ģērbušies japāņi. Viens bija misters Fumiro. Viņš sarokojās ar Kāliju, pārējie trīs zemu paklanījās. Kālijs viņus iepazīstināja ar mani. Fumiro es dažkārt biju redzējis Vegasā pie spēļu galdiem, taču pazīstami mēs nebijām.

Sīkiem solīšiem ēdamzālē ietipināja septiņas geišas. Visas ģērbušās neredzēti skaistiem krāsainiem ziediem izšūtos, greznos brokāta kimono. Sejas biezā kārtā klātas ar baltu pūderi. Viņas sasēdās uz spilveniem ap banketu galdu, pa vienai blakus katram vīrietim.

Pēc Kālijā priekšzīmes arī es apsēdos uz spilvena pie galda. Apteksnes ienesa milzīgus šķīvjus ar zivīm un dārzeņiem. Katra geiša baroja viņai uzticēto vīrieti. Viņas pasniedza uz ziloņkaula irbuļa uzdurtu zivs kumosiņu vai zaļu dārzeņa strēmeli. Pēc tam slaucīja mums muti neskaitāmās samitrinātās un sasmaržinātās salvetēs, kas izskatījās pēc trauku mazgājamiem vīšķiem.

Mana geiša sēdēja man ļoti tuvu, ar visu augumu atslējusies pret manējo, un ar burvīgiem Smaidiem un lūdzošiem žestiem aicināja mani ēst un dzert. Manu tasīti viņa nemitīgi papildināja ar dzērienu, kas, manuprāt, bija izdaudzinātais sakē. Tas garšoja lieliski, bet ēdiens šķita pārlieku zivjains, līdz beidzot tika pasniegts bagātīgi garnēts, kubiņos sagriezts bifšteks Kobes gaumē, ļoti gardā mērcē.

Ieskatījies ciešāk, es sapratu, ka manai burvīgajai geišai ir vismaz četrdesmit. Lai gan viņa bija cieši man piekļāvusies, es nesajutu neko citu kā smago kimono brokātu, kurā viņa bija ievīstīta kā ēģiptiešu mūmija.

Pēc vakariņam geišas cita pēc citas mūs izklaidēja. Viena spēlēja mūzikas instrumentu, kas bija līdzīgs flautai. Tikām biju tā sadzēries, ka šāda mūzika manās ausis skanēja kā skotu dudas. Nākamā geiša skandēja kaut ko tādu, kas varēja būt dzeja.

Vīrieši aplaudēja. Tad piecēlās mana geiša. Es viņu uzmundrināju. Manējā pārmeta dažus apbrīnojamus kūleņus.

Patiesību sakot, viņa mani briesmīgi pārbiedēja, kūleņodama taisni man pār galvu. Pēc tam viņa tādu pašu kūleni meta pāri Fumiro galvai, bet tas viņu pusceļā saķēra un noskūpstīja vai vismaz mēģināja noskūpstīt. Biju pārlieku piemeties, lai skaidri saskatītu. Geiša veikli izvairījās, kā pārmezdama viegli iesita Fumiro pa vaigu, un abi līksmi iesmējās.

Pēc tam geišas iesaistīja vīriešus rotaļās. Man par pārsteigumu, darbā tika laists apelsīns. Augli uzdūra uz irbuļa, un mums tajā bija jāiekož, turot rokas aiz muguras. Geiša lūkoja auglī iekost no otras puses. Apelsīnam šūpojoties starp sievieti un vīrieti, abas sejas saskārās kā glāstā, un geišas uzjautrinātas ieķiķinājās.

Kālijs man aiz muguras klusu norūca:

— Pasarg Dievs, nākamā rotaļa būs «trāpi pudelē»!

To teikdams, viņš plati uzsmaidīja Fumiro. Tas šķita jūtamies ļoti omulīgi, bez mitas kaut ko japāniski uzsauca geišām un raudzīja tās tvarstīt.

Pēc tam gāja vaļā rotaļas ar nūjiņām, ar bumbām, visādi triki ar mānīšanos, un es biju tā piesūcies, ka jutos tikpat līksmi kā Fumiro. Vienubrīd es pat nogāzos spilvenos, un mana geiša, ielikusi manu galvu sev klēpī, slaucīja man seju ar karstu, sasmaržinātu salveti.

Nākamais, ko es kā pa miglu atminos, — abi ar Kāliju braucām automašīnā, kurai pie stūres sēdēja šoferis. Garām slīdēja tumsā grimstošas ielas, un tad auto apstājās kāda nomales nama priekšā. Kālijs ieveda mani pa vārtiem, un mājas durvis kā pēc burvja mājiena atvērās. Un tad es ieraudzīju, ka esam nonākuši īstā Austrumu namā. Istaba bija galīgi tukša, tikai uz gridas salikti niedru pīteņa paklāji gulēšanai. Plānās koka sienas bija atbīdāmas kā durvis.

Es nokritu uz pirmā pīteņa. Man šausmīgi gribējās gulēt. Kālijs notupās man blakus.

— Nakti mēs pārlaidīsim šeit, — viņš čukstēja. — No rīta tevi pamodināšu. Paliec te un gaidi! Gan par tevi kāds parūpēsies.

Kalijam aiz muguras ieraudzīju Fumiro smaidīgo seju. Fumiro vairs nemaz nelikās piedzēries, un man galvā iezvanījās trauksmes zvans. Visiem spēkiem pūlējos piecelties no pīteņa, bet Kālijs nogrūda mani atpakaļ. Tad es izdzirdēju Fumiro balsi:

— Jūsu draugam ir vajadzīga sabiedrība.

Es atslīgu uz pīteņa. Jutos pārāk noguris. Man viss bija pie vienas vietas. Un tad jau biju aizmidzis.

Nezinu, cik ilgi biju gulējis. Mani pamodināja švīkoņa, kādam atbīdot slīdošās durvis. Aptumšoto laternu blāvajā gaismā ieraudzīju pa atbīdītajām durvīm ienākam divas japānietes gaišzilā un dzeltenā kimono. Par abām tās nesa sarkankoka toverīti, kurā kūpēja karsts ūdens. Abas mani izģērba un nomazgāja no galvas līdz kājām, viegliem pirkstiem braucīdamas man miesu, izmasēdamas ik muskuli. Meitenēm tā darbojoties, es stipri sabudinā-jos, un viņas, to pamanījušas, ieķiķinājās, viegli uzšāva pa manu daiktu, tad paņēma savu sarkankoka toveri un nozuda.

Biju jau tiktāl atjēdzies, ka spēju nodomāt — kur, ellē, Kālijs palicis, tomēr galva bija pārāk dulla, lai es celtos augšā un viņu meklētu. Durvis atbīdījās, un siena atkal atvērās. Nu tajā parādījās viena pati meitene — pavisam cita, un, tikai viņu apskatījis, es sapratu, kāds pienākums uzticēts šai geišai.

Meitene bija ģērbusies garā, plandošā, zaļā kimono, kas apslēpa viņas augumu. Seja skaista, eksotiskie vaibsti izcelti ar prasmīgi uzliktu kosmētiku. Biezie, piķmelnie mati sasukāti galvvidū augstā mezglā un sasprausti ar mirguļojošu ķemmi, kas likās apdarināta ar dārgakmeņiem. Meitene pienāca klāt, un, kad grasījās notupties, ieraudzīju basas, smalkas un daiļi veidotas pēdiņas tumšsarkani nolakotiem nagiem.

Gaisma šķita vēl vairāk noblāvam, un pēkšņi meitene bija kaila. Ķermenis maigi pienbalts, krūtis mazas, bet tvirtas. Krūšu galiņi apbrīnojami sārti, it kā piekrāsoti. Viņa noliecās pār mani, izņēma ķemmi no matiem un sapurināja galvu. Garās, melnās šķipsnas pajuka un noslīga pār visu manu ķermeni, un tad viņa mani skūpstīja, laizīja, un ar katru viņas galvas kustību mati kutinot pārslīdēja pār maniem gurniem. Meitenes mute bija silta, mēle paasa. Grasījos pakustēties, bet viņa atspieda mani atpakaļ. Beigusi viņa nogūlās man blakus un manu galvu atslēja pret savām krūtīm. Naktī es reiz pamodos un meiteni vēlreiz samīlēju. Viņa aptvēra manas kājas ar savējām un piekļāvās man tik cieši, it kā mīlēšanās būtu mūsu savstarpējs cīniņš. Japāniete mīlējās neganti, kulminācijas brīdī spalgi iekliedzās, un mēs abi atkritām uz pīteņa. Pēc tam apskāvušies aizmigām.

Mani atkal pamodināja bīdāmo durvju slīdēšana. Istabu piestaroja agrīna rīta gaisma. Meitene bija nozudusi. Pa atbīdīto sienu es ieraudzīju Kāliju blakustelpā sēžam uz sava misiņā kaltā kofera. Lai gan viņš atradās tālu no manis, redzēju, ka viņš smaida.

— Ei, Mērlin, mosties, celies! — viņš sacīja. — Šorīt

mēs laižam uz Honkongu.

* * *

Koferis bija tik smags, ka nest uz automašīnu to vajadzēja man, Kalijam nepietika spēka. Šofera nebija, Kālijs pats sēdās pie stūres. Kad piebraucām pie lidostas, Kālijs automašīnu atstāja turpat ēkas priekšā. Es stiepu koferi, Kālijs gāja pa priekšu, izbrīvēdams man ceļu, līdz nonācām pie bagāžas pārbaudes nodalījuma. Es joprojām lāgā neturējos uz kājām, un milzīgais koferis sitās man gar stilbiem. Pārbaudes nodalījumā pie manas biļetes pielīmēja kvīts pasakni. Nospriedu, ka tam nav nekādas nozīmes, ja jau Kālijs neliekas neko redzam, un neteicu ne vārda.

Devāmies uz lidlauku, taču lidmašīnā vēl nekāpām. Kālijs nogaidīja, kamēr no lidostas ēkas izbrauca platforma ar bagāžu un mēs pašā ceļasomu kaudzes virsu ieraudzījām savu misiņā kalto milzeni. Noskatījāmies, kā strādnieki bagāžu ielādē lidmašīnas vēderā, un tikai tad paši kāpām iekšā.

Lidojums līdz Honkongai ilga pāri par četrām stundām. Kālijs nervozēja, un es viņu apspēlēju vēl par četriem tūkstošiem. Kamēr spēlējām, es viņam šo to pajautāju.

— Tu teici, ka mes brauksim rīt, — es sacīju.

— Taisnība, tā es biju domājis, — Kālijs atbildēja.

— Taču Fumiro naudu sagādāja agrāk, nekā varēja cerēt.

Jutu, ka viņš mānās.

— Man šī tikšanās ar geišām tīri labi patika, — es teicu.

Kālijs kaut ko atburkšķēja. Viņš izlikās pētām kārtis, bet es manīju, ka viņa domas aizņemtas pavisam ar ko citu.

— Vidusskolas skuķu kaitēšanās, — viņš sacīja.

— Visa šī geišu būšana ir gatavais bleķis. Ar Vegasu nevar salīdzināt.

— Neteikšu vis, — es iebildu. — Man viņas šķita itin jaukas. Taču tas, ko piedzīvoju vēlāk, jāatzīst, man patika daudz labāk.

Kālijs aizmirsa skatīties kārtīs.

— Ko piedzīvoji? — viņš jautāja.

Es izstāstīju par meitenēm. Kālijs novīpsnāja.

— To jau Fumiro. Tev nu gan tikusi cūkas laime. Bet es visu nakti noskrējos kā velna apsēsts. — Viņš apklusa. — Tātad beidzot tevi pielauza gan. Varu derēt, ka šī bija pirmā reize, kad tu kļuvi neuzticīgs tam savam Los-andželosas sievišķim.

— Taisnība, — es sacīju. — Bet, velns ar ārā, trīstūkstoš jūdžu attālumā tas taču neskaitās.

Kad nolaidāmies Honkongā, Kālijs teica:

— Ej uz bagāžas nodalījumu un gaidi koferi! Es palikšu pie lidmašīnas, kamēr to izkraus. Tad došos līdzi bagažas platformai. Drošs paliek drošs, lai neviens nepalaiž nagus.

Es ātri izgāju cauri lidostas zālei pie bagāžas slīdlen-tēm. Visa lidosta mudžēja no cilvēkiem, bet sejas, lai arī austrumnieciskas, no japāņu ģīmjiem atšķīrās. Lente sāka slīdēt, un es uzmanīgi vēroju, kad parādīsies misiņā kaltais koferis. Pēc desmit minūtēm nobrīnījos, kāpēc Kālijs vēl nerādās. Palūkojies apkārt, redzēju, ka te, paldies Dievam, marles maskas neviens nevalkā, — Japānā tās bija rēgojušās kā spoki. Nevienu aizdomīgu tipu nekur tuvuma nemanīju.

Beidzot uz lentes izslīdēja misiņā kaltais koferis, un es šo pagrābu, līdzko tas šļūca man garām. Koferis aizvien vēl bija tikpat smags. Pārbaudīju, vai kāds to nav mēģinājis atvērt. Knibinādamies ap slēdžiem, pamanīju pie roktura piesietu mazu birciņu. Uz tās bija rakstīts «Džons Mērlins» un zem mana vārda mājas adrese un pases numurs. Beidzot man pielēca, kāpēc Kālijs aicinājis mani līdzi uz Japānu. Ja kāds nonāktu aiz restēm, tad tas būtu es.

Apsēdos uz kofera, un pēc piecām minūtēm parādījās Kālijs. Ieraudzījis mani, viņš apmierināts gluži vai iesta-rojās smaidā.

— Lieliski! — viņš sacīja. — Taksometrs jau gaida. Braucam uz banku. — Nu viņš pats spēja pacelt koferi un pats to no lidostas ēkas aiznesa uz taksometru.

Braucām pa līkumotām, ļaužu pārpildītām sānieliņām. Es neteicu ne vārda. Biju taču Kalijam parādā pateicību un nu beidzot varēju savu parādu nolīdzināt. Tomēr jutos aizvainots, ka viņš mani mānījis un pakļāvis tādam riskam, bet Grounvelts atkal varēs ar viņu lepoties. Un par šo pašu nodevību nolēmu Kalijam neatklāt, ka man viss ir skaidrs. Gan jau viņš pats to nojauš. Un noteikti ir sagatavojis kādu pasaciņu, ko man celt priekšā.

Taksometrs apstājās pie pussagruvušas ēkas vienā no galvenajām ielām.

Uz loga zeltītiem burtiem stāvēja rakstīts «Futabas Starptautiskā banka». Katrā pusē durvīm stāvēja pa uniformētam sargam ar mašīnpistoli uz krūtīm.

— Drūma pilsēta šī Honkonga, — Kālijs sacīja, ar galvu pamādams uz sargiem. Koferi viņš bankā ienesa pats.

Ēkas vestibilā viņš pieklauvēja pie kādām durvīm, un mēs iegājām pa tām. Sīks, bārdains eirāzietis laipni uzsmaidīja Kalijam, un viņi sarokojās. Kālijs vīreli iepazīstināja ar mani, taču nosauktais vārds izskanēja kā dīvains zilbju savervelējums. Tad eirāzietis cauri vestibilam ieveda mūs milzīgā telpā ar garu apspriežu galdu. Kālijs uzmeta koferi uz galda un atslēdza. Skats, jāatzīst, paveras iespaidīgs. Koferis bija pielādēts čaukstošam japāņu banknotēm — melna druka uz gaišzila papīra.

Eirāzietis nocēla klausuli un ierēca tajā, jādomā, ķīniski, kādu pavēli. Pēc dažām minūtēm telpa piegāzās pilna ar bankas ierēdņiem. Veseli piecpadsmit, visi melnos uzvalkos. Viņi uzklupa koferim. Pagāja vairāk nekā trīs stundas, kamēr nauda tika saskaitīta, salikta kaudzītēs, vēlreiz pārskaitīta un pārbaudīta. Tad eirāzietis veda mūs atpakaļ uz savu kabinetu, pierakstīja veselu lērumu papīru, katru parakstīja, apzieģelēja ar bankas zīmogu un visu čupu atdeva Kalijam. Pārskatījis dokumentus, Kālijs tos iebāza kabatā. Šī dokumentu kaudze tātad bija Kālijā pieminētā «mazā» kvītiņa.

Beidzot mēs stāvējām saules piestarotajā ielā bankas priekšā. Kālijs aiz sajūsmas nezināja kur dēties.

— Esam to paveikuši, — viņš sacīja. — atviegloti uzelpot.

Nu varam

Es papurināju galvu.

— Kā tu varēji uzņemties tik šausmīgu risku? — es teicu. — Tas taču ārprāts, vazāties apkārt ar tādu milzumu naudas.

Kālijs pasmaidīja.

— Un kā tev šķiet — ko nozīmē vadīt kazino Vega-sā? Arī tas ir risks. Esmu uzņēmies riskantu darbu. Bet no šā darba man atlec brangs labums.

Kad iekāpām taksometrā, Kālijs lika šoferim vest mūs uz lidostu.

— Žēlīgais Dievs! — es iesaucos. — Esam apjoņojuši puspasauli, bet man nav vēlēts nobaudīt nevienu Hon-kongas ēdienu.

— Neizaicināsim likteni, — Kālijs sacīja. — Kāds varbūt domā, ka nauda vēl ir pie mums. Labāk mudīgi laidīsimies mājās.

Ilgajā lidojumā atpakaļ uz Savienotajām Valstīm Kalijam varen laimējās — viņš no man zaudētajiem desmit stabiem atspēlēja atpakaļ veselus septiņus. Viņš atspēlētu arī pārējos trīs, ja es nebūtu atteicies turpināt.

— Nelauzies! — viņš sacīja. — Dod man iespēju atspēlēties. Esi godavīrs!

Es palūkojos viņam tieši acīs.

— Nē, — es teicu. — Gribu vismaz vienreiz šā brauciena laikā pārspēt tevi viltībā.

Kālijs tā kā mazliet noraustījās un atlikušo ceļa gabalu līdz Losandželosai ļāva man mierīgi gulēt. Biju apsolījies palikt ar viņu kopā, līdz viņš sagaidīs lidmašīnu uz Ve-gasu. Kamēr gulēju, Kālijs acīmredzot bija daudz ko pārdomājis un nācis pie secinājuma, ka esmu pamanījis pie kofera piesieto birku ar manu vārdu.

— Klausies! — viņš teica. — Tu vari man droši ticēt. Ja tev brauciena laikā gadītos nepatikšanas, mēs abi ar Grounveltu un arī Fumiro būtu tevi izpestījuši. Taču es tavu palīdzibu protu novērtēt. Bez tevis nekas nebūtu iznācis, man nebūtu izturējuši nervi.

Es iesmējos.

— Tu esi man parādā trīs tūkstošus, — es sacīju. — Noguldi tos «Zanadu» kasē, un es tos izmantošu bakarā likmei.

— Pats par sevi saprotams, — Kālijs atsaucās. — Paklau, vai tiešām tu esi spējīgs krāpt savus sievišķus un justies drošs tikai tad, ja tevi no viņām šķir trīstūkstoš jūdzes? Pasaule nav tik liela, lai šitā kļūtu neuzticīgs vairāk par divām reizēm.

Abi nosmējāmics, paspiedām viens otram roku, un Kālijs iekāpa lidmašīnā. Viņš joprojām palika mans draugs, vecais labais Uzskaitītājs Kālijs. Nedrīkst tikai viņam līdz galam uzticēties. No sākta gala biju zinājis, kas viņš tāds ir, un tomēr biju pieņēmis viņa draudzību. Kā gan lai es dusmojos, ja Kālijs paliek uzticīgs savam raksturam?

Izgāju cauri Losandželosas lidostas ēkai un apstājos pie tālruņiem. Jāpiezvana Dženellai un jāpavēsta, ka esmu atgriezies. Es tikai nezināju, vai stāstīt, ka esmu bijis Japānā. Nolēmu tomēr nestāstīt. Rīkošos pēc Grounvelta ieteikuma. Un tad pēkšņi kaut ko atcerējos. Man nebija Austrumu dāvanu ne Valerijai, ne bērniem.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Savā ziņā ir interesanti kā neprātīgam tiekties pēc kāda, kurš pretī neizrāda tādu pašu neprātīgu tieksmi. Cilvēks kļūst gluži kā akls un kurls. Vai ari pats izvēlas tāds kļūt. Gandrīz pirms gada man kāds it kā iečukstēja ausī, ka Dženella mani krāpj. Daudz kas man lika uzmanīties, saņēmu arī dažādus mājienus.

Kādā no maniem braucieniem uz Losandželosu lidmašīna nolaidās pusstundu agrāk. Parasti Dženella mani sagaidīja lidostā, bet tai reizē viņas nebija. Izgāju cauri lidostas ēkai un paliku ārā gaidot. Kaut kur manās smadzenēs, dziļi noslēpta, vandījās doma, ka nu beidzot viņu pieķeršu. Pats nezināju, kādā nodarījumā. Varbūt sasitusies ar kādu tēvaini un, gaidot lidmašīnu, abi iedzer. Varbūt pavada citu vīrieti, kas brauc prom no Losandželosas. Izdomājos diezin ko vēl. Es viņai ipaši neuzticējos.

Un es viņu patiesi pieķēru, tikai nepavisam ne tā, ka biju domājis. Ieraudzīju Dženellu iznākam no automobiļu stāvvietas un šķērsojam plato divvirzienu šoseju, kas veda uz lidostu. Viņa gāja ļoti lēnām, ļoti negribigi un bija ģērbusies garos, pelēkos svārkos, baltā blūzē. Garie gaišie mati bija uzsprausti pakausī. Tobrīd mani gandrīz pārņēma žēlums pret viņu. Dženellā manīju tik lielu nevēlēšanos iet — kā bērnam, kad vecāki to pret paša gribu spiež apmeklēt skolas sarīkojumu. Kontinenta otrā krastā es biju steidzies uz lidostu un nonācis tur veselu stundu pirms lidmašīnas pacelšanās. Šeit biju traucies cauri lidostas ēkai, lai tikai drīzāk viņu satiktu. Miru vai nost ilgās pēc Dženellas, bet viņa acīmredzot nemaz ne-

mira nost ilgās pēc manis. Kamēr nokāvos ar šādām domām, Dženella pacēla galvu, ieraudzīja mani, un viņas seja atplauka smaidā. Viņa apkampa mani, skūpstīja, un man aizmirsās, ko biju redzējis.

Šai laikā viņa bija aizņemta mēģinājumos, jo tika sagatavota jauna izrāde, kam vajadzēja parādīties uz skatuves jau pēc dažām nedēļām. Dienu es strādāju studijā, tāpēc viss bija labākajā kārtībā. Mēs satikāmies vakaros. Dženella man zvanīja uz studiju un pateica, kad mēģinājums beigsies. Kad pajautāju pēc numura, lai pats varētu viņai piezvanīt, Dženella atbildēja, ka teātrī tālruņa neesot.

Kādu vakaru, kad mēģinājums ieilga, es aizbraucu uz teātri viņai pretī. Kad jau grasījāmies iet ārā pa durvīm, no biroja iznāca kāda meitene un sacīja: «Dženella, tev zvana misters Evartss,» — un veda viņu sev līdzi pie tālruņa.

No biroja Dženella iznāca sasārtusi, priekā starojoša, taču, palūkojusies manī, sacīja:

— Man pirmo reizi kāds zvana. Es nemaz nezināju, ka teātrī vispār kādu aicina pie tālruņa.

Nu jau es otrreiz izdzirdēju čukstus par Dženellas aizdomīgo rīcību. Tomēr izjutu bezgalīgu prieku, atrodoties viņas tuvumā, izbaudot viņas ķermeni, kaut vai tikai lūkojoties viņas sejā. Man joprojām patika Dženellas acu un mutes izteiksme. Es mīlēju viņas acis. Dženellas acīs varēja pēkšņi parādīties sāpīgas skumjas, un tomēr tās šķita līksmas. Viņas mute man likās pasaulē visdaiļākā. Goda vārds, es aizvien vēl biju kā bērns. Kaut arī zināju, ka Dženella mani krāpj, man viss bija vienalga. Patiesībā viņai riebās melot, un viņa meloja nemākulīgi. Kā jokodamās Dženella varēja paziņot, ka tas, ko viņa stāsta, ir meli. Bet pat tā bija blēdīšanās.

Un tomēr man bija vienalga. Es to neņēmu galvā. Protams, es cietu, taču tas vēl bija tīrais nieks. Bet, dienām ritot, viņa sagādāja man arvien mazāk prieka un arvien vairāk lika ciest.

Biju pārliecināts, ka viņai ar Elisu ir intīmas attiecības. Reiz, kad Elisa veselu nedēļu bija no pilsētas aiz-

braukusi kaut kur filmēties, es devos uz viņu abu kopīgo dzīvokli, lai paliktu tur pa nakti. Elisa tovakar piezvanīja Dženellai no liela tāluma, lai tikai papļāpātu. Dženella runāja strupi, gandrīz dusmīgi. Pēc pusstundas, kad mēs jau mīlējāmies, tālrunis zvanīja atkal. Dženella pasniedzās, nocēla klausuli un pameta zem gultas.

Man daudz kas Dženellā patika, taču par visu vairāk priecājos par viņas dusmām, ja tikām traucēti mīlēšanās brižos. Dažkārt viesnīcā, ja zvanīja tālrunis, viņa neļāva man atbildēt, nedz ari ļāva ielaist viesmīli ar pasūtīto ēdienu un dzeramo, ja mēs grasījāmies uz gultu.

Nedēļu vēlāk es no sava viesnīcas numura piezvanīju Dženellai uz dzīvokli. Zināju, ka viņa parasti ceļas vēlu, tāpēc līdz pulksten vienpadsmitiem viņu netraucēju. Izdzirdēju pārtraukto signālu — tātad tālrunis aizņemts. Pusstundu nogaidīju, tad zvanīju vēlreiz, un tālrunis atkal bija aizņemts. Pēc tam veselu stundu zvanīju ik pēc desmit minūtēm, bet katru reizi tālrunis bija aizņemts. Un tad man prātā pēkšņi uzzibsnīja doma — Elisa un Dženella ir gultā, bet klausule nomesta. Kad beidzot dabūju savienojumu, atbildēja Elisa. Balss viņai skanēja maigi, apmierināti. Un man tapa skaidrs, ka viņas mīlējušās.

Citureiz mēs bijām norunājuši braukt uz Santabarbaru, bet Dženellai negaidot piezvanīja no režisora biroja un aicināja viņu ierasties uz kinoprovēm. Dženella sacīja — tas ilgšot ne vairāk kā pusstundu, un es aizbraucu līdzi uz studiju. Režisors bija sens Dženellas draugs un, ienācis birojā, maigi, kā glāstot pieskārās Dženellas vaigam, un viņa tam uzsmaidīja. Es tūdaļ sapratu, ko nozīmē šis žests. Tā savu maigumu izrāda bijušais mīļākais, kas nu ir labs draugs.

Pa ceļam uz Santabarbaru es pavaicāju, vai Dženella kādreiz ir gulējusi ar šo režisoru. Viņa palūkojās manī un atbildēja: «Jā.» Vairāk neko es viņai nejautāju.

Reiz bijām norunājuši abi doties vakariņās, un es aizbraucu Dženellai pakaļ uz viņas dzīvokli. Dženella vēl nebija apģērbusies. Durvis atvēra Elisa. Man Elisa aiz-

vien patikusi, un, lai cik tas dīvaini, es īsti neizpratu, ka viņa varētu būt Dženellas mīlniece. Vismaz nebiju par to pārliecināts. Elisa vienmēr skūpstīja mani uz lūpām, un viņas skūpsts bija patīkams. Šķita, ka viņa manā sabiedrībā jūtas ļoti labi. Var teikt, mēs sapratāmies. Tomēr Elisai it kā pietrūka sievišķības — viņa bija ļoti tieva, valkāja apspīlētus kreklus, lai izceltu tvirtās krūtis, un izturējās pārāk lietišķi. Elisa pasniedza man dzeramo, uzlika Edītes Piafas iedziedātu plati, un mēs gaidījām, kad Dženella iznāks no vannas istabas.

Dženella mani noskūpstīja un teica:

— Piedod, Mērlin, es velti izmēģinājos tevi sazvanīt viesnīcā. Šovakar man ir mēģinājums. Režisors pats atbrauks man pakaļ.

Es biju sašauts. Un atkal man ausīs ieskanējās čuksts. Dženella smaidīja kā saulīte, taču viņas lūpas mazliet notrīsēja, un man gribot negribot bija jādomā, ka viņa melo. Dženellas skatiens neatlaidīgi urbās man sejā. Viņa gribēja, lai es noticētu, bet saprata, ka es neticu. Tad viņa sacīja:

— Režisors atbrauks man pakaļ. Es pacentīšos tikt cauri līdz vienpadsmitiem.

— Labi, — es atteicu. Pār Dženellas plecu redzēju, ka Elisa nodūrusi skatienu savā glāzē, nepārprotami pulēdamās nedzirdēt, ko mēs runājam.

Es kādu brīdi pagaidīju, un režisors patiešām atbrauca. Jauns cilvēks, bet gandrīz pliku pauri, ļoti rosīgs un lietišķs. Viņam nebija laika pat iedzert ar mums. Viņš rāmi uzrunāja Dženellu:

— Šovakar mēģinājums notiks manā dzīvoklī. Gribu, lai rītdien kostīmu mēģinājumā tu savu lomu nospēlētu nevainojami. Mēs abi ar Evartsu scenārijā šo to esam pārveidojuši gan formā, gan pēc satura.

Tad viņš pagriezās pret mani.

— Piedodiet, ka samaitāju jums vakaru, taču darbs paliek darbs. — Viņš it kā parodēja nodeldēto teicienu.

Šis režisors, jāatzīst, likās itin patīkams cilvēks. Es salti uzsmaidīju viņam un Dženellai.

— Ko lai dara, — es sacīju. — Mēģiniet vien, cik ilgi jums labpatīk.

To izdzirdējusi, Dženella satraucās.

— Kā tu domā, vai līdz desmitiem mēs nevarētu tikt cauri? — viņa vaicāja režisoram.

Un viņš atbildēja:

— Ja strādāsim, spēkus netaupīdami, varbūt tiksim arī.

— Tu taču varētu pagaidīt šeit, pie Elisas, — Dženella uzrunāja mani, — es atgriezīšos ap desmitiem, un mēs vēl paspēsim aizbraukt vakariņas. Ksi ta ar mieru?

Es atbildēju:

— Protams.

Tā nu es paliku pie Filisas, un mēs abi gluži jauki aprunājāmies. Elisa teica, ka esot pārkārtojusi dzīvokli, un, paņēmusi aiz rokas, izvadāja mani pa visām telpām. Dzīvoklis patiešām izskatījās brīnišķīgs. Virtuvē bija ierīkotas īpašas žalūzijas, trauku skapji rotāti ar intarsiju. Pie sienas piekārti vara katli un pannas.

— Burvīgi, — es sacīju. — Grūti pat iedomāties, ka to visu izdomājusi Dženella.

Elisa iesmejas.

— Nē, — viņa teica. — Mājas gars šai dzīvoklī esmu es.

Pēc tam viņa mani izvadāja pa trim guļamistabām.

Viena no tām acīmredzot bija paredzēta bērnam.

— Šī ir domāta Dženellas dēlam, kad viņš atbrauc mūs apciemot.

Pēc tam Elisa ieveda mani lielajā guļamistaba, kur stāvēja milzīga gulta. Te viss patiešām bija pārkārtots. Izskatījās ļoti sievišķīgi — pie sienas lelles, uz dīvāna lieli spilveni, gultas kājgalī televizors.

— Kas guļ šajā istabā? — es jautāju.

— Es, — atbildēja Elisa.

Trešā guļamistaba nebija ne šāda, ne tāda, īsts juceklis. To acīmredzot izmantoja par tādu kā pieliekamo. Pa visu istabu bija izmētātas citur nevajadzīgas mēbeles. Gulta maziņa, pārklātā ar vatētu segu.

— Kurš tad guļ šai istaba? — es ievaicājos zobgalīgā nevainība, kā Zeltmatīte no pasakas par meiteni un lāčiem.

— Tā ir Dženellas guļamistaba, — atbildēja Elisa, taču, to sacīdama, palaida manu roku vaļā un novērsās.

Zināju, ka Elisa melo, zināju, ka viņas abas guļ lielajā guļamistabā. Mēs atgriezāmies viesistabā un gaidījām.

Pusvienpadsmitos zvanīja tālrunis.

— Ak Dievs! — Dženellas balss skanēja tik traģiski, it kā viņai būtu piemetusies nedziedināma kaite. — Neesam beiguši. Paies vismaz vēl stunda. Tu mani gaidīsi?

Es iesmējos.

— Protams, — atbildēju.

Nogaidījāmies abi ar Elisu līdz pulksten divpadsmitiem. Elisa par varēm gribēja mani pacienāt, bet es no ēšanas atteicos, jo nejutos izsalcis. Nu jau pamazām man prāts kļuva jautrāks. Nekas pasaulē nav tik smieklīgs kā apziņa, ka tu, cilvēks, esi padarīts par beidzamo idiotu.

Krietni pēc pusnakts tālrunis zvanīja vēlreiz, es jau zināju, ko Dženella sacīs, un viņa tiešām to ari pateica. Vēl viņi neesot tikuši galā. Un nezinot, kad tikšot.

Runāju ar Dženellu ļoti mīļi un uzmundrinoši. Zināju, ka viņa būs nogurusi. Tonakt viņu vairs nesatikšu, bet nākamajā dienā piezvanīšu no mājām.

— Ak tu, mans dārgais, tu esi tik mīļš, tik ļoti, ļoti mīļš. Man patiešām no sirds žēl, ka tā sanācis, — Dženella čivināja. — Piezvani rīt pēcpusdienā!

Es atvadījos no Elisas. Pie durvīm viņa mani noskūpstīja kā māsa un sacīja:

— Tu taču rīt Dženellai piezvanīsi, vai ne?

Un es atbildēju:

— Protams. Piezvanīšu no mājām.

Nākamajā rītā es izlidoju uz Ņujorku ar pirmo lidmašīnu un no Kenedija lidostas piezvanīju Dženellai. Viņa nopriecājās, izdzirdējusi manu balsi.

— Es jau baidījos, ka tu nepiezvanīsi.

— Es taču tev apsolīju zvanīt, — es sacīju.

— Zini, mēs strādājām līdz četriem rītā, — Dženella taisnojās, — un kostīmu mēģinājums šovakar nesāksies

agrāk kā deviņos. Varu pieskriet pie tevis viesnīcā uz kādām pāris stundiņām, ja vien tu to vēlies.

Es atbildēju:

— Protams, es vēlos tevi satikt. Taču esmu Ņujorkā. Es jau tev sacīju, ka zvanīšu no mājām.

Otrā līnijas galā iestājās pilnīgs klusums.

— Ak tā, — Dženella noteica.

— Nu labi, — es sacīju. — Piezvanīšu, līdzko atkal būšu Losandželosā. Jā?

Sekoja vēl viens krietns klusuma brīdis. Tad Dženella teica:

— Tu esi bijis pret mani neticami labs, bet es nevaru vairs pieļaut, ka tu dari man pāri.

Un viņa nolika klausuli.

Tomēr manā nākamajā Kalifornijas braucienā mēs salabām un atkal sākām visu no jauna. Dženella gribēja būt pilnīgi godīga pret mani, lai starp mums nekad vairs nerastos nekāda nesaprašanās. Viņa apzvērēja, ka ne reizi neesot gulējusi ne ar Evartsu, ne ar režisoru. Ka attiecībā pret mani vienmēr bijusi godīga. Ka nekad vairs man nemelošot. Un, lai to pierādītu, izstāstīja visu par sevi un Elisu. Stāsts bija interesants, taču itin neko nepierādīja, vismaz man ne. Un tomēr bija patīkami uzzināt neapšaubāmu patiesību.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Dženella bija dzīvojusi kopā ar Elisu jau divus mēnešus, kad beidzot saprata, ka Elisa viņā iemīlējusies. Lai nāktu pie šādas atziņas, viņai tik ilgs laiks bija vajadzīgs tāpēc, ka pa dienu abas cītīgi strādāja. Dženella skraidīja apkārt uz pārrunām, par kurām bija vienojies viņas aģents, bet Elisa ilgas stundas bija aizņemta savā kostīmu mākslinieces darbā, darinot skices kādai filmai ar milzu budžetu.

Katrai bija sava guļamistaba. Taču Elisa reizēm vēlu vakarā ienāca pie Dženellas un apsēdās uz gultas malas patērzēt. Viņa aizvien pagatavoja kaut ko ēdamu un uzvārīja šokolādi, lai labāk nāktu miegs. Sarunas parasti iznāca par darbu. Dženella stāstīja par viltīgiem un ne tik viltīgiem piedāvājumiem, ko pa dienu saņēmusi, un abas par to pasmējās. Elisa nekad neizrādīja, ka Dženella pati šos piedāvājumus ierosinājusi ar savu Dienvidu skaistules pievilcību.

Elisa bija satriecoši skaista, slaida, ļoti lietišķa un paskarba pret cilvēkiem. Bet pret Dženellu viņa izturējās ļoti maigi un mīļi. Skūpstīja Dženellu kā māsa, pirms abas devās pie miera katra savā istabā. Dženella jūsmoja par draudzenes gudrību un izcilo meistarību savā kostīmu mākslinieces darbā.

Darbs filmā Elisai beidzās tajā pašā laikā, kad pie viņām pavadīt daļu vasaras brīvdienu ieradās Dženellas dēls Ričards. Tajās reizēs, kad zēns bija pie Dženellas, viņa tam veltīja visu savu laiku, braukāja pa Losandže-losu, veda puisēnu uz dažādām izpriecu vietām, uz skri-tuļslidotavu, uz Disnejlendu. Reizēm viņa noīrēja mazu

dzīvoklīti okeāna krastā, lai tur pavadītu kādu nedēļu. Par dēla ciemošanos Dženella aizvien priecājās un jutās laimīga veselu mēnesi, kamēr vien Ričards bija pie viņas. Tieši tajā vasarā liktenis bija lēmis, lai Dženella dabūtu nelielu lomiņu televīzijas seriālā, kas aizņēma visu viņas laiku, toties nodrošināja ar līdzekļiem veselam gadam. Dženella jau ķērās pie garas vēstules rakstīšanas bijušajam virām, lai paskaidrotu, kāpēc tovasar Ričards nevarēs pie viņas ciemoties, taču pēkšņi, nodūrusi galvu, sāka raudāt.

Palīgā nāca Elisa. Viņa lūdza, lai Dženella neliedz Ričardam vasaras priekus. Elisa apņēmās nodarboties ar zēnu. Vedīšot viņu skatīties, kā mamma strādā uzņemšanas laukumā, un laikus vākšot projām, iekams bērns nav sakritis režisoram uz nerviem. Pa dienu Ričards palikšot pilnīgi Elisas ziņā, un Dženella varēšot viņam nodoties vakaros. Dženella nezināja, kā Elisai pateikties.

Kad Ričards atbrauca, viņi veselu mēnesi varēja izbaudīt laimi, paliekot bieži kopā. Kad Dženella pārnāca no darba, Elisa zēnu jau bija nomazgājusi un saģērbusi, lai vakaru pavadītu pilsētā. Visi trīs gāja uz kino, pēc tam kaut kur iebaudīja vēlīnas vakariņas. Tas likās tik viegli un ērti. Dženella atzina, ka pirms šķiršanās no vīra

nekad nav pavadījusi laiku kopā ar bērnu tik jauki kā nu ar Elisu. Gandrīz kā ideālā laulībā. Elisa nekad neuzsāka ķildu, nekad draudzenei neko nepārmeta. Ričards ne reizi neniķojās, nekad nezaudēja labu omu. Viņš dzīvoja tā, kā bērni varbūt tikai sapnī varētu dzīvot. Tā bija dzīve kopā ar divām mātēm, bez neviena tēva. Ričards iemīlēja Elisu, jo viņa bieži to lutināja, bet stingrību izrādīja ļoti reti. Dienā abi gāja uz tenisa stundām, pēc tam abi spēlēja. Elisa zēnam ierādija ar klucīšiem veidojamu vārdu spēli, iemācīja viņu dejot. Taisnību sakot, Elisa bija ideāls tēvs. Viņa bija spēcīga, kustībās veikla, bet nekad ar zēnu neapgājās skarbi, neizrādīja pārākumu, kā tas bieži gadās tēviem. Ričards uz šādu

attieksmi atsaucās, cieši viņai pieķerdamies. Viņš palīdzēja Elisai gatavot vakariņas, kad abi gaidīja Dženellu

pārnākam no darba, un noskatījās, kā abas uzpošas pirms došanās kopā ar viņu vakaru pavadīt pilsētā. Zēnam patika ieģērbties baltās biksēs un tumšzilos svārciņos ar baltu, kruzuļotu krekliņu bez kaklasaites. Viņam patika Kalifornija.

Kad pienāca laiks Ričardam atgriezties mājās, Elisa un Dženella abas zēnu pavadīja uz pusnakts lidmašīnu un pēc tam, palikušas atkal divatā, atviegloti nopūtās, kā dažkārt nopūšas precēts pāris, aizvadījuši ģimenes viesi. Dženella jutās tik bezgalīgi aizkustināta, ka cieši apskāva un noskūpstīja Elisu. Draudzene sniedza pretī maigās, tīkami plānās lūpas. Pavisam īsu mirklīti viņa izjuta Elisas lūpas uz savas mutes.

Atgriezušās mājās, viņas izdzēra kārtējo tasi kakao, it kā nekas nebūtu noticis. Pēc tam devās katra uz savu guļamistabu. Taču Dženella izjuta dīvainu nemieru. Pieklauvējusi pie Elisas durvīm, viņa iegāja tās guļamistabā. Pārsteigta viņa Elisu ieraudzīja pusizģērbušos. Draudzene bija tieva, tikai krūtis padevušās kuplas, un viņa allaž valkāja cieši apžņaugtu krūšturi. Viņas, protams, viena otru bija redzējušas gan puskailas, gan veļā. Taču tobrīd Elisa atraisīja krūšturi, atbrīvodama krūtis, un ar vieglu smaidu palūkojās Dženellā.

Ieraudzījusi kailās krūtis ar izciļņiem galiņiem, Dženella sajuta pēkšņu uzbudinājumu. Viņa pietvīka. Nekad iepriekš viņa nebija izjutusi nevienas sievietes valdzinājumu. It īpaši pēc notikuma ar misis Vartbergu. Kad Elisa paslīdēja zem segas, Dženella apsēdās uz gultas malas, un viņas pārrunāja jaukos brīžus, ko bija pavadījušas kopā ar Ričardu. Pēkšņi Elisa sāka raudāt.

Dženella noglāstīja draudzenes tumšos matus un norūpējusies vaicāja:

— Kas noticis, Elis?

Taču tai brīdī viņas saprata, ka tēlo lomas spēlē, kas ļaus viņām darīt to, ko abas kāroja.

Elisa šņukstēdama atbildēja:

— Man nav neviena, ko mīlēt. Man nav neviena, kas mīlētu mani.

īsu mirkli Dženellai dziji zemapziņā uzplaiksnīja ironija. Šādu ainu viņa bija tēlojusi ar daudziem mīļākiem. Bet sirsnīgā pateicība Elisai par iepriekšējā mēnesī sniegto palīdzību, iekāre, viņai ieraugot draudzenes kuplās krūtis, ņēma virsroku pār ironisko attieksmi. Turklāt viņai ļoti patika tēlot lomas. Dženella novilka segu no Elisas auguma, pieskārās draudzenes krūtīm un pārsteigta ieraudzīja, kā piebriest to galiņi. Noliekusi zeltmataino galvu, viņa piekļāva muti pie krūšu galiņa. Efekts bija kolosāls.

Dženella juta cauri augumam izņirbam karstu kvēli un sāka zīžļāt Elisas krūti. Viņa jutās gandrīz kā zīdainis. Krūts bija silta, mute izgaršoja tās saldmi. Dženella nogūlās blakus draudzenei, neizlaizdama no lūpām krūti, bet Elisas rokas arvien spēcīgāk spieda viņas pakausi, bīdīdamas galvu zemāk. Beidzot Elisa ļāva Dženellai zīst, un viņa zīda iekunkstēdamās, kā labpatikā mēdz kunkstēt zīdaiņi. Elisa glāstīja Dženellas zeltainos matus, tikai uz mirkli pārtraukdama glāstus, lai izslēgtu gaismu uz naktsgaldiņa un viņas paliktu tumsā. Beidzot, pēc krietna brīža, Dženella apmierinājumā nopūtās, izlaida Elisas krūti no mutes, un viņas galva noslīga starp draudzenes kājām. Beidzot Dženella pārgurusi aizmiga. Pamodusies viņa ieraudzīja, ka ir izģērbta un kaila guļ blakus Elisai. Draudzenes aizmiga, cieši apskāvušās, pilnīgā savstarpējā paļāvibā, kā nevainīgi bērniņi svētlaimīgā mierā.

Tā sākās seksuālā tuvība, kas Dženellai sniedza agrāk neizbaudītu apmierinājumu. Nē, tā nebija mīlestība, nepavisam ne. Elisa gan viņu mīlēja. Varbūt daļēji tāpēc viņu attiecības sagādāja Dženellai tādu baudījumu. Turklāt viņai patika zīst tvirto krūti, un šis atklājums viņu pārsteidza kā zibens uzliesmojums. Attiecībās ar Elisu neko nevajadzēja sevī nomākt, viņa jutās tās kundze un pavēlniece. Un tas bija brīnišķīgi. Dženellai vairs nevajadzēja tēlot Dienvidu skaistules lomu.

Visdīvainākais šais attiecībās bija Dženellas izturēšanās — jaukā, maigā, sievišķīgā būtne bija aktīvā puse, seksuālā

agresore. Elisa, kas šķita stipri vīrišķīga, lai gan izskatā ļoti patīkama, šai mīlas pārī bija sievišķā puse. Tieši Elisa savu guļamistabu, kurā abas nu gulēja vienā gultā, pārvērta iz-kruzuļotā sievišķīgā buduārā ar lellēm gar sienu, īpašām žalūzijām un dažnedažādiem greznumnieciņiem. Dženellas guļamistaba, ko viņas saglabāja tikai izskata pēc, turpretim bija nevērīgi piemētāta, kā bērna rotaļu istaba.

Dženellai abu attiecībās baudu sagādāja vīrieša loma. Ne tikai seksuālā ziņā, bet arī ikdienas dzīvē, parastajos dienišķajos sīkumos. Mājās viņa izturējās nevērīgi, kā dažkārt vīrieši. Reizēm bija pat nevīžīga, bet Elisa pastāvīgi rūpējās par sevi, lai draudzenei liktos pievilcīga. Dženella pat atļāvās neķītras izdarības, pieķerdama Elisai pie pēcpuses, kad tā gāja garām, vai apgrābādama draudzenes krūtis. Viņai patika tēlot vīrieti. Pat uz mīlēšanos viņa Elisu reizēm piespieda ar varu, izjūtot lielāku baudījumu, nekā jebkad bija jutusi attiecībās ar vīriešiem. Abas joprojām uzturēja sakarus arī ar vīriešiem, jo tas bija neizbēgami viņu profesijā, kur darba pienākumi nebija šķirami no sadzīves, bet tikai Dženella joprojām guva apmierinājumu attiecības ar vīriešiem. Tikai Dženella reizēm naktis pavadīja ārpus mājām. Nākamajā rītā pārradusies, viņa parasti ieraudzīja Elisu gluži slimu aiz greizsirdības. Tik saniknotu greizsirdībā, ka jau baidījās no draudzenes un apsvēra iespeju aiziet no tās. Elisa nekad nakti nepalika ārpus mājām. Un, ja ari pārnāca vēlu, Dženellai nekad nerūpēja, vai viņa nav bijusi kopā ar vīrieti. Dženellai tas bija vienaldzīgi. Viņas izpratnē attiecības ar vīrieti nekādi nespēja ietekmēt viņu abu attiecības.

Drīz nepalika ne mazāko šaubu, ka Dženella ir absolūti neatkarīga būtne. Ka viņa var darīt visu, kas vien ienāk prātā. Ka par savu rīcību viņa nekad neuzņemas atbildību. To Dženella varēja atļauties kaut vai tāpēc, ka bija pārāk skaista, lai izvairītos no vīriešu uzmanības pierādījumiem un pastāvīgiem uzaicinājumiem pa tālruni. Neviens, ar ko viņa nonāca saskarsmē, vai tas bija aktieris, režisora palīgs, aģents, producents vai inscenētājs, nespēja palikt pret viņu vienaldzīgs. Tomēr, kopš Dženella jau gadu dzīvoja kopā

ar Elisu, viņa pamazām zaudēja interesi par intīmām attiecībām ar vīriešiem. Tās viņu vairs neapmierināja. Ne tik daudz fiziski, cik tāpēc, ka šādās attiecībās viņa neizjuta vienlīdzību. Dženella juta vai vismaz iedomājās jūtam, ka, dabūjuši viņu gultā, vīrieši jau pūlas uzmesties par noteicējiem. Viņi kļuva pārāk pašpārliecināti, pārāk pašapmierināti un pieprasīja sev pārāk lielu uzmanību, ko Dženella pat gribēdama nespētu tiem veltīt. Elisā viņa atrada to, ko nekad nebija izjutusi attiecībās ar vīriešiem. Elisa bija absolūti uzticīga. Dženella nekad nebija pieķērusi draudzeni tenkojam par sevi, nekad nebija manījusi tās nosodījumu par savu vieglprātību. Nemaz jau nerunājot par to, ka Elisa viņu būtu krāpusi ar citu sievieti vai vīrieti. Vai naudas lietās bijusi negodīga, vai neturējusi doto vārdu. Daudzi vīrieši, ar kuriem Dženella bija satikusies, devīgi mētājās ar solījumiem, kurus nekad neizpildīja. Elisa viņai sniedza īstu laimi, jo darīja visu, lai viņa patiešām justos laimīga.

Kādudien Elisa ieteicās:

— Zini, mēs varētu ņemt Ričardu pie sevis pavisam.

— Лк Dievs, ja vien būtu iespējams! — Dženella atsaucās. — Mums taču nekad nepietiek laika, lai par

viņu rūpētos.

— Kā nu ne, protams, pietiek, — Elisa neatlaidās. — Mēs reti kad strādājam vienā un tajā pašā laikā. Viņš taču ies skolā. Un brīvlaikā varēsim viņu sūtīt uz nometni. Ja gadīsies kas ārkārtējs, pieņemsim zēnam pieskatītāju. Domāju, tu jutīsies daudz laimīgāka, ja dzīvosi kopā ar Ričardu.

Dženella gandrīz jau padevās kārdinājumam. Viņa sa

prata, ka tad, ja Ričards dzīvos pie viņām, arī attiecības ar Elisu kļūs noturīgākas. Doma nebija slikta. Pagaidam darba kino pietika, lai dzīvotu bez rūpēm. Varētu pat

noīrēt lielāku dzīvokli un tur ierīkoties uz palikšanu.

— Labi, — viņa sacīja. — Aizrakstīšu Ričardam, pa

lūkosimies, ko viņš par to domā.

Vēstuli Dženella neuzrakstīja. Viņa zināja, ka šķirtais vīrs nemūžam nepiekritīs. Un viņa nemaz arī nevēlējās, lai Elisa viņas dzīvē ieņemtu pārāk nozīmīgu vietu.

Trīsdesmit astota nodaļa

Pārliecinājies, ka Dženella dzīvo divējādu dzīvi, ka Elisa ari ir viņas mīļākā, es izjutu atvieglojumu. Kas tur sevišķs? Ja divas sievietes mīlējās, tas taču ir tāpat, it kā viņas kopā tamborētu. Tieši tā es Dženellai pateicu, lai viņu kaitinātu. Galu galā tas man bija pat glābiņš. Jutos kā sapinies ar precētu sievieti, kuras vīrs mušu attiecības gluži sievišķīgi izprot, — lieliska kombinācija!

Tomēr viss nebūt nebija tik vienkārši. Pamazām nācu pie saprašanas, ka Elisa Dženellu mīl vairāk nekā es, — viņa nebija tik savtīga un tik daudz nenodarīja Dženellai pāri. Tolaik jau biju apjēdzis, ka emocionāli Dženella no manis nekādu labumu negūst. Ne jau tāpēc, ka es būtu viņu ievilinājis lamatās, no kurām nav iespējams izkļūt. Neviens vīrietis nekad nespētu atrisināt Dženellas problēmas. Es viņu biju izmantojis savam priekam. Nūja, ko nu par to! Biju cerējis, ka Dženella nespurosies pretī un manā dzīvē ieņems pakļautu vietu. Man galu galā bija sieva un bērni, un es rakstīju grāmatas. Un tomēr es gaidīju, ka Dženella man savā dzīvē ierādīs noteicošo vietu.

Dzīvē viss savā ziņā ir tikai darījums. Un es no ša darījuma ieguvu vairāk nekā Dženella. Tas bija tik vienkārši.

Taču attiecībām ar biseksuālu sievieti agrāk vai vēlāk pats no sevis rodas atrisinājums. Reiz, kad atkal biju Losandželosā, Dženella saslima. Viņai vajadzēja izgriezt olnīcas cistu. Pec operācijas radās kaut kādas komplikācijas, un viņai slimnīcā bija jāpaliek desmit dienas. Es, protams, sūtīju puķes, tonnām puķu, jo sievietēm patīk ši

bezjēdzība un vīrietim tāpēc jākļūst par muļķi un jaatsa-kās no saviem principiem. Protams, apmeklēju Dženellu ik vakaru un nosēdēju tur veselu stundu. Bet Elisa viņu aptekāja augām dienām. Reizēm, kad ierados, Elisa arī bija palātā, bet allaž uz brīdi izgāja ārā, lai mes abi paliktu divatā. Varbūt viņa nojauta, ka Dženella grib, lai runādamies es pieskaros viņas kailajām krūtīm. Ne jau aiz juteklības, bet vienīgi tāpēc, ka tas viņai sagādāja labsajūtu. Лк Dievs, cik daudz sekss sniedz labsajūtas, tāpat kā silta pelde, lieliskas vakariņas, labs vīns! Būtu jauki, ja arī seksu varētu izjust tikai tā, bez jebkādas mīlestības un tamlīdzīgiem sarežģījumiem!

Vienu vienigu reizi Elisa palika kopā ar mums palātā. Mani sajūsmināja Elisas burvīgā seja. Viņas tik tiešām izskatījās pēc māsām — abas pievilcigas, maigas un sievišķīgas. Mute Elisai bija maza, plānām lūpām. Tāda mute nemēdz būt cēlsirdīgiem cilvēkiem, bet Elisa bija cēlsirdīga. Man viņa bezgala patika. Kāpēc gan lai nepatiktu? Viņa izdarīja visus netīros darbus, ko patiesība būtu vajadzējis darīt man. Taču es biju aizņemts cilvēks. Biju precejies. Un nakamaja diena man jābrauc atpakaļ uz Ņujorku. Ja Elisas nebūtu, iespējams, ka es arī darītu to, ko darīja viņa, tomēr diezin vai.

Slepus biju ienesis slimnīcā pudeli šampanieša, lai nosvinētu pēdējo mūsu kopīgo vakaru. Taču man nebija nekas pretī dalīties arī ar Elisu. Dženellai bija noslēptas trīs glāzes. Elisa atkorķēja pudeli. Viņa prata itin visu.

Dženellai mugurā bija skaists, kruzuļots mežģīņu naktskrekls, un, gulēdama slimnīcas gultā, viņa, kā vienmēr, izskatījās mazliet traģiska. Zināju, ka, gaidot mani, no kosmētikas viņa atturējusies ar nolūku, lai labāk notēlotu savu lomu. Slimīgi bāla, vārga — mats matā Kamēliju dāma. Kaut gan īstenībā viņa jutās lieliski un vai plīsa aiz dzīvesprieka. Kad Dženella maziem malciņiem sūca šampanieti, acis viņai priekā dzirkstīja. Šai slimnīcas palātā viņa kā lamatās bija noķērusi mūs abus — cilvēkus, kurus mīlēja vairāk par visu. Mums netika ļauts izturēties pret viņu negodīgi, nedz arī aizskart viņas jūtas, mēs pat

nedrīkstējām viņu atturēt no negodīgas rīcības. Varbūt tieši tāpēc viņa pastiepa roku, saņēma manējo, lai gan Elisa sēdēja turpat un visu redzēja.

Kopš biju uzzinājis par abu šo sieviešu attiecībām, es nekad Elisas klātbūtnē pret Dženellu neizturējos kā mīļākais. Arī Elisa nelika manīt savas intīmās attiecības ar Dženellu. Vērojot šo pāri, nezinātājs varētu apzvērēt, ka viņas ir māsas vai draudzenes. Arēji viņu attiecības šķita gluži parastas. Tās dažkārt nodeva vienīgi Dženella, pēkšņi izturēdamās pret Elisu kundziski kā vīrietis.

Elisa atstūma savu krēslu no Dženellas gultas pie tālākās sienas, projām no mums abiem. Tādējādi it kā atzīdama mūsu oficiālo mīlētāju statusu. Uz mani šis Elisas žests iedarbojās sāpīgi, jo ar to viņa apliecināja īstu cēlsirdību.

Laikam gan es viņas apskaudu. Viņas jutās tik ap

mierinātas viena ar otru, ka varēja atļauties sānsoli — paciest gan mani pašu, gan manu privileģēto oficiāla

mīļākā stāvokli. Dženella rotaļājās ar maniem pirkstiem. Un es sapratu, ka tā nebūt nav pretdabiska dziņa, ka viņa tikai grib mani aplaimot, un es viņai uzsmaidīju. Pēc stundas šampanietis būs izdzerts, es došos projām, kāpšu lidmašīnā, viņas paliks divas vien, un Dženella atkal pielabināsies Elisai. Un Elisa to zināja. Tāpat kā zināja, ka Dženellai bija vajadzīgs šis brīdis ar mani. Es pārvarēju tieksmi atraut savu roku. Es nodarītu Dženellai pāri, un tas nebūtu cēlsirdīgi, bet lielākais vīrišķības spēks ir tieši cēlsirdība, kurā sieviete nespēj

līdzināties vīrietim. Tomēr es apzinājos, ka mana cēl

sirdība nav patiesa, un nevarēju sagaidīt brīdi, kad tikšu projām.

Beidzot es varēju Dženellu noskūpstīt uz šķiršanos. Apsolīju nākamajā dienā piezvanīt. Apskāvāmies, kad Elisa smalkjūtīgi bija izgājusi no palātas. Elisa gaidīja mani gaitenī un pavadīja līdz automobilim. Viņa atkal maigi noskūpstīja mani uz lūpām.

— Neraizējies! — viņa sacīja. — Nakti es palikšu pie Dženellas.

Dženella jau bija paguvusi man pastāstīt, ka nakti pēc operācijas Elisa pavadījusi palātā, saritinājusies atzveltni, tāpēc es par šo solījumu nebrīnījos. Tikai sacīju:

— Paldies, bet parūpējies arī par sevi! — Tad iekāpu automašīnā un braucu uz lidostu.

Bija jau tumšs, kad, atrāvusies no skrejceļa, lidmašīna pagriezās uz austrumiem. Es nekad nevarēju lidmašīnā aizmigt.

Domāju par Elisu un Dženellu — cik viņas jūtas labi, neviena netraucētas, un priecājos, ka Dženella slimnīcas palātā nav palikusi viena. Un vēl es priecājos par to, ka līdz ar rītausmu būšu mājās un brokastošu kopā ar savu ģimeni.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Lai ko ari es butu ar Dženellu runājis, nekad neesmu atzinies, ka mana greizsirdība ir drīzāk pragmatiska nekā romantiska. Izlasīju kaudzēm mīlestības romānu, taču nevienā neatradu ne mazākā mājiena par to, ka precēts vīrietis no savas mīļākās pieprasa uzticību aiz bailēm saķert triperi vai vēl ko nelabāku, lai pēcāk ar to neaplaistu savu sievu. Manuprāt, viens no iemesliem, kāpēc mīļākai nekāda vaļība netiek ļauta, ir precēta vīrieša paradums melot, apgalvojot, ka viņš ar sievu vairs neguļ. Bet, ja, melodams arī sievai, viņš to aplipina un tomēr ir saglabājis kaut kripatu cilvēcības, tad viņam savā kaitē jāatzīstas abām. Nu viņš ir sprukās — vainas apziņa divkāršojas.

Kādu vakaru es Dženellai atklāju savas pārdomas. Viņa drūmi paskatījās manī un sacīja:

— Bet kā būtu, ja tu to sērgu noķertu no sievas un pielaistu man? Varbūt tu domā, ka tas nav iespējams?

Sākās mūsu kārtējais cīniņš, ne jau kāda īsta ciņa — tikai tāda vārdu un atjautības kauja, kurā tika izmantots gan humors, gan patiesība un pat zināma cietsirdība, bet lidz brutalitātei mēs nekad nenonācām.

— Nē, nedomāju vis, — es atbildēju. — Tikai iespējamība ir mazāka. Mana sieva ir dedzīga katoliete. Ļoti tikumīga. — Es pacēlu roku, neļaudams Dženellai iebilst. — Turklāt viņa ir vecāka, nav tik skaista kā tu, un arī iespēju viņai ir mazāk.

Dženella mazliet nomierinājās. Jebkāds kompliments par viņas skaistumu iedarbojās glaimojoši.

Tad es, indīgi smīnēdams, piebildu:

— Taču tev taisnība. Ja mana sieva tiešām mani aplaistu un es savukārt tevi, diez cik vainīgs es vis nejustos. Uztvertu to pilnīgi normāli. Tā būtu tikai taisnīga atmaksa, jo kā tu, tā es — abi kopā esam noziedznieki.

Dženella to vairs nespēja izturēt. Sašutumā viņa vai palēcās.

— Man grūti noticēt, ka tu vari pateikt kaut ko tādu. Nē, es tam neticu. Es varbūt tiešām esmu noziedzniece, bet tu toties esi lupata.

Citā naktī jau uz rīta pusi, kad vairs nespējam aizmigt, pārguruši viens no otra skavām un piedevām izdzēruši pudeli vīna, Dženella man uzplijās ar lūgumu, lai pastāstu par savām patversmē pavadītajām bērnu dienām.

Bērnībā man grāmatas noderēja par burvju nūjiņu. Vēlu nakti guļamzālē, viens un pamests, mocīdamies vientulībā, kādu pēc tam mūžā nekad neesmu izjutis, es varēju aizbēgt no dzīves īstenības un pārcelties citā pasaulē, lasot grāmatas un ļaujot vaļu iztēlei. Desmit, vienpadsmit un vēl divpadsmit gadu vecumā visvairāk pie sirds man gāja romantiskās leģendas par Rolandu, Kārli Lielo, Amerikas Rietumiem, bet it īpaši par karali Arturu, Apaļo galdu un drošsirdīgajiem bruņiniekiem Lanselotu un Galahadu. Taču pats mīļākais varonis man bija Mērlins, jo es iedomājos, ka esmu viņam līdzīgs. Un tad talkā ņēmu iztēli — mans brālis Artijs tapa par karali Arturu, un tas bija tikai taisnīgi, jo Artijs bija tikpat krietns un cildens kā karalis Arturs, tikpat godīgs, apņēmīgs, maigi gādīgs un spēja visu piedot, bet manī no tā nebija ne vests. Sava bērnišķīgajā iztēlē iedomājos sevi viltībā un tālredzībā nepārspējamu un biju cieši pārliecināts, ka pār savu dzīvi valdīšu pats, izmantodams burvju varu. Tāpēc es iemīlēju karaļa Artura galma burvi Mērlinu, kas bija dzīvojis pagājībā, spēja ielūkoties nākamībā un palika nemirstīgs un gudrībā nepārspējams.

Tieši tolaik es izstrādāju triku, kā no tābrīža īstenības, no tagadnes pārcelties nākotnē. Šo paņēmienu esmu izmantojis visu mūžu. Patversmē es no bērna sevi pārvērtu jaunā vīrieti, kam ir gudri, skoloti draugi. Varēju pārcelties uz dzīvi greznos apartamentos un tur uz grezna zviļņa mīlēties ar skaistu, kaislīgu sievieti.

Kara laikā, pārguris stāvēdams sargpostenī vai patruļā izlūkodams apkārtni, es garā pārcēlos nākotnē, kad atvaļinājies došos uz Parīzi, ēdīšu visgardākos ēdienus un salaidīšu ar kairām palaistuvēm. Artilērijas viesuļugunī es kā pēc burvja mājiena izgaisu un pēkšņi atrados mežā un pie maigi čalojoša strautiņa lasīju iemīļotu grāmatu.

Tas iedarbojās, tas nudien iedarbojās. Es brīnumainā kārtā izgaisu. Vēlāk, kad tiešām varēju darīt tolaik iztēloto, es atcerējos šos briesmīgos laikus, un man šķita, ka no tā visa esmu izbēdzis un nekad neesmu pat cietis. Ka pagājušais man rādījies tikai sapnī.

Atceros, kā mani pārsteidza un satrieca Mērlina vārdi, kad viņš karalim Arturam pavēstī, ka turpmāk tam vajadzēs valdīt bez viņa palīdzības, jo viņu, Merlinu, ieslodzīs alā jaunā burve, kurai viņš uzticējis visus savus burvestības noslēpumus. Tieši tāpat kā karalis Arturs es vaicāju — kāpēc. Kāpēc Merlins mācījis jaunai meitenei savas burvestības, — vai tālab, lai kļūtu par tās gūstekni, un kāpēc viņš ir tik līksms, tūkstoš gadu gulēdams alā, labi zinot, ka traģisks gals sagaida viņa karali? To es nespēju saprast. Tomēr ar gadiem nācu pie atziņas, ka arī es spētu rikoties tāpat. Ikvienam varonim, tā es biju mācījies, noteikti piemīt kāda vājība, un arī es nebūšu brīvs no vājībām.

Leģendu par karali Arturu biju salasījies dažnedažādos variantos, un vienā no tiem ieraudzīju Mērlinu attēlotu ar garu bārdu, zvaigznēm un zodiaka zīmēm nosētu cilindrveidīgu cepuri galvā. Patversmes skolas darbnīcā uzmeistaroju sev tādu pašu cepuri un valkāju to, staigādams pa patversmi. Man šī cepure ļoti patika. Bet kādudien viens puika man cepuri nospēra, un es nekad vairs to neredzēju un arī jaunu netaisīju. Cepuri biju izmantojis, lai radītu burvestību ap sevi, ap varoni, par kuru reiz kļūšu, un tad mani gaidīs piedzīvojumi, es darīšu labus darbus un noteikti būšu laimīgs. Tāpēc cepure nepavisam vairs nebija nepieciešama.

Iztēle pati radīja visu, ko es vēlējos. Mana dzīve patversmē šķita tikai sapnis. Nekad es tur neesmu bijis. Jau desmit gadu vecumā es biju Mērlins. Biju burvis, un ar mani nekas ļauns nevarēja notikt.

Dženella smaidīdama lūkojās manī.

— Tu patiešām iedomājies, ka esi Mērlins? — viņa vaicāja.

— Uz to pusi, — es atbildēju.

Dženella atkal pasmaidīja un vairs neteica nekā.

Iedzērām pa malkam vīna, un tad viņa negaidot sacīja:

— Zini, mani reizēm pārņem tāda dīvaina sajūta, un es patiešām mazliet baidos no mūsu attiecībām. Kā būtu, ja mēs izmēģinātu šitādu joku? Viens no mums sasietu otru un ar sasieto maigotos. Ļauj, es sasiešu tevi, un tu pret mani būsi galīgi bezspēcīgs. Tas būs varens joks!

Mani Dženellas iedoma pārsteidza, jo mēs jau agrāk bijām izmēģinājušies visādas nenormālības, taču nekas labs no tā nesanāca. Bet vienu gan es zināju noteikti — neviens mani nekad nesasies. Un es sacīju:

— Labi, es sasiešu tevi, bet tu mani nesasiesi.

— Tas nav godīgi! — Dženella iesaucās. — Tā nav godīga spēle.

— Man vienalga, lai nav, — es teicu. — Neviens mani nekad nesasaistīs. Kā lai es zinu, ko tu darīsi, mani sasējusi, varbūt liksi pie pēdām aizdegtu sērkociņu vai dursi adatu acī? Pēc tam pati nožēlosi, bet man tas vairs nelīdzēs.

— Tu nu gan esi muļķis. Sasiešana būs tikai simboliska. Paņemšu savu šalli un ar to tevi sasaistīšu. Līdzko gribēsi, tu varēsi atbrīvoties. Kas no tādas šalles — tikpat kā diegs. Tu esi rakstnieks, tu zini, ko nozīmē «simboliski».

— Nē, — es sacīju.

Dženella, ledaini smaidīdama, atlaidās gultā.

— Un tu vēl iedomājies, ka esi Mērlins, — viņa teica. — Domāji, ka iežēlošos par nabaga puisēnu, kas patversmē sevi iztēlojies par Mērlinu. Tu esi pretīgākais kretīns, kādu man nācies sastapt, un es to tev pierādīju.

Tu nemūžam neļautu nevienai sievietei sevi noburt vai ieslodzīt alā, vai apsiet tev šalli ap rokām. Tu, Merlin, neesi nekāds Merlins.

Neko tādu es nebiju gaidījis, taču atbilde man bija gatava, tikai es to Dženellai aiztaupīju. Ka pirms viņas esmu sastapis mazāk pieredzējušu burvi. Es taču biju precējies, vai tad ne?

Nākamajā dienā tikos ar Dorenu, un viņš man pavēstīja, ka pārrunas par jauno filmas scenāriju pagaidām ieilgstot. Jaunpieaicinātais režisors Saimons Belforts gribot izkarot sev lielāku peļņas procentu. Dorens, kā mani pārbaudīdams, jautāja:

— Vai tu būtu ar mieru piespēlēt viņam kādu drusku no savas daļas?

— Es vispār vairs negribu ar to filmu noņemties, — es atbildēju. — Šis Saimons ir bezcerīgs diletants, viņa drauģelis Ričeti — pretīgs garnadzis. Kellino vismaz ir izcils aktieris, un tāpēc viņa riebeklības var neņemt galvā. Bet nožēlojamais mērglis Vegons sit viņus visus pušu. Atpesti mani no šīs filmas!

Dorens lūkoja mani pierunāt.

— Tavi peļņas procenti ir atkarīgi no tā, vai tiksi atzīts par scenārija autoru. Ja ļausi šiem zēniem darbu turpināt vieniem pašiem, viņi parūpēsies, lai tavs vārds titros neparādās, un tad būs jāgriežas Rakstnieku biedrībā pēc arbitrāžas sprieduma. Studija izteiks savu viedokli, un, ja tevi neatzīs pat par līdzautoru, atliks vienīgi cīņa.

— Lai dara, ko grib, — es sacīju. — Neko lielu viņi manā scenārijā sagrozīt nevarēs.

Dorens mēģināja mani pielauzt.

— Man ir ideja. Edijs Lānsers tev ir labs draugs. Palūgšu, lai ļauj viņam strādāt kopā ar tevi. Edijs ir sakarīgs puisis, viņš pratīs nostāties starp tevi un šo bandu. Piekrīti? Ļauj tikai man rīkoties!

— Labi, — es sacīju. Biju no visas šis jezgas noguris.

Pirms aiziešanas Dorens vēl pajautāja:

— Kāpēc tu tik traki uz viņiem esi uzēdies?

— Tāpēc, ka nevienam no šā bara nav ne mazākās da|as par Melomaru, — es atbildēju. — Viņi priecājas, ka Me-lomars ir beigts. — Taču tā nebija taisnība. Es viņus ienīdu tāpēc, ka viņi gribēja mani mācīt, kā lai es rakstu.

Ņujorkā atgriezos tieši īstajā laikā, lai pagūtu televīzijas ekrānā noskatīties Kinoakadēmijas balvu pasniegšanu. Mēs abi ar Valeriju šo ceremoniju vērojām katru gadu.

Šai gadā es skatījos īpaši uzmanīgi, jo Dženella piedalī

jās pusstundas īsfilmā, kopā ar savām draudzenēm nodrošinādama tai izvirzīšanu balvai.

Sieva atnesa kafiju un cepumus, un mēs apsēdāmies

pie televizora. Valerija man uzsmaidīja, sacīdama:

— Vai tu tici, ka arī tava filma reiz saņems Oskaru?

— Nē, — es atbildēju, — mana filma bus pārāk draņķīga.

Kā Oskara pasniegšanas ceremonijā parasts, sāka ar mazākiem gabaliem, un Dženellas filma, protams, saņēma balvu kā labākā īsfilma, un ekrānā parādījās viņas seja. Dženella aiz laimes bija pietvīkusi sārta. Viņai pietika

saprāta runāt īsi un vainas apziņa lika izrādīt laipnību. Dženella pavisam vienkārši sacīja:

— Gribu pateikties visām sievietēm, kuras kopā ar mani veidoja šo filmu, un it īpaši Elisai de Santisai.

Šie Dženellas vārdi lika man domās atgriezties tai dienā, kad tapa skaidrs, ka Elisa mil Dženellu vairāk, nekā jebkad to esmu spējis es.

Dženella uz vienu mēnesi bija noīrējusi namiņu Malibu krastmalā. Nedējas nogalēs es no savas viesnīcas braucu turp, un sestdienas un svētdienas mēs pavadījām kopā. Kādā piektdienas vakarā gājām pastaigāties pa liedagu, pēcāk sēdējām mazā, vaļējā verandā un Malibu mēness gaismā vērojām putnus, ko, pēc Dženellas teiktā, saucot par tilbītēm. Putniņi skraidīja gar pašu ūdens malu, pamukdami no bangām, kad tās izšķīda pret krastu.

Vēlāk mīlējāmies guļamistabā, pa kuras logiem skatienam pavērās Klusais okeāns. Nākamajā dienā — sestdie-

nā, kad, brokastis izlaiduši, ēdām agrīnas pusdienas, ieradās Elisa. Viņa kopā ar mums ieturēja maltīti, tad izņēma no rokassomiņas mazu filmas četrstūrīti un pasniedza Dženellai. Filmas strēmelīte platumā nepārsniedza collu un garumā — divas collas.

— Kas tas ir? — Dženella vaicāja.

— Kadrs ar filmas režisora vārdu titros, — Elisa atbildēja. — Es to izgriezu.

— Kādēļ tu to darīji? — Dženella nesaprata.

— Domāju, ka tu par to priecāsies, — Elisa atbildēja.

Es vēroju viņas abas. Filmu biju redzējis. Tīri ciešams

gabaliņš. To bija radījusi Dženella un Elisa, kopā vēl ar trim sievietēm īsti sievišķīgi uzņemdamās visnotaļ lielu risku. Titros Dženella bija minēta kā galvenās lomas tēlotāja, Elisa — režisore. Pārējās bija nosauktas atbilstoši savam filmā ieguldītajam darbam.

— Mums ir vajadzīgs režisora vārds. Nevar taču filmu izlaist uz ekrāniem bez režisora, — sacīja Dženella.

It kā velns mani būtu paraustījis aiz mēles, es vēl pielēju eļļu ugunij.

— Man šķita, ka filmas režisore ir Elisa, — es sacīju.

Dženella uzmeta man niknu skatienu.

— Tas bija Elisas darba pienākums, — viņa teica. — Bet ļoti daudzus ierosinājumus režijai izteicu es, un tāpēc domāju, ka man par to jāsaņem arī kāda daļa režisores goda.

— Ak Dievs! — es iesaucos. — Tu taču esi filmas varone. Elisai jāsaņem gods par savu darbu.

— Protams, — Dženella sašutusi atbildēja. — Es jau viņai to sacīju. — Neesmu lūgusi, lai griež ārā vārdus no filmas negatīva. To viņa izdarīja uz savu roku.

Es pievērsos Elisai.

— Kā tev pašai liekas?

Elisa joprojām palika mierīga.

— Dženella režijā ir ieguldījusi ļoti daudz darba, — viņa teica. — Un man pēc šā goda patiešām nav nekādas vajadzības. Uti tas tiek Dženellai.

Manīju, ka Dženella ir pārskaitusies. Viņai negribējās nokļūt tik muļķīgā situācijā, taču varēja jaust, ka viņa neparko neatdos Elisai visu godu par filmas režiju.

— Ej ellē! — viņa man uzbrēca. — Nelūri uz mani tā! Es šai filmai sadabūju naudu, es savācu uzņemšanas grupu, mēs visi kopā rakstījām scenāriju, un bez manis nekas nebūtu iznācis.

— Labi, — es teicu. — Tad pievāc sev producentes godu. Kāpēc tev tik svarīgs šķiet režisora gods?

Tai bridi Elisa vairs neizturēja.

— Filmu mēs rādisim Kinoakadēmijas un Filmeksa konkurencē, un šādās filmās vērtētāji par vissvarīgāko uzskata režisora darbu. Režisoram par to tiek visvairāk goda. Man šķiet, ka Dženellai ir taisnība. — Un viņa pievērsās Dženellai. — Kā tu gribi — ko lai mēs rakstām par režisoru?

— Rakstīsim mūs abas, bet tavs vārds lai ir pirmais, — Dženella atbildēja. — Piekriti?

— Protams, ja tu to vēlies.

Pec pusdienām Elisa sacīja, ka viņai laiks braukt mājās, bet Dženella lūdza viņu palikt. Noskatījos, kā viņas abas uz atvadām saskūpstās, pēc tam pavadīju Elisu līdz automašīnai.

Pirms viņa paguva aizbraukt, es vēl pavaicāju:

— Tev tiešām nekas nav iebilstams?

Nezaudēdama mieru, skaista savā savaldībā, Elisa atbildēja:

— Nē, man patiesi nekas nav iebilstams. Pēc filmas pirmās atrādīšanas Dženella krita histērijā, kad visi nāca man klāt un mani apsveica. Tāda nu viņa ir, bet man viņas laime liekas daudz svarīgāka nekā visa tā izākstīša-nās. Tu taču to saproti, vai ne?

Es pasmaidīju un atvadoties noskūpstīju Elisu uz vaiga.

— Nē, — es sacīju. — Tādas muļķības es nesaprotu.

Atgriezies namiņā, Dženellu nekur neredzēju. Nospriedu, ka viņa devusies pastaigā pa liedagu un negrib mani redzēt savā tuvumā. Patiesi, pēc stundas ieraudzīju Dženellu brienam pa smiltīm gar okeāna malu. Pārnākusi

mājās, viņa tūdaļ devās uz guļamistabu. Pēc brīža tur iegājis, redzēju viņu guļam zem segām un raudam.

Ne vārda neteikdams, apsēdos uz gultas malas. Dženella pasniedzās pēc manas rokas. Viņa joprojām raudāja.

— Tu laikam domā, ka es esmu pēdīgā neliete, ko? — viņa jautāja.

— Nē, — es atbildēju.

— Bet Elisa tev liekas apbrīnojama, vai ne?

— Man viņa patīk, — es atbildēju. Apzinājos, ka jārunā piesardzīgi. Dženella baidījās, ka Elisa man varētu likties labāka par viņu.

— Vai tu prasīji, lai viņa izgriež to negatīva strēmelīti? — es vaicāju.

— Nē, — Dženella atbildēja. — Viņa to izdarīja uz savu roku.

— Tad jau labi, — es sacīju. — Uzskati jautājumu par nokārtotu un nelauzi vairs galvu par to, kura rīkojusies labāk un kura pati sev šķiet labāka. Elisa to darīja tevis dēļ. Nu tad neatraidi viņas labo nodomu. Tu pati zini, ka esi to vēlējusies.

Dženellai atkal pašķīda asaras. Tā jau bija histērija, tāpēc iedevu viņai nomierinošu tableti, un viņa nogulēja līdz pat svētdienas rītam.

Visu to vakaru pavadīju lasīdams, pēc tam līdz rītausmai lūkojos liedagā un okeāna ūdeņos.

Beidzot Dženella pamodās. Pulkstenis rādīja gandrīz jau desmit, un bija sākusies jauka Malibu diena. Sapratu, ka Dženella manā klātbūtnē jutīsies neērti un negribēs, lai es vēl palieku pie viņas. Droši vien viņa grib zvanīt Elisai un lūgt, lai draudzene brauc šurp. Tāpēc sacīju, ka man ir zvanīts no studijas, lai tūlīt braucu turp, un nevaru vairs ilgāk palikt. Dženella īstā Dienvidu skaistules kvēlē metās iebilst, taču es redzēju, kā viņai iedzirk-stas acis. Viņa gribēja aicināt šurp Elisu un apliecināt tai savu mīlestību.

Dženella iznāca mani pavadīt līdz automašīnai. Uzmaukusi galvā jocīgu cepuri milzīgām, noļukušām malām, lai pasargātu seju no saules. Jebkura cita sieviete ar tādu

cepuri izskatītos neglīta. Bet Dženella izskatījās brīnišķīga. Ģērbusies viņa bija pēc īpaša pasūtinājuma šūtās un ar nolūku jau apvazātās džīnās, kas augumam piekļāvās kā pašas āda. Es atminējos, ka reiz naktī, kad Dženella gultā gulēja gluži kaila, es teicu, ka viņas pēcpuse ir īsts sievietes lepnums un, lai tādu uzaudzētu, jānomainas vairākām paaudzēm. Sacīju to kaitināšanas nolūkā, jo Dženella bija feministe, taču, man par lielu pārsteigumu, viņu mani vārdi sajūsmināja. Un vēl es atminējos, ka Dženella turklāt ir arī mietpilsone. Ka viņa lepojas ar savas Dienvidu dzimtas dižciltīgo izcelsmi.

Uz šķiršanos Dženella mani noskūpstīja, un viņas seja bija rožaini sārta. Viņa ne drusku neskuma par to, ka es braucu projām. Zināju, ka viņas abas ar Elisu pavadīs laimīgu dienu, bet mani gaida nožēlojama nīkšana pilsētā, viesnīcas numurā. Taču es nodomāju — nu, un tad? Elisa šo laimi ir pelnījusi, bet man tā nepienākas. Dženella reiz man sacīja, ka viņa lieliski noderot manu emocionālo vajadzību praktiskai apmierināšanai, bet es viņas vajadzības nespējot apmierināt.

Televizora ekrāns krietnu brīdi tikai mirgoja. Tā tika parādīts īpašs gods Melomara piemiņai. Valerija iejautājās, vai viņš esot bijis jauks cilvēks. Es atbildēju, ka jauks gan. Kad balvu pasniegšana beidzās, Valerija vaicāja:

— Vai tu pazīsti kādu no tiem, ko mēs redzējām?

— Dažus, — es atbildēju.

— Kurus?

Nosaucu Ediju Lānseru, kas Oskaru saņēma par scenāriju, bet Dženellu nepieminēju. Brīdi prātā iešāvās doma, vai tikai Valerija man neizliek lamatas cerībā, ka es ierunāšos par Dženellu, un tad es pateicu, ka pazīstu arī gaišmati, kura ceremonijas sākumā saņēma balvu.

Valerija palūkojās uz mani un tūdaļ novērsās.

Četrdesmitā nodaļa

Pēc nedēļas Dorens pa tālruni atkal izsauca mani uz Kaliforniju, kur bija paredzēta vēl viena apspriede. Ediju Lānseru viņš Tri-Culture studijai esot pārdevis. Un es devos turp, vazājos pa visādām sanāksmēm un atkal satikos ar Dženellu.

Jutos mazliet nemierā ar sevi un Kaliforniju nemīlēju vairs tik stipri kā agrāk.

Kādu vakaru Dženella man sacīja:

— Tu aizvien stāsti, cik lielisks ir tavs brālis Artijs.

Kas viņā tik lielisks?

— Redzi, — es atbildēju, — viņš man bija tiklab brālis, kā tēvs.

Manīju, ka Dženellu ļoti saista mūsu bērnība, tas,

ka abi esam uzauguši patversmē. Šī doma iekustināja viņas dramatisma izjūtu. Gandrīz vai savām acīm redzē

ju, kā Dženellai pa galvu vandās dažnedažādas filmas, visādas pasakas par to, kāda ir bijusi mūsu dzīve. Divi zēni. Burvīgi. Nu gluži kā Volta Disneja iztēlē radīts

sižets.

— Tātad tu patiesi vēlies dzirdēt vēl kādu stāstu par bāreņiem? — es vaicāju. — Kādu gribi — stāstiņu ar laimīgām beigām vai kailu patiesību?

Dženella izlikās jautājumu pārdomājam.

— Mēģini sākt ar patiesību, — viņa atbildēja. — Ja man nepatiks, varēsi stāstīt melus.

Un es stāstīju, ka visi patversmes apmeklētāji allaž gribēja adoptēt Artiju, bet neviens nevēlējās pievākt mani. Tāds bija mana stāsta sākums.

Bet Dženella kā izsmiedama noteica:

— Ak tu, nabadziņš! — Tomēr, to sakot kaut ar

smaidu, viņa ļāva rokai noslīdēt man gar sānu un tur to arī atstāja.

Kādā svētdienā, kad man bija septiņi un Artijam astoņi gadi, mēs abi tikām ieģērbti tā sauktajā adopcijas

uniformā. Gaišzili svārciņi, balti, iestīvināti krekliņi, tumšzilas kaklasaites, baltas flaneļa biksītes un balti zābaciņi. Sasukātus un sapostus mūs aizveda uz patversmes pārzines pieņemamo istabu, kur jau gaidīja jauns precēts pāris, kas gribēja mūs aplūkot. Procedūra sākās tā, ka mūs stādīja priekšā, tad sasveicinājāmies ar viesiem, izrādījām savas vislabākās manieres — sēdējām viņiem blakus un runājāmies, lai tiktu iepazīti. Pēc tam visi gājām pastaigāties pa patversmes teritoriju, garām milzigajam dārzam, garām futbola laukumam un skolas ēkām. Visspilgtāk atceros to, ka sieviete bija ļoti skaista. Ka pat septiņu gadu vecumā es jau iemīlējos. Taču manam skatienam nepaslīdēja secen, ka arī vīrs ir tikpat iemīlējies

savā sievā, bet par viņas iedomu pārlieku sajūsmu neizrādīja. Tikpat skaidrs man kļuva arī tas, ka šis dienas

laikā sievietei briesmīgi iepatiksies Artijs, bet es, protams, ne. Un to es viņai nekādā ziņā nevarēju pārmest. Pat astoņu gadu vecumā Artijs bija ļoti glits, gandrīz tāds kā skaisti pieaugušie. Ikkatrs sejas vaibsts šķita kā mākslinieka rokas veidots, un, lai gan bieži biju dzirdējis, ka

mēs izskatāmies ļoti līdzīgi, ka uzreiz varot saprast —

mes esam brāļi, es apzinājos, ka esmu neizdevusies Artija versija, it kā viņš no veidnes būtu izņemts pirmais un mākslas darba nospiedums bija izdevies lielisks. Bet otram nospiedumam — tātad man — no veidnes bija pielipušas liekas vaska piciņas — lūpas biezākas, deguns

lielāks. Artijam piemita meitenīgs trauslums, bet mani kauli kā sejā, tā augumā bija rupjāki un smagāki. Tomēr es līdz tai pašai dienai pret brāli nebiju izjutis ne skaudību, ne greizsirdību.

Tovakar mums pateica, ka jaunais pāris atbraukšot vēlreiz nākamajā svētdienā un izlemšot, vai adoptēt mus

abus vai tikai vienu. Vēl mums darīja zināmu, ka viņi esot ļoti bagāti un ka būtu brīnišķīgi, ja paņemtu kaut vai vienu no mums.

Atminos, ka patversmes pārzine ar mums runāja ļoti sirsnīgi. Tā bija viena no tām sirsnīgajām sarunām, kurās pieaugušie iesaista bērnus, brīdinādami viņus no visādām nosodāmām jūtām — no greizsirdības, skaudības, spitibas — un mudinādami tiekties pēc cēlsirdibas, uz ko spējīgi esot vienīgi svētie, bet bērniem tas izdodoties tikai retumis. Kā jau bērni, mēs klausījāmies, nebilzdami ne vārda. Mājām ar galvu un dvesām: «Jā, cienītā kundze.» Īstenībā no viņas sacītā nesapratām itin nekā. Taču jau septiņu gadu vecumā es zināju, kas notiks. Mans brālis nākamajā svētdienā aizbrauks kopā ar skaisto, bagāto dāmu un pametīs mani patversmē vienu.

Artijs pat bērnībā nebija iedomīgs. Bet nākamajā nedēļā, vienīgajā nedēļā mūsu mūžā, mēs jutāmies atsvešināti viens no otra. Tai nedēļā es brāli ienīdu. Pirmdienā, kad pēc mācību stundām izgājām laukumā spēlēt futbolu, es Artiju savā komandā neņēmu. Sportā es jutos visvarens. Sešpadsmit gadus, ko mēs pavadījām patversmē, es biju labākais sportists starp sava vecuma puikām un jau pēc dabas līderis. Tāpēc pastāvīgi biju komandas kapteinis, kas pats izraudzījās savus spēlētājus, un aizvien pirmām kārtām ņēmu Artiju. Tai pirmdienā pirmo reizi šais sešpadsmit gados es viņu neizraudzījos. Lai gan brālis bija par mani gadu vecāks, es spēles laikā pūlējos viņam iespert no visa spēka, kad bumba nonāca pie viņa. Vēl tagad, pēc trīsdesmit gadiem, redzu pārsteigumu un sāpes viņa sejā. Vakariņu laikā nesēdos pie galda Artijam līdzās. Vakarā guļamtelpā ar viņu nerunāju. Kā šodien atceros — reiz tai pašā nedēļā es pēc futbola spēles savācu bumbu un, kad Artijs atstāja laukumu, pavisam aukstasinīgi no divdesmit jardu attāluma izdarīju iegrieztu metienu un trāpīju viņam pakausī. Artijs pakrita. Bet es taču biju tikai metis. Man prātā nevarēja ienākt, ka spēšu viņu nogāzt gar zemi. Septiņgadīgam puišelim tas bija brangs varoņdarbs. Vēl tagad nevaru nobrīnīties par ļaunprātības spēku, kas manai septiņgadīga zepera rokai lika izdarīt tik precīzu metienu. Atceros, kā Artijs slējās kājās un kā es auroju: «Ei, tas man gadījās netīšām!» Bet Artijs pagriezās un gāja projām.

Brālis necentās man atmaksāt. Un tas mani satracināja vēl vairāk. Lai kā es viņu atstūmu, lai kā pazemoju, Artijs tikai vaicājoši lūkojās manī. Ne viens, ne otrs nesapratām, kas ar mums notiek. Bet es zināju, ar ko pa īstam varēšu viņam nodarīt pāri. Artijs arvien taupīgi rīkojās ar naudu. Par šādiem tādiem gadījuma darbiem patversmē mēs saņēmām pa centam, un Artijs ar šīm viena centa un pieccentu monētām bija piekrājis veselu stikla burku, ko turēja nobēdzinātu savā drēbju skapītī. Piektdienas pēcpusdienā, atteicies no futbola spēles, es burku nospēru un aizskrēju uz kokiem apaugušo patversmes teritorijas malu un tur to apraku. Naudu es pat nepārskaitīju. Redzēju vienīgi, ka burka līdz augšai pilna ar monētām. Zudumu Artijs atklāja tikai nākamajā rītā un kā neticēdams palūkojās manī, bet ne vārda nebilda. Pēc tam viņš no manis izvairījās.

Nākamā diena bija svētdiena, un mums vajadzēja iet pie patversmes pārzines, lai mūs ieģērbtu adopcijas drēbēs. Es piecēlos agri pirms brokastīm un aizskrēju uz koku skupsnu aiz patversmes ēkas un tur noslēpos. Zināju, kas todien notiks. Artiju ieģērbs smalkajā uzvalkā, skaistā sieviete, kurā biju iemīlējies, aizvedīs manu brāli sev līdzi, un es viņu nekad vairs neredzēšu. Bet man vismaz paliks Artija nauda. Nolīdu aiz kokiem, kur tie auga visbiezāk, nogūlos un aizmigu. Tā es tur nogulēju visu dienu. Kad pamodos, jau bija iestājusies tumsa, un es gāju atpakaļ uz patversmi. Mani aizveda pie pārzines, un es dabūju ar koka lineālu divdesmit sitienus pa stilbiem. Bet man par to nebija ne silts, ne auksts.

Devos uz guļamtelpu un pārsteigts ieraudzīju Artiju sēžam savā gultā un gaidām mani. Neticēju pats savām acīm, ka tas ir viņš. Atceros, acīs man saskrēja asaras, kad brālis man iecirta pļauku un uzkliedza: «Kur ir mana nauda?» Un tad viņš metās man virsū, spēra un sita, galva vai acs, un brēca pēc savas naudas. Pūlējos aizstāvēties, nenodarot Artijam pāri, līdz beidzot man izdevās viņu atgrūst. Sēdējām uz grīdas, glūnēdami viens otrā.

— Neesmu nekādu tavu naudu ņēmis, — es sacīju.

— Tu to nozagi, — teica Artijs. — Es zinu, ka tu to nozagi.

— Neesmu zadzis, — es tiepos. — Man nekādās naudas nav.

Blenzām viens otrā, acis nemirkšķinādami. Tai vakarā mēs vairs neko nerunājām. Bet, nākamajā rītā pamodušies, atkal bijām draugi. Viss bija tāpat kā agrāk. Artijs par naudu nekad vairs man nejautāja. Un es arī nepateicu, kur esmu to noracis.

Kas tajā svētdienā noticis, es uzzināju pēc daudziem gadiem, kad Artijs pastāstīja, ka, atklājis manu nozušanu, viņš atteicies ģērbt mugurā adopcijas uzvalku, ka kliedzis, lādējies un lūkojis patversmes pārzinei iesist, bet tad pats dabūjis kāvienu. Kad jaunais pāris, kas vēlējās viņu adoptēt, tomēr gribējis Artiju vēlreiz redzēt, viņš sievietei uzspļāvis, apsaukājis to neķītriem vārdiem, kādus vien astoņgadīgs zēns spēj iedomāties. Scēna bijusi drausmīga, un patversmes pārzine viņu vēlreiz pamatīgi nomizojusi.

Kad es savu stāstu biju beidzis, Dženella piecēlās un pielēja sev vēl glāzi vīna. Atgriezusies gultā, viņa atslējās pret mani un sacīja:

— Es gribu iepazīties ar tavu brāli Artiju.

— Tas nekad nenotiks, — es teicu. — Visas meitenes, kuras esmu iepazīstinājis ar savu brāli, viņā iemilējušās. Patiesībā īstais iemesls, kāpēc es apprecējos ar savu tagadējo sievu, bija tas, ka viņa vienīga Artijā neiemīlējās.

— To stikla burku ar naudu tu neizraki? — Dženella vaicāja.

— Nē, — es atbildēju. — Man nekad nav bijusi vēlēšanās to darīt. Gribēju, lai burka paliek turpat, lai

pēc manis kāds zēns to nejauši uziet un lai viņam tā liktos kāda burvja dāvana. Man tā vairs nebija vajadzīga.

Dženella dzēra vīnu, tad greizsirdīgi sacīja:

— Tu viņu mīli, vai ne? — jo aizvien kļuva greizsirdīga uz katru manu jūtu izpausmi.

Es neko nevarēju atbildēt. Man prātā neienāca, ka vārdu «mīlēt» varētu lietot, runājot par brāli vai vispār par kādu vīrieti. Turklāt Dženella šo vārdu valkāja pārāk bieži. Tāpēc es vairs neatbildēju.

Citu vakaru Dženella uzsāka strīdu par to, ka sievietēm ir tādas pašas tiesības kā vīriešiem salaist ar kuru katru. Es izlikos, ka esmu ar viņu vienisprātis. Taču jutu, ka sāku skaisties, jo pūlējos apvaldīt greizsirdību.

Pateicu tikai:

— Protams. Vienīgā nelaime tā, ka bioloģiski sievietes to nemaz nevar.

To dzirdot, Dženella sadusmojās.

— Kādi idiotiski murgi! — viņa sacīja. — Mēs varam salaist tikpat viegli kā jūs. Mēs to neņemam galvā. Patiesībā jūs, vīrieši, saceļat jezgu ap seksu, iztaisāt to par nezin cik nopietnu un svarīgu darīšanu. Jūs esat greizsirdīgi un mūs uzskatāt par savu īpašumu.

Tās atkal bija lamatas, kurās, es cerēju, viņa tūdaļ pati iekritīs.

— Nē, es to nemaz nebiju domājis tā, — es teicu. — Vai tev ir zināms, ka vīrietim iespēja aplipt ar gonoreju no sievietes ir divdesmit līdz piecdesmit procentu, bet sievietei saķert gonoreju no vīrieša sasniedz piecdesmit līdz astoņdesmit procentus?

Mirkli Dženella aiz pārsteiguma apjuka, un man gauži patika bērnišķīgā mulsuma izteiksme viņas sejā. Kā gandrīz visi cilvēki, viņa ne velna nezināja par venēriskajām slimībām, nedz arī par to izpausmēm. Toties es, līdzko sāku krāpt sievu, izlasīju visu, kas vien par tām rakstīts. Kā drausmīgs murgs man šķita doma, ka varu saķert gonoreju vai sifilisu un pielaist to Valerijai, tāpēc aizvien jutos neomulīgi, kad Dženella man klāstīja savas mīlas dēkas.

— To visu tu saruna, lai mani sabaidītu, — viņa teica. — Es tevi pazīstu, — kad tu uzsāc tādas pārgudras un pašpārliecinātas runas, es zinu, ka tu to visu izzīd no pirksta.

— Ne, — es sacīju. — Tā ir taisnība. Vīrietim vienas līdz desmit dienu laikā parādās nelieli caurspīdīgi izdalījumi, bet sieviete var ilgi nezināt, ka ir dabūjusi gonoreju. Piecdesmit līdz astoņdesmit procentiem sieviešu dažkārt nedēļām vai pat mēnešiem nav nekādu simptomu vai arī var parādīties zaļgani vai dzeltenīgi izdalījumi. Un piedevām vēl sēņu smaka no dzimumorgāniem.

Dženella smiedamās atkrita gultā un izslēja kailās kājas.

— Nu gan es saprotu, ka tu dzen velnu.

— Nē, nedzenu vis, — es teicu. — Man nenāk ne prātā mānīties. Taču tev nekas nekait. To es saožu pa gabalu. — Cerēju, ka ar joku padzīšu pats savu ļaunprātību. — Liec aiz auss, ka par aplipšanu sieviete uzzina tikai tad, ja partneris pats to pasaka.

Dženella piecēlās un izslējusies palika stāvam.

— Lielumlielais paldies, — viņa sacīja. — Varbūt tūlīt tu pateiksi, ka tev ir gonoreja un tāpēc ar to aplipšu ari es?

— Nē, — es atbildēju. — Man nekas nekait, bet, ja saslimšu, zināšu, ka esmu to dabūjis vai nu no tevis, vai no savas sievas.

Dženella indīgi paskatījās mani.

— Tava sieva, protams, ir ārpus aizdomām, vai ne?

— Tev taisnība, — es atbildēju.

— Nu tad tev par zināšanu, — Dženella teica. — Reizi mēnesī es eju pie sava ginekologa un tieku rūpīgi izmeklēta.

— Tās ir galīgas blēņas, — es sacīju. — Pie skaidrības var tikt, vienīgi noņemot iztriepi. Un to dara tikai retais ginekologs. Iztriepi ieliek stikla stobriņā ar gaišbrūnu, želejai līdzīgu vielu. Analīze ir ļoti sarežģīta un ne vienmēr uzrāda pareizu rezultātu.

Nu Dženella apstulba, tāpēc es viņu pabiedēju vel vairāk.

— Bet, ja tu iedomājies, ka no nelaimes izdosies izbēgt, piekopjot orālo seksu, tad tie ir maldi, — tādā gadījumā sievietei ir daudz lielākas izredzes aplipt ar venērisku slimību nekā vīrietim.

Dženella izlēca no gultas. Viņa ķiķināja, bet tad pēkšņi iesaucās:

— Melo! Melo!

Mēs abi iesmējāmies.

— Tomēr gonoreja tāds sīkums vien ir, — es turpināju. — Galvenās briesmas draud no sifilisa. Ar orālo seksu var iedzīvoties šankrā uz lūpām, mutē un pat uz mandelēm. Un ar to pašu tava aktrises karjera būs sabeigta. Par šankru jāzina, ka tā ir blāvi sarkana vāts, kas neasiņo. Sifiliss ir viltīga kaite. Simptomi var nozust vienas līdz piecu nedēļu laikā, bet slimība tāpēc organismu nav atstājusi, un paliek iespēja aplipināt gultas partneri. Sifiliss var atkal uzliesmot, un tad uz delnām vai kāju pēdām parādās sarkani uztūkumi. — Pacēlu vienu Dženellas kāju, apskatīju pēdu un sacīju: — Nē, tev nekādu pubuļu nav.

Nu Dženella bija tā pārņemta no manis teiktā, ka pat neattapa pajautāt, kāpēc es viņai šādu lekciju lasu.

— Bet kā vīriešiem? Kas ar jums, neliešiem, notiek

pēc tā visa?

— Nu, — es atbildēju, — mums cirkšņos uztūkst

dziedzeri, un tāpēc mēdz sacīt, ka tādi vīrieši tikuši pie diviem pāriem pautu, bet dažiem izkrīt galvas mati. Tieši tāpēc sifilisu agrāk reizēm dēvēja par plikgalvību. Tomēr arī šī stadija vēl nav nekas briesmigs. Ar penicilinu to

visu var novērst. Bet te nu man jāatkārto galvenais, kas tev jāpatur prātā, — vīrieši zina, ka ir saslimuši, bet

sievietes to nezina, un tāpēc, kā jau teicu, viņas izlaidīgai dzīvei nav bioloģiski pielāgotas.

Dženella likās stipri samulsusi.

— Un tev tas liekas aizraujoši? Esi gan tu maita! — Nu viņai pamazām pielēca.

Bet es, kā viņu mierinādams, turpināju:

— Taču velns nav tik melns, kā viņu mālē. Pat ja tu nezināsi, ka esi saķērusi sifilisu vai, kā tas sievietēm bieži gadās, tev neparādīsies nekādi simptomi un tikai vainīgais pats aiz labas sirds tev to pateiks. Veselu gadu tu nebūsi bīstama, nevienu vēl nevarēsi aplipināt. — Es uzsmaidīju Dženellai. — Izņēmums ir sievietes stāvoklī, jo bērnam sifiliss var iedzimt.

Manīju, ka šo domu Dženella noraida.

— Pēc šā gada divām trešdaļām inficēto nekādas slimības pazīmes neparādās. Tie var atviegloti nopūsties. Viss ir kārtībā.

Es atkal uzsmaidīju Dženellai.

Bet viņa aizdomu pilna pajautāja:

— Un atlikusi trešdaļa?

— Tiem ir vakars, — es atbildēju. — Sifiliss skar sirdi, bojā asinsvadus. Tas var palikt nemanāms desmit divdesmit gadus un tad pēkšņi izraisīt plānprātību, arī paralīzi, un cilvēks tiek nolēmēts. Tāpat sifiliss var iedarboties uz redzi, plaušām un aknām. Tā ka skaties, dārgumiņ, kādus mēslus cilvēks pats sev var sabrūvēt.

Dženella sacīja:

— To visu tu man stāsti tādēļ, lai es nesasietos ar citiem vīriešiem. Tu tikai gribi mani iebiedēt, tāpat kā piecpadsmit gadu vecumā mani biedēja māte, pūlēdamās man iestāstīt, ka kļūšu grūta.

— Tas, protams, pats par sevi skaidrs, — es teicu. — Bet es visu pamatoju ar zinātnes atziņām. No morāles viedokļa man nekādu iebildumu nav. Vari gulēt, ar ko vien vēlies. Tu neesi mans īpašums.

— Esi gan tu baigi viltīgs, — Dženella sacīja. — Bet varbūt drīz kāds izgudros pret to tabletes, tāpat kā jau ir izgudrotas pretapaugļošanās tabletes.

Pūlējos sarunu turpināt ļoti nopietni.

— Protams, — es teicu. — Ir jau izgudrotas. Ja stundu pirms kontakta ieņem penicilīna simt miligramu tableti, tā pilnīgi iznīcina sifilisa ierosinātāju. Taču gadās, ka tablete neiedarbojas, tiek nomākti vienīgi simptomi, un tad pēc desmit divdesmit gadiem inficētajam ir vāks. Ja zāles iedzer pārāk agri vai pārāk vēlu, tad spirohetas tikai vairojas. Vai tu zini, kas ir spirohetas? Tās ir spirālveidīgas baktērijas, kuras kā korķvijķis iegriežas asinīs, piepilda tās, pēc tam iesūcas audos, bet cilvēka audos nav tik daudz asiņu, lai spirohetas iznīcinātu. Penicilīnam piemīt kāda īpašība, kas neļauj šūnai palielināties un aizkavēt infekciju, un tad organismu skārusī slimība kļūst noturīga pret penicilīnu. īsāk sakot, penicilīns palīdz baktērijām vairoties. Taču var izmantot vēl kādu līdzekli. Ir tāda sievietēm domāta želatīnveidīga viela, ko sauc proganasijs, un to lieto kā pretapaugļošanās līdzekli, bet ir noskaidrots, ka tas iznīcina arī dažu venērisko slimību ierosinātājus, tāpēc, to lietojot, ar vienu šāvienu var nošaut divus zaķus. Iedomājies tik — mans draugs Osano ikreiz, kad radusies cerība iekarot kādu meiteni, ieķer pa kādai penicilīna tabletei.

Dženella nicīgi iesmējās.

— Kas nekait vīriešiem! Jūs varat salaist, ar ko vien vēlaties, bet sieviete nekad iepriekš nezina, kad un ar ko liksies gultā, labākajā gadījumā varbūt stundu vai divas pirms tam.

— Nu labi, — es mundri sacīju. — Uzklausi manu padomu! Nekad neielaidies ar puišeļiem starp piecpadsmit un divdesmit pieciem gadiem. Tie ar venēriskām kaitēm sirgst desmitreiz biežāk nekā vecāki vīrieši. Un vēl viens mans padoms — pirms liecies ar kādu gultā, mazliet padarbojies ar rokām!

— Izklausās diezgan riebīgi, — Dženella teica. — Ko tas nozīmē?

— Neko sevišķu, — es atbildēju. — Atbrauki ādu no dzimumlocekļa, izlikdamās, ka tu vīrieti masturbē, un, ja parādās kaut piliens dzeltenīgu izdalījumu, skaidrs, ka šis zellis ir inficēts. Tieši tā rīkojas prostitūtas.

To pateicis, jutu, ka esmu pāršāvis pār strīpu. Dženella uzmeta man ledainu skatienu, un es steigšus turpināju:

— Ir vēl kāds slimības ierosinātājs — herpesvīruss. Tas gan nekādas venēriskas kaites neizraisa, un to var dabūt no neapgraizīta vīrieša. Sievietei no šā vīrusa var rasties dzemdes kakla vēzis. Nu tu redzi, cik daudz ir visādu iespēju. No gultas prieciņiem vien tu vari iedzīvoties vēzī vai aplipt ar sifilisu, pati nezinādama, ka esi inficēta. Tāpēc, raugi, sievietes nedrīkst dzīvot tik izlaidīgi, kā to var atļauties vīrieši!

Dženella sasita plaukstas.

— Bravo, profesor! Turpmāk es laikam gan salaidīšu ar sievietēm.

— Nav slikta doma, — es atsaucos.

Man tas izspruka pavisam viegli. Pret Dženellas mīļākām es nebiju greizsirdīgs.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Pēc mēneša atkal ieradies Losandželosā, es piezvanīju Dženellai, un mēs nolēmām kopā vakariņot un pēc tam aiziet uz kino. Viņas balsi saklausīju it kā vēsumu, un tas darīja mani piesardzīgu, tāpēc arī biju sagatavojies pārsteigumam, kas mani gaidīja, kad aizbraucu pēc Dže-nellas uz viņas dzīvokli.

Durvis atvēra Elisa. Noskūpstījis viņu, es apvaicājos, kā jūtas Dženella. Elisa nobolīja acis pret griestiem, un tas nozīmēja, ka no Dženellas varu sagaidīt visādus brīnumus. Nekādus īpašus brīnumus negaidīju, bet jocīgi ap dūšu man sametās gan.

Dženella iznāca no guļamistabas, ģērbusies tā, kā nekad agrāk nebiju redzējis.

Galvā viņai bija balta filca platmale ar sarkanu lenti. Cepures mala gandrīz aizsedza brūnās, zeltlāsumainās acis. Mugurā teicami pašūts vīriešu uzvalks no balta zīda vai zīdam līdzīgas drānas. Bikšu staras pilnīgi taisnas, kā īstām vīriešu biksēm. Baltajam zīda kreklam aizsieta izcili skaista, sarkanzili svītrota kaklasaite, bet kronis visam bija elegants tievs, krēmdzeltens Guči spieķis, ar kuru viņa man iebakstīja vēderā. Tas bija nepārprotams izaicinājums, un es tūdaļ aptvēru, kālab tas viss tiek darīts, — Dženella vairs negribēja slēpties un pasaulei bez vārdiem pavēstīja par savu biseksualitāti.

Viņa man jautāja:

— Nu, kā tev patīk?

Pasmaidījis es atbildēju:

— Pārsteidzoši! — Tā uzcirtušos lezbieti es nekad vēl nebiju redzējis. — Kur tu gribēsi vakariņot?

Atspiedusies pret spieķi, Dženella dzedri mani uzlūkoja.

— Es labprāt dotos uz Skandiju, — viņa atbildēja. — Vismaz vienreiz mūsu draudzības laikā tu varētu mani aizvest uz naktsklubu.

Mēs nekad nebijām vakariņojuši īsti smalkajos restorānos. Nekad nebijām apmeklējuši naktsklubus. Tomēr es piekritu. Šķiet, sapratu, uz ko Dženella velk. Viņa gribēja panākt, lai es pasaules priekšā atzīstu, ka manu mīlestību nav mazinājusi viņas biseksualitāte, gribēja pārbaudīt, vai es spēšu izturēt lezbiešu jokus un apsmieklu. Dženellas divda-bību es pats jau biju pieņēmis par notikušu faktu, tāpēc mani galīgi neinteresēja, ko par to domā citi.

Vakars izdevās lielisks. Restorānā visi blenza uz mums, un Dženella, jāatzīst, izskatījās absolūti satriecoša. Taisnību sakot, viņa ar saviem gaišajiem matiem daiļumā pārspēja Marlēnu Dītrihu, protams, savā īpašajā Dienvidu skaistules garā. Lai ko darīdama, Dženella nespēja noslēpt savu sievišķību, kas lauztin lauzās ārā no visas viņas būtības. Taču es apzinājos — Dženellai pašai to nedrīkstu teikt, to viņa necietīs. Viņa bija nolēmusi mani sodīt.

Man tiešām patika noskatīties, kā Dženella tēlo lezbie-tes lomu, jo es pārāk labi zināju, cik sievišķīga viņa ir gultā. Tātad tos, kas mūs aplūrēja, mēs izjokojām divkārt. Vēl man patika Dženellas iedoma šādi kaitināt mani, jo viņa vēroja ikkatru manu kustību un sākumā likās neapmierināta, bet pēcāk atplauka, redzot, ka es pret viņas izdarībām neiebilstu.

Man pagalam negribējās iet uz naktsklubu, tomēr mēs aizbraucām uz Polo Lounge, mazliet iedzērām, un tur es Dženellai par lielu apmierinājumu viņas un manu draugu neatlaidīgo skatienu priekšā klaji izrādīju mūsu attiecības. Pie viena galdiņa pamanīju Dorenu, pie cita sēdēja Ve-gons, un abi man uzsmaidīja. Dženella viņiem līksmi pamāja ar roku, tad, pievērsusies man, sacīja:

— Vai nav burvīgi tā kaut kur aiziet, iedzert un pēkšņi satikt visus savus vecos draugus?

Viņai atsmaidījis, es teicu:

— Patiešām lieliski.

Pārvedu Dženellu mājās īsi pirms pusnakts, un viņa, ar savu spieķi viegli uzsizdama man pa plecu, sacīja:

— Tu izturējies ļoti labi.

Un es atbildēju:

— Pateicos.

Viņa vaicāja:

— Tu man piezvanīsi?

Un es atbildēju:

— Jā.

Lai nu kā, vakars bija izdevies. Man patika uzmanība, ko man veltīja gan metrdotels un šveicars, gan arī puiši, kuri iebrauca mūsu automobili stāvvietā, bet, pats svarīgākais, — Dženella bija atteikusies no slēpšanās.

Drīz pienāca brīdis, kad es Dženellā iemīlēju cilvēku. Citiem vārdiem sakot, tā vairs nebija iekāre, kad es kā neprātā alku viņas miesas vai līdz ģībonim gribēju ielūkoties viņas brūnajās acīs un ar skatieniem gluži vai aprīt viņas sārtās lūpas. Nozīme vairs nebija arī visam pārējam, kad mēs cauru nakti palikām nomodā un es stāstīju savus nebeidzamos stāstus, ak Dievs, es taču izstāstīju viņai visu savu dzīvi un viņa man savējo. īsi sakot, pienāca brīdis, kad es sapratu, — Dženellas vienīgā sūtība šai pasaulē ir darīt mani laimīgu, aplaimot ar sevi. Es apjēdzu, ka mans pienākums savukārt ir darīt Dženellu kaut mazdrusciņ laimīgāku un nelaisties lapās, līdzko viņa nedara kaut ko man pa prātam.

Negribu teikt, ka tapu par vienu no tiem dīvaiņiem, kuri mīl meiteni par to, ka šī mīlestība viņus dara nelaimīgus. Neko tādu es nekad neesmu sapratis. Pēc manas pārliecības, labums bija jāgūst no ikkatra darījuma itin visā — dzīvē, mīlestībā, pat no tēva attiecībām ar saviem bērniem.

Es nebūt nedomāju, ka biju iemācījies Dženellu darīt laimīgu, lai it kā pasniegtu viņai dāvanu, nē, par to es pats izjutu prieku. Vai uzjautrināt viņu nomāktības brīžos, — ar to es tikai novācu visus šķēršļus, kas Dženellu kavēja nodoties viņas pienākumam — darīt mani laimīgu.

Liekas savādi, ka tieši tad, kad Dženella mani bija

«piekrāpusi», kad pat mazliet ienīdām viens otru, — tieši tad es viņā iemīlēju cilvēku.

Dženella patiesi bija jauks «savs puika». Reizēm viņa kā bērns sacīja: «Es esmu laba,» — un tāda arī bija. Visā, kas dzīvē nozīmīgs, Dženella tiešām palika godiga un uzticama. Protams, viņa salaida ar citiem vīriešiem, arī ar sievietēm, taču, velns rāvis, kurš gan šai pasaulē ir bez grēka! Viņai joprojām patika tās pašas grāmatas, kas patika man, tās pašas filmas, tie paši cilvēki. Ja

Dženella meloja, tad tikai tādēļ, lai man nedarītu pāri.

Bet, kad runāja taisnibu, tad tas notika gan tāpēc, ka viņa gribēja mani sāpināt (viņai piemita tāda jauka tieksme atriebties, un arī šī īpašība man galu galā patika), gan arī aiz bailēm, ka varu pats uzzināt patiesību un tā mani sāpinātu vēl vairāk nekā viņas meli.

Protams, pamazām es gribot negribot apjēdzu, ka Dženellas dzīve daudzējādā ziņā ir bīstama un man aizvainojoša. Un ļoti sarežģīta. Bet kuram tā rit kā pa diedziņu?

Beidzot no mūsu attiecībām izzuda viss nepatiesais, neīstais, jebkādas ilūzijas. Bijām labi draugi, un es Dže-nellā iemīlēju cilvēku. Apbrīnoju viņas drosmi un nesatricināmo mieru, kādā viņa laida pār galvu katru vilšanos savā profesijā, katru nodevību personiskajā dzīvē. Es to visu sapratu. Un vienmēr nostājos viņas pusē.

Tad kur gan, ellē, bija palicis brīnumainais neprāta laiks, ko izbaudījām abi kopā? Kāpēc intīmās attiecības mums vairs nelikās tik jaukas kā agrāk, kaut gan gultā

neko labāku par Dženellu nebiju piedzīvojis? Kāpēc vairs neizjutām agrāko ekstāzi?

Maģiskā maģija, melnā vai baltā. Burvestiba, pesteļi, raganas un alķīmija. Vai tiešām taisnība, ka mūsu likteni izlemj zvaigžņu kustība un mēness fāzes liek ari cilvēka

dzivei augt un dilt? Vai var būt tiesa, ka neskaitāmās

galaktikas noteic mūsu likteni diendienā šeit, uz zemes?

Vai varam ticēt vienkāršajai patiesībai, ka laimi mēs nespējam gūt bez meliem un ilūzijām?

Laikam gan jebkurās mīlas attiecībās pienāk bridis, kad sievieti kaitina apziņa, ka partneris jūtas pārāk laimīgs. Viņa, protams, ir pārliecināta, ka mīļāko laimīgu darījusi pati. Un vēl viņa, protams, ir pārliecināta par to, ka tas ir arī pašas prieks, pat pienākums. Taču beigu beigas sieviete secina, ka nelieša vīrietim pārlieku viegli viss iekrīt rokās. īpaši ja vīrietis ir precējies, bet sieviete — brīva. Jo tad viņu abu attiecības ir ļoti ērtas vīrietim, nevis sievietei.

Šis ir laiks, kad vienam no partneriem pirms mīlēšanās prasās pēc cīniņa. Dženella šo stadiju bija sasniegusi. Parasti man izdevās viņu novirzīt no agresijas, tomēr arī pats lāgiem jutu tieksmi pacīnīties. Visnotaļ tais reizēs, kad Dženella man pārmeta, ka joprojām saglabāju savu laulību un pat negrasos ieminēties par mūsu attiecību nokārtošanu.

Pēc filmu noskatīšanās mēs aizbraucām uz Dženellas namiņu Malibu. Bija vēls vakars. Pa guļamistabas logu redzējām okeānu, kam pāri kā gaišu matu sproga izvijās mēnesnīcas taciņa.

— Iesim gulēt, — es sacīju. Līdz nāvei biju noilgojies pēc mīlēšanās ar Dženellu. Es aizvien biju līdz nāvei noilgojies ar viņu mīlēties.

— Ak Dievs! — viņa iesaucās. — Tev mūžam prātā ir tikai gultas prieki.

— Nē, — es sacīju. — Gribu tevi samīlēt. — Tik sentimentāls biju kļuvis.

Dženella uzmeta man dzedru skatienu, tomēr viņas mirdzošās brūnās acis zalgoja dusmās.

— Proti gan tu izlikties sasodīti nevainīgs, — viņa teica. — Nu taisni kā tāds spitālīgais, zvaniņa vien trūkst.

— Greiems Grīns, — es papildināju.

— Ej taču tu ellē! — Dženella iesaucās, un mēs abi sākām smieties.

Cēlonis tam visam bija mana īpašība — nekad nemelot. Bet Dženella gribēja, lai es meloju. Viņai gribējās, lai es pūšu pīlītes, tāpat kā visi vīrieši, kad iedabūjuši sievieti gultā. Apmēram tādā garā — «es šķiršos no sievas», «mēs abi ar sievu laulībā jūtamies nelaimīgi». Taču neviens no šiem štampiem neatbilda manai dzīvei, es pat nedomāju neko tamlīdzīgu sacīt. Savu sievu es mīlēju, mēs gulējām vienā istabā, mums bija intīmas attiecības, mēs abi jutāmies laimīgi. Es izbaudīju abas man dāvātās iespējas un nevēlējos ne no vienas atteikties. Un pats par to dabūju ciest.

Dženella iesmējās, tātad uz kādu laiciņu atkal būs miers. Viņa iegāja vannas istabā un palaida vannā siltu ūdeni. Pirms gulētiešanas mēs vienmēr abi kopā nomazgājāmies. Dženella mazgāja mani, es — viņu, pēc tam mēs brīdi padraiskojāmies ūdenī, tad izlēcām no vannas, slaucījām viens otru milzīgos dvieļos. Un tad tādi paši kaili, augumus savijuši, nozudām zem segas.

Taču šai reizē Dženella nenāca tūdaļ gultā, bet aizkūpināja cigareti. Tas bija briesmu signāls. Tātad viņa vēlas ciņu. Pirms tam viņai no somiņas bija izkritusi pudelīte ar stimulējošām tabletēm, un tas man aizdeva dusmas, tāpēc mans noskaņojums uz mīlēšanos vairs īpaši nevilka. Mazā zāļu pudelīte bija atrāvusi vaļā slūžas maniem iztēles plūdiem. Kad nu zināju, ka Dženellai ir mīļākā, kad zināju, ka pa to laiku, kamēr esmu Ņujorkā pie savas ģimenes, viņa guļ ar citiem vīriešiem, es tik stipri viņu vairs nemīlēju un stimulējošās tabletes mani uzvedināja uz domām, ka Dženellai tās vajadzīgas, lai spētu mīlēties ar mani, jo viņa ir pārlieku izšķiedusi enerģiju, mīlēdamās ar citiem. Tāpēc lielā gribēšana man pārgāja. Un Dženella to juta.

— Nezināju, ka tu lasi Greiemu Grīnu, — es teicu.

— Šī asprātība par spitālīgo bez zvaniņa skan dikti

jauki. To tu laikam biji pietaupījusi īpaši man.

Piemiegusi brūnās acis, Dženella caur cigaretes dūmiem pašķielēja manī. Gaišie mati, klaidā iziruši, ieskāva viņas brīnumdaiļo seju.

— Tev, vai zini, ir taisnība, — viņa atbildēja.

— Vari mierīgi braukt mājās un gulēt ar savu sievu,

man pret to nekas nav iebilstams. Tikai tāpēc, ka man ir citi mīļākie, tu mani uzskati par palaistuvi. Un pat vairs mani nemīli.

— Mīlu gan, — es sacīju.

— Nemīli vairs tā kā agrāk, — viņa piebilda.

— Mīlu joprojām pietiekami, lai gribētu tevi samīlēt,

nevis tikai piegulēt, — es teicu.

— Tu nu gan esi viltīgs, — Dženella turpināja.

— Nevainīgi viltīgs vientiesitis. Pats nupat teici, ka

mīlot mani mazāk, it kā es kaut kā būtu tevi izaicinājusi. Tu taču gribēji, lai es to zinātu. Kāpēc gan?

Kāpēc nevar būt tā, ka sievietei ir mīļākie, bet viņa

mīl kādu citu? Tu aizvien atkārto, ka mīlot savu sievu, bet mani tomēr mīlot vairāk. Tātad katru tu mīli citādi. Kāpēc gan ar manu milestību nedrīkstētu būt tapat? Kāpēc mēs, sievietes, nedrīkstam baudīt tādu pašu dzimumdzīves brīvību un prasīt, lai vīrieši mūs tomēr mīl?

— Tāpēc, ka jūs droši zināt — bērns, ko laižat

pasaulē, ir jūsējais, bet vīrieši to nevar zināt, — es

atbildēju. Laikam gan pats sev neticēju.

Ar dramatisku vēzienu Dženella atgrūda segu un palēcās tā, ka atradās gultā stāvus.

— Neticu, ka tu kaut ko tādu esi varējis sarunāt, — viņa kā šaubīdamās sacīja. — Neticu savām ausīm, ka tu aiz vīrieša patmīlības vari aizrunāties tik tālu.

— Es jau tikai pajokoju, — es teicu. — Patiešām.

Taču tavas prasības pārsniedz iespējamības robežas. Tu

gribi, lai es tevi dievinātu, lai tevi mīlētu un izturētos pret tevi kā pret jaunavu Mariju. Tā, kā tas bijis senos laikos. Bet tu noraidi vērtības, uz kurām balstās patiesa, pašaizliedzīga mīlestība. Tu vēlies, lai vīrieši sievietes mīlētu kā Svēto Grālu, bet pati gribi dzīvot kā brīva sieviete. Tu nevēlies atzīt, ka, mainoties tavām vērtībām, katrā ziņā jāmainās arī manējām. Es nespēju tevi mīlēt tā, kā tu gribi. Kā mīlēju tevi agrāk.

Dženella sāka raudāt.

— Es zinu, — viņa sacīja. — Ak Dievs, kā mēs viens otru mīlējām! Es gulēju ar tevi pat tad, kad mocījos šausmīgās galvassāpēs. Izlikos tās nemanām, tikai ieķēru pa kādai tabletei. Un jutos laimīga. Es jutos laimīga. Bet tagad sekss mums vairs nesagādā prieku, — tagad, kad esam viens pret otru godīgi un atklāti. Vai tad tā nav?

— Nesagādā gan, — es piekritu.

Par to Dženella atkal saskaitās. Viņa sabrēca uz mani tik nešpetni, ka balss skanēja kā pīles pēkšķēšana.

Nakts draudēja ieilgt. Es nopūtos un sniedzos uz galdu pēc cigaretes. Nav viegli aizkūpināt cigareti, ja blakus stāv skaista meitene, stāv tik tuvu, ka viņas klēpis gandrīz skar smēķētgribētaja lūpas. Tomēr man izdevās cigareti aizdegt, un skats bija tik jocīgs, ka Dženella smiedamās ievēlās atpakaļ gultā.

— Tev ir taisnība, — es teicu. — Taču tu labi

zini praktiskos argumentus, kas pierāda, ka sievietēm jābūt uzticīgām. Es tikai atkārtoju — sievietes parasti

nezina, ka ir aplipušas ar kādu venērisku kaiti. Un vēl paturi prātā — jo vairāk tu ielaidīsies ar dažādiem vīriešiem, jo lielākas tev ir iespējas saslimt ar dzemdes kakla vēzi.

Dženella smējās.

— Tu esi me-e-elis, — viņa novilka.

— Bez jokiem, — es turpināju. — Ikkatram no senlaikiem mantotam tabu ir savs dzīvē pārbaudīts pamats.

— Ak jūs, nelieši! — Dženella iesaucās. — Ir gan

jums, pretekļiem, laime!

— Tā nu tas ir, — es rāmi noteicu. — Bet, kad tu šitā bļausties, tad kļūsti līdzīga pīlēnam Donaldam.

Mani ķēra spilvens, un es ar pilnām tiesībām varēju

grābt Dženellu ciet. Apskāvušies mēs iegāzāmies gultā.

Pēc tam, kad par abiem smēķējām vienu cigareti, Dženella sacīja:

— Un tomēr, vai zini, man ir taisnība. Vīrieši attieksmē pret mums nav godīgi. Sievietēm tāpat ir tiesības turēt sev tik daudz mīļāko, cik vien viņas vēlas. Esi kaut mirkli nopietns. Vai tad tā nav?

— Jā, — es atbildēju tikpat nopietni, kā viņa bija

jautājusi, ja ne vēl nopietnāk. Un mana atbilde bija domāta nopietni. Ar prātu es apjēdzu, ka Dženellai ir taisnība.

Dženella man pieglaudās.

— Tieši tāpēc es tevi mīlu, — viņa sacīja. — Jo tu patiesi to saproti. Pat ar visu savu cūcisko vīrieša paš-taisnīgumu. Kad pienāks mūsu, sieviešu, revolūcijas diena, es izglābšu tev dzīvību. Teikšu, ka esi lādzīgs tēvainis, ka tikai apstākļi tevi noveduši uz maldu ceļa.

— Lielumlielais paldies! — es atsaucos.

Dženella izslēdza gaismu un nodzēsa cigareti. Tad ļoti domīgi sacīja:

— Tu taču mani nemīli mazāk tāpēc vien, ka es guļu ar citiem, ko?

— Nē, — es atbildēju.

— Tu zini, ka es tevi mīlu patiesi un uzticīgi, — viņa turpināja.

— Zinu, — es piekritu.

— Un tu tāpēc neuzskati mani par palaistuvi, ko? — Dženella nerimās.

— Nu nē, — es teicu. — Laiks gulēt. — Pasniedzos, lai viņu apskautu. Viņa mazliet atvirzījās.

— Kāpēc tu neatstāj sievu un neprecies ar mani? Saki taisnību!

— Tāpēc, ka man ir labi ar jums abām.

— Ak tu nelietis! — Un viņa ar pirkstu iebadīja man šekumā.

Es sāpēs sarāvos.

— Kaut tevi! — es iesaucos. — Iedomājies tik — tāpēc vien, ka esmu iemīlējies tevi līdz ausim, tāpēc vien, ka ar tevi runāt man ir interesantāk nekā ar jebkuru citu cilvēku, tāpēc vien, ka gulēt ar tevi man patīk daudz labāk nekā ar citām sievietēm, tu nekaunīgi iedomājies, ka tevis dēļ man jāpamet sieva!

Dženella nesaprata, vai es jokoju vai runāju nopietni. Tomēr nosprieda, ka dzenu velnu. Tas jau kļuva bīstami.

— Jautāju tev ļoti nopietni, — viņa sacīja. — Tev jāsaprot, ka gribu to zināt. Kāpēc tu joprojām neaizej no sievas? Pasaki man kaut vienu vienīgu iemeslu!

Pirms atbildēju, aizsargājoties savilkos muskuļu kamola.

— Tāpēc, ka viņa nav palaistuve.

Kādurīt aizvedu Dženellu uz Paramount uzņemšanas laukumu, kur viņai kādā no šīs studijas lielfilmām visu dienu vajadzēja filmēties mazā lomiņā.

Bijām ieradušies pāragri, tāpēc apmetām līkumu pa bu-taforisko pilsētiņu, kas man likās apbrīnojami līdzīga īstai pilsētai. Tur bija pat mākslīgi radīts apvārsnis — pret debesīm pavērsta metāla plātne, kas pirmajā mirklī mani galīgi samulsināja. Māju fasādes bija izveidotas tik reāli, ka, ejot tām garam, es nenoturējos un atvēru grāmatu veikala durvis, cerēdams aiz tām ieraudzīt tik pazīstamās letes un plauktus ar grāmatām košos vākos. Bet, kad durvis atvēru, aiz sliekšņa nebija nekā cita kā zāle un smiltis.

Dženella smējās, un mēs gājām tālāk. Viens skatlogs bija piekrauts ar deviņpadsmitā gadsimta zāļu pudelītēm un podiņiem. Mēs atvērām arī šā veikala durvis un atkal aiz tām ieraudzījām vienīgi zāli un smiltis. Tālāk ejot, vēru vaļā durvis citas pēc citām, bet Dženella vairs nesmējās. Tikai smaidīja. Beidzot nonācām pie restorāna, virs kura logiem bija sauljumi, un zem viena sauljuma darba drēbēs ģērbies vīrietis slaucīja ietvi. Nezin kāpēc tieši šis vīrs mani galīgi izsita no sliedēm. Nospriedu, ka uzņemšanas laukumam esam izgājuši cauri un nonākuši pie Paramount studijas darbinieku ēstuves. Ieraudzījis logā izliktu ēdienkarti, es slaucītājam pavaicāju, vai restorāns jau ir atvērts. Viņam bija tāda kā sagumzīta veca aktiera seja. Vīrs uzmeta man šķību skatienu. Plati pasmaidījis, gandrīz pavisam aizmiedza acis, tad samirkšķināja plakstiņus.

— Vai jūs to nopietni? — viņš jautāja.

Piegājis pie restorāna durvīm, es tās atvēru un pārsteigumā kļuvu mēms. Mēms aiz brīnumiem, ka aiz sliekšņa ieraudzīju to pašu zāli un tās pašas smiltis. Aizvēru durvis un ieskatījos slaucītājam acīs. Viņa sejā ieraudzīju gandrīz maniakālu prieku, it kā visu šo joku ar mani

1

butu izspēlējis viņš. It kā viņš butu Dievs un es butu vaicājis: «Vai dzīve ir nopietna?» — un tāpēc viņš atjautājis: «Vai jūs to nopietni?»

Pavadīju Dženellu atpakaļ līdz vietai, kur viņai bija jāfilmējas, un viņa sacīja:

— Te viss ir tik acīm redzami butaforisks. Kā tu varēji tik muļķīgi iekrist?

— Es nemaz neesmu iekritis.

— Bet tu taču nepārprotami iedomājies, ka te kaut kas ir īsts, — Dženella sacīja. — Es vēroju tavu seju, kad tu vēri vaļā durvis. Un skaidri redzēju, ka ar to restorānu tu iekriti.

Kā jokodamās viņa paraustīja mani aiz rokas.

— Tevi nudien nekur nevar laist vienu pašu, — viņa piebilda.. — Tu esi tāds nejēga.

Gribot negribot man vajadzēja piekrist. Ne jau nu es visam tā noticēju. Nebūt ne. Man rūpēja pavisam kas cits — es gribēju noticēt, ka aiz visām tām durvim patiešām kaut kas ir. Nespēju atzīt acīm redzamo patiesību, ka aiz izkrāsotajām dekorācijām nav itin nekā. Es no tiesas sevi iztēlojos par burvi. Kad šīs durvis atvēršu, aiz tām parādīsies īstas telpas un īsti cilvēki. Pat šis restorāns. Pirms vēru durvis vaļā, es jau iztēlē skatiju sarkanas galddrānas, tumšas vīna pudeles un cilvēkus, kas klusēdami gaida, līdz viņiem tiks ierādīti galdiņi. Un patiešām jutos pārsteigts, acu priekšā ieraugot tukšumu.

Es sapratu, ka durvis atvērt man licis tāds kā prāta aptumsums, un tomēr jutos apmierināts, ka esmu tam pakļāvies. Neņēmu ļaunā Dženellas izsmieklu un neapvainojos uz šo pusdullo aktieri. Ne, nudien, — man vienīgi bija gribējies tikt skaidrībā, un, ja es šīs durvis nebutu atvēris, tad man vēl ilgi par to būtu jālauza galva.

Četrdesmit otra nodaļa

Kārtodams kādas filmas darīšanas, Losandželosā ieradās Osano un uzaicināja mani vakariņās. Paņēmu līdzi Dženellu, jo viņa vai mira nost aiz vēlēšanās iepazīties ar šo slavenību. Kad pēc vakariņām mums pasniedza kafiju, Dženella pūlējās man izvilkt kaut ko par manu sievu.

— Tu nekad par to nerunā, — viņa sacīja.

Es neatbildēju. Dženella neatlaidās. Viņa bija viegli pie-sārtusi no izdzertā vīna un Osano klātbūtnē nejutās visai omulīgi. Viņa sadusmojās, ka esmu atvilcis Osano līdzi.

— Par savu sievu tu nekad nerunā tāpēc, ka iedomājies sevi šausmīgi godprātīgu.

Es joprojām neko neatbildēju.

— Tu aizvien esi milzīgi labās domās par sevi, vai ne? — Dženella mani tincināja. Nu jau dusmās ieskanējās ledains saltums.

Osano smaidīja savā nodabā un, lai draudošās domstarpības nogludinātu, notēloja slavenu, izcilu rakstnieku, savā lomā to pat mazliet kariķēdams.

— Arī par savu bērnību viņš nekad nerunā, — Osano sacīja, — Galu galā visi pieaugušie ir bāreņi. Pieaugot mēs visi zaudējam vecākus.

Dženellu Osano teiktais ieinteresēja. Viņa man reiz bija stāstījusi, ka esot sajūsmā par Osano gaišo prātu un tā grāmatām.

— Spoži sacīts, — viņa teica. — Turklāt svēta patiesība.

— Galīgas stulbības, — es iejaucos. — Ja jau gribat valodu izmantot sazināšanās nolūkos, tad lietojiet vārdus, kuriem ir kāda jēga. Bārenis ir bērns, kas uzaudzis bez vecākiem, un viņam bieži pat visā pasaulē nav neviena

asinsradinieka. Pieaudzis cilvēks nav nekāds bārenis. Viņš ir rūdīts nelietis, kam tēvs un māte pie vienas vietas, jo tie viņam kā lieks traucēklis vispār nav vajadzīgi.

Iestājās neveikls klusums. To pārtrauca Osano, sacīdams:

— Tev taisnība, taču tu nevēlies kuram katram izpaust savu izredzētā stāvokli.

— Jā, iespējams, — es teicu. Tad pievērsos Dženel-lai. — Tu un tavas draudzenes cita citu saucat par māsām. Māsas ir kopīgu vecāku sieviešu dzimuma bērni, kuras parasti saista bērnībā piedzīvoti traumējoši notikumi un kuru atmiņu banka glabā vienas un tās pašas pieredzes pēdas. Tāpēc māsa var būt vai nu laba, vai slikta, vai ne šāda, ne tāda. Kad tu draudzeni sauc par māsu, tas nozīmē, ka abas esat meles un liekules.

Osano nezin kāpēc pēkšņi paziņoja:

— Es atkal šķiros. Klāt jauni alimenti. Bet viens man ir skaidrs — es nekad vairs neprecēšos. Alimenti mani ir izputinājuši.

Es iesmējos.

— Tukša runāšana. Tu esi laulības iestādījuma pēdēja cerība.

Dženella pacēla galvu un ierunājās:

— Nē, Mērlin. Sī pēdējā cerība esi tu.

Tas mūs visus sasmīdināja, un es pavēstīju, ka uz kino nevēlos iet. Jūtos pārāk noguris.

— Ai nē, — Dženella iebilda. — Iesim kaut kur mazliet iedzert un uzraut triktraku. Osano mēs iemācīsim spēlēt.

— Jūs taču varētu iet divi vien, — es vēsi atvairijos. — Braukšu atpaka] uz viesnīcu un likšos gulēt.

Osano mani vēroja, skumīgi smaidīdams, un ne vārda neteica. Dženella blenza manī, it kā izaicinādama šos vārdus atkārtot. Pūlēdamies balsi padarīt iespējami saltu, tomēr lai tā paustu sapratni, es tīšām vienaldzīgi sacīju:

— Man nudien nav ne mazāko iebildumu. Bez jokiem. Jūs abi esat mani labākie draugi, bet man tiešām nāk miegs. Esi džentlmenis, Osano, un ieņem manu vietu! — Un manā sejā nepakustējās ne vaibsts.

Osano tūdaļ apjēdza, ka esmu greizsirdīgs.

— Kā tev labpatīk, Mērlin, — viņš atsaucās. Tas, kā man ap dūšu, viņam nerūpēja. Osano domāja, ka es izturos kā beidzamais idiots. Es zināju, ka viņš aizvedīs Dženellu sev līdzi, liksies ar viņu gultā, mani vispār vairs neatcerēsies. Pēc viņa saprašanas, man tur nebija nekādas daļas.

Taču Dženella papurināja galvu.

— Nemuļķojies! — viņa sacīja. — Braukšu mājās pati ar savu automobili, un jūs abi varat darīt, ko vien vēlaties.

Redzēju Dženellai cauri. Viņa domā — divi cūkas, divi savtīgi vīrieši cenšas viņu savstarpēji sadalīt. Tomēr Dženella apzinājās — ja aizies kopā ar Osano, man būs dots iemesls nekad vairs ar viņu nesatikties. Es laikam ļoti labi zināju, ko daru. Meklēju ieganstu, lai Dženellu ienīstu, un, ja viņa aizietu ar Osano, savu mērķi es būtu sasniedzis un tiktu no viņas vaļā.

Galu galā Dženella brauca man līdzi uz viesnīcu. Lai ari mušu ķermeņi kvēli sakļāvās, taču es jutu viņas saltumu. Ļoti drīz viņa no manis atvirzījās, un, jau laizdamies miegā, es dzirdēju nodžinkstam atsperes, kad Dženella kāpa ārā no gultas. Pa miegam es nomurmināju:

— Dženella, Dženella.

Četrdesmit trešā nodaļa

Dženella

Es esmu laba. Man vienalga, ko domā citi, es esmu laba. Vīrieši, kurus esmu patiesi mīlējusi, visu mužu mani noniecinājuši par to, ko paši teikušies manī visvairāk mīlam. Nekad viņi nespēja samierināties ar to, ka mani var interesēt arī citi cilvēki. Vispirms viņi iemīlas manī, kāda esmu, bet pēc tam grib, lai es kļūstu pavisam citāda. Pat mana mūža lielā mīlestība, šis maitasgabals Mērlins. Turklāt vēl sliktāks nekā jebkurš no pārējiem. Bet arī vislabākais. Viņš mani saprata. Mērlins bija labākais no visiem vīriešiem, kas man mūžā bijuši, un es viņu patiešām mīlēju, un viņš patiešām mīlēja mani. Mērlins pūlējās visiem spēkiem. Un ari es pūlējos visiem spēkiem. Taču mēs nekad nespējām tikt pāri vīrieša patmīlībai. Pat ja man kāds vīrietis tikai tāpat vien iepatikās, Mērlins uzreiz kļuva slims. Viņa sejā ieraudzīju neveselības pazīmes. Es, protams, arī nevarēju ciest, ja viņš iesaistījās aizraujošā sarunā ar citu sievieti. Kas tur gan sevišķs? Bet Mērlins bija gudrāks un viltīgāks par mani. Prata izlikties. Manā tuvumā viņš nekad nevienai citai uzmanību nepievērsa, pat ja sievietes izrādīja par viņu interesi. Es nebiju tik viltīga, varbūt tāpēc, ka man tāda izlikšanās nepatīk. Bet Mērlins vienmēr izlikās. Un tas uz mani iedarbojās. Par to es viņu mīlēju vēl vairāk. Savukārt mans godīgums uz viņu iedarbojās tā, ka viņš par to mani mīlēja mazāk.

Es Mērlinu mīlēju par viņa gudrību it visā. Izņēmums bija sievietes. Attieksmē pret sievietēm viņš bija galīgi stulbs. Tāpat kā stulbs bija attieksmē pret mani. Varbūt ne gluži stulbs, tikai viņš nespēja dzīvot bez ilūzijām. To Mērlins pats man reiz pateica, vēl piebilzdams, ka man vajadzētu būt labākai aktrisei, lai radītu ticamāku ilūziju, ka viņu mīlu. Es patiešām Mērlinu mīlēju, bet viņš apgalvoja, ka tas neesot tik svarīgi, daudz lielāka nozīme būtu ilūzijai, ka es viņu mīlu. Es to sapratu un mēģināju tādu iluziju radu. Taču, jo vairak viņu mīlēju, jo grūtāk man padevās tēlošana. Gribēju, lai Mērlins mani mīl tādu, kāda esmu. Var jau būt, ka neviens nespēj otru mīlēt tādu, kāds tas ir. Jo tā ir patiesība, un patiesību neviens nespēj mīlēt. Tomēr es nespēju dzīvot, nemēģinādama palikt uzticīga savai patiesajai būtībai. Bez šaubām, es meloju, bet tikai tad, ja tas ir svarīgi, un pēcāk, kad man šķiet, ka pienākusi īstā reize, es savos melos atzīstos. Un tad es šai spēlē esmu zaudētāja.

Es aizvien visiem stāstu, ka mans tēvs aizlaidās, kad vēl biju maza meitene. Un, kad piedzeros, pat svešiem cilvēkiem es plāju vaļā, kā piecpadsmit gadu vecumā mēģināju izdarīt pašnāvību, tikai nekad nesaku, kāpēc. Neatklāju īsto iemeslu. Ļauju, lai viņi domā, ka aiz bēdām par tēva aizbēgšanu, un varbūt taisnība vien ir. Es pati apzinos, ka ar mani daudz kas var notikt. Gadās, ka

patīkams vīrietis mani ielūdz lepnās vakariņās un tāpēc man vēl vairāk iepatīkas, un es bez ierunām liekos ar

viņu gultā, pat ja būtu iemīlējusies citā. Kas tur tik

briesmīgs? Vīrieši pastāvīgi tā rīkojas. Tāpēc neviens par viņiem sliktu vārdu nebilst. Bet vīrietis, kuru es mīlu vairāk par visu pasaulē, nosauca mani par palaistuvi, kad es viņam to pateicu. Viņš nespēj saprast, ka tam nav nekādas nozīmes. Ka man gluži vienkārši patīk ar kādu gulēt. Vai tad vīrieši tā nerīkojas?

Nekad nevienu vīrieti es neesmu krāpusi nopietnos

jautājumos. Kaut vai materiālā ziņā. Nekad neesmu likusi lietā lētus trikus, kā tos ar saviem vīriešiem dažkārt taisa manas draudzenes. Nevienam vīrietim neesmu uzvēlusi atbildību par to, ka man gadījies nonākt stāvoklī, neesmu to izmantojusi, lai izspiestu palīdzību. Tādas blēdības es ne ar vienu vīrieti nestrādāju. Nekad nevienam neesmu teikusi, ka viņu mīlu, ja neesmu mīlējusi, vismaz sākumā ne. Dažkārt pēcāk, kad man mīlestība jau pārgājusi, bet viņš vēl mani mīl, esmu varējusi tādas muļķības sarunāt, jo man būtu žēl nodarīt viņam sāpes. Taču izturēties tik mīļi es vairs nespēju, un vīrieši to nomana, tāpēc pret mani atsalst, un drīz vien mēs aizejam katrs uz savu pusi. Nevienu reiz mīlētu vīrieti vēlāk neesmu ienīdusi, lai cik riebīgi viņš pēc tam pret mani izturējies. Visi vīrieši vai, pareizāk, gandrīz visi tur ļaunu prātu uz sievietēm, ko reiz mīlējuši, vai vismaz tā noticis tikai ar mani. Varbūt tāpēc, ka viņi aizvien vēl mani mīl, bet es viņus vairs nemīlu vai mīlu tikai mazdrusciņ, un tam vairs nav nekādas nozīmes. Ir milzīga atšķirība, vai kādu mīl ļoti, ļoti vai tikai mazdrusciņ.

Kāpēc vīrieši mūždien šaubās par sievietes mīlestību? Kāpēc viņi mūždien šaubās par sievietes uzticību? Kāpēc viņi aizvien sievietes pamet? Ak Dievs, kāpēc gan tas ir tik sāpīgi? Es nespēju viņus vairs mīlēt. Mani tas nomoka, un viņi ir tādi pretekļi. Nelieši. Viņi spēj nodarīt pāri tik vienkārši kā bērni, taču bērniem to var piedot, jo kas gan tur sevišķs! Kaut arī kā vieni, tā otri noved līdz asarām. Bet es vairs negribu raudāt — ne vīriešu, ne bērnu dēļ.

Mīļākie ir ļoti nežēlīgi, un, jo vairāk viņi mīl, jo kļūst nežēlīgāki. Ne jau Kazanovas, ne donžuāni — «brunču mednieki», kā vīrieši paši tādus dēvē. Par tādien paklīdeņiem vispār nav runa. Es domāju vīriešus, kas patiesi mīl. Gadās, ka arī es esmu no sirds iemīlējusies, un viņi apgalvo, ka mani mīlot, un es zinu, ka tā ir taisnība. Un vēl es zinu, ka tādi vīrieši man nodarīs daudz sāpīgāk pāri nekā jebkurš cits cilvēks visā pasaulē. Man gribas sacīt: «Nu nemīli mani tā!» Man gribas sacīt: «Es tevi nemīlu.»

Mērlins reiz ieteicās, ka mani mīlot, un man tūdaļ gribējās raudāt, jo es viņu stipri mīlēju un zināju, ka viņš būs ļoti nežēlīgs pret mani vēlāk, kad īsti iepazīsim viens otru, kad ilūzijas būs izgaisušas un es viņu mīlēšu vēl vairāk, bet viņš mani mīlēs aizvien mazāk.

Es gribu dzīvot pasaulē, kur vīrieši nekad sievietes nemīlētu tā, kā tie viņas mil tagad. Gribu dzīvot pasaulē, kur es nekad nevienu vīrieti nemīlētu tā, kā mīlu viņu tagad. Gribu dzīvot pasaulē, kur mīlestība nekad nemainās.

Ak Dievs, jauj man dzīvot sapnī, un, kad es nomiršu, ieved mani melu paradīzē, kur meli nav atklājami un kur tie paši sevi attaisno, kur mīļotais mani milētu uz mūžu vai arī nemīlētu nemaz. Pagādā man viltniekus, tik mīļus un jaukus, lai tie mani nekad nesāpinātu ar patiesu mīlestību, un ļauj man viņus krāpt no visas sirds. Dari tā, lai mūs, krāpnieces, nekad nepieķertu mūsu grēkos un lai mums vienmēr grēki tiktu piedoti. Lai mēs varētu viens otram ticēt. Lai šķir mūs kari un sērgas, nāve un ārprāts, tikai lai mūs nešķir laika ritējums. Atpestī mani no labsirdības un neļauj man atkal tapt vientiesīgai. Ļauj man būt brīvai.

Reiz es Mērlinam pateicu, ka esmu gulējusi ar savu frizieri, un tad nu vajadzēja redzēt viņa sejas izteiksmi. Salts nicinājums. Jā, tādi ir vīrieši. Salaiž ar savām sekretārēm, un viss ir kārtībā. Bet sievieti, kas ielaidušies ar savu frizieri, nolīdzina ar zemi. Un tomēr tas, ko darām mēs, ir vieglāk saprotams. Frizieris paveic kaut ko personisku. Viņš ar savām rokām darbojas gar mums, un dažam frizierim ir zelta rokas. Turklāt viņi pazīst sievietes. Es ar savu frizieri gulēju vienu vienīgu reizi. Viņš vienmēr stāstīja, cik lielisks esot gultā, un man kādudien uznāca iekāre un es teicu — lai notiek! Tai pašā vakarā viņš atbrauca pie manis, es ar viņu gulēju, bet tā arī palika vienīgā reize. Redzēju, ka viņš dara ko mācēdams, un gaida, lai es aizkvēlotos. Vareni jau viņam izdevās. Visi šie stiķi ar rokām, mēli, saldiem vārdiem, — ko tur liegties, man gaužām patika. Tikai tam visam sirds nebija klāt. Nākamajā reizē frizētavā gaidīju, ka viņš paturēs spoguli man aiz pakauša, lai es redzētu, kā frizūra izskatās no mugurpuses. Bet viņš apvaicājās, kā man paticis tas, un es atbildēju, ka bija kolosāli. Tad jau mēs to varētu pamēģināt vēlreiz, viņš sacīja, un es teicu — kāpēc gan ne. Taču frizieris par to nekad vairs neieminējās, un es laikam gan būtu atteikusies. Tāpēc man atliek vienīgi domāt, ka es pati gultā neesmu bijusi neko vērta.

Taču kāds ļaunums ar to ir nodarīts? Kāpēc, izdzirdējuši kaut ko tādu, vīrieši tūdaļ sievieti pazemo, sauc par padauzu? Paši tādu gadījumu garām vis nelaistu, neviens no šiem maitasgabaliem. Kāda gan tam nozīme? Vai tāpēc es kā cilvēks kaut ko zaudēju? Skaidrs, ka salaidu ar pretekli. Bet cik vīriešu, pat labākie no viņiem, nesalaiž ar tikpat pretīgām sievietēm un ne vienreiz vien?

Man jāpūlas no visa spēka nekļūt vientiesīgai. Ja vīrietis mani mil, gribu būt viņam uzticīga un līdz mūža galam ne ar vienu citu vairs negulēt. Man gribētos darīt

visu viņa labā, taču tagad es zinu, ka ne viņam, ne man

tas nav uz ilgu laiku. Vīrieši drīz vien mani pazemo un piespiež viņus mīlēt aizvien mazāk. To viņi panāk ar

miljoniem dažādu paņēmienu.

Mana mūža mīlestība, šis draņķis un maita, es viņu

patiešām mīlēju, un viņš patiešām mīlēja mani. To es nevaru noliegt. Bet es necietu to, kā viņš mani mīlēja. Es viņam biju patvērums, kur rast mierinājumu, kad pasaule tapa nepanesama. Viņš vienmēr apgalvoja, ka jūtoties drošībā kopā ar mani viesnīcu numuros — katram savā, kā divās dažādās iekavās. Atšķirīgas sienas, dīvainas gultas, aizvēsturiskas sofas, katrā citas krāsas paklāji, tikai mūsu kailie ķermeņi aizvien tie paši. Bet, lai cik savādi liktos, arī tas nav tiesa. Reiz es viņu pamatīgi pārsteidzu, un tas tiešām iznāca jocīgi. Izdarīju krūšu palielināšanas operāciju. Man aizvien bija gribējies tikt pie lielām krūtīm — tādām skaistām, apaļīgām, stāvām —, un beidzot es to izdarīju. Un viņam tās ļoti patika. Iestāstīju, ka esmu to darījusi viņam par prieku, un tā pa pusei bija patiesība. Jo man tas bija vajadzīgs, lai nejustos pārāk bikla kinoprovēs, kad nācās mazliet atkailināties. Producenti dažkārt īpaši vēro, kādas ir krūtis. Laikam gan to darīju arī par prieku Elisai. Taču viņam iestāstīju, ka tikai viņa dēļ, lai šis nelietis protas to novērtēt. Un viņš novērtēja. Tiešām novērtēja. Man aizvien ir paticis, kā viņš mani mīl. Tas mušu attiecībās bija pats labākais. Viņš mani patiesi mīlēja — mīlēja manu miesu un nekad nepārstāja apgalvot, ka mana miesa ir īpaša, līdz beidzot es noticēju, ka viņš ne ar vienu citu vairs nespēs mīlēties. Tātad kļuvu vientiesīga.

Patiesībā nekā tamlīdzīga nebija. Un galu galā tas vispār nemaz nav iespējams. Nekas pasaulē nav tiesa.

Pat mani pašas spriedumi. Un ne jau mani vien. Man patīk citas sievietes krūtis, un kas tur pretdabisks? Man tīk zīst citas sievietes krūtis, un kāpēc tas vīriešiem iedveš riebumu? Pašiem tas šķiet ļoti patīkami, tad kāpēc,

viņuprāt, lai tas sievietēm neliktos tikpat patīkami? Mēs visi reiz esam bijuši bērni. Zīdaiņi.

Vai varbūt tāpēc sievietēm tik bieži jāraud? Ka nevar nekad vairs atgriezties bērnībā, būt zīdaiņi? Vīrieši gan to var. Ir taču tiesa, ir un ir tiesa. Viņi var atkal tapt

par zīdaiņiem. Sievietes nevar. Tēvi var kļūt par zīdai

ņiem, mātes nevar.

Viņš pastāvīgi apgalvoja, ka kopā ar mani jūtoties drošībā. Un es sapratu, ko viņš ar to domā. Kad palikām divi vien, es redzēju, kā no viņa sejas nozūd saspringums. Acis kļuva maigākas. Kad kaili un silti gulējām blakus, liegi izjuzdami viens otra ādu un es viņu apskāvu sirsnīgā mīlestībā, — tad dzirdēju viņu nopūšamies, iemurrājamies kā kaķi. Es zināju, ka šais īsajos brītiņos viņš ir patiesi laimīgs. Un ka es varu darīt īstus brīnumus. Apziņa, ka esmu vienīgā cilvēciskā būtne visā pasaulē, kura spēj viņam tādu laimi sniegt, ļāva man pašai just, ka varu vismaz kaut kam būt noderīga. Ka man patiešām ir kāda vērtība. Es nebiju padauza, ar kuru var tikai kopoties. Nebiju gadījuma cilvēks, ar kuru parunāties un kuram padižoties ar savām prāta spējām. Es patiešām jutos kā burve, labā feja, un tas bija kolosāli. Tādos brīžos mēs abi varējām aiz laimes nomirt, vārda tiešā nozīmē — aiz laimes nomirt. Varējām sagaidīt nāvi un nenobīties. Bet tikai īsu brītiņu. Nekas dzīvē neilgst mūžīgi. Un nekad neilgs. Tāpēc mēs tīšām šos mirkļus saīsinām, lai drīzāk tiem pienāktu gals. To es tagad saprotu. Pienāks diena, kad viņš man teiks: «Es vairs nejūtos drošībā,» — un es viņu nekad vairs nemīlēšu.

Es neesmu nekāda Mollija Blūma. Ak, šis nelietis Džoiss! Viņa sacīja — jā, jā, jā, bet vīrs uz to atbildēja — nē, nē, nē. Nekad es vairs neielaidīšos ar vīrieti, kas sacīs nē. Nekad, nemūžam.

Mērlins gulēja aizmidzis. Dženella izkāpa no gultas un piebīdīja pie loga krēslu. Aizkūpinājusi cigareti, viņa lūkojās ārā. Smēķēdama viņa dzirdēja, kā Mērlins, laikam ko nelāgu sapņodams, gultā nemierīgi svaidās. Viņš kaut ko murmināja, bet Dženellai tas bija vienalga. Velns ar viņu. Un ar visiem vīriešiem.

Merlins

Dženellai rokās bija boksa cimdi — blāvi sarkani ar baltu malu. Viņa bija nostājusies man pretī klasiskā boksera stājā, kreisā roka izstiepta, labā pacelta, lai dotu nokautējošu sitienu. Kājās baltas atlasa biksītes un melnas uzmaucamas tenisa kurpes bez auklām. Skaistā seja sastingusi drūmā apņēmībā. Smalkās, jutekliskās lūpas cieši sakniebtas, baltais zods piespiests pie pleca. Izskats viņai bija draudīgs. Kā apmāts es lūkojos Dženellas kailajās krūtīs ar koši sārtajiem galiņu aplīšiem, kas bija saspringuši nevis mīlestības kvēlē, bet gan cīņas alkās.

Es viņai uzsmaidīju. Viņa neatbildēja ar smaidu. Kreisā roka pašāvās uz priekšu, ķerdama man pa muti, un es izsaucos:

— Ai, Dženella!

Viņa deva man vēl divus spēcīgus sitienus ar kreiso roku. Sāpēja pēc velna, un es sajutu mutē zem mēles asinis. Kā dejodama Dženella atlēca no manis. Izstiepu rokas, un arī tās bija iemauktas sarkanos boksa cimdos. Kājās arī man bija tenisa kurpes. Pašļūcu uz priekšu un saraustīju savas sporta biksītes. Tai brīdī Dženella metās man virsū un no visa spēka blieza ar labo roku. Man gar acīm, gluži kā komiksu bildītēs, pašķīda zaļas un zilas zvaigznītes. Dženella atkal dejodama atlēca atpakaļ, krūtis kratījās, hipnotizēdamas mani ar košsartajiem trīsuļojošajiem galiņiem.

Iedzinu Dženellu ringa stūrī. Viņa sabruka uz ceļgaliem, mazajām, sarkancimdotajām roķelēm aizsargādama galvu. Gāzu kreiso āķi pa viņas glīti apaļīgo vēderiņu, bet naba, ko tik bieži biju laizījis, manu roku atsita. Mēs saķērāmies cīniņā, un es teicu:

— Ai, Dženella, izbeidz šīs muļķības! Es tevi mīlu, dārgumiņ!

Bet viņa atkal atlēca atpakaļ un žāva man vēlreiz. Iesmeldzās uzacs, it kā tur kaķis būtu ielaidis nagus, un pa seju lejup pilēja asinis. Apdullis, neko neredzēdams, izdzirdēju pats sevi sakām:

— Ak Dievs!

Slaucīdams asinis, redzēju Dženellu stāvam ringa vidū un gaidām mani. Gaišie mati saņemti ciešā mezglā un sastiprināti ar spraudi no mākslīgiem briljantiem, kas vizuļo ka maģiska acs. Dženella deva vēl divus zibenīgus sitienus, un sarkanie cimdiņi šaudījās man gar acīm kā čūsku mēles. Bet nu aizsardzībā bija radies tukšums un es varēju trāpīt pa Dženellas daiļo sejiņu. Taču manas rokas nekustējās. Es sapratu, ka glābt mani var tikai saķeršanās. Dženella lēkādama lūkoja piekļūt man no otras puses. Sagrābu viņu ap vidukli un, neļaudams izrauties, pagriezu ar muguru pret sevi. Nu Dženella bija kļuvusi bezspēcīga, sporta biksītes noļukušas, un es redzēju viņas muguru un glīto, tvirti apaļīgo dibentiņu. Sirds man asās sāpēs sažņaudzās, un es paliku neizpratnē — kāda velna pēc viņa sadomājusi ar mani cīnities. Sagrābu viņu ciešāk ap vidukli un, zeltainam matiņam kā atmiņām skarot manu mēli, čukstēju viņai ausī:

— Gulsties uz vēdera!

Dženella aši apsviedās. Trieciens ar labo roku nāca tik negaidīts, ka es to pat nemanīju, un tad jau augšpē-

dus lēnītēm lidoju augšup un pēc tam noplanēju atpakaļ ringā. Apstulbis ar pūlēm pieslējos uz viena ceļgala un izdzirdēju Dženellas balsi — mīļi un silti, kā vienmēr, kad viņa mani aicināja gultā, — skaitām līdz desmit. Palicis uz viena ceļgala tupam, es, acis nenovērsdams, raudzījos viņā.

Dženella smaidīja, un pēc tam es izdzirdēju viņu atkārtojam «desmit, desmit, desmit, desmit» — neatlaidīgi, izmisīgi, tad viņas seja atmirdzēja gaišā smaidā, viņa pacēla abas rokas virs galvas un aiz prieka sāka lēkāt. Pēkšņi es saklausīju rēgu kori — miljoniem sieviešu balsu gaviļu ekstāzē saplūstam vienotā dārdoņā, un cita sieviete

— drukna, spēcīga — apskāva Dženellu. Svešajai sievietei mugurā bija biezs svīteris ar augstu apkakli, uz tā pāri nedabiski milzīgajām krūtīm ar šablonu iespiests uzraksts «Uzvarētāja». Man paspruka raudiens.

Dženella pienāca man klāt un palīdzēja piecelties.

— Tā bija godīga cīņa, — viņa sacīja. — Es tevi sakāvu godīgā cīņā un guvu pelnītu uzvaru, — bet es caur asarām nosvepstēju:

— Nē, nē, tu neuzvarēji vis.

Tai brīdī es pamodos un pastiepu roku pēc Dženellas. Taču gultā man blakus viņas vairs nebija. Piecēlos un tāpat kails iegāju viesnīcas apartamentu viesistabā. Dženella sēdēja krēslā un raudzījās miglainajā rītausmā, kas lēnām cēlās pār pilsētu.

Piegāju Dženellai klāt un abām rokām aptaustīju viņas seju. Nekādu asiņu tur nemanīju, seja bija neskarta, un viņas samtainā roka viegli pieskārās manējai, ko biju piekļāvis pie viņas kailajām krūtīm.

— Man vienalga, vari runāt, ko gribi, — es sacīju.

— Mīlu tevi, lai ko šis vārds arī nozīmētu.

Dženella neatbildēja.

Pēc īsa brīža viņa piecēlās un veda mani atpakaļ uz gultu. Izmīlējušies mēs aizmigām viens otra skavās. Jau pusmiegā es nomurmināju:

— Ak Kungs, tu mani gandrīz nogalināji.

Dženella smējās.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Kaut kas mani uzmodināja no dziļa miega. Pa žalūziju spraugām viesnīcas istabā ielauzās agrīna Kaliforni-jas rītausma, un es izdzirdēju zvanām tālruni. Paliku vēl dažas sekundes guļot. Dženellas gaišmatainā galva zem segas bija tikko manāma. Viņa gulēja, labu gabalu atvirzījusies no manis. Tālrunis nerimās, un mani sagrāba panika. Losandželosā vēl bija ļoti agrs rīts, tātad zvana no Ņujorkas, un otrā līnijas galā droši vien ir mana sieva. Valerija nekad nezvanīja bez īpašas vajadzības, tātad kaut kas ir atgadījies ar bērniem. Pamodās vainas apziņa — nāksies runāt ar sievu, kad gultā blakus guļ Dženella. Nocēlu klausuli cerībā, ka viņa nepamodīsies.

Balss klausulē sacīja:

— Tas esi tu, Mērlin?

Sievietes balss. Bet es to nepazinu. Valerija tā nebija.

— Jā, kas runā? — es jautāju.

Zvanīja Artija sieva Pama. Balss viņai drebēja.

— Artijam šorit bija sirdslēkme.

To padzirdējis, jutu bailes atkāpjamies. Tātad maniem bērniem nekas nav noticis. Artijam sirdslēkme bija piemetusies arī agrāk, un manā prātā tas nezin kāpēc nelikās nekas īpaši nopietns.

— Va’ velnos! — es iesaucos. — Tūdaļ braukšu uz lidostu un jau šodien būšu klāt. Vai viņš ir slimnīcā?

Klausulē uz mirkli iestājās klusums, tad Pama aizlauztā balsi turpināja:

— Mērlin, līdz slimnīcai viņš nenonāca.

Es īsti nesapratu, ko Pama tur runā. Nudien nesapratu. Joprojām nejutos ne pārsteigts, ne satriekts. Beidzot es sacīju:

— Tu taču negribi teikt, ka viņš ir miris?

Pama atbildēja:

— Jā.

Vel aizvien stingri valdīju par savu balsi. Sacīju:

— Viena lidmašīna izlido deviņos. Braukšu ar to. Ņujorkā būšu piecos un tūdaļ došos pie tevis. Vai gribi, lai es piezvanu Valerijai?

Un viņa atbildēja:

— Jā, lūdzu.

Neizteicu Pamelai līdzjūtību, nesacīju vispār neko, tikai noteicu:

— Viss būs labi. Jau šovakar būšu pie tevis. Gribi, lai piezvanu taviem vecākiem?

— Jā, lūdzu.

— Un kā tev pašai? — es pavaicāju.

— Viss kārtībā, — Pamela atbildēja. — Tikai, lūdzu, brauc mājās!

Tad viņa nolika klausuli.

Dženella sēdēja gultā un stīvi lūkojās manī. Paņēmu klausuli un piezvanīju Valerijai. Pastāstīju, kas noticis, un lūdzu, lai viņa mani sagaida lidostā. Valerija gribēja gari izrunāties, bet es pateicu, ka man jāsakravājas un jātiek uz lidmašīnu. Ka man nemaz nav laika un visu pateikšu, kad tiksimies. Pēc tam pieteicu tālsarunu ar Pamelas vecākiem. Par laimi, pie tālruņa pienāca tēvs, un es pastāstīju, kas noticis. Viņš atbildēja, ka abi ar sievu paspēšot uz nākamo Ņujorkas lidmašīnu un Artija sievai vēl piezvanīšot pats.

Noliku klausuli. Dženella joprojām pētīgi blenza manī. No sarunām viņa visu bija sapratusi, tomēr ne vārda nebilda. Es pēkšņi sāku ar dūri dauzīt gultu, saukdams: «Nē, nē, nē!» Pats neapjēdzu, ka bļauju pilnā balsī. Un tad man uznāca raudamais, visu augumu sagrāba nepanesamas sāpes. Jutu, ka zūd samaņa. Paņēmu no tualetes galdiņa viskija pudeli un dzēru. Neatminos, izdzēru daudz vai maz, atmiņā tikai palicis, ka Dženella mani saģērba, izveda cauri viesnīcas vestibilam un aizveda uz lidostu. Biju nonācis zombija stāvokli. Ilgu laiku pēc tam, kad reiz atkal ierados Losandželosā, Dženella pastāstīja, kā iebāzusi mani vannā, lai es nāktu pie sajēgas, tad saģērbusi, pieteikusi biļeti, pavadījusi mani lidmašīnā un stjuartei un lidmašīnas komandierim lūgusi mani pieskatīt. Neatceros pat lidojumu, tikai pēkšņi atrados Ņujorkā, Valerija mani sagaidīja, un es atkal jutos normāli.

Braucām tiešā ceļā uz Artija māju. Es uzņēmos visas rūpes un nokārtoju, kas nu šādās reizēs kārtojams. Artijs bija paguvis sievai izteikt vēlēšanos, lai viņu ka īstu katoli apglabā pēc katoļticīgo paražas, un es vietējā katoļu baznīcā pieteicu izvadīšanas dievkalpojumu. Izdarīju visu, ko spēju, un nekas man nekaitēja. Negribēju, ka brālis viens pats paliek guļam kapličā, tāpēc parūpējos par izvadīšanu jau nākamajā dienā, lai Artiju tūdaļ pēc tam apbedītu. Tātad virs zemes brālis palika tikai vienu nakti. Izgājis cauri visiem ar nāvi saistītajiem rituāliem, es zināju, ka nekad vairs nebūšu tāds, kāds esmu bijis iepriekš. Ka mana dzīve pārvērtīsies un pārvērtīsies visa pasaule ap mani; mans burvja spēks izgaisa.

Kāpēc brāļa nāve uz mani atstāja tik stipru iespaidu? Viņš taču, manuprāt, bija gluži parasts, pavisam vienkāršs cilvēks. Taču patiesi godīgs un tikumīgs. Starp cilvēkiem, ko savā mūžā esmu pazinis, nevaru iedomāties nevienu, par kuru varētu apgalvot to pašu.

Reizēm Artijs man stāstīja par cīniņiem, kas viņam darbā jāizcīna pret korupciju un administrācijas spiedienu «mīkstināt» viņa izdarīto pārbaužu datus, ja tie liecināja par bīstamiem piejaukumiem produktos. Viņš nekad šādam spiedienam nepakļāvās. Tomēr brāļa stāstījumā nekad nemanīju paštaisno plātību, kas parasti iespraucās citu cilvēku runās par savu nepadošanos korupcijai. Tāpēc, ka viņš stāstīja mierīgi, bez sašutuma. Artijs neizrādīja pārsteigumu par bagātniekiem, kas, dzīdamies pec peļņas, spēj indēt nost savus līdzcilvēkus. Tāpat kā nepauda prieku par paša spējām pretoties korupcijai. Viņš nepārprotami lika manīt, ka nebūt neuzņemas pienākumu cīnīties par taisnību.

Brālis neloloja ilūzijas, ka savā cīņā varētu gūt īstus panākumus. Blēžiem palika iespēja viņu aprīt. Atminos, ko viņš stāstīja par citiem savas aģentūras ķīmiķiem, kas izdarījuši oficiālas pārbaudes un vienmēr guvuši labvēlīgus rezultātus. Mans brālis nekad tā nerīkojās. Par šīm nejēdzībām viņš allaž stāstīja smiedamies. Artijs saprata, ka visa pasaule ir nopērkama, zināja, ka viņa godīgumam nav ne mazākās vērtības. Un arī pats to nekādā vērtē neturēja.

Tikai no tā viņš nekad neatteicās. Kā cilvēks neatsakās no savas acs, no kājas; Ādama vietā Artijs nebūtu atteicies arī no savas ribas. Vismaz tā varēja domāt. Un tāds viņš bija itin visā. Es zināju, ka brālis nekad nav bijis neuzticīgs sievai, lai gan bija izskatīgs vīrietis un, ieraugot skaistu meiteni, labpatikā pasmaidīja, bet vispār smaidīja viņš loti reti. Artijs prata novērtēt gudrību kā vīriešos, tā sievietēs, tomēr viņš nekad arī uz to neiekrita, kā bieži gadās citiem cilvēkiem. Viņš nekad nedzinās ne pēc naudas, ne pēc citādiem labumiem. Viņš nekad negaidija līdzcietību ne pret savām jūtām, ne pret savu likteni. Un nekad nenosodīja citus, vismaz vārdos ne. Artijs runāja maz, parasti tikai klausījās, jo klausīšanās viņam sagādāja prieku. No dzīves viņš sev prasīja tikai visniecīgāko daļiņu.

Ak Dievs, sirds man vai lūst, kad atminos, ka tikpat tikumīgs Artijs ir bijis kopš bērna kājas. Viņš nekad noblēdījās bumbu spēlēs, nekad neko veikalā nenočiepa, nekad nelietīgi neizturējās pret meitenēm. Nekad neplātījās un nemeloja. Viņa godīgumu es apskaudu tolaik un apskaužu vēl tagad.

Un nu brālis ir miris. Traģisks mūžs, neveiksmīgs mūžs, kā varētu likties, un tomēr es viņu par šo mūžu apskaudu. Pirmo reizi es sapratu mierinājumu, ko cilvēki gūst reliģijā, ticēdami taisnīgajam Dievam. Sapratu, ka arī es gūšu šādu mierinājumu, ticēdams, ka manam brālim vairs netiks liegts godam nopelnītais atalgojums. Tomēr apzinājos, ka tās ir tikai blēņas. Es taču biju dzīvs. Būšu dzīvs, tikšu pie slavas un bagātības, izbaudīšu visus miesas priekus, gūšu uzvaras un ne tuvu nelīdzināšos tam, kas bija mans brālis, cilvēks, kurš nāvē aizgāja, neizbaudījis nekā no šiem labumiem.

Pīšļi, pīšļi, pīšļi. Es raudāju tā, kā nebiju raudājis ne par zaudēto tēvu, ne zaudēto māti, ne par vienu zaudēto mīlestību, ne citiem piedzīvotiem zaudējumiem. Vismaz tik daudz godajūtu manī bija palicis, lai es spētu ciest sāpes par brāļa nāvi.

Vai kāds man var pateikt, kāpēc tam vajadzēja tā notikt? Es nespēju lūkoties sava brāļa nedzīvajā sejā. Kāpēc es neguļu šai kastē, lai velni mani aizrautu uz elli? Mana brāļa seja nekad nebija izskatījusies ne tik skarba, ne tik rāma, ne mierīga, taču tā bija pelēka, kā ar granīta putekļiem apkaisīta. Un tad nāca visi pieci viņa bērni, glīti ieģērbti sēru drānās, nometās ceļos pie Artija šķirsta un noskaitīja pēdējo lūgšanu. Jutu, ka mana sirds to neiztur, asaras plūda pašas no sevis. Es izgāju no baznīcas.

Taču sāpes nav nekas tik nozīmīgs, lai spētu ilgi noturēties. Ticis svaigā gaisā, es jutu, ka esmu dzīvs. Zināju, ka nākamajā dienā ieturēšu krietnas pusdienas, ka ar laiku man atkal būs mīļotā sieviete, ka rakstīšu kādu stāstu un klīdīšu gar okeāna krastu. Tikai tie, kurus mēs mīlam, var kļūt par cēloni mūsu nāvei, un tikai no tiem mums jāpiesargās. Ienaidnieki nekādu ļaunumu nespēj nodarīt. Mana brāļa tikumība balstījās uz viņa spēju nebaidīties nedz no ienaidniekiem, nedz no tiem, kurus viņš mīlēja. Un tā bija viņa nelaime. Tikumība pati sevi atalgo, un muļķi ir tie, kuri mirst.

Pēc dažām nedēļām man ausīs nāca cits stāsts. Pašā laulības dzīves sākumā, kad Pamela saslimusi, Artijs aizbraucis pie viņas vecākiem un asarām acīs lūdzis naudu sievas ārstēšanai. Pēdējās sirdslēkmes laikā, kad sieva gribējusi Artiju uzturēt pie dzīvības ar mākslīgo elpināšanu no mutes mutē, viņš mirkli pirms nāves vārgi pamājis Pamelai ar roku, lai tā atiet malā. Taču ko šis pēdējais žests isti nozīmēja? Ka dzīve kļuvusi par apgrūtinājumu, ka tikums — nepanesami smags? Un tad es atceros Džordanu — vai ari viņš bija tikumīgs cilvēks?

Pašnāvnieku cildinātāji par viņu nāvi nosoda pasauli un visu vainu uzkrauj tai. Bet varbūt tie, kas paši pieliek sev roku, nevienā citā vainu nesaskata un spriež, ka dažam organismam pienācis laiks mirt? Un redz to daudz skaidrāk nekā viņus zaudējušie mīļotie un draugi?

Tomēr tas viss ir pārāk bīstami. Es izdzēsu savas bēdas, padzinu veselo saprātu un savus grēkus aizliku sev priekšā kā vairogu. Es grēkošu, bet būšu piesardzīgs un dzīvošu mūžīgi.

Septītā daļa

.

Četrdesmit piektā nodaļa

Pēc nedēļas piezvanīju Dženellai, lai pateiktos par to, ka viņa mani aizvedusi uz lidmašīnu. Klausulē izdzirdēju ar francisku akcentu nomaskēto viņas balsi automātiskajā atbildētājā, un šī balss lūdza atstāt ziņu.

Kad ierunājos, iejaucās Dženellas īstā balss.

— No kā tu gribēji izvairīties? — es jautāju.

Dženella smējās.

— Ja tu pats dzirdētu, kā skan tava balss, — viņa atbildēja. — Tik īgni...

Iesmējos arī es.

— Izvairījos no tava drauga Osano, — viņa sacīja. — Zvana vienā zvanīšanā.

Man iekšās viss sagriezās. Nekāds brīnums šī vēsts nebija. Bet Osano man ļoti patika, un viņš zināja, kādas ir manas attiecības ar Dženellu. Man riebās pat doma, ka viņš varētu atļauties nelietību. Bet tūdaļ sapratu, ka tās ir pupu mizas. Nekas vairs nebija tik svarīgi.

— Varbūt viņš gribēja tikai uzzināt, kur esmu es? — es sacīju.

— Nē, — atbildēja Dženella. — Iebāzusi tevi lidmašīnā, es piezvanīju viņam un pateicu, kas noticis. Viņš šķita par tevi noraizējies, bet es sacīju, ka viss ir kārtībā. Tā taču ir, ko?

— Jā, — es atbildēju.

Viņa pat neievaicājās, kas bijis pēc tam, kad pārbraucu mājās. Šo īpašību es Dženellā pratu novērtēt. Viņa zināja, ka nevēlos par notikušo runāt. Un es savukārt zināju, ka viņa nekad neizpļāpāsies Osano par to, kas

noticis tai rītā, kad es saņēmu ziņu par Artiju, — ka es sabruku.

Pūlējos izturēties mierīgi.

— Kāpēc tu no viņa izvairies? Tev viņa sabiedrība tai vakarā gluži labi patika. Man šķita, ka tu palēksies aiz prieka, ja gadīsies izdevība viņu atkal satikt.

Iestājās klusums, un tad es Dženellas balsī saklausīju neviltotas dusmas. Balss kļuva ļoti vēsa. Katrs vārds tika skaidri noskaldīts. It kā viņa uzvilktu loku, lai vārdus izšautu kā bultas.

— Tev taisnība, — Dženella sacīja. — Jau pirmajā reizē, kad viņš piezvanīja, es biju sajūsmā, un mēs aizgājām vakariņās. Viņš bija lielisks.

Neticēdams šādai atbildei, es sagrabināju beidzamās greizsirdības atliekas.

— Un tūdaļ likies ar viņu gultā?

Atkal iestājās klusums. Es gandrīz saklausīju nodžink-stam loku, kad Dženella izšāva bultu.

— Jā, — viņa sacīja.

Ne viens, ne otrs nebildām ne vārda. Es jutos draņķīgi, bet mums spēkā bija savi noteikumi. Mēs vairs nedrīkstējām viens otram neko pārmest, varējām tikai atriebties.

Kaut apzinājos, cik tas cūcīgi, man tomēr automātiski paspruka:

— Un kā bija?

Dženella atbildēja līksmi, it kā mēs apspriestu tikko redzētu filmu:

— Jauki. Viņš visu izdara tik centīgi, ka man negaidot pieaug pašapziņa.

— Ak tā, — es vienaldzīgi noteicu. — Jācer, ka viņam iznāk labāk nekā man.

Kārtējais klusuma brīdis ieilga. Loks iespindzās, un Dženellas balss skanēja aizvainoti un dumpīgi.

— Tev nav nekādu tiesību dusmoties, — viņa teica. — Tev, sasodīts, nav itin nekādu tiesību dusmoties par to, ko es daru ar citiem cilvēkiem. Tas mums ir norunāts.

— Taisnība, — es atsaucos. — Es nemaz nedusmojos. — Un es ari nedusmojos. Tas, ko izjutu, bija vairāk nekā dusmas. Tai mirklī es atsacījos no Dženellas kā no mīlētas sievietes. Cik reižu biju Osano stāstījis, kā es mīlu Dženellu? Un Dženella zināja, kāda ir mana pieķeršanās Osano. Viņi abi bija mani nodevuši. Cita vārda šai rīcībai nav. Jocīgi, bet uz Osano man dusmu nebija. Tikai uz Dženellu.

— Dusmojies gan, — viņa sacīja, it kā es pats nesaprastu, kas ar mani notiek.

— Nu nē taču, nedusmojos, — es atkārtoju.

Viņa man atmaksāja par to, ka esmu bijis kopā ar savu sievu. Viņa man atmaksāja par miljoniem visvisādu sīkumu, bet, ja es nebūtu uzdevis šo īpašo jautājumu par Osano un gultu, viņa nemūžam man par to nestāstītu. Viņa nespētu rīkoties tik cietsirdīgi. Taču melus no viņas es vairs nesagaidīšu. To viņa man bija pateikusi un nu pierādīja darbos. Par viņas rīcību man vairs nebija daļas.

— Jauki, ka tu piezvanīji, — Dženella sacīja. — Es ilgojos pēc tevis. Un neļaunojies par Osano. Es ar viņu vairs nesatikšos.

— Kāpēc ne? — es nerimos. — Kāpēc lai jus nesatiktos?

— Ak, pie velna! — viņa iesaucās. — Pats viņš ir gluži jauks, taču no darīšanas nekas lāgā nesanāca. Nolādēts! Es taču sev apsolījos par to ar tevi nerunāt. — Viņa iesmējās.

Nu jau atkal tapis parasts greizsirdīgs mīlētājs, es ar lielu prieku izdzirdēju, ka mans labākais draugs ir puslīdz impotents. Tomēr izlikos gluži vienaldzīgs.

— Varbūt vaina jāmeklē tevī. Ņujorkā viņam ir vesels bars sajūsminātu pielūdzēju.

Dženellas balss kļuva līksma un apmierināta.

— Es nudien nopūlējos sviedriem vaigā. Tur jau mironis būtu atdzīvojies. — Un viņa atkal līksmi iesmējās.

Dženella bija panākusi, ko gribēja. Acu priekšā ieraudzīju ainu, kā viņa noņemas ar nespējīgo Osano, skūpsta un laiza viņa miesas, un gaišie mati iziruši klaidā. Man sametās nelabi ap dūšu. Es nopūtos.

— Tavi belzieni ir pārāk spēcīgi, — es teicu. — Man pietiek. Klausies, gribu tev pateikt paldies, ka toreiz par mani parūpējies. Grūti noticēt, kā tu mani iedabūji vannā.

— Par to tu vari pateikties maniem treniņiem, — Dženella sacīja. — Esmu ļoti spēcīga. — Tad viņas balss pārvērtās. — Man ļoti žēl, ka Artijs ir miris. Es labprāt būtu braukusi tev līdzi un rūpējusies par tevi.

— Būtu gan labi, — es atteicu. Bet patiesībā nopriecājos, ka viņa to nevarēja darīt. Kaunējos, ka viņa mani redzējusi sabrukušu. Pats nezinu, kā es nojautu, ka Dženellas jūtas pret mani nekad vairs nebūs tādas kā agrāk.

Tad Dženellas balsi klausulē dzirdēju pavisam klusu.

— Es tevi mīlu, — viņa sacīja.

Es neatbildēju.

— Tu mani vēl mīli? — viņa vaicāja.

Nu bija mana kārta.

— Tu taču zini, ka neko tādu man nav ļauts teikt.

Dženella nereaģēja.

— Tu pati man teici, ka precētam vīrietim nav tiesību meitenei sacīt, ka to mīl, ja viņš nedomā šķirties no sievas. Tas viņam patiešām nav ļauts, iekams viņš nešķiras no sievas.

Beidzot Dženellas balss atgriezās klausulē. Tā aizrāvās, viņai trakās dusmās cīnoties pēc elpas.

— Brauc ellē! — viņa iespiedzās, un es dzirdēju, kā tiek nomesta klausule.

Varēju zvanīt vēlreiz, bet tad viņa liktu man izdzirdēt māksloto balsi ar sasodīto franču akcentu: «Madmuazelle Lambēra ir izgājusi. Ko man, lūdzu, pateikt?» Tāpēc es nodomāju: brauc taču tu pati ellē! Un jutos lieliski. Tomēr es zināju, ka ar to mums viss vēl nebeigsies.

Četrdesmit sestā nodaļa

Stāstīdama par mīlēšanos ar Osano, Dženella nevarēja iedomāties, kā es jūtos. Biju redzējis, ka Osano nepalaiž garām nevienu sievieti, ja tikai negadās galīga neglītene. Kad uzzināju, cik neapdomīgi Dženella pakļāvusies Osano straujajam uzbrukumam, kļuvusi par viegli iegūstamu laupījumu, viņas vērtība manās acīs kritās. Tāpat kā vairākums sieviešu, viņa bija dabūjama, nepārvarot nekādus šķēršļus. Un es jutu, ka Osano pret mani jau izturas ar zināmu nicinājumu. Ka esmu neprātīgi samīlējies sievietē, kuras pretestību viņš pārvarējis vienā vakarā.

Pārlieku lielas sirdssāpes es nejutu, biju tikai nomākts. Laikam aiz tīras pašmīlības. Sākumā domāju par to atzīties Dženellai, bet tūdaļ sapratu, ka tas būtu muļķīgs gājiens. Es panāktu, lai viņa jūtas kā staigule. Turklāt zināju, ka viņa nikni aizstāvēsies. Kāpēc gan lai Dženella nebūtu viegli iegūstama? Vai tad vīrieši nav iegūstami ikvienai skuķei, kura guļ ar katru ceļā pagadījušos tēvaini? Kāpēc gan lai Dženella lauzītu galvu par to, ka Osano nolūki nav tīri? Viņš ir patīkams, gudrs, talantīgs, interesants sarunu biedrs un piedevām Dženellu iekārojis. Kāpēc lai viņa no šādas gultas izdevības atteiktos? Un kāda man vairs gar to daļa? Tikai mans nabaga aizvainotais virieša pašlepnums izslējis galvu, vairāk nekas. Protams, es varēju viņai atklāt Osano noslēpumu, taču tā būtu lēta, vīrieša necienīga atriebība.

Tomēr es jutos nomākts. Godīgi vai zemiski, Dženella man vairs tik ļoti nepatika.

Nākamajā braucienā uz Rietumkrastu es Dženellai vairs nezvanīju. Bijām sasnieguši to atsalšanas pakāpi, kas šādām mīlas dēkām ir ļoti raksturīga. Kārtējo reizi, kā jebkurā dzīves gadijumā, es biju salasījies visu iespējamo literatūru un jutos varens speciālists cilvēku mīlestības romānu uzplūdos un atplūdos. Mēs bijām pienākuši pie atvadu sliekšņa, taču reižu reizēm vēl satikāmies, lai novilcinātu neizbēgamās šķiršanās triecienu. Tātad Dženellai es nepiezvanīju tāpēc, ka viss jau bija galā vai ari es vēlējos, lai būtu galā.

Tolaik Edijs Lānsers un Dorens Rads bija mani pierunājuši atsākt darbu ar filmu. Tas izvērtās vienās vienīgās mocībās. Saimons Belforts bija vecs, dzīvē paguris, neizdevies rakstnieķetis, kas pūlējās, vai no ādas ārā līzdams, līdz nāvei nobijies no Džcfa Vegona. Saimona paligs «pilsētas gļotas» Ričeti, kas īstenībā tika izmantots Saimona paša darīšanu kārtošanai, centās mums uzmākt kaut kādas savas idejas, kā uzlabot scenāriju. Kādudien pēc sevišķi stulbas idejas pasludināšanas es pagriezos pret viņu un Vegonu, sacīdams:

— Aizvāciet šo tipu!

Iestājās mulss klusums. Biju pieņēmis stingru lēmumu — aiziešu no šejienes, un viņi laikam to nojauta, jo Džefs Vegons beidzot ierunājās:

— Frenk, tu varētu Saimonu pagaidīt manā birojā.

Ričeti piecēlās un izgāja.

Mulsais klusums turpinājās, līdz es saciju:

— Atvainojiet, es negribēju būt nepieklājīgs. Taču vai mēs beidzot varētu nopietni nodarboties ar šo sasodīto scenāriju?

— Taisnība, — Vegons atsaucās. — Turpināsim.

Ceturtajā dienā es pēc darba studija gribēju noskatīties

kādu filmu. Palūdzu, lai no viesnīcas izsauc taksi, un aizbraucu uz Vestvudu. Pie kinoteātra, kā parasti, stāvēja gara rinda, un es nostājos tās galā. Biju paņēmis līdzi brošētu grāmateli, ko, rindā stāvot, palasīt. Pēc seansa biju nodomājis pavakariņot kādā tuvējā restorānā un no turienes ar taksi atgriezties viesnīcā.

Rinda nekustējās ne no vietas, visapkārt čaloja jaunieši, lietpratīgi pārspriezdami dažādas filmas. Meitenes bija glītas, bet jaunekļi ar bārdu un gariem matiem kā Kris-tum — vēl glītāki.

Apsēdies ietves malā, ķēros pie lasīšanas, un neviens man nepievērsa ne mazāko uzmanību. Holivudā to neuzskata par ekscentrisku rīcību. Aizrāvies lasīšanā, izdzirdēju auto neatlaidīgi taurējam un pacēlu galvu. Man blakus bija apstājies lielisks rolsroiss-fantoms, un es šofera vietā ieraudzīju Dženellas līksmo, sārto sejiņu.

— Mērlin! — viņa man uzsauca. — Ko tu, Mērlin, šeit dari?

Es laiski piecēlos un atbildēju:

— Sveika, Dženella!

Blakus Dženellai ieraudzīju pasažieri. Jauns, izskatīgs vīrietis glīti apcirptiem matiem, elegantā pelēkā uzvalkā ar pelēku zīda kaklasaiti. Viņš acīmredzot neiebilda, ka Dženella apturējusi auto, lai parunātos ar mani.

Dženella mūs iepazīstināja, ieminēdamās, ka rolsroiss piederot jaunajam cilvēkam. Es uzslavēju auto, un viņš savukārt uzslavēja manu grāmatu, piebilzdams, ka nepacietīgi gaidot filmas parādīšanos uz ekrāniem. Dženella vēl kaut ko piemetināja par darbu studijā kādā administratīvā amatā. Viņa gribēja man pierādīt, ka nebraukā tāpat vien apkārt ar bagātu puisi, ka ari viņam ir kāds sakars ar kinobiznesu.

— Kā tu te esi atkūlies? — Dženella jautāja. — Tikai nemēģini man iestāstīt, ka beidzot esi sēdies pie stūres.

— Nē, — es atbildēju. — Atbraucu ar taksi.

Sekoja jautājums:

— Kāpēc tu esi sadomājis stāvēt rindā?

Skatīdamies Dženellai garām, atbildēju, ka man nav

skaistu draudzeņu, kas ar Kinoakadēmijas karti mani iedabūtu kinoteātrī bez rindas.

Dženella saprata, uz ko es tēmēju, jo, kad mēs abi gājām uz kino, viņa ar savu Akadēmijas karti aizvien tūdaļ tika iekšā.

— Tu savu karti neizmantotu pat tad, ja tev tā būtu, — viņa sacīja un, pagriezusies pret draugu, piebilda: — Tāds viņš ir — ietiepīgs kā ēzelis. — Bet balsī jautās lepnums. Dženellai īstenībā ļoti patika, ka es nekad neizmantoju savu stāvokli, lai gan viņa pati to darīja labprāt.

Redzēju, ka Dženella ir apbēdināta, žēlo mani, iztēlojas, kā man uz kino jābrauc ar taksi, filma jānoskatās vienam un vēl jāstāv rindā kā parastam pāķim. Viņas acu priekšā jau veidojās romantisks scenārijs. Es, viņas pamestais, bēdu salauztais laulenis, pa limuzīna logu veros savā šķirtajā sievā, kurai blakus laimīgi bērneļi un jauns vīrs. Skaistajās, zeltlāsmotajās, brūnajās acīs sanesās asaras.

Apzinājos, ka virsroku gūšu es. Šis izskatīgais zellis rolsroisā nezināja, ka ir zaudētājs. Tikai pirms tam man viņš mazliet jāapstrādā. Ierunājos par viņa darbu, un viņš tūdaļ laida vaļā kā uzvilkts. Izlikos ārkārtīgi ieinteresējies, un viņš turpināja, vienā laidā gvelzdams parastās Holivudas idiotības, un es manīju, ka Dženella dusmojas un kļūst nervoza. Viņa zināja, ka jaunais draugs ir tukšpauris, bet negribēja, lai arī es to zinātu. Tad es pārmetos uz viņa rolsroisā apjūsmošanu, un zēns nu jau pavisam iedvesmojās. Piecas minūtēs par rolsroisu uzzināju vairāk, nekā man gribējās zināt. Turpināju automobiļa cildināšanu un tad palaidu veco Dorena joku, ko zināja arī Dženella, un atkārtoju to vārds vārdā. Vispirms jauneklim noprasījis, cik tāds rolsroiss maksā, es sacīju:

— Nu, par šitādu naudu tam autiņam vajadzētu ļaut ari nodrāzties.

Dženella šo joku necieta.

Jaunais cilvēks iesmējās, smējās ilgi un dikti, līdz beigās noteica:

— Nekā tik smieklīga savā mūžā neesmu dzirdējis.

Dženella bija pietvīkusi sarkana. Viņa palūkojās manī,

bet es ieraudzīju, ka rinda pie kino sakustējusies un man jāatgriežas savā vietā. Tam zellim pateicu, ka bija ļoti jauki ar viņu iepazīties, un Dženellai apliecināju prieku par atkalredzēšanos.

Kad pec divarpus stundām iznācu no kinoteātra, ieraudzīju pazīstamo Dženellas mersedesu stāvam durvju priekšā. Es iekāpu.

— Sveika, Dženella! — es teicu. — Kā tu tiki no šā vaļā?

— Maitasgabals! — viņa atcirta.

Es iesmējos, pieliecos Dženellai tuvāk, un viņa mani noskūpstīja. Braucām uz viesnīcu un nakti pavadījām kopā.

To nakti viņa bija bezgala mīļa. Reiz pat ievaicājās:

— Vai tu zināji, ka es atbraukšu tev pakaļ?

Un es atbildēju:

— Jā.

Bet viņa sacīja:

— Nelietis.

Nakts pagāja brīnišķīgi, bet no rīta šķita, it kā nekas nebūtu noticis. Mēs atvadījāmies.

Dženella apvaicājās, cik ilgi es palikšu Losandželosā. Teicu, ka vēl trīs dienas, tad atgriezīšos Ņujorkā.

Dženella jautāja:

— Vai tu man piezvanīsi?

Atbildēju, ka diezin vai man iznāks laiks.

Viņa teica:

— Ne jau tikties ar mani, tikai piezvanīt.

Es atbildēju:

— Piezvanīšu.

Piezvanīju, bet Dženellas nebija mājās. Izdzirdēju tikai viņas francisko balsi automātiskajā atbildētājā. Pateicu, kas zvana, un braucu atpakaļ uz Ņujorku.

Savu pēdējo tikšanos ar Dženellu es uzskatu par nejaušību. Sēdēju viesnīcas «Beverlihilsa» numurā, nezinādams, kā veselu stundu nosist laiku, līdz tikšos ar draugiem, lai dotos vakariņās, un pēkšņa iedoma lika man piezvanīt Dženellai. Viņa bija ar mieru kopa ar mani iedzert bārā Ixi dolce vita, kas atradās piecu minūšu gājiena attālumā no viesnīcas. Tūdaļ devos turp, un pēc dažām minūtēm ieradās Dženella. Sēdējām pie bāra letes, iedzērām un šo to parunājām kā pavirši paziņas. Lai aizsmēķētu no bārmeņa sniegtās uguns, Dženella strauji pagriezās uz taburetes, nejauši ar kāju pieskardamās manu bikšu starai — tik viegli, ka es pat nemanīju, — bet viņa sacīja:

— Vai, lūdzu, atvaino!

Nezin kāpēc tas mani aizkustināja, un, kad, aizsmēķējusi cigareti, Dženella pacēla skatienu, es teicu:

— Nevajag tā.

Viņas acīs ieraudzīju asaras.

Grāmatās daudz bija rakstīts par šķiršanos — pēdējie maigie jūtu izpausmes mirkļi, pēdējās dziestoša pulsa trīsas, pēdējais sārtums vaigos pirms nāves mirkļa. Taču tai brīdī es par to nedomāju.

Rokās saķērušies, izgājām no bāra un devāmies uz maniem viesnīcas apartamentiem. Piezvanīju draugiem un atteicu norunāto tikšanos.

Pasūtīju vakariņas numurā. Atlaidos dīvānā, Dženella apsēdās savā iecienītajā pozā, pavilkusi kājas zem sevis, un ar krūtīm piekļāvās pie manējām. Mēs saskārāmies tik cieši, ka viņa varēja ieskatīties man sejā, ielūkoties acīs un redzēt, vai es viņai nemeloju. Dženella joprojām ticēja, ka pēc sejas izteiksmes spēj lasīt citu cilvēku domas. Skatīdamies no apakšas augšup, es redzēju maigo līniju starp viņas zodu un kaklu un nevainojami veidoto sejas ovālu.

Brīdi palikām apskāvušies, tad, dziļi ielūkodamās man acīs, Dženella jautāja:

— Vai tu vēl arvien mani mīli?

— Nē, — es atbildēju, — bet man ir ļoti sāpīgi, kad

tevis nav tuvumā.

Dženella mirkli klusēja, tad atkārtoja īpaši uzsvērti:

— Es jautāju nopietni, pavisam nopietni. Vai tu vēl arvien mani mīli?

Un es pavisam nopietni atbildēju:

— Protams. — Tā bija taisnība, bet es to pateicu tā,

lai Dženella nešaubītos, ka pat tad, ja viņu mīlu, tam

nav nekādas nozīmes, jo mēs nekad vairs nebūsim tādi kā agrāk, ka es nekad vairs nenonākšu viņas varā, — un es redzēju, ka viņa to ir sapratusi.

— Kāpēc tu ar mani tā runā? — Dženella vaicāja. — Tu joprojām nespēj man piedot mūsu kādreizējos strīdus?

— Es tev piedodu itin visu, — es atbildēju, — bet nespēju piedot to, ka tu gulēji ar Osano.

— Tam taču nav nekādas nozīmes, — viņa sacīja. — Vienu reizi ar viņu izgulējos, un cauri. Tam nudien nav itin nekādas nozīmes.

— Man vienalga, — es teicu. — To es nekad nepiedošu.

Dženella pārdomāja manus vārdus, tad piecēlās, ielēja sev vēl mazliet vīna, un, kad to izdzēra, mēs likāmies gultā. Viņas miesas burvestības joprojām turēja mani savā varā. Un es ieprātojos, vai tikai aiz visas tās muļķīgās mīlestības stāstu romantikas nav rodams ar faktiem zinātniski pierādīts pamats. Ir taču iespējams, ka cilvēks ar saviem neskaitāmiem miljoniem šūnu sastopas ar pretēja dzimuma pārstāvi, kuram ir tieši tādas pašas šūnas un šīs šūnas savstarpēji pievelkas. Un ka nav nekāda nozīme ne varai, ne stāvoklim sabiedrībā, ne saprātam, nedz arī tikumībai vai apgrēcībai. Secinājums būtu gaužām vienkāršs — zinātniski pamatota līdzīgu šūnu savstarpēja reakcija. Cik gan viegli tad būtu to visu izskaidrot!

Gulējām kaili un mīlējāmies, bet Dženella, atraisīdamās no manām skavām, pēkšņi pieslējās gultā sēdus.

— Man jābrauc mājās, — viņa sacīja.

Tas nebija viņas kārtējais tīšais manis sodīšanas paņēmiens. Jutu, ka uzturēšanās šeit Dženellai vairs nav panesama. Viņas ķermenis saruka, krūtis saplaka, seja saspringa sāpīgā vaibstā, it kā viņa būtu saņēmusi briesmīgu triecienu. Viņa ielūkojās man tieši acīs, nemēģinādama ne lūgt piedošanu, ne rast sev attaisnojumu, ne ari gandarīt manu aizvainoto pašmīlību. Tikpat vienkārši kā iepriekš viņa atkārtoja:

— Man jābrauc mājās.

Neuzdrošinājos Dženellai pat pieskarties, lai viņu nomierinātu. Sākdams ģērbties, es sacīju:

— Būs jau labi. Es saprotu. Pavadīšu tevi un piebraukšu tavu auto.

— Nē, — Dženella teica. Viņa jau bija apģērbusies. — Nevajag.

Es redzēju, ka viņa vairs nespēj uzturēties manā sabiedrībā, negrib mani redzēt. Pavadīju viņu līdz numura durvīm. Mēs pat nepūlējāmies uz atvadām saskūpstīties. Pirms Dženella pagriezās, lai dotos projām, viņa lūkoja man uzsmaidīt, tomēr tas neizdevās.

Es aizvēru durvis, pagriezu atslēgu un gāju atpakaļ uz gultu. Kaut biju pārtraukts pusceļā, nekādu seksuālu uzbudinājumu vairs nejutu. Dženellas pretīgums pret mani bija nokāvis jebkādu iekāri, tomēr mana patmīlība nebija aizvainota. Man patiešām šķita, ka esmu sapratis notikušo, un jutos tikpat atvieglots kā Dženella. Gandrīz tai pašā mirklī aizmigu un gulēju dziļā bezsapņu miega. Jau gadiem ilgi nebiju tik saldi gulējis.

Četrdesmit septītā nodaļa

Kaldams plānus Grounvelta pilnīgai novākšanai pie malas, Kālijs sevi nebūt neuzskatīja par nodevēju. Par Grounveltu tiks gādāts, viņš saņems milzīgu naudu procentos par savu kapitāla daļu viesnīcā, viņa rīcībā paliks līdzšinējie apartamenti. Viss būs tāpat kā agrāk, Grounvelta rokās vienīgi vairs nebūs nekāda reāla vara. «Zīmuļa tiesības», protams, neviens viņam neatņems. Viņam joprojām netrūks draugu, kas tāpat atkal braukās uz «Zanadu» un spēlēs azartspēlēs. Un, tā kā savus viesus viņš uzņēma pats, šī laipnība būs ļoti izdevīga.

Kālijs domāja, ka nekad neko tādu nebutu darījis, ja Grounveltu nebūtu ķērusi trieka. Taču kopš tā brīža viesnīca «Zanadu» slīdēja aizvien zemāk. Grounveltam nepietika spēka, lai rīkotos ātri un vajadzības gadījumā pieņemtu vispareizāko lēmumu.

Un tomēr Kāliju nepameta vainas apziņa. Viņš atminējās ar Grounveltu kopā pavadītos gadus. Grounvelts pret viņu bija izturējies kā tēvs pret dēlu. Grounvelts viņam bija palīdzējis izsisties pie varas. Cik daudz laimīgu dienu viņš bija pavadījis, klausoties Grounvelta stāstītajā, abiem kopā apstaigājot kazino. Tas patiešām bija laimīgs laiks. Kālijs pat bija Grounveltam piespēlējis Kerolu, skaisto «Čārliju Braunu». Brīdi Kālijs domās atgriezās pie Kerolas — diezin kur viņa tagad varētu but, kāpēc viņa aizbēga ar Osano, un atcerējās, kā ar «Čārliju Braunu» iepazinies.

Kālijs aizvien ļoti labprāt pavadīja Grounveltu kazino apgaitā, kurā šefs parasti devās ap pusnakti vai nu pēc vakariņām ar draugiem, vai pēc savos apartamentos divatā ar kādu meiteni pavadīta vakara. Tad Grounvelts ieradās kazino un apstaigāja savu impēriju. Lūkodamies pēc zīmēm, kas liecinātu par krāpšanos, izsekodams pašmāju nodevējus un ieklīdušus blēžus, kuriem visiem bija viens vienīgs nolūks — sagraut viņa dievību — peļņas procentus.

Soļodams Grounveltam blakus, Kālijs vēroja, kā šefs kļūst sparīgāks, izslējās staltāks, kā atplaukst sejā, it kā

no paklājiem segtās kazino grīdas viņā ieplūstu jauns spēks.

Vienvakar Grounvelts kauliņu spēles zālē izdzirdēja kādu spēlmani jautājam krupjē, cik ir pulkstenis. Krupjē

paskatījās savā rokaspulksteni un atbildēja:

— Es nezinu. Manējais ir apstājies.

Grounvelts tūdaļ sarosījās un pievērsa skatienu krupjē. Tam uz rokas bija pulkstenis ar melnu ciparnīcu, ļoti liels, izcili vīrišķīgs, ar hronometra atsperi, un Grounvelts sacīja:

— Parādi, lūdzu, savu pulksteni!

Brīdi krupjē izbijies sastinga, tad pastiepa pretī roku. Grounvelts to saņēma, aplūkoja pulksteni, tad veikliem dzimuša šulera pirkstiem atsprādzēja siksniņu un noņēma

no krupjē rokas. Pēc tam uzsmaidīja krupjē.

— Paņemšu to līdzi uz savu biroju, — viņš sacīja.

— Pēc stundas vari vai nu atnākt tam pakaļ, vai arī šo kazino atstāt. Ja atnāksi, es atvainošos, un par to tu saņemsi piecsimt zaļo. — Tad viņš pagriezās, joprojām turēdams pulksteni rokā.

Savos apartamentos Grounvelts Kalijam parādīja, kā pulkstenis darbojas. Korpuss bija tukšs, un pa tikko manāmu spraugu tajā varēja ieslidināt žetonu. Sameklējis sava galda atvilktnē kādu nelielu daiktu, Grounvelts atvēra pulksteņa korpusu, un viņi ieraudzīja tajā vienu vienīgu melnu žetonu ar zeltainiem lāsumiņiem.

Grounvelts domīgi ierunājās:

— Nezin vai viņš to izmantojis viens pats vai arī iznomājis citu maiņu krupjē. Ideja nav slikta, bet nieka naudiņa vien sanāk. Cik viņš vienā maiņā var savākt?

Trīssimt, četrsimt dolāru? — Viņš nogrozīja galvu. — Kaut visi būtu tādi muļķi! Tad man nekad nevajadzētu raizēties.

Kālijs atgriezās kazino. Zāles pārzinis pavēstīja, ka krupjē aizgājis no darba un viesnīcu jau atstājis.

Tajā pašā vakarā Kālijs iepazinās ar Čārliju Braunu. Viņš to ieraudzīja pie ruletes ripas. Skaista, slaida gaišmate ar tik jauki bērnišķīgu sejiņu, ka viņš nodomāja — diezin vai tādam meitēnam maz ir likumīgas tiesības piedalīties azartspēlēs. Ģērbusies viņa bija labi, diezgan seksīgi, taču tērpam mazliet pietrūka pievilcības. Tāpēc Kālijs nosprieda, ka meitene nav ne no Ņujorkas, ne Losandželosas, bet. atbraukusi no kādas Vidējo rietumu pilsētas.

Kālijs vēroja, kā meitene spēlē ruleti. Kad viņa devās pie blekdžeka galdiem, Kālijs sekoja. Nostājies dīlerim aiz muguras, viņš redzēja, ka meitene lāgā nezina, kad kārts piepērkama, kad metama galdā. Viņš uzsāka sarunu, pateikdams priekšā, kas kurubrīd darāms. Meitenei laimējās, un žetonu kaudzīte auga aizvien lielāka. Kad Kālijs apvaicājās, vai Kerola Vegasā ir viena, atbilde viņu stipri vien iedrošināja. Nē, meitene sacīja, viņa esot kopā ar draudzeni.

Kālijs pasniedza savu vizītkarti. Uz tās bija rakstīts: viesnīcas «Zanadu» viceprezidents.

— Ja tev kaut ko ievajadzēsies, — viņš teica, — piezvani man! Varbūt tu gribēsi noskatīties mūsu nakts šovu un pie reizes arī pavakariņot kā manai viešņai?

Meitene atbildēja, ka tas būtu kolosāli.

— Bet vai es drīkstu nākt kopā ar draudzeni?

Kālijs atbildēja:

— Kāpēc ne? — un, pirms iedeva vizītkarti, uz tās kaut ko uzrakstīja. — Kad iesi uz šovu, tikai parādi to metrdo-telam. Ja vēlies vēl kaut ko, piezvani! — Un viņš aizgāja.

Pēc šova, pats par sevi saprotams, zvanīja tālrunis.

— Tā esmu es, Kerola.

— Tavu balsi, Kerola, es pazitu kaut nakts vidū, — Kālijs atbildēja. — Tu esi meitene no blekdžeka galda.

— Jā, — meitene sacīja. — Zvanu tikai tādēļ, lai pateiktu paldies. Mēs ļoti jauki pavadījām vakaru.

— Redz, cik labi! — teica Kālijs. — Kad atkal iegriezīsies Vegasā, lūdzu, zvani man, un es ar lielāko prieku darīšu visu, ko vien spēšu. Ja neizdodas viesnicā rezervēt numuru, zvani, un es to nokārtošu.

— Paldies! — Kerola sacīja, bet viņas balsī varēja saklausīt vilšanos.

— Paga! — teica Kālijs. — Kad tu brauc projām no Vegasas?

— Rīt no rīta, — viņa atbildēja.

— Tad jau uz šķiršanos es varētu tevi un tavu draudzeni pacienāt ar dzeramo. Ko tu par to saki? Mani tas iepriecinātu.

— Brīnišķīgi, — meitene tūdaļ piekrita.

— Norunāts, — sacīja Kālijs. — Gaidīšu jūs pie bakarā galda.

Draudzene bija tikpat glīta — tumšiem matiem, skaistām krūtīm un ģērbusies mazāk izaicinoši nekā Kerola. Kālijs atturējās no strauja uzbrukuma. Kazino barā viņš pasūtīja dzeramo, un draudzenes pastāstīja, ka esot atbraukušas no Soltleiksitijas, pagaidām nekur nestrādājot, bet cerot kļūt par modelēm.

— Iespējams, ka varēšu jums palīdzēt, — Kālijs teica. — Man Losandželosā šai nozarē ir draugi, un varbūt mums izdodas vismaz sākumam jums abām kādu darbu pagādāt. Piezvaniet man nākamās nedēļas vidū, un esmu pārliecināts, ka būšu jums kaut ko sameklējis vai nu šeit, vai Losandželosā.

Tai vakarā nekas vairāk netika sarunāts.

Kad Kerola piezvanīja nākamajā nedēļā, Kālijs viņai iedeva kādas Losandželosas modeļu aģentūras tālruņa numuru. Tur strādājot viņa draugs, un puslīdz droši varot teikt, ka tas Kerolai darbu sadabūšot. Kerola savukārt pavēstīja, ka nākamo nedēļas nogali pavadīšot Vegasā, un Kālijs tūdaļ laipni atsaucās:

— Tu taču vari apmesties mūsu viesnīcā. Es segšu visus izdevumus, un tev nevajadzēs izdot ne centa.

Kerola piekrita, teikdama, ka tas būšot brīnišķīgi.

Nedēļas nogalē viss gāja kā pa diedziņu. Līdzko Kerola ieradās, dežurējošais administrators piezvanīja uz Kālijā biroju. Kālijs lika pārbaudīt, vai numurā ir ienestas puķes un augļi, tad piezvanīja Kerolai un uzaicināja vakariņās. Kerola atkal apliecināja sajūsmu. Pēc vakariņām Kālijs meiteni izvadāja pa vairākiem Galvenās ielas kazino, paskaidrodams, ka viesnīcā «Zanadu» viņš spēlēt nedrīkstot, jo viņa vārds ir ierakstīts licencē. Kerolai viņš iedeva simt dolāru blekdžekam un ruletei. Viņa aiz prieka iespiedzās. Kālijs, acis nenolaizdams, vēroja Kerolu spēlē, bet viņa pat nemēģināja nevienu žetonu ieslidināt rokassomiņā, un tas nozīmēja, ka viņa ir godiga meitene. Lielu iespaidu uz viņu atstāja gan viesnīcas metrdotela godbijīgā apsveicināšanās, gan dažādu kazino spēļu zāļu pārziņu laipnība. Uz rīta pusi Kerolai bija jānāk pie pārliecības, ka Kālijs Ve-gasā ir varens virs. Kad abi atgriezās «Zanadu», Kālijs vaicāja:

— Vai negribi redzet, kādi izskatās viesnīcas viceprezidenta apartamenti?

Nevainīgi viņam uzsmaidījusi, meitene atbildēja:

— Protams, vēlos.

Kerola, kā jau varēja gaidīt, ar skaļiem izsaucieniem pauda sajūsmu par numuru, tad garšļaukus iezvēlās dīvānā, ar šo pozu izrādīdama pārspīlētu nogurumu.

— Ak Kungs! — viņa sacīja. — Vegasu nu nekādi

nevar salīdzināt ar Soltleiksitiju.

— Vai tu nekad neesi domājusi par pārcelšanos uz

šejieni? — Kālijs vaicāja. — Tik skaistai meitenei te

būtu lieliska dzīve. Es tevi iepazīstinātu ar visiem šejienes labākajiem cilvēkiem.

— Patiešām? — viņa atjautāja.

— Protams. Kurš gan negribētu iepazīties ar tādu

skaistuli!

— Nu, nu! Nekāda skaistule es neesmu.

— Protams, esi, — Kālijs apliecināja vēlreiz. — Un tu pati to apzinies.

Viņš jau bija paguvis apsēsties Kerolai blakus dīvānā. Vienu roku piekļāvis meitenei pie vēdera, viņš noliecās un noskūpstīja to uz lūpām. Skūpsts bija salds, un Kālijs skūpstīja Kerolu vēl un vēl, līdz roka paslīdēja viņai zem svārkiem. Meitene nepretojās. Viņa atbildēja uz skūpstu, un Kālijs, atcerējies dārgo dīvāna pārvalku, sacīja:

— Iesim uz guļamistabu.

— Lai notiek! — Kerola atsaucās.

Rokrokā abi iegāja guļamistabā. Kālijs meiteni izģērba. Tik skaistu augumu viņš nekad vēl nebija redzējis. Piena baltumā. Zeltainais trisstūrītis vizēja tāpat kā viņas gaišie mati, krūtis atsperīgi izšāvās no veļas, kad Kālijs viņu izģērba. Nekāda bikluma. Kalijam izģērbjoties, Kerola pārlaida plaukstas pār viņa vēderu, tad pieliecās pie pavēderes. Kālijs viegli pavirzīja viņas galvu lejup, un, šādi uzmudināta, viņa darīja to, ko jau iepriekš bija nodomājusi. Mirkli Kerolu tā noturējis, Kālijs viņu iecēla gultā.

Pēc mīlēšanās Kerola piekļāva vaigu Kalijam pie kakla un apmierināta nopūtās. Tā viņa palika guļam, un Kālijs klusībā apcerēja meitenes pievilcību. Jā, izskatās viņa lieliski un prot arī gultā iztapt, lai gan vēl daudz ka pietrūkst. Vajadzēs krietni pastrādāt, un Kālijā domas uzņēma apgriezienus. Kerola patiešām bija izcili skaista meitene, un šī nevainīgā bērna sejiņa vēl košāk izcēla vijīgā auguma kairo apaļumu. Drānās Kerola likās slaidāka. Bez apģērba šķita kārdinošs dabas brīnums. Klasiski baudkāra sieviete, Kālijs nodomāja. Skaistāku ķermeni grūti iedomāties, un, lai gan Kerola nebija nevainīga, tomēr pagaidām viņai trūka pieredzes, vēl viņa nebija iedzīvojusies cinismā, vēl arvien izturējās mīļi un jauki. Kalijam prātā iešāvās laimīga doma. Šī meitene noderēs par labu ieroci. Par kārtējo rīku varas iegūšanai. Vegasā varēja atrast simtiem daiļu meiteņu. Taču tās bija vai nu pārāk dumjas, vai pārlieku izlaidīgas, vai arī nebija nonākušas pareiza padomdevēja un audzinātāja rokās. Kerolu viņš izveidos par kaut ko īpašu. Ne jau par ielasmeitu. Viņš, Kālijs, nemūžam nebūs savedējs. Nekad no Kerolas neņems ne centu. Viņš Kerolu pārradīs sapņu meitenē, ko iekāros ikviens Vegasā ieradies azartspēlma-nis. Taču vispirms viņam, protams, jāiemilas Kerolā un Kerola jāiemīlina sevī. Un, kad šis posms būs pārdzīvots, varēs ķerties pie darījumiem.

Kerola savā Soltleiksitijā vairs neatgriezās. Kļuvusi Kālijā mīļākā, viņa pastāvīgi uzturējās tā apartamentos, kaut dzīvokli bija noīrējusi turpat blakusnamā. Kālijs viņai lika mācīties tenisa spēli, sūtīja pie deju skolotāja un maksāja vienai no labākajām «Zanadu» šovmeitenēm, kas Kerolai mācīja krāšļoties un pienācīgi ģērbties. Viņš tai sagādāja modeles darbu Losandželosā un tēloja greizsirdību. Kad Kerola reizēm pārnakšņoja Losandželosā, Kālijs apvaicājās, kā viņa tur pavadījusi nakti, un iztaujāja par viņas attiecībām ar aģentūras fotogrāfiem.

Kerola tad apbēra viņu skūpstiem, sacīdama:

— Dārgais, es ne ar vienu vairs nespētu mīlēties, tu man esi vienīgais.

Kalijam gribot negribot vajadzēja noticēt, ka viņa saka taisnību. It viegli varētu viņas vārdus pārbaudīt, bet to darīt vairs nebija vērts. Kālijs ļāva mīlestībai ilgt trīs mēnešus, tad kādu vakaru, kad Kerola atkal bija viņa apartamentos, sacīja:

— Grounvelts šovakar nejūtas īsti omā. Saņēmis kaut kādas nelāgas vēstis. Mēģināju viņu pierunāt, lai nāk kopā ar mums iedzert, bet viņš tup viens pats savā numurā.

Kerola jau bija paguvusi ar Grounveltu iepazīties un vienu reizi kopā ar viņu un Kāliju vakariņojusi. Grounvelts, kā vienmēr, bija izturējies ārkārtīgi laipni un uzmanīgi. Kerolai viņš patika.

— Vai, cik tas ir skumji! — Kerola sacīja.

Kālijs pasmaidīja.

— Kad Grounvelts ierauga tevi, garastāvoklis viņam tūdaļ uzlabojas, esmu to novērojis. Tu esi tik skaista, — viņš sacīja. — Tev ir brīnišķīga sejiņa. Vīriešiem patīk nevainīgas sejiņas.

Nekas tur nebija samelots. Lielas acis sīkiem vasaras raibumiņiem nosētajā sejā. Nudien konfekte, ne meitene. Gaišie, zeltdzeltenie mati allaž izbužināti kā mazam bērnelim.

— Tu izskaties pēc tā puišeļa komiksos, — Kālijs sacīja. — Pēc Čārlija Brauna.

Tā Kerolu Vegasā visi sāka saukt par Čārliju Braunu. Viņa par to bija sajūsmā.

— Es vienmēr esmu patikusi vecākiem vīriešiem, — teica Čārlija Brauna. — Pat daži mana tēva draugi reizēm man uzmācās.

— Kā lai tev neuzmāktos! — Kālijs atsaucās. — Un tu pati — kā tev tas patika?

— Nu, es nekad par to nedusmojos. Man tas it kā pat glaimoja, un tēvam es neteicu ne vārda. Viņi visi bija tik jauki. Nesa man dāvanas un nekad neko sliktu neatļāvās.

— Zini, man ir ideja, — sacīja Kālijs. — Piezvanīšu Grounveltam un teikšu, ka tu uzbrauksi augšā pakavēt viņam laiku. Man pašam kārtojamas šādas tādas darīšanas kazino. Papūlies viņu uzmundrināt! — Kālijs uzsmaidīja Kerolai, taču viņa atbildēja ar drūmu skatienu.

— Nu labi, — viņa tikai noteica.

Kālijs viņu tēvišķīgi noskūpstīja.

— Tu taču saproti, par ko ir runa, vai ne? — viņš sacīja.

— Es saprotu, par ko ir runa, — atbildēja Kerola.

Lūkojoties viņas eņģeļa sejiņā, Kālijs īsu mirkli sajuta

vainas apziņu kā bultu ieduramies krūtīs.

Taču Kerola apveltīja viņu ar burvīgu smaidu.

— Man nekas nav pretī, — viņa teica. — Nudien nav. Grounvelts man pat gluži labi patik. Bet vai tu esi pārliecināts, ka viņš mani grib?

Kālijā sirdsapziņa nomierinājās.

— Mīļumiņ, — viņš teica, — par to tev nav jāraizējas. Brauc tik augšā, un es viņam piezvanīšu. Viņš tevi jau gaidīs, tikai izturies dabiski — paliec tāda, kāda esi! Grounvelts par tevi būs sajūsmā. Tici man! — To sacīdams, Kālijs sniedzās pēc klausules.

Grounvelts atsaucās pats, un viņa balsī jautās pārsteigums:

— Ja esi pārliecināts, ka viņa grib nākt, lūdzu, lai nāk. Viņa ir jauka meitene.

Nolicis klausuli, Kālijs sacīja:

— Ejam, dārgumiņ! Es pats tevi aizvedīšu.

Kerolu viņš Grounveltam stādīja priekšā kā Čārliju Braunu un manīja, ka šis vārds šefam patīk. Viņš iejauca visiem dzeramo, un apsēdušies viņi uzsāka sarunu. Pēc brīža Kālijs atvainojās, teikdams, ka viņu gaida lejā, kazino, un atstāja Kerolu un Grounveltu divatā.

To nakti Cārlija Brauna pie Kālijā neatgriezās, un viņš saprata, ka tā pavadīta kopā ar Grounveltu. Nākamajā dienā, satiekot šefu, Kālijs apvaicājās:

— Nu, kā bija?

— Brīnišķīgi! — Grounvelts atsaucās. — Jauka, ļoti jauka meitene. Mīlīga. Gribēju dot naudu, bet viņa neparko neņēma pretī.

— Nūja, viņa vēl ir ļoti jauna, — sacīja Kālijs. — Un šai ziņā iesācēja. Bet jums viņa patika?

— Patika, protams.

— Varbūt man pavaicāt, vai viņa nāks pie jums, ja atkal vēlēsieties viņu redzēt?

— Nē, nē, — sacīja Grounvelts. — Man viņa ir pārāk jauna. Ar tik jaunām meitenēm es jūtos mazliet neveikli, it īpaši tad, ja viņas nepieņem naudu. Bet tu varētu nopirkt viņai no manis kādu dārglietu, ko?

Atgriezies savā birojā, Kālijs piezvanīja uz Čārlijas Braunas dzīvokli.

— Kā vakar pavadīji laiku — bija patīkami? — viņš jautāja.

— Ai jā, viņš bija burvīgs, — atbildēja Čarlija Brauna. — Tāds džentlmenis!

Kālijs tramīgi sarosījās.

— Ko nozīmē «tāds džentlmenis»? Varbūt jūs neko nedarījāt?

— Kā ne, protams, darījām, — atbildēja Cārlija Brauna. — Viņš bija kolosāls. Taisni neticami, ka tik vecs virs vēl ir tik ņiprs. Es labprāt Grounveltu uzmundrināšu, kad vien viņš to vēlēsies.

Kālijs norunāja tikšanos ar Čārliju, lai kopā vakariņotu, un, nolicis klausuli, atlaidās krēslā, cenzdamies visu apsvērt. Viņš bija cerējis, ka Grounvelts samīlēsies Čārli-jā Braunā, un tad meiteni varēs izmantot par ieroci pret Grounveltu. Taču Grounvelts šo viltibu nezin kā bija nojautis. Piekļūt Grounveltam ar sieviešu starpniecību nekādi nebija iespējams. Viņš caur savām rokām bija laidis pārāk daudz sieviešu. Un pārāk bieži pieredzējis, cik tās samaitātas. Grounvelts nezināja, ko nozīmē tikumiba, un tāpēc iemīlēties vispār nespēja. Arī iemīlēties tikai tālab, lai apmierinātu iekāri, viņš nespēja, jo tas izdevās pārāk viegli. Grounvelts mēdza sacīt: «No attiecībām ar sievietēm nekādu labumu nevar gūt. Vīrietis nedrīkst pieļaut, lai sieviete viņam uzsēstos kaklā.»

Nu, ja ar Grounveltu nekas nesanāk, Kālijs nodomāja, pilsētā pietiek citu vareno, kam iegrūst spieķi

riteņos. Sākumā viņš nodomāja, ka vaina meklējama Čārlijas tehniskās meistarības trūkumā. Ko var gaidīt no jaunas, nepieredzējušas meitenes! Taču dažos pēdējos mēnešos Kālijs bija Čārlijai samācījis visādus paņēmienus, un nu jau viņa uzdarbojās daudz labāk nekā

pirmajā reizē. Nūja. Ar Grounveltu tātad nekas nesanāca, žēl gan, jo tas būtu ideāls variants visiem trim, bet nu jāuzņem lielāki apgriezieni. Nākamajos mēnešos viņš Čārliju «laida apgrozībā». Viņš sarunāja tai tikšanos ar bagātākajiem vīriem, kas ieradās Vegasā pavadīt nedēļas nogales, un stingri piekodināja neņemt no tiem naudu, nedz arī tūdaļ ielaisties uz gultas priekiem.

Savus apsvērumus Kālijs neslēpa.

— Nolūko tikai vislielāko naudasmaisu! Tādu, kas iemīlēsies tevī līdz ausīm un gāzīs ārā čupām naudas, pirkdams tev dārgas dāvanas. Neviens to neatļausies, ja manīs, ka var tevi izdrāzt par pāris nieka simtiņiem. Tev jārīkojas viltīgi, piesardzīgi, kā veiklam blēdim kāršu spēlē. Patiesību sakot, nekad nevajadzētu likties gultā jau pirmajā vakarā. Kā senos laikos. Bet, ja tomēr tu ļausies tūlīt, liec tādam vīrietim noticēt, ka neesi spējusi pretoties viņa uzmācībai.

Kāliju nepārsteidza Čārlijas labprātīgā piekrišana darīt visu, ko viņš tai lika. Jau abu pirmajā naktī viņš bija pamanījis meitenē mazohistiskas tieksmes, kas itin bieži piemīt skaistām sievietēm. Tas Kalijam nebija nekas jauns. Savas vērtības neapzināšanās, vēlme kādam iztapt, iedomājoties, ka viņas šim kādam patiešām kaut ko nozīmē. Tādu īpašību var ļauni izmantot savedējs, bet Kālijs savedējs nebija, viņš visu darīja tikai Čārlijas pašas labā.

Čārlijai Braunai piemita vēl viena jauka īpašība. Viņa spēja apēst tādus daudzumus kā neviens no Kālijā paziņām. Pirmajā reizē, kad Čārlija ļāva savaj ēstgribai vaļu, Kālijs aiz brīnumiem acis vien iepleta. Čārlija notiesāja bifšteku ar ceptiem kartupeļiem, omāru ar kartupeļiem franču gaumē, gabalu tortes, saldējumu un pēc tam vēl palīdzēja notīrīt Kālijā šķīvi. Čārlijas negausīgo ēstgribu Kālijs vēl īpaši veicināja, un dažs no viņa izraudzītajiem naudasmaisiem tapa vai neprātīgs par šo viņas īpatnību. Tie sajūsmā aicināja Čārliju vakariņās un ar baudu vēroja milzīgos ēdiena daudzumus pazūdam no šķīvjiem, turklāt meitenei tas nekādi nenāca par ļaunu — nedz viņa kļuva mazāk ēdelīga, nedz pieņēmās resnumā kaut par sprīža tiesu.

Čārlija tika pie automobiļa, iegādājās vairākus jājam-zirgus, nopirka māju, kurā bija īrējusi dzīvokli, un vēl pāri palika nauda, ko viņa Kalijam lika noguldīt uz sava vārda bankā. Kālijs atvēra viņai īpašu aizbildinātu kontu. Viņa konsultants nodokļu jautājumos uzņēmās kārtot Čārlijas nodokļus. Kālijs meiteni ierakstīja viesnīcas darbinieku algu sarakstā, lai viņa varētu uzrādīt ienākumu avotu. Pats viņš no Čārlijas neņēma ne centu. Taču dažu gadu laikā Čārlija izgulējās ar katru kaut cik nozīmīgu Vega-sas kazino menedžeri un piedevām vēl ar viesnīcu īpašniekiem. Izgulējās ar Teksasas, Ņujorkas un Kalifornijas bagātniekiem, kas ieradās Vegasā uz azartspēlēm, un Kālijs jau prātoja, vai nelaist viņu kopā ar Fumiro. Bet, kad viņš par to ieminējās Grounveltam, tas, itin neko nepaskaidrodams, strupi noteica;

— Nē, ar Fumiro ne.

Kālijs pavaicāja, kāpēc ne, un Grounvelts atbildēja:

— Tas skuķēns ir tāds kā mazliet ķerts. Neriskē, uzsūtīdams viņu īstiem naudasmaisiem.

Un Kalijam atlika vienīgi piekrist.

Visveiklākais gājiens Kalijam izdevās ar Lasvegasas federālo tiesnesi Brianku. Kālijs viņam iekārtoja tikšanos ar Čārliju. Čārlija gaidīja kādā viesnīcas numurā, tiesnesis pa personāla durvīm ienāca Kālijā apartamentos un no turienes devās pie Čārlijas. Tiesnesis Brianka cītīgi ieradās katru nedēļu. Kad Kālijs sāka pieprasīt pretpakal-pojumus, abiem bija skaidrs, ar ko šī spēlīte beigsies.

To pašu numuru Kālijs atkārtoja ar kādu Azartspēļu uzraudzības komisijas locekli, un arī šis gājiens izdevās teicami, Čārlijai laižot darbā savus īpašos jaukumus. Burvīgo bērna nevainību, pasakaino augumu. Visi ar viņu jutās brīnišķīgi. Tiesnesis Brianka vadāja Čārliju līdzi makšķerēšanas izbraucienos. Dažs baņķieris ņēma viņu līdzi darījumu braucienos, lai būtu ar ko vaļas brīžos izklaidēties. Kamēr baņķieri kārtoja darījumus, Čārlija iepirkdamās apstaigāja veikalus, un, kad tiem uznāca iekāre, viņa allaž bija pa rokai. Čārliju nevajadzēja lutināt ar maigiem vārdiem, un naudu viņa ņēma tikai iepirkumiem. Viņa bezgala ticami prata notēlot, ka ir iemīlējusies, ka gultā ar partneri jūtas lieliski, un sev itin neko neprasīja. Partneriem savukārt atlika vienīgi piezvanīt vai nu Čārlijai, vai Kalijam.

Posts bija tikai ar Čārlijas nevīžību mājās. Tobrīd Čārlijas draudzene Sāra arī bija atstājusi Soltleiksitiju un apmetusies uz dzīvi pie Čārlijas. Kālijs pēc neilgas apmācības arī Saru bija «laidis apgrozībā». Apciemodams draudzenes, viņš tikko valdīja sašutumu par nekārtību dzīvoklī, bet vienreiz tā pārskaitās, ka izrāva abas no gultas un neatlaidās, iekams izlietnē sakrautie netīrie trauki netika nomazgāti un pie loga pielikti tīri aizkari. Abas ķērās pie darba kurnēdamas, bet, kad Kālijs pēc

tam viņas uzaicināja vakariņās, atkal kļuva mīlīgas un visi trīs pavadīja aizraujošu nakti Kālijā apartamentos.

Čārlija Brauna nu bija Vegasas sapņu meitene, bet viss beidzās ar to, ka ikreiz, kad Kalijam pēc viņas radās

vajadzība, viņa nozuda kopā ar Osano. To Kālijs nespēja saprast. Atgriezusies viņa aizvien šķita tā pati agrākā

Čārlija, taču Kālijs zināja — ja vien Osano pamās ar mazo pirkstiņu, viņa Vegasu atstās.

Ilgu laiku Kālijs bija uzticams Grounvelta palīgs, šefa

labā roka. Bet pienāca brīdis, kad viņš ieprātojās par Grounvelta nostumšanu malā.

Pirmā nodevības sēkla Kālijā sirdī tika iesēta, kad

viņu piespieda nopirkt viesnīcas «Zanadu» un tās kazino kapitāla desmito daļu.

Uzaicināts Grounvelta apartamentos, Kālijs iepazinās ar Džoniju Santadio — vīrieti ap gadiem četrdesmit, atturīgi, tomēr eleganti ģērbušos īsti angliskā stilā. Viņš četrus gadus bija pavadījis Vestpointā, un to varēja redzēt pec staltās, gluži vai militārās stājas. Santadio tēvs, viens no varenākajiem Ņujorkas mafijas bosiem, bija izmantojis savus sakarus ar politiķiem, lai dēlu Džoniju iedabūtu kara akadēmijā.

Kā tēvs, tā dēls bija lieli patrioti. Līdz brīdim, kad tēvam vajadzēja uzsākt slapstīšanos, lai nebūtu jāstājas kongresa tiesas priekšā. FIB tomēr viņu no slēptuves izvilināja, saņemot ciet dēlu Džoniju un paturot par ķīlnieku, bet tēvam piedraudot, ka dēliņš tiks vārdzināts gūstā, iekams vecais pats labprātīgi nepieteiksies. Tēvs pakļāvās prasībai un stājās kongresa komisijas priekšā, bet Džoni jam Santadio no Vestpointas tik un tā bija jāaizvācas.

Džonijam Santadio pašam nekāda apsūdzība netika izvirzīta, un viņš nekādus likumpārkāpumus nekad nebija atļāvies, nedz ari ticis aizturēts. Tikai tāpēc vien, ka Džonijs bija sava tēva dēls, Nevadas Azartspēļu uzraudzības komisija liedza viņam atļauju iegādāties daļu viesnīcas «Zanadu».

Uz Kāliju Džonijs Santadio atstāja labu iespaidu. Mierīgs, runāja izsmalcināti, viņu gandrīz varēja noturēt par senas jenkiju dzimtas atvasi, kas beidzis kādu no vecākajām Jaunanglijas universitātēm. Pat Džonija izskatā nemanīja nekā no itālieša.

Istabā viņi bija tikai trijatā, un Grounvelts sarunu uzsāka, Kalijam sacīdams:

— Ko tu teiktu, ja es tev piedāvātu iegādāties kādu viesnīcas kapitāla daļu?

— Es piekristu, — Kālijs atbildēja. — Tūdaļ parakstītu vekseli.

Džonijs Santadio pasmaidīja. Pasmaidīja mīļu, gandrīz saldu smaidiņu.

— Pēc tā, ko Grounvelts par jums stāstījis, — viņš teica, — secināms, ka esat uzticams cilvēks, tāpēc es labprāt izlikšu naudu par jūsu daļu.

Kalijam tūdaļ viss tapa skaidrs. Viņš kļūs par fiktīvu daļas īpašnieku, par Santadio aizsegu.

— Neiebilstu, — viņš sacīja.

— Vai jums nav nekādu grēku, par kuriem Azartspēļu uzraudzības komisija varētu liegt licences iegādi? — apvaicājās Santadio.

— Protams, nav, — Kālijs atbildēja, — ja vien nav pieņemts likums pret meiču apjāšanu.

Santadio vairs nesmaidīja, tikai nogaidīja, līdz Kālijs pabeidz sakāmo, un tad teica:

— To naudu es jums aizdošu. Jūs parakstīsiet attiecīgu dokumentu par saņemto summu. Tur būs norādīts, ka jums jāmaksā seši procenti, un jūs tos ari samaksāsiet. Taču dodu godavārdu, ka, maksādams šos procentus, jūs nekā nezaudēsiet. Jūs saprotat?

— Bez šaubām, — Kālijs atbildēja.

— Lai tev, Kalij, viss būtu skaidrs, varu piebilst, ka tas, ko mēs piedāvājam, — sarunā iesaistījās Grounvelts, — ir pilnīgi likumīgs darījums. Svarīgi ir tikai noturēties, lai neviens neuzzinātu, ka mistera Santadio rokās ir tevis parakstīts dokuments. Par to vien Azartspēļu uzraudzības komisija var liegt tev atļauju licences saņemšanai.

— Es saprotu, — sacīja Kālijs. — Bet ja nu ar mani kaut kas atgadās? Ja mani sabrauc autiņš vai es eju bojā lidmašīnas katastrofā? Kā tad Santadio tiks pie savas daļas?

Grounvelts smaidīdams paplikšķināja viņam pa muguru, tad teica:

— Vai tad es neesmu tev bijis tikpat kā tēvs?

— Esat gan, es to nenoliedzu, — Kālijs apliecināja. Un patiešām tā arī domāja. Ticība saviem vārdiem izpaudās arī Kālijā balsī, un viņš redzēja, ka Santadio ir apmierināts.

— Nu tad tā, — Grounvelts turpināja. — Uzraksti testamentu un novēli man savu daļu! Ja ar tevi tiešām kas atgadās, Santadio zina, ka viņa daļu vai arī par to izlikto naudu es viņam atdošu. Vai esi tā ar mieru, Džonij?

Džonijs Santadio pamāja ar galvu. Tad it kā starp citu Kalijam pajautāja:

— Vai jums ir zināms cits ceļš, kā es varētu tikt pie licences? Vai Azartspēļu uzraudzības komisija var man dot atļauju, neņemot vērā to, ka esmu sava tēva dēls?

Kālijs saprata — acīmredzot Santadio izstāstījis, ka viņa vietnieks vienu no Azartspēļu komisijas locekļiem jau iebāzis sev kabatā.

— Pagrūti būtu, — Kālijs sacīja, — tas prasītu krietnu laiku un arī prāvu žūksni naudas.

— Cik ilgu laiku? — Santadio turpināja.

— Pāris gadu, — atbildēja Kālijs. — Tātad jūs katrā ziņā gribat tikt pie licences?

— Protams.

— Ja Azartspēļu uzraudzības komisija uzsāk izmeklēšanu, vai tā nekā aizdomīga par jums neuzies? — Kālijs jautāja.

— Itin neko, ja nu vienīgi to, ka esmu sava tēva dēls, — atbildēja Santadio. — Piedevām visvisādas baumas un ziņojumus FIB un Ņujorkas policijas kartotēkā. Varētu teikt — jēlmateriālu. Nekādu pierādījumu par konkrētiem nodarījumiem.

— Azartspēļu uzraudzības komisijai ar to pietiek, lai jūsu lūgumu noraidītu, — sacīja Kālijs.

— To es zinu, — Santadio piekrita. — Tieši tāpēc man vajadzīga jūsu palidzība.

— Labi, pamēģināsim, — teica Kālijs.

— Brīnišķīgi, — atkal ierunājās Grounvelts. — Testamenta sastādīšanai tu, Kalij, vari izmantot manu advokātu — tā, lai ari man paliktu noraksts, bet par visu pārējo parūpēsimies mēs abi ar misteru Santadio.

Santadio paspieda Kalijam roku, un Kālijs viņus atsta-ja divatā.

Gadu pec šīs sarunas Grounveltu ķēra trieka, un, kamēr viņš ārstējās slimnīcā, Vegasā ieradās Santadio tikties ar Kāliju. Kālijs pūlējās Santadio iestāstit, ka Grounvelts atlabs un ka viņš joprojām strādā Azartspēļu uzraudzības komisijā.

— Tie desmit procenti, kas ir jūsējie, nav vienīgā mana līdzdalības daļa šajā kazino, — Santadio pavēstīja.

— Man ir vēl vairāki draugi, kam pieder kāda viesnīcas «Zanadu» kapitāla daļa. Mēs esam ļoti noraizējušies par Grounveltu — vai viņš pēc triekas vispār vairs spēs viesnīcu vadīt. Tikai gribētos, lai jūs mani nepārprotat. Pret Grounveltu es izjūtu milzīgu cieņu. Ja viņš spēj viesnīcu pārvaldīt, — ļoti jauki. Bet, ja ne, ja viesnīcai tāpēc draudētu izputēšana, es vēlos, lai jūs to darītu man zināmu.

Šai mirkli Kalijam bija jāizšķiras — vai līdz galam saglabāt uzticību Grounveltam vai gādāt pašam par savu nākotni. Kālijs pakļāvās instinktam.

— Labi, darīšu to, — viņš atbildēja. — Ne tikai jūsu un savās interesēs, bet arī mistera Grounvelta labad.

Santadio smaidīja.

— Grounvelts ir lielisks cilvēks, — viņš sacīja.

— Man gribētos, lai mēs darītu visu, ko vien viņa labā spējam darīt. Tas ir pats par sevi saprotams. Bet nevienam no mums nebūs nekāds labums, ja viesnīca noies dibenā.

— Taisnība, — Kālijs atsaucās. — Es jums to darīšu zināmu.

Iznācis no slimnīcas, Grounvelts šķita pilnīgi izveseļojies, un Kālijs tūdaļ viņam ziņoja par visu, kas noticis šefa prombūtnē. Taču pēc sešiem mēnešiem viņš redzēja, ka Grounveltam vairs nepietiek spēka pārvaldīt viesnīcu un kazino, un par to paziņoja Džonijam Santadio.

Santadio ieradās jau nākamajā dienā, apspriedās ar Grounveltu un tieši noprasīja, vai Grounvelts nedomā pārdot savu viesnīcas daļu un atteikties no tās vadīšanas.

Grounvelts, nu jau juzdamies daudz vārgāks, klusu sēdēja krēslā un nolūkojās Kālijā un Santadio.

— Es saprotu jūsu rūpes, — viņš teica Santadio. — Bet man šķiet, ka pēc neilga laika es atkal spēšu tikt ar darbiem galā. Norunāsim tā. Ja vēl pēc sešiem mēnešiem mana veselība neuzlabosies, darīšu pēc jūsu prāta, un, protams, pirmā roka uz manu kapitāla daļu tiks jums. Vai tas jūs apmierina, Džonij?

— Protams, — Santadio atbildēja. — Jūs zināt, ka es nevienam neuzticos tā kā jums un ka es protu novērtēt jūsu spējas. Ja jūs sakāt, ka vajadzīgi seši mēneši, lai atkal spētu strādāt, es jums ticu, un, ja jūs sakāt, ka, sešos mēnešos neatguvis spēkus, no vadības aiziesiet, es jums, protams, ticu. Izšķiršanos atstāju jūsu ziņā.

Ar to arī tikšanās beidzās. Bet tai pašā vakarā, kad Kālijs aizveda Santadio uz lidostu, jo tas traucās atpakaļ uz Ņujorku, Santadio sacīja:

— Neizlaidiet viņu no acīm! Un ziņojiet man par visu, kas te notiek! Ja viņam kļūs pavisam ļauni, ilgāk gaidīt mēs vairs nedrīkstam.

Tieši tad Kalijam savā nodevības ceļā bija jāpiestāj, jo nākamajos sešos mēnešos Grounvelts patiešām atspirga, patiešām ķērās pie darba ar jaunu sparu. Taču ziņojumos, ko Kālijs sūtīja Santadio, nekas par to neliecināja. Pēdējo Kālijs saņēma Santadio ieteikumu Grounveltu no vadības aizvākt.

* * *

Nepagāja ne mēnesis, kad Santadio radinieku, kas strādāja par spēļu zāles pārzini kādā Galvenās ielas viesnīcā, lielā federālā zvērināto tiesa apsūdzēja par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, kā arī par krāp-niecību, un Santadio steigšus ieradās Vegasā apspriesties ar Grounveltu. Tikšanās iegansts bija palīdzības sniegšana radiniekam, taču sarunu Santadio uzsāka, pavērsdams to pavisam citā virzienā.

— Jums atlikuši vairs tikai kādi trīs mēneši, — viņš sacīja. — Vai esat izšķiries par savas daļas pārdošanu man?

Grounvelts palūkojās Kālijā, un viņa sejā Kālijs manīja gan skumjas, gan pagurumu. Tad viņš pievērsās Santadio:

— Un ko domājat jūs?

— Esmu stipri noraizējies par jūsu veselību un arī par viesnīcu. Man nudien šķiet, ka vadības pienākumi jums patiešām ir pārāk smaga nasta.

Grounvelts nopūtās.

— Varbūt jums ir taisnība, — viņš teica. — Ļaujiet visu pārdomāt! Nākamnedēļ man jābrauc pie ārsta, un viņa slēdziens, iespējams, liks man izšķirties, vai es to gribu vai negribu. Bet kas notiek ar jūsu radinieku? — Grounvelts vaicāja Santadio. — Varbūt mēs varētu viņam palīdzēt?

Pirmo reizi kopš abu pazīšanās sākuma Kālijs redzēja Santadio saniknotu.

— Tik muļķīgi! Tik muļķīgi un bezjēdzīgi. Lai viņu iebāž aiz restēm, man tas vienalga, bet, ja viņu notiesās, uz manu vārdu kritīs vēl viens melns traips. Visi domas, ka aiz viņa muguras stāvu es vai ka man vismaz ir kāds sakars ar viņa blēdībām. Es atbraucu tādēļ, lai palīdzētu, taču pagaidam man nav ne mazākās nojausmas, ar ko sākt.

Grounvelts juta viņam līdzi.

— Stāvoklis nav nemaz tik bezcerīgs, — viņš sacīja. — Kalijam ir labi sakari ar federālo tiesnesi, kam uzticēts šo lietu iztiesāt. Kā ir, Kalij? Vai tiesnesis Brianka joprojām tev ir kabatā?

Kālijs pārdomāja, kāds no tā atlēks labums. Apstrādāt tiesnesi būs pagrūti, tiesnesis var iekulties lielās nepatikšanās, bet, ja vajadzēs, gan jau Kālijs viņu piespiedis. Briesmas, protams, draud, toties atalgojums to visu atsvērs. Ja izdotos Santadio palīdzēt, tad pēc Grounvelta atkāpšanās Santadio viesnīcas vadību noteikti uzticēs viņam. Un viņa pozīcijas nostiprināsies. Viņš kļūs par «Zanadu» valdnieku.

Acis nenolaizdams, Kālijs vērās Santadio sejā, tad ļoti nopietni, ļoti svarīgi sacīja:

— Grūti būs. Tas maksās lielu naudu, bet, ja jūs, mister Santadio, katrā ziņā gribat to panākt, es apsolu, ka jūsu radiniekam cietumā nebūs jātup.

— Jūs domājat — viņu attaisnos? — Santadio jautāja.

— Nē, to es nevaru apsolīt, — Kālijs atbildēja. — Varbūt tik tālu nemaz nenonāks. Tomēr apsolu, ja viņu arī notiesās, tad tikai piespriežot nosacītu sodu, bet ir ļoti iespējams, ka tiesnesis mazliet pieregulēs procesa gaitu, drusku apstrādās zvērinātos un jūsu radinieks galu galā paliks uz brīvām kājā.

— Tas būtu lieliski, — sacīja Santadio un pateicība spieda Kalijam roku. — Izdariet to manā labā, un varat prasīt no manis, ko vien gribat.

Pēkšņi starp viņiem nostājās Grounvelts un kā svētīdams uzlika plaukstu uz viņu sadotajām rokām.

— Nu redziet, cik labi! — Grounvelts teica. — Esam atrisinājuši visas problēmas. Tagad laiks mums kopā iebaudīt krietnas vakariņas un šo gadījumu kārtīgi nosvinēt.

Pēc nedēļas Grounvelts izsauca Kāliju uz savu biroju.

— Šodien saņēmu ārsta slēdzienu, — viņš sacīja. — Ārsts iesaka aiziet no darba. Taču, pirms es aizeju, man gribas nostrādāt vēl kādu numuru. Devu rīkojumu savai bankai pārskaitīt miljonu dolāru manā personiskajā kontā, lai es varētu izmēģināt laimi pie citiem Vegasas spēļu galdiem. Es priecātos, ja tu būtu man blakus, līdz vai nu nospēlēšos pliks, vai savu miljonu divkāršošu.

Kālijs negribēja ticēt savām ausīm.

— Jūs gribat riskēt ar peļņas procentiem? — jautāja.

viņš

— Gribas vēlreiz mūžā izmēģināt laimi, — Grounvelts sacīja. — Jaunībā es biju varens spēlmanis. Ja vispār kāds ir spējīgs no procentiem izsist labumu, tad noteikti to spēju es. Ja tas neizdosies man, tad neizdosies nevienam. Tici man, tā būs lieliska izklaidēšanās, un tālab es varu atļauties šo risku ar miljonu zaļo.

Kālijs aiz brīnumiem kļuva vai mēms. Visus šos gadus, kopš viņš pazina Grounveltu, šefs bija nešaubīgi ticējis peļņas procenta likumam. Kālijs atcerējās laikposmu viesnīcas «Zanadu» pagātnē, kad trīs mēnešus pēc kārtas visi kauliņu spēles galdi ik vakaru nesa tikai zaudējumus. Spēlētāji kļuva stāvus bagāti. Kālijs bija pārliecināts, ka notiek blēdīšanās, un patrieca visu spēļu kauliņu zāles personālu, bet Grounvelts kauliņus nodeva pārbaudīšanai zinātniskā laboratorijā. Nekas nelīdzēja. Kālijs un kazino pārzinis nešaubījās, ka ir izgudrots kāds viltīgs tehnisks paņēmies, kā vadīt kauliņu ripošanu. Citu izskaidrojumu viņi nevarēja iedomāties. Vienīgi Grounvelta pārliecību nekas nespēja izkustināt.

— Neraizējies velti! — viņš sacīja. — Gan iedarbosies peļņas procentu likums.

Un tā arī notika. Pēc trim mēnešiem kauliņu spēle tikpat neticami strauji apmetās pretējā virzienā. Vairāk nekā trīs mēnešus kauliņu spēles galdi ienesa pamatīgu peļņu. Gada beigās zaudējumi nolīdzinājās. Uz priekiem Grounvelts sadzēra ar Kāliju un teica:

— Cilvēks var zaudēt ticību visam — reliģijai un Dievam, sievietēm un mīlestībai, labam un ļaunam, karam un mieram. Un vēl nezin kam. Bet peļņas procentu likums mūžam paliks nesatricināms.

Nākamajās nedēļās, kad Grounvelts aizrāvās ar azartspēlēm, Kālijs viņa teikto allaž paturēja prātā. Viņš nekad vēl nebija redzējis kādu spēlējam tik lieliski, kā tas padevās Grounveltam. Pie kauliņu galda Grounvelts laimēja tā, ka visa kazino dienas peļņa ieslīdēja viņa kabata. Likās, viņš kā burvis paredz kauliņa ripojumu. Jauzdams neveiksmi, viņš samazināja likmi. Kad metiens izdevās, riskēja ar visaugstāko likmi. Bakarā spēlē viņš gluži vai saoda, kad kava dos priekšroku Bankas turētajam, kad laime uzsmaidīs Spēlētājam. Kad blekdžeka dīleris uzcēla laimīgu kārti, Grounvelts jau likmi bija samazinājis līdz pieciem dolāriem, bet, kad viņš riskēja ar visaugstāko likmi, dīleris palika tukšā.

Nedēļas vidū Grounvelts bija laimējis piecsimt tūkstošus dolāru. Līdz svētdienai jau sasniedzis sešsimt tūkstošus dolāru. Taču Grounvelts neatlaidās. Un Kālijs turējās viņam blakus. Kopā pavakariņojuši, viņi spēlēja tikai lidz pusnaktij. Liti cilvēks spēlētu, Grounvelts sacīja, viņam jābūt teicamā formā. Nedrīkst cirst pār strīpu, nakti labi jāizguļas, jāietur mērenība ēšanā un ar seksu drīkst nodarboties tikai reizi trīs vai četrās dienās.

Ap nākamās nedēļas vidu Grounveltam izcilās spēlmaņa spējas vairs nelīdzēja, viņš jau slīdēja lejup. Lielie laimesti pamazām izsīka, līdz saberza Grounveltu putekļos. Otrās nedēļas beigās viņš bija paspēlējis visu savu miljonu. Licis galdā pēdējo žetonu kaudzīti un zaudējis, Grounvelts pagriezās pret Kāliju un pasmaidīja. Viņš likās pacilāts, un Kalijam tā šķita draudīga zīme.

— Tikai tā ir vērts dzīvot, — Grounvelts sacīja. — Nav ko sēdēt uz naudas kaudzes. Citādi vispār dzīvot nav vērts. To tu paturi prātā! — viņš pamācīja Kāliju. — Liti ko tu savā mūžā darītu, Dieva kārtā allaž paturi prātā peļņas procentu.

Četrdesmit astota nodaļa

Kad pēdējo reizi ierados Kalifornijā, lai pabeigtu Tri-Culture studijā uzņemamās filmas scenāriju, viesnīcas «Be-verlihilsa» hallē saskrējos krūtis ar Osano. Viņa izskats mani satrieca, un pirmajā mirklī es nepamanīju, ka viņš ir kopā ar Cārliju Braunu. Osano bija pieņēmies svarā vismaz par trīsdesmit mārciņām, un milzīgais vēders spraucās ārā no vecas tenisa jakas. Seja bija uzblīdusi, kā nosēta sīkiem, baltiem tauku plankumiņiem. Reiz spoži mirdzošās zaļās acis izbalējušas tik bezkrāsainas, ka likās pelēkas, un, kad Osano spēra soļus uz manu pusi, pamanīju, ka viņa grīļīgā gaita tapusi vēl ļodzīgāka.

Aizgājām pie bāra iedzert. Čārlija, kā parasti, saistīja visu vīriešu skatienus. Un ne jau tikai ar savu skaistumu un nevainīgo bērna sejiņu. Tādu Beverlihilsā netrūka, taču Cārlijas apģērbā, gaitā un acīs, kad viņa pārlaida skatienu hallei, bija parādījies kaut kas jauns — tāds, kas liecināja par vieglu pieejamību.

Osano jautāja:

— Es izskatos briesmīgi, vai ne?

— Esmu tevi redzējis sliktākā paskatā, — es atbildēju.

— Nu, pie velna, arī es pats sevi esmu redzējis ne tādā paskatā vien, — Osano piekrita. — Bet tu, nelieti, tu vari griezt iekšā, cik tikai lien, un taču nekļūsti treknāks ne par unci.

— Tomēr Čārlijai es šai ziņā nespēju līdzināties, — es atteicu un uzsmaidīju meitenei. Viņa atbildēja ar smaidu.

— Mēs gribam paspēt uz vakara lidmašīnu, — sacīja Osano. — Edijs Lānsers apsolīja pagādāt man darbu ar scenāriju, bet nekas no tā nesanāca, tāpēc jātaisās pie laika projām. Domāju aizbraukt uz kādu attaukošanās kūrortu, atgūt agrāko formu un pēc tam pabeigšu romānu.

— Kā veicas ar rakstīšanu? — es pavaicāju.

— Lieliski! — Osano atsaucās. — Vairāk par divtūkstoš lappusēm gatavas, palikušas vairs tikai kādas piecsimt.

Nesapratu, ko vēl es varētu sacīt. Pēdējā laikā par Osano runāja, ka viņš žurnāliem publicēšanai neko nedodot, un arī grāmatas, pat dokumentālās, vairs neesot manītas. Romāns bija viņa pēdējā cerība.

— Tev tagad pilnīgi jānododas tām piecsimt lappusēm, — es teicu, — un šis sasodītais romāns jāpabeidz.

— Kā tad, tev taisnība, — Osano piekrita. — Taču sasteigt es to nevēlos. Un arī izdevējs mani nesteidzina. Tā, vecīt, ir droša Nobela prēmija, lai tik es tieku galā.

Pametu skatienu uz Cārliju Braunu — vai Osano vārdi viņu ietekmējuši, bet nekā, un es apjēdzu, ka viņa pat nezina, kas ir Nobela prēmija.

— Tev ir laimējies ar izdevējiem, — es sacīju. — Viņi šo grāmatu gaida jau desmit gadus.

Osano iesmējās.

— Tiesa gan, visā Amerikā nav otras tik kolosālas izdevniecības. Iešķieba uzreiz vairāk nekā simt stabus, kaut nebija redzējuši pat nevienu lappusi. Pirmā šķira, nevis tādi kā šie sūdabrāļi kinoļautiņi.

— Pēc nedēļas braukšu atpakaļ uz Ņujorku, — es sacīju. — Piezvanīšu tev, sarunāsim kopīgas vakariņas. Kāds ir tavs jaunais tālruņa numurs?

— Tas pats vecais, — Osano atbildēja.

— Zvanīju tev vairākas reizes, bet tur neviens neatbildēja.

— Nūja, biju Meksikā, rakstīju savu grāmatu, locīju iekšā viņu pupiņas un tortiljas. Tāpēc arī tik bezdievīgi aptaukojos. Re, Čārlija Brauna, viņa ne par sprīdi nekļuva resnāka, lai gan notiesāja desmitreiz vairāk nekā es. — Viņš paplikšķināja Čārlijai pa plecu, pagūdams turklāt vēl viegli iekniebt. — Čārlij Brauna, — viņš uzrunāja meiteni, — ja tu no mums abiem nomirsi pirmā, es likšu tevi uzšķērst un palūkoties, kas tev iekšās tāds, kāpēc tu vari noturēties tik kārna.

Čārlija viņam uzsmaidīja.

— Sitās runas atgādina, ka esmu izsalkusi, — viņa sacīja.

Uzmundrinājuma labad pasūtīju mums visiem trim pusdienas. Sev paņēmu tikai salātus, Osano palūdza omleti, bet Čārlija Brauna pieprasīja hamburgeru ar ceptiem kartupeļiem, bifšteku ar dārzeņiem, salātus, saldēdienā trīskāršu saldējumu ar ābolu tortes gabalu. Osano un mani uzjautrināja viesi, kas vēroja Čārlijas ēdelību. Viņi neticēja savām acīm. Divi vīrieši pie blakusgaldiņa skaļi pārsprieda notiekošo, cerēdami mūs iesaistīt sarunā, lai rastu iespēju iepazīties ar Čārliju. Taču ne Osano, ne Čārlija nelikās viņus manām.

Samaksāju tēriņu un šķiroties devu vārdu piezvanīt Osano, līdzko atgriezīšos Ņujorkā.

Osano sacīja:

— Tas būtu brīnišķīgi. Esmu apsolījis uzstāties ar runu Sieviešu atbrīvošanās kustības sanāksmē nākammēnes, un man lieti noderētu tavs atbalsts, Mērlin. Varbūt derētu vispirms kopā ieturēt vakariņas un tikai tad doties uz to saietu?

Mani šī doma diez ko nevilināja. Nekādas sanāksmes mani nepavisam neinteresēja, turklāt es mazliet baidījos, ka Osano kārtējo reizi iekulsies nepatikšanās un man atkal vajadzēs viņu pestīt no tām laukā. Taču piekritu, teicu — labi, lai notiek.

Nedz viņš, nedz es par Dženellu vēl nebijām ieminējušies. Nespēju tomēr nociesties, nepavaicājis:

— Vai Dženellu tu šeit, Losandželosā, neesi redzējis?

— Nē, — Osano atbildēja. — Un tu?

— Mēs sen neesam tikušies, — es sacīju.

Osano lūkojās manī. Uz īsu mirkli viņa acis atguva agrāko viltīgo gaišzaļo spīdumu. Viņš skumji pasmaidīja.

— No tādas meitenes nedrīkst atteikties, — viņš teica. — Tādu var sastapt tikai vienu vienīgu reizi mūžā. Tāpat kā tikai reizi mūžā var uzrakstīt izcilu grāmatu.

Es paraustīju plecus, un mēs vēlreiz paspiedām viens otram roku. Čārliju noskūpstīju uz vaiga un devos projām.

Tai dienā Tri-Culture studijā notika scenārija apspriešana, kurā piedalījās Džefs Vegons, Edijs Lānsers un filmas režisors Saimons Belforts. Man aizvien bija licies, ka Holivuda apkārt klīstošās nebeidzamās leģendas par scenāristu rupjību pret režisoriem un producentiem, kaut dažkārt smieklīgas, tomēr ir stipri pārspīlētas. Taču šajā apspriedē es pārliecinājos, ka rupjībai ir dibināts iemesls. Patiesību sakot, Džefs Vegons un viņa režisors pieprasīja, lai mēs scenāriju rakstām pēc kaut kāda viņu sagudrota stāsta, nevis pēc mana romāna. Ļāvu Edijam Lānseram izstrīdēties pēc sirds patikas, līdz beidzot, izvests no pacietības, viņš Džefam Vegonam sakliedza:

— Es nebūt neapgalvoju, ka esmu gudrāks par tevi, saku vienīgi to, ka man vairāk laimējas. Citu pēc cita esmu uzrakstījis scenārijus četriem grāvējiem. Kāpēc neviens te neņem vērā manas domas?

Man tas šķita ārkārtigi gudrs un pamatots arguments, bet Džefa Vegona un režisora seja pauda nepārprotamu neizpratni. Viņi vispār neapjēdza, par ko Edijs runā, un es sapratu, ka viņus pārliecināt nav iespējams.

Beidzot Edijs sacīja:

— Man ļoti žēl, draugi, bet, ja jūs paliekat pie savām domām, es būšu spiests no šis filmas atteikties.

— Labi, — teica Džefs. — Ko sacīsi tu, Mērlin?

— Neredzu iespēju rakstīt pēc jūsu diktāta, — es

atbildēju. — Turklāt nedomāju, ka filmai tas nāktu par labu.

— Diezgan godīga atbilde, — sacīja Džefs Vegons.

— Ari man ir žēl. Varbūt tev padomā ir kāds cits raks

tnieks, kas varētu strādāt kopā ar mums un, ja vajadzēs, konsultēties ar jums abiem, jo jūs galu galā esat jau paveikuši lielāko darba daļu? Tas mums ļoti noderētu.

Man prātā iešāvās doma, ka es šai darbā varētu iesaistīt Osano. Zināju, ka viņš ir briesmīgā naudas badā, un nešaubījos, ka, pieteicies strādāt kopā ar Osano, es no šiem murmuļiem piekrišanu izdabūšu. Bet tad ieprāto-jos, ko Osano darītu apspriedē, saņemdams norādījumus no tādiem vīreļiem kā Džefs Vegons un viņa režisors. Osano joprojām bija viens no amerikāņu literatūras dižgariem, bet šie nīkuļi viņu pazemotu un beigās tik un tā patriektu. Tāpēc nolēmu turēt mēli aiz zobiem.

Tikai naktī, velti pūlēdamies aizmigt, iedomājos, ka šo darbu esmu Osano noskaudis, lai viņu sodītu par gulēšanu ar Dženellu.

Nākamajā rītā man piezvanīja Edijs Lānsers. Viņš bija ticies ar savu aģentu, un tas teicis, ka Tri-Culture studija un Džefs Vegons piedāvājot viņam piecdesmit tūkstošus dolāru papildu honorāra, lai viņš turpinātu darbu ar topošo filmu. Ko par to domājot es?

Atbildēju, ka man nav ne mazāko iebildumu, lai Edijs dara, ka pats grib, bet mani nekas vairs atpakaļ neaiz-vilks. Edijs pūlējās mani pierunāt.

— Teikšu, ka atgriezīšos tikai tad, ja viņš aicinās arī tevi atpakaļ un maksās tev divdesmit tūkstošus dolāru, — Edijs Lānsers sacīja. — Nešaubos, ka viņi piekritis.

Atkal es iedomājos par palīdzēšanu Osano un atkal jutu, ka nekas nesanāks.

Edijs turpināja:

— Aģents sacīja tā — ja es neatsākšu darbu ar filmu, studija iesaistīšot citus rakstniekus, un tie tad arī būšot scenārija autori. Zaudējuši scenārija autoru tiesības, mēs zaudējam tiesības uz samaksu pēc līguma ar Rakstnieku ģildi un procentus, kas mums pienāktos pēc filmas pārdošanas televīzijai. Arī tos procentus, ko saņemtu no filmas rādīšanas kinoekrānos, mēs neredzēsim kā savas ausis. Uz to, ka filma varētu gūt milzu panākumus, pārlieku cerēt nav vērts, bet, ja nu tomēr, — tad mēs varēsim kost sev pakaļā. Tur varētu sanākt pamatīgs žūksnis, bet es tur neatgriezīšos, ja tu, Mērlin, domā, ka mums vajadzētu turēties kopā un savu scenāriju glābt.

— Tie procenti man pie vienas vietas, — es sacīju. — Tāpat kā scenārija autora gods, — es turpināju. — Un, ja runājam par scenāriju — vai tas vispār saucams par scenāriju? Lubene, mēsls, kam nav nekāda sakara ar manu grāmatu. Bet dari, kā gribi. Man nudien nav nekādu iebildumu. Vari man ticēt.

— Labi, — teica Edijs, — kamēr man būs teikšana par scenāriju, es pūlēšos saglabāt tavu vārdu. Piezvanīšu, kad būšu Ņujorkā, un tad kopā pavakariņosim.

— Noteikti, — es sacīju. — Un lai tev veicas ar Džefu Vegonu!

— Paldies, — Edijs atbildēja. — Veiksme man tiešām noderētu.

Atlikušo dienas daļu pavadīju, izvācot mantību no sava studijas biroja, pēc tam pavandījos pa veikaliem. Braukt ar to pašu lidmašīnu, uz kuru posās Osano un Čarlija Brauna, man negribējās. Iedomājos, ka varētu piezvanīt Dženellai, tomēr es to nedarīju.

Pēc mēneša man uz Ņujorku piezvanīja Džefs Ve-gons. Saimons Belforts domājot, ka līdz ar Lānsera un manu vārdu par scenārija autoru vajadzētu minēt arī Frenku Ričeti.

— Vai tad Edijs Lānsers vēl aizvien strādā ar filmu? — es jautāju.

— Protams, — Džefs Vegons atbildēja.

— Re, cik jauki! — es teicu. — Lai viņam veicas!

— Paldies! — sacīja Vegons. — Mēs pastāvīgi tev ziņosim, kā sokas darbs. Tiksimies Kinoakadēmijas balvas pasniegšanas svinībās! — Un viņš nolika klausuli.

Man sanāca smiekli. Iecerēto filmu viņi grasās pārtaisīt par pēdīgo mēslu, bet Vegonam vēl pietiek nekaunības vāvuļot par Akadēmijas balvām. Tā Oregonas daiļava gan būtu varējusi viņam nošķērēt prāvāku gabalu bumbuļa. Jutos tā, it kā, palikdams strādāt ar filmu, Edijs Lānsers būtu mani nodevis. Taisnība Vegonam, kad viņš Ediju Lānseru reiz nosauca par dzimušu scenāristu. Taču Edijs bija arī dzimis romānu rakstnieks, un es zināju, ka viņš nekad vairs nevienu romānu neuzrakstīs.

Jocīgi bija tas, ka, ar visu šo bandu izcīnījies par scenāriju, kas tapa aizvien sliktāks un sliktāks, un pats nolēmis no filmas aiziet, — tomēr es jutos aizvainots.

Laikam man kaut kur zemapziņā vēl bija paglābusies cerība, ka, atkal ieradies Kalifornijā un no jauna ķēries pie scenārija, es varbūt satiktu Dženellu. Nebijām redzējušies, ne runājuši mēnešiem ilgi. Kad pēdējo reizi viņai piezvanīju, lai pateiktu tikai «sveika!», mēs brīdi patērzējām, un beigās Dženella sacīja:

— Priecājos, ka tu man piezvanīji, — un gaidīja, ko teikšu es.

Mirkli klusējis es sacīju:

— Priecājos arī es.

Dženella iesmējās un lūkoja mani atdarināt:

— Arī es, arī es, — tad piebilda: — Ak, nieki vien, — un iesmējās vēl līksmāk. — Kad atbrauksi, piezvani!

Un es teicu:

— Piezvanīšu, — lai gan zināju, ka to nedarīšu.

Mēnesi pēc telefonsarunas ar Vegonu man piezvanīja

Edijs Lānsers. Niknumā vai no ādas ārā līzdams.

— Paklau, Mērlin, viņi pārraksta pilnīgi visu scenāriju, lai no autoru saraksta izskaustu tavu vārdu, — viņš sacīja. — Sitas ķēms Frenks Ričeti sacer no jauna visus dialogus, gluži vienkārši pārtaisīdams tavus vārdus. Drusku sagroza ainas, — protams, tikai tik, lai tās vairs neizskatītos pēc tevis rakstītajām, un es dzirdēju viņus visus trīs — Vegonu, Belfortu un Ričeti — apspriežamies, kā tevi izlingot no autoru saraksta un panākt, lai tu nesaņem savu peļņas tiesu. Man šie riebekļi neveltī ne mazāko uzmanību.

— Neraizējies! — es atbildēju. — Romānu esmu rakstījis es, tāpat arī scenārija pamatvariantu un, par savām tiesībām pārliecinājies Rakstnieku ģildē, zinu, ka viņiem nav nekādu iespēju izdeldēt mani vismaz kā līdzautoru, un tas nodrošinās manu peļņas daļu.

— Nezinu, nezinu, — Edijs Lānsers noburkšķēja. — Es tikai tevi brīdinu par viņu nodomiem. Ceru, ka tu pratīsi sevi aizstāvēt.

— Paldies, — es sacīju. — Un kā tev pašam? Vai tu vēl tiec pie teikšanas?

Un Edijs atbildēja:

— Tas sasodītais Frenks Ričeti ir galīgs analfabēts, un pagaidām vēl neesmu ticis skaidrībā, kurš no pārējiem diviem skribentiem ir lielāks ēzelis — Vegons vai Bel-forts. Rādās, ka šī filma būs pati draņķīgākā no visa, kas vien kādreiz uzņemts. Nabaga Melomars droši vien kapā apgriezīsies otrādi.

— Jā, nabaga Melomars! — un es nopūtos. — Viņš pastāvīgi man klāstīja, cik lieliska ir Holivuda, cik nopietni un talantīgi cilvēki te varētu strādāt. Žēl, ka viņš tagad nevar būt starp mums.

— Diemžēl, — Edijs Lānsers piekrita. — Paklau, kad nākamreiz atlidosi uz Kaliforniju, piezvani man, sarunāsim kopīgas vakariņas.

— Diezin vai kādreiz vēl aizbraukšu uz Kaliforniju, — es atbildēju. — Bet tu gan, ja ieradīsies Ņujorkā, piezvani man!

— Noteikti piezvanīšu, — sacīja Edijs Lānsers.

Filma uz ekrāniem parādījās pēc gada. Es biju minēts kā grāmatas autors, bet starp scenāristiem mana vārda nebija. So godu dalīja Edijs Lānsers un Saimons Belforts. Iesniedzu pieteikumu arbitrāžai Rakstnieku ģildē, taču paliku zaudētājs. Ričeti un Belforts bija krietni papūlējušies, sagrozot scenāriju, tāpēc es zaudēju arī savu procentu tiesu. Taču tas nav svarīgi. Filma izgāzās, radīdama drausmīgus zaudējumus, bet visļaunākais bija tas, ko man pastāstīja Dorens Rads, — visi kinoļaudis filmas caurkrišanā vainojot manu romānu. Kā pērkamai un pārdodamai precei man Holivudā nebija vairs nekādas vērtības, un tā bija vienīgā atziņa, kas pēc visa notikuša mani patiesi iepriecināja.

Vienu no vissirdīgākajām recenzijām par filmu uzrakstīja Klāra Forda, iznīcinot to no pirmā kadra līdz pēdējam. Pat Kellino tēlojumu. Tātad Kellino nebija pratis šo dāmu pietiekami labi apstrādāt. Pēdējo šāvienu uz mani notēmēja Houlinens. Kādas telegrāfa aģentūras lapelē viņš publicēja savu garadarbu ar virsrakstu «Mērlina romāns izgāž kinofilmu». To izlasījis, es apbrīnā galvu vien nogrozīju.

Četrdesmit devītā nodaļa

Drīz pēc filmas iznākšanas uz ekrāniem aizbraucu līdzi Osano un Čārlijai uz Kārnegija zāli, kur notika Sieviešu nacionālās atbrīvošanās kustības konference. Runātājos vienīgais vīrietis bija Osano.

Vispirms paēdām vakariņas restorānā, kur Čārlija Brau-na pārsteidza viesmīļus, notiesādama pīles cisku ķīniešu gaumē, porciju krabju ar cūkgaļas šķēlītēm, austeres melno pupiņu mērcē, milzīgu zivs gabalu, un pēc tam vēl gluži vai uzlaizīdama visu, kas uz šķīvja palicis pāri man un Osano, turklāt nemaz neizziežot lūpu krāsu.

Kad pie Kārnegija zāles izkāpām no taksometra, es mēģināju Osano iestāstīt, ka viņam jāiet vienam pašam, bet es ar Čārliju Braunu zem rokas ieiešu vēlāk, lai tas sieviešu bars nodomātu, ka viņa ir kopā ar mani. Čārlija izskatījās pēc tik tipiskas ielasmeitas, ka sieviešu kustības kreisajam spārnam tūdaļ spuras būtu gaisā. Taču Osano, kā parasti, ietiepās. Viņam gribējās, lai visi zinātu, ka Čārlija Brauna ir viņa sieviete. Tā nu, virzoties pa eju uz paaugstinājuma pusi, es viņiem abiem vilkos nopakaļ, pamezdams pa skatienam zālē. Nekā īpaši neparasta te neredzēju, acīs dūrās tikai lielais sieviešu daudzums — vienas vienīgas sievietes, un man iešāvās prātā, ka gan armijā, gan bāreņu patversmē un sporta zālēs es biju pieradis redzēt vai nu tikai vīriešus, vai pārsvarā vīriešus. Ieraugot tik milzīgu sieviešu baru, es jutos satriekts, it kā būtu nonācis svešā zemē.

Osano apsveica vairākas sievietes un uzveda viņu uz paaugstinājuma. Mēs ar Čārliju Braunu apsēdāmies pirmajā rindā. Man labāk būtu paticis apmesties kaut kur

aizmugurē, lai pie laika varētu ņemt vagu. Jutos tik stipri satraukts, ka ievadrunas gandrīz nedzirdēju, un tad pēkšņi katedrā parādījās Osano un tika stādīts priekšā klausītājiem. Brīdi viņš palika stāvam, gaidot aplausus, taču tos nesagaidīja.

Daudzas klātesošās sievietes jau pirms vairākiem gadiem bija aizskāruši vīrieša egoisma pārblīvētie Osano raksti kādā vīriešu žurnālā. Citas neieredzēja Osano par to, ka viņš bija viens no savas paaudzes ietekmīgākajiem rakstniekiem, un tām šķauda viņa panākumi. Bet zālē atradās arī pa kādai Osano cienītājai, kas uzdrošinājās oratoru sveikt tikai ar šķidriem aplausiem, baidoties, ka vairākums kustības dalībnieču viņa runu varētu uztvert nelabvēlīgi.

Osano stāvēja pie katedras kā milzīgs miesas blāķis. Krietnu brīdi nogaidījis, viņš uzpūtīgi atslējās pret katedru un, skaidri izrunādams katru vārdu, sacīja:

— Es vai nu ar jums cīnīšos, vai jūs piegulēšu.

Zāli pāršalca sašutuma saucieni, svilpieni un šņākoņa. Osano pūlējās turpināt. Es zināju, ka šos vārdus viņš teica, tikai lai saistītu klausītāju uzmanību. Runa tiktu veltīta sieviešu atbrīvošanās kustības atbalstam, taču viņš netika pat līdz tās sākšanai. Izsaucieni un svilpieni pieņēmās arvien lielākā skaļumā, un, tikko Osano mēģināja runāt, troksnis tikai pastiprinājās, līdz viņš cienīgi paklanījās un nokāpa no skatuves. Mēs abi ar Čārliju Braunu devāmies viņam nopakaļ pa eju starp krēslu rindām un pa durvīm ārā no Kārne-gija zāles. Brēcieni un šņākoņa vērtās aplausos un uzmundrinājuma saucienos, liekot Osano saprast, ka tieši to ari klausītājas gaidījušas. Lai viņš pazustu.

Tai vakarā Osano nevelejās, lai es brauktu viņam līdzi uz mājām. Viņš gribēja palikt divatā ar Čārliju Braunu. Taču nākamajā rītā viņš man piezvanīja un lūdza mazu pakalpojumu.

— Klausies! — Osano sacīja. — Es braukšu uz Zie-meļkarolīnu, tur Djūka universitātes klīnikā aptaukošanos ārstē ar rīsu diētu.. Šo klīniku uzskata par vislabāko Savienotajās Valstīs, kur ne vien nodzen taukus, bet arī uzlabo veselību. Man jātiek vaļā no liekā svara, turklāt ārsts domā, ka visas artērijas man ir aizsērējušas, un ari tādu kaiti varot izārstēt ar risu diētu. Ir tikai viena nelaime. Čārlija grib braukt man līdzi. Vai vari iedomāties, kas notiks, ja nabaga meitēnam divus mēnešus vajadzēs pārtikt no plikiem rīsiem? Tāpēc es teicu, ka viņa nekur nebrauks. Taču man jāaizdabū turp mans automobilis, un es gribētu lūgt, lai to apņemies tu. Turp brauktu mēs abi, dažas dienas paliktu kopā, kas zina — varbūt sanāk itin ciešama izklaidēšanās.

Es brīdi padomāju, tad atbildēju:

— Labi.

Tikšanos sarunājām uz nākamo nedēļu. Valerijai es pateicu, ka būšu projām tikai trīs četras dienas. Ka aizvedīšu Osano ar viņa automobili, palikšu pāris dienas, kamēr viņš iekārtojas, un tad ar lidmašīnu braukšu mājās.

— Bet kāpēc Osano pats nevar sēsties pie stūres? — Valerija vaicāja.

— Viņš patiesi neizskatās visai labi, — es atbildēju. — Nedomāju, ka viņš varētu izturēt tik tālu braucienu. Tas ilgst vismaz astoņas stundas.

Šāds paskaidrojums Valeriju acīmredzot apmierināja, taču mani pašu urdīja vēl kāds jautājums. Kāpēc Osano nesēdina pie stūres Čārliju? Varētu taču Čārliju šķūtēt atpakaļ, kolīdz viņi būs tikuši līdz klīnikai, tāpēc aizbildināšanās ar rīsiem, kas Čārlijai būs jāēd, ir tīrais bleķis. Tad es iedomājos, ka Čārlija varbūt Osano ir apnikusi un šādi viņš grib tikt no viņas vaļā. Par Čārliju es daudz nebēdāju. Viņai draugu atliku likām, un gan jau kāds par viņu parūpēsies.

Tātad četrus gadus vecajā kadilakā braucām uz Djuka universitātes klīniku, un Osano jutās lieliskā formā. Pat izskats viņam bija uzlabojies.

— Man ļoti patīk ši valsts daļa, — Osano sacīja, kad mēs šķērsojām Dienvidu pavalstis. — Man patīk, ka te nostādīts Jēzus Kristus bizness. Gandrīz katrā pilsētelē ir pa Jēzus Kristus veikalam, daudzviet atsevišķi mammām un papiem, un viņi taisa kārtīgu naudu, dzīvo cepuri kuldami, un visiem ir daudz draugu. Viens no visveiklākajiem izspiešanas paņēmieniem. Domādams par savu dzīvi, es bieži nāku pie atziņas — kas man nekaitētu, ja es būtu kļuvis par reliģijas darboni, nevis par rakstnieku. Pavērtos pavisam cita dzīve.

Ko es tur varēju sacīt! Klausījos klusēdams. Mēs abi zinājām, ka Osano nebūtu varējis kļūt ne par ko citu kā tikai par rakstnieku un ka ar šādu runāšanu viņš dod kārtējos meslus saviem fantāzijas lidojumiem.

— Jā-ā, — Osano turpināja. — Butu savācis kalniešu fermeru orķestri, nosaucis to par «Zemes urķētājiem iekš Jēzus». Man patīk viņu pazemīgums ticībā un lepnums un nevaldāmais straujums ikdienas dzīvē. Viņi ir kā mērkaķi dresūras laukumā. Savu rīcību nespēj samērot ar tās sekām, bet to gan laikam var teikt par ikvienu reliģiju. Kaut vai šie sasodītie žīdu ticīgie Izraēlā. Svētāmajās dienās aizliedz pat autobusu un tramvaju kustību, bet kauties ar arābiem drīkst. Un nolādētie katoļi Itālijā ar savu apdauzīto pāvestu. Es nu gan Vatikānā ieviestu kārtību. Izkārtu plakātu: «Ikviens priesteris ir zaglis.» Tas būtu mūsu sauklis. Un mūsu mērķis. Nelaime tikai tāda, ka šiem katoļiem gadas arī pa kādam godīgam priesterim, un tie visu būšanu samaitā.

Nākamās piecdesmit jūdzes Osano nerimās klāstīt savus uzskatus reliģijas jautājumos. Tad pārsviedās uz literatūru, pēc tam ņēma priekšā politiķus, līdz beidzot, kad braucienam jau tuvojās gals, pievērsās sieviešu atbrīvošanās kustibai.

— Vai zini, cik jocīgi, — Osano sacīja, — es ar sirdi un dvēseli iestājos par viņām. Aizvien esmu domājis, ka sievietēm dzive ir gaužām draņķīga, ari tad, kad pats to esmu piedraņķējis, un tomēr sitās blozgas man neļāva pat runu pabeigt. Ar sievietēm vienmēr ir posts. Viņām nav ne kripatas humora izjūtas. Vai tad šīs neapjēdza, ka es tikai pajokoju, ka pēc tam visu būtu pavērsis viņām par labu?

— Tu taču varētu to runu publicēt, tad viņas tavas domas uzzinātu, — es ierosināju. — Piemēram, žurnāls Esquire to labprāt ņemtu pretī. Tu tā nedomā?

— Ņemtu gan, — Osano atsaucās. — Padzīvošu laiciņu tai tauku nodzītuvē, tad vēl mazliet piestrādāšu, lai droši var drukāt.

Galu galā Djūka universitātes klīnikā ar Osano es nojaucos veselu nedēju. Šai nedēļā dabūju redzēt daudz vairāk resnvēderu, — ja runa ir par tādiem, kas sver no divsimt piecdesmit līdz trīssimt mārciņu, — nekā visā savā iepriekšējā mūžā. Kopš tās nedēļas es vairs neticu skuķe-nēm, kas valkā apmetņus, jo neviena resnule, kas svarā pārsniegusi divsimt mārciņas, lai necer savus taukus noslēpt ar ietīšanos meksikāņu pončo vai franču žandarmu apmetnī. Kad šitāda draudīga milzu masa nāk pretī pa ielu, nudien gluži neviļus gribas to salīdzināt ar drausmīgu rīmu Supermeni vai Zorro.

Djūka medicīnas centrs nebija nekāda nieka iestāde, kur taukus nodzen kosmētiskos nolūkos. Tur ārsti nopietni pūlējās novērst ļaunumu, ko cilvēka organismam nodarījis ilgstošs pārliecīgs svars. Ikvienu jaunu pacientu vairākas dienas izmeklēja, izdarot asins analīzes un caurskatot ar rentgena stariem. Šo laiku pavadīju kopā ar Osano un raudzījos, lai viņš iegrieztos tikai tais restorānos, kur pasniedz viņa diētai atbilstošus rīsu ēdienus.

Pirmo reizi mūžā aptvēru, ka varu justies laimīgs. Varēju ēst cik ēzdams, bet nekļuvu ne par mārciņu smagāks. Šai pašā nedēļā piedzīvoju visādus brīnumus, ko nekad nespēšu aizmirst. Redzēju, ka pa batutu lēkāja meiča vismaz trīssimt mārciņu svarā. Bet kādu puisi, kura masa jau pārsniedza piecsimt mārciņu, ar auto aizveda uz dzelzceļa staciju, lai nosvērtu kravas svaros. Skumīgi bija noraudzīties šai milzu blāķī, kad tas mijkrēslī slāja uz svariem — gluži kā zilonis, kas dodas uz savu ziloņu kapsētu, skaidri zinādams, ka viņam jāmirst.

Osano bija apmeties blakus Djūka medicīnas centram, viesnīcas Holiday Inn apartamentos. Šajā viesnīcā mita daudzi klīnikas pacienti. Viņi bieži devās kopīgās pastaigās, spēlēja kārtis vai sēdēja bariņā, cerēdami uzsākt kādu dēku. Apkārt klīda dažnedažādas tenkas. Kāds divsimt mārciņu smags puisis bija uzaicinājis trīssimt piecdesmit mārciņu smagu meiču nedēļas nogali pavadīt Jaun-orleānā. Nelaimīgā kārtā Jaunorleānas restorānos pasniedz tik gardus ēdienus, ka pēc divu dienu ēšanas abi klīnikā pārradās par desmit mārciņām smagāki. Pats smieklīgākais šai notikumā bija tas, ka šīs nelaimīgās desmit mārciņas tur tika ieskatītas par lielāku apgrēcību nekā pārīša iespējamā netikumība.

Kādu nakti, ap četriem no rīta, mūs abus ar Osano no miega izbiedēja šaušalīgi brēcieni, it kā cilvēks kliegtu naves agonija. Mušu guļamistabas logu priekšā zālājā garšļaukus gulēja pacients, kam beidzot bija izdevies svaru nodzīt līdz divsimt mārciņām. Acīmredzot viņam bija pienācis gals, vismaz tā varēja spriest pēc kliedzieniem. Palīgā steidzās vairāki cilvēki, un arī klīnikas ārsts jau bija klāt. Pacientu aizveda ar ātrās palīdzības automašīnu. Nākamajā dienā uzzinājām, kas viņam lēcies. Nelaimīgais bija iztukšojis visus viesnīcas šokolādes automātus. Kad izskaitīja zālājā pamestos ietinamos papīrus, izrādījās, ka to ir simt sešpadsmit. Neviens šo notikumu neuztvēra par kaut ko īpašu, pacients atlaba un turpināja attaukošanās kursu.

— Tev te būs interesanta dzīvošana, — es sacīju Osano. — Cik daudz izejmateriāla rakstīšanai!

— Ne velna! — atbildēja Osano. — Traģēdiju var uzrakstīt par kāmekļiem, bet par resniem cilvēkiem nekāda traģēdija nesanāk. Atceries, cik populāra reiz bija tuberkuloze? Varēja izraudāties par Kamēliju dāmu, bet kā lai lej asaras par maisu, kurā sabāztas trīssimt mārciņas tauku? Tas, protams, ir traģiski, bet uzrakstīts šķitīs neticami. Nē, arī mākslas iespējām ir savas robežas.

Nākamajā dienā Osano izmeklēšanai vajadzēja beigties, un es biju nolēmis tai pašā vakarā braukt mājās. Osano bija uzvedies teicami. Ne reizi nepārkāpa rīsu diētu un manā sabiedrībā jutās omulīgi. Osano aizgāja uz Medicīnas centru pēc analīžu rezultātiem, un es, gaidīdams viņu atgriežamies viesnīcā, sakravāju ceļasomu.

Viņš pārnāca tikai pēc četrām stundām. Seja kvēloja tīk-smā satraukumā. Zaļās acis atkal dzirkstīja agrākajā košumā.

— Nu, kā ir — viss kārtībā? — es jautāju.

— Kāpēc lai nebūtu? — viņš atvaicāja.

Pirmajā brīdī es viņam neticēju. Viņš izskatījās pārāk labi, šķita pārlieku laimīgs.

— Viss ir lieliski, neko labāku es nebūtu vēlējies.

Vari šovakar braukt projām. Jāsaka — tu esi īsts

draugs. Neviens cits tavā vietā nebūtu diendienā pārticis no rīsiem vien, turklāt vēl noskatījies, ka, pakaļas kratīdamas, te apkārt vazājas trīssimt mārciņu smagas

divstobrenes. Lai ko tu pret mani esi nogrēkojies, es visu tev piedodu. — Uz īsu mirkli viņa acis kļuva laipnas, ļoti nopietnas, arī seja atmaiga. — Es tev piedodu, — viņš atkārtoja. — Paturi to prātā, jo reizēm tu esi tik nelietīgi sagrēkojies, ka man gribas,

lai tu to zinātu.

Tad notika tas, ko mūsu pazīšanās laikā biju pieredzējis tikai pāris reižu, — Osano mani apskāva. Es zināju, ka Osano necieš nekādu fizisku saskarsmi. Vienīgais izņēmums bija ar sievietēm. Un vēl es zināju, ka viņš necieš sentimentalitāti. Tāpēc jutos pārsteigts, bet par to, ko Osano domājis ar piedošanu, es nebrīnījos, jo zināju, cik viņš ir gudrs un vērīgs. Otru tik attapīgu cilvēku nebiju sastapis un nojautu, ka Osano ir sapratis, kāpēc es viņam no Vegona nepagādāju Tri-Culture studijā darbu ar filmas scenāriju. Osano man piedeva, un tas bija brīnišķīgi, to varēja no Osano sagaidīt. Viņš patiešām bija dižens cilvēks. Jo sliktāk tas bija man, tāpēc ka es joprojām nebiju piedevis pats sev.

Tai vakarā atstāju Djūka universitātes klīniku un lidoju atpakaļ uz Ņujorku. Pēc nedēļas man piezvanīja Čārlija Brauna. Es pirmo reizi ar viņu runāju pa telefonu. Balss Čārlijai bija maiga, nevainīga, bērnišķīga. Viņa sacīja:

— Mērlin, man ir vajadzīga tava palīdzība.

— Kas noticis? — es pajautāju.

Un Čārlija atbildēja:

— Osano mirst, viņš ir slimnīcā. Lūdzu, lūdzu, brauc šurp!

Piecdesmita nodaļa

Čārlija jau bija Osano pārvedusi uz Sentvinsenta slimnīcu, tāpēc norunājām tikties tur. Osano atradās atsevišķā palātā, un Čārlija sēdēja uz gultas malas, lai viņš varētu turēt roku tai klēpi. Sega bija nomesta, Čārlijas plauksta piekļauta pie Osano kailā vēdera. Slimnīcas pidžama pārplēsta gulēja uz grīdas. Laikam tāpēc Osano jutās gluži mundrs, jo bija pieslējies gultā sēdus. Man palika iespaids, ka ar viņu nemaz tik ļauni nav. Šķita, ka viņš pat ticis vaļā no dažām mārciņām.

Pārlaidu palātai ašu skatienu. Nekādu medikamentu, intravenozās ievadīšanas aparātu, nekādu īpašu dežurējošo māsu, un arī gaitenī es nebiju redzējis nekā tāda, kas liecinātu, ka šī ir intensīvās terapijas nodaļa. Pats nobrīnījos par lielo atvieglojumu, ko jutu, nospriezdams, ka Čārlija acīmredzot alojusies un Osano nepavisam netaisās mirt.

— Sveiks, Mērlin! — Osano dzedri sacīja. — Tu, jādomā, tiešām esi burvis. Kā uzzināji, ka es atrodos šeit? Tas skaitās tads kā noslēpums.

Negribējās izlocīties un melst visādas aplamības, tāpēc atbildēju skaidri un gaiši:

— Man to pateica Čārlija Brauna.

Varbūt viņai bija aizliegts izpļāpāties, tomēr melot es negribēju.

Osano sarauca pieri, bet Čārlija par to tikai pasmaidīja.

Osano viņai sacīja:

— Es taču tev teicu — vai nu tu un es, vai arī es viens pats. Vai tev tas patīk vai nepatīk. Un vairāk neviena.

— Es zinu, ka tev vajadzīgs Mērlins, — Čārlija izklaidīgi atsaucās.

Osano nopūtās.

— Labi jau, labi, — viņš sacīja. — Tu te esi nīkusi visu dienu, Čarlij. Aizej uz kino, salaid ar kādu, iebaudi šokolādes saldējumu vai pasūti kaut desmit ķīniešu ēdienus. Vārdu sakot, izmanto šo nakti pēc savas patikas, un rit no rīta es tevi atkal gaidīšu.

— Varu iet. — Neiebildusi Čārlija piecēlās. Viņa stāvēja pie pašas gultas malas, un Osano ar vieglu kustību bez jebkādas juteklības, it kā tikai atmiņās izbaudot ko patīkamu, palaida roku viņai zem svārkiem un noglāstīja gurnu, bet Čārlija noliecās pār gultu un viņu noskūpstīja.

Kamēr roka glāstīja silto miesu, Osano sejā parādījās rāma apmierinātība, it kā apliecinot viņa ticību kādam svētumam.

Kad Čārlija bija aizgājusi, Osano nopūties sacija:

— Tici man, Mērlin. Savās grāmatās, rakstos un lekcijās esmu sarakstījis veselu lērumu visādu melu un nejēdzību. Sievietes klēpis ir visa sākums un gals. Tikai tā dēļ ir vērts dzīvot. Viss cits ir māņi, viltus un gatavie mēsli.

Pievilku krēslu tuvāk gultai.

— Bet kā ar varu? — es jautāju. — Tev aizvien itin labi ir patikusi vara un nauda.

— Tev piemirsušies māksla, — Osano iebilda.

— Lai būtu, — es piekritu. — Pievienosim arī mākslu. Tātad kā ir ar naudu, varu un mākslu?

— Tām nav nekāda vaina, — sacīja Osano. — Es nenoniecinu ne naudu, ne varu, ne mākslu. Reizēm tās var noderēt. Bet bez tām var iztikt. Tās ir kā glazūra kūkai.

Un tad man atmiņā atausa pirmā tikšanās ar Osano, kad es iedomājos zinām par viņu visu patiesību, lai gan viņš pats toreiz to vēl nezināja. Un tagad viņš to man klāsta, bet es šaubos, vai ticēt, jo Osano bija aizrāvies gan ar mākslu, gan naudu, gan varu. Viņš tātad grib sacīt, ka tas nav nekas tāds, no kā būtu žēl šķirties.

— Tu izskaties labāk nekā toreiz Ziemeļkarolīnā, — es sacīju. — Kā tu nokļuvi slimnīcā? Čārlija Brauna apgalvoja, ka šoreiz tu esot sasirdzis ļoti nopietni. Bet pēc izskata to nu gan nevar teikt.

— Tu nemelo? — Osano vaicāja. Biju viņu iepriecinājis. — Tad jau labi. Sliktas ziņas par sevi es saņēmu jau tur, tai rešņu attaukotavā, kad bija izdarītas analīzes. Pateikšu tev īsi, bez liekas šausmināšanās. Sūdus biju ievārījis jau tad, kad pirms katras nogrūšanās riju tās zirgu devas penicilīna, tāpēc sifilisu gan noķēru, bet penicilīns slimību tikai nomaskēja, un ar to nepietika, lai baciļus nogalētu. Vai arī tās nolādētās spirohetas atrada ceļu, kā zālēm apmest likumu. Tas varbūt ir sācies pirms gadiem piecpadsmit. Visu šo laiku spirohetas ir grauzušas manas smadzenes, kaulus un sirdi. Un ārsti domā, ka man atlikuši kādi seši mēneši vai varbūt gads, līdz parē-ze padarīs mani par plānprātiņu, ja vien pirms tam jau nebūs apstājusies sirds.

Mulsumā paliku kā apstulbis. Tam cs nekādi nespēju noticēt. Osano izskatījās tik žirgts. Viltīgās zaļās acis dzirkstīja agrākā spožumā.

— Vai tiešām nekas vairs nevar līdzēt? — es ievaicājos.

— Itin nekas, — atbildēja Osano. — Taču nav jau tik briesmīgi. Atpūtīšos te pāris nedēļu, kamēr dakteri mani, kā nākas sabakstīs, un tad vēl paliks vismaz daži mēneši, ko pavadīt pilsētā. Un tur nu man būs vajadzīga tava palīdzība.

Nezināju, ko sacīt. Vēl tiešām nesapratu, ticēt Osano vai neticēt. Viņš izskatījās daudz labāk, nekā biju pieradis viņu redzēt.

— I^abi, — es teicu.

— Mana ideja ir tāda, — Osano turpināja. — Laiku pa laikam tu apmeklēsi mani slimnīcā un vēlāk palīdzēsi mani aizgādāt mājās. Negribu gaidīt, līdz piemeklē plānprātība, tāpēc, kad jutīšu — tas brīdis ir klāt, papūlēšos nozust. Tai dienā, kad šis jautājums būs izlemts, vēlos, lai tu ierastos manā dzīvoklī un paliktu kopā ar mani. Tu un Čārlija Brauna. Pēc tam varēsi parūpēties par visu pārējo.

Osano nenolaida no manis skatienu.

— Ja negribi, vari atteikties, — viņš sacīja.

Beidzot es viņam ticēju.

— Protams, izdarīšu, — es teicu. — Esmu tev parada pateicību. Vai vajadzīgais līdzeklis ir?

— Gan es to dabūšu, — Osano sacīja. — Par to neraizējies!

Aprunājies ar Osano ārstiem, noskaidroju, ka viņam vēl ilgi būs jāpaliek slimnīcā. Varbūt viņš nekad no tās vairs neiznāks. Es izjutu atvieglojumu.

Valerijai es neko nestāstīju, neteicu pat, ka Osano guļ uz nāves cisām. Pēc divām dienām atkal aizbraucu uz slimnīcu. Iepriekšējā reizē Osano man lūdza atvest kādu ķīniešu ēdienu. Iedams pa gaiteni ar vairākiem iepirkumu maisiņiem rokās, Osano istabā izdzirdēju drausmīgu bļaustīšanos. Mani tas nepārsteidza. Noliku maisiņus pie cita pacienta palātas durvīm un metos pa gaiteni uz priekšu.

Osano palātā bija ārsts, divas žēlsirdīgās māsas un nodaļas vecākā māsa. Viss bars auroja uz Osano. Čārlija vēroja notiekošo, ierāvusies kaktiņā. Vasarraibumi nobālušajā skaistajā sejā likās pārsteidzoši spilgti, acis bija sanesušās asaras. Osano galīgi kails sēdēja uz gultas malas un savukārt auroja uz ārstu:

— Gādājiet šurp manas drēbes! Ne mirkli es vairs šai nolādētajā ūķi nepalikšu.

Ārsts, tikko valdīdamies, iespiedzās:

— Ja atstāsiet slimnīcu, es par jums atbildību neuzņemšos! Itin nekādu atbildību!

Osano smiedamies atsaucās:

— Ei nu, stulbeni, āmurgalva, daudz tu par kādu esi atbildējis! Gādā fiksi šurp manas drēbes!

Vecākā māsa, paskatā atbaidošs sievišķis, nikni viņam uzbrēca:

— Man ne silts, ne auksts par to, kāds jūs esat slavenība, mūsu slimnīcu jūs par meitumāju nepadarīsiet!

Osano pārskaities blenza māsā.

— Ka tevi nelabais! — viņš sacīja. — Aizvāciet šo pretekli no manas palātas! — Tāds pats pliks viņš piecēlās no gultas, un es ieraudzīju, cik viņš patiesībā ir slims. Paspēris ļodzīgu soli, viņš lēnām slīga uz sāniem.

Māsa tūdaļ metās palīgā, cik necik jau nomierinājusies, iežēlodamās par slimnieku, bet Osano ar pūlēm izslējās. Beidzot ieraudzījis mani stāvam atvērtajās durvīs, viņš ļoti mierīgi teica:

— Mērlin, dabū mani prom no šejienes!

Mani pārsteidza šo cilvēku sašutums. Gan jau viņi ne vienreiz vien pieķēruši pacientus kopojamies. Tad es nopētīju Čārliju. Mugurā vieni vienīgi apžmiegti bruncīši un zem tiem itin nekas. Čārlija izskatījās pēc pusaugu ielas skuķēna. Un Osano milzīgais, jau sairstošais miesas blāķis. Slimnīcas personāla aizkaitinājumu radīja drīzāk estētiskas nekā morālas dabas aizspriedumi.

Nu mani pamanīja arī pārējie. Es uzrunāju ārstu:

— Vedīšu viņu projām un par to uzņemos visu atbildību.

Ārsts lūkoja iebilst, runāja gandrīz lūdzoši, bet tad

pagriezās pret vecāko māsu un sacīja:

— Lieciet atnest viņa drēbes! — Pēc tam viņš kaut ko iešļircināja Osano, teikdams: — Lai jums būtu mierīgāka braukšana.

Viss beidzās tik vienkārši. Es samaksāju rēķinu un pagaidīju, kamēr Osano tiek izrakstīts. Tad pa tālruni izsaucu taksometru, un drīz jau visi trīs bijām Osano mājās. Par abiem nolikām Osano gulēt. Kādu brīdi gulējis, viņš ieaicināja mani guļamistabā un pastāstīja, kas slimnīcā noticis. Viņš licis Čārlijai izģērbties un nogulties viņam blakus, jo juties tik nelāgi, ka nodomājis — naves stundiņa klāt.

Aizgriezis galvu, Osano pēc brīža turpināja:

— Briesmīgākais mūsdienu dzīvē, vai zini, ir tas, ka mēs visi mirstam vientuļi paši savā gultā. Slimnīcā, kad visa ģimene sapulcējusies ap mirēja gultu, neviens taču nepiedāvāsies gulties viņam blakus. Tāpat mājās, — vai kāda sieva labprātīgi gulsies mirstošajam vīram līdzās?

Osano atkal pagriezās pret mani un pasmaidīja kādreizējo silto smaidu.

— Redzi, kāds man ir sapnis. Mirdams gribu Čārliju sev gultā blakus, tieši tajā brīdī, un tad es jutīšu, ka neesmu dzīvojis velti, ka mans mūžs ir bijis ko vērts un ka ari tā gals nebūt nav noniecināms. Pēc velna simboliski, vai ne? Kā radīts romānu rakstniekam un viņa kritiķiem.

— Kā tu zināsi, ka beigu bridis ir klāt? — es jautāju.

— Domāju, ka tālu tas vairs nav, — Osano atbildēja. — Man patiesi šķiet, ka ilgāk nevajadzētu gaidīt.

Mani pārņēma patiesas šausmas.

— Varētu taču pagaidīt vēl vismaz vienu dienu, — es sacīju. — Rit tu jutīsies labāk. Vēl tev ir atlicis laiks. Seši mēneši nav nekāds nieks.

— Kas tev nepatīk? — Osano vaicāja. — Varbūt tu baidies no tā, ko esmu nodomājis darīt? Vai parastie morālie aizspriedumi?

Es papurināju galvu.

— Nesaprotu, kāpēc tāda steiga.

Osano domīgi pavērās manī.

— Nē, — viņš sacīja. — Tas kritiens, kad kāpu ārā no gultas, tas man deva ziņu. Tagad klausies! Esmu iecēlis tevi par sava literārā mantojuma aizbildni, tavs lēmums būs izšķirošais. Naudas man nav palicis, tikai autora tiesības, un saskaņā ar tām visi honorāri, jādomā, pienāksies manām bijušajām sievām un maniem bērniem. Manas grāmatas vēl ir krietni pieprasītas, un par tām man nav jāraizējas. Gribēju kaut ko darīt Čārlijas labā, bet viņa uz to neielaidās, un varbūt viņai ir taisnība.

Man paspruka vārdi, ko citā reizē es neparko nespētu izteikt:

— Ielasmeita ar zelta sirdi. Gluži kā no sentimentāla romāna.

Osano aizvēra acis.

— Zini, Mērlin, kas man tevī aizvien paticis, — tu nekad neesi izrunājis vārdu «ielasmeita». Pats es varbūt dažkārt to esmu sacījis, bet nekad neesmu tā domājis.

— Labi, — es teicu. — Varbūt tu gribi, lai es kādam piezvanu, vai varbūt gribi ar kādu tikties? Vai arī gribi iedzert?

— Nē, — Osano atbildēja. — Man visa kā bijis pārpārēm, atliektiem galiem. Septiņas sievas, deviņi bērni,

divtūkstoš draugu un miljoniem cienītāju. Neviens man nespēj palīdzēt, un es nevienu negribu ne acīs redzēt. — Viņš man uzsmaidīja. — Un liec aiz auss — es esmu nodzīvojis laimīgu mūžu. — Viņš papurināja galvu.

— Tie, kurus cilvēks mīl vairāk par visu, — tie galu galā viņu piebeidz.

Sēdēju pie gultas, un mēs stundām ilgi runājām par grāmatām, ko abi bijām lasījuši. Osano stāstīja par sievietēm, ar kurām bija mīlējies, un mēģināja atcerēties meiču, kas pirms piecpadsmit gadiem viņu aplipinājusi ar sifilisu. Taču atmiņa viņu aizvīla sāņu takās.

— Viens gan jāatzīst, — Osano sacīja. — Viņas visas bija skaistules. Un visas bija tā vērtas. Ek, pie velna, kāda tam tagad nozīme? Viss tikai sagadīšanās.

Osano pastiepa roku, es to cieši paspiedu. Tad viņš teica:

— Aicini šurp Čārliju un pats pagaidi ārpusē!

Taisījos jau uz durvīm, kad Osano atkal man uzsauca:

— Ei, pagaidi! Mākslinieka dzīve viņam nesniedz piepildījumu. Liec to iekalt manā sasodītajā kapakmenī.

Es ilgi gaidīju viesistabā. Brīžam sadzirdēju klusas skaņas, vienreiz man šķita, ka dzirdu tādu kā ieraudāšanos, tad viss apklusa. Iegāju virtuvē, uzvārīju kafiju un uzliku galdā divas tasītes. Atgriezies viesistabā, vēl mirkli pagaidīju. Pēkšņi izdzirdēju ne gluži kliedzienu, ne saucienu pēc palīdzības, pat ne vaimanas, — Čārlijas balss, ļoti maiga un dzidra, sauca mani vārdā.

Es iegāju guļamistabā. Uz naktsgaldiņa stāvēja Tifanija zelta kārbiņa, kurā Osano turēja penicilīna tabletes. Tā bija atvērta un tukša. Gaisma istabā bija ieslēgta. Osano gulēja augšpēdus, stingu skatienu raudzīdamies griestos. Pat nāvē viņa zaļās acis šķita izstarojam gaismu. Osano rokas apskauta, piekļauta pie Osano krūtīm, gulēja Čārlijas zeltmatainā galviņa. Apsedzot kailumu, Čārlija pārvilka viņiem abiem pāri segu.

— Tev jāapģērbjas, — es sacīju.

Čārlija pieslējās uz elkoņa, nolieca galvu un noskūpstīja Osano uz lūpām. Tad piecēlās un ilgi palika stāvam, nolūkodamās nekustīgajā augumā.

— Tev jāapģērbjas un jābrauc projām, — es teicu. — Te sāksies milzīga kņada, un, lai ko arī Osano no manis vēlējās, pats svarīgākais viņam bija, lai es tevi no šās kņadas pasaudzēju.

Pēc tam es iegāju viesistabā un gaidīju. Dzirdēju dušas šalkoņu, un pēc piecpadsmit minūtēm Čārlija ienāca istabā.

— Tev ne par ko nav jāraizējas, — es sacīju. — Visas rūpes uzņemos es.

Čarlija pienāca man klāt un pati ieguma manās skavās. Pirmo reizi tā īsti izjutu viņas augumu un kaut mazliet apjautu, kāpēc Osano tik ilgi Cārliju mīlējis. No viņas dvesa tīkams svaigums un šķīstība.

— Tu biji vienīgais, ko viņš vēlējās redzēt, — Čārlija sacīja. — Tevi un vēl mani. Vai pēc bērēm tu man piezvanīsi?

Es atbildēju, ka noteikti piezvanīšu. Čārlija aizgaja, atstādama mani vienu ar Osano.

Nogaidīju līdz rītam, tad piezvanīju policijai un pateicu, ka esmu atradis Osano mirušu. Un ka viņš acīmredzot izdarījis pašnāvību. Bridi prātā pazibēja doma, ka vajadzētu slēpt pašnāvību, novākt zāļu kārbiņu. Taču Osano tas nerūpētu, viņam būtu vienalga, pat ja man izdotos presi un varas iestādes pierunāt, ka patiesība jānoklusē. Es viņiem izstāstīju, cik ievērojams cilvēks bijis Osano, un ātrā palīdzība ieradās nekavējoties. Tad apzvanīju Osano advokātus, uzdodams tiem paziņot par notikušo visām viņa sievām un bērniem. Vēl piezvanīju Osano izdevējiem, jo zināju, ka tie gribēs dot ziņojumu presei un New York Times slejās publicēt nekrologu. Man nezin kāpēc gribējās, lai Osano saņemtu šo pēdējo pagodinājumu.

Policijā un apgabala prokuratūrā man uzdeva neskaitāmus jautājumus, it kā es tiktu turēts aizdomās par slepkavību. Taču ļoti drīz viņi likās mierā. Osano savam izdevējam acīmredzot bija nosūtījis vēstuli, paskaidrodams, ka romānu nevarēs nodot, jo ir nolēmis padarīt sev galu.

Bēres Hemptonā izvērtās plašas. Osano apbedīšanas ceremonijā piedalījās viņa septiņas sievas, deviņi bērni, literatūras kritiķi no New York Times, New York Review of Books, Commentary, Harper's Magazine un New Yorker. Vesels autobuss ar Osano draugiem atbrauca tiešā ceļa no restorāna Elaine. Zinādami, ka Osano viņu ideju atbalstītu, līdzi viņi atveda muciņu alus un pārvietojamu bāru. Visi bija jau krietni iereibuši. Osano par to būtu sajūsmā.

Nākamajās nedēļās tika uzrakstīti simtiem tūkstošu vardu par Osano — pirmo itāliešu tautības literatūras dižgaru Savienoto Valstu kultūras vēsturē. To Osano būtu izjutis kā sāpīgu triecienu. Viņš nekad sevi neuzskatīja par itāliešu cilmes amerikāni. Toties kas cits viņu būtu bezgala iepriecinājis. Visi kritiķi pauda vienprātīgu vērtējumu, — ja Osano pirms nāves būtu paguvis pabeigt savu romānu, Nobela prēmija viņam būtu nodrošināta.

Nedēļu pēc Osano bērēm man piezvanīja Osano izdevējs un uzaicināja nākamajā nedēļā ar viņu tikties pusdienās. Es piekritu.

Izdevniecība Arcania tika uzskatīta par vienu no labākajām izdevniecībām visā valstī, ar īpašu literāru ievirzi. Tās izdoto grāmatu katalogā bija ietverts kāds pusducis Nobela prēmijas laureātu, desmitiem ar Pulicera un Nacionālās grāmatu asociācijas prēmiju apbalvotu darbu. Slavu šie izdevēji bija iemantojuši, publicēdami labu literatūru, nevis bestsellerus. Galveno redaktoru Henriju Stailsu it

viegli varētu noturēt par Oksfordas mācībspēku. Taču

sarunu viņš uzsāka lietišķi, drīzāk atgādinādams Sinklera Lūisa Babitu nekā profesoru.

— Mister Mērlin, — viņš sacīja. — Es esmu sajūsmā par jūsu romāniem. Ceru, ka arī tie kādudien tiks ierakstīti mūsu izdevumu katalogā.

— Esmu izskatījis visus Osano atstātos materiālus, —

es sacīju, — jo esmu viņa testamenta izpildītājs jautāju

mos par literatūru.

— Tas ir labi, — teica misters Stailss. — Taču

varbūt jums nav zināma mistera Osano dzīves finansiālā puse. Mēs par topošo romānu viņam avansā izmaksājām simttūkstoš dolāru, un tāpēc mums ir pirmtiesības uz šis grāmatas izdošanu. Es tikai gribēju pārliecināties, vai jūs par to esat informēts.

— Protams, esmu, — es atbildēju. — Turklāt zinu, ka Osano vēlējās, lai šo romānu izdotu tieši jūs. Jūs esat veikuši slavējamu darbu, publicēdami viņa grāmatas.

Mistera Stailsa seja atplauka pateicīgā smaidā. Viņš atslējās pret krēsla atzveltni.

— Tad jau viss ir skaidrs? — viņš sacīja. — Ja esat izskatījis visas Osano piezīmes un rokrakstus, tad droši vien atradies ari romāna manuskripts.

— Tieši ar to ari radās neskaidrība, — es teicu. — Nekāda manuskripta nav, vispār nav nekāda romāna, ir tikai piecsimt lappuses piezīmju.

Stailss sastinga, sejā parādījās šausmas, un es sapratu, ka izturētā pieklājība slēpj viņa patiesās domas: nolādētie rakstnieki, simttūkstoš dolāru avanss, tik daudz gadu un galu galā tikai kaut kādas piezīmes. Tomēr misters Stailss joprojām valdījās.

— Jūs gribat teikt, ka nav nevienas manuskripta lappuses?

— Nē, — es atbildēju. Tie bija meli, taču misters Stailss to nekad neuzzinās. Es biju atradis sešas lappuses.

— Kas mums atliek? — sacīja Stailss. — Parasti mēs neko līdzīgu nedarām, lai gan citas izdevniecības no šādas prakses reizēm neizvairās. Mums ir zināms, ka esat palīdzējis misteram Osano ar dažiem viņa rakstiem, ka varat iejusties viņa rakstības veida, ļoti labi pieslīpēties viņa stilam. Tam, protams, jāpaliek noslēpumā, bet varbūt jūs varētu sešos menešos uzrakstīt šo mistera Osano romānu un izdot ar viņa vārdu. Tādējādi mēs nopelnītu milzu naudu. Jūs saprotat, ka nekādā līgumā tas nevar parādīties, toties mēs varētu noslēgt jums ārkārtīgi izdevīgu līgumu par jūsu paša nākamajām grāmatām.

Nu savukārt pārsteigts jutos es. Visrespektablākā Amerikas izdevniecība grib ielaisties darījumā, uz ko būtu spējīga tikai Holivuda vai kāda Vegasas viesnīca?! Taču kāds, pie velna, tur gan pārsteigums?

— Nē, — es atbildēju misteram Stailsam. — Tā kā

esmu Osano testamenta izpildītājs literāros jautājumos,

man ir tiesības un pilnvarojums nepieļaut, ka šī grāmata tiktu izdota, izmantojot viņa atstātās piezīmes. Ja jūs vēlētos izdot šīs piezīmes pašas par sevi, es atļauju

neliegtu.

— Labi, pārdomājiet manis teikto! — sacīja misters Stailss. — Mēs par to vēl parunāsim. Bija ļoti patīkami ar jums iepazīties. — Viņš skumji pašūpoja galvu. — Osano bija ģēnijs. Žēl, ka viņa vairs nav.

Misters Stailss palika neziņā, ka Osano tomēr bija

uzrakstījis dažas romāna lappuses — pirmās sešas. Tām

bija pievienota man adresēta zīmīte.

Mērlin!

Šīs ir sešas manas grāmatas lappuses. Es

tās atdodu tev. Paraugies, ko tu ar tām

vari izdarīt. Piezīmes neņem vērā, tie ir tīrie mēsli.

Osano

Izlasīju šīs lappuses un nolēmu tās atstāt sev. Mājās

es tās vēlreiz pārlasīju, lasīju lēnām, vārdu pa vārdam.

Uzklausi mani! Stāstīšu tev patiesību par vīrieša dzīvi. Stāstīšu patiesību par vīrieša mīlestību pret sievietēm. Par to, ka vīrietis nekad sievietes neienīst. Tu jau domā, ka esmu stājies uz maldu ceļa. Paliec kopā ar mani. Es nudien esmu burvestību meistars.

Vai tu tici, ka vīrietis spēj patiesi mīlēt sievieti, pastāvīgi viņu krāpdams? Nozīme ir nevis fiziskai krāpšanai, bet gan krāpšanai domās, tā sakot, «savas dvēseles dzejiskumā». Nē, viegli tas nav, taču vīrieši to dara pastāvīgi.

Vai gribi zināt, kā sievietes spēj tevi mīlēt, tīšuprāt iebarojot ar savu mīlestību, saindējot tavu miesu un

garu ar vienu vienīgu nolūku — tevi iznīcināt? Un, kaisli mīlēdamas, nolemj tevi vairs nemīlēt? Tomēr tas viņas nekavē tevi apdullināt ar idiotisku ekstāzi? Tu teiksi — nav iespējams? Ir iespējams. Tas ir pats vieglākais.

Tikai nebēdz projām! Šis nav nekāds stāsts par mīlestību.

Es ļaušu tev izjust bērna sāpīgo skaistumu, nenobrieduša jaunekļa dzīvnieciskās alkas, jaunas sievietes postošās pašnāvnieciskās ilgas. Un tad (tas ir pats grūtākais) parādīšu, kā laiks liek vīrietim un sievietei apmest veselu loku, pārvēršot viņus kā miesā, tā dvēselē.

Ir vēl, protams, ari ĪSTA MĪLESTĪBA. Nebēdz projām! Tāda mīlestība pastāv, vai arī es likšu tai pastāvēt. Ne velti esmu burvestību meistars. Varbūt nav vērts pulēties? Un kā ar dzimumu uzticību? Vai tāda ir? Vai tā ir mīlestība? Un vai šī pretdabiskā kaislā tieksme būt kopā tikai ar vienu cilvēku vispār ir cilvēcīga? Un, ja ne, vai par veltām pūlēm tu arvien vēl tiec atalgots? Cilvēcīga vai necilvēcīga — vai no tās tiek kāds labums? Protams, netiek, tas ir pavisam dabiski. Un tomēr...

Dzīve ir gaužām jokaina, un nav nekā smieklīgāka par mīlestību, kas cenšas tikt līdzi laikam. Taču īsts burvestību meistars spēj panākt, lai publika gan smietos, gan raudātu. Nāve — tas ir pavisam cits stāsts. Par nāvi es nemūžam nedzīšu jokus. Tā stāv pāri manai varai.

Pret nāvi es allaž esmu modrs. Tā mani nepiemuļ-ķos. Es to uzreiz samanu. Nāvei tīk ierasties lempīga vientieša maskā; kāda ērmīga kārpiņa pēkšņi aug augdama, tumšs, villains kurmis aizrokas līdz pat kaula smadzenēm, vai arī vaigos iesveļas liegs drudža sārtums. Un tad, savu upuri pārsteigdams, parādās ņirdzīgais galvaskauss. Tikai ar mani nāvei nekas nesanāks. Es viņu gaidu. Es piesardzīgi uz to gatavojos.

Tāpat kā nāve, ari mīlestība ir apnicīgi bērnišķīga būšana, lai gan vīrieši vairāk tic mīlestībai. Sievietēm

tas ir pavisam citādi. Viņām ir savs, iedarbīgs noslēpums. Sievietes mīlestību neuztver nopietni un nekad to nopietni nav uztvērušas.

Tikai, lūdzu, nebēdz vēl projām! Vēl aizvien atceries — šis stāsts nav par mīlestību. Met mīlestību no galvas ārā! Parādīšu tev visas varas robežu pārsniegšanas iespējas. Sāksim ar nabaga rakstnieka dzīves cīniņiem. Viņš ir jūtīgs cilvēks. Talantīgs. Savā ziņā varbūt pat ģēnijs. Parādīšu tev mākslinieku, kas savas mākslas dēļ tiek satriekts lupatu lēveros. Un arī to, kāpēc viņš savu likteni pilnām ir nopelnījis. Vēl es viņu parādīšu kā viltīgu noziedznieku, kas prot dzīvi izbaudīt līdz mielēm. Ak, kādu tīksmi izjūt īsts mākslinieks, kad galu galā ir tapis par pēdīgo draņķi! Beidzot parādās viņa patiesā daba. Nav vairs vajadzības māžoties ar paša godu un cieņu. Izmanīgs arī tāds maitasgabals. Veikli ievelk citus savos tiklos. Atklāts un nekaunīgs sabiedrības ienaidnieks, kas pat negrasās slēpties aiz savas maucīgās mākslās. Kāds atvieglojums! Kāds prieks! Kāds slepens baudījums! Un kā viņš vēlāk atkal klust godavīrs. Blēža dzīve ir drausmīga sasprindzinājuma pilna.

Taču tas palīdz samierināties ar sabiedrību un piedot saviem tuvākajiem. Kad tas ir panākts, neviens vairs nav blēdis, iekams no tiesas nesavajagas naudas.

Un nu par vienu no satriecošākajiem stāstiem visā Hteratūras vēsturē. Par mūsu kultūras milžu intīmo dzivi. Īpaši par vienu nicināmu plānprātiņu. Par izsmalcinātības pasauli. Tātad nu mums ir nabaga censonīgā ģēnija pasaule, blēžu pasaule un izsmalcinātā literārā pasaule. Tas viss izrotāts ar nebeidzamu seksu, dažām āķīgām idejām, kas nevienu sevišķi neapstulbina un varbūt pat var likties saistošas. Un beidzot pievērsīsimies grandiozajam beigu cēlienam Holivudā, kur mūsu varonis sarauš visus savus apbalvojumus, naudu, slavu, skaistas sievietes... Un... nebēdz vēl projām!... ka tas viss pārvēršas pīšļos.

Ar to nepietiek? Tu to visu jau esi dzirdējis? Tikai neaizmirsti, ka es esmu burvestību meistars. Varu visus šos cilvēkus pārvērst patiesi dzīvās būtnēs. Varu tev parādīt, ko viņi īstenībā domā un jūt. Tu liesi par viņiem asaras, raudāsi par viņiem visiem, to es tev apsolu. Vai arī varbūt tikai pasmiesies. Lai nu kā, mūs gaida lieliska izklaidēšanās. Un šo to ari uzzināsim par dzīvi. Bet tas neko daudz mums nelīdzēs.

Zinu jau, zinu, ko tu tagad domā. Šis viltīgais bezgodis grib panākt, lai mēs pāršķiram lapu. Pag, nesteidzies ar secinājumiem — gribu tikai kaut ko tev pastāstīt. Kas tur ļauns? Pat ja es pats šo stāstu uztveru nopietni, tev taču tas nav jādara. Vari tikai patīkami pavadīt laiku.

Gribu celt tev priekšā kādu stāstu un ne pēc kā cita es nekāroju. Nealkstu ne panākumu, ne slavas, ne naudas. Taču tas nav nekas sevišķs — pēc tā kāro tikai retais — vienalga, vīrietis vai sieviete, nudien ne. Teikšu vēl vairāk — es nealkstu pat mīlestības. Kad biju jauns, sievietes dažkārt sacīja, ka mīlot mani par manām garajām skropstām. Man tas patika. Vēlāk viņas mani mīlēja par manu atjautību. Tad — par manu varu un naudu. Pēc tam — par manu talantu. Un pēdigi par manu pratu — dziļo, plašo prātu. Labi, lai tā butu — ari pret to es neiebilstu. Vienīgā sieviete, kas mani biedē, ir tā, kura mani mīl tikai manis paša dēļ. Ar viņu man saistās kāds nodoms. Man ir indes un dunči, un tumšas kapenes dziļās alās, kur viņu paslēpt uz mūžiem. Šo sievieti nedrīkst atstāt dzīvu. It īpaši tad, ja viņa ir seksuāli uzticīga, nekad nemelo un viņas acīs aizvien esmu pārāks par visu un visiem.

Šajā grāmatā daudz būs rakstīts par mīlestību, taču tā nav grāmata par mīlestību. Tā ir grāmata par karu. Mūžseno karu starp vīriešiem, kuri ir labi draugi. Par lielo «jauno» karu starp vīriešiem un sievietēm. Stāsts, protams, ir vecs, bet tikai nule tas nācis gaismā. Sieviešu atbrīvošanās kustības cīnītājas tic, ka ir atklājušas ko jaunu, taču īstenība viņu armijas tikai nokāpušas no partizānu kalniem. Jaukās, maigās sievietes allaž no slēpņiem uzbrukušas vīriešiem — gan šūpulī, gan virtuvē, gan guļamistabā. Un pie savu bērnu kapa — labākā vieta, kur nedzirdēt lūgšanos pēc žēlastības.

Aha, tu nodomāsi, šis vīrietis tur ļaunu prātu uz sievietēm. Nu nē, es sievietes nekad neesmu nīdis. No viņām iznāks krietnāki cilvēki nekā no vīriešiem, to tu vēl pieredzēsi. Taču patiesība ir tāda, ka vienīgi sievietes ir spējušas mani darīt nelaimīgu, un to viņas arī ir darījušas — jau no mana šūpuļa. To pašu tev pateiks gandrīz vai katrs vīrietis. Un nekas tur nav līdzams.

Kādu lielisku mērķi esmu sev izvirzījis! Zinu, zinu, šķiet, kas gan tur apstrīdams. Taču uzmanies! Es esmu veikls un viltīgs stāstnieks, ne jau nu kāds no taviem pārjūtigajiem, viegli ievainojamiem māksliniekiem. Esmu krietni nodrošinājies. Manā rīcībā ir vēl dažs pārsteigums.

Labi, pietiek. Laiks ķerties pie darba. Ar tavu atļauju laiks sākt un laiks beigt.

Šis nu bija Osano lieliskais romāns, grāmata, kurai vajadzēja atnest viņam Nobela prēmiju, atjaunot viņa izbijušo diženību. Žēl, ka viņš to neuzrakstīja.

Lieki jautāt, vai Osano ir bijis liels blēdis mākslā, kā var spriest pēc šīm lappusēm. Varbūt tas piederējās pie viņa ģenialitātes. Viņš gribēja savā iekšējā pasaulē dalīties ar ārpasauli, tas arī ir viss. Un nu viņa beidzamais joks — man atstātās lappuses. Jā, joks, jo mēs esam ļoti atšķirīgi rakstnieki. Viņš ar tik plašu vērienu. Bet es, to tikai šobrīd saprotu, — bez jebkāda vēriena.

Nekad neesmu aizrāvies ar Osano darbiem. Es pat lāgā nezinu, vai esmu viņā mīlējis cilvēku. Bet rakstnieku es viņa mīlēju. Un tāpēc esmu nolēmis — nezinu, vai uz laimi vai varbūt lai smeltos spēku, vai vēl varbūt vienīgi aiz blēdības — šīs Osano rakstītās lappuses izmantot par savējām. Sagrozīt vajadzēja tikai vienu rindiņu. Man nāve aizvien ir bijis pārsteigums.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Man nav pagātnes. To Dženella nespēja saprast. Ka esmu sācies tikai pats no sevis. Ka man nav ne vecvecāku, ne vecāku, ne tēvoču, ne krustmāšu, ne ģimenes draugu, ne māsīcu un brālēnu. Ka man nav nekādu bērnības atmiņu par īpašām mājām vai īpašu virtuvi. Ka man nav ne savas pilsētas, ne ciema, ne lauku. Ka mana dzīve sākusies ar mani pašu un manu brāli Arturu. Dženella nesaprata arī, ka, manai pasaulei izplešoties, kad tajā iekļāvās Valerija un bērni, un viņas ģimene, kad es dzīvoju kopā ar viņu vienā pilsētā, vienā mājā, pats kļuvu vīrs un tēvs, — ka viņi tapa par manu realitāti un manu pestīšanu. Taču nu man par Dženellu vairs nav jāraizējas. Neesmu viņu redzējis vairāk nekā divus gadus, un ir pagājuši trīs gadi kopš Osano nāves.

Man ir neizturami grūti atcerēties Artiju, un, pat iedomājoties viņa vārdu, es nespēju novaldīt asaras, bet brālis ir vienīgais, kura dēļ savā mūžā esmu raudājis.

Pēdējos divus gadus esmu sēdējis mājās savā kabinetā, lasījis, rakstījis un bijis paraugtēvs un paraugvīrs. Reizēm aizbraucu ar draugiem vakariņās, taču man patīk par sevi domāt kā par cilvēku, kas beidzot kļuvis nopietns, par sevi pārliecināts. Ka turpmāk dzīvošu tā, kā dzīvo gudri vīri, izglītoti cilvēki. Ka dēku laiks palicis pagātnē. Īsi sakot, lūdzu Dievu, lai dzīve man vairs negatavo nekādus pārsteigumus. Savas istabas patvērumā, apkrāvies ar savām burvju grāmatām — Ostinu, Dikensu, Dostojevski, Džoisu, Hemingveju, Dreizeru un, beidzot, Osano, es jutos nokausēts, kā dzīvnieks, kas neskaitāmas reizes bēdzis no vajātājiem, iekams sasniedzis drošu paslēptuvi.

Es zināju, kas notiek zem manis mājā, no kuras sākas mans patiesais dzīves stāsts, — tur mana sieva rosās pa virtuvi, gatavodama svētdienas pusdienas. Mani bērni sēž pie televizora vai savā istabā spēlē kārtis, un, zinot, ka viņi tur ir, man skumjas savā kabinetā likās panesamas.

Es pārlasīju visas Osano grāmatas, un sākumposmā viņš tiešām ir bijis izcils rakstnieks. Mēģināju analizēt Osano vēlākās neveiksmes, izprast, kāpēc viņš nespēja pabeigt savu lielo romānu. Rakstnieka darbu viņš sāka ar izbrīnu par apkārtējo pasauli un cilvēkiem tajā. Un pabeidza to, brīnīdamies pats par sevi. Ar katru darbu aizvien vairāk varēja just, ka viņš pats savu dzīvi grib padarīt par leģendu. Viņš rakstīja vairak pasaulei nekā pats sev. Ik rindiņa sauktin sauca pēc uzmanības Osano, nevis viņa mākslai. Viņš vēlējās, lai ikviens zinātu, cik viņš ir gudrs, cik izcils. Osano rūpēja, lai pat viņa radītie tēli lieliskumā nepārspētu viņu pašu. Ka vēderrunātājs, kam skauž paša radītās lelles izraisītie smiekli. Tas viņu apkauno. Un tomēr es par Osano varu domāt tikai kā par dižu cilvēku. Brīnīties par viņa biedējošo cilvēcību, tikpat biedējošo mīlestību pret dzīvi, par viņa spožo talantu un brīnišķīgajiem brižiem, kas pavadīti kopā ar viņu.

Kā gan es varētu par Osano runāt kā par caurkritušu mākslinieku, ja viņa veikums, kaut arī ar vienu otru trūkumu, ir nesalīdzināmi lielāks par manējo? No prāta neiziet aizvien pieaugošais pārsteigums, ko es piedzīvoju, pēc novēlējuma pārskatīdams viņa atstātos papīrus un nespēdams atrast pat ne pēdas no viņa iesāktā romāna. Nespēju ticēt, ka Osano ir tāds blēdis, ka visus šos gadus izlicies rakstām, bet īstenībā niekojies ar šīm piezīmēm. Beidzot es sapratu, ka viņš jau sen ir sevi izsmēlis. Un ka pēdējo joku izspēlējis nevis ļaunprātīgi un ne aiz viltības, bet gan tikai tāpēc, ka tas viņu uzjautrināja. Un ienesa naudu.

Osano bija sarakstījis daudz izcilu prozas darbu, paudis ne vienu vien savai paaudzei nozīmīgu ideju, taču viņu sajūsmināja nelieša loma. Es izlasīju visas viņa piezīmes — vairāk nekā piecsimt aprakstītu garu, dzeltenu lapu. Piezīmes bija spoži uzrakstītas. Taču būtībā piezīmes nav nekas.

To visu zinādams, es pievērsos domām par sevi. Tam, ka esmu rakstījis mirstīgas grāmatas. Ka, laimes mazāk apveltīts, es mēģināju dzīvot bez ilūzijām un bez riska. Ka nespēju līdzināties Osano mīlestībā pret dzīvi un ticībā dzīvei. Atcerējos, ko Osano bija teicis par dzīvi — tā allaž mēģinās tevi piebeigt. Varbūt tāpēc viņš dzīvoja tik negausīgi, tik nikni cīnījās pret likteņa triecieniem un pret jebkuriem pazemojumiem.

Pirms daudziem gadiem Džordans bija notēmējis šaujamo pret savu galvu un nospiedis sprūdu. Osano dzīvoja pilnvērtīgu dzīvi un pielika tai punktu brīdī, kad izvēles vairs nebija. Bet es pūlējos no dzīves aizbēgt, uzmaucis galvā burvja cepuri. Es atcerējos, ko vēl Osano bija sacījis: «Dzīve aizvien nostājas cilvēkam ceļā.» Un es sapratu, ko viņš ar to gribējis teikt. Rakstniekam dzīve ir kā tāds caurredzams rēgs, kas līdz ar gadiem kļūst arvien bālāks un bālāks, un varbūt tieši tāpēc Osano pārstāja rakstīt.

Aiz mana kabineta logiem krita smagas sniega pārslas. Baltums pārklāja kailos, pelēkos koku zarus, apsedza ziemas zālāja žulgani brūno zaļumu. Ja man piemistu slieksme uz jūtelību, es virpuļojošajās pārslās it viegli saskatītu blāvojam Osano un Artija smaidošo seju. Taču es šādā jūtelībā neielaidos. Nebiju tik sentimentāls, nedz radis pakļauties savām iegribām, nedz ari izjutu tādu žēlumu pret sevi. Varēju dzīvot bez viņiem. Viņu nave manu dzīvi nenoplicināja, lai gan viņi varbūt to būtu vēlējušies.

Nē, šeit, šajā darbistabā, es jutos drošībā. Silti kā veģis krāsnī. Pasargāts no aukainā vēja, kas svieda virpuļojošās sniegpārslas pret manu logu rūtīm. No savas istabas es šoziem laukā neiešu, neparko.

Visi ceļi apledojuši, automašīna var slīdēt, un mani sakropļotu var pievākt nāve. Vīrusu radīta saaukstēšanās var sapostīt manu miesu un asinis. Mani apdraud ne vien nāve, bet arī neskaitāmas citas briesmas. Es apzinājos, ka nāve var infiltrēt savus spiegus manā mājā un pat manās smadzenēs. Pret tiem es kā mācēdams centos nodrošināties.

Pie visām darbistabas sienām es izliku diagrammas. Sava darba, savas pestīšanas, savu aizsargbruņu grafiskus attēlus. Nodarbojos ar pētījumiem grāmatai par Romas impēriju, lai nogrimtu un noslēgtos pagātnē. Nodarbojos ar pētījumiem romānam par divdesmit piekto gadsimtu, ja man sagribējās paslēpties nākotnē. Simtiem grāmatu, kaudzēs sakrautas, gaidīja, lai es tās lasitu, gaidīja, lai aplenktu manas smadzenes.

Piebīdījis pie loga lielu, mīkstu atzveltni, es omulīgi vēroju no debesim birstošo sniegu. Iedūcās zummers no virtuves. Vakariņas gatavas. Mani gaidīja ģimene — mana sieva un mani bērni. Kas, pie velna, ar viņiem noticis visu šo laiku? Nenolaidu skatienu no sniega, kas jau bija savērpies īstā putenī. Ārpasauli sedza viens vienīgs nebeidzams baltums. Zummers iedūcās atkal, jau neatlaidīgāk. Bijis es dzīvs, tūdaļ pieceltos, nokāptu lejā jauki mājīgajā ēdamistabā un laimīgs sēstos pie vakariņu galda. Es lūkojos sniegā. Zummers iedūcās vēlreiz.

Ieskatījos darba diagrammā. Biju uzrakstījis pirmo nodaļu romānam par Romas impēriju un desmit lappuses piezīmju romānam par divdesmit piekto gadsimtu. Tai mirklī izlēmu, ka rakstīšu par nākotni.

Zummers iedūcās no jauna — dūca ilgi un uzstājīgi. Aizslēdzu darbistabas durvis, nokāpu lejā ēdamistabā un, sperdams soli pār slieksni, atviegloti nopūtos.

Tur nu viņi visi bija. Bērni tikpat kā jau pieauguši un drīz aizies savā dzīvē. Valerija, jauka un daiļa, ģērbusies glītā mājastērpā, aizsējusies priekšautu, skaistie tumšie mati sasukāti atpakaļ un cieši saņemti uz pakauša. Viņa bija pietvīkusi — varbūt no karstuma virtuvē, bet varbūt sarunājusi pēc vakariņām tikšanos ar mīļāko? Vai tas ir iespējams? To uzzināt man nav lemts. Pat ja tā, vai gan dzīve nav tā vērta, lai savas jūtas apvaldītu?

Apsēdos galda galā. Jokojos ar bērniem. Edu. Uzsmaidīju Valerijai un paslavēju ēdamo. Pēc vakariņām kāpšu atkal augša savā istabā, strādāšu un jutīšos dzīvs.

Osano, Melomar, Artij, Džordan, man ir skumji bez jums. Bet jūs mani nedabūsiet. Visi mani mīļie, kuri te sēž ap galdu, — jā, ar viņiem kādudien tas var notikt, un par to man jāraizējas.

Vakariņu laikā piezvanīja Kālijs un lūdza, lai nākamajā dienā es viņu sagaidu lidostā. Viņš brauc uz Ņujorku darīšanās. Vairāk nekā gadu nebiju no Kālijā saņēmis nekādu ziņu, un pēc balss sapratu, ka viņš iekūlies nepatikšanās.

Lidostā ierados stipri agri, sapirkos žurnālus, palasīju, tad gāju uzkost sviestmaizi un iedzert kafiju. Izdzirdējis, ka Lasvegasas lidmašīna tobrīd nolaižas, devos uz bagāžas nodalījumu, kur aizvien biju Kāliju gaidījis. Kā vienmēr Ņujorkā, bagāža uz slīdlentes parādījās tikai pēc kādām divdesmit minūtēm. Ap izsniegšanas ierīci jau bija sapulcējies prāvs pasažieru pūlis, bet Kāliju arvien vēl nemanīja. Es joprojām viņu gaidīju. Pūlis tapa aizvien retāks, un beidzot uz slīdlentes bija palikušas vairs tikai dažas ceļasomas.

Piezvanīju uz mājām un apvaicājos, vai no Kālijā nav pienākusi kāda ziņa, bet Valerija atbildēja noliedzoši. Tad zvanīju uz Trans-World Air Lines aģentūras informācijas biroju un vaicāju, vai ar šo lidmašīnu ir braucis Kālijs Kross. Saņēmu atbildi, ka biļete gan pasūtīta, bet pasažieris uz lidmašīnu nav ieradies. Pēc tam piezvanīju uz Vegasu, un viesnīcā «Zanadu» atsaucās Kālijā sekretāre. Jā, viņa teica, cik viņai zināms, Kālijs esot aizbraucis uz Ņujorku. Vegasā Kālijā neesot, tas sekretārei bija zināms, un viņš atgriezīšoties pēc vairākām dienām. Man tas nelikās nekas sevišķs. Tātad Kāliju kaut kas aizkavējis. Viņš viesnīcas darīšanās pastāvīgi braukāja ne vien pa Savienotajām Valstīm, bet arī pa visu pasauli. Droši vien kāds neparedzēts gadījums pēdējā mirklī licis Kalijam grozīt nodomus, un es nešaubījos, ka viņš man to paziņos. Taču kaut kur apziņas dzīlēs sarosījās urdiga doma, ka agrāk Kālijs nekad nav mani veltīgi apgrūtinājis, aizvien laikus ir paziņojis, ja gadījās mainīt plānus, un ka viņš ir pārāk pieklājīgs, lai liktu man stundām pa tukšo nīkt lidostā, labi zinādams, ka šurp nebrauks. Tomēr gandrīz nedēļu es nekādu ziņu par Kāliju nesaņēmu, neko man neizdevās noskaidrot, un tad beidzot nolēmu zvanīt Grounveltam.

Grounvelts nopriecājās, ka esmu piezvanījis, un viņa balss skanēja ņipri, kā spēkavīram. Es pastāstīju, kas gadījies, un vaicāju, kur gan Kālijs varētu būt, piebilzdams, ka uzskatīju par savu pienākumu sazināties ar Grounveltu.

— Ir noticis kaut kas tāds, par ko nevar runāt pa telefonu, — Grounvelts atbildēja. — Bet tu taču varētu braukt šurp, pāris dienu paciemoties pie manis viesnīcā, un tad tavs prāts nomierinātos.

Piecdesmit otra nodaļa

Uzaicināts ierasties Grounvelta apartamentos, Kālijs tūdaļ pieteica sarunu ar Mērlinu.

Kālijs zināja, par ko Grounvelts vēlas runāt, un viņš zināja ari, ka ir laiks padomāt par izlocīšanos no ķibeles. Pa tālruni viņš Mērlinam pateica, ka ar nākamā rīta lidmašīnu brauks uz Ņujorku, un lūdza draugu lidostā viņu sagaidīt, piebilzdams, ka tas ir ļoti svarīgi, jo vajadzīga Mērlina palīdzība.

Beidzot iegājis Grounvelta apartamentos, Kālijs pūlējās pēc šefa sejas «nolasīt» draudošās briesmas, taču tikai ieraudzīja, cik stipri šis cilvēks ir pārvērties desmit gados, kamēr viņš bija tam kalpojis. Pārciestā trieka Grounvelta acu baltumos, vaigos un pat uz pieres bija atstājusi sīku sarkanu asinsvadu tīklu. Saltās zilās acis šķita sasalušas ledū. Ari augumā Grounvelts likās sarucis īsāks un izskatījās nesalīdzināmi vārgāks. Un tomēr Kālijs no šefa joprojām baidījās.

Grounvelts, kā vienmēr, palūdza Kāliju sajaukt abiem parasto dzeramo — skotu viskiju ar sodu. Tad viņš sacīja:

— Rīt Vegasā ieradīsies Džonijs Santadio. Viņš grib zināt tikai vienu. Vai Azartspēļu uzraudzības komisija viņam izsniegs šīs viesnīcas līdzīpašnieka licenci vai arī tas nenotiks?

— Atbilde jums ir zināma, — atbildēja Kālijs.

— Domāju, ka zinu, — sacīja Grounvelts. — Un vēl es zinu, ka tu Džonijam teici — pasākums ir pilnīgi drošs. Ka viss jau ir norunāts. Nekā cita es nezinu.

— Nekādu licenci viņš nedabūs, — teica Kālijs. — Man neizdevās to nokārtot.

Grounvelts pamāja ar galvu.

— Zinot Džonija pagātni, tu riskēji, sacīdams, ka tas

ir droši. Un kā būs ar viņa simt tūkstošiem?

— Tos es glabāju kases seifā, — Kālijs atbildēja.

— Viņš tos var saņemt, kad vien vēlas.

— Labi, — teica Grounvelts. — Labi. Tas Džoniju iepriecinās.

Abi atlaidās krēslos un lēnām sūca viskiju. Abi gatavojās īstajai kaujai, īstajam jautājumam. Tad Grounvelts nesteidzīgi sacīja:

— Kā tu, tā es — mēs abi zinām īpašo iemeslu,

kāpēc Džonijs brauc šurp uz Vegasu. Tu apsolīji pieru

nāt tiesnesi Brianku, lai Džonija radiniekam par krāpšanu un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas piespriestu nosacītu sodu. Vakar viņa radinieks tika sodīts ar pieciem gadiem ieslodzījuma. Ceru, ka spēsi dot atbildi, kāpēc tas ir noticis.

— Nekādas atbildes man nav, — sacīja Kālijs.

— Tiesnesim Briankam es samaksāju tos četrdesmit stabus, ko man iedeva misters Santadio. Tas ir viss, ko es varēju darīt. Šī ir pirmā reize, kad tiesnesis Brian-ka neizpilda man doto solījumu. Varbūt izdosies, taču viņš, šķiet, no manis izvairās.

— Tu zini, ka Džonijam netrūkst ko sacīt par to, kas notiek šai viesnīcā, — Grounvelts turpināja, — un, ja viņš teiks, ka tevi jāpadzen, man tas būs jādara. Tu zini, Kalij, ka manās rokās nav vairs tās varas, kas bija pirms triekas. Vajadzēja pārdot daļu viesnīcas. Patlaban esmu tikai izsūtāmais, fasāde. Es nevaru tev palīdzēt.

Kālijs smējās.

— Velns ar’ ārā! No padzīšanas es itin nemaz nebaidos. Es baidos, ka mani var nogalināt.

— Nu nē, — sacīja Grounvelts, — nē, nē. Tik nopietni tas vis nav. — Viņš uzsmaidīja Kalijam, kā tēvs varētu uzsmaidīt dēlam. — Tev tiešām tas liekas tik nopietni?

Pēkšņi sasprindzinājums atslāba, Kālijs iedzēra krietnu malku viskija un juta bezgalīgu atvieglojumu.

— Esmu gatavs uz visu, — viņš teica, — padzeniet mani kaut tūlit pat!

Grounvelts uzsita Kalijam uz pleca.

— Nesteidzies priekšlaikus! — viņš sacīja. — Džonijs zina, cik daudz šos divus gadus kopš manas saslimšanas tu esi darījis viesnīcas labā. Tu esi pastrādājis brīnumu darbus. Pratis ienākumus palielināt par veselu miljonu dolāru. Un tas ir pats svarīgākais. Ne jau man vien, bet arī tādiem zēniem kā Džonijs. Protams, tu esi pieļāvis ari vienu otru kļūdu. Par to viņam, jāatzīst, ir zobs uz tevi, it īpaši par savu radinieku, kuram nu jātup aiz restēm, kaut tu iestāstīji, ka bažām nav pamata. Ka tiesnesis Brianka ir pilnīgi tavās rokās. Džonijs nesaprot, kā tu varēji kaut ko tādu samuldēt un pēc tam ne velna neizdarīt.

Kālijs papurināja galvu.

— Es pats nekā nesaprotu, — viņš teica. — Pēdējos piecus gadus Brianka ir bijis pilnīgi manā kabatā, it īpaši kopš tā laika, kad viņu sāka apstrādāt šī mazā gaišmatainā Čārlija.

Grounvelts iesmējās.

— Jā, jā, atceros. Tāds smuks meitēns. Lāga dvēsele.

— Tiesa, — Kālijs piekrita. — Tiesnesis bija pēc viņas kā apsēsts. Vadāja sev līdzi uz Meksiku, kad brauca tur veselu nedēļu ar laivu makšķerēt. Viņš teica, ka ar Cārliju nekad negarlaikojoties. Burvīga meitene.

Tikai to gan Kālijs atturējās Grounveltam atklāt, ko par tiesnesi viņam bija stāstījusi Čārlija. Kā viņa gājusi tiesneša kabinetā un, kad viņš jau uzģērbis mantiju, lai dotos uz tiesas spriešanu, nobrucinājusi šim uzblīdušo bikšupriekšu. Un kā sešdesmitgadīgo tiesnesi piespiedusi viņu laivā samīlēt pa franču modei un kā šis pēc tam jozis uz kajīti, grābis viskija pudeli un skalojis kaklu, lai izdabūtu no rīkles mikrobus. Vecišķais tiesnesis līdz tam šādu numuru nekad vēl nebija atļāvies. Bet pēcāk, Čārlija Brauna stāstīja, esot to vien gribējis, tiecies pēc šādas mīlēšanās kā bērns pēc saldējuma. To atcerēdamies, Kālijs viegli pasmaidīja, tad attapies ieklausījās Grounvelta sacītajā.

— Man šķiet, es zinu, kā tu visu vari vēl vērst par labu. Santadio, nenoliegšu, ir pārskaities. Viņš vai verd aiz niknuma, bet manā varā ir viņu atvēsināt. Tev uz karstām pēdām jāizdara viens veikls gājiens, un es zinu, kāds tas ir. Japānā uz mums gaida vēl trīs miljoni. Viens no tiem pienākas Džonijam. Ja varēsi tos tur pievākt, kā reiz jau tev izdevās, domāju, ka par miljonu dolāru Džonijs tev piedos. Tikai paturi prātā — šoreiz tas būs daudz bīstamāk.

Kālijs pārsteigumā iepleta acis, tad piesardzīgi uzdeva pirmo jautājumu:

— Vai Santadio zinās, ka es braucu? — Ja Grounvelts teiks, ka Džonijs zina, Kālijs no šā darījuma atteiksies. Taču Grounvelts, skatīdamies Kalijam tieši acīs, sacīja:

— Mana iecere un arī mans ieteikums — par šo braucienu nesaki nevienam ne pušplēsta vārda, itin nevienam. Laidies šodien pat uz Losandželosu, tur pārsēdies Tokijas lidmašīnā un būsi Japānā, iekams Džonijs Santadio nokļūs līdz šejienei, un tad es viņam pateikšu, ka esi no Vegasas izbraucis. Kamēr būsi ceļā, es sagatavošu visu, kas nepieciešams naudas saņemšanai. Ne no kādiem nepazīstamiem cilvēkiem tev nav jābaidās, mēs visu nokārtosim ar mušu vecā drauga Fumiro starpniecību.

Līdzko Grounvelts pieminēja Fumiro vārdu, Kalijam visas aizdomas izgaisa.

— Labi, — viņš sacīja. — Izdarīšu. Biju gan nolēmis braukt uz Ņujorku, lai tiktos ar Mērlinu, un viņš mani gaidīs lidosta, tāpēc vajadzētu viņam piezvanīt.

— Nē, — Grounvelts iebilda. — Nekad nav zināms, vai kāds sarunu nenoklausās, un arī Mērlins var izpļāpāties. Par viņu parūpēšos es. Paziņošu, lai nebrauc tev pretī. Pat pasūtīto biļeti neatsauc. Tā tiks nojauktas pēdas. Džonijam teikšu, ka esi aizlidojis uz Ņujorku. Tev būs lielisks aizsegs. Norunāts?

— Norunāts! — Kālijs atsaucās.

Grounvelts paspieda viņam roku un uzplikšķināja pa plecu.

— Taisies, cik ātri vien vari, turp un tikpat ātri atkal atpakaļ! — Grounvelts teica. — Ja tu atgriezīsies, pārvezdams visu naudu, apsolu, ka ar Džoniju Santadio būsi rēķinus noslēdzis. Ne par ko tev vairs nevajadzēs raizēties.

Vakarā pirms izlidošanas uz Japānu Kālijs piezvanīja divām pazīstamām meičām. Abas neprofesionālas prostitūtas. Vienai vīrs bija zāles pārzinis kādā Galvenās ielas viesnīcā. Šīs meičas vārds bija Kristīne Leso.

— Kristīn, — Kālijs sacīja, — vai tu nejūti vēlēšanos mazliet pakulstīties?

— Kāpēc ne? — Kristīne piekrita. — Cik tu par to atskaitīsi no mana parāda?

Par kulstīšanos Kālijs parasti maksu divkāršoja, un tas nozīmēja divsimt dolārus. Nu, pie velna, viņš nosprieda, braukšu uz Japānu, un kas zina, kā man tur klāsies.

— Atskaitīšu piecus simtus.

Līnijas otrā galā Kristīnei aizrāvās elpa.

— Apžēliņ! — viņa izdvesa. — Tad nu gan būs kulstīšanās. Ar ko man būs jādodas ringā — varbūt ar gorillu?

— Neraizējies! — Kālijs atbildēja. — Tev taču allaž arī pašai ticis kāds prieciņš, vai tad ne?

— Kad? — Kristīne pavaicāja.

— Sarunāsim tā paagrāk, — Kālijs atbildēja. — Man rīt jātiek uz pirmo lidmašīnu. Būsi?

— Protams, — Kristīne piekrita. — Laikam jāsaprot, ka vakariņās tu mani neaicināsi?

— Nē, — Kālijs atbildēja. — Man vēl pārāk daudz darāmā. Vakariņām neatliks laika.

Nolicis klausuli, Kālijs atvēra galda atvilktni un izņēma nelielu žūksnīti baltu lapiņu. Tās bija Kristīnes parādzīmes, kopsummā par trīs tūkstošiem dolāru.

Kālijs aizdomājās par noslēpumaino sievietes dabu. Kristīne bija glīta, divdesmit astoņus gadus veca, bet jau galīgi iestigusi azartspēlēs. Divos gados viņa bija nospēlējusies tiktāl, ka parāds jau sasniedza divdesmit tūkstošus. Kristīne bija piezvanījusi Kalijam uz biroju un atnākusi piedāvājās šos divdesmit tūkstošus atstrādāt, brīvajos brīžos piekopjot prostitūciju. Gan tikai ar norunu, ka klientus pieņems vienīgi ar Kālijā starpniecību, jo baidījās, ka viņas gaitas var nākt ausīs vīram.

Kālijs bija pūlējies Kristīni no šā nodoma atrunat.

— Ja vīrs to uzzinās, viņš tevi nositis, — Kālijs sacīja.

— Drīzāk viņš mani nositīs, uzzinājis par divdesmit tūkstošus lielo parādu, — Kristīne atbildēja. — Kāda gan tur atšķirība? Turklāt tu taču zini, ka es nespēju atturēties no spēlēšanas. Varbūt kāds klients ziedos man pa kāršu partijai vai vismaz ļaus spēlēt viņa vietā.

Kālijs beidzot bija piekritis. Piedevām viņš Kristīni iekārtoja par viesnīcas «Zanadu» produktu un dzērienu sagādes pārziņa sekretāri.

Kristīne viņam patika, un vismaz reizi nedēļa viņi novakari pavadīja gultā Kālijā viesnīcas numurā. Pēc neilga laika Kālijs meičai ierādīja kulstīšanos, un viņai šī izprieca iepatikās.

Kālijs izņēma vienu piecsimt dolāru parādzīmi un saplēsa. Pēc tam pēkšņā ierosmē saplēsa visas Kristīnes parādzīmes un iemeta papīrgrozā. Kad pārbrauks no Japānas, būs jāpapūlas šo summu kaut kā norakstīt, bet par to viņš domās vēlāk. Kristīne bija lādzīga meitene. Ja notiks kas ļauns, Kālijs gribēja, lai Kristīne paliktu brīva no parādiem.

Laiku kavēdams, Kālijs sakārtoja rakstāmgaldu, tad devās uz saviem apartamentiem. Pasūtījis numurā atvēsinātu šampanieti, viņš piezvanīja Čārlijai Braunai. Pēc tam nomazgājās dušā un apvilka pidžamu. Elegantā pidžama bija šūdināta no balta zīda, ar sarkanu apmalojumu un Kālijā iniciāļiem uz krūšu kabatas.

Pirmā ieradās Čārlija Brauna, un Kālijs viņu pacienāja ar šampanieti. Pēc mirkļa klāt bija arī Kristīne. Visi trīs brīdi patērzēja, un pirms došanās uz guļamistabu Kālijs lika meičām izdzert visu pudeli.

Lai gan iepriekš pilsētā jau tikušās, Čārlija un Kristīne viena no otras mazliet kautrējās. Kālijs teica, lai abas izģērbjas, un ari pats nometa pidžamu.

Visi trīs kaili iegūlās gultā, un Kālijs sākumā ar meičām tikai pajokoja, reizēm noskūpstīja un noglāstīja krūtis. Tad, apskāvis abas ap kaklu, piebīdīja vienu pie otras. Meičas zināja, kas no viņām tiek gaidīts, un metās skūpstīties.

Kālijs pacēla Cārliju, jo tā bija vieglāka, pats paslīdēja apakšā, tā ka abas sievietes atradās cieši kopā.

— Sāciet nu! — viņš sacīja. — Manīsiet, cik tas ir patīkami. Pašas to labi zināt

Kālijs ielika roku starp Čārlijas Braunas kājām, pats paliecās uz priekšu un noskūpstīja Kristīni, tad sastūma sievietes vēl ciešāk kopā.

Pagāja krietns brīdis, iekams viņas iesila. Sākumā likās biklas, nogaidošas. Tā tas ir vienmēr, Kālijs nodomāja, pats lēnītēm šļūkdams atpakaļ, līdz gultas kājgalī pieslējās sēdus.

Vērojot sievietes mīlamies, Kāliju pamazām pārņēma dīvains rāms miers. Viņam, tik ciniskam attieksmē pret sievietēm, šis skats likās pats jaukākais, ko viņš dzīvē pieredzējis. Kā vienai, tā otrai augums bija kārdinošs, seja skaista, un abas izbaudīja tādu kvēli, kādu nekad nebūtu jutušas pret viņu. Sieviešu mīlas rotaļās Kālijs varētu nolūkoties mūžīgi.

Viņš piecēlās no gultas un apsēdās krēslā. Abas sievietes pārņēma arvien ugunīgāka kaisle. Kālijs vēroja, kā viņas sakļaujas, savijas, kā parādās te vienas, te otras mugura, līdz beidzot, uzvilnījušas nevaldāmās beigu saldkaisles bangās, viņas palika klusu un mierīgi guļam vienotras skaujās.

Kālijs piegāja pie gultas, noskūpstīja viņas un, nogūlies starp abām, sacīja:

— Nedariet vairs neko! Tagad bridi pagulēsim miegā.

Kālijs iesnaudās, un, kad pamodās, abas sievietes jau apģērbušās sēdēja viesistabā un līksmi čaloja.

Izņēmis no kabatas portfeļa piecas simtdolāru banknotes, viņš tās pasniedza Cārlijai Braunai.

Čārlija noskūpstīja Kāliju, novēlēja labunakti un atstāja viņu divatā ar Kristīni.

Apsēdies uz dīvāna, Kālijs apskāva Kristīni un maigi noskūpstīja.

— Es saplēsu tavas parādzīmes, — viņš sacīja. — Par tām tev vairs nav jāraizējas, un kasieri palūgšu tev izsniegt žetonus par piecsimt dolāriem, lai tu šovakar varētu mazliet uzspēlēt.

Kristine iesmējusies teica:

— Es nespēju tam noticēt, Kalij. Beidzot ari tu esi kļuvis pamuļķigs.

— Parādi, kurš nav pamuļķis! — Kālijs atsaucās. — Taču velns ar viņiem! Tu visus šos gadus esi bijusi lāga pašu puika. Tagad vari uzskatīt sevi par brivu cilvēku.

Kristīne viņu apskāva, piekļāvās viņam pie pleca, klusu jautādama:

— Kāpēc tu, Kalij, sauc to par kulstīšanos? Nu to, kad salaid mani kopā ar otru meiteni?

Kalijam sanāca smiekli.

— Tāpēc vien, ka man šis vārds patīk. Tas šķiet šai darbībai īsti piemērots.

— Tu taču par to mani nenosodi, ko? — Kristīne jautāja.

— Nē, — Kālijs atbildēja. — Man tas liekas pats brīnišķīgākais, ko vien esmu redzējis.

Kad Kristīne aizgāja, Kālijs vairs nespēja iemigt. Beidzot viņš nokāpa lejā kazino. Kristīne spēlēja blekdžeku. Viņai priekšā uz galda bija melno simtdolāru žetonu kaudzīte.

Ar rokas mājienu paaicinājusi Kāliju, viņa tam līksmi uzsmaidīja.

— Šī nakts man nes veiksmi, — viņa sacīja. — Esmu jau laimējusi divpadsmit tūkstošus.

Paņēmusi no kaudzītes vairākus žetonus, Kristīne ielika tos Kalijam saujā.

— Tie ir tavi, — viņa teica. — Gribu tos atdot tev.

Kālijs izskaitīja žetonus. Divdesmit. Tātad tūkstoš dolāru.

Smiedamies viņš sacīja:

— Labi, es tos paglabāšu. Gan jau kādudien tev ieva-jadzēsies spēlēšanai. — Tad viņš devās uz savu biroju un iebēra žetonus rakstāmgalda atvilktnē. Vajadzētu piezvanīt Mērlinam, iešāvās prātā, tomēr viņš šo domu noraidīja.

Kālijs pārlaida skatienu savam kabinetam. Likās, viss ir izdarīts, tomēr neatstāja sajūta, ka kaut kas palicis

nepaveikts, it kā, pārskaitot kāršu kavu, viņš būtu atklājis, ka trūkst dažu nozīmīgu kāršu. Bet nu jau bija par

vēlu. Pēc pāris stundām viņš būs Losandželosā un kāps lidmašīnā, lai brauktu uz Tokiju.

Tokijā Kālijs ar taksometru aizbrauca uz Fumiro biroju. Pilsētas ielas bija ļaužu pārpildītas, daudziem cilvēkiem kā ķirurgiem seju aizsedza balta marles maska aizsardzībai pret baciļiem piesātināto gaisu. Marles maskas valkaja pat koši sarkanās jakās ģērbušies celtniecības strādnieki ar baltu aizsargķiveri galvā. Šis skats nezin

kāpēc Kalijam šķebināja dūšu. Tomēr viņš nosprieda, ka nelabumu rada paša satraukums par braucienu.

Fumiro viņu saņēma ar sirsnīgu rokasspiedienu un platu smaidu.

— Kāds prieks jūs atkal redzēt, mister Kros! — Fumiro sacīja. — Mēs parūpēsimies, lai jūsu brauciens izdotos un lai jūs mūsu zemē patīkami pavadītu laiku. Ja kaut kas bus vajadzīgs, pasakiet tikai to manam palīgam!

Viņi sēdēja ļoti modemi amerikāņu gaumē iekārtotājā Fumiro birojā un varēja droši runāt.

— Savu ceļasomu es atstāju viesnicā, — sacīja Kālijs,

— un gribu zināt, kad to vest šurp uz jūsu biroju.

— Pirmdien, — Fumiro atbildēja. — Nedēļas nogalē neko nav iespējams nokārtot. Rītvakar es savās mājās rīkoju viesības un esmu pārliecināts, ka jūs tur jauki izklaidēsieties.

— Liels paldies, taču man gribas atpūsties, — Kālijs atbildēja. — Nejūtos visai labi, arī lidojums bija ilgs un nogurdinošs.

— Jā, jā, kā tad, es saprotu, — sacīja Fumiro. — Man ir laba ideja. Jogavarā ir tāda neliela provinces viesnīciņa. Stundas braucienā no šejienes. Aizsūtīšu jums savu limuzīnu. Tā ir pati skaistākā vieta Japānā. Klusums, viss kā radīts labai atpūtai. Tur ir masieres, un es parūpēšos, lai jūs uzņem arī citas meitenes. Pimšķirīgas maltītes. Protams, japāņu virtuve. Nebaidoties no nevēlamas uzmanības, tur brīvos brīžus ar mīļākām pavada visi Japānas dižvīri. Tur jūs bez raizēm varēsiet atpūsties, pirmdien kā no jauna piedzimis atgriezīsieties Tokijā, un es naudu jau būšu sagatavojis.

Kālijs apsvēra piedāvājumu. Kamēr nauda nav viņa rokās, nekādas briesmas nedraud, un doma par atpūtu provinces viesnīcā šķita vilinoša.

— Tas būtu lieliski! — viņš sacīja. — Kad jūs varat atsūtīt limuzīnu?

— Piektdienas vakarā satiksme ir drausmīga, — atbildēja Fumiro. — Brauciet rīt no rīta! Šonakt labi izgulieties, tur atpūtīsieties, un pirmdien es jus gaidīšu.

Parādīdams Kalijam īpašu godu, Fumiro viņu pavadīja līdz pat liftam.

Brauciens līdz Jogavarai ilga vairāk nekā stundu. Taču, nonācis galā, Kālijs nopriecājās, ka nav no Fumiro piedāvājuma atteicies. Viesnīca bija skaista, viscaur ieturēta japāņu stilā.

Arī Kalijam ierādītie apartamenti bija brīnišķīgi. Kalpotāji kā rēgi gandrīz nedzirdami slīdēja cauri hallēm. Un nebija ne miņas no citiem viesiem.

Vienā istabā stāvēja milzīgs sarkankoka toveris. Vannas istaba bija apgādāta ar dažādiem skūšanās piederumiem, vīriešu losjoniem un sieviešu kosmētiku. Viss, kas vien cilvēkam var ievajadzēties.

Divas jaunas, sīkas meitenītes, tik tikko pārsniegušas pusaudžu gadus, piepildīja toveri ar ūdeni un, iekams Kālijs uzsāka karsto, sasmaržināto peldi, rūpīgi viņu nomazgāja. Toveris bija tik milzīgs, ka tajā gandrīz varēja peldēt, un tik dziļš, ka ūdens teju vai sniedzās pāri Kālijā galvai. Viņš juta spriedzi un nogurumu pamazām izzūdam no ķermeņa. Beidzot meitenes palīdzēja Kalijam izrāpties no tovera un aizveda viņu uz otru istabu. Izstiepies uz guļampīteņa, viņš ļāvās masāžai — pirkstu pēc pirksta gan rokām, gan kājām, locītavu pēc locītavas, likās pat, ikkatru matiņu viņa galvā. Tik lielisku masāžu Kālijs nekad vēl nebija pieredzējis.

Meitenes atnesa futabu — mazu, cietu taisnstūra spilvenu, uz kura nolikt galvu. Un Kālijs acumirklī aizmiga.

Nogulējis līdz vēlai pievakarei, viņš izgāja pastaigā pa apkārtni.

Viesnīca atradās kalna nogāzē, aiz kuras pletās plaša ieleja, un pāri tai skatienam pavērās okeāns — zils, kristāldzidrs, nepārskatāms. Gleznaina diķa krasts bija kā nosēts puķēm, kas sacentās košumā ar saulsargiem pāri pīteņiem un guļamtikliem viesnīcas verandā. Krāsu spožums priecēja acis, dzidrais gaiss atsvaidzināja galvu. Kālijs nejuta vairs ne bažas, ne sasprindzinājumu. Nekas viņam nenotiks. No sava senā drauga Fumiro viņš saņems naudu. Deponējis to kādā Honkongas bankā, viņš ar Santadio būs norēķinājies un mierīgu prātu varēs atgriezties Lasvegasā. Viss ies kā pa diedziņu. Viesnīca «Zanadu» piederēs viņam, un viņš uzņemsies rūpes par Grounveltu, kā dēls rūpējas par sirmgalvi tēvu.

Uz brīdi Kālijs izjuta vēlēšanos atlikušo mūža laiku pavadīt šai skaistajā zemes stūrīti. Tik klusā un tīrā. Tāda rāma miera pārņemtā, it kā viņš būtu atgriezies piecsimt gadu senā pagātnē. Kālijs nekad nebija vēlējies ielīst samuraja ādā, bet šai brīdī neviļus ieprātojās par to, cik nevainīga tomēr savulaik bijusi samuraju karošana.

Pamazām satumsa vakars, un sīkas lietus lāsītes pakšķēdamas krita rāmajā dīķa ūdenī. Kālijs atgriezās savā viesnīcas numurā.

Viņam ļoti patika japāņu dzīvesveids. Nekādu mēbeļu. Koka aplodā ietvertās slīdošās durvis nošķīra istabas un viesistabu pārvērta guļamtelpā. Viss izdomāts tik gudri un saprātīgi.

Kaut kur tālumā sudrabaini iešķindējās zvārgulīši, pēc isa mirkļa papīra durvis atslidēja vaļā un istabā ienāca divas meitenes, nesdamas vismaz piecas pēdas garu ovālu paplāti, kas it labi noderētu galda vietā. Paplāte bija piekrauta ar dažnedažādām zivīm, kādas vien mita plašajā okeānā. Melni galvkāji, dzeltenastes, pērļainas austeres, pelēki krabji, plankumainas zivju šķēlītes, kurām zem ādas vīdēja koši sārta gaļa. Vesela krāsu varavīksne, un ēdamā bija tik daudz, ka diez vai to spētu notiesāt pieci spēkavīri.

Meitenes nolika paplāti uz zema galdiņa un sakārtoja spilvenus, kur Kalijam sēdēt. Tad visi trīs sasēdās abās pusēs galdam, un meitenes baroja Kāliju, pasniegdamas viņam pa kumosiņam mutē.

Ienāca vēl viena meitene, nesdama paplāti ar sakē pudeli un dzeramā trauciņiem. Ielējusi dziru trauciņa, viņa to cēla Kalijam pie lūpām, un viņam atlika vienīgi nodzert malku.

Vakariņas bija lieliskas. Paēdis Kālijs nostājās pie loga un noraudzījās ielejas priedes un tālajā okeāna klaidā. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras tiek novākti trauki un kā pēc tam aizslīd ciet papīra durvis. Kālijs palika istabā viens un lūkojās okeāna.

Viņš vēlreiz domās apsvēra visus iespējamos apstākļus un visas izredzes, kā kāršu spēlē pārbaudot kārtis savās rokas. Pirmdienas rītā viņš saņems no Fumiro naudu, tūdaļ kāps lidmašīnā un brauks uz Honkongu, bet Honkongā nekavējoties jādodas uz banku. Kālijs lūkoja iztēloties, no kuras puses varētu nākt briesmas, ja vispār kaut kas draudētu. Viņš iedomājās Grounveltu. Ja nu Grounvelts viņu nodod vai Santadio, vai varbūt pat Fumiro? Kāpēc viņu piekrāpa tiesnesis Brianka? Vai tikai tas nav Grounvelta pirksts? Un tad Kālijs atminējās kādu dienu, kad bija vakariņojis kopā ar Fumiro un Grounveltu. Tie abi bija jutušies tā kā neērti pret viņu. Vai tik tur kaut kas neslēpās? Kavā neparedzēta kārts? Taču Grounvelts ir slims vecs vīrs, un Santadio garā roka līdz Tālajiem Austrumiem nesniedzas. Un Fumiro ir sens draugs.

Taču nelaime nenāk brēkdama. Lai nu kā, ši ir pēdējā reize, kad viņš uzņemas tādu risku. Turklāt viņam ir palikusi vismaz vēl viena šeit, Jogavarā, mierīgi pavadāma diena.

Kālijs izdzirdēja sev aiz muguras atbīdāmies papīra durvis. Tās pašas mazās meitenes veda viņu atkal uz sarkankoka toveri.

Atkal viņas mazgāja Kāliju. Atkal iegremdēja smaržām piesātinātajā tovera ūdenī.

Kālijs kādu bridi izbaudīja silto ūdeni, un meitenes atkal palīdzēja viņam izrāpties no tovera, noguldīja uz pīteņa un pabāza zem galvas cieto futabu. Un atkal viņu izmasēja no kāju pirkstiem līdz matu galiņiem. Pilnīgi atpūties, Kālijs pēkšņi sajuta kņudošas alkas. Viņš pasniedzās pēc vienas meitenes, taču tā ar vaibstiem un žestiem ļoti laipni viņu atraidīja. Tad viņa kā pantomīmā notēloja, ka atsūtīs citu meiteni. Ka tāds pakalpojums neietilpst viņas pienākumos.

Kālijs pacēla divus pirkstus, rādot, ka vēlas divas meitenes. Abas japānietes ieķiķinājās. Kālijs labprāt būtu gribējis zināt, vai arī japānietes nodarbojas ar kulstīšanos.

Viņš nolūkojās, kā meitenes aiziet, aizbīdīdamas ciet durvis. Kālijā galva noslīga uz cietā spilvena. Ķermenis izbaudīja tīksmu atslābumu. Un tad viņš ieslīga vieglā snaudā. Kaut kur tālumā atbīdījās vaļā papīra durvis. Aha, Kālijs nodomāja, viņas nāk. Interesanti zināt, kādas viņas būs — vai skaistas, kā ģērbušās, — viņš pacēla galvu un, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja tuvojamies divus vīriešus ar ķirurgu marles masku uz sejas.

Pirmajā brīdī Kālijs nodomāja, ka meitenes viņu nav pareizi sapratušas, ka noticis smieklīgs pārpratums, it kā viņš butu prasījis pēc spēcīgākas masāžas. Bet tad kā zibens šautra smadzenēs uzplaiksnīja doma, ka mazā provinces pilsētiņā marles maskas neviens nevalkā. Un, šausmās sapratis patiesību, Kālijs iekliedzās:

— Man nav tās naudas! Man nav naudas!

Kālijs pūlējās piecelties no pīteņa, bet abi vīrieši jau metās viņam virsū.

Nebija ne sāpīgi, ne briesmīgi. Viņš atkal it kā grima jūrā, grima sarkankoka tovera smaržīgajā ūdenī. Acis sastinga. Un Kālijs palika nekustīgi guļam uz pīteņa, ar cieto futabas spilvenu pagalvī.

Abi vīrieši ievīstīja līķi dvieļos un klusām iznesa no istabas.

Tālumā, viņpus okeāna, Grounvelts savos apartamentos spaidīja vadības paneļa slēdžus, iesūknēdams savā kazino tīru skābekli.

Astotā daļa

.

Piecdesmit trešā nodaļa

Vegasā ielidoju vēlu vakarā, un Grounvelts mani uzaicināja ieturēt vakariņas viņa apartamentos. Mazliet iedzērām, pēc tam viesmīļi iestūma galdiņu ar pasūtīto maltīti. Redzēju, ka uz Grounvelta šķīvjiem ēdiena uzlikts gaužām maz. Pats viņš izskatījās savecējis un tāds kā apdzisis. Kālijs man bija stāstījis par trieku, taču nekādas

slimības sekas nevarēja manīt, varbūt vienīgi Grounvelts kustējās mazliet lēnāk un, arī atbildot uz maniem jautājumiem, gausāk izrunāja katru vārdu.

Pametu skatienu uz vadības paneli, no kura Grounvelts mēdza sūknēt skābekli kazino zālēs. Grounvelts sacīja:

— Kālijs tev par to ir stāstījis? To viņam nevajadzēja darīt.

— Šis tas ir tik interesants, ka grēks būtu to noklusēt, — es teicu, — turklāt Kālijs zina, ka dzirdēto es

nekur tālāk neizpaudīšu.

Grounvelts pasmaidīja.

— Tici vai netici, es to daru aiz labvēlības. Visiem

neveiksminiekiem mostas jauna cerība, un pirms došanās pie miera viņi vēl izmēģina pēdējo likmi. Man netīk

domāt par neveiksminiekiem, kas velti pūlas aizmigt. Pret laimētājiem man iebildumu nav, — viņš sacīja. — Ar laimi varu sadzīvot, bet izveicību — to es neieredzu ne acu galā. Šie veiklie spēlmaņi velti pūlas izsist sev peļņu, tik un tā peļņa ir manējā. Tā ir svēta patiesība kā

attiecībā pret dzīvi, tā pret azartspēlēm. Dzīšanās pēc peļņas ikvienu samaļ miltos.

Grounvelts runāja mazliet nesakarīgi, laikam domādams par savu drīzo galu.

— Pie bagātības var tikt vienīgi pa tumšo, — viņš turpināja. — Dzīve var balstīties tikai uz peļņas procentiem. Met laukā no galvas veiksmi un laimēšanos, tā ir nodevīga burvestība.

Es piekrītoši pamāju ar galvu. Pēc vakariņām, kad dzērām brendiju, Grounvelts sacīja:

— Negribu, lai tu velti lauzītu galvu par Kāliju, tāpēc pastāstīšu, kas ar viņu noticis. Atceries to braucienu kopā ar viņu toreiz uz Tokiju un Honkongu, lai pārvestu naudu? Nu, ari tagad pašam vien zināmā nolūkā Kālijs nolēma vēlreiz izmēģināt roku. Es viņu brīdināju. Teicu, ka nekādu peļņu tas nesola, ka pirmajā reizē viņam ir tikai laimējies. Kas viņu dīdīja, to es nezinu, bet iemesls laikam bija svarīgs — vismaz viņam pašam —, un viņš no sava nodoma neatkāpās.

— Bet jums taču vajadzēja dot piekrišanu, — es iejaucos.

— Protams, — Grounvelts teica, — šis brauciens taču nāca man par labu.

— Kas ar viņu notika? — es jautāju.

— To mēs nezinām, — atbildēja Grounvelts. — Naudu viņš dabūja, ielika tai savā īpašajā koferī un pec tam pazuda. Fumiro domā, ka viņš ir vai nu Brazīlijā, vai Kostarikā un dzīvo tur lepni kā ķēniņš. Taču tu un es — mēs Kāliju pazīstam labāk. Viņš nespētu dzīvot nekur citur kā vienīgi Vegasā.

— Kas, pēc jūsu domām, viņam būtu varējis notikt? — es atkārtoju jautājumu.

Grounvelts man uzsmaidīja.

— Vai tu zini to Jeitsa dzejoli? Tas sākas, ja pareizi atminos, tā: «Cik daudz gan kareivju, jūrnieku / Rod tālumā dusu mūžīgu.» Un tieši tā ari noticis ar Kāliju. Kas zina, varbūt viņš guļ gleznaina diķa dibenā pie kāda no Japānas geišu namiem. Cik viņam tas ir pretīgi! Kālijs gribēja nomirt Vegasā.

— Vai esat kaut ko darījis viņa laba? — es jautāju. — Paziņojis policijai vai Japānas varas iestādēm?

— Nē, — Grounvelts atbildēja. — Tas nav iespējams, un es domāju, ka arī tev to nevajadzētu darīt.

— Samierināšos ar visu, lai ko jūs sacītu. Varbūt Kālijs kādudien pēkšņi uzrodas, — es teicu. — Varbūt ienāk kazino ar visu jūsu naudu, it kā nekas nebūtu noticis.

— Tas nav iespējams, — sacīja Grounvelts. — Atmet, lūdzams, šādas domas! Es nespētu sev piedot, ja būtu atstājis tev kaut mazākās cerības. Uztver notikušo tā, kā tas ir. Domā par Kāliju kā par kārtējo azartspēlmani, ko dzīšanās pēc pe|ņas samalusi miltos. — Mirkli klusējis, Grounvelts piemetināja: — Kālijs mazliet kļūdījās, uzskaitīdams kārtis. — Un viņš smaidīļa.

Nu atbilde man bija skaidra. īstenībā Grounvelts man bija pateicis, ka bīstamo braucienu Kalijam noorganizējis viņš pats un pats arī izlēmis tā galu. Lūkodamies šai cilvēkā, es sapratu, ka tas nav darīts ne aiz ļaunuma un cietsirdības, ne aiz atriebības kāres, sapratu, ka Groun-veltam bijis iemesls, ko viņš uzskatījis par pietiekami pamatotu un pārliecinošu. Ka Grounveltam tā bijusi tikai kārtējā nodeva viņa darījumu labā.

Mēs paspiedām viens otram roku, un Grounvelts sacīja:

— Paliec šeit, cik ilgi vien vēlies! Par visu ir samaksāts.

— Paldies! — es teicu. — Laikam rīt braukšu projām.

— Vai šovakar gribēsi kazino uzspēlēt? — viņš vaicāja.

— Laikam gan, — es atbildēju. — Pavisam īsu brītiņu.

Grounvelts mani pavadīja līdz durvīm un pie sliekšņa

iespieda man saujā kaudzīti melno simtdolāru žetonu.

— Tos es atradu Kālijā atvilktnē, — viņš sacīja. — Esmu pārliecināts, Kalijam patiktu, ja tu tos liktu galdā pēdējai likmei. Kas zina, varbūt tā ir laimīga nauda. — Viņš apklusa. — Man ļoti žēl Kālijā. Būs skumji bez viņa.

— Man arī, — es teicu un devos projām.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Grounvelts bija izraudzījies man apartamentus, kuros viesistaba bija ieturēta Vegasas gaumei tik raksturīgajos sulīgi brūnajos toņos. Uz azartspēlēm prāts man nenesās, un biju pārāk noguris, lai ietu uz kino. Pārskaitīju melnos žetonus — Kālijā atstāto mantojumu. To bija desmit, apaļš tūkstotis dolāru. Iedomājos, cik laimīgs es justos, ja šos žetonus iebāztu ceļasomā un atstātu Vegasu, tos ne-paspēlējis. Varbūt tā arī darīšu.

Mani nepārsteidza tas, kas noticis ar Kāliju. Viņa raksturā jau bija tikpat kā ieplānots, ka beigu beigās viņš nonāks pretrunā ar dzīšanos pēc peļņas. Ixti arī īsts blēdis, sirdī Kālijs bija azartspēlmanis. Ticēdams uzskaitītām kārtīm kavā, viņš nekad nespētu Grounveltam būt cienīgs pretinieks. Grounveltam, kas, paļaudamies uz peļņas likumu, ar dzelžainu roku sadragāja visu savā ceļā.

Mēģināju iemigt, taču tas neizdevās. Bija pārāk vēls, lai zvanītu Valerijai, — Ņujorkā vismaz viens naktī. Paņēmu lidostā nopirkto Vegasas avīzi un, to šķirstīdams, uzdūros kādas filmas reklāmai. Tas bija Dženellas jauna kais darbs, neliela loma, tomēr tēlojums bijis tik lielisks, ka izvirzīts Kinoakadēmijas balvai, un Dženella to ari ieguvusi. Pirmizrāde Ņujorkā notika pirms mēneša, un es toreiz gribēju to noskatīties, tāpēc nolēmu šai vakarā aiziet uz kino. Kaut gan nebiju Dženellu ne salicis, ne ar viņu runājis kopš tā vakara, kad viņa viesnīcas numurā atstāja mani vienu.

Filma bija laba. Vēroju, kā Dženella uz ekrāna atkārto visu, ko bija darījusi ar mani. Viņas seja uz milzīgā

ekrāna pauda to pašu maigumu, to pašu mīlestību, tās pašas jutekliskās alkas, ko gultā ar viņu biju izbaudījis es. Skatoties filmu, man gribot negribot bija jādomā — kur gan viņa ir patiesāka? Ko viņa jutusi gultā ar mani, un ko viņa izjūt šais ainās uz ekrāna? Kādā kadrā, kad filmā tēlotā sieviete, izjutusi mīļākā atraidījumu, ir satriekta, Dženellas sejā parādījās tas pats izmisums, kas mani bija sāpinājis ikreiz, kad viņa iedomājās, ka esmu izturējies ļauni. Mani pārsteidza apjausma, cik tuvu viņas tēlojums ir mūsu kopīgi pārdzīvotajām, spēcīgajām, slepenajām kaislībām. Vai Dženella bija tēlojusi attiecībās ar mani, gatavodamās šai lomai, vai ari tēlojumā smēlusi ierosmi no mūsu kopīgi izjustajām sāpēm? Vērojot Dže-nellu uz ekrāna, es atkal gandrīz viņā iemīlējos un priecājos, ka dzīve viņai iegrozijusies veiksmīgi. Ka gūtie panākumi Dženellai sniedz visu, ko viņa dzīvē karojusi vai iedomājusies kārojam. Tātad šāds ir mūsu stāsta gals, es nodomāju. Te nu esmu es, nabaga nelaimīgais mīlētājs, kas no tāluma vēro mīļotās sasniegumus, un visi jutīs man līdzi, es būšu varonis, jo esmu tik pārjūtīga dvēsele, cietīšu mokas vientulībā un dzīvošu viens, rakstnieks, kas savrupībā raksta savas grāmatas, bet Dženella tostarp kā mirdzoša zvaigzne uzdzirkstī pie kinodebesīm. Un tieši tā man arī gribētos šo stāstu atstāt. Dženellai biju apsolījis, — ja kādreiz par viņu rakstīšu, manā grāmatā viņa nekad nebūs ne uzvarēta, ne žēlojama. Kādu vakaru mēs abi bijām skatījušies «Mīlas stāstu», un Dženella toreiz nespēja novaldīt sašutumu.

— Kāpēc jūs, sasodītie rakstnieki, vienmēr liekat sievietei beigās nomirt? — viņa iesaucās. — Tu zini, kāpēc? Tāpēc, ka tā visvieglāk no viņas tikt vaļā. Jums viņa apnikusi, bet parādīt, ka esat nelieši, negribas. Tāpēc jūs ņemat un nelaimīgo meiteni nobeidzat, pēc tam apraudat, un, lūdzu, — jūs, draņķi, esat varoņi! Drausmīga liekulība! Nekā cita jums nevajag kā pazemot sievieti. — Viņa pagriezās pret mani. Lielās, zeltaini brūnās acis aiz niknuma bija kļuvušas gluži melnas. — Neuzdrošinies, nelieti, kādreiz tā nogalināt mani!

— To es tev apsolu, — es sacīju. — Bet kā būs ar taviem mūžīgajiem apgalvojumiem, ka līdz četrdesmit gadiem nenodzīvosi? Ka dzīvē ne mirkli sevi netaupīsi?

Šīs blēņas Dženella bija gvelzusi ne vienreiz vien. Viņai patika savu dzīvi iztēlot iespējami dramatiski.

— Tā nu nav tava darīšana, — Dženella atcirta. — Līdz tam laikam mēs viens ar otru vairs pat nerunāsim.

Izgāju no kinoteātra un uzsāku garo ceļu atpakaļ uz «Zanadu». Soļoju ilgi. Sācis no Galvenās ielas viņa gala, gāju garām viesnīcai pēc viesnīcas, cauri neona gaismas ūdenskritumiem pretī tumšajiem tuksneša kalniem, kas, gluži kā sardzē stāvēdami, slējās pār Galveno ielu. Es domāju par Dženellu. Biju apsolījis, ka, rakstīdams par mums abiem, nekad viņu nerādīšu ne uzvarētu, ne žēlojamu, pat nemodināšu skumjas par viņu. Šo solījumu Dženella bija man lūgusi, un es to arī devu — pa jokam.

Taču dzīves īstenība ir pavisam kas cits. Dženella atteicās palikt manas atmiņas pakrēslī, kā to pieticīgi pieļāva Artijs, Osano un Melomars. Manas burvestības vairs neiedarbojās.

Tāpēc ka, ieraudzījis viņu uz ekrāna tik pārpilnu dzīvesprieka un kaislību, es viņā iemīlējos no jauna, — tieši tāpēc viņa manā dzīvē bija gandrīz jau mirusi.

Posdamās uz Jaungada gaidīšanu, Dženella lēni un rūpīgi krāšļojās. Pieliekusi palielināmo spoguli, viņa uzlika plakstu ēnas. Spogulī pavērās skats uz istabu viņai aiz muguras. Drausmīga nekārtība — izsvaidīti apģērba gabali, pa roku galam nomestas kurpes, netīri trauki uz kafijas galdiņa, nesaklāta gulta. Džoelu vajadzēs sagaidīt pie sliekšņa un nelaist pa durvīm iekšā. Vīrietis ar rolsroi-su — tā Džoelu sauca Mērlins. Dženella ar Džoelu gulēja reti, kā izgadījās, bet šai vakarā viņa zināja, bez mīlēšanās neiztiks. Galu galā bija vecgada vakars. Dženella jau bija rūpīgi nomazgājusies, iesmaržojusies, likusi lietā visus iespējamos dezodorantus. Un jutās pilnīgi sagatavojusies. Prātā ienāca Mērlins — varbūt viņš piezvanīs. Mērlins nebija zvanījis divus gadus, bet var taču gadīties, ka piezvana šai vakarā vai nākamajā ritā. Nakti noteikti nezvanīs. Bridi pazibēja doma — varbūt zvanīt pašai, taču viņš, šis gļēvulis, kritis panikā. Mērlins aizvien dzīvoja bailēs par ģimenes iziršanu. Drebēja par šo idiotisko ēku, ko pats gadiem ilgi būvējis un ko izmantoja kā kroplis kruķi. Patiesībā Mērlins viņai nemaz nebija vajadzīgs. Dženella zināja, ka uz bijušo Mērlins atskatās ar nicinājumu pret sevi, par to, ka iemīlējies viņā, bet viņa pati pagājušo atminējās ar patiesu prieku, neko ne mirkli nenožēlodama. Kāda nozīme tam, ka viņi viens otru tik sāpīgi ievainojuši! Viņa sen jau Mērlinam visu piedevusi. Bet Mērlins, to Dženella zināja droši, viņai nav piedevis. Un vēl viņa labi zināja Mērlina stulbo domu, ka viņu abu attiecībās viņš ir zaudējis kaut ko no sevis. Taču Dženella zināja, ka tas nav tiesa, — Mērlins, tāpat kā viņa, zaudējis nebija nekā.

Beigusi skaistināšanos, Dženella jutās nogurusi, sāpēja galva. Garastāvoklis arī nomākts, bet vecgada vakarā tas gadījās bieži. Atkal pagājis gads, kārtējais gads, kad viņa tapusi vecāka, bet vecums Dženellu biedēja. Gribējās piezvanīt Elisai, kas svētku dienas pavadīja Sanfrancisko pie mātes un tēva. Briesmīgā nekārtība dzīvoklī Elisu šausminātu, un Dženella zinaja, ka draudzene visu sakoptu, it neko viņai nepārmezdama. Viņa pasmaidīja, atcerējusies, ko reiz bija teicis Mērlins, — savas mīļākās viņa izmantojot tik bezsirdīgi, kā to spētu vienīgi iesīkstējis vecpuisis — sieviešu nīdējs. Dženella saprata, ka vismaz daļēji Mērlinam bijusi taisnība. Izņēmusi no atvilktnes rubīna auskarus — pirmo Mērlina dāvanu —, viņa tos ielika ausīs. Auskari piestāvēja lieliski. Un viņai tie bija ļoti mīļi.

Pie durvīm zvanīja, un Dženella gāja tās atvērt. Džoelu viņa tomēr dzīvoklī ielaida, daudz neraizēdamās, vai viņš pamanīs nekārtību vai izliksies to neredzam. Galvassāpes kļuva stiprākas, un Dženella iegāja vannas istabā pirms prombraukšanas iedzert kādu pretsāpju tableti. Džoels, kā allaž, bija pieklājīgs un neatvairāms. Viņš atvēra Dženellai durvis, apgāja limuzīnam apkārt, un tikai tad iekāpa tajā pats. Mērlins bieži aizmirsa šādus pieklājības žestus un, ja arī atcerējās, tad gluži bērnišķīgi samulsa. Beidzot Dženella neizturēja un, atmetusi savus Dienvidu daiļavas niķus, sacīja, lai Mērlins tādus sīkumus neņem galvā.

Vakars bija parasta vecgada ballīte milzīgā, viesu pārpildītā namā. Automobiļu stāvvietā vesels bars sarkanās žaketēs ģērbušos kalpotāju rūpējās par mersedesiem, rols-roisiem, bentlijiem un poršiem. Ar daudziem viesiem Dženella bija pazīstama. Dažs uzsāka flirtu, cits pat izteica nepārprotamu priekšlikumu, bet Dženella uz to atbildēja, pajokodama, ka pati sev nosolījusies vismaz vienu mēnesi jaunajā gadā saglabāt šķīstību.

Tuvojoties pusnakts stundai, Dženella jutās stipri nomākta, un Džoels to pamanīja. Ievedis Dženellu vienā no guļamistabām, viņš tai iedeva kokainu. Garastāvoklis tūdaļ uzlabojās, un viņa atkal jutās spirgta. Pulkstenim iezvanot pusnakti, Dženella saskūpstījās ar draugiem, izturēja savstarpējo apkampšanos, bet tad pēkšņi galvassāpes atsākās ar jaunu sparu. Tik šausmīgas sāpes viņa juta pirmo reizi mūžā un vēlējās drīzāk tikt mājās. Uzmeklējusi Džoelu, viņa paziņoja, ka ir saslimusi. Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai Džoels pēc Dženellas sejas saprastu, ka viņa tiešām ir slima.

— Nav jau nekas sevišķs, vienīgi sāp galva, — viņa sacīja. — Gan jau drīz pāries. Tikai ved mani mājās!

Pārvedis Dženellu mājās, Džoels gribēja iet viņai līdzi. Dženella saprata, ko viņš vēlas, — palikt pa nakti cerībā, ka galvassāpes viņai pāries un vismaz nākamo dienu viņi abi jauki pavadīs gultā. Taču Dženella jutās pārāk slikti. Noskūpstījusi Džoelu, viņa sacīja:

— Nenāc, lūdzu, iekšā! Man ļoti žēl, ka samaitāju tev omu, taču es patiesi jūtos gaužām nelāgi. Briesmīgi nelāgi.

Dženella atvieglota redzēja, ka Džoels viņai tic. Viņš pavaicāja, vai nevajadzētu izsaukt ārstu, bet Dženella atteicās.

— Nē, nē, iedzeršu dažas tabletes, un viss bus kārtībā.

Nogaidījusi, lidz Džoels iziet pa dzīvokļa durvīm, Dže-nella steidzās uz vannas istabu, iedzēra vēl dažas pretsāpju tabletes, tad samitrināja dvieli un aptina ap galvu kā turbānu. Iedama atpakaļ uz guļamistabu, viņa uz durvju sliekšņa pēkšņi saņēma drausmīgu triecienu pakausī un tik tikko noturējās kājās. Pirmajā mirkli pavīdēja doma, ka sitējs ir kāds istabā iepriekš noslēpies ļaundaris, bet varbūt viņa pati ar galvu atsitusies pret sienu. Taču nākamais baisais sitiens notrieca viņu uz ceļiem. Dženella saprata, ka notiek kaut kas briesmīgs. Pēdējiem speķiem aizrāpojusi līdz tālrunim uz naktsgaldiņa, viņa ar pūlēm izburtoja sarkano zīmīti ar ārsta numuru. To drošības labad bija rakstījusi un pie aparāta pielīmējusi Elisa, kad pie viņām ciemojās Dženellas dēlēns. Dženella uzgrieza numuru. Atsaucās sievietes balss.

— Man ir slikti, — Dženella sacīja. — Nezinu, kas ar mani notiek, bet man ir ļoti slikti. — Viņa paguva nosaukt savu vārdu un adresi, tad klausule izslīdēja no rokas.

Kaut kā aizvilkusies līdz gultai, Dženella pēkšņi jutās labāk. Viņa gandrīz nokaunējās, ka izsaukusi ārstu, lai gan patiesībā viņai nekas nekait. Tai brīdī jauns briesmīgs trieciens izskrēja cauri visam ķermenim. Dženella tikpat kā neko vairs neredzēja, redze sašaurinājās līdz vienam vienīgam sīkam punktiņam. Atkal Dženella pārsteigta nesaprata, kas ar viņu notiek. Saskatīt viņa varēja tikai pašus tuvākos priekšmetus. Atcerējusies, ka Džoels viņai devis kokaīnu un ka tas vēl palicis rokassomiņā, Dženella, kājām ļogoties, centās aizkļūt līdz viesistabai, lai pulveri iebērtu tualetē, taču pusceļa viņu pārsteidza nākamais briesmīgais trieciens. Sfinkters atslāba, un caur pusnemaņas miglu Dženella saprata, ka iztukšojušās zarnas. Ar šausmīgām pūlēm viņa novilka biksītes, uzslaucīja grīdu, pagrūda tās zem dīvāna, tad, pēkšņi atcerējusies auskarus, nobijās, ka tos kāds varētu nozagt. Pagāja vai vesela mūžība, līdz izdevās auskarus izņemt no ausīm. Iestreipuļojusi virtuvē, Dženella pastiepās pie virtuves skapīša un aizstūma auskarus, cik tālu vien spēja, nospriezdama, ka šai putekļiem klātajā kaktā neviens neiedomāsies ielūkoties.

Vel kaut cik turēdamās pie samaņas, Dženella neskaidri nojauta, ka tiek izmeklēta un ka viens no atbraukušajiem mediķiem, ielūkojies viņas rokassomiņā, uzgājis tur kokainu. Viņš pavaicāja:

— Cik jūs šovakar esat lietojusi?

Dženella atbildēja izaicinoši:

— Necik.

Tad ārsts sacīja:

— Nelauzieties! Mēs mēģinām glābt jūsu dzīvību.

Un tieši šie vārdi Dženellu glāba. Viņa iejutās reiz tēlotā lomā un atkārtoja vārdus, ko allaž bija lietojusi, lai noniecinātu visu, kas vērtīgs citu cilvēku dzīvē. Dženella teica:

— Ak, es jūs lūdzu! — Šais vārdos paustā nicība parādīja, ka savas dzīvības glābšanu Dženella netur nekādā vērtē, ka tāds sīkums vispār nav ņemams vērā.

Dženella apzinājās, ka ātrās palīdzības automašīnā tiek vesta uz slimnīcu, apzinājās, ka ir noguldīta baltā slimnīcas palātā, bet viņai šķita, ka tas viss patiesībā nenotiek ar viņu. Tas notika ar kādu citu, viņas pašas radītu būtni, un patiesībā nekā tāda vispār nebija. No tā viņa varēja atkāpties malā jebkuru brīdi pēc savas patikas. Nu viņa bija drošībā. Tai brīdī nāca kārtējais briesmīgais trieciens, un Dženella zaudēja samaņu.

Pirmajā dienā pēc Jaungada man piezvanīja Elisa. Biju diezgan pārsteigts, izdzirdējis viņas balsi. Taisnību sakot, es to nepazinu, iekams Elisa nenosauca savu vārdu. Pirmā doma, kas man iešāvās prātā, bija par Dženellu — viņai vajadzīga mana palīdzība.

— Domāju, Mērlin, tu gribēsi zināt to, kas man sakāms, — Elisa iesāka sarunu. — Ir pagājis ilgs laiks, tomēr uzskatu par savu pienākumu tev pastāstīt, kas noticis.

Elisa apklusa, jo nespēja novaldīt trīsas balsī. Es neko neteicu, un viņa turpināja:

— Sliktas ziņas par Dženellu. Viņa gul slimnīcā. Asinsizplūdums smadzenēs.

Es lāgā nesapratu, ko Elisa saka, vai varbūt mans prāts atteicās pieņemt patiesību. Smadzenes reģistrēja tikai vēsti par slimību.

— Kā viņa jūtas? — es jautāju. — Vai bija ļoti slikti?

Atkal krietns klusuma brīdis, tad Elisa teica:

— Dženellu pie dzīvības uztur aparāti. Pārbaudes neuzrāda ne mazāko smadzeņu darbību.

Turējos ļoti mierīgi, tomēr patiesību joprojām neuztvēru.

— Tu gribi sacīt, ka viņai jāmirst? — es jautāju. — To tu gribi man teikt?

— Nē, neko tamlīdzīgu es tev nesaku, — atbildēja Elisa.

— Varbūt viņa atlabs, varbūt ārsti spēs viņu uzturēt pie dzīvības. Drīz atbrauks viņas tuvinieki, tiem tad būs jāizlemj. Vai tu negribi atbraukt? Vari apmesties pie manis.

— Nē, — es atteicu. — Nevaru. — Un es tiešām

nevarēju. — Piezvani rit un pastāsti, kā jums iet. Braukšu vienīgi tad, ja varēšu ko palīdzēt, citādi man tur nav ko darīt.

Pēc nākamā, jau ieilgušā klusuma Elisa, balsij aizlūstot, sacīja:

— Mērlin, es sēdēju Dženellai līdzās, viņa ir tik

skaista, it kā nekas nebūtu noticis. Turēju viņas roku, un tā bija silta. Šķiet, ka viņa ir tikai aizmigusi. Taču ārsti saka — no viņas smadzenēm nekas neesot palicis pāri. Kā tev liekas, Mērlin, — varbūt viņi alojas? Varbūt Dženella atlabs?

Tai brīdī es biju pilnīgi pārliecināts, ka tas viss ir viena vienīga kļūda un ka Dženella izveseļosies. Kālijs reiz man sacīja, ka cilvēks ir spējīgs sevi pārliecināt par visu ko, ja vien tas attiecas uz viņu pašu, un tā notika arī ar mani.

— Elisa, ārsti dažkārt kļūdās, varbūt Dženellai kļūs labāk. Nezaudē ceribas!

— Centīšos, — Elisa sacīja. Nu jau viņa raudāja.

— Ak, Mērlin, tas ir tik drausmīgi. Viņa guļ miegā

kā pasaku princese, un es domāju — varbūt notiks

brīnums un viņa atkal kļūs vesela. Varu iedomāties, kāda būs dzīve bez viņas. Bet tādā stāvoklī viņu atstāt es nespēju. Tādu dzīvi viņa nepanestu. Ja nevienam citam nav dūšas izraut kontaktdakšu, to izdarīšu es. Ilgāk viņai tā vairs neļaušu vilkt dzīvību.

Ak, kāda man pavērās iespēja kļūt varonim! Pasaku princese Erkšķrozīte noburta guļ mūža miegā, un burvis Mērlins vienīgais zina, kā viņu uzmodināt. Taču palīdzēt kontaktdakšas izraušanā es nepieteicos.

— Pagaidi, paraugies, kas notiks, — es teicu. — Un zvani atkal, dzirdi?

— Labi, — Elisa atbildēja. — Es tikai domāju, ka tu gribēsi zināt. Domāju, ka gribēsi atbraukt.

— Es tiešām ļoti ilgi ar Dženellu neesmu ticies, nedz ar viņu runājis, — es teicu. Un atcerējos, kā reiz Dženella man jautāja: «Vai tu mani noliegsi?» — un es smiedamies atbildēju: «No visas sirds.»

Elisa sacīja:

— Tevi viņa mīlēja vairāk nekā jebkuru citu vīrieti.

Tomēr viņa nesacīja «vairāk nekā jebkuru citu», es

nodomāju, tad teicu:

— Varbūt viss vēl būs labi. Tu man zvanīsi?

— Jā, — Elisa atbildēja. Balss jau likās mierīgāka. Viņa beidzot aptvēra, ka es atsakos braukt, un tas viņu mulsināja. — Zvanīšu, līdzko kaut kas mainīsies. — Un Elisa nolika klausuli.

Es smējos. Pats nezinu, kāpēc smējos, bet tā nu tas bija. Nespēju noticēt Elisas stāstītajam. Droši vien kārtējais Dženellas triks. Tas šķita pārlieku dramatiski, kaut kas tāds, ko viņa noteikti varēja izfantazēt, lai sarīkotu šo mazo izrādi. Lai nu ko, bet to gan zināju noteikti, ka nekad negribēšu lūkoties Dženellas tukšajā sejā, kuras skaistumu sastindzinājušas mirušās smadzenes. Nekad, nemūžam es to nedarīšu, jo, skatīdamies šai sejā, es pats pārvērstos akmenī. Nejutu ne skumjas, ne zaudējuma sāpes. Tādām jūtām es biju pārāk piesardzīgs. Un pārāk slīpēts. Atlikušo dienas daļu staigāju pa savu istabu, lāgiem nogrozīdams galvu. Vienreiz atkal iesmējos un pēcāk pieķēru sevi savaikstījušos pretīgā vīpsnā, ka cilvēks, kam piepildījusies slepena, grēcīga vēlēšanās, vai ari kā nolemtais, kas beidzot uz mūžīgiem laikiem iekritis lamatās.

Elisa piezvanīja vēlu nākamās dienas vakarā.

— Ar Dženellu tagad viss ir kārtībā, — viņa sacīja.

īsu brīdi man šķita, ka ar to Elisa grib teikt —

Dženella atlabst, visi iepriekš teiktie vārdi bijuši maldi.

Bet tad Elisa sacīja:

— Mēs izvilkām kontaktdakšu. Atslēdzām Dženellu no aparātiem, un viņa ir mirusi.

Mēs abi ilgi klusējām, tad Elisa iejautājās:

— Vai uz bērēm tu brauksi? Teātri notiks piemiņas vakars. Sanāks visi Dženellas draugi. Iedzersim šampanieti, un draugi kavēsies atmiņās par viņu. Atbrauksi?

— Nē, — es atbildēju. — Pēc pāris nedēļām aizbraukšu apciemot tevi, ja neiebilsti. Pašlaik nekur nevaru braukt.

Iestājās kārtējā ilgā klusēšana, it kā Elisa valditu dusmas, tad viņa sacīja:

— Dženella reiz man sacīja, ka tev var uzticēties, un es tev uzticos. Brauc, kad vien vēlies, es tevi gaidīšu.

Un viņa nolika klausuli.

Man priekšā iznira viesnīcas «Zanadu» neskaidrās aprises, apkārtējie tuksneša kalni grima tās spožajās miljoniem dolāru ugunīs. Pagāju viesnīcai garām, iztēlē kā sapņos skatīdams laimīgās dienas, mēnešus un gadus, ko biju pavadījis, tikdamies ar Dženellu. Kopš Dženellas nāves nepagāja gandrīz ne diena, kad par viņu nedomāju. Dažkārt no rīta pamodos, domādams par viņu, atcerēdamies viņas seju, brīnīdamies par viņas spēju gan būt mīļai, gan iesvelties dusmās.

Pirmajos mirkļos pēc pamošanās es allaž ticēju, ka Dženella ir dzīva. Iztēlojos mūsu atkaltikšanās brīžus. Pagāja vismaz piecas vai desmit minūtes, iekams attapos, ka Dženella ir mirusi. Ar Osano un Artiju nekas tāds nebija gadījies. Patiesību sakot, par viņiem es domāju gaužām reti. Vai Dženella man būtu bijusi tuvāka par brāli un draugu? Bet, ja manas jūtas pret Dženellu ir tik stipras, kāpēc man uznāca tie nervozie smiekli pēc tam, kad

Elisa piezvanīja un paziņoja ļauno vēsti? Kāpēc tai dienā, kad uzzināju par Dženellas nāvi, es atkal vismaz trīs četras reizes iesmējos? Pamazām nācu pie saprašanas, ka esmu smējies aiz niknuma par to, ka Dženella mirst. Ja Dženella nebūtu nomirusi, es viņu ar laiku aizmirstu. Bet ar šo miršanas triku viņa mani vajās visu mūžu.

Dažas nedēļas pēc Dženellas nāves saticies ar Elisu, es uzzināju, ka asinsizplūdumu smadzenēs radījis kāds iedzimts defekts, par ko Dženella, iespējams, zinājusi.

Atcerējos savas dusmas, kad viņa nokavēja satikšanos vai aizmirsa kādu mūsu norunu. Biju pārliecināts, ka tās ir tikai tādas freidiskas izdarības, Dženellas neapzinātā tieksme mani atraidīt. Bet Elisa apgalvoja, ka šādas kļūmes Dženel-lai ir gadījušās visai bieži. Un neilgi pirms nāves atkārtojušās īpaši bieži. Liktenīgais izplūdums smadzenēs droši vien ir saistīts ar aneirismu. Atcerējos mūsu pēdējo nakti, kad Dženella man jautāja, vai es viņu mīlot, un es atbildēju tik bezkaunīgi. Ja viņa to jautātu man tagad, atbilde būtu pavisam citāda. Ka viņa var sacīt un darīt, ko vien vēlas. Pieņemšu viņu jebkādu. Man pietiktu jau ar domu, ka viņu redzēšu, ka viņa ir kaut kur sastopama, ka dzirdēšu viņas balsi un smieklus, — un es būšu laimīgs. «Aha, tātad tas tev ir tik svarīgi?» es izdzirdēju Dženellu vaicājam iepriecinātu, bet ari dusmīgu. Viņa gribēja būt vissvarīgākā ne tikai manā dzīvē, bet ari visiem, kurus pazina, un galu galā visai pasaulei. Viņa juta milzīgu izsalkumu pēc jūtām. Iztēlojos rūgtos vārdus, ko viņa jau ar mirušām smadzenēm man sacītu, kad es, bēdu sagrauzts, noliektos pār viņas slimības gultu. Viņa teiktu: «Vai tādu tu gribēji mani redzēt? Vai tādas vīrieši grib redzēt sievietes? Tas taču, jādomā, būtu tavs ideāls.» Bet tad es sapratu, ka Dženella nemūžam nespētu būt nedz tik nežēlīga, nedz vulgāra. Un prātā man ienaca dīvaina doma — manas atmiņas par Dženellu nekad nesaistās ar mīlēšanos.

Zinu, ka Dženella ik nakti rādās man sapņos, taču šos sapņus es nekad neatceros. Tikai pamostos, domādams par viņu, it kā viņa joprojām būtu dzīva.

* * *

Biju nonācis pašā Galvenās ielas centrā, ko aizēnoja Nevadas kalni, un noraudzījos uz milzīgo, neona ugunis mirguļojošo ligzdu, uz Vegasas sirdi. Šai naktī ļaušos kazino azartam un nākamā rīta agrumā ar pirmo lidmašīnu došos uz Ņujorku. Nākamo nakti gulēšu pie savas ģimenes, pats savā mājā un rakstīšu savas grāmatas pats savā vientuļnieka istabā. Un būšu drošībā.

Iegāju pa viesnīcas «Zanadu» durvīm. Pretī dvesa dzestrs, atsvaidzināts gaiss. Rokās saķērušās, man garām paslīdēja divas melnādainas prostitūtas, viena šokolādes brūnumā, otra mazliet gaišāka, un viņu smagās paruku sprogas vizēja gaismas šaltīs. Tad parādījās baltās staigules gariem zābakiem kājās, un viņu īsie svārciņi atsedza vilinoši baltpērļainas ciskas, bet rēgainajās sejās galvaskausa kaulus jo spilgtāk izcēla kandelabru gaisma un gadiem ilgi lietotais kokaīns. Gar aicinošajiem, zaļu tuku klātajiem blekdžeka galdiem rindā stāvēja dīleri, simboliski mazgādami gaisā paslietās rokas.

Mani jau gaidīja četri Svētie ar melnajām kaklasaitēm. Krupjē, kas vadīja spēli, pacēla labo roku, apstādinādams Bankas turētāju ar kāršu kavu. Uzmetis man ašu skatienu, viņš pasmaidīja, kā ieraudzījis senu paziņu. Roku nenolaidis, krupjē labi nostādītā balsī noskandēja:

— Kārti Spēlētājam!

Divi ledermeņi, divi bālasinīgi Jehovas savos augstajos krēslos paliecās uz priekšu.

Atstāju bakarā galdu un brīdi pavēroju kazino. Sajutu ar skābekli piesātināto gaisu un iedomājos, ka vecišķais, vārgulīgais Grounvelts, noslēdzies savās vientuļnieka istabās augšstāvā, nospiež maģisko pogu, lai visu šo ļaužu baru uzturētu nomodā. Ja nu viņš ir nospiedis arī to pogu, kas nesa nāvi Kalijam, un nospiedīs arī citiem, kam lēmis mirt?

Nekustīgi stāvēdams pašā kazino vidū, es lūkojos pēc laimīgā galda, pie kura sākt savu spēli.

Piecdesmit piektā nodaļa

Es ciešu, tomēr joprojām nedzīvoju. Esmu ikss nenoteiktā vienādojumā. Šai dzīvē esmu kā fantoms, kas zaudējis ir sākumu, ir galu.

Šos vārdus es izlasīju bāreņu patversmē četrpadsmit vai piecpadsmit gadu vecumā, un man šķiet, ka Dostojevskis tos rakstījis, lai atsegtu cilvēces bezgalīgo izmisumu un varbūt lai iedvestu bailes cilvēku sirdī un viņus piedabūtu ticēt Dievam. Bet tolaik, senajos manas bērnības gados, es to uztvēru kā gaismas staru. Tas mani mierināja, sevis apzināšanās par fantomu mani nebiedēja. Šo iksu un tā nenoteikto vienādojumu es iztēlojos par maģisko vairogu. Pēc visām briesmām un ciešanām aiz piesardzības arvien vēl palicis dzīvs, es vairs nespēju izmantot savu veco triku un pārcelties laikā uz priekšu. Mana paša dzīve vairs nebija tik mokoša, un nākamība nesolīja pestīšanu. Man visapkārt kā baušļu galdiņi atradās neskaitāmas iespējas, un nekādas ilūzijas mani vairs nespēja ietekmēt. Skaidra man bija tikai viena vienīga patiesība, — lai cik rūpīgi es savu dzīvi plānotu, lai cik viltīgi rīkotos, vienalga, vai ieslīgtu melos vai darītu krietnus darbus, — īstenībā es nekad nebūšu ieguvējs.

Beidzot man vajadzēja atzīt, ka burvis es vairs neesmu. Nu un tad, velns parāvis, es taču aizvien vel esmu dzīvs, un tas ir vairāk, nekā varu teikt par savu brāli Artiju, par Dženellu un Osano. Un par Kāliju un Melomaru, un nabaga Džordanu. Nu es Džordanu sapratu. Tas bija gaužām vienkārši. Viņam no dzīves bija ticis par daudz. Bet ar mani tā nav. Mirst tikai muļķi.

Vai es biju briesmonis, ja neskumu par aizgājējiem, bet tik stipri vēlējos palikt dzīvs? Ja spēju upurēt savu vienīgo brāli — savu sākotni, pēc tam Osano un Dže-nellu, un Kāliju un pat nebēdājos pēc viņiem un raudāju tikai par vienu? Ja mierinājumu man varēja sniegt pasaule, ko biju uzcēlis pats sev?

Kā mēs apsmejam pirmatnējos cilvēkus par viņu šausmām no dabas šarlatāniskajiem trikiem, un kā mūs pašus biedē bailes un vainas apziņa, kas plosās mūsu galvā! Tas, ko mēs iztēlojamies par savu jūtīgumu, patiesībā ir augstāka attīstības pakāpe bailēm, ko sajūt nabaga nesaprātīgs dzīvnieks. Mēs ciešam ne par ko. Vienīgā mūsu patiesā traģēdija ir mūsu pašu nāve.

Mērlin, Mērlin. Nu jau ir pagājuši tūkstoš gadi, un tu savā alā laikam beidzot esi pamodies un uzlicis galvā zvaigžņoto konisko cepuri, lai dotos cauri jaunajai pasaulei. Vai tūkstošgadu miegs tev, nabaga nelaimes putnam, ir ko devis, ja tava apbūrēja sen jau dus kapā un abi mūsu Arturi pārvērtušies pīšļos?

Vai varbūt tev padomā ir vēl kādi iedarbīgi burvestības vārdi? Kāds ilgs un baiss trieciens, bet kas gan spēj iebiedēt iesīkstējušu azartspēlmani? Man vēl krājumā ir kaudzīte melno žetonu un urdošas alkas izbaudīt briesmas!

Es ciešu, tomēr joprojām dzīvoju. Varbūt es tiešām šai dzīvē esmu tikai tāds fantoms, tomēr es zinu savu sākotni un zinu savu galu. Tiesa, es esmu ikss nenoteiktā vienādojumā, kas šausminās cilvēci tās gaitā cauri miljoniem galaktiku. Taču tas nav svarīgi. Ikss ir tā klints, uz kuras es stāvu.

Mario Pjūzo MIRST MUĻĶI 2. grāmata

Redaktors Arnis Švītiņš Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Izdevniecība «Iljus», Kr. Barona 24/26, Rīgā, LV-1050. Izdevniecība «Sprīdītis», Kalēju ielā 51, Rīgā, LV-1050. Iespiests Talsu tipogrāfijā, Jaunā ielā 17, Talsos, LV-320I.

1

Trīs maitasputnu studija. (Tulk. picz.)

Content

Pjūzo Mario Mirst muļķi - Otrā grāmata

Piektā daļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Sestā daļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astota nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otra nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Septītā daļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

Četrdesmit astota nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmita nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otra nodaļa

Astotā daļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit piektā nodaļa

1