Pjuzo Mario

Omerta

Mario Pjuzo

Omerta

.

PROLOGS

1967

Akmeņainajā Kastellammāres del Golfo ciematā, kas noraudzījās lejup uz tumšo Sicīlijas Vidusjūru, uz nāves gultas gulēja kāds dižens mafijas dons. Vinčenco Zeno bija goda vīrs, kas visu mūžu bijis mīlēts sava taisnā un objektīvā sprieduma dēļ un tāpēc, ka palīdzējis tiem, kuri nonākuši grūtībās, un nepielūdzami sodījis tos, kuri stājušies pretī viņa gribai.

Ap mirēja gultu stāvēja trīs viņa agrākie līdzgaitnieki, kas vēlāk gājuši katrs savu ceļu, iemantojot varu un stāvokli: Raimonde Aprile no Sicīlijas un Ņujorkas, Oktāvijs Bjanko no Palermo un Benito Krāksi no Čikāgas. Katrs no tiem bija donam parādā vienu pēdējo pakalpojumu.

Dons Zeno bija pēdējais īsto mafijas vadoņu pārstāvis, kas visu mūžu ievēroja senās tradīcijas. Viņš guva peļņu no visiem biznesa veidiem, tikai ne no narkotikām, pros titūcijas vai tamlīdzīgiem noziegumiem. Un ne reizes trū cīgs cilvēks, kas bija ienācis viņa namā, neaizgāja tukšām rokām. Dons laboja likuma nepilnības: lai kādu lēmumu pieņemtu augstākais Sicīlijas tiesnesis, ja taisnība bija zau dētāja pusē, dons Zeno uzlika šim spriedumam veto pats ar savu gribu un ieročiem.

Neviens izlaidīgs jauneklis nevarēja pamest nabaga zem nieka meitu: dons Zeno pārliecināja viņu, ka jāstājas svētītā laulībā. Neviena banka nevarēja atņemt tiesības bezpalī dzīgam fermerim: dona Zeno iesaistīšanās atrisināja visas problēmas. Neviens jauneklis, kas alka pēc universitātes izglītības, nepalika neskolojies līdzekļu vai piemērotu īpa šību trūkuma dēļ. Ja vien cilvēki bija saistīti ar viņa cosca, ar viņa klanu, tie allaž varēja īstenot savus sapņus. Romas izdotie likumi nespēja stāties pretī Sicīlijas tradīcijām, tiem nebija varas; dons Zeno teica pēdējo vārdu, lai tas maksātu ko maksādams.

Taču tagad donam bija jau pāri astoņdesmit, un pēdējo gadu laikā viņa vara bija sākusi izplēnēt. Viņš bija padevies vājībai apprecēt ļoti skaistu, jaunu meiteni, kas viņam bija dzemdējusi lielisku dēlu. Jaunā sieva bija mirusi radībās, un zēnam tagad bija divi gadi. Zinādams, ka gals vairs nav tālu un ka viņa cosca bez vadoņa ies pazušanā, jo to iznīcinās spēcīgākie Korleones un Klerikucio klani, vecais vīrs daudz domāja par dēla nākotni.

Tagad viņš pateicās visiem trim draugiem par laipnību un cieņu, ko tie parādījuši, mērodami tālo ceļu, lai uzklau sītu viņa lūgumu. Pēc tam dons Zeno pavēstīja, ka vēlas, lai viņa mazais dēls Astorre tiktu nogādāts drošā vietā un augtu citādos apstākļos, tomēr goda tradīciju garā, tāpat kā bija audzināts viņa tēvs.

Es varēšu mirt ar tīru sirdsapziņu, dons Zeno teica, kaut gan draugi zināja, ka mūža gaitā viņš lēmis nāvei simtiem cilvēku, ja vien būšu nogādājis drošībā savu dēlu. Jo šajā divus gadus vecajā zēnā es redzu īstena mafijas vīra sirdi un dvēseli, kas ir reta un gandrīz izmirstoša īpa šība.

Dons paskaidroja, ka vienu no klātesošajiem izvēlēsies par aizbildni savam neparastajam bērnam un līdz ar šo atbildību tas saņems ievērojamu atlīdzību.

Cik savādi! Dons Zeno teica, ar aizmiglotu skatienu raudzīdamies tukšumā. Pēc tradicionālā ticējuma īstenais mafijas cilvēks ir pirmdzimtais dēls. Taču man vajadzēja sasniegt astoņdesmito gadu, lai varētu īstenot savu sapni.

Neesmu māņticīgs cilvēks, bet, ja es tāds būtu, tad spētu ticēt, ka šis bērns ir izaudzis no pašas Sicīlijas zemes. Viņa acis ir zaļas kā olīvas, kas nobriedušas manos labākajos kokos. Un viņam piemīt sicīlieša jūtīgums viņš ir roman tisks, muzikāls, laimīgs. Bet, ja viņu kāds apvaino, viņš to neaizmirst, lai arī cik mazs būtu. Taču viņam vajadzīgs audzinātāja padoms.

Tātad ko tu vēlies no mums, don Zeno? jautāja Krāksi.

Jo es ar prieku pieņemšu tavu bērnu un audzināšu viņu kā savējo.

Bjanko veltīja Krāksi gandrīz naidīgu skatienu. Es pa zīstu zēnu kopš viņa pirmās dzīves dienas. Es zinu par viņu visu. Esmu gatavs audzināt viņu kā paša dēlu. Raimonde Aprile paskatījās uz Zeno, taču neteica ne vārda.

Un tu, Raimonde? jautāja dons Zeno.

Aprile atbildēja: Ja tu izvēlēsies mani, tad tavs dēls būs mans dēls.

Dons Zeno kavējās domās pie visiem trim, un visi tie bija godavīri. Krāksi viņš uzskatīja par visattīstītāko prāta spēju ziņā. Bjanko nepārprotami bija godkārīgākais un spēcīgā kais. Aprile bija apvaldītāks cilvēks ar stingriem morāles principiem, rakstura ziņā vislīdzīgākais donam. Taču viņš bija nesaudzīgs.

Dons Zeno pat mirdams saprata, ka visvairāk viņa bērns ir vajadzīgs Raimondem Aprilem. Viņš visvairāk gūtu no bērna mīlestības, turklāt prastu gādāt, lai zēns iemācās izdzīvot šajā nodevīgajā pasaulē.

Dons Zeno ilgi klusēja. Beidzot viņš teica:

Raimonde, tu būsi viņa tēvs! Un es varu dusēt Dieva mierā.

Dona bēres bija tik greznas, ka varēja mēroties ar jebkura imperatora izvadīšanas ceremoniju. Parādīt viņam pēdējo godu ieradās visi Sicīlijas ģimeņu vadoņi, Romas kabineta ministri, lielo latifundiju īpašnieki un simtiem padoto no viņa plaši sazarotās cosca organizācijas. Uz melnajiem, zirgu vilktajiem līķratiem majestātiski kā Romas imperators sēdēja divus gadus vecais Astorre Zeno, zēns ar dedzīgu, vērīgu skatienu, tērpts melnā uzvalciņā, ar mazu, melnu cepurīti galvā.

Palermo kardināls, kas vadīja bēru ceremoniju, izteiksmīgi nodeklamēja: Gan slimībā, gan veselībā, gan nelaimē, gan izmisumā dons Zeno palika visiem patiess draugs! Pēc tam viņš atkārtoja dona Zeno pēdējos vārdus: Es no dodu sevi Dieva rokās. Viņš piedos manus grēkus, jo ikvienu sava mūža dienu es esmu centies būt taisnīgs. Un tā Astorre Zeno devās uz Ameriku kopā ar Raimondi Aprili un kļuva par viņa ģimenes locekli.

1. NODALA

Kad abi dvīņubrāļi Frenkijs un Steiss Sturco iegriezās Hesko piebraucamajā ceļā, viņi ieraudzīja četrus ļoti gara auguma pusaudžus, kas mazajā mājas sporta laukumā spē lēja basketbolu. Frenkijs un Steiss iztrausās no sava lielā buika, un Džons Hesko iznāca atbraucējiem pretī. Hesko bija gara auguma vīrietis, viņa stāvs atgādināja bumbieri; plānie mati kārtīgā lokā ieskāva kailo galvvidu, un mazās, zilās acis dzīvi zibēja. īstajā brīdī! viņš teica. Te ir kāds, ar ko es gribu jūs iepazīstināt.

Basketbola spēle aprāvās. Hesko lepni sacīja: Šis ir mans dēls Džoko! Augumā garākais pusaudzis pastiepa Frenkijam savu lielo plaukstu.

Sveiks! Frenkijs teica. Kā būtu, ja mēs drusku sa spēlētu?

Džoko ar skatienu nomēroja abus atbraucējus. Apmēram sešas pēdas gari, sportiska izskata vīri, pēc visa spriežot, labā formā. Abiem mugurā Ralfa Lorena polo krekli vie nam sarkans, otram zaļš, un kājās haki krāsas bikses un kurpes ar gumijas zolēm. Itin glīti zeļļi ar patīkamu ārieni, viņu raupjajos vaibstos jaušama pievilcīga pašap ziņa. Acīmredzot divi brāļi Džoko nevarēja zināt, ka Fren kijs un Steiss ir dvīņi. Spriežot pēc izskata, viņš tiem deva mazliet vairāk par četrdesmit gadiem.

Lai notiek! Džoko ar zēnisku labsirdību atsaucās.

Steiss viņam uzsmaidīja. Lieliski! Mēs esam nobraukuši trīstūkstoš jūdzes, un mums derētu izvingrināt kaulus. Džoko pamāja draugiem, kas visi bija augumā garāki par sešām pēdām, un teica: Es ņemšu viņus savā pusē pret jums trim! Būdams krietni labāks spēlētājs, viņš sprieda, ka tādējādi dos tēva draugiem labu izdevību.

Esiet pret viņiem saudzīgi! Džons Hesko sacīja pui šiem. Veciem vīriem vienkārši gribas paniekoties.

Bija agra decembra pēcpusdiena, un gaisā valdīja dzes trums, kas mudināja aši kustēties. Saltā, dzeltenbālā Long ailendas saule atspoguļojās Hesko puķu māju stikla jumtos un logos. Puķkopība bija viņa atklātā nodarbošanās.

Džoko draugi bija labsirdīgi jaunekļi un spēlējot centās pielāgoties vecākajiem vīriem. Bet pēkšņi Frenkijs un Steiss aiztraucās viņiem garām, lai izdarītu metienu no groza apakšas. Džoko palika stāvam, to ašuma apstulbināts; pēc tam tie pārdomāja un atspēlēja bumbu viņam. Ne reizi abi vīri neizdarīja pustālos metienus. Šķita, ka nepiespiesti me tieni no groza apakšas viņiem ir goda jautājums.

Pretinieku komanda centās izmantot auguma pārsvaru, taču pārsteidzošā kārtā reti tika pie atlēkušajām bumbām.

Beidzot viens no zēniem zaudēja savaldīšanos un spēji ietrieca Frenkijam sejā elkoni. Nākamajā brīdī viņš gulēja zemē. Džoko, kas visu laiku vēroja notiekošo, nevarēja pa teikt, kā īsti tas noticis. Bet tad Steiss iemeta brālim pa galvu ar bumbu un uzsauca: Aiziet! Spēlējam tālāk, ķēms! -

Frenkijs palīdzēja zēnam piecelties, paplikšķināja tam pa dibenu un izmeta: Ei, piedod! Viņi spēlēja vēl apmē ram piecas minūtes, taču bija manāms, ka vecākie vīri ir paguruši, un zēni riņķoja viņiem apkārt. Beidzot visi meta mieru.

Hesko visiem uz laukumu atnesa glāzes ar gāzētu ūdeni, un pusaudži drūzmējās ap Frenkiju, kam piemita personības valdzinājums un kas uz laukuma bija parādījis profesionāļa prasmi. Frenkijs apskāva puisi, kuru bija nogāzis zemē. Pēc tam viņš visiem veltīja žilbinošu pasaules pazinēja smaidu, kas tīkami iegūla stūrainajos vaibstos.

Gribu dot jums dažus rūdīta veča padomus, zēni! -

viņš teica. Nekad nedriblējiet, ja varat piespēlēt! Nekad nepadodieties, ja pēdējā ceturtdaļā jums ir par divdesmit punktiem mazāk! Un nekad nesaejieties ar sievieti, kurai ir vairāk nekā viens kaķis!

Visi pusaudži iesmējās.

Frenkijs un Steiss sarokojās ar zēniem un pateicās tiem par spēli, tad devās līdzi Hesko uz glītās, zaļām apmalēm rotātās mājas iekštelpām. Džoko nokliedzās viņiem pakaļ:

Hei, veči, jūs esat superīgi!

Mājas iekšienē Džons Hesko uzveda brāļus pa kāpnēm uz viņu istabu. Ieejot tajā, brāļi ievēroja, ka istabai ir ļoti masīvas durvis un pamatīga atslēga, ko Hesko pēc ieiešanas pagrieza, aizslēdzot durvis.

Istaba bija liela, patiesībā luksusnumurs ar atsevišķu vannasistabu. Tajā bija divas gultas Hesko zināja, ka brā ļiem patīk gulēt vienā istabā. Kaktā stāvēja liela lāde, ap jozta tērauda lentēm, ar masīvu piekaramo atslēgu. Kesko to atslēdza un pacēla lādes vāku. Skatienam atklājās vairā kas pistoles, automātiskie ieroči un munīcijas kārbas, kas veidoja melnas ģeometriskas figūras.

Vai ar šo pietiks? Hesko jautāja.

Nav klusinātāju, sacīja Frenkijs.

Šim darbam jums klusinātājus nevajadzēs.

Tas ir labi, Steiss teica. Es neciešu klusinātājus. Ar klusinātāju es nekam nevaru trāpīt.

Labs ir, sacīja Hesko. Tagad ejiet dušā un iekār tojieties, bet es tikšu vaļā no bērniem un pagādāšu vaka riņas. Kā jums patika manējais?

Puika pa pirmo, atbildēja Frenkijs.

Un ko jūs sakāt par to, kā viņš spēlē basketbolu? -

Hesko noprasīja, lepnumā pietvīcis un tādējādi vēl vairāk atgādinādams nogatavojušos bumbieri.

Izcili! atzina Frenkijs.

Un ko tu domā, Steis? Hesko jautāja.

Vairāk nekā izcili, Steiss atbildēja.

Viņam ir piešķirta stipendija Villanovas Universitātei, -

Hesko teica. Taisnākais ceļš uz NBA!

Mazliet vēlāk, kad dvīņi nokāpa lejā dzīvojamā istabā, Hesko viņus jau gaidīja. Viņš bija sagatavojis ceptu teļa gaļu ar sēnēm un pamatīgu zaļo salātu porciju. Uz galda gaidīja sarkanvīns un trīs glāzes.

Viņi apsēdās. Visi trīs bija veci draugi un zināja cits cita pagātni. Hesko pirms trīspadsmit gadiem bija šķīries. Viņa bijusī sieva un Džoko dzīvoja pāris jūdžu uz rietumiem no Babilonas. Taču Džoko daudz laika pavadīja šeit, un Hesko bija nenogurstošs un uzticams tēvs.

-Jums bija paredzēts ierasties rit no rīta, Hesko teica.

J a būtu zinājis, ka atbrauksiet šodien, es būtu izdarījis tā, lai zēna šeit nav. Tad, kad jūs piezvanījāt, es vairs nevarēju izmest viņu ar draugiem pa durvīm.

Ir jau labi, sacīja Frenkijs. Tas neko nekaitēja.

Jūs, veči, labi spēlējāt ar puikām! Hesko teica. Vai neesat kādreiz iedomājušies, ka varbūt vajadzēja stūrēt uz profesionāļiem?

Nē, Steiss atbildēja. Mēs esam augumā pārāk mazi, tikai sešas pēdas. Melnie milzeņi mums bija par lieliem.

Nesaki neko tādu, puikam dzirdot! Hesko satriekts aizrādīja. Viņam ar tiem ir jāspēlē.

Nē jau, nē! Steiss attrauca. To es nekad nedarītu.

Hesko atlaidās pret atzveltni un iedzēra malku vīna. Vi ņam vienmēr bija paticis sadarboties ar brāļiem Sturco. Tie bija lāga zēni un nekad viņu netracināja kā tie daudzie sa lašņas, ar ko apstākļi nereti lika saistīties. Viņi šķita esam pilnīgā saskaņā ar pasauli un viens ar otru. No šiem vīriem izstaroja tīkama pašpaļāvība.

Visi trīs ēda lēni, ar nevērīgu mieru. Hesko vēlreiz pie pildīja viņiem šķīvjus tieši no pannas.

Es vienmēr esmu gribējis tev pajautāt, Frenkijs uz runāja Hesko. Kāpēc tu mainīji vārdu?

Tas bija sen, Hesko atbildēja. Es nekaunējos no tā, ka esmu itālietis. Bet, saproti, es ellīgi izskatījos pēc vācieša. Blondi mati, zilas acis un šitāds deguns! Itālieša vārds tur galīgi nederēja klāt.

Abi brāļi nepiespiesti un saprotoši pasmējās. Viņi zināja, ka Hesko gvelž blēņas, bet viņiem pret to nebija iebil dumu.

Kad salāti bija apēsti, Hesko uzlika galdā dubulto es presso kafiju un šķīvi ar itāliešu smalkmaizītēm. Viņš pie dāvāja cigārus, taču brāļi atteicās. Viņi palika pie savām Malboro cigaretēm, kas labāk piestāvēja raupjajām rietum nieku sejām.

Laiks runāt par darbu! Steiss teica. Tam jābūt kaut kam pamatīgam, jo kāpēc citādi mums vajadzēja braukt mašīnā pretīgas trīstūkstoš jūdzes? Būtu varējuši lidot!

Nemaz nebija slikti, iebilda Frenkijs. Man vismaz patika. Redzējām Ameriku aci pret aci. Labi pavadījām laiku.

Mazajās pilsētiņās bija vienreizēji cilvēki.

Kolosāli! Steiss piekrita. Tomēr tas bija garš brau ciens.

Es negribēju, lai lidostās paliktu kādas liecības, Hesko teica. Tās ir pirmās vietas, ko viņi pārbauda. Un karstums būs pamatīgs. Jūs, zēni, nebaidāties no karstuma?

Bērnu spēlei atmeta Steiss. Nu, kurš tad tas ir, velns lai parauj?

Dons Raimonde Aprile, to teikdams, Hesko gandrīz aizrijās ar kafiju.

Iestājās ilgs klusums, un Hesko pirmoreiz izjuta, kāds nāves saltums var strāvot no abiem brāļiem.

Frenkijs klusi teica: Tu liki mums braukt trīstūkstoš jūdzes, lai piedāvātu šo darbu?

Steiss ar smaidu sacīja Hesko: Džon, man prieks, ka bijām pazīstami! Tagad tikai samaksā mums nogalināšanas honorāru, un mēs dosimies tālāk. Abi dvīņi pasmējās par šo mazo asprātību, taču Hesko joku nesaprata.

Viens no Frenkija Losandželosas draugiem, brīvlīguma rakstnieks, reiz bija paskaidrojis dvīņiem: kaut ari žurnāls var samaksāt izdevumus par raksta tapšanu, tas nenozīmē, ka viņi šo rakstu katrā ziņā pirks. Viņi var vienkārši sa maksāt nelielu nolīgtā honorāra daļu un darbu izsviest ārā.

Dvīņi bija sākuši praktizēt šādu paņēmienu. Viņi iekasēja maksu tikai par to, lai uzklausītu priekšlikumu. Tā kā šurp brauciens bija ilgs un iesaistīti bija viņi abi, nogalināšanas honorārs būtu divdesmit tūkstoši.

Taču Hesko pienākums bija pierunāt brāļus uzņemties pasūtījumu. Dons jau trīs gadus ir prom no amata, viņš teica. Visi Apriles agrākie draugi ar sakariem sēž cietumā.

Viņam vairs nav nekādas varas. Vienīgais, kas varētu celt nepatikšanas, ir Timmona Portella, bet viņš to nedarīs. Jūs saņemsiet miljonu dolāru pusi pēc darba paveikšanas un otru pusi tuvākā gada laikā. Bet šogad jums vajadzēs padzīvot klusi un neuzkrītoši. Viss jau ir nokārtots. Jums, zēni, tikai jānospiež gailis.

Miljons dolāru, Steiss atkārtoja. Tā ir liela nauda.

Mans klients zina, ka novākt-donu Aprili ir nopietns solis, Hesko paskaidroja. Viņš grib vislabākos palīgus.

Aukstasinīgus šāvējus un partnerus ar nobriedušu prātu, kas lieki nerunā. Un jūs, zēni, gluži vienkārši esat vislabākie!

Frenkijs piebilda: Un nav daudz veču, kas būtu ar mieru uzņemties tādu risku.

Jā, novilka Steiss. Šitādi sūdi velkas līdzi visu at likušo mūžu. Kāds vienmēr dzen tev pēdas, un tad vēl kruķi un federāliT !

Varu jums apzvērēt, Hesko teica, ka Ņujorkas poli cijas nodaļa nelīdīs ārā no ādas. Un FIB tur vispār nebāzīs degunu.

Un dona vecie draugi? noprasīja Steiss.

Mirušiem draugu nav. Hesko brīdi klusēja. Kad dons atkāpās no amata, viņš sarāva visus agrākos sakarus.

Bažām nav nekāda pamata.

Vai tas nav jocīgi? Frenkijs sacīja Steisam. Visos mūsu darījumos viņi mums stāsta, ka bažām neesot ne kāda pamata.

Steiss iesmējās. Tāpēc, ka paši nav šāvēji! Džon, tu esi vecs draugs. Mēs tev uzticamies. Bet ja nu tu maldies?

Maldīties var ikviens. Ja nu donam tomēr ir veci draugi? Tu zini, kā viņš strādā. Nekādas žēlastības. Mūs pienaglos pie krusta, nevis vienkārši nogalinās. Pirms nāves mēs vairākas stundas būsim visīstākajā ellē. Un atbilstoši dona likumam uz spēles tiek liktas mūsu ģimenes. Tas nozīmē tavu dēlu.

Kapā viņš nevarēs spēlēt NBA. Varbūt mums derētu zināt, kurš par to maksā.

Hesko paliecās uz viņu pusi, un viņa gaišā seja bija pie tvīkusi koši sarkana. To es jums nevaru teikt! Jūs to zināt!

Es esmu tikai starpnieks. Un visus pārējos sūdus es esmu pietiekami pārdomājis. Vai jūs turat mani par galīgu idiotu?

Kurš nezina, kas ir dons Aprile? Tomēr viņš ir neaizsar gāts. Par to man ir garantijas no visaugstākajiem līmeņiem.

Policija veiks tikai formālās darbības. FIB nevar atļauties izmeklēšanu. Un augstākie mafijas bosi tur neiejauksies.

Viss ir absolūti droši!

Man ne sapņos nerādījās, ka dons Aprile varētu kļūt par vienu no maniem mērķiem, sacīja Frenkijs. Šāds pasākums stiprināja viņa ego. Nogalināt cilvēku, kas savā pasaulē rādījis tik daudz baiļu un licis tā cienit sevi!

Frenkij, šī nav basketbola spēle! brīdināja Steiss. Ja mēs zaudēsim, tad vis nespiedīsim pretiniekam roku un vienkārši neaiziesim no laukuma.

Steis, tas nozīmē miljonu dolāru! Frenkijs atgādi nāja. Un Džons nekad mūs nav bīdījis nevēlamā virzienā.

Darīsim, kas darāms!

Steiss juta, ka pacilātība ņem virsroku. Pie velna! Viņi ar Frenkiju taču prot sevi aizsargāt! Galu galā runa ir par veselu miljonu! Patiesību sakot, Steiss parasti par peļņu domāja vairāk nekā Frenkijs, viņam bija veikalnieciskāks prāts, un miljons dolāru viņu iekvēlināja.

Labs ir! Steiss teica. Mēs piekrītam. Bet lai Dievs sarga mūsu dvēseles, ja tu maldies! Zēns būdams, viņš bija kalpojis par palīgu baznīcas ceremonijās.

Bet, ja nu donu uzmana FIB, ko tad? jautāja Frenkijs.

Vai par to mums nav jāraizējas?

Nē, Hesko atbildēja. Kad visi vecie draugi nonāca cietumā, dons atkāpās no amata kā džentlmenis. FIB prata to novērtēt. Viņi liek donu mierā. To es garantēju. Tagad es gribētu izklāstīt visu sīkāk.

Pagāja pusstunda, kamēr viņš izskaidroja plānu visos sīkumos.

Beidzot Steiss noprasīja: Kad?

Svētdien no rīta, Hesko atbildēja. Pirmās divas dienas jūs paliksiet šeit. Pēc tam privāta lidmašīna aizraus jūs projām no Ņūarkas.

Mums būs vajadzīgs ļoti labs šoferis, sacīja Steiss.

Izcils!

Mašīnu vadīšu es, Hesko teica un gandrīz kā atvai nodamies piebilda: Ellīgi laba nauda.

Visu atlikušo nedēļas nogali Hesko aprūpēja brāļus Sturco, gatavoja tiem ēst un veica dažādus citus pienākumus to labā. Viņš nebija viegli iespaidojams cilvēks, tomēr abi Sturco palaikam uzvēdīja baisu saltumu. Dvīņi atgādināja odzes ar allaž modri izslietām galvām, tomēr viņi izturējās labsirdīgi un pat palīdzēja kopt puķes Hesko siltumnīcās.

īsi pirms vakariņām brāļi viens pret otru spēlēja basket bolu, un Hesko fascinēts noskatījās, kā abu augumi slīdoši vijas viens ap otru kā divas čūskas. Frenkijs bija ātrāks un nevainojami precīzs. Steiss nevarēja lepoties ar tādu izvei cību, toties viņš bija gudrāks. Frenkijs nudien būtu varējis iekļūt NBA, Hesko nodomāja. Taču šī nav basketbola spēle, īsti nopietnā pasākumā drošāk paļauties uz Steisu. Steiss būs galvenais šāvējs.

2. NODAĻA

Lielais mafijas ģimeņu zibenskarš Ņujorkā divdesmitā gadsimta deviņdesmitajos gados bija ļāvis izdzīvot tikai diviem. Dons Raimonde Aprile, izcilākais vīrs, no kura visi baidījās, palika neskarts. Otrs palicējs, dons Timmona Por tella, kas baudīja gandrīz līdzvērtīgu varu, kaut ari personī bas ziņā bija krietni mazvērtīgāks cilvēks, izkļuva sveikā, tā, šķiet, bija tīrā veiksme.

Tomēr nākotne bija nepārprotama. Ņemot vērā bēdīgi nedemokrātiskos grozījumus 1970. gada RICO likumos, īpašo FIB izmeklētāju vienību aizrautīgo centību un vēl to ap stākli, ka Amerikas mafijas ierindnieku vidū mirusi ticība omertā likumam, dons Raimonde Aprile saprata, ka viņam pienācis laiks ar lepni paceltu galvu aiziet no skatuves.

Dons bija trīsdesmit gadus vadījis savu Ģimeni un tagad kļuvis par leģendu. Viņš bija kā dzimis Sicīlijā, un viņam nepiemita Amerikā dzimušo mafijas vadoņu dižmanīgā lepnība. Patiesībā viņš bija aizkavējies deviņpadsmitā gad simta sicīlietis, kas pārvaldīja pilsētas un ciematus ar savu personīgo pievilcību, goda apziņu un baiso, nepielūdzamo spriedumu jebkuram aizdomās turētam ienaidniekam.Viņam nepārprotami piemita arī šo veco varoņu stratēģiskais talants.

Tagad, sešdesmit divu gadu vecumā, dona Apriles dzīvē valdīja zināma kārtība. Viņš bija atbrīvojies no ienaidnie kiem un izpildījis savus drauga un tēva pienākumus. Viņš varēja baudīt vecumu ar tīru sirdsapziņu, atkāpties no pa saules nesaskaņām un uzņemties sev piemērotāku lomu, kļūstot par aristokrātisku baņķieri un sabiedrības pīlāru. Dona trīs bērni bija veiksmīgi iekārtojušies drošos un godājamos amatos. Vecākajam dēlam Valerijam tagad bija trīsdesmit septiņi gadi, viņš bija vīrs un tēvs, Savienoto Valstu armijas pulkvedis un lektors Vestpointas Kara aka dēmijā. Viņa karjeru bija noteikusi bērnu dienu biklā daba: dons bija papūlējies sagādāt viņam kadeta vietu Vestpointā, lai labotu šo rakstura vājību.

Otrais dēls Markantonio itin agri, jau trīsdesmit piecu gadu vecumā, kādas mīklainas gēnu kombinācijas dēļ bija kļuvis par augstākā līmeņa vadošu personu valsts televī zijas tīklā. Zēns būdams, viņš bija sliecies uz neaprēķinā mām garastāvokļa maiņām un dzīvojis iedomātā pasaulē, un dons paredzēja, ka jebkādā nopietnā darījumu jomā viņš cietīs neveiksmi. Taču tagad Markantonio vārds bieži  parādījās avīzēs, kas dēvēja viņu par radošu fantastu, un tas donu iepriecināja, tomēr nepārliecināja. Galu galā viņš taču ir šī zēna tēvs. Kurš gan cits dēlu var pazīt labāk?

Apriles meitu Nikolu bērnībā visi sauca mīļvārdiņā par Nikiju, bet sešu gadu vecumā meitene bija kategoriski pie prasījusi, lai viņu sauc īstajā vārdā. Nikola bija tēva iemī ļotākā partnere jebkuros cīniņos. Tagad, divdesmit deviņu gadu vecumā, viņa bija korporatīva juriste, feministe un bezmaksas advokāte trūcīgiem un izmisušiem likumpār kāpējiem, kas citādi nevarētu atļauties pienācīgu juridisku aizstavību. Sevišķi veiksmīgi viņa prata paglābt slepkavas no elektriski krēsla, vīru nogalinātājas no cietumsoda un atkārtotus izvarotājus no mūža ieslodzījuma. Viņa kate goriski iebilda pret nāvessodu, ticēja ikviena noziedznieka labošanas iespējai un bargi kritizēja Savienoto Valstu eko nomisko sistēmu. Viņa uzskatīja, ka tik bagāta valsts kā Amerika nedrīkst būt tik vienaldzīga pret nabadzīgajiem, lai kādi būtu to trūkumi. Par spīti tam visam, viņa bija pras mīga un nelokāma sarunu vadītāja korporācijas juridiskajos jautājumos un spilgta personība ar stipru raksturu. Donam ar viņu uzskati nesakrita nevienā jautājumā.

Astorre bija šīs ģimenes loceklis, iecelts brāļadēla kārtā un savā ziņā donam tuvāks par visiem pārējiem. Dedzīgās vitalitātes un pievilcības dēļ viņš citiem dona bērniem bija gluži kā brālis. No trīs līdz sešpadsmit gadu vecumam Astorre tiem bija mīļais un lolotais mazais brālītis līdz trimdai uz Sicīliju, kurā viņš bija devies pirms vienpadsmit gadiem. Kad dons aizgāja no aktīvās darba dzīves, viņš aicināja Astorri atpakaļ.

Dons rūpīgi izplānoja savu atkāpšanos. Viņš izdāļāja savu impēriju tā, lai nodrošinātos pret varbūtējiem ienaidnie kiem, bet parādīja godu ari uzticamajiem draugiem, zinā dams, ka pateicība ir īslaicīgākais no visiem tikumiem un ka veltes ir jāsniedz vienmēr no jauna. Sevišķi rūpīgi viņš gādāja par Timmonas Portellas sirdsmieru. Portella bija bīs tams sava ekscentriskuma dēļ, kā arī tāpēc, ka viņa aiz rautīgā nogalināšanas kāre ne vienmēr gāja roku rokā ar nepieciešamību.

Kā Portella patvērās no 1990. gada FIB zibenskara, tas visiem palika noslēpums. Jo viņš bija Amerikā dzimis dons, kam trūka izsmalcinātības, viņš bija nepiesardzīgs un ne savaldīgs vīrs, kas spējīgs uz negantiem dusmu uzliesmo jumiem. Portella bija augumā liels un masīvs, ar pamatīgu vēderu, un ģērbās košās krāsās un zīdā kā Palermo picciotto jauns slepkavošanas māceklis. Viņa vara balstījās uz nele gālo narkotiku izplatīšanu. Viņš ne reizi nebija precējies un piecdesmit gadu vecumā joprojām bija bezrūpīgs mīlnieks. Vienīgo patieso pieķeršanos viņš juta pret savu jaunāko brāli Bruno, kas bija mazliet garīgi atpalicis, tomēr apveltīts ar tikpat brutālām tieksmēm kā vecākais brālis.

Dons Aprile nekad nebija uzticējies Portellam un reti ielai dās darījumos ar viņu. Šis cilvēks bija bīstams savu vājību dēļ, un viņu vajadzēja neitralizēt. Tāpēc tagad viņš uzaici nāja Timmonu Portellu uz tikšanos.

Portella ieradās kopā ar brāli Bruno. Aprile sagaidīja vi ņus ar ierasto rāmo laipnību, tomēr bez vilcināšanās sāka runāt par lietu.

Mans dārgais Timmona, viņš teica. Es atkāpjos no visiem biznesa darījumiem, paturot vienīgi savas bankas.

Tagad tu daudz būsi sabiedrības acīs un tev jābūt uzmanī gam. Ja tev kādreiz ievajagas padoma, nāc pie manis! Jo, arī atpūtā būdams, es nepalikšu bez nodrošinājuma.

Bruno, kas augumā bija krietni mazāks par brāli, bet citādi izskatā ļoti līdzīgs, juta bijību pret dona Apriles re putāciju un apmierināts smaidīja par šādu cieņas izpausmi pret vecāko brāli. Taču Timmona daudz labāk saprata dona vārdus. Viņš zināja, ka tas ir brīdinājums.

Timmona ar cieņu paklanījās donam. Tavs spriedums vienmēr bijis pareizāks nekā jebkuram citam no mums!

viņš teica. Un es cienu tavu rīcību. Uzskati mani par savu draugu!

Ļoti labi, ļoti labi, sacīja dons. Tagad es jums kā dāvanu vēlos pasniegt šādu brīdinājumu. FIB vīrs Silke ir ļoti viltīgs. Nekādā ziņā neuzticies viņam! Panākumi viņu ir apreibinājuši, un tu būsi viņa nākamais mērķis.

Bet mēs ar tevi jau esam pamanījušies izbēgt no viņa, Timmona teica, kaut arī viņš iznīcināja visus mūsu drau gus. Es nebaidos no viņa, tomēr saku tev paldies.

Viņi svinīgi iztukšoja glāzes, un brāļi Portellas devās pro jām. Kad viņi jau sēdēja automašīnā, Bruno teica: Kāds izcils cilvēks!

Jā, piekrita Timmona. Viņš bija izcils cilvēks. Dons savukārt jutās pietiekami gandarīts. Viņš bija re dzējis Timmonas acīs bailes un nešaubījās, ka no viņa puses briesmas vairs nedraud.

Dons Aprile izteica lūgumu privātos apstākļos tikties ar Kurtu Silki, FIB Ņujorkas nodaļas vadītāju. Pārsteidzošā kārtā Silke bija iemantojis dona apbrīnu. Viņš bija iesēdinājis cietumā lielāko daļu Austrumu krasta mafijas vadoņu un gandrīz salauzis viņu varu.

Dons Raimonde Aprile bija izbēdzis no viņa tvēriena, jo dons pazina Silkes slepeno ziņu pienesēju cilvēku, kas nodrošinājis viņa panākumus. Tomēr dons apbrīnoja Silki vēl jo vairāk tāpēc, ka šis vīrs allaž bija ievērojis godīgas spēles noteikumus, nekad nebija izmantojis nepatiesus in scenējumus vai varas manevrus un nekad nebija sagādājis nevēlamu publicitāti dona bērniem. Tāpēc donam likās, ka tīrā godaprāta pēc viņš jābrīdina.

Tikšanās notika dona lauku muižā Montokā. Silkem va jadzēja ierasties vienam, un tas nozīmēja Biroja noteikumu pārkāpumu. Pats FIB direktors bija devis piekrišanu, tomēr pieprasījis, lai Silke izmantotu īpašu ieraksta ierīci. Tā. bija implants viņa ķermenī zem krūškurvja, rumpja ārpusē to nevarēja pamanīt; šī ierīce plašākai sabiedrībai nebija pa zīstama, un tās ražošana tika stingri kontrolēta. Silke sa prata, ka īstais sakaru ierīces uzdevums ir reģistrēt to, ko viņš sacīs donam.

Viņi satikās saulainā oktobra pēcpusdienā dona mājas verandā. Silkem nekad nebija izdevies ienest šai namā no klausīšanās ierīci, un pastāvīgu fizisku novērošanu tiesnesis bija aizliedzis. Šoreiz dona vīri viņu vispār nepārmeklēja, un tas Silki pārsteidza. Acīmredzot dons Raimonde Aprile negrasās izteikt viņam nelikumīgu priekšlikumu.

Tāpat kā vienmēr, Silki pārsteidza un pat mazliet kaiti nāja iespaids, ko dons ikreiz atstāja uz viņu. Par spīti tam, ka šis cilvēks bija pavēlējis izdarīt simtiem slepkavību un pārkāpis neskaitāmus sabiedrības likumus, Silke nespēja viņu ienīst, taču šādus uzskatīja cilvēkus par ļauniem un neieredzēja tos, uzskatīdams, ka tie grauj civilizācijas pa matus.

Dons Aprile bija ģērbies tumšā uzvalkā ar tumšu kakla saiti un baltā kreklā. Viņa sejas izteiksme bija nopietna, tomēr saprotoša, un sejā paudās krietnu tikumu cilvēka labsirdīgie vaibsti. Silke nekādi nespēja saprast, kā tik ne žēlīgam cilvēkam var būt tik labestīga seja.

Dons nesniedza roku, smalkjūtīgi nevēlēdamies Silki mulsināt. Ar rokas mājienu viņš norādīja, lai viesis apsē žas, un sveicienā nolieca galvu.

Esmu nolēmis nodot sevi un savu ģimeni jūsu aizsar dzībā tas ir, organizācijas aizsardzībā, dons teica.

Silke jutās pārsteigts. Ko, ellē, tas vecis grib teikt?

Pēdējos divdesmit gadus jūs esat izvēlējies būt par manu ienaidnieku. Jūs esat mani vajājis. Taču es vienmēr esmu bijis jums pateicīgs par to, ka spēlējat godīgu spēli. Jūs nekad neesat safabricējis pierādījumus vai meklējis nepa tiesus lieciniekus pret mani. Jūs esat ielicis cietumā lielāko daļu manu draugu un visiem spēkiem centies to pašu iz darīt ar mani.

Silke pasmaidīja. Es joprojām cenšos to darīt, viņš atbildēja.

Dons saprotoši pamāja ar galvu. Es esmu atbrīvojies no jebkādiem apšaubāmiem darījumiem un esmu paturējis tikai dažas bankas neapšaubāmi cienījamu biznesu. Esmu nodevis sevi jūsu organizācijas aizsardzībā. Un no savas puses pildīšu pienākumu pret šo organizāciju. Jūs varat mums abiem atvieglot dzīvi, izbeidzot mani vajāt, jo tādas vajadzības vairs nav.

Silke paraustīja plecus. Par to lemj Birojs. Es tik ilgi esmu dzinies jums pa pēdām, kāpēc lai tagad apstātos?

Varbūt man uzsmaidīs veiksme.

Dona seja kļuva nopietnāka, tajā parādījās nogurums.

Man ir ko piedāvāt apmaiņai. Jūsu izcilie pēdējo gadu sasniegumi ietekmēja manu lēmumu. Bet lieta ir tāda: es pazīstu jūsu labāko ziņu pienesēju, es zinu, kas viņš ir. Un es nevienam to neesmu teicis.

Silke vilcinājās tikai pāris sekunžu un tad bezkaislīgi at bildēja: Man nav tāda ziņu pienesēja. Turklāt es vēlreiz saku: lemj Birojs, nevis es. Jūs esat izšķiedis manu laiku.

Nē, nē! Dons attrauca. Es nemeklēju privilēģijas, bet tikai stāvokļa risinājumu. Ļaujiet man izmantot sava ve cuma priekšrocības un pasacīt jums, ko man iemācījusi pie redze! Neizmantojiet varu tāpēc, ka tā ir jūsu rokās! Un ne ļaujiet sevi apskurbināt uzvaras pārliecībai, kad prāts jums saka: te jaušams kaut kas no traģēdijas. Ļaujiet man sacīt,

ka pašlaik es jūs uzskatu par draugu, nevis ienaidnieku, un labi pārdomājiet sevī, ko varat iegūt vai zaudēt, atraidīdams šo piedāvājumu!

Un, ja jūs patiešām esat no visa atkāpies, kāda tad nozīme ir jūsu draudzībai? Silke smaidīdams jautāja.

Jums piederēs mana labvēlība, dons atbildēja. Tā ir vērtība pat tad, ja nāk no visnecilākā cilvēka.

Vēlāk Silke atskaņoja sarunas ierakstu savam vietniekam Bilam Bokstonam, kurš noprasīja: Velns lai parauj, ko tas viss nozīmē?

Šo to, kas tev vēl jāiemācās, Silke atbildēja. Viņš man darīja zināmu, ka nav gluži neaizsargāts un ka patur mani acīs.

Kādas blēņas! Bokstons iesaucās. Viņi taču nevar aiztikt FIB cilvēku!

Taisnība, Silke teica. Tāpēc es palieku viņam uz pēdām, vienalga, vai viņš ir atkāpies vai ne. Un tomēr mani māc bažas. Pilnīgi droši mēs nevaram zināt…

Izpētījis pašu prestižāko Amerikas ģimeņu vēsturi, šos laupītāju karaļus, kas bez žēlastības guvuši bagātību, pār kāpdami likumus un cilvēku sabiedrības ētiku, dons Aprile, tāpat kā viņi, kļuva citiem par labdari. Tāpat kā viņiem, donam bija sava impērija viņam piederēja desmit privā tas bankas pasaules lielākajās pilsētās. Tāpēc viņš ziedoja dāsnas summas, lai uzceltu slimnīcu trūcīgajiem. Un deva savu ieguldījumu mākslā. Kolumbijas Universitātē viņš no dibināja renesanses studiju fakultāti.

Tiesa, Jeilas un Hārvarda universitātes atraidīja viņa piedāvātos divdesmit miljonus studentu kopmītnei, ko no sauktu Kristofora Kolumba vārdā, tajā laikā intelektuā lās aprindas Kolumbu nevērtēja atzinīgi. Jeilas Universitāte piedāvājās izmantot naudu un nosaukt kopmītni Sako un Vanceti vārdā, taču par Sako un Vanceti donam nebija ne kādas intereses. Mocekļus viņš nicināja.

Sīkāks cilvēks būtu juties aizskarts un glabājis sevī aiz vainojumu, taču Raimonde Aprile nebija no tādiem. Viņš gluži vienkārši atdeva naudu katoļu baznīcai, lai ik dienas tiktu dziedātas mesas viņa sievai, kas jau divdesmit piecus gadus mājoja debesīs.

Viņš ziedoja miljonu dolāru Ņujorkas policijas labdarības apvienībai un otru miljonu nelegālo imigrantu aizstāvī bas biedrībai. Trīs gadus pēc aiziešanas no aktīvās dzīves dons dāsni aplaimoja pasauli ar labdarību. Viņa maks bija atvērts katram lūgumam, izņemot vienu. Viņš noraidīja

Nikolas lūgumu ziedot naudu kampaņai pret nāvessodu meitas karagājienam pret augstāko soda mēru.

Var tikai pabrīnīties, kā trīs krietnu darbu un devības gadi spēj gandrīz dzēst trīsdesmit gadu ilgu nežēlīgas rīcī bas reputāciju. Taču izcili vīri nereti nopērk sev labvēlību, piedošanu par nodevību pret draugiem un par nāves sprie dumu izpildi. Šī vispārcilvēciskā vājība piemita ari donam.

Jo dons Raimonde Aprile bija cilvēks, kas dzīvojis at bilstoši savas īpašās morāles stingrajiem likumiem. Viņa kodekss trīsdesmit gadus bija iedvesis citos bijību un izrai sījis ārkārtīgas bailes, kas bija dona varas pamats. Būtisks šī kodeksa princips bija pilnīgs žēlsirdības trūkums.

Šo principu bija radījusi nevis nežēlība, psihopātiska vēlme darīt citiem pāri, bet gan nešaubīga pārliecība, ka cilvēki vienmēr vairīsies paklausīt. Pat eņģelis Lucifers bija metis izaicinājumu Dievam un ticis izraidīts no de besīm.

Tātad godkāram cilvēkam, kas tiecas pēc varas, nebija cita līdzekļa. Protams, varēja pārliecināt un pierunāt, pat mazliet piekāpties otra savtīgajām tieksmēm. Tas viss bija saprātīgi. Taču, ja šāda taktika cieta neveiksmi, atlika vie nīgi nāvessods. Nelīdzēja nekādi citu soda veidu draudi tie varēja izraisīt tikai atriebības tieksmi. Vienīgais ceļš bija izraidīšana no šīs pasaulīgās esamības turp, kur ar tevi neviens vairs nerēķināsies.

Vissmagākais nodarījums bija nodevība. Par to bija jācieš gan nodevēja ģimenei, gan viņa draugu lokam: iznīcināta tika visa vaininieka pasaule. Jo netrūkst drosminieku, kas sava labuma dēļ gatavi likt uz spēles paša dzīvību, taču viņi apstāsies un padomās, ja vajadzēs riskēt ar savu mīļo dzīvībām. Šādi dons Aprile apkārtējos bija izraisījis nāves bailes. Viņš paļāvās uz to, ka pasaulīgais devīgums nodro šinās netik vajadzīgo proti, citu mīlestību.

Tomēr jāatzīst, ka tikpat nežēlīgs dons Aprile bija arī pats pret sevi. Iemantotā milzu vara viņam nepalīdzēja no vērst jaunās sievas nāvi neilgi pēc tam, kad tā bija dāvājusi viņam trīs bērnus. Apriles sieva mira lēnā un mokošā nāvē no vēža, un sešus mēnešus donam vajadzēja noskatīties viņas mokās. Šajā laikā viņš nāca pie atziņas, ka sieva cieš sodu par visiem viņa izdarītajiem nāves grēkiem, un tāpēc uzlika sodu pats sevi viņš nekad neprecēsies otrreiz. Viņš sūtīs bērnus projām, lai tie iegūst izglītību likumīgas sa biedrības pieņemtajos ietvaros, lai tie neizaug viņa pasaulē, kurā ir tik daudz naida un briesmu. Viņš tiem palīdzēs atrast ceļu dzīvē, taču nekad neiesaistīs tos savā darbībā. Ar dziļām skumjām viņš atzina, ka nekad neiepazīs tēva īsteno sūtību.

Tāpēc dons aizsūtīja Nikolu, Valeriju un Markantonio uz privātām internātskolām. Viņš nekad neielaida bērnus savā personīgajā dzīvē. Brīvdienās bērni atbrauca mājās, un tad dons spēlēja mīloša, bet attāla tēva lomu, taču nekad ne ļāva bērniem kļūt par daļu no savas pasaules. Un tomēr, par spīti visam, kā arī tam, ka bērni zināja, kāda ir tēva reputācija, tie viņu mīlēja. Savā starpā viņi nekad par to nerunāja. Tas bija viens no ģimenes noslē pumiem, kas viņiem nebija noslēpums.

Neviens nesauktu donu par sentimentālu. Viņam bija ļoti maz tuvu draugu, nebija iemīļotu dzīvnieku, un viņš, cik vien spēdams, vairījās no plašākiem brīvdienu un pub liskiem pasākumiem. Tikai vienu reizi pirms daudziem ga diem dons bija rīkojies, līdzcietības vadīts, pārsteigdams savus Amerikas amata brāļus.

Kad dons Aprile kopā ar mazo Astorri, viņš uzzināja at griezās no Sicīlijas, ka mīļotā sieva mirst no vēža un viņu trīs bērni jūtas nelaimīgi un pamesti. Nevēlēdamies, lai ma zais, viegli ietekmējamais zēns dzīvotu šādos apstākļos tas viņam varētu nākt par ļaunu, dons nolēma uzticēt As torri sava tuvākā padomdevēja Frenka Violas un viņa sie vas gādībai. Izrādījās, ka šī izvēle nav bijusi tālredzīga. Frenks Viola tolaik loloja godkāru nodomu kļūt par dona pēcteci.

Taču neilgi pēc tam, kad nomira dona sieva, Astorre Viola, kam tolaik bija trīs gadi, kļuva par dona paša ģimenes lo cekli, jo viņa "tēvs" savas mašīnas bagāžniekā visai dī vainos apstākļos izdarīja pašnāvību un māte nomira no asinsizplūduma smadzenēs. Pēc tam dons pieņēma Astorri savās mājās un pasludināja sevi par viņa tēvoci.

Kad Astorre bija pietiekami paaudzies, lai sāktu taujāt par saviem vecākiem, dons Raimonde paskaidroja, ka viņš ir bārenis. Taču Astorre bija ziņkārs un neatlaidīgs zēns, tāpēc dons, vēlēdamies pielikt punktu šiem jautājumiem, pastāstīja, ka viņa vecāki bijuši zemnieki, kas nav spējuši viņu pabarot un nemanāmi nomiruši mazā Sicīlijas ciematā. Dons saprata, ka šāds paskaidrojums zēnu īsti neapmierina, un jutās mazliet vainīgs par šo krāpšanu, tomēr viņš zi nāja: kamēr zēns vēl mazs, ir svarīgi paturēt viņa mafijas izcelsmi noslēpumā gan paša Astorres, gan Apriles bērnu drošības labad.

Dons Raimonde bija tālredzīgs vīrs un apzinājās, ka viņa panākumi nevar ilgt mūžīgi šī pasaule ir pārlieku node vīga. Jau no sākuma viņš bija iecerējis pāriet pretējā no metnē un iekļauties organizētas sabiedrības drošībā. Iespē jams, ka viņš pats īsti neapzinājās šo mērķi, taču izcili vīri instinktīvi nojauš nākotnes prasības. Un šajā gadījumā viņš patiešām rīkojās, līdzcietības mudināts. Jo Astorre Viola trīs gadu vecumā nevarēja radīt nekādu iespaidu un nevarēja ļaut nojaust, kas viņš kļūs vēlāk vīra gados. Un to, cik svarīga būs viņa loma Ģimenē.

Dons saprata, ka Amerikas triumfs ir izcilo Ģimeņu rašanās un ka vislabākā sabiedrības šķira veidojusies no cilvēkiem, kuri sākumā izdarījuši lielus noziegumus pret šo sabiedrību. Tie bija cilvēki, kas, mēģinādami kļūt ba gāti, uzcēluši Ameriku un ļāvuši Jaunajiem darbiem sairt aizmirstības pīšļos. Kā gan citādi to varēja izdarīt? Atstājot Amerikas Lielos līdzenumus indiāņiem, kas nespēja saprast pat trīsstāvu mājas būvi? Atstājot Kaliforniju meksikāņiem, kam nebija tehnisku prasmju un kas pat iztēloties nespēja lielos akveduktus, kuri piegādātu ūdeni sausajām zemēm, ļaujot neskaitāmiem cilvēkiem dzīvot labklājībā? Amerikai piemita apbrīnojama spēja pievilināt miljonus trūcīga dar baspēka no visas pasaules, piesaistīt tos nepieciešamajam smagajam darbam dzelzceļu, dambju un debesskrāpju būvei. Jā, Brīvības statuja bija reklāmas ģēnija veikums. Un vai rezultāts nebija lielisks? Protams, netrūka ari traģēdiju, taču tās ir neizbēgama dzīves daļa. Vai Amerika nebija iz cilākais pārpilnības rags, kādu pasaule jebkad redzējusi?

Vai zināma netaisnības deva par to nebija tīrā nieka maksa? Indivīdam taču vienmēr kaut kas jāupurē, lai veicinātu ci vilizācijas un savas konkrētās sabiedrības progresu. Tomēr izcila cilvēka raksturojums ietver kaut ko vairāk. Pirmām kārtām to, ka viņš pats šo nastu neuzņemas. Ar kaut kādiem līdzekļiem krimināliem, amorāliem vai var būt tīrās viltības ceļā viņš spēj turēties cilvēces progresa viļņa virsotnē, nenesdams nekādus upurus.

Tieši tāds cilvēks bija dons Raimonde Aprile. Ar asu prātu un ar pilnīgu žēlsirdības trūkumu viņš radīja savu, indivi duālu varu. Viņš izraisīja bailes, viņš kļuva par leģendu. Taču Raimondes Apriles bērni, kļūdami pieauguši, nekad neticēja visbriesmīgākajiem stāstiem par savu tēvu. Daudziem bija zināma leģenda par to, kā dons sākumā ieguva Ģimeņu vadoņa varu. Viņš kontrolēja celtniecības firmu, ko vadīja viens no padotajiem Tomijs Ljoti. Dons viņu jau jaunos gados bija padarījis bagātu, nodrošinādams ar pilsētas apbūves līgumiem. Ljoti bija glīts, asprātīgs, neatvairāmi pievilcīgs, un donam viņa sabiedrība vienmēr sagādāja prieku. Tomijam bija tikai viens trūkums: viņš pārmērīgi dzēra.

Tomijs apprecēja dona sievas labāko draudzeni Lizu, glītu, vecmodīgu sievieti ar asu mēli, un viņa uzskatīja par savu pienākumu allaž iegrožot vīra acīmredzamo pašapmierinā tību. Tas izraisīja vairākus nelāgus starpgadījumus. Skaidrā prātā Ljoti itin labi piecieta viņas dzēlības, taču piedzēries mēdza pamatīgi sist sievai pa seju, lai piespiestu viņu ap klust.

Neveiksmīgas sagadīšanās dēļ šim vīram piemita liels fizisks spēks, jo viņš jaunībā ilgi bija strādājis smagu darbu uz būvēm. Ljoti pat mēdza valkāt kreklus ar īsām piedurk nēm, lai atsegtu visu skatieniem varenos apakšdelmus un pamatīgos bicepsus. Diemžēl nepatīkamie starpgadījumi turpinājās divus ga dus. Kādu vakaru Tomijs pārlauza Lizai degunu un izsita vairākus zobus, radot vajadzību pēc dārgiem ķirurģiskiem pakalpojumiem. Liza neuzdrošinājās lūgt aizstāvību dona

Apriles sievai, jo pēc šāda lūguma viņa droši vien kļūtu atraitne, taču viņa joprojām mīlēja vīru.

Donam Aprilem nepatika iejaukties padoto ģimenes ķil dās. Tādas problēmas nebija iespējams atrisināt. Ja vīrs būtu nogalinājis sievu, viņš neliktos ne zinis. Taču kāvieni radīja draudus biznesa attiecībām. Saniknota sieva var dot nevēlamas liecības, atklāt noklusējamu informāciju. Un šis vīrs mājās glabāja daudz skaidras naudas, lai vienmēr pie rokas būtu rezerves neparedzētiem kukuļiem, kas tik ne pieciešami līgumu slēgšanā ar pilsētu.

Tāpēc dons izsauca agresīvo vīru pie sevis. Izmeklēti pie klājīgos vārdos viņš nepārprotami paskaidroja, ka iejaucas Ljoti personīgajā dzīvē vienīgi tāpēc, ka tā ietekmē biz nesu. Viņš ieteica Tomijam vai nu nogalināt sievu uz vie tas, vai arī šķirties no viņas, bet nekad vairs neizturēties brutāli. Vīrs apgalvoja, ka tas turpmāk vairs neatkārtošo ties. Taču dons viņam neticēja. Viņš bija pamanījis Ljoti acīs iezibamies uguntiņu brīvas gribas izpausmi. Tas, ka cilvēks ir gatavs darīt to, ko grib, nerēķinādamies ne ar ko, donam šķita viens no dzīves lielajiem noslēpumiem. Izcili cilvēki ir nonākuši eņģeļu vidū, maksādami par to briesmīgu cenu. Ļauni cilvēki izdabā katrai savai kaprīzei, lai gūtu niecīgu gandarījumu, maksādami par to ar cepi nāšanos elles liesmās.

Tieši tā notika ar Tomiju Ljoti. Pagāja gandrīz gads, un, jūtot vīra iecietību, Liza ļāva asajai mēlei arvien lielāku vaļu. Par spīti dona brīdinājumam, par spīti mīlestībai pret bērniem un sievu, Tomijs viņu mežonīgi piekāva. Liza no kļuva slimnīcā ar lauztām ribām un pārdurtu plaušu. Izmantodams savu bagātību un politiskos sakarus, To mijs ar milzu kukuli uzpirka vienu no dona korumpētajiem tiesnešiem. Pēc tam viņš pierunāja sievu atgriezties pie viņa.

Dons Aprile, mēreni sadusmots, noskatījās notiekošajā un ar nožēlu ņēma grožus savās rokās. Vispirms viņš gā dāja par praktisko pusi. Dabūjis Ljoti testamenta kopiju, viņš pārliecinājās, ka vīrs, kā pienākas kārtīgam ģimenes cilvēkam, atstājis visus pasaulīgos labumus sievai un bēr niem. Tātad Liza būs bagāta atraitne. Pēc tam dons nosūtīja darbā īpašu vienību ar precīziem norādījumiem. Nākamās nedēļas laikā tiesnesis saņēma garenu, lentēm apvītu kasti, kurā kā dārgs garu zīda cimdu pāris gulēja abi masīvie vīra apakšdelmi, un uz viena no tiem mirdzēja dārgais Rolex pulkstenis, ko dons pirms daudziem gadiem bija dāvājis viņam, apliecinādams savu cieņu. Nākamajā dienā netālu no Verracano tilta atrada ūdenī peldam pārējo, kas atlicis no Tomija Ljoti.

Cits notikums viesa šausmas savas miglainās daudzno zīmības dēļ, gluži kā bērniem domāts spoku stāsts. Kad dona trīs bērni mācījās internātskolā, viņus uzmeklēja kāds uzņēmīgs un apdāvināts žurnālists, kas bija pazīstams ar prasmi asprātīgi atklāt publikai slavenu cilvēku vājības, un iesaistīja viņus šķietami nevainīgā vārdu apmaiņā. Raksta autors manāmi uzjautrinājās par bērnu vientiesīgo nevai nību, par viņu formas tērpiem, par viņu jaunības ideālismu attiecībā uz labākas pasaules veidošanu. Žurnālists salīdzi nāja to ar viņu tēva reputāciju, tajā pašā laikā atzīmēdams, ka dons Aprile nekad nav notiesāts nevienā noziegumā. Raksts kļuva slavens un jau pirms publicēšanas apce ļoja visas valsts ziņu redakcijas. Tas nozīmēja tādus panā kumus, par kādiem sapņo ikviens autors. Visi par to bija sajūsmā.

Žurnālists bija dabas mīļotājs un katru gadu veda sievu un abus bērnus uz mednieku un makšķernieku mājiņu Ņu jorkas štata ziemeļdaļā, kur tie baudīja vienkāršu dzīvi. Tur viņi pavadīja kādu garu Pateicības dienas nedēļas nogali. Sestdien mājiņa, kas atradās desmit jūdzes no tuvākās pil sētas, aizdegās. Divas stundas to nesasniedza nekāda pa līdzība. Tikmēr māja bija pārvērtusies kūpošos baļķos un žurnālists kopā ar ģimeni drupanos ogļu gabalos. Sekoja iz misīgi protesta saucieni un plaša mēroga izmeklēšana, taču neatradās nekādi nekrietnas spēles pierādījumi. Izmeklētāji secināja, ka ģimene nosmakusi dūmos, pirms paguvusi iz kļūt no mājas.

Pēc tam notika kaut kas dīvains. Dažus mēnešus pēc šīs traģēdijas sāka klejot čuksti un baumas. FIB, policija un prese saņēma anonīmus ziņojumus. Tie visi liecināja, ka ugunsgrēks bijis bēdīgi slavenā dona Apriles atriebības solis. Prese, kas alka pēc iespaidīga stāsta, pieprasīja, lai izmeklēšanu atsāk no jauna. To viņi panāca, taču ari šo reiz neatradās neviena apsūdzības liecība. Tomēr, par spīti jebkādiem pierādījumiem vai to trūkumam, šis notikums kļuva par vēl vienu dona nesaudzības leģendu.

Bet leģendas palika publikas ziņā; varas iestādes šai ga dījumā apmierinājās ar to, ka donam neko nevar pārmest.

Visiem taču zināms, ka žurnālistus atmaksa nemēdz skart. Tad jau vajadzētu nogalināt tūkstošus, un kāda tam būtu jēga? Dons ir pārāk saprātīgs, lai uzņemtos tādu risku! Un tomēr valodas neapklusa. Dažas FIB vienības pat uzskatīja, ka dons pats izraisījis šīs baumas, lai stiprinātu savu le ģendu. Un tā auga un pletās plašumā. Taču donam piemita arī cita īpašība: augstsirdīgs dās nums. Tas, kurš viņam uzticami kalpoja, kļuva bagāts un grūtos brīžos varēja paļauties uz ietekmīgu aizstāvi. Dona piešķirtie atalgojumi bija milzīgi, bet sodi neatgrieze niski. Tā bija viņa leģenda.

Pēc tikšanās ar Portellu un Silki donam vajadzēja nokār tot dažādus lietišķus jautājumus. Viņš iedarbināja sviras, lai pēc vienpadsmit gadu trimdas pārvestu mājās Astorri Violu.

Astorre viņam bija vajadzīgs, un patiesībā dons viņu jau sen bija gatavojis šim brīdim. Astorre bija viņa mīlu lis, vairāk ieredzēts pat par paša bērniem. Jau savos zēna gados Astorre visur bija līderis un sabiedriskumā pārspēja savus vienaudžus. Viņš mīlēja donu, bet nebaidījās no viņa kā palaikam dona īstie bērni. Un, kaut gan Valerijam bija divdesmit un Markantonio astoņpadsmit gadu, Astorre, bū dams desmit gadus vecs, izcīnīja neatkarību no viņiem. Kad Valerijs, militāras disciplīnas cienītājs, mēģināja viņu pārmācīt, zēns sparīgi kāvās pretī. Markantonio bija daudz sirsnīgāks pret Astorri un nopirka viņam pirmo bandžo, lai mudinātu zēnu dziedāt. Astorre to pieņēma kā pieauguša cilvēka laipnības izpausmi pret otru pieaugušo.

Vienīgais cilvēks, kura rīkojumus Astorre uzklausīja, bija Nikola. Un, kaut gan Nikola bija divus gadus vecāka, viņa izturējās pret Astorri kā pret pielūdzēju to viņš bija pie prasījis, būdams vēl mazs. Nikola izrīkoja viņu dažādos sīkos uzdevumos un jūsmīgi klausījās, kā viņš dzied tai itāliešu balādes. Un iepļaukāja viņu, kad zēns mēģināja to noskūpstīt. Jo Astorri jau no agrīniem gadiem valdzināja sievišķīgais skaistums.

Un Nikola bija skaista. Viņai bija lielas, tumšas acis, ju teklisks smaids un sejā atspoguļojās visas izjustās emocijas. Nikola meta izaicinājumu ikvienam, kas mēģināja dot mā jienu, ka viņa, būdama sieviete, ir mazāk svarīga persona nekā jebkurš vīrietis viņas pasaulē. Nikolai bija grūti sa mierināties ar to, ka fiziski viņa nav tik stipra kā abi brāļi vai Astorre un spēj apliecināt sevi tikai ar skaistuma, nevis spēka palīdzību. Tāpēc Nikola nepazina bailes un dzēlīgi izzoboja ikvienu no viņiem pat tēvu, par spīti tā baisajai slavai.

Pēc sievas nāves, kamēr bērni bija vēl mazi, dons Aprile katru gadu vienu vasaras mēnesi pavadīja Sicīlijā. Viņam ļoti patika dzīve dzimtajā ciematā netālu no Montelepres pilsētas, un tur viņam joprojām piederēja savs īpašums māja, kas savulaik bijusi kāda grāfa lauku patvērums, un to sauca Villa Grazia.

Pēc pāris gadiem viņš nolīga saimniecības vadītāju si cīliešu atraitni, vārdā Katerīna. Viņa bija ļoti izskatīga sie viete ar zemnieces spēcīgo, sulīgo skaistumu un teicamu prasmi pārvaldīt īpašumu un iemantot ciemata iedzīvotāju bijību. Katerīna kļuva dona mīļākā. Dons to visu glabāja noslēpumā no ģimenes un draugiem, kaut gan tagad bija četrdesmit gadus vecs un savas pasaules karalis.

Astorrem Violām bija tikai desmit gadu, kad viņš pirmo reizi devās līdzi donam Aprilem uz Sicīliju. Dons bija uz aicināts par sarunu starpnieku lielajā konfliktā starp kor leoniešu cosca un Klerikucio cosca. Turklāt viņš allaž ar prieku izmantoja iespēju pavadīt mierīgu mēnesi Villa Grazia klusumā.

Desmit gadus vecais Astorre bija ļoti patīkams zēns to nenoliegtu neviens. Viņš vienmēr bija jautrs, un glītā, apaļā olīvkrāsas seja izstaroja mīlestību. Astorre allaž kaut ko dziedāja tīkamā tenora balsī un, kad nedziedāja, labprāt risināja dzīvas sarunas. Tomēr viņam piemita dzimuša dum pinieka agresīvās īpašības, un nereti viņš terorizēja citus sava vecuma zēnus.

Dons paņēma Astorri līdzi uz Sicīliju tāpēc, ka pusmūža vīram viņš bija vislabākā sabiedrība šis apstāklis savda bīgi raksturoja viņus abus, kā arī rosināja pārdomas par to, kā dons audzinājis pats savus trīs bērnus.

Kad dons bija nokārtojis savus lietišķos darījumus, viņš veica norunāto starpnieka lomu strīdā un uz laiku pa nāca mieru. Pēc tam viņš ar patiku ļāvās atpūtai dzimtajā ciematā, vēlreiz atcerēdamies bērnu dienas. Viņš ēda cit ronus, apelsīnus, olīvas no sālījuma mucām un kopā ar Astorri devās garās pastaigās zem dūmakainajām, tveicīga jām Sicīlijas debesīm, kur svelmainā saule bija nesaudzīgi nokaitējusi daudzo akmens māju sienas un neskaitāmos klintsakmeņus. Viņš stāstīja mazajam zēnam senas leģen das par Sicīlijas Robiņiem Hudiem, par to cīņām ar mau riem, frančiem, spāņiem un pašu pāvestu. Un arī stāstus par vietējo varoni Lielo Donu Zeno.

Vakaros uz Villa Grazia terases viņi kopā noraudzījās, kā Sicīlijas zilajās debesīs iedegas tūkstošiem mirgojošu zvaigžņu un kā virs netālajiem kalniem uzplaiksni zibens šautras. Astorre ļoti ātri apguva sicīliešu dialektu un ēda melnās olīvas no mucām gluži kā konfektes. Dažu dienu laikā Astorre nostiprināja vadošo vietu cie mata jauno zēnu barā. Dons brīnījās, kā viņš to panācis, jo sicīliešu bērni bija lepni un bezbailīgi. Daudzi no šiem desmit gadus vecajiem puisēniem ar eņģeļa seju jau bija paguvuši iepazīties ar lupara sicīliešu šaujamieroci. Dons Aprile, Astorre un Katerīna pavadīja garus vasaras vakarus, ēzdami un dzerdami zem klajas debess krāšņajā villas dārzā, kur gaisā valdīja citrusu aromāts no apelsīnu un citronu kokiem. Dažreiz viņi ielūdza dona senos bērnī bas draugus uz vakariņām un kopīgu kāršu spēli. Astorre palīdzēja Katerinai pasniegt tiem dzēriena glāzes.

Katerīna un dons sabiedrībā nekad neizrādīja savstarpēja maiguma izpausmes, tomēr ciemata iedzīvotāji visu sa prata, tāpēc neviens neuzdrošinājās mest acis uz Katerinu un visi izturējās pret viņu ar cieņu, kāda pienākas nama saimniecei. Šis bija vispatīkamākais laiks dona dzīvē. Kad līdz Sicīlijas apmeklējuma beigām bija palikušas ti kai trīs dienas, notika kaut kas neiedomājams: kad dons pastaigājās pa ciemata ielām, viņu nolaupīja.

Netālajā Činezi provincē, vienā no Sicīlijas nomaļākajiem un neattīstītākajiem apvidiem, ciemata cosca vadonis bija vietējais mafijas pārstāvis mežonīgs, bezbailīgs bandīts, vārdā Fisolīni. Tā kā šim cilvēkam tur piederēja absolūta vara, viņš būtībā neuzturēja nekādus sakarus ar salas pārē jiem mafijas grupējumiem. Viņš neko nezināja par dona Apriles milzīgo varu un nepavisam nedomāja, ka tā varētu iespiesties viņa attālajā un drošajā pasaulē. Viņš nolēma nolaupīt donu un pieprasīt izpirkšanas maksu. Vienīgais likums, ko Fisolīni apzinājās pārkāpjam, bija prasība ne ielauzties kaimiņu cosca teritorijā, tomēr amerikānis šķita pietiekami vērtīgs ķēriens, lai tādēļ uzdrīkstētos riskēt.

Cosca ir pamatvienība tam plašajam veidojumam, ko sauc par mafiju, un parasti sastāv no asinsradiniekiem. Likumam paklausīgi cilvēki tādi kā advokāti vai ārsti mēdz saistīties ar cosca , lai aizsargātu savas intereses. Katra cosca ir organizācija pati par sevi, bet tā var pieslieties stiprākai un varenākai apvienībai. Šo cieši saistīto tīklu parasti dēvē par mafiju. Taču tai nav kopīga vadoņa vai komandiera.

Cosca parasti koncentrē spēkus noteiktam reketam savā konkrētajā teritorijā. Viena cosca , piemēram, kontrolē ūdens cenu un neļauj centrālajai valdībai būvēt dambjus, kas šo cenu pazeminātu. Tādējādi tā dragā valdības monopolu.

Cita cosca kontrolē pārtikas un preču tirgu. Tajā laikā visvarenākās Sicīlijas apvienības bija Palermo pilsētas Klerikucio cosca , kas pārvaldīja jaunu būvju celtniecību visā Sicīlijā, un korleoniešu cosca , kuras ziņā bija Romas politiķi un narkotiku transporta organizēšana visā pasaulē. Vēl pa stāvēja sīkas cosca , kas pieprasīja nodevas romantiskiem jaunekļiem, kad tie vēlējās dziedāt zem iemīļoto meiteņu balkoniem. Visas cosca regulēja noziedzību. Tās necieta, ka slinki tukšgalvji uzbrūk nevainīgiem pilsoņiem, kuri pienācīgi maksā cosca nodevas. Tie, kas sadūra cilvēkus, lai atņemtu tiem kabatas portfeļus, vai izvaroja sievietes, ātri nopelnīja nāvessodu. Turklāt cosca savā vidū nepieļāva laulības pārkāpšanu. Gan vīrieši, gan sievietes par to maksāja ar dzīvību. Tas bija vispārzināms likums.

Fisolīni cosca pelnīja visai trūcīgu iztiku. Tā kontrolēja ikonu pārdošanu, saņēma maksu par zemnieku ganāmpulku aizsargāšanu un nodarbojās ar neuzmanīgu, bagātu cilvēku nolaupīšanu. Un tā nu notika, ka pastaigas laikā pa ciemata ielām donu Aprili kopā ar mazo Astorri tumsonīgais Fisolīni ar savu bandu ierāva divās veclaicīgās amerikāņu armijas kra vas mašīnās.

Visi desmit zemnieku drēbēs ģērbušies vīri bija bruņo jušies ar šautenēm. Viņi pacēla donu Aprili no zemes un iemeta pirmajā mašīnā. Astorre nevilcinādamies ielēca tās pašas mašīnas vaļējā kravas kastē, lai paliktu kopā ar donu. Bandīti mēģināja izmest viņu ārā, bet zēns cieši ieķērās koka balstos. Pēc stundas brauciena abas mašīnas ieradās kalnu bāzē netālu no Montelepres. Pēc tam visi pārsēdās uz zirgu un ēzeļu mugurām un pa klinšainajām terasēm kāpa augšup pretī apvārsnim. Visa ceļojuma laikā zēns cī tīgi vēroja visu ar lielajām, zaļajām acīm, bet ne reizes neizrunāja ne vārda.

Neilgi pirms saulrieta viņi sasniedza kalnos dziļi paslēptu alu. Tur viņiem iedeva vakariņas uz iesma ceptu jēru, pašceptu maizi un mājas vīnu. Apmetnē bija uzslieta liela Jaunavas Marijas statuja, ko apņēma rokām grebts tumša koka ietvars. Par spīti mežonībai, Fisolīni bija ļoti dievbijīgs.

Viņam piemita arī zemnieciska pieklājība, un viņš stādījās priekšā donam un mazajam zēnam. Nebija nekādu šaubu, ka viņš ir bandas vadonis. Fisolīni bija augumā neliels un masīvs kā gorilla un pie bikšu jostas nēsāja šauteni un divas pistoles. Viņa seja bija tikpat akmeņaina kā Sicīlija, taču acīs zibēja jautras uguntiņas. Viņš prata baudīt dzīvi un tās sīkos priekus, šobrīd it īpaši to, ka viņa varā ir ba gāts amerikānis, kas atsver pats sevi zeltā. Un tomēr viņā nebija manāms ļaunums.

Ekselence, viņš teica donam, es gribētu, lai jūs ne raizējaties par šo jaunekli. Rīt no rīta viņš dosies uz pilsētu ar ķīlas izpirkuma vēstuli.

Astorre aizrautīgi tiesāja vakariņas. Uz iesma ceptais jērs viņam šķita lielākais gardums, kādu jebkad gadījies ēst. Taču beidzot viņš moži un drosmīgi pavēstīja: Es palikšu kopā ar tēvoci Raimondi!

Fisolīni iesmējās. Labs ēdiens vairo drosmi! Lai aplie cinātu cieņu viņa ekselencei, es šo maltīti pagatavoju pats. Izmantoju savas mātes īpašās garšvielas.

Es palikšu kopā ar tēvoci, Astorre atkārtoja, un viņa balss skanēja dzidri un izaicinoši.

Dons Aprile cieti, bet laipni sacīja nolaupītāju vadonim:

Šis bija lielisks vakars: teicams ēdiens, kalnu gaiss un jūsu tīkamā sabiedrība. No rīta es ar prieku paraudzīšos svaigajā rasā. Bet pēc tam iesaku jums vest mani atpakaļ uz ciematu.

Fisolīni ar cieņu paklanījās pret viņu. Es zinu, ka jūs esat bagāts. Bet vai esat arī tikpat varens? Es vēlos tikai saņemt simttūkstoš dolāru amerikāņu naudā.

Tas mani apvaino, dons atbildēja. Jūs iedragāsiet manu reputāciju. Divkāršojiet summu! Un pielieciet klāt vēl piecdesmit par zēnu. Jūs to saņemsiet. Bet pēc tam jūsu dzīve kļūs par mūžīgu mocību. Viņš brīdi cieta klusu, tad piebilda: Esmu pārsteigts, ka rīkojāties tik neapdomīgi.

Fisolīni nopūtās. Jums jāsaprot, ekselence, ka es esmu trūcīgs cilvēks. Protams, es savā provincē varu ņemt visu, ko vēlos, taču Sicīlija ir tik nolādēta zeme, ka pat bagātie ir pārāk nabadzīgi, lai uzturētu tādus cilvēkus kā es. Jums jāsaprot, ka jūs esat mana izdevība tikt pie bagātības.

Tādā gadījumā jums vajadzēja nākt pie manis un pie dāvāt savus pakalpojumus, dons atbildēja. Es vienmēr esmu pratis novērtēt spējīgus cilvēkus.

To jūs tagad sakāt tāpēc, ka esat vājš un bezpalīdzīgs, teica Fisolīni. Vājie vienmēr ir devīgi. Tomēr es ņemšu vērā jūsu padomu un divkāršošu summu. Tiesa, tas liek man justies mazliet vainīgam. Neviens cilvēks nav tādas maksas vērts. Un zēnu es atlaidīšu par velti. Bērni ir mana vājība man pašam ir veseli četri, un visi tie jāpabaro.

Dons Aprile paskatījās uz Astorri. Vai tu iesi?

Nē, Astorre atbildēja un nolieca galvu. Es gribu pa likt kopā ar tevi. Pacēlis acis, viņš palūkojās uz tēvoci.

Tad ļaujiet viņam palikt! dons teica laupītājam.

Fisolīni papurināja galvu. Viņš ies atpakaļ. Man jā saglabā sava reputācija. Es nepieļaušu, ka mani apzīmogo par bērnu nolaupītāju. Jo pēc tam, jūsu ekselence, lai kādu cieņu es justu pret jums, man vajadzēs sūtīt jūs atpakaļ pa mazam gabaliņam, ja viņi atteiksies maksāt. Bet, ja sa maksās, tad dodu jums Pjetro Fisolīni godavārdu, ka ne zaudēsiet nevienu matiņi u no savām ūsām!

Naudu jūs saņemsiet, dons rāmi atbildēja. Un ta gad iekārtosimies tik labi, cik varam. Zēn, uzdziedi šiem kungiem kādu no savām dziesmām!

Astorre dziedāja bandītiem, un tie sajūsmināti apbēra viņu ar komplimentiem un draudzīgi bužināja viņam ma tus. Šis viņiem visiem tiešām bija burvības caurausts bri dis, klausoties, kā zēna jaukā balss pieskandē kalnus ar mīlestības dziesmām.

No tuvējās alas vīri iznesa segas un guļammaisus. Ko jūsu ekselence rīt vēlēsies brokastīs? jautāja Fi solīni. Varbūt svaigi makšķerētu zivi? Un pēc tam pus dienās spageti ar teļa gaļu? Mēs esam jūsu rīcībā!

Paldies! dons atbildēja. Pietiks ar gabalu siera un augļiem.

Saldu miegu! Fisolīni novēlēja. Viņu aizkustināja zēna nelaimīgais izskats, un viņš tam paplikšķināja pa pakausi.

Rītnakt tu gulēsi pats savā gultā.

Astorre aizvēra acis un tūdaļ pat ieslīga miegā uz zemes blakus donam. Paliec man blakus! dons teica, aplicis roku zēnam apkārt.

Astorre gulēja tik cieši, ka sarkani kvēlošā saule jau bija pakāpusies krietni viņam virs galvas, kad no miega beidzot izrāva troksnis un šķindoņa. Uzslējies sēdus, viņš ieraudzīja, ka ieplaku ielenkuši piecdesmit bruņoti vīri. Dons Aprile nesatricināmā mierā sēdēja uz liela klints izciļņa un ar paš cieņu malkoja no krūzes kafiju.

Redzēdams, ka Astorre pamodies, dons Aprile viņam aici noši pamāja ar roku. Astorre, vai gribi kafiju? Tad viņš norādīja uz pretī stāvošo vīrieti. Tas ir mans labais draugs Bjanko. Viņš ir ieradies mūs izglābt.

Astorre redzēja milzīga auguma vīru, kas, par spīti va renajai tauku kārtai, bija ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti un izskatījās neapbruņots, tomēr daudz baisāks par Fisolīni. Viņam bija sirmi, cirtaini mati un lielas, iesārtas acis, un no viņa staroja spēks. Tomēr šis spēks itin kā apslāpa, kad atskanēja viņa paklusā, čerkstošā balss.

Don Aprile, Oktāvijs Bjanko teica, man jāatvainojas, ka ierados tik vēlu un tev kā zemniekam vajadzēja gulēt klajā laukā uz zemes. Bet, līdzko uzzināju par notikušo, es tūlīt steidzos šurp. Vienmēr esmu zinājis, ka Fisolīni ir stulbenis, tomēr kaut ko tādu no viņa nebūtu gaidījis! Atskanēja veseru troksnis, un daži vīri pagājās sānis, atklādami Astorrem plašāku redzeslauku. Viņš ieraudzīja divus jaunus puišus, kas nagloja kopā krustu. Pēc tam zēns ieplakas tālākajā malā ieraudzīja Fisolīni kopā ar viņa des mit bandītiem sasaistītus guļam zemē; virvju gali bija pie sieti pie kokiem. Gūstekņu augumi bija viscaur cieši apvīti stieplēm un virvēm, kas ietina tos kā tīklā. Viņi atgādināja mušu baru uz gaļas gabala.

Bjanko jautāja: Don Aprile, kuru no šiem salašņām tu gribi tiesāt pirmo?

Fisolīni, dons atbildēja. Viņš ir vadonis.

Bjanko atvilka šurp Fisolīni, kas joprojām bija cieši nosai tēts kā mūmija. Bjanko un viens no viņa kareivjiem pacēla gūstekni, liekot tam balstīties uz kājām. Tad Bjanko teica:

Fisolīni, kā tu varēji tik muļķīgi rīkoties? Vai tu nezināji, ka dons atrodas manā aizsardzībā, citādi es pats būtu viņu nolaupījis? Vai tu iedomājies, ka vienkārši aizņemies pudeli eļļas? Vai etiķa? Vai es jebkad esmu ielauzies tavā terito rijā? Bet tu vienmēr esi bijis stūrgalvīgs, un es zināju, ka tas tevi novedīs nelaimē! Nu, ko lai dara… tā kā tev vajadzēs karāties krustā kā Jēzum, tagad atvainojies donam Aprilem un šim mazajam zēnam! Un es tevi apžēlošu un nošaušu, pirms tevī tiks iedzītas naglas.

Nu tā, dons uzrunāja Fisolīni, tagad izskaidro savu necieņas izpausmi!

Fisolīni centās stāvēt stalti un lepni. Tā nebija necieņa pret jūsu personu, ekselence. Es nezināju, cik svarīgs un dārgs jūs esat mūsu draugiem. Šis nejēga Bjanko būtu va rējis laikus mani par to informēt. Ekselence, es esmu kļū dījies, un man par to ir jāmaksā. Viņš bridi apklusa, tad nicinoši uzkliedza Bjanko: Liec tiem naglu dauzītājiem mitēties! Tā jau var kļūt kurls. Un nedomā, ka varēsi pār biedēt mani līdz nāvei, pirms darīsi man galu! Fisolīni vēlreiz apklusa un pēc brīža sacīja donam: Sodi mani, bet saudzē pārējos vīrus! Viņi izpildīja manas pavē les. Viņiem ir ģimenes. Ja tu viņus nogalināsi, tad iznīcināsi veselu ciematu.

Viņi ir atbildīgas personas, dons Aprile sarkastiski atbildēja. Es viņus apvainotu, ja neļautu viņiem dalīties tavā liktenī.

Šajā brīdī Astorre, kaut arī būdams vēl bērns, aptvēra, ka runa ir par dzīvību un nāvi. Viņš čukstus izdvesa: Tēvoci, nedari viņam pāri! Dons izlikās, ka neko nav dzirdējis.

Turpini! viņš teica sagūstītajam Fisolīni.

Fisolīni jautājoši paskatījās uz donu, izturēdamies reizē lepni un piesardzīgi. Es nelūgšos par savu dzīvību. Bet visi tie desmit vīri, kas tur guļ, ir mani asinsradinieki. Ja tu viņus nogalināsi, tad iznīcināsi viņu sievas un bērnus. Trīs no viņiem ir mani znoti. Viņi man dāvāja pilnīgu uzticību.

Viņi pakļāvās manam lēmumam. Ja tu ļausi viņiem iet, es pirms nāves likšu, lai viņi apzvēr tev mūžīgu uzticību. Un viņi man paklausīs. Desmit uzticami draugi nozīmē daudz.

Tie nav tukši vārdi. Man ir teikts, ka tu esi izcils cilvēks, bet tu nevari būt patiesi izcils, ja nespēj izrādīt žēlsirdību. Protams, tas nedrīkst kļūt par ieradumu, taču dari to šo vienu reizi! Un viņš uzsmaidīja Astorrem.

Donam Raimondem Aprilem šis bija pazīstams bridis, un par lēmumu viņam nebija nekādu šaubu. Viņš nekad ne bija ticējis pateicības spēkam un uzskatīja, ka nekas cits nespēj ietekmēt cilvēka brīvo gribu kā vienīgi nāve. Veltījis Fisolīni bezkaislīgu skatienu, viņš papurināja galvu. Bjanko paspēra soli uz priekšu.

Astorre noteiktiem soļiem piegāja pie tēvoča un ieska tījās viņam acīs. Viņš visu bija sapratis. Zēns izstiepa roku, cenzdamies pasargāt Fisolīni.

Viņš mums neko nenodarīja, Astorre teica. Viņš tikai gribēja mūsu naudu.

Dons pasmaidīja un atjautāja: Un vai tas nav nekas? Bet tam bija nopietns iemesls, Astorre teica. Viņš gribēja naudu, lai pabarotu savu ģimeni. Un man viņš pa tīk. Lūdzu, tēvoci!

Dons uzsmaidīja zēnam un sacīja: Bravo! Pēc tam viņš ilgi klusēja, neievērodams Astorri, kas raustīja viņa piedurkni. Un pirmo reizi daudzu gadu laikā dons izjuta vēlēšanos izrādīt žēlsirdību.

Bjanko vīri bija aizdedzinājuši mazus, ļoti stiprus cigā rus, un dūmi vijās rītausmas gaisā, tiekdamies līdzi viegla jam kalnu vējam. Viens no vīriem panācās uz priekšu un, izņēmis no mednieka virsjakas kabatas jaunu cigāru, pie dāvāja to donam. Ar bērna prāta skaidrību Astorre saprata, ka tas nav tikai pieklājības žests, bet cieņas izpausme. Dons paņēma cigāru, un vīrs viņam to aizdedzināja, sargādams liesmiņu starp plaukstām.

Dons lēni un apdomīgi ievilka pāris dūmu, tad teica:

Es neapvainošu tevi, parādīdams žēlsirdību. Es piedāvāšu tev lietišķu darījumu. Saprotu, ka tevi nevadīja ļaunums, turklāt tu izrādīji vislielāko uzmanību gan man, gan ma nam zēnam. Tātad piedāvājums ir šāds. Tu paliec dzīvs. Tavi biedri paliek dzīvi. Bet visu turpmāko mūžu jūs būsiet pilnīgi manā rīcībā.

Astorre izjuta milzīgu atvieglojumu un uzsmaidīja Fiso līni. Viņš noskatījās, kā Fisolīni nometas ceļos un noskūpsta dona roku. Zēns ievēroja, ka bruņotie vīri ap viņiem sparīgi pūš dūmu mutuļus, un pat Bjanko, iespaidīgs kā kalns, lab patikā nodreb.

Lai Dievs jūs svētī, jūsu ekselence! Fisolīni nomur mināja.

Dons nolika cigāru uz tuvākā klintsakmens. Es pie ņemu tavu svētību, bet tev jāsaprot, lūk, kas. Bjanko ieradās mani glābt, un no tevis es gaidīšu tādu pašu pienākumu. Es viņam maksāju noteiktu naudas summu, un katru gadu es maksāšu arī tev. Taču pietiks ar vienu neuzticības izpausmi, lai tu un tava pasaule būtu pagalam. Tu, tava sieva, tavi bērni, tavi brāļu un māsu dēli, tavi znoti šķirsies no šīs pasaules.

Fisolīni uzslējās kājās. Viņš apskāva donu un ļāva vaļu asarām.

Un tā notika dona un viņa audžudēla gandrīz svinīgā savienošanās. Dons mīlēja zēnu par to, ka tas pierunājis viņu izrādīt žēlsirdību, un Astorre mīlēja tēvoci par to, ka tas viņa dēļ saudzējis Fisolīni un desmit vīru dzīvību. Tā bija saikne, kas ilga visu viņu turpmāko mūžu.

Pēdējā vakarā, ko viņi pavadīja villā, dons Aprile dārzā dzēra espresso kafiju un Astorre no mucas ēda olīvas.

Astorre bija ļoti domīgs un nemaz neatgādināja pazīstamo, sabiedrisko zēnu.

Vai tev žēl aizbraukt no Sicīlijas? dons jautāja.

Es šeit gribētu dzīvot! Astorre atbildēja. Viņš lika apēsto olīvu kauliņus kabatā.

Nu tad brauksim šurp abi katru vasaru! dons sacīja.

Astorre paskatījās uz viņu kā vecs, dzīvesgudrs draugs jauneklīgā seja pauda nemieru.

Vai Katerīna ir tava draudzene? viņš jautāja.

Dons iesmējās. Katerīna man ir labs draugs, viņš atbildēja.

Astorre pārdomāja dzirdēto. Vai mani brāļi un māsa zina par viņu?

Nē, mani bērni to nezina. Dons atkal jutās pārsteigts un uzjautrināts un gaidīja, ko zēns teiks tālāk.

Tagad Astorre izskatījās ļoti nopietns. Vai viņi zina, ka tev ir tik vareni draugi kā Bjanko un ka tie darīs visu, ko tu liksi?

Nē, dons atbildēja.

Es viņiem neko nestāstīšu, Astorre teica. Ari par nolaupīšanu ne.

Donā uzbangoja lepnuma vilnis. Šim zēnam omertā ir ielikta šūpulī.

Vēlu tajā pašā vakarā Astorre viens aizgāja līdz dārza tālākajam galam un ar kailām rokām izraka bedri. Šai bedrē viņš ielika olīvu kauliņus, ko bija paslēpis kabatā. Paskatī jies augšup Sicīlijas debesu bālajā nakts zilumā, viņš iztēlo jās, ka ir vecs vīrs, tāds kā viņa tēvocis, un tādā pašā vakarā sēž savā dārzā, raudzīdamies, kā aug viņa olīvkoki. Dons uzskatīja, ka viss, kas notika pēc tam, ir bijis lik tenis. Viņi ar Astorri katru gadu brauca uz Sicīliju, līdz Astorre kļuva sešpadsmit gadus vecs. Dona domu dzīlēs veidojās vīzija, neskaidri zēna nākotnes apveidi.

Krīzi,' kas lika Astorrem nostāties uz šī likteņa ceļa, izraisīja dona meita. Astoņpadsmit gadu vecumā, būdama divus gadus vecāka par Astorri, Nikola viņā iemīlējās un ar savu ugunīgo temperamentu daudz nepūlējās šo apstākli slēpt.

Nikola pilnīgi apbūra viegli ietekmējamo zēnu. Starp viņiem ar neapvaldītu jaunības kvēli izveidojās mīlas sakars.

To dons nevarēja pieļaut, taču viņš bija ģenerālis, kas taktiku izvēlas atbilstoši kaujas vietai. Ne reizi viņš neļāva nojaust, ka zina par jauno cilvēku dēku.

Kādu vakaru viņš iesauca Astorri pie sevis kabinetā un pavēstīja, ka sūtīšot viņu uz Angliju mācīties un pēc tam londonieša mistera Praiora vadībā viņam vajadzēšot nostrā dāt mācekļa gadus banku jomā. Nekādus iemeslus dons ne minēja, zinādams, ka zēns viegli nojautīs patieso iemeslu: viņu sūta projām, lai pieliktu punktu nesaprātīgajai dēkai. Taču dons Aprile nebija rēķinājies ar savu meitu, kas bija noklausījusies sarunu aiz durvīm. Viņa iemetās istabā kā viesulis, un kvēlais niknums darīja viņu vēl jo skaistāku.

Tu viņu nesūtīsi projām! Nikola uzkliedza tēvam.

Mēs abi kopā aizbēgsim no šejienes!

Dons pasmaidīja un mierīgi teica: Jums abiem ir jāpabeidz skola.

Nikola pagriezās pret samulsušo un pietvīkušo Astorri.

Astorre, tu taču nebrauksi? vina iesaucās. Vai ne?

Astorre neatbildēja, un Nikola ļāva vaļu niknuma asa rām.

Maz būtu tēvu, kurus neaizkustinātu šāda aina, taču dons jutās tikai uzjautrināts. Viņam ir lieliska meita, īsta mafijas pārstāve vārda senajā nozīmē, nenovērtējams dār gums! Tomēr Nikola nedēļām ilgi atteicās runāt ar tēvu un dienas pavadīja, ieslēgusies savā istabā. Bet dons nebažījās, ka Nikola varētu mūžam dzīvot ar salauztu sirdi.

Vēl vairāk viņu uzjautrināja tas, ka Astorre ir iekļuvis visu topošo jaunekļu slazdā. Protams, Astorre mīlēja Nikolu.

Un skaidrs, ka Nikolas kvēle un dedzīgā pieķeršanās lika viņam justies kā vissvarīgākajam cilvēkam pasaulē. Tāda uzmanība savaldzinātu jebkuru jaunu cilvēku. Bet tikpat skaidri dons saprata, ka Astorre vēlas ieganstu, lai atbrī votos no jebkādiem šķēršļiem ceļā uz krāšņo dzīvi. Dons pasmaidīja. Šim zēnam šūpulī ir ieliktas visas vajadzīgās īpašības, un pienācis laiks viņa īstajai skološanai.

Un tagad, trīs gadus pēc došanās atpūtā, dons Raimonde Aprile jutās drošs un apmierināts kā cilvēks, kas dzīvē allaž pratis izdarīt pareizo izvēli. Dons jutās pat tik drošs, ka sāka tuvināties bērniem, beidzot vismaz kaut daļēji bau dīdams tēva gandarījumu.

Tā kā Valerijs pēdējos divdesmit gadus lielākoties bija pavadījis armijas amatos citās zemēs, viņš nekad nebija juties tēvam tuvs. Tagad, kopš viņš strādāja Vestpointā, abi vīrieši tikās biežāk un viņu sarunas raisījās atklātākas. Tomēr tuvināšanās nevedās viegli.

Citādi bija ar Markantonio. Starp donu un otro dēlu pa stāvēja ciešāka saikne. Markantonio stāstīja tēvam par darbu televīzijā, par satraukto pacilātību radošajā procesā, par pienākumu pret skatītājiem, par savu vēlēšanos uzlabot pasauli. Šādu cilvēku dzīvesstāsti dona ausīs skanēja kā pasakas. Tie viņu valdzināja.

Kopīgās ģimenes vakariņās Markantonio ar tēvu mācēja draudzīgi strīdēties, izklaidēdami pārējos. Reiz dons sacīja dēlam: Es dzīvē nekad neesmu redzējis tik labus vai tik sliktus cilvēkus kā visi tie tavi iestudējumu varoņi.

Mūsu skatītāji tiem tic, Markantonio atbildēja. Tieši tāda iespēja mums viņiem jādod.

Kādā ģimenes pulcēšanās reizē Valerijs bija mēģinājis izskaidrot Persijas līča kara loģisko pamatu, kas papildus svarīgu ekonomisko interešu un cilvēktiesību aizstāvēšanai bija nozīmējis arī veiksmīgu reitingu Markantonio televīzi jas raidījumiem. Taču dons par to visu bija tikai paraustījis plecus. Šie konflikti nozīmēja tikai varas smalkākas nianses, un tās viņu neinteresēja.

Pasaki man vienu! viņš teica Valerijam. Kā valstis īstenībā gūst karos uzvaras? Kas ir izšķirošais faktors?

Valerijs bridi padomāja. Labi apmācīta armija, spoži ģenerāļi. Izšķirošas kaujas, kas reizēm nes zaudējumus, reizēm uzvaras. Kad es strādāju izlūkošanā un mēs visu to analizējām, slēdziens bija šāds: karā uzvar valsts, kura ražo visvairāk ieroču, un tas ir galvenais.

Beidzot apmierināts, dons pamāja ar galvu.

Vissirsnīgākās un dedzīgākās jūtas saistīja viņu ar Ni kolu. Dons lepojās ar meitas spējām, ar viņas fizisko skais tumu, kvēlo dabu un prāta asumu. Un ne bez pamata par spīti Nikolas jaunajiem gadiem, jau trīsdesmit divu gadu vecumā viņa bija ietekmīga un augšupejoša advokāte ar teicamiem politiskiem sakariem, un tiesas prāvās viņa ne baidījās ne no viena dzelžainas varas pārstāvja.

Šai ziņā dons viņai bija slepus palīdzējis: Nikolas juri diskā firma bija viņam liela parādniece. Taču abi brāļi uz lūkoja māsu ar piesardzību divu iemeslu dēļ: Nikola bija neprecējusies, un viņa daudz strādāja bez maksas labda rības mērķiem. Par spīti jūsmīgajai apbrīnai, ko dons juta pret meitu, viņš nespēja uzlūkot Nikolas darbošanos šai pasaulē ar patiesu nopietnību. Galu galā viņa tomēr ir sie viete! Turklāt tāda, kuras gaume attiecībā uz vīriešiem var izraisīt zināmas bažas.

Kopīgajās ģimenes vakariņās tēvs un meita nemitīgi strī dējās, cīnījās kā divi kaķi, kuru draiskulīgās, bet bīstamās sadursmes palaikam noved līdz asinīm. Viņiem bija viens ļoti nopietns strīdus ābols, vienīgais, kas spēja ietekmēt dona ilgstošo pieķeršanos meitai. Nikola ticēja, ka cilvēka dzīvība ir svēta un augstākais soda mērs ir atbaidošs un nepieļaujams. Viņa organizēja un vadīja "Kampaņu pret nāvessodu".

Kāpēc? dons Aprile jautāja.

Un Nikola atkal neganti noskaitās. Viņa uzskatīja, ka augstākais soda mērs beigās iznīcinās cilvēci un cilvēcību.

Ja nogalināšana tiek attaisnota kaut vai viena, jebkāda iemesla dēļ, tad to var attaisnot arī citos apstākļos un ci tādu uzskatu ietvaros. Tāpēc nāvessods nevar kalpot evolū cijai vai civilizācijai. Un šī uzskata dēļ Nikola bija nemitīgā konfliktā ar brāli Valeriju. Ko tad armija galu galā-citu dara? Iemesli viņu neinteresēja. Slepkavība paliek slepkavība, un tā mūs novedīs atpakaļ pie kanibālisma vai vēl ļaunākos ap stākļos. Katrā izdevīgā gadījumā Nikola visās valsts tiesās cīnījās, lai glābtu nāvei lemtus slepkavas. Kaut gan dons to uzskatīja par visīstāko muļķību, kopīgās ģimenes vakariņās viņš tomēr mēdza uzsaukt Nikolai tostu pēc katras uzvaras katrā plaši pazīstamā labdarīgā prāvā. Viņa bija panākusi nāves sprieduma mīkstināšanu vienam no pēdējo desmit gadu populārākajiem noziedzniekiem vīrietim, kas bija nogalinājis savu labāko draugu un izvarojis sievieti, kuru padarījis par atraitni. Bēgšanas laikā viņš bija nogalinājis divus benzīna uzpildes stacijas darbiniekus, lai varētu tos aplaupīt. Pēc tam viņš bija izvarojis un nogalinājis desmit gadus vecu meiteni. Šī slepkavas karjera beidzās tikai tad, kad viņš mēģināja nogalināt divus policistus, kuri brauca patruļmašīnā. Nikola bija uzvarējusi tiesas prāvā, pamato joties uz to, ka notiesātais ir psihiski nevesels un atlikušo mūžu pavadīs slēgtā iestādē, kas domāta garīgi slimiem noziedzniekiem, bez jebkādas iespējas reiz no turienes iz kļūt.

» Nākamās ģimenes vakariņas notika par godu Nikolas uz varai citā prāvā šoreiz pret viņu pašu. Nesenā tiesas pro cesā viņa bija cīnījusies par kādu sarežģītu juridisku prin cipu, uzņemdamās lielu personisko risku. Viņai vajadzēja stāties Advokātu asociācijas priekšā, lai atbildētu par pro fesionāli neētisku rīcību, un viņa tika attaisnota. Tagad Ni kola gavilēja. Dons, būdams možā garastāvoklī, par šo gadījumu iz rādīja neparastu interesi. Viņš apsveica meitu sakarā ar attaisnošanu, taču notikuma apstākļi šķita viņu mulsinām, vai vismaz viņš izlikās. Nikolai vajadzēja tēvam visu pa skaidrot.

Viņa bija aizstāvējusi trīsdesmit gadus vecu vīrieti, kas bija izvarojis un nogalinājis divpadsmit gadus vecu meiteni un pēc tam paslēpis viņas līķi, lai policija to nevarētu atrast. Netiešie pierādījumi pret slepkavu bija spēcīgi, bet, tā kā līķa vienkārši nebija, žūrija un tiesnesis diez vai piespriestu viņam nāvessodu. Upura izmisušie vecāki darīja visu, lai atrastu līķi, taču tas neizdevās.

Slepkava atzinās Nikolai kā savai aizstāvei, kur noslēpis nogalināto, un pilnvaroja viņu slēgt līgumu viņš pateiks, kur atrodams līķis, bet par to viņam nāvessodu aizstās ar mūža ieslodzījumu. Taču tad, kad Nikola uzsāka sarunas ar prokuroru, izrādījās, ka viņai pašai draud tiesa, ja viņa atteiksies atklāt līķa atrašanās vietu. Nikola uzskatīja, ka sabiedrībai ir svarīgi, lai tiktu aizsargāta konfidencialitāte starp advokātu un klientu. Tāpēc viņa atteicās atbildēt, un ietekmīgs tiesnesis pasludināja viņas rīcību par pareizu. Prokurors, apspriedies ar upura vecākiem, beidzot pie krita šim līgumam.

Slepkava izstāstīja, ka sadalījis līķi gabalos, ielicis kastē ar ledu un apracis netālajā Ņūdžersijas purvājā. Tā nu līķis tika atrasts un slepkavam piesprieda mūža ieslodzījumu. Taču pēc tam Advokātu asociācija pret Nikolu ierosināja lietu par neētiskiem vienošanās principiem. Un šodien viņa šajā prāvā bija attaisnota.

Dons uzsauca tostu visiem saviem bērniem un tad jau tāja Nikolai: Tātad tava nostāja visā šajā notikumā bija godprātīga?

Nikolas sajūsma pieplaka. Tas bija principa jautājums.

Nedrīkst pieļaut, ka valdība pārkāpj advokāta un klienta privilēģiju jebkurā situācijā, pat ļoti nopietnā, citādi tā zaudē neaizskaramību.

Un tu neko nejuti pret upura māti un tēvu? dons jautāja.

Protams, jutu! Nikola aizkaitināta atcirta. Bet es taču nedrīkstēju ļaut, lai tas ietekmē vienu no tiesiskuma pamatprincipiem! Es to ļoti pārdzīvoju, patiešām pārdzī voju, kā gan citādi? Bet, lai radītu precedentus turpmākai likumībai, kaut kas diemžēl ir jāziedo.

Un tomēr Advokātu asociācija ierosināja lietu pret tevi, dons piezīmēja.

Lai glābtu savu seju! atmeta Nikola. Tas bija poli tisks gājiens. Vienkārši cilvēki, kas nav izglītojušies tieslietu sistēmas sarežģītajās niansēs, nespēj pieņemt šādus principus, tāpēc ari sacēlās protestu vētra. Un mana tiesa to izkliedēja. Kādam ļoti ietekmīgam tiesnesim vajadzēja pub liski paziņot un paskaidrot, ka man saskaņā ar Konstitūciju bija tiesības atteikties izpaust šo informāciju.

Bravo! dons apmierināts teica. Likumu pasaule nemitīgi sagādā pārsteigumus. Bet, protams, tikai advo kātiem.

Nikola zināja, ka tēvs zobojas par viņu. Bez likumu sistēmas nevar pastāvēt neviena civilizācija! viņa skarbi atcirta.

Tā ir taisnība, dons atbildēja, itin kā gribēdams meitu nomierināt. Tomēr liekas netaisni, ja cilvēks, kas pastrā dājis briesmīgu noziegumu, tiek cauri sveikā.

Ari tā ir taisnība, Nikola atbildēja. Bet mūsu tiesu sis tēma balstās uz vienošanos starp apsūdzētāju un aizstāvi, ja apsūdzētais atzīst savu vainu. Nevar noliegt, ka noziedz nieks saņem mazāku sodu, nekā ir pelnījis. Tomēr savā ziņā tas ir pozitīvi. Piedošana dziedē. Un laika gaitā tos, kuri izdara noziegumus pret mūsu sabiedrību, būs vieglāk pievērst labajam.

Dona tostam cauri skanēja labsirdīgs sarkasms. Tu man tomēr pasaki, viņš Nikolai teica, vai tu patiešām ticēji, ka tas vīrs uzskatāms par nevainīgu plānprātības dēļ? Galu galā viņš taču rīkojās pēc paša brīvas gribas.

Valerijs raudzījās uz Nikolu ar rāmu, vērtējošu skatienu.

Viņš bija četrdesmit gadus vecs gara auguma vīrietis ar īsām, spurainām ūsām, un matos viņam jau vīdēja tēraud pelēks sirmums. Būdams izlūkošanas dienesta virsnieks, ari viņš pats ne vienu reizi vien bija pieņēmis lēmumus, kas nesaskanēja ar vispārpieņemtajām morāles normām. Viņu interesēja māsas domāšanas veids.

Markantonio saprata, ka Nikola tiecas pēc ētiski atzīs tamas dzīves daļēji tāpēc, ka kaunas sava tēva dēļ. Viņš raizējās, kaut māsa nepateiktu kaut ko pārsteidzīgu kaut ko tādu, ko tēvs viņai nevarētu piedot. Savukārt Astorre uzlūkoja Nikolu ar apbrīnu, jūsmodams par zibošo skatienu un neticamo enerģiju, ar kādu viņa at bildēja uz tēva izaicinājumiem. Viņš atcerējās, kā abi bija mīlējušies pusaudža gados, un juta, ka Nikola joprojām lolo maigas jūtas pret viņu. Taču Astorre tagad bija mai nījies un vairs neatgādināja toreizējo jauno mīlētāju. Tas bija gluži saprotami. Interesanti, vai brāļi zina par šo seno dēku? Astorre prātoja. Arī viņš raizējās, ka starp tēvu un Nikolu var izraisīties ķilda, kas sarautu ģimenes saites, sašķeltu ģimeni, ko viņš mīlēja un kas bija viņa vienīgais patvērums. Astorre cerēja, ka Nikola neaizies pārāk tālu. Taču viņš neatbalstīja Nikolas uzskatus: Sicīlijā pavadītie gadi bija mācījuši ko citu. Tomēr Astorri pārsteidza tas, ka tieši tie divi cilvēki, kuri viņam šai pasaulē nozīmē visvai rāk, var būt tik atšķirīgi. Un viņam ienāca prātā, ka pat tad, ja Nikolai būtu taisnība, viņš nekad nenostātos Nikolas pusē pret donu Aprili.

Meita drosmīgi paskatījās tēvam acīs. Es neticu, ka viņš rīkojās pēc brīvas gribas, Nikola teica. Viņu piespieda apstākļi: paša izkropļotie uzskati, ģenētiskais mantojums, bioķīmija, tumsonība medicīnā viņš bija garīgi nevesels. Tātad es, protams, tam ticu. Dons brīdi pārdomāja dzirdēto. Pasaki man, viņš bei dzot teica, ja tas vīrs būtu atzinies, ka visi šie aizbildi nājumi ir nepatiesi, vai tu tomēr būtu centusies glābt viņa dzīvību?

-Jā, Nikola atbildēja. Ikviena indivīda dzīvība ir svēta. Valstij nav tiesību to atņemt.

Dons zobgalīgi pasmīnēja. Tur runā tavas itāliešu asinis. Vai tu zini, ka mūsdienu Itālijā nekad nav bijis nāvessoda?

Daudz cilvēku dzīvību ir glābts. Dona dēli un Astorre sa rāvās no šī sarkasma, taču Nikolu tas nebiedēja.

Viņa bargi atbildēja tēvam: Tas ir barbarisms, ja valsts taisnīguma aizsegā veic plānotas slepkavības. Man šķiet, ka tu tam varētu piekrist drīzāk nekā jebkurš cits. Tas bija izaicinājums, mājiens uz dona reputāciju. Nikola iesmējās, tad piebilda rāmākā tonī: Pastāv alternatīva. Noziedznieks nokļūst slēgtā iestādē vai cietumā uz visu mūžu, bez cerī bas uz apžēlošanu vai nosacītu atbrīvošanu. Tāda gadījumā viņš vairs neapdraud sabiedrību.

Dons vēsi paskatījās uz meitu. Mēģināšu atbildēt pēc kārtas, viņš teica. Es uzskatu, ka valstij ir tiesības at ņemt cilvēkam dzīvību. Un, runājot par mūža ieslodzījumu bez apžēlošanas vai nosacītas atbrīvošanas, tās ir vistīrā kās blēņas. Paiet divdesmit gadi, un varbūt uzrodas jauni pierādījumi vai rodas iespaids, ka notikusi pārvērtība, ka noziedznieks ir kļuvis par citu cilvēku un plūst pāri malām aiz cilvēcīgas labestības. Bet nevienam nerūp mirušie. Vai nīgais iziet brīvībā. Un upurim nav nekādas nozīmes…

Nikola sarauca pieri. Tēt, es neesmu teikusi, ka upu rim nav nozīmes! Bet, atņemot vainīgajam dzīvību, upuris dzīvību neatgūs. Un, jo ilgāk mēs pieļausim nogalināšanu, vienalga, kādos apstākļos, jo ilgāk tā turpināsies. Dons brīdi klusēja, tad iedzēra malku vīna un paskatījās apkārt galdam uz abiem dēliem un Astorri. Es tev pa teikšu, kāda ir realitāte, viņš sacīja, pagriezdamies pret meitu. Dona vārdos ieskanējās viņam neraksturīga dedzība. Tu saki, ka cilvēka dzīvība ir svēta? Kas par to liecina? Ko par to saka vēsture? Visas valdības un reliģijas ir vei cinājušas karus, kas nogalina miljonus. Visos laikos ir ap kauti neskaitāmi pretinieki gan politisku konfliktu, gan ekonomisku interešu dēļ. Cik reižu peļņa nav likta augstāk par cilvēka dzīvības svētumu? Un tu pati, izpestot kārtējo klientu, būtībā piedod cilvēka dzīvības atņemšanu! Nikolas tumšās acis iezibējās. Es to nepiedodu! viņa iesaucās. Es nekad to neesmu attaisnojusi. Es to uzskatu par mežonību. Tomēr es atsakos veicināt to vēl vairāk! Tagad dons runāja mierīgāk, bet izjustāk. Pats galve nais ir tas, viņš teica, ka upuris, kāds no taviem mīļa jiem, guļ zem zemes. Viņš uz visiem laikiem ir aizraidīts no pasaules. Mēs nekad neredzēsim viņa seju, nekad ne dzirdēsim viņa balsi, nekad nepieskarsimies viņam. Viņš ir aizgājis tumsā, zudis mums un visai mūsu pasaulei. Visi klusēdami klausījās un nogaidīja, kamēr dons iedzer vēl vienu vīna malku. Tā, mana mīļā Nikola. Klausies tālāk! Tavam klientam, tavam slepkavam piespriež mūža ieslo dzījumu. Viņš visu atlikušo mūžu paliks aiz restēm vai at tiecīgā iestādē. Tā tu saki. Bet viņš katru rītu redzēs, kā lec saule, baudīs siltu ēdienu, klausīsies mūziku, asinis ritēs viņa dzīslās un ļaus viņam just interesi par pasauli. Viņa mīļie joprojām var viņu apskaut. Cik man zināms, viņš var pat lasīt grāmatas un mācīties, varbūt apgūt galdnieka amatu, pagatavot galdu un krēslus. īsi sakot, viņš dzīvo!

Un tas nav taisnīgi.

Nikola nezaudēja apņēmību. Viņa pat nesaminstinājās.

Tēt, lai pieradinātu dzīvniekus pie mājas, tiem nedod ēst jēlu gaļu. Tiem nejauj to pat nogaršot, citādi tie gribēs vēl un vēl. Jo vairāk mēs nogalinām, jo nogalināšana kļūst vieglāka. Vai tiešām tu to nesaproti? Kad dons neatbil dēja, Nikola jautāja: Un kā tu vari lemt, kas ir un kas nav taisnīgi? Kā tu novelc šo robežu? Tas bija domāts kā izai cinājums, taču izklausījās drīzāk pēc lūguma saprast, kāpēc viņa visus šos garos gadus apšaubījusi dona patiesību. Visi gaidīja, ka dons pēc šīs pārdrošības aizsvilsies dus mās, taču viņš negaidot labsirdīgi pasmaidīja. Man ir bijuši savi vājuma brīži, viņš teica, bet es nekad ne esmu ļāvis bērnam būt par soģi vecākiem. No bērniem ir maz labuma, un tie dzīvo tikai mūsu iecietības dēļ. Es uz skatu sevi par nevainojamu tēvu. Esmu izaudzinājis trīs bērnus, kas ir sabiedrības balsti apdāvināti, prasmīgi un veiksmīgi cilvēki. Un nav gluži bezspēcīgi pret likteni. Vai kāds no jums var man ko pārmest?

Tajā brīdī Nikolas dusmas saplaka. Nē, viņa atbildēja.

Kā tēvam neviens tev nevar pārmest. Bet tu nepateici visu līdz galam. Pakārti tiek apspiestie. Bagātie izbēg no soda. Dons paskatījās uz Nikolu ar ļoti nopietnu sejas iz teiksmi. Kāpēc tad tu necīnies, lai mainītu likumus tā, lai bagātie karātos kopā ar nabadzīgajiem? Tas būtu sa prātīgāk!

Astorre, šķelmīgi smaidīdams, izmeta: Tad mūsu pa liktu ļoti maz. Šī piezīme gaisināja sasprindzinājumu.

Cilvēces augstākais tikums ir žēlsirdība, Nikola teica.

Attīstīta sabiedrība nenogalina cilvēku un ierobežo sodu tiktāl, cik vien atļauj veselais saprāts un taisnīgums.

Tikai tad dons zaudēja ierasto labsirdīgo mieru. Kur tu esi rāvusi tādas idejas? viņš noprasīja. Tā ir paštīk smināšanās un gļēvums, vēl vairāk tie ir zaimi! Kas ir vēl žēlsirdīgāks nekā Dievs? Viņš nepiedod. Viņš neatceļ sodu. Pēc Viņa gribas pastāv debesis un elle. Viņš neatceļ bēdas un nelaimes savā pasaulē. Viņa Visvarenā uzdevums ir parādīt tikai nepieciešamo žēlsirdību un ne vairāk. Un kas tu esi, ka gribi noraidīt šo lielisko cildenumu? Tā ir augstprātība! Vai tu uzskati sevi par tik svētu, ka vari radīt labāku pasauli nekā Viņš? Atceries, svētie drīkst vienīgi čukstēt lūgšanas Dievam ausī un vienīgi tad, kad paši ar savām ciešanām ir nopelnījuši tiesības to darīt! Nē. Mūsu pienākums ir vajāt līdzcilvēku. Līdz ar visiem lielajiem grē kiem, ko viņš spējīgs pastrādāt. Citādi mēs atdotu savas dvēseles velnam.

Nikola dusmās nespēja parunāt, bet Valerijs un Markan tonio atplauka smaidā. Astorre nolieca galvu, itin kā lūg šanu teikdams.

Beidzot Nikola sacīja: Tēt, kā morāles lasītājs tu esi vienkārši atbaidošs! Un tu noteikti neesi paraugs, kam va jadzētu sekot.

Pie galda iestājās ilgs klusums, un ikviens kavējās do mās un atmiņās par savām dīvainajām attiecībām ar donu. Nikola nekad īsti neticēja dzirdētajiem stāstiem par tēvu un tomēr baiļojās, ka tie varētu būt patiesi. Markantonio atcerējās kādu televīzijas kolēģi, kas reiz bija slepšus pa jautājis: Kā tēvs izturas pret tevi un pārējiem bērniem? Un Markantonio, uzmanīgi pārdomādams jautājumu un zinādams, ka jautātājs dod mājienu par tēva reputāciju, gluži nopietni atbildēja: Tēvs pret mums visiem ir ļoti sirsnīgs.

Valerijs domāja par to, cik tēvs līdzīgs dažiem ģenerā ļiem, kuru vadībā viņš savulaik bija dienējis. Cilvēkiem, kas darīja un panāca savu bez jebkādiem morāliem aizsprie dumiem, bez jebkādām šaubām par pienākumu. Bultas, kas lidoja uz mērķi ar baisminošu ātrumu un precizitāti. Astorre jutās citādi. Dons vienmēr bija izturējies pret viņu ar sirsnību un uzticēšanos. Taču Astorre vienīgais pie šī galda zināja to, ka dona reputācija atbilst patiesībai. Viņš atcerējās, kā pirms trim gadiem bija atgriezies mājās no trimdas. Toreiz dons bija devis viņam noteiktus norādīju mus.

Dons bija teicis: Cilvēks manos gados var nomirt, vai nu apdauzot kājas pirkstu pret durvīm, vai no melnas pum pas uz muguras, vai no tā, ka apstājas sirds. Savādi, ka cilvēks neapzinās savu mirstīgumu, nedomā par to ikvienu mūža sekundi… Labi, nav svarīgi! Ienaidnieki nav jāieman to, taču nākotne ir jāplāno. Es esmu iecēlis tevi par galveno mantinieku savām bankām: tu tās pārvaldīsi un dalīsies ienākumos ar maniem bērniem. Un šī iemesla dēļ klausies:

dažas interešu grupas grib nopirkt manas bankas, un vienu no tām vada Peru ģenerālkonsuls. Federālā valdība turpina mani izsekot saskaņā ar RTCO likumiem, lai varētu sagrābt manas bankas. Jā, tas viņiem būtu ļoti izdevīgi! Bet viņi neko neatradīs. Mani norādījumi tev ir šādi: nekad nepār dod bankas! Laikam ritot, tās kļūs arvien ienesīgākas un varenākas. Pagātne pamazām pazudīs aizmirstībā. Ja no tiek kaut kas neparedzēts, zvani misteram Praioram, lai viņš tev palīdz tikt galā ar pārvaldīšanas problēmām. Tu viņu labi pazīsti. Ļoti lietpratīgs cilvēks, turklāt bankas dod peļņu arī viņam. Viņš man ir parādā lojalitāti. Un vēl es tevi iepazīstināšu ar Benito Krāksi no Čikāgas. Viņa rī cībā ir neizmērojamas iespējas, un arī viņš gūst peļņu no bankām. Krāksi ir uzticams vīrs. Pagaidām es nodošu tavā rīcībā makaronu biznesu, lai tev būtu ko pārraudzīt un lai tu gūtu pieklājīgus ienākumus. Par to visu es nākotnē uz ticu tev savu bērnu drošību un labklājību. Šī ir cietsirdīga pasaule, un es esmu audzinājis viņus nevainīgā neziņā. Trīs gadus vēlāk Astorre kavējās domās pie šiem vārdiem. Bija pagājis krietns laiks, un tagad šķita, ka viņa pakalpo jumi nebūs vajadzīgi. Dona pasaule likās nesatricināma. Taču Nikola vēl nebija beigusi klāstīt savus argumentus.

Bet žēlsirdība kā īpašība? viņa vaicāja tēvam. Tu taču zini, ko sludina kristietība?

Dons atbildēja bez vilcināšanās: Žēlsirdība ir netikums, izlikšanās, ka mums ir vara, kādas mums nav. Tie, kas iz rāda žēlsirdību, upuri nepiedodami apvaino. Un tāds nav mūsu uzdevums šajā pasaulē.

Tātad tu negribētu pieredzēt žēlsirdību? Nikola jau tāja.

Neparko! dons atbildēja. Es to nemeklēju, un es to nevēlos. Ja vajadzēs, es pieņemšu sodu par visiem sa viem grēkiem.

Šajās vakariņās pulkvedis Valerijs Aprile uzaicināja ģi meni uz divpadsmit gadus vecā dēla iesvētībām, kam va jadzēja notikt Ņujorkā pēc diviem mēnešiem. Viņa sieva bija vēlējusies, lai tas katrā ziņā būtu plašs un svinīgs notikums ģimenes vecajā baznīcā. Dona jaunās attiecības ar sabiedrību lika viņam šo ielūgumu pieņemt.

Un tā nu aukstas, skaidras, citronzeltaini zaigojošas de cembra svētdienas vidū Apriles ģimene devās uz Svētā Pa trika baznīcu Piektajā avēnijā, kur spoža saules gaisma izcēla šīs lieliskās katedrāles apveidus visu apkārtējo ielu vidū. Dons Raimonde Aprile, Valerijs un viņa sieva, Markan tonio, kas gribēja pēc iespējas drīzāk tikt projām, un Nikola, ļoti skaista savā melnajā tērpā, noskatījās, kā kardināls ar sarkanu cepuri galvā ceļ pie lūpām vīnu, dala Svēto vakar ēdienu un apveltī katru ar dievišķi brīdinošo pliķi.

Klātesošo sirdīs ieplūda salds, neizprotams prieks un aizkustinājums, redzot, kā zēni uz jaunekļu gadu sliekšņa un meitenes plaukstošā jaunības krāšņumā, baltās kleitās ar sarkana zīda šallēm, iet pa ejām starp katedrāles solu rindām un viņos no augšas noraugās akmens eņģeļi un svē tie, un dzirdot, kā viņi solās kalpot Dievam visu turpmāko mūžu. Nikolai acīs sakāpa asaras, kaut gan viņa neticēja nevienam kardināla vārdam. Klusībā viņa pasmējās.

Iznākuši uz katedrāles kāpnēm, bērni noņēma apmetņus, atklājot paslēptos svētku tērpus. Meitenes baltās mežģīņu kleitās, smalkās kā gaisīgs tīmeklis, zēni melnos uzvalkos un spodri baltos kreklos ar tradicionālajām sarkanajām kak lasaitēm, kam vajadzēja atvairīt ļaunos garus.

Pa baznīcas durvīm iznāca dons Aprile, iedams starp Astorri un Markantonio. Bērni lokā sastājās viņiem apkārt, un Valerijs ar sievu lepni turēja rokās dēla apmetni, kamēr fotogrāfs iemūžināja visus uzņēmumā. Dons Aprile sāka viens kāpt lejā pa kāpnēm. Viņš dziļi ievilka krūtīs gaisu. Diena bija brīnišķīga, un dons jutās dzīvības un možuma pārpilns. Kad tikko iesvētītais mazdēls pienāca viņu ap skaut, vectēvs sirsnīgi paplikšķināja viņam pa pakausi un ielika zēna plaukstā lielu zelta monētu tradicionālo dā vanu bērna iesvētību dienā. Pēc tam viņš ieslidināja vēlīgu roku žaketes kabatā un izvilka sauju mazāku zelta monētu, ko atdeva pārējiem zēniem un meitenēm. Dons jutās gan darīts par viņu gaviļu saucieniem un pat par savu esamību šai pilsētā, kuras pelēkie akmens nami šobrīd šķita tikpat pievilcīgi kā koki. Viņš bija gluži viens, un dažus soļus aiz muguras atradās tikai Astorre. Dons kāpa lejup pa akmens pakāpieniem, tad brīdi apstājās, redzēdams, ka pie ietves piebrauc liels, melns automobilis, gluži kā gatavodamies to uzņemt.

Tajā svētdienas rītā Braitvoterā Hesko piecēlās agri un devās nopirkt maizi un avīzes. Nozagtais automobilis stā vēja garāžā milzīgs, melns limuzīns, apgādāts ar šaujam ieročiem, maskām un patronām. Hesko pārbaudīja riepas, benzīnu un eļļu, un bremžu gaismas. Viss bija nevainojamā kārtībā. Viņš atgriezās mājā, lai pamodinātu Frenkiju un Steisu, bet brāļi, protams, jau bija piecēlušies un Steiss pat uzvārījis kafiju.

Visi klusēdami paēda brokastis un izlasīja svētdienas avī zes. Frenkijs pētīja koledžas basketbola spēļu rezultātus. Pulksten desmitos Steiss noprasīja Hesko: Vai mašīna sagatavota?

Viss kārtībā, Hesko atbildēja.

Viņi iekāpa limuzīnā un devās ceļā. Frenks sēdēja priekšā blakus Hesko, Steiss aizmugurē. Brauciens līdz pilsētai prasīs stundu, tātad darbam paliks vēl viena stunda. Pats galvenais bija visu izdarīt īstajā brīdī.

Sēdēdams mašīnā, Frenkijs pārbaudīja ieročus. Steiss uz laikoja vienu no maskām, baltai čaumalai līdzīgu darinā jumu ar gumijas saitēm sānos, lai "maska varētu karāties kaklā līdz pēdējam brīdim, kad vajadzēs to uzlikt uz se jas.

Klausīdamies pa radio operas melodijas, viņi iebrauca pilsētā. Hesko bija teicams braucējs konservatīvs, no svērts, neatļāvās strauji kāpināt vai samazināt ātrumu. Viņš vienmēr gādāja, lai priekšā un aiz muguras būtu pietiekami liela distance. Steiss kaut ko atzinīgi norūca, un tas maz liet gaisināja sasprindzinājumu: kaut gan šie vīri nepazina drudžainu nervozitāti, viņi jutās saspringti. Ikvienam solim vajadzēja būt absolūti precīzam. Kļūdīties nedrīkstēja. Hesko lēni vadīja mašīnu cauri pilsētai, pamanīdamies ikvienā krustojumā piebraukt pie sarkanās gaismas. Tad viņš iegriezās Piektajā avēnijā un apstājās puskvartāla at tālumā no katedrāles lielajām durvīm. Sāka dimdēt baz nīcas zvani, skani atbalsodamies pret apkārtnes tērauda debesskrāpjiem. Hesko atkal iedarbināja motoru. Visi trīs vīri noskatījās bērnos, kas traucās ārā uz ielas. Tie viņiem darīja raizes.

Steiss nomurmināja: Frenkij, šauj virs galvām! Tad viņi ieraudzīja, ka pa katedrāles durvīm abu vīriešu pavadībā iznāk dons un pēc brīža, attālinādamies no tiem, sāk kāpt lejā pa kāpnēm. Šķita, ka dons raugās tieši uz viņiem.

Maskas! izmeta Hesko. Viņš mazliet piedeva gāzi, un Frenkijs uzlika plaukstu uz durvju roktura. Kreisajā rokā viņš turēja UZI automātu, gatavs izlēkt uz ietves.

Automobilis paātrināja gaitu un apstājās tieši tajā brīdī, kad dons bija sasniedzis pēdējo pakāpienu. Steiss izlēca no aizmugures sēdekļa uz ielas, nostādamies starp mašīnu un uzbrukuma mērķi. Ar strauju kustību viņš uzlika ieroci uz jumta un šāva, turēdams to ar abām rokām. Viņš izšāva tikai divreiz.

Pirmā lode trāpīja donam tieši pierē. Otrā saplosīja vi ņam kaklu. Visu ietvi nošļakstīja asinis, sārtas lāses dzel tenā saules gaismā.

Tajā pašā laikā Frenkijs, stāvēdams uz ietves, izšāva garu automāta kārtu pār pūļa galvām.

Nākamajā brīdī abi vīri bija atgriezušies mašīnā, un Hesko, riepām kaucot, aiztraucās projām pa avēniju. Pēc dažām minūtēm viņi izjoņoja cauri tunelim, tad nogriezās uz mazo lidlauku, kur tos uzņēma privāta lidmašīna.

Izdzirdējis pirmo šāvienu, Valerijs norāva dēlu un sievu zemē, aizsegdams tos ar savu augumu. Notikušo viņš fak tiski neredzēja. Neko neredzēja ari Nikola, kas pārsteigta un sastingusi raudzījās uz tēvu. Markantonio lūkojās lejup ar neticību sejā. Realitāte ārkārtīgi atšķīrās no viņa televīzijas iestudējumiem. Šāviens bija pāršķēlis tēva pieri kā meloni, atsedzot sašķaidītas smadzenes un asinis. Šāviens kaklā bija atrāvis saplosītu miesas gabalu, un dons izskatījās tā, it kā viņam kāds būtu uzbrucis ar gaļas kapājamo cirvīti.

Uz ietves ap viņu pludoja milzums asiņu. Cilvēka ķermenī, šķiet, tik daudz asiņu nemaz nevarēja ietilpt. Markantonio redzēja abus vīrus ar olas čaumalai līdzīgām maskām uz sejas, redzēja šaujamos viņu rokās, taču tie šķita nereāli. Viņš nebūtu varējis pateikt pilnīgi neko par to, kāds šā vējiem bijis apģērbs vai matu krāsa. Notikušais viņu bija paralizējis. Viņš pat nezināja, vai šāvēji bijuši melnādaini vai balti, apģērbti vai kaili. Viņa dēļ tie varēja būt tiklab desmit kā divas pēdas gari. Taču Astorre saspringa modrībā jau tajā brīdī, kad lejā apstājās melnais limuzīns. Viņš redzēja, kā Steiss izšauj, un viņam šķita, ka tas nospiedis gaili ar kreiso roku. Viņš redzēja, kā Frenkijs izšauj no UZI automāta, un tas pavi sam noteikti bija kreiļa šāviens. īsu mirkli viņš pamanīja šoferi, šķiet, masīva auguma vīrieti ar apaļu galvu. Abi šāvēji kustējās ar labi trenētu sportistu vieglumu. Krizdams zemē, Astorre pastiepās, lai norautu donu sev līdzi, taču sekundes simtdaļu nokavēja. Un tagad viņa augumu krā soja dona asinis.

Pēc tam viņš redzēja, kā bērni šausmās skrien projām kā viesulis, kura vidū gail liels, sarkans plankums. Bērni kliedza. Viņš redzēja donu guļam, ļengani pārkritušu pa kāpieniem, it kā nāve tam būtu izrāvusi no miesām ske letu. Un viņš juta milzīgas bailes par to, kā šis notikums pārvērtīs viņa dzīvi un to cilvēku dzīvi, kuri viņam ir vis dārgākie.

Nikola pienāca klāt un apstājās donam blakus. Viņas ceļgali neizturēja, un pret savu gribu viņa nokrita ceļos tēvam blakus. Klusēdama viņa pastiepa roku un pieskārās tēva asiņainajam kaklam. Un pēc tam sāka raudāt tā, it kā viņai nekad vairs nebūtu lemts rimties.

3. NODAĻA

Dona Raimondes Apriles slepkavība bija satricinošs un negaidīts notikums ikvienam, kas piederēja viņa agrākajai pasaulei. Kurš gan būtu uzdrošinājies riskēt, lai nogalinātu tādu cilvēku, un kāda iemesla dēļ? Dons savu impēriju bija izdāļājis, un nolaupīt viņam neko nevarēja. Miris būdams, viņš vairs nespēja dāsni dalīt labdarības veltes vai izman tot savu ietekmi, lai palīdzētu kādam, kas cietis neveiksmi likuma vai likteņa priekšā. Vai tā varēja būt ilgi novilcināta atriebība? Vai gaismā nāks kāds slēpts ieguvums? Protams, te varēja būt iesaistīta sieviete, taču dons bija nodzīvojis atraitņos gandrīz trīsdes mit gadu un nekad netika redzēts kopā ar sievieti; neviens viņu neuzskatīja par sieviešu daiļuma pielūdzēju. Dona bērni bija ārpus aizdomām. Turklāt šis bija nepārprotams profe sionāļu darbs, un tādu kontaktu viņiem nebija.

Tāpēc dona nogalināšana bija ne tikai mīkla, bet gandrīz vai zaimošana. Cilvēks, kas visos iedvesis tik daudz baiļu, kas vadījis savu plašo, noziedzīgo impēriju ilgāk nekā trīs desmit gadus, likuma un algotu slepkavu neskarts, kā tāds cilvēks var iet bojā no svešas rokas? Un kāda likteņa ironija tieši tad, kad viņš beidzot atradis ceļu uz taisnī gumu un nodevis sevi sabiedrības aizsardzībā, viņam bija lemts nodzīvot tikai neilgus trīs gadus!

Vēl jo dīvaināk bija tas, ka dona nāve neizraisīja ilgstošas vētrainas atskaņas. Prese un televīzija drīz mitējās par to runāt, policija izturējās izvairīgi, un FIB no izmeklēšanas atkratījās, uzlūkojot to par vietējas nozīmes lietu. Šķita, ka nieka trīs gados kopš aiziešanas atpūtā izplēnējusi visa dona Apriles slava un varenība.

Kriminālā pasaule par notikušo neizrādīja nekādu inte-resi. Atmaksas slepkavības nesekoja visi dona draugi unagrākie uzticamie vasaļi šķita viņu aizmirsuši. Izskatījās,ka pat dona bērni pārvilkuši notikušajam svītru un samie-rinājušies ar tēva likteni.

Šķita, ka visi šo notikumu aizmirsuši visi, izņemot vie-nīgi Kurtu Silki.

Kurts Silke, Ņujorkas atbildīgais FIB pārstāvis, nolēmaiesaistīties šajā lietā, kaut gan formāli tā bija vietēja rak-stura slepkavība, ar ko jānodarbojas Ņujorkas policijas no-daļai. Viņš nolēma aprunāties ar Apriles ģimeni.

Mēnesi pēc dona bērēm Silke kopā ar vietnieku Bilu Bok-stonu ieradās pie Markantonio Apriles. Ar Markantoniovajadzēja runāt uzmanīgi. Viņš bija ievērojama televīzijaskanāla programmu vadītājs, un Vašingtonā viņam bija lielaietekme. Pēc piedienīga telefona zvana Markantonio sekre-tāre nozīmēja viņiem tikšanos.

Markantonio sagaidīja viņus savā grezni iekārtotajā TVstudijas birojā pilsētas centrā. Viņš laipni apsveica atnā-cējus, piedāvādams kafiju, taču tie atteicās. Markantoniobija izskatīgs gara auguma vīrietis ar veselīgu olīvkrāsasseju, izsmalcināti ģērbies tumšā uzvalkā ar neparastu, sar-kansārtu kaklasaiti, ko bija darinājis modelētājs, kura kakl-asaites labprāt valkāja televīzijas diktori un raidījumu va-dītāji.

Mēs cenšamies palīdzēt jūsu tēva nāves izmeklēšanā, -Silke teica. Vai jums ir zināms kāds, kas uz viņu būtuturējis ļaunu prātu?

Nudien nezinu, Markantonio smaidīdams atbildēja.

Tēvs mūs visus, pat mazbērnus, turēja drošā attālumāno sevis. Mēs izaugām ārpus viņa darījumu pasaules. Kāatvainodamies, viņš viegli noplātīja rokas.Silkem šī kustība nepatika. Kā jums šķiet, kāds tambija iemesls? viņš jautāja.

-Jūs, kungi, zināt, kāda bija tēva pagātne, Markanto-nio nopietni atbildēja. Viņš negribēja, lai bērni kaut kādāveidā būtu iesaistīti viņa darbībā. Tēvs mūs aizsūtīja uzskolām un koledžām, lai mēs paši atrastu sev pasaulē vietu.

Viņš nekad nebrauca pie mums uz kopīgām vakariņām.Ieradās tikai uz izlaidumiem, un tas bija viss. Vēlāk mēsto sapratām un jutāmies pateicīgi.

-Jūsu profesionālā augšupeja notika ļoti strauji, Silketeica. Varbūt viņš jums drusku piepalīdzēja?

Markantonio izturēšanās pirmoreiz kļuva dzedrāka.

Nekad. Manā profesijā jauni cilvēki bieži gūst panāku-mus agri un īsā laikā. Tēvs mani sūtīja vislabākajās skolāsun piešķīra dāsnu iztikas pabalstu. Es izmantoju šo naudu,lai izkoptu savas dramatiskās spējas, un atbildīgajos brīžosizdarīju pareizo izvēli.

Un jūsu tēvs ar to bija apmierināts? Silke jautāja.

Viņš cieši vēroja sarunu biedru, cenzdamies atminēt katrutā sejas izteiksmi.

Nedomāju, ka viņš īsti saprata, ko es daru, bet jā, -

Markantonio atbildēja ar drūmu ironiju balsī. Vai ziniet, Silke turpināja, es dzinu jūsu tēvampēdas divdesmit gadus, bet nevarēju viņu notvert. Viņšbija ļoti gudrs un izmanīgs cilvēks.

Arī mēs to nevarējām, Markantonio piebilda. Nebrālis, ne māsa, ne es.

Silke par to pasmējās kā par labu joku. Un jūsos navnekādas sicīliešu atriebības tieksmes? Vai jūs mēģinātu iettādu ceļu?

Protams, ne, Markantonio atbildēja. Tēvs mūsosieaudzināja citādu domāšanu. Tomēr es ceru, ka jūs no-tversiet viņa slepkavu.

Kāds bija viņa testaments? Silke vaicāja. Jūsu tēvsnomira ļoti bagāts.

Tas jums jājautā manai māsai Nikolai, Markantonioatbildēja. Viņa ir testamenta izpildītāja.

Bet jūs taču zināt, kas tajā rakstīts?

Protams, Markantonio atteica. Viņa balsī skanējatērauda saltums.

Sarunā iesaistījās Bokstons. Un jūs nevarat iedomātiesnevienu pašu, kas būtu varējis vēlēt viņam ļaunu?

Nē, Markantonio atbildēja. Ja varētu, tad es jumsto pateiktu.

Nu labi, noteica Silke. Es jums atstāšu savu vizīt-karti. Katram gadījumam.

Pirms Silke devās runāt ar abiem pārējiem dona bērniem,viņš nolēma tikties ar pilsētas izmeklēšanas nodaļas priekš-nieku. Nevēlēdamies, lai tikšanās būtu oficiāli reģistrēta,Silke uzaicināja Polu Di Benedeto uz vienu no īstsaidaslabākajiem itāliešu restorāniem. Di Benedeto ļoti labprātizmantoja krāšņas dzīves jaukumus, ja vien par tiem nebijajāmaksā pašam no savas kabatas.

Gadu gaitā abi vīri daudz bija strādājuši kopā, un Silkemallaž patika Di Benedeto sabiedrība. Tagad viņš uzjautrinātsvēroja, kā Pols vērtējoši nogaršo katru kumosu.

Tā, Di Benedeto noteica, federāļi mums bieži ne-uzsauc tik izmeklētas maltītes. Ko tu īsti gribi?

Ēdiens bija izcils, Silke sacīja. Vai ne?

Di Benedeto paraustīja masīvos plecus, kas sašūpojāskā liels vilnis. Pēc tam viņš mazliet izsmējīgi pasmaidīja.Raupji bezjūtīgajā sejā šis smaids izskatījās neparasti tī-kams. Tas darīja viņu līdzīgu iecienītam Disneja pasakuvaronim.

Kurt, viņš teica, šī ir sūdīga vieta. To vada citpla-nētieši no svešas pasaules. Protams, viņi gādā, lai ēdiensizskatītos kā no itāliešu virtuves un smaržotu pēc itāliešuvirtuves, bet garša ir tāda kā kaut kādai marsiešu pļurai.

Es tev saku, šitie zēni ir citplanētieši!

Silke pasmējās. Nu, bet vīns taču bija labs!

Man tas garšo pēc zālēm… sarkana susla ar vaniļassodu.

Tev ir grūti izdabāt, Silke sacīja.

Nebūt ne! Di Benedeto atmeta. Man izdabāt irviegli. Tieši tā ir galvenā problēma.

Silke nopūtās. Divsimt dolāri no valdības naudas iz-gāzti pa tukšo.

0, nē! Di Benedeto atsaucās. Pašu žestu es vērtējuatzinīgi. Nu, kas tad ir?

Silke pasūtīja abiem espresso kafiju. Pēc tam viņš teica:

Es izmeklēju dona Apriles slepkavību. Tava lieta, Pol. Mēsviņam gadiem ilgi sekojām pa tukšo. Pēc tam viņš aizietatpūtā un sāk dzīvot krietna pilsoņa dzīvi. Viņam nav nekātāda, ko varētu iekārot cits. Tad kāpēc vajadzēja viņu no-galināt? Lai kurš to darīja, tas bija ļoti bīstams numurs.

Un ļoti profesionāls, Di Benedeto piebilda. Visstika teicami nostrādāts.

Tātad? Silke taujāja.

Es tur galīgi neredzu jēgu, Di Benedeto teica. Tusavāci lielāko daļu mafijas barvežu, arī nostrādāji spoži.

Cepuri nost tavā priekšā! Varbūt tu pat piespiedi šo donuatkāpties. Tāpēc visiem atlikušajiem gudreļiem vairs nebijanekāda pamata viņu novākt.

Un kā ir ar visām tām bankām, kas viņam piederēja? -Silke jautāja.

Di Benedeto pavēcināja cigāru. Tā ir tava joma. Mēsmedījam tikai gangsterus.

Un viņa ģimene? Silke neatlaidās. Narkotikas, sie vietes, jebkādi citi grēki?

It nekā tamlīdzīga, Di Benedeto atbildēja. Visi ir godājami pilsoņi ar cienījamām profesionālām karjerām.

Dons tā bija izplānojis. Viņš gribēja, lai.bērniem būtu nevainojama dzīve. Di Benedeto brīdi apklusa un izska tījās bezgala nopietns. Vecs naids tas nevar būt. Viņš ar visiem bija nokārtojis rēķinus. Un ari nejaušība tā nav. Jābūt iemeslam. Kāds ir ieguvējs. Un tieši to mēs meklējam.

Kas ir ar viņa testamentu? Silke jautāja.

Rīt viņa meita to oficiāli reģistrēs. Es apjautājos. Viņa lika man pagaidīt.

Un tu to piecieti? Silke brīnījās.

Protams, Di Benedeto atbildēja. Viņa ir pirmkla sīga advokāte, viņai ir ietekme, un viņas firma ir politisks spēks. Kāda velna pēc lai es ar viņu rīvētos? Biju gatavs ēst viņai no rokas.

Varbūt man veiksies labāk, Silke sacīja.

Par to es nešaubos.

Izmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieci Aspinellu Vašingtoni Kurts Silke pazina ilgāk nekā desmit gadus. As pinella Vašingtone bija sešas pēdas gara afroamerikāniete ar īsi apcirptiem matiem un smalki veidotiem vaibstiem.

Viņa iedvesa šausmas policijas nodaļai, kuru vadīja, un noziedzniekiem, kurus aizturēja. Viņa tīšām izturējās tik aizskaroši, cik vien iespējams, un viņai diez ko nepatika ne Silke, ne Federālais izmeklēšanas birojs.

Kad Silke ienāca Aspinellas kabinetā, viņa to sagaidīja ar vārdiem: Kurt, vai tu esi šeit, lai atkal darītu bagātu kādu no maniem melnajiem brāļiem?

Silke pasmējās. Nē, Aspinella, viņš atbildēja. Esmu atnācis pēc informācijas. Patiešām? viņa pārjautāja. Un tu to gribi par velti? Pēc tam kad esi nolaupījis pilsētai piecus miljonus do lāru?

Viņai mugurā bija safari stila žakete un dzeltenbrūnas bikses. Zem žaketes varēja saskatīt maksti ar pistoli. Uz labās rokas pirksta mirgoja dimanta gredzens, kas izskatījās tāds, ar kuru varētu sagraizīt seju gluži kā ar žileti.

Aspinella joprojām turēja ļaunu prātu uz Silki, jo FIB bija uzvarējis prāvā par viņas nodaļas izmeklētāju brutālu iztu rēšanos, un upuris, pamatojoties uz cilvēktiesībām, ieguvis pamatīgu sāpju naudu, turklāt divi izmeklētāji bija nonā kuši cietumā. Upuris, kurš tika pie bagātības, bija suteners un narkotiku izplatītājs, ko Aspinella pati reiz bija nežēlīgi piekāvusi. Kaut gan viņa bija iecelta par vadītāja vietnieci politiska žesta rezultātā, lai vairotu melnādaino vēlētāju balsis, pret melnajiem noziedzniekiem viņa izturējās daudz rupjāk nekā pret baltajiem.

Beidz sist nevainīgus cilvēkus, Silke teica, un tad ari es likšos mierā.

Es nekad neesmu iesēdinājusi nevienu, kas nebūtu vai nīgs, viņa smīnēdama atbildēja.

Es pētu dona Apriles slepkavības apstākļus, Silke paskaidroja.

Kas tev tur par daļu? Tā ir vietējo bandu izrēķināšanās.

Vai varbūt tu no tā gribi uztaisīt vēl vienu sūda cilvēktie sību prāvu?

Šī lieta var būt saistīta ar valūtu vai narkotikām, Silke atbildēja.

Un kā tu to zini? Aspinella noprasīja.

Mums ir savi ziņotāji.

Piepeši Aspinella aizsvilās kārtējā dusmu lēkmē. Jūs, FIB kretīni, nākat šurp pēc informācijas, bet paši atsakāties dot man ziņas? Jūs, maitas, neesat godīgi pat pret kriet niem policistiem! Jūs plivināties pa pasauli, tvarstīdami baltroču gnīdas, bet nekad nedarāt netīro darbu! Jums nav ne jausmas, kādus sūdus tas nozīmē! Vācies ārā no mana kabineta!

Silke jutās apmierināts ar notikušajām sarunām. Situā cija bija skaidra. Gan Di Benedeto, gan Aspinella ir gatavi ciest neveiksmi dona Apriles slepkavības izmeklēšanā. Viņi nesadarbosies ar FIB. Viņi veiks tikai nepieciešamās forma litātes. īsi sakot, viņi ir uzpirkti.

Šai pārliecībai bija pamats. Silke zināja, ka narkotiku tirdzniecība ir iespējama tikai tad, ja tiek uzpirkti polici jas ierēdņi, un viņam bija informācija kaut ari tiesā to nevarēja izmantot ka gan Di Benedeto, gan Aspinella ir narkotiku karaļa apmaksāto cilvēku sarakstā.

Pirms sarunas ar dona meitu Silke nolēma izmēģināt laimi ar vecāko dēlu Valeriju Aprili. Šai nolūkā viņiem ar Bokstonu vajadzēja braukt uz Vestpointu, kur Valerijs, Sa vienoto Valstu armijas virsnieks, mācīja militāro taktiku ja kāds velns vispār zina, ko tas nozīmē, Silke nodomāja. Valerijs viņus sagaidīja plašā kabinetā ar skatu uz pa rādes laukumu, kurā kadetiem notika soļošanas treniņi.

Viņš neizturējās tik draudzīgi kā brālis, tomēr nebija ari ne laipns. Silke vaicāja, vai Valerijs pazīst tēva ienaidniekus.

Nē, viņš atbildēja. Pēdējos divdesmit gadus es lie lākoties esmu dienējis ārzemēs. Kad varēju, braucu mājās uz ģimenes jubilejām. Tēvs ļoti gribēja, lai es kļūstu par ģenerāli. Viņš vēlējās redzēt mani nēsājam zvaigzni. Ari par brigādes komandiera pakāpi viņš būtu priecājies.

Tātad jūsu tēvs bija patriots? Silke jautāja.

Viņš mīlēja savu zemi, Valerijs strupi atbildēja.

Vai viņš jums sagādāja kadeta vietu? Silke neatlai dās.

Laikam jā, Valerijs sacīja, bet viņš nekad nebūtu varējis uztaisīt mani par ģenerāli. Man šķiet, ka viņam Pen tagonā nebija ietekmes, vai varbūt es vienkārši nebiju pie tiekami spējīgs. Bet man tomēr patīk šis darbs. Man ir sava vieta.

Vai jūs esat pārliecināts, ka nevarat dot mums ne kādu pavedienu attiecībā uz tēva ienaidniekiem? Silke jautāja.

Nē, viņam tādu nebija, Valerijs atbildēja. Mans tēvs būtu bijis lielisks ģenerālis. Aiziedams atpūtā, viņš par visu parūpējās un visu atstāja nevainojamā kārtībā. Varu viņš vienmēr izmantoja tikai tādēļ, lai apsteigtu pretuzbru kumu. Viņam bija visi vajadzīgie dati un līdzekļi.

Izskatās, ka jūs nav pārlieku satricinājis tas fakts, ka kāds noslepkavojis jūsu tēvu. Vai nejūtat vēlēšanos atrieb ties?

gj Ne vairāk kā par jebkuru citu virsnieku, kas kritis kau jā, Valerijs teica. Protams, es esmu ieinteresēts, lai vai nīgos notvertu. Nevienam nav patīkami redzēt, kā nogalina vina tēvu.

« Vai jūs kaut ko zināt par viņa testamentu?

Tas jums jājautā manai māsai, Valerijs atbildēja.

Tās pašas dienas pievakarē Silke un Bokstons sēdēja Ni kolas Apriles birojā, un šeit viņu uzņemšana notika pavisam citādi. Nikolas kabinetā varēja nokļūt, vienīgi pārvarot trīs kārtīgu sekretāru barjeru un pēc tam paejot garām sievie tei, kurā Silke pazina Nikolas personīgo miesassardzi: viņa izskatījās gatava pāris sekundēs sadalīt viņu un Bokstonu sastāvdaļās. No sievietes kustībām Silke sprieda, ka šis ķer menis ir uztrenēts līdz vīrieša spēkam. Zem miesassardzes apģērba vīdēja vareni muskuļi. Viņas krūtis bija nosaitē tas, un virs svītera un melnajām biksēm viņa valkāja lina virsjaku.

Nikolas sveiciens nebija sirsnīgs, tomēr viņa izskatījās ļoti pievilcīga, ģērbusies sulīgi violetā, izsmalcināti ele gantā kostīmā. Ausīs viņai bija lieli zelta riņķi, melnie, ga rie mati pievilcīgi mirdzēja. Nikolas vaibsti bija smalki vei doti un reizē skarbi, tomēr patieso dabu nodeva lielās, maigi brūnās acis.

Kungi, es varu veltīt jums divdesmit minūtes, viņa teica.

Zem violetās kostīmjakas viņai bija kruzuļota blūze, un tās aproces gandrīz apsedza plaukstu, ko viņa pastiepa pēc Silkes apliecības. Uzmanīgi to nopētījusi, Nikola teica:

īpašo uzdevumu aģents? Diezgan augsts amats, lai no darbotos ar kārtējo izjautāšanu!

Viņa runāja tonī, kas Silkem bija labi pazīstams un allaž izraisīja nepatiku. Tas bija FIB pārstāvju atturīgi pārme tošais tonis, sarunājoties ar padotām izmeklētāju vienī bām.

Jūsu tēvs bija ļoti nozīmīgs cilvēks, Silke piebilda.

Jā, līdz brīdim, kad viņš atkāpās no amata un nodeva sevi likuma aizsardzībā, Nikola rūgti noteica.

Un tas viņa slepkavību padara vēl mīklaināku, Silke teica. Mēs cerējām, ka jūs varbūt dosiet mums kādu pave dienu attiecībā uz cilvēkiem, kas varēja viņu neieredzēt.

Nekā īpaši mīklaina tur nav, sacīja Nikola. Jūs viņa dzīvi pārzināt labāk nekā es. Viņam bija daudz ienaidnieku.

Ari jūs pats.

Pat mūsu bargākie nosodītāji neuzdrošinātos vainot FIB cilvēku par slepkavību uz katedrāles kāpnēm, Silke sausi teica. Un es nebiju viņa ienaidnieks. Es biju likuma izpildītājs. Pēc tam kad jūsu tēvs aizgāja atpūtā, viņam ne bija ienaidnieku. Viņš no tiem atpirkās. Silke bridi klusēja.

Man šķiet savādi, ka ne jūs, ne jūsu brāļi neizrādāt in teresi par to, kas bija cilvēks, kurš nogalināja jūsu tēvu.

Tāpēc, ka mēs neesam liekuļi, Nikola atbildēja.

Mans tēvs nebija svētais. Viņš spēlēja savu spēli un sa maksāja par to pēc noteikumiem. Viņa uz mirkli apklusa.

Un nav taisnība, ka mani tas neinteresē. Patiesībā es grasos pieprasīt, lai man saskaņā ar Informācijas brīvības aktu izsniedz tēva FIB kartotēkas dokumentus. Un ceru, ka jūs necentīsieties to aizkavēt, jo citādi mēs būsim ienaid nieki.

Tā ir jūsu privilēģija, Silke teica. Bet varbūt jūs man varat palīdzēt, pasakot tēva testamenta noteikumus.

Es nesastādīju viņa testamentu, sacīja Nikola.

Bet es zinu, ka jūs esat testamenta izpildītāja. Notei kumus jūs tagad, bez šaubām, jau zināt.

Rīt mēs grasāmies to oficiāli reģistrēt un nodot ap stiprināšanai. Tas būs atklāti pieejams.

Vai jūs jau tagad varat man pateikt kaut ko tādu, kas palīdzētu izmeklēšanā? Silke jautāja.

Tikai to, ka es negrasos priekšlaikus aiziet no darba.

Tad kāpēc jūs negribat man neko sacīt jau šodien?

Tāpēc, ka man tas nav jādara, Nikola vēsi atmeta.

Es labi pazinu jūsu tēvu, Silke teica. Viņš būtu rīkojies saprātīgi.

Nikola pirmo reizi palūkojās viņā ar zināmu cieņu. Tais nība, viņa teica. Nu labi. Mans tēvs pirms nāves iz dāļāja daudz naudas. Viņš mums atstāja vienīgi bankas.

Mani brāļi un es saņemam četrdesmit deviņus procentus, un pārējais piecdesmit viens procents ir piešķirts mūsu brālēnam Astorrem Violām.

Vai varat kaut ko man pastāstīt par viņu? Silke jau tāja.

Astorre ir jaunāks par mani. Viņš nekad nav iesaistījies tēva darījumos, un mēs visi viņu mīlam, jo viņš ir apburošs zēns. Protams, tagad es viņu vairs nemīlu tā kā agrāk.

Silke parakņājās atmiņā. Viņš nespēja atcerēties nevienu kartotēkas reģistru par Astorri Violu. Tomēr tādam jābūt.

Vai varat man iedot vin&gt; a adresi un telefona numuru? Silke jautāja.

Protams, Nikola atbildēja. Taču jūs velti tērējat laiku. Varat man ticēt!

Man jānoskaidro visi sīkumi, Silke aizbildinādamies paskaidroja.

Un kāpēc par to interesējas Federālais izmeklēšanas bi rojs? Nikola vaicāja. Šī ir vietējas nozīmes slepkavība.

Silke vēsi atbildēja: Tās desmit bankas, kas piederēja jūsu tēvam, bija starptautiskas. Iespējams, ka tur ir sarež ģījumi ar valūtu.

Ā, tiešām! Nikola piekrita. Tad es labāk pieprasīšu viņa kartotēkas datus tūlīt. Galu galā daļa no šīm bankām tagad pieder man. Viņa uzmeta Silkem aizdomīgu ska tienu. Silke zināja, ka Nikola viņam būs jāpatur acīs.

Nākamajā dienā Silke un Bokstons devās uz Večesteras apgabalu, lai tiktos ar Astorri Violu. Mežotais zemes īpa šums ieskāva milzīgu namu un trīs saimniecības ēkas. Pļavā, ko apjoza kāršu sēta jostasvietas augstumā ar kaltas dzelzs vārtiem, ganījās seši zirgi. Laukumā mājas priekšā stāvēja četras automašīnas un furgons. Silke iegaumēja divu plāk snīšu numurus.

Gadus septiņdesmit veca sieviete atvēra atnācējiem dur vis un ieveda viņus elegantā dzīvojamā istabā, kuras lielu daļu aizņēma skaņu ierakstu iekārta. Četri jauni vīrieši sē dēja pie nošu pultīm, un viens spēlēja klavieres profesio nāla džeza grupa ar saksofonu, basu, ģitāru un bungām.

Astorre stāvēja viņiem pretī pie mikrofona un piesma kušā balsī dziedāja. Pat Silke varēja pateikt, ka šai mūzikai diez vai izdosies iekarot auditoriju.

Astorre pārtrauca dziedāšanu un sacīja apmeklētājiem:

Vai jūs varētu pagaidīt piecas minūtes, līdz mēs beigsim ierakstu? Tad mani draugi visu aizvāks un mēs varēsim runāt, cik ilgi vēlaties.

Protams, Silke atbildēja.

Atnesiet viņiem kafiju! Astorre sacīja mājkalpotājai. Silke jutās apmierināts. Astorre nebija izteicis pieklājīgu piedāvājumu, viņš vienkārši lika atnest viesiem kafiju.

Tomēr Silkem un Bokstonam vajadzēja gaidīt ilgāk nekā piecas minūtes. Astorre ierakstīja itāliešu tautasdziesmu turklāt strinkšķinādams bandžo un dziedāja primitīvā dialektā, ko Silke nesaprata. Klausīties bija itin patīkami, gluži kā dzirdēt savu paša balsi dušā.

Beidzot viņi palika vieni, un Astorre nosusināja seju.

Nebija slikti! viņš pasmiedamies teica. Vai ne?

Silke tūlīt secināja, ka viņam šis cilvēks patīk. Astorrem varēja būt apmēram trīsdesmit gadu, taču viņā jautās zē niska vitalitāte, un šķita, ka viņš pats sevi neņem nopietni.

Astorre bija garš vīrietis ar labi veidotu augumu un boksera izveicību. Viņam piemita melnīgsnējs skaistums un neregu lāri, bet asi iezīmēti vaibsti, kādus reizēm var redzēt piec padsmitā gadsimta portretos. Viņš nelikās ārišķīgs, taču nēsāja divas collas platu kaklarotu, kurai bija piestiprināts medaljons ar iegravētu Jaunavas Marijas attēlu.

Nekādas vainas! Silke atbildēja. Vai jūs gatavojat ierakstu pārdošanai?

Astorre pasmaidīja platu, labsirdīgu smaidu. Gribētos jau gan. Bet es neesmu tik izcils. Es vienkārši mīlu šīs dzies mas un dāvinu tās draugiem.

Silke nolēma runāt par lietu. Šie ir tikai kārtējie iz meklēšanas jautājumi, viņš teica. Vai jūs pazīstat kādu, kurš būtu gribējis kaitēt jūsu tēvocim?

Nē, nevienu, Astorre atbildēja, nepauzdams nekādas emocijas. Silkem jau bija apnicis to dzirdēt. Ienaidnieki bija visiem un it sevišķi jau Raimondam Aprilem.

Jūs mantojat banku kontrolpaketi, Silke teica. Vai jūs bijāt nelaiķim tik tuvs cilvēks?

-Jā, to es patiešām nesaprotu, Astorre atbildēja. Kad biju bērns, viņš patiešām bija man kaut kā īpaši pieķē ries. Vēlāk viņš iekārtoja mani biznesā un tad itin kā aiz mirsa.

Kādā biznesā? Silke noprasīja. Mana firma ieved no Itālijas augstākā labuma maka ronus.

Silke neticīgi paskatījās uz viņu. Makaronus?

Astorre pasmaidīja: pie šādas reakcijas viņš bija pieradis.

Makaronu imports nav nekāds žilbinošais bizness. Jūs jau zināt, ka Lī Jakoka nekad nesaka "automobiļi", viņš vienmēr saka "mašīnas". Nu, lūk, un mēs savā biznesā nekad nesakām pasta vai spaghetti , mēs vienmēr sakām "makaroni"..

Un tagad jūs būsiet baņķieris? Silke jautāja.

Pamēģināšu, Astorre atbildēja.

Dodoties projām, Silke noprasīja Bilam Bokstonam: Nu, kā tev likās? Viņam ļoti patika Bokstons. Šis cilvēks, tāpat kā Silke, ticēja Federālajam izmeklēšanas birojam, ticēja, ka tas ir taisnīgs, drošs pret korupciju un ka tas darbojas ievērojami labāk nekā jebkura cita tiesībsargājoša iestāde.

Šīs sarunas notika daļēji Bokstona labā.

Man viņi visi izklausās godīgi un atklāti, Bokstons atbildēja. Bet vai tā nav vienmēr?

Jā, tā izklausās vienmēr, Silke nodomāja. Tad piepeši vi ņam prātā ienāca negaidīta doma. Medaljons, kas karājās pie Astorres zelta kaklarotas, ne reizi nebija sakustējies.

Pēdējā saruna Silkem bija pati svarīgākā. Tā bija ar Tim monu Portellu, Ņujorkas valdošo mafijas bosu otru cil vēku, kas, tāpat kā dons Aprile, pēc Silkes izmeklēšanas bija pratis izvairīties no apsūdzības.

Portella vadīja savus uzņēmumus no liela augšstāva dzī vokļa Vestsaidas namā, kas bija viņa īpašums. Pārējo ēkas daļu aizņēma Portellas pārvaldīto firmu filiāles. Drošība te bija tikpat nesatricināma kā Fortnoksā, un uz savu Ņū džersijas īpašumu Portella ceļoja ar helikopteri uz mā jas jumta bija ierīkots pacelšanās laukums. Viņa kājas reti skāra Ņujorkas ielu ietves.

Portella sagaidīja Silki un Bokstonu kabinetā ar bagātīgi polsterētiem atpūtas krēsliem un ložu necaurlaidīgām stikla sienām, caur kurām pavērās lielisks skats uz pilsētas pa norāmu. Viņš bija liels, plecīgs vīrietis, ģērbies nevainojami kārtīgā, melnā uzvalkā un spodri baltā kreklā.

Silke paspieda Portellas gaļīgo plaukstu un ar cieņu uzlū koja tumšo kaklasaiti, kas karājās lejup no masīvā kakla.

Kurt, kā varu jums palīdzēt? Portella jautāja augstā tenora balsī, kas spalgi pieskandēja istabu. Bilu Bokstonu viņš ignorēja.

Es pārbaudu Apriles lietu, Silke paskaidroja. Do māju, varbūt jums ir kāda informācija, kas man varētu pa līdzēt.

Viņa nāve bija zemisks notikums, Portella nopūtās.

Visi mīlēja Raimondi Aprili. Man ir pilnīga mīkla, kas būtu varējis to izdarīt. Pēdējos dzīves gados Aprile bija ļoti krietns vīrs. Viņš kļuva svētais, nudien, īsts svētais! Izdāļāja savu naudu gluži kā Rokfellers. Kad Dievs viņu aizsauca pie sevis, viņa dvēsele bija tīra.

Dievs viņu neaizsauca, Silke sausi izlaboja. Tas bija izcili profesionāls darbs. Ir jābūt motīvam. Portellas acs noraustījās, bet viņš neko neteica, tāpēc Silke turpināja:

Jūs daudzus gadus bijāt viņa kolēģis. Jums kaut kas ir jāzina. Ko jūs sakāt par viņa brāļadēlu, kas mantoja ban kas?

Mums ar donu Aprili bija daži kopīgi darījumi pirms daudziem gadiem, Portella atbildēja. Bet, kad Aprile atkāpās no amata, viņš tikpat viegli būtu varējis nogali nāt mani. Tas, ka esmu dzīvs, pierāda, ka mēs nebijām ienaidnieki. Par viņa brāļadēlu es zinu vienīgi to, ka tas puisis ir mākslinieks. Dzied kāzās, mazās svinībās, pat da žos nelielos naktsklubos. Viens no jaunajiem cilvēkiem, kas tādiem večiem kā es šķiet patīkami. Un viņš tirgo labus ma karonus no Itālijas. Tos izmanto visi mani restorāni. Por tella apklusa un nopūtās. Izcila cilvēka slepkavība vien mēr ir liela mīkla.

Jūs zināt, ka jūsu palīdzība tiks atbilstoši novērtēta, Silke teica.

Protams, Portella apstiprināja. FIB vienmēr spēlē godīgi. Es zinu, ka mana palīdzība tiks atbilstoši novērtēta.

Viņš veltīja Silkem un Bokstonam sirsnīgu smaidu, at segdams vienādus, gandrīz nevainojamus zobus.

Atpakaļceļā Bokstons sacīja Silkem: Es izlasīju šī vīra kartotēkas datus. Viņš ar plašu vērienu darbojas porno grāfijas un narkotiku laukā, un viņš ir slepkava. Kāpēc mēs nekad nevaram tikt viņam klāt?

Viņš nav tik ļauns kā lielākā daļa pārējo, Silke at bildēja. Un kādu dienu mēs tiksim klāt ari viņam.

Kurts Silke lika ar elektroniskām ierīcēm novērot Nikolas Apriles un Astorres Violas mājas. Pakļāvīgs federālais ties nesis izrakstīja vajadzīgo rīkojumu. Nevarētu teikt, ka Sil kem būtu nopietnas aizdomas, taču viņš vēlējās justies drošs. Nikola bija dzimusi nemiera cēlāja, un Astorre šķita pārāk patīkams, lai būtu patiess. Tā kā Valerija mājas bija Vestpointas teritorijā, par viņa izsekošanu ar slepenām ierīcēm nevarēja būt ne runas.

Silke bija uzzinājis, ka Astorres pļavā redzētie zirgi ir viņa lielā aizraušanās. Ka Astorre katru ritu pirms zirgu izvešanas no staļļiem vienu no tiem pats izsukā un apkopj.

Tas viss būtu saprotams, taču neparasti šķita, ka izjādēs viņš dodas angļu klasiskajā ietērpā sarkanā mundieri ar visiem piederīgajiem atribūtiem un melnu ziemišķādas mednieku cepuri galvā.

Silkem likās maz ticams, ka trīs laupītāji, kas reiz bija uzbrukuši Astorrem Centrālajā parkā, būtu noturējuši viņu par bezpalīdzīgu mērķi. Šķiet, Astorre toreiz bija aizbēdzis taču par to, kas notika ar trim laupītājiem, policijas doku mentu ziņas bija ļoti neskaidras.

Pēc divām nedēļām Silke un Bokstons varēja noklausī ties ierakstus no slepenajām ierīcēm Astorres Violas mā jās. Tajos bija dzirdamas Nikolas, Markantonio, Valerija un Astorres balsis. Tagad Silkem šīs balsis likās cilvēciskas: runātāji bija nometuši maskas.

Kāpēc viņiem vajadzēja nogalināt tēvu? jautāja Ni kola, un viņas balsī skanēja patiesas bēdas. Tajā nebija ne miņas no vēsuma, ar ko iepriekš bija sastapies Silke.

Ir jābūt kādam iemeslam, klusi sacīja Valerijs. Viņa balss, sarunājoties ar tuviniekiem, šķita daudz maigāka.

Man nekad nav bijis sakara ar vecā darījumiem, tāpēc par sevi es neuztraucos. Bet kā ir ar jums?

Markantonio runāja ar nicinājumu balsī: acīmredzot viņš nemīlēja brāli. Vai, vecais tev izgādāja vietu Vestpointā tāpēc, ka zināja: tu esi nīkulis. Viņš gribēja, lai tu norūdies.

Pēc tam viņš tev palīdzēja izlūkdienesta darbā aiz okeāna.

Tātad tu esi iesaistīts! Vecajam ļoti patika doma, ka tu varētu būt komandieris. Ģenerālis Aprile… tas viņam iz klausījās lieliski! Kas zina, kādus sakarus viņš izmantoja. Markantonio balss lentē izklausījās daudz enerģiskāka un dedzīgāka, nekā runājot vaigu vaigā.

Iestājās ilgs klusuma brīdis, tad Markantonio teica:

Un skaidrs, ka viņš deva man iespēju atsperties. Vecais finansēja manu radošo grupu. Lielo talantu aģentūras ļāva man izmantot viņu zvaigznes. Saprotiet, mēs nebijām daļa no viņa dzīves, bet viņš vienmēr bija klāt mūsu dzīvē. Nikola, vecais tev aiztaupīja desmit gadu izdevumus, sagādā dams vietu tajā advokātu firmā! Un kā tu domā, Astorre, kas tev nodrošināja makaronu plauktus visos lielveika los?

Nikola spēji aizsvilās. Varbūt tētis palīdzēja man ieiet pa durvīm, bet par savu veiksmīgo karjeru es varu pateik ties tikai un vienīgi sev pašai! Visu, ko esmu ieguvusi, man cīnoties vajadzēja izplēst no tām firmas haizivīm. Es strā dāju astoņdesmit stundas nedēļā, galvu nepaceldama! -

Tagad Nikolas balss skanēja salti, un viņa uz brīdi apklusa.

Pēc tam viņa acīmredzot vērsās pie Astorres. Un es gribu zināt, kāpēc tētis tevi iecēla par visu savu banku atbildīgo personu! Kāds tev, ellē, ar to vispār sakars?

Astorres balsī skanēja bezpalīdzība un atvainošanās.

Nikola, man nav ne jausmas! Es to neprasīju. Man ir savs bizness, man patīk dziedāt un jāt. Turklāt jums no tā tiek arī savs labums. Viss darbs būs jāpaveic man un peļņa jā sadala starp mums četriem vienādās daļās.

Bet kontrole ir tavās rokās, kaut ari tu esi tikai radi nieks! Nikola nerimās. Viņa sarkastiski piebilda: Laikam viņam ļoti patika tava dziedāšana.

Vai tu grasies mēģināt vadīt bankas pats? jautāja Valerijs.

Astorres balsī skanēja mākslotas izbailes. Ai nē, nē, Nikola dos man vārdu sarakstu, palīdzēs atrast izpilddi rektoru.

Es tomēr nesaprotu, kāpēc tētis neiecēla mani! Nikola bezcerīgi iešņukstējās. Kāpēc?

Tāpēc, ka negribēja, lai kāds no viņa bērniem būtu iz redzētā stāvoklī salīdzinājumā ar pārējiem, sacīja Markan tonio.

Astorre klusi teica: Varbūt tāpēc, lai pasargātu jūs visus no briesmām.

Un kā jums patīk, ka tas FIB vecis nāk pie mums tā, it kā būtu mūsu labākais draugs? Nikola iesaucās. Viņš vajāja tēti gadiem ilgi! Un tagad iedomājas, ka mēs viņam stāstīsim visus ģimenes noslēpumus! Pasists kretīns! Silke juta, ka vaigos ieplūst sārtums. To viņš nebija pel nījis.

Viņš veic savu pienākumu, teica Valerijs, un tas nav viegls darbs. Cik varu spriest, viņš ir ļoti gudrs vecis.

Iebāza cietumā daudzus vecā draugus. Un uz ilgu laiku.

Nodevēji, ziņu pienesēji! Nikola indīgi teica. Un tos RICO likumus viņi piemēro izlases kārtībā. Pēc tādiem likumiem cietumos varētu sabāzt pusi no mūsu vadošajiem politiķiem un lielāko daļu no "Fortūnas-500" saraksta.

Nikola, tu esi korporatīva advokāte, atgādināja Mark antonio. Beidz gvelzt blēņas!

Astorre domīgi teica: Kur FIB ierēdņi ņem tik švītīgus uzvalkus? Vai viņiem ir īpaši FIB šuvēji?

Viņi vienkārši prot tos nēsāt, teica Markantonio. Tas ir viss noslēpums. Bet televīzijā mēs tādiem kā Silke nekad īsti nevaram tikt klāt. Nevainojami atklāts, nevainojami godīgs, visādā ziņā cienījams. Un tomēr viņam nekad ne var uzticēties.

Mark, aizmirsti savus sūda televīzijas šovus! iesaucās Valerijs. Mēs esam draudīgā stāvoklī, un mums jāmeklē atbilde uz diviem būtiskiem jautājumiem "Kāpēc?" un

"Kas?". Kāpēc tēti nogalināja? Un kas to varēja izdarīt?

Visi saka: viņam nebija ienaidnieku un nekā tāda, ko būtu varējis iekārot cits.

Man ir atļauja apskatīt tēta FIB kartotēkas datus, Nikola teica. Tur varētu būt kāds pavediens.

Ko tas dos? iebilda Markantonio. Mēs tikpat neko nevaram palīdzēt. Tētis gribētu, lai mēs to aizmirstam. Tā das lietas jāatstāj iestāžu ziņā.

Nikolas balsī skanēja nicinājums. Tātad mums nospļau ties par to, kas nogalināja mūsu tēvu? Un tu, Astorre? Vai tu ari domā tāpat?

Astorre atbildēja klusi un nosvērti. Ko mēs varam darīt?

Es mīlēju jūsu tēvu. Jūtos pateicīgs, ka viņš testamentā bijis pret mani tik devīgs. Tomēr pagaidīsim un paskatīsimies!

Īstenībā man šis Silke patīk. Ja kaut kas būs atrodams, tad viņš to atradīs. Mums visiem ir labi iekārtota dzīve, kāpēc lai mēs to sabojātu? Bridi klusējis, viņš teica: Ziniet, man jāpiezvana vienam no sagādniekiem, tāpēc man laiks iet. Bet jūs varat palikt tepat un runāt tālāk.

Lentē valdīja ilgs klusums. Silke gribot negribot izjuta simpātijas pret Astorri un nepatiku pret pārējiem. Tomēr viņš bija apmierināts. Šie nebija bīstami cilvēki un nesa gādās viņam sarežģījumus.

Es mīlu Astorri, atskanēja Nikolas balss. Viņš tēvam bija tuvāks nekā jebkurš no mums. Bet viņš ir briesmīgs īpatnis! Mark, vai viņš ar savu dziedāšanu var tikt kaut kur uz priekšu?

Markantonio pasmējās. Mēs savā darbā redzam tūk stošiem tādu puišu. Viņš ir kā futbola zvaigzne mazā vidusskoliņā. Jauks puisis, bet nekas izcils. Tomēr viņam ir labs bizness, un viņam tas patīk, tāpēc kāda mums bēda?

Viņa pārvaldībā ir daudzmiljardu dolāru bankas, viss, kas mums pieder, bet viņam prātā tikai dziedāšana un zir gi! Nikola izmeta.

Valerijs ar rāmu humoru piebilda: Krāšņi ģērbies, bet zirgā sēdēt diez ko nemāk.

Kā tētis tā varēja izdarīt? Nikola nerimās.

Astorre ir ļoti veiksmīgi darbojies makaronu biznesā, Valerijs teica.

Mums jāuzmana Astorre, sacīja Nikola. Viņš ir pā rāk maigs, lai vadītu bankas, un pārāk labticīgs, lai drīk stētu ielaisties ar Silki.

Ieraksta beigās Silke pievērsās Bokstonam. Nu, ko tu domā? viņš jautāja.

Es domāju to pašu, ko Astorre: tu esi teicams vīrs! Bokstons atbildēja.

Silke iesmējās. Nē, es gribēju jautāt, vai šos cilvēkus iespējams turēt aizdomās par slepkavību?

Nē, Bokstons teica. Pirmkārt, tie ir viņa bērni, un, otrkārt, viņi nav tik lietpratīgi.

Toties pietiekami attapīgi, sacīja Silke. Viņi uzdod īsto jautājumu. Kāpēc?

Nu, tas nav mūsu jautājums, Bokstons teica. Šis ir vietējas, nevis federālas nozīmes notikums. Vai varbūt tu saskati sakaru?

Starptautiskās bankas, Silke atbildēja. Bet nav jēgas ilgāk tērēt Biroja naudu: atcel sarunu noklausīšanos!

Kurtam Silkem patika suņi, jo tie nebija spējīgi uz sle penu sazvērestību. Tie neprata slēpt naidu un nebija viltīgi.

Tie nepavadīja naktis nomodā, plānodami, kā aplaupīt un nogalināt citus suņus. Nodevība bija ārpus to saprašanas loka. Silkem bija divi vācu aitu suņi, kas palīdzēja sargāt māju, un vakaros viņš ar tiem pastaigājās pa tuvējo mežu pilnīga miera un uzticēšanās gaisotnē.

Kad Silke tovakar atgriezās mājās, viņš jutās apmieri nāts. Briesmas nebija jaušamas vismaz no dona ģimenes ne. Asiņainas vendetas nebūs.

Silke dzīvoja Ņūdžersijā kopā ar sievu, ko patiesi mīlēja, un desmit gadus vecu meitu, ko dievināja. Viņa māju sar gāja uzticama drošības signalizācijas sistēma un abi suņi.

Par to maksāja valdība. Silkes sieva bija atteikusies mā cīties, kā jārīkojas ar ieroci, un viņš paļāvās uz to, ka ir veiksmīgi saglabājis anonimitāti. Kaimiņi domāja, ka Silke ir advokāts (un tā bija patiesība), un to pašu domāja ari viņa meita. Mājās būdams, Silke savu ieroci un patronas kopā ar FIB apliecību vienmēr glabāja aiz atslēgas.

Dodamies uz pilsētu ar vilcienu, viņš nekad nebrauca līdz stacijai ar automašīnu un neatstāja to tur. Sīki zaglēni varētu nolaupīt mašīnas radio. Atgriezies Ņūdžersijā, viņš pa mobilo tālruni piezvanīja sievai, un tā atbrauca viņam pretī. Līdz mājām bija piecu minūšu brauciens.

Šovakar Žoržeta priecīgi noskūpstīja viņu uz lūpām, un viņš ar patiku izjuta silto pieskārienu. Meita Vanesa, kā allaž, kūsādama dzīvīgumā, strauji metās viņu apskaut.

Abi suņi līksmi lēkāja apkārt, taču turējās nostāk. Viņi visi bez grūtībām varēja iekārtoties lielajā buikā.

Šo savas dzīves daļu Silke uzskatīja par lielāko vērtību. Kopā ar ģimeni viņš jutās drošs un mierīgs. Sieva viņu mī lēja, un Silke to zināja. Viņa apbrīnoja vīra raksturu, to, ka viņš veica savu darbu bez ļaunuma un viltībām un centās būt taisnīgs pret līdzcilvēkiem, lai cik tie būtu pagrimuši. Silke augstu vērtēja sievas prāta spējas un pietiekami uz ticējās viņai, lai stāstītu ari par darbu. Taču visu, protams, stāstīt nevarēja. Turklāt sieva bija aizņemta pati ar savu darbu rakstīja grāmatu par slavenām sievietēm vēsturē, mācīja vietējā koledžā ētiku un cīnījās par saviem sociā lajiem mērķiem.

Tagad Silke noraudzījās, kā sieva gatavo vakariņas. Viņu joprojām nemitējās valdzināt Zoržetas skaistums. Silke ska tījās, kā Vanesa klāj galdu, atdarinādama māti un pat cenz damās kustēties ar Žoržetai raksturīgo balerīnas grāciju. Žoržeta neatzina nekādas mājkalpotājas un meitu agri bija pieradinājusi pie patstāvības. Sešu gadu vecumā Vanesa jau pati klāja savu gultu, uzkopa istabu un palīdzēja mātei gatavot ēdienu. Kā allaž, Silke brīnījās, kāpēc sieva viņu mīl, un uzskatīja to par likteņa svētību.

Vēlāk, kad Vanesa bija aizgājusi gulēt (Silke pārbaudīja zvanu meitenes istabā, kas bija ierīkots gadījumam, ja ras tos vajadzība pēc vecākiem), viņi abi iegāja savā guļamis tabā. Un, kā ikreiz, Silke izjuta gandrīz reliģiozas pārņem tības trīsas, vērodams sievu izģērbjamies. Pēc tam viņas lielās, pelēkās, apbrīnojami gudrās acis kļuva valganas aiz mīlestības. Un vēlāk, laižoties miegā, viņa turēja vīra roku, it kā gribētu vadīt viņu kopīgos sapņos.

Silke bija iepazinies ar Žoržetu, izmeklēdams dažas ra dikālas koledžu organizācijas, ko turēja aizdomās par sī kiem terora aktiem. Viņa bija politiska aktīviste, kas mācīja vēsturi nelielā Ņūdžersijas koledžā. Izmeklēšana liecināja, ka vina ir vienkārši liberāle un viņai nav nekāda sakara ar radikālo ekstrēmistu grupu. Tā Silke uzrakstīja ziņojumā.

Taču izmeklēšanas sarunu gaitā Silki pārsteidza tas, ka Žoržetai nav ne mazāko aizspriedumu vai naidīguma pret

FIB darbinieku. Īstenībā pat šķita, ka viņai ir interese par šo darbu, par Silkes attieksmi pret to, un, lai cik dīvaini šķistu, Silke viņai atklāti atbildēja, paskaidrodams, ka ir viens no cilvēkiem, kas sargā sabiedrību, jo tā nevar eksistēt bez zināmiem likumiem. Pa pusei jokodams, viņš teica, ka esot kā vairogs starp tādiem cilvēkiem kā viņa un tādiem, kas savu mērķu labad varētu viņu aprit.

Draudzēšanās laiks bija īss. Viņi drīz apprecējās, gluži kā vēlēdamies, lai veselais saprāts nenostātos pret mīlestību, jo abi saprata, ka gandrīz visās jomās ir pilnīgi pretstati. Silke nepiekrita nevienam sievas uzskatam, un viņa bija vientiesīgā neziņā par Silkes pasauli. Atšķirībā no Silkes viņa pret FIB nejuta nekādu godpilnu bijību. Tomēr viņa uzklausīja vīra sūdzības, viņa sašutumu par to, kā sazvēr nieciski tiek nomelnots FIB svētais Dž. Edgars Hūvers.

Tie viņu mālē par slepenu homoseksuāli un reakcio nāru fanātiķi! Īstenībā viņš bija cilvēks, kas bija uzticīgs sa vai lietai un vienkārši nepakļāvās liberāļu uzskatiem, viņš sacīja sievai. Rakstnieki izsmej FIB, salīdzinādami to ar gestapo vai krievu čeku. Bet mēs nekad neesam izmanto juši spīdzināšanu un nekad neesam safabricējuši neīstas apsūdzības! Nekad neesam gādājuši viltus pierādījumus.

Ja nebūtu mūsu, daudzi koledžu audzēkņi zaudētu brīvību.

Labējais spārns viņus iznīcinātu, jo politiskā ziņā viņi ir lieli nejēgas.

Žoržeta pasmaidīja par vīra dedzību un jutās aizkusti nāta.

Negaidi, lai es mainītos! viņa smaidot teica. Ja tas, ko tu stāsti, ir patiesība, tad mums nav jāstrīdas.

Es negaidu, lai tu mainītos, Silke atbildēja. Un, ja FIB ietekmēs mūsu attiecības, es vienkārši sameklēšu citu darbu. Viņam nevajadzēja skaidrot, kādu upuri tas no zīmētu.

Bet cik ir tādu cilvēku, kuri var teikt, ka ir pilnīgi lai mīgi un ka šai pasaulē ir kāda būtne, kam tie var pilnīgi uzticēties? Aizgādība un miesiska un dvēseliska uzticība Žoržetai sagādāja Silkem visaptverošu labsajūtu. Sieva ik bridi juta viņa spraigo modrību, gādājot par viņas drošību un labklājību.

Kad abus uz laiku šķīra Silkes mācību kursi, viņam Žor žetas ārkārtīgi pietrūka. Uz citām sievietēm viņš nekad nemeta acis, jo negribēja kļūt par slepenu sazvērnieku pret Žoržetu. Viņš sapņoja par atkalredzēšanos, par sie vas uzticīgo smaidu, par ilgpilno augumu, kad viņa gaidīja guļamistabā kaila, viegli ievainojama, gatava piedot viņa aizņemtību darbā un dodama svētību viņa dzīvei.

Taču kopīgo laimi apēnoja noslēpumi, ko Silke bija spiests glabāt, nopietnie darba sarežģījumi, viņa zināšanas par pasauli, kurā pūžņoja ļaunu cilvēku sārņi, cilvēces negoda traipi, kas iespiedās arī viņa smadzenēs. Bez Žoržetas šī pasaule vienkārši nebūtu dzīvošanas vērta.

Reiz pašā sākumā, kad Silke vēl trīsēja bailēs par savu laimi, viņš bija izdarījis kaut ko tādu, par ko patiesi kau nējās. Viņš bija uzstādījis slepenas noklausīšanās ierīces pats savā mājā, lai dzirdētu katru sievas vārdu, un pēc tam pagrabā noklausījies ierakstus. Viņš bija ieklausījies ikvienā balss modulācijā. Un viņa bija izturējusi pārbaudi: viņa nekad nebija nelabvēlīga, sīkumaina vai nodevīga. To Silke bija darījis veselu gadu.

Tas, ka Žoržeta mīl viņu, par spīti visiem trūkumiem, nesaudzīgajai viltībai, nepieciešamībai vajāt līdzcilvēkus, Silkem šķita brīnums. Tomēr viņš allaž baiļojās, ka sieva atklās viņa patieso dabu un sāks viņu ienīst. Tāpēc arī darbā Silke kļuva tik izsmalcināts, cik vien iespējams, un iemantoja īpaši godīga cilvēka slavu.

Žoržeta nekad nešaubījās par savu vīru. To viņa bija pie rādījusi kādu vakaru, kad abi piedalījās svinībās FIB di rektora namā kopā ar divdesmit citiem viesiem: tas bija pusoficiāls pasākums un draudzīgs pagodinājums.

Kādā svinību brīdī direktoram bija izdevies notvert Silki kopā ar sievu divus vien. Viņš sacīja Žoržetai: Cik man zi nāms, jūs darbojaties vairāku liberālu mērķu labā. Protams, es respektēju jūsu tiesības to darīt. Bet varbūt jūs īsti ne apzināties, ka jūsu aktivitātes var apgrūtināt Kurta karjeru Birojā?

Žoržeta uzsmaidīja direktoram un nopietni atbildēja:

To es zinu gluži labi, un tā būtu Biroja kļūda un neveiksme.

Protams, ja sākšu sagādāt pārāk daudz problēmu, mans vīrs aizies no darba.

Direktors pagriezās pret Silki ar pārsteiguma izteiksmi sejā. Vai tā ir taisnība? viņš jautāja. Jūs tiešām aiz ietu?

Silke nevilcinājās ar atbildi. Jā, tā ir taisnība. Ja vēlaties, varu iesniegt dokumentus kaut vai rīt.

Direktors iesmējās. Ak nē! viņš teica. lādus cilvē kus kā jūs mēs bieži nesastopam. Pēc tam viņš nomēroja Žoržetu ar tēraudsaltu, aristokrātisku skatienu. Sievas dievināšana varbūt ir godīga cilvēka pēdējais patvērums, viņš piebilda.

Visi pasmējās par šo samocīto asprātību, vēlēdamies parādīt savu labo gribu.

4. NODAĻA

Piecus mēnešus pēc dona nāves Astorre aktīvi sāka saru nas ar dažiem vecajiem, atpūtā aizgājušajiem dona amata biedriem, cenzdamies gādāt par bērnu drošību un izpētīt slepkavības apstākļus. Pirmām kārtām viņam vajadzēja atrast šīs pārdrošās un baisās rīcības iemeslu. Kurš būtu varējis dot rīkojumu nogalināt izcilo donu Aprili? Astorre zināja, ka viņam jābūt ļoti uzmanīgam.

Pirmā tikšanās Astorrem bija Čikāgā ar Benito Krāksi.

Krāksi bija atkāpies no visām nelegālajām darbībām jau desmit gadus pirms dona. Viņš bija ieņēmis pašas Nacionālās mafijas komisijas galvenā padomdevēja posteni un labi pār zināja visas Ģimeņu struktūras Savienotajās Valstīs. Viņš bija pirmais, kas pamanīja sairumu lielo Ģimeņu varas ap arātā, paredzēdams to lejupslīdi. Tāpēc viņš bija tālredzīgi atkāpies, paturēdams tikai biržu, kur drīz, patīkami pār steigts, pārliecinājās, ka var nozagt tikpat daudz naudas bez jebkāda riska vai likumīga soda. Dons bija minējis Astorrem Krāksi vārdu, atgādinot, ka tas ir cilvēks, pie kura vajadzības gadījumā ieteicams meklēt padomu.

Krāksi septiņdesmit gadu vecumā dzīvoja kopā ar di viem miesassargiem, šoferi un jaunu itāliešu sievieti, kas gatavoja viņam ēst, rūpējās par saimniecību un, kā ļaudis melsa, veica arī seksuālās partneres pienākumus. Viņam bija teicama veselība, jo viņš allaž bija ievērojis mērenību ēda ar apdomu un dzēra tikai paretam. Brokastīs augļi un siers, pusdienās omlete vai dārzeņu zupa galvenokārt pupas un endīvijas, vakariņās vienkārša vēršgaļas vai jēr gaļas šķēle un prāva sīpolu, tomātu un lapu salātu porcija.

Viņš smēķēja tikai vienu cigāru dienā un allaž darīja to pēc vakariņām, dzerdams kafiju un anīsa liķieri. Naudu viņš izdeva dāsni un saprātīgi. Turklāt padomus Krāksi sniedza ļoti apdomīgi. Jo cilvēks, kas devis nepareizu padomu, var kļūt par ienaidnieku.

Būdams viens no daudziem, kas jutās pateicību parādā donam Aprilem, Krāksi pret Astorri bija ļoti atsaucīgs. Tieši dons bija aizsargājis Krāksi, kad tas devās atpūtā, un biz nesā šāds solis vienmēr ir bīstams.

Tikšanās notika brokastlaikā. Galdā bija trauki ar aug ļiem spīdīgi zeltainiem bumbieriem, rūsganiem āboliem, bļodiņa ar zemenēm gandrīz citronu lielumā, baltas vīno gas un tumšsarkani ķirši. Uz koka dēlīša kā zeltaina klint sakmens šķila gulēja prāvs siera gabals. Mājkalpotāja pa sniedza viņiem kafiju un anīsa liķieri un izgāja no ista bas.

Nu, jaunais cilvēk? Krāksi teica. Tātad tu esi dona Apriles izraudzītais aizbildnis?

Jā, Astorre atbildēja.

Es zinu, ka viņš tevi gatavoja šim uzdevumam, sa cīja Krāksi. Mans vecais draugs vienmēr skatījās nākotnē.

Mēs par to apspriedāmies. Es zinu, ka gudrības un prasmes tev šai lietā pietiek. Vienīgais jautājums ir tāds: vai tu to vēlies?

Astorre valdzinoši pasmaidīja, atklātu seju raudzīdamies sarunu biedrā. Dons izglāba manu dzīvību un deva visu, kas man pieder, viņš teica. Dons izveidoja mani par to, kas es esmu. Un es zvērēju, ka aizsargāšu viņa ģimeni. Ja

Nikola nekļūs par juristu firmas partneri, ja Markantonio televīzijas kanāls izputēs, ja kaut kas notiks ar Valeriju, vi ņiem joprojām paliks bankas. Es daudz gadu esmu dzīvojis laimīgu dzīvi. Mani skumdina vienīgi iemesls, kura dēļ šis uzdevums jāuzņemas. Taču es devu donam vārdu, un man tas jātur. Kam es citādi šai dzīvē vairs varēšu ticēt?

Astorres atmiņā uznira bērnības brīži, liela prieka brīži, par kuriem viņš joprojām juta pateicību. Domās viņš re dzēja, kā, zēns būdams, kopā ar tēvoci pastaigājas pa plašo, kalnaino apvidu, klausīdamies dona stāstos. Tobrīd viņš kā sapnī skatīja citādu laiku, kad taisnīgums guva uzvaras, uzticība bija augsta vērtība un labsirdīgi, vareni vīri veica dižus darbus. Un tajā brīdī viņam ļoti pietrūka gan dona, gan Sicīlijas.

Labi, Krāksi noteica, pārtraukdams Astorres sapņus un atsaukdams viņu tagadnē. Tu biji notikuma vietā. Izstāsti man visu pēc kārtas!

Astorre izstāstīja.

Un tu esi pārliecināts, ka abi šāvēji bija kreiļi? Krāksi pārjautāja.

Vismaz viens no viņiem, un man liekas, ka arī otrs, Astorre atbildēja.

Krāksi lēni pamāja ar galvu un šķita iegrimstam domās.

Pēc brīža, kas šķita mūžību garš, viņš paskatījās Astorrem tieši acīs un teica: Es laikam zinu, kas bija šāvēji. Bet nedrīkst steigties. Svarīgāk ir uzzināt, kas viņus nolīga un kāpēc. Tev jābūt ļoti uzmanīgam. Redzi, es par to ļoti daudz esmu domājis. Pirmais, uz ko krīt aizdomas, ir Timmona Portella. Bet kāda iemesla dēļ, un kam par prieku? Jā, Timmona vienmēr ir bijis pārgalvīgs. Tomēr dona Apriles nogalināšana bija ļoti riskants solis. Pat Timmona baidī jās no dona, vienalga, vai viņš bija atkāpies no amata vai ne.

Tagad paklausies, ko es domāju par šāvējiem. Tie ir divi brāļi, kas dzīvo Losandželosā un savā jomā ir labākie spe ciālisti visā valstī. Viņi prot klusēt. Tikai nedaudzi vispār zina, ka viņi ir dvīņi. Un abi ir kreiļi. Abi ir drosmīgi un dzimuši karotāji. Briesmas viņus vilina, un samaksa no teikti bija liela. Turklāt vajadzēja būt vēl kādām papildu garantijām ka varas iestādes pārāk necentīsies notikušo izmeklēt. Man šķiet savādi, ka iesvētībās katedrālē nebija nekādas oficiālas policijas vai federālās uzraudzības. Galu galā dons Aprile joprojām bija FIB mērķis, kaut ari aizgājis atpūtā.

Un nu tev jāsaprot, ka viss, ko esmu teicis, ir vienīgi teorija. Tev vajadzēs to izpētīt un atrast apstiprinājumus.

Un tad, ja vien es nemaldos, tev jādod trieciens ar pilnu jaudu.

Vēl viens jautājums, Astorre teica. Vai dona bēr niem draud briesmas?

Krāksi paraustīja plecus. Es nezinu, viņš atbildēja,

rūpīgi mizodams zeltainu bumbieri. Bet necenties būt par lepnu, lai lūgtu viņu palīdzību. Tevi pašu noteikti kaut kas apdraud. Un vēl mans pēdējais ierosinājums. Atsauc no Londonas savu misteru Praioru, lai viņš vada tavas bankas.

Viņš ir visādā ziņā teicams speciālists.

Un Bjanko no Sicīlijas? Astorre jautāja.

Lai viņš paliek turpat, Krāksi atbildēja. Kad būsi ticis tālāk, tiksimies atkal!

Krāksi pielēja Astorres kafijai anīsa liķieri. Astorre no pūtās. Cik tas šķiet savādi! viņš teica. Man ne prātā nenāca, ka vajadzēs rīkoties dona vietā izcilā dona Apriles vietā.

Ko lai dara! atmeta Krāksi. Dzīve pret jaunajiem ir nežēlīga un barga.

Divdesmit gadus Valerijs bija dzīvojis militārās izlūko šanas pasaulē, nevis radošas izdomas sfērā kā viņa brālis.

Šķita, ka viņš jau iepriekš paredz visu, ko Astorre teiks, un neizrādīja par to nekādu pārsteigumu.

Man vajadzīga tava palīdzība, sacīja Astorre. Var gadīties, ka tev nāksies pārkāpt dažus savus stingros rīcī bas noteikumus.

Beidzot tu rādi savu īsto seju! Valerijs sausi secināja.

Es jau domāju: nez, kad tas notiks?

Es lāgā nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt, Astorre izskatījās mazliet izbrīnījies. Bet man liekas, ka tava tēva nogalināšana bija sazvērestība, kurā iesaistīta Ņujorkas Po licijas nodaļa un Federālais izmeklēšanas birojs. Varbūt tu teiksi, ka man mālējas, bet kaut ko tādu es esmu dzirdējis.

Tas nav nekas neiespējams, Valerijs teica. Taču es savā darbā nevaru piekļūt nekādiem slepeniem doku mentiem.

Bet tev noteikti ir draugi, sacīja Astorre. Izlūkoša nas iestādēs. Tu vari viņiem uzdot dažus jautājumus.

Man nav jāuzdod jautājumi, Valerijs smaidīdams teica.

Viņi paši tarkšķ kā žagatas. Vai tev ir kāda skaidrība, ko tieši tu meklē?

Jebkādu informāciju par tava tēva nogalināšanu, As torre atbildēja.

Valerijs atlaidās dziļāk krēslā un ievilka cigāra dūmu: tas bija viņa vienīgais netikums. Beidz gvelzt blēņas, Astorre! viņš izmeta. Klausies, ko es tev teikšu. Es veicu analīzi. Tas varēja būt kriminālās pasaules atmaksas vai atriebības akts. Un es prātoju, kāpēc tev uzdota kontrole pār bankām. Vecajam vienmēr bija kāds plāns. Mans secinājums ir šāds. Dons iecēla tevi par ģimenes galveno darboni. Kas no tā izriet? Ka tu esi atbilstoši apmācīts, ka tu biji viņa slepenais pārstāvis, kam jāsāk darboties tikai kritiskā brīdī. Tavā dzīvē bija vienpadsmit gadu ilgs pārtraukums, un tava redzamā darbība ir pārāk skaists aizsegs, lai tas būtu patiess, dziedātājs amatieris, jātnieks un zirgu mīļotājs? Un tā zelta kaklarota, ko tu vienmēr nēsā, ir diezgan aizdomīga. Viņš bridi apklusa, dziļi ievilka elpu, tad noprasīja: Ko tu saki par šādu analīzi?

Teicama, sacīja Astorre. Es ceru, ka tu to paturēji pie sevis.

Protams, Valerijs atbildēja. Bet no tā izriet, ka tu esi bīstams cilvēks. Un ka tāpēc tu ķersies pie ārkārtēja rīcības plāna. Tomēr uzklausi padomu: tavs aizsegs ir plāns un drīz vien tiks norauts. Runājot par manu palīdzību es ar savu dzīvi esmu ļoti apmierināts, turklāt esmu pretstats visam tam, kas, manuprāt, esi tu. Tāpēc pagaidām mana atbilde ir "nē". Es nepalīdzēšu. Ja kaut kas mainīsies, došu tev zinu » .

Kāda sieviete ieveda Astorri Nikolas kabinetā. Nikola cieši apskāva un noskūpstīja atnācēju. Astorre viņai joprojām pa tika: agrīnās jaunības dēka nebija atstājusi sāpīgas rētas.

Man jārunā ar tevi zem četrām acīm, Astorre teica.

Nikola pagriezās pret miesassardzi. Helēna, vai tu va rētu atstāt mūs divatā? Ar viņu es esmu drošībā.

Helēna veltīja Astorrem ilgu skatienu. Viņa centās atstāt paliekošu iespaidu Astorres apziņā, un tas viņai izdevās. Tāpat kā Silke, Astorre ievēroja viņas izcilo pašpaļāvību tādu, kas raksturīga kāršu spēlētājam, kurš klusībā glabā dūzi, vai cilvēkam ar paslēptu ieroci. Viņš mēģināja sa skatīt, kur tas varētu būt noglabāts. Piegulošās bikses un žakete izcēla miesassardzes iespaidīgo, attīstīto augumu tur ieroča nebija. Tad Astorre ievēroja šķēlumu viņas bikšu starā. Tātad Helēna nēsā maksti pie potītes, un tas nebūt nav izcilākais paņēmiens. Astorre, viņai izejot, uzsmaidīja, ļaudams izpausties savai pievilcībai. Miesassardze atskatī jās uz viņu ar vienaldzīgu izteiksmi sejā.

Kurš viņu tev sameklēja? Astorre jautāja.

Tēvs, Nikola atbildēja. Ļoti veiksmīga izvēle. Vien kārši apbrīnojami, kā viņa tiek galā ar bandītiem un rup jiem tēviņiem.

Es domāju gan! Astorre piekrita. Vai tev izdevās dabūt vecā kartotēkas datus no FIB?

Jā, Nikola atbildēja. Un tur ir visbriesmīgākie ap vainojumi, kādus es jebkad esmu lasījusi. Es tiem neticu, un viņi nekad nav varējuši to pierādīt.

Astorre zināja: dons vēlētos, lai viņš neatklāj patiesību.

Vai tu varētu man uz pāris dienām to iedot? viņš jau tāja.

Nikola pievērsa viņam neizteiksmīgu advokātes skatienu.

Nedomāju, ka tev tagad vajadzētu redzēt šos dokumen tus. Es gribu uzrakstīt analīzi, pasvītrot to, kas svarīgs, un pēc tam tu tos varēsi dabūt. Patiesībā tur nav nekā tāda, kas tev varētu palīdzēt. Varbūt tev un maniem brāļiem nemaz nevajadzētu tos redzēt.

Astorre domīgi palūkojās uz viņu, tad pasmaidīja. Vai ir tik ļauni?

Ļauj man vispirms tos izpētīt! Nikola teica. Tie FIB ir īstākie maitasgabali.

Kā teiksi, tā būšu ar mieru. Tikai atceries, ka visa šī lieta ir bīstama. Esi uzmanīga!

Būšu, Nikola apsolīja. Man ir Helēna.

Un ari es esmu tepat, ja tev mani ievajadzētos. Astor re mierinoši uzlika plaukstu Nikolai uz rokas, un viņa pir moreiz palūkojās Astorrē ar tik ilgpilnu skatienu, ka viņam kļuva neērti. Tev tikai jāpiezvana!

Nikola pasmaidīja. Labi. Bet ar mani viss ir kārtībā.

Patiešām. Patiesībā viņa ar ilgošanos gaidīja vakaru, ko bija iecerējusi pavadīt ar neticami apburošu un pievilcīgu diplomātu.

Izsmalcināti iekārtotajās Markantonio Apriles biroja tel pās ar sešiem televīzijas ekrāniem gar sienu notika viņa apspriede ar Ņujorkas varenākās reklāmu aģentūras vadī tāju. Ričards Harisons bija garš, aristokrātisks, nevainojami ģērbies vīrietis, kas no izskata atgādināja izbijušu modeli, bet aktivitātē pārspēja gaisa desantnieku.

Harisons turēja klēpī nelielu kārbu ar videokasetēm.

Pilnīgi pašpārliecināts, atļauju neprasījis, viņš piegāja pie viena no televizoriem un ielika videomagnetofonā kaseti.

Noskaties šol viņš teica. Tas gan nav no maniem klientiem, bet man šķiet, iznācis ļoti iespaidīgi.

Videolente tīdamās rādīja amerikāņu picas reklāmu, un ielu tirgotājs bija Mihails Gorbačovs, agrākais Padomju Sa vienības vadītājs. Gorbačovs tirgojās ar rāmu pašcieņu, ne izrunādams ne vārda, un cienāja mazbērnus ar picu, kamēr pūlis pauda skaļu sajūsmu.

Markantonio smaidīdams paskatījās uz Harisonu. Brīvās pasaules uzvara! viņš noteica. Un tālāk?

Bijušais Padomju Savienības līderis tagad ķēmojas un taisa reklāmu amerikāņu picas kompānijai. Vai tas nav pār steidzoši? Un es dzirdēju, ka viņam samaksāts tikai pus miljons. Lai tā būtu! Markantonio atbildēja. Bet kāda ir ideja?

Kāpēc cilvēkam jādara kaut kas tik pazemojošs? Ha risons jautāja. Acīmredzot viņam izmisīgi vajag naudu.

Un pēkšņi Markantonio iedomājās savu tēvu. Dons justu milzīgu nicinājumu pret cilvēku, kas pārvaldījis lielu valsti un nav finansiāli nodrošinājis savu ģimeni. Dons Aprile uzskatītu tādu cilvēku par pēdējo nejēgu.

Laba vēstures un cilvēku psiholoģijas mācībstunda, sacīja Markantonio. Un tomēr: kāda ir ideja?

Harisons uzsita ar plaukstu pa videokasešu kārbu. Man te ir vēl, un es rēķinos ar zināmu pretestību. Šīs ir drusku riskantākas. Mēs esam sadarbojušies jau ilgu laiku. Es gribu nodrošināt, lai šīs reklāmas parādās tavā kanālā. Tālāk viss aizies pats no sevis.

Nevaru gan iedomāties, Markantonio teica.

Harisons ielika ligzdā nākamo kaseti un paskaidroja:

Mēs esam nopirkuši tiesības izmantot savās reklāmās slavenus cilvēkus, kuri jau ir miruši. Ir ļoti bēdīgi, ja miru šās slavenības vairs nevar veikt nevienu funkciju sabiedrī bas dzīvē. Mēs gribam šo stāvokli mainīt un atdot viņiem agrāko slavu.

Sākās videokasetes demonstrējums. Māte Terēze aprū pēja Kalkutas trūcīgos un slimos, mūķenes ietērpam plan doties virs mirēju augumiem. Citā kadrā viņa saņēma No bela Miera prēmiju, un neizskatīgā seja staroja aizkustinoši dievišķā pazemībā. Nākamā epizode rādīja viņu uz ielas no liela katla dalām trūcīgajiem bļodiņas ar zupu. Tie visi bija melnbalti kadri.

Piepeši ekrāns uzplaukst krāsās. Pie katla ar tukšu bļo diņu rokā pienāk lepni ģērbies vīrietis. Viņš saka skaistai, jaunai sievietei: "Vai es varētu dabūt zupu? Esmu dzirdējis, ka tā esot nepārspējama!" Jaunā sieviete viņam žilbinoši uzsmaida un ielej bļodiņā zupu. Viņš to nogaršo un izska tās, ka ir tuvu ekstāzei.

Tad uz ekrāna parādās lielveikals un vesels plaukts ar zupu kārbām, ko rotā uzraksts "Kalkuta". Balss aiz kadra vēsta: "Kalkutas zupa dzīvības avots gan bagātajiem, gan trūcīgajiem! Ikviens var atļauties šo lielisko zupu divdesmit veidos! Mātes Terēzes oriģinālreceptes!"

Man šķiet, tas ir nostrādāts ar labu gaumi, Harisons teica.

Markantonio izbrīnā savilka uzacis.

Harisons ielika nākamo videokaseti. Ekrānā parādījās krāšņs kadrs ar princesi Diānu kāzu tērpā un pēc tam kadri ar viņu Bakingemas pilī. Tad sekoja viņas deja ar princi Čārlzu karaliskās svītas vidū drudžaini zibošs kadru vir pulis.

Dziedoša balss aiz kadra: "Katra princese ir pelnījusi princi. Bet šai princesei bija savs noslēpums." Jauna modele paceļ plaukstā elegantu kristāla smaržu flakonu, kam uz etiķetes skaidri salasāms uzraksts. Balss aiz kadra turpina:

"Ar vienu niecīgu "Princeses" aromāta pūsmu ari jūs varat sagūstīt savu princi un jums nekad nebūs jāraizējas par vagīnas smaku."

Markantonio piespieda pogu uz rakstāmgalda, un ekrāns kļuva tumšs.

Pagaidi, man ir vēli Harisons teica.

Markantonio papurināja galvu. Ričard, tev ir apbrī nojama izdoma un izjūtas trūkums. Šis reklāmas manā kanālā nekad neparādīsies.

Bet daļa no peļņas aiziet labdarībai! Harisons pro testēja. Un reklāmas ir veidotas ar labu gaumi. Es cerēju, ka tu būsi pirmais klients! Galu galā mēs taču esam labi draugi!

Jā, esam, Markantonio atbildēja. Tomēr atbilde ir nē.

Harisons pakratīja galvu un lēni salika videokasetes at pakaļ kastē.

Markantonio smaidīdams pajautāja: Starp citu, kā vei cās ar to Gorbačovu?

Harisons paraustīja plecus. Draņķīgi. Tas nabaga velns pat nemācēja tirgot picu!

Markantonio novāca pārējos darba piederumus un sāka gatavoties vakara pienākumiem. Šovakar viņam vajadzēja piedalīties TV Emmy balvas pasniegšanas ceremonijā. Viņa televīzijas kanālam bija pasūtīti trīs lieli galdi darbinie-kiem, zvaigznēm un vairākiem nominētajiem kandidātiem.

Markantonio vakara partnere bija Matilde Džonsone, pa zīstama televīzijas ziņu diktore. Markantonio birojā bija eleganta guļamistaba ar vannas istabu, dušu un sienas skapi, kas bija pilns apģērbiem. Ja darbdiena ieilga, viņš bieži palika tur pa nakti. Svinīgajā ceremonijā daži uzvarētāji pieminēja Markan tonio, atzīmēdami viņa lomu savos panākumos. Tas vien mēr bija patīkami. Bet, aplaudēdams un skūpstīdams vai gus, viņš domāja par visām apbalvošanas ceremonijām un vakariņām, ko gada gaitā vajadzēja apmeklēt: Oskari, "Tau tas izvēle", Amerikas Filmu institūta īpašās balvas un citi pagodinājumi vecākām zvaigznēm, režisoriem un produ-centiem. Viņš jutās kā skolotājs, piešķirdams mājasdarbu zvaigznītes pamatskolas skolēniem, kas līksmi skries mājās rādīt tās mātēm. Un tad viņu uz bridi pārņēma kauns par tik necienīgām domām šie cilvēki taču ir godam nopel nījuši savus apbalvojumus, atzinība viņiem vajadzīga tieši tāpat kā nauda!

Pēc ceremonijas Markantonio izklaidējās, noskatīdamies, kā necili aktieri cenšas atstāt iespaidu uz viņam līdzīgiem ietekmīgiem cilvēkiem un kā vairāki brīvlīguma rakstnieki pūlas parādīt uzmanību pazīstama žurnāla izdevējai, vi ņas sejā Markantonio ievēroja piesardzību, uzmanīgu un vēsu pieklājību, it kā viņa būtu Penelope, kas gaida izcilāku pielūdzēju.

Vēl tur bija raidījumu vadītāji, populāri cilvēki, sievietes un vīrieši ar intelektu, personības valdzinājumu un talantu, kuriem bija jātiek galā ar sarežģītu dilemmu: parādīt uz manību zvaigznēm, ko viņi vēlējās aicināt uz intervijām, un vienlaikus pieklājīgi atvairīt tos, kas vēl nebija pietie kami svarīgi.

Izcilākie aktieri staroja cerībās un gaidās. Viņi bija guvuši jau pietiekami lielus panākumus, lai no televīzijas pārietu uz lielā kino ekrāniem un nekad vairs neatgrieztos vis maz tā viņi domāja.

Beidzot Markantonio jutās iztukšots; nemitīgie pacilātī bas pilnie smaidi, uzmundrinošais balss tonis, kas jāveltī zaudētājiem, sajūsmas pieskaņa, runājot ar uzvarētājiem, tas viss viņu manāmi nogurdināja. Matilde pačukstēja: Vai tu šovakar mazliet vēlāk atbrauksi pie manis?

Es esmu noguris, Markantonio atbildēja. Saspringta diena, saspringts vakars…

Es saprotu, viņa līdzjūtīgi sacīja. Abiem bija diezgan spraiga dienas kārtība. Es būšu pilsētā vienu nedēļu.

Viņi bija labi draugi, jo nevienam nevajadzēja otru iz mantot. Matildes stāvoklis bija drošs. Viņai nevajadzēja ne padomdevēju, ne patronu. Un Markantonio nekad ne piedalījās pārrunās ar daudzsološiem ziņu diktoriem: tas bija Lietišķo darījumu nodaļas šefa uzdevums. Ņemot vērā viņu abu dzīvesveidu, šis sakars diez vai varēja beigties ar laulībām. Matilde ļoti daudz ceļoja, Markantonio strādāja piecpadsmit stundas diennaktī. Tomēr viņi jutās kā savē jie un palaikam pavadīja kopā naktis. Viņi mīlējās, tērzēja par darba lietām un divatā parādījās dažādos saviesīgos pasākumos. Un par pašsaprotamu tika pieņemts, ka abu attiecībām ir otršķirīgs raksturs. Tajās nedaudzajās reizēs, kad Matilde iemīlējās citā vīrietī, viņu kopīgās naktis iz palika. Markantonio neiemīlējās nekad, tāpēc viņam tas nesagādāja problēmas.

Šovakar pasaule, kurā viņš dzīvoja, šķita izraisām sa vādu pagurumu. Tāpēc Markantonio jutās gandrīz vai sa jūsmināts, kad sava dzīvojamā nama vestibilā ieraudzīja gaidām Astorri.

Hei, man prieks tevi redzēt! Markantonio iesaucās.

Kur tu biji pazudis?

Daudz darīšanu, Astorre atbildēja. Vai varu uzkāpt pie tevis un kaut ko iedzert?

Protams! Markantonio atbildēja. Bet kāpēc tāda slepenība? Kāpēc tu nepiezvanīji? Tā jau tu varēji te no gaidīties nez cik stundu man pašlaik pienāktos atrasties sarīkojumā.

Nav nekāda nelaime, Astorre teica. Viņš visu vakaru bija novērojis savu radinieku.

Dzīvoklī Markantonio ielēja abiem dzeramo.

Astorre izskatījās mazliet samulsis. Tu taču vari iero sināt savam kanālam projektus, vai ne?

To es daru visu laiku, Markantonio atbildēja.

Man tev ir viens ierosinājums, Astorre teica. Tas ir saistīts ar tava tēva nogalināšanu.

Nē, Markantonio atbildēja. Tas bija viņa labi pazīs tamais profesionālais "nē", kas pielika punktu visām turpmākām diskusijām. Taču izskatījās, ka Astorri tas nav at vairījis.

Nesaki man tādu nē, Astorre teica. Es tev negra sos neko pārdot. Tas attiecas uz tava brāļa un māsas dro šību. Un tavējo ari. Tad viņš plati pasmaidīja. Un uz manējo. Stāsti! Markantonio teica. Pēkšņi viņš redzēja Astorri pārsteidzošā, jaunā gaismā. Vai tomēr tajā bezrūpīgajā, jaukajā zēnā slēpjas kaut kas vairāk?

Es gribu, lai tu uzņem dokumentālu filmu par FIB, Astorre teica. It īpaši to, kā Kurts Silke pamanījās satriekt lielāko daļu mafijas Ģimeņu. Tai būtu ļoti daudz skatītāju, vai ne?

Markantonio piekrītoši pamāja ar galvu. Kāds ir tavs mērķis?

Es nevaru dabūt nekādus datus par Silki, Astorre paskaidroja. To mēģināt būtu pārāk bīstami. Bet, ja tu uzņemsi dokumentālu filmu, neviena valdības iestāde ne uzdrošināsies mest tev sprunguļus spieķos. Tu vari uzzināt, kur viņš dzīvo, kāda ir viņa pagātne, kā viņš darbojas un kāda ir viņa vieta FIB varas struktūrā. Man vajadzīga visa šī informācija.

FIB un Silke nekad nepiekritīs sadarboties, Markanto nio teica. Tas visu sarežģīs. Viņš brīdi apklusa. Nav vairs vecie laiki, kad direktors bija Hūvers. Šodienas zēni nelabprāt atklāj savas kārtis.

Tu to vari, sacīja Astorre. Man vajag, lai tu to izdarītu. Tev ir vesela armija režisoru un izmeklēšanas reportieru. Man jāzina viss par viņu. Es domāju, ka viņš varbūt ir līdzdalībnieks sazvērestībā pret tavu tēvu un mūsu ģimeni.

Tā nu gan ir vājprātīga teorija, noteica Markan tonio.

Protams! Astorre piekrita. Varbūt tā nav patiesība.

Bet es zinu, ka tā nebija parasta kriminālās pasaules slepka vība. Un šis Silke veic kaut kādu jocīgu iztaujāšanu. Gandrīz tā, it kā viņš gribētu aizslaucīt pēdas, nevis tās atklāt.

Tātad es palīdzētu tev iegūt informāciju. Un ko tu pēc tam varētu darīt?

Astorre noplātīja rokas un pasmaidīja. Ko tad es varu darīt, Mark? Es vienkārši gribu zināt. Varbūt varētu noslēgt vienošanos, lai ģimenei vairs nekas nedraudētu. Un es tikai gribu ieskatīties šajos dokumentos. Es neko nekopēšu. Tevi nevarēs kompromitēt.

Markantonio cieši raudzījās Astorrē. Viņa prāts mēģināja pielāgot dzirdēto draudzīgajai, pievilcīgajai Astorres sejai. Viņš domīgi teica: Astorre, man gribētos šo to zināt par tevi. Vecais atstāja visu tavā pārvaldībā. Kāpēc? Tu nodar bojies ar makaronu importu. Man vienmēr licies, ka tu esi tāds pievilcīgs dīvainis ar savu košsarkano jātnieka tērpu, ar savu mūziķu pulciņu. Bet tādam, pēc kāda tu izskaties, vecais nekad nebūtu uzticējies.

Es vairs nedziedu, Astorre smaidīdams atbildēja. Un ar jāšanu ari daudz vairs nenodarbojos. Donam vienmēr bija vērīga acs, un viņš man ticēja. Ar tevi vajadzētu būt tāpat. Bridi Astorre klusēja, tad ar neviltotu atklātību teica: Viņš mani izvēlējās tāpēc, lai karstākajā punktā nenonāktu viņa bērni. Izvēlējās un apmācīja. Viņš mani mī lēja, tomēr apzinājās, ka es neesmu neaizstājams. Pavisam vienkārši.

Vai tu esi spējīgs cirst pretī? Markantonio jautāja.

Jā gan, Astorre atteica un, atlaidies pret atzveltni, uzsmaidīja viņam. Tas bija apzināti draudīgs smaids, ar kādu televīzijas aktieris liktu skatītājam nojaust sevī slēptu ļaunumu, bet reizē tas pauda tādu zobgalīgu jautrību, kaMarkantonio iesmējās.

Un tas ir viss, kas man jādara? viņš jautāja. Es netikšu ierauts dziļāk?

Tu neesi sagatavots tālākai rīcībai, Astorre atbildēja.

Vai es varu pāris dienas padomāt?

Nē, Astorre teica. Ja tu atteiksies, es palikšu pret viņiem viens.

» Markantonio pamāja ar galvu. Tu man patīc, Astorre, bet es nevaru to uzņemties. Tas vienkārši ir pārāk liels risks.

Tikšanās ar Kurtu Silki Nikolas birojā Astorrem sagādāja pārsteigumu. Silke atveda līdzi Bilu Bokstonu un pieprasīja, lai Nikola būtu klāt. Turklāt viņš runāja ļoti tieši.

Man ir informācija, ka Timmona Portella mēģina no dibināt jūsu bankās miljarda dolāru fondu. Vai tā ir pa tiesība?

Tā ir privāta informācija, Nikola atbildēja. Kāpēc lai mēs jums to stāstītu?

Es zinu, ka tādu pašu piedāvājumu viņš izteica jūsu tēvam, Silke sacīja. Un jūsu tēvs atteicās.

Kāpēc lai tas interesētu FIB? Nikola jautāja tonī, kas skaidri pauda: "Ej dirst!"

Silke neļāva sevi sadusmot. Mēs domājam, ka Portella cenšas atmazgāt narkotiku naudu, viņš sacīja Astorrem.

Mēs gribam, lai jūs sadarbotos ar viņu, jo tas mums ļautu uzraudzīt viņa darbību. Mēs gribam, lai jūs savā bankā dažos amatos pieņemtu mūsu biroja grāmatvežus. Viņš atvēra portfeli. Jums vajadzētu parakstīt dažus papīrus, kas nodrošinātu aizsardzību mums abiem.

Nikola izņēma papīrus viņam no rokām un ātri izlasīja abas lappuses.

Neparaksti! viņa brīdināja Astorri. Bankas klientiem ir tiesības uz privātumu. Ja viņi grib izsekot Portellu, tad viņiem vajadzīgs orderis!

Astorre paņēma papīra lapas un izlasīja rakstīto. Tad viņš paskatījās uz Silki un pasmaidīja. Es jums uzticos, -

Astorre teica. Parakstījis lapas, viņš atdeva tās Silkem.

Kāds mums no tā labums? Nikola noprasīja. Ko mēs iegūstam par šo sadarbību?

-Jūs pildīsiet savus pienākumus kā godīgi pilsoņi, Silke atbildēja. Ieteikuma vēstule no prezidenta, un visas jūsu bankas būs nodrošinātas pret revīziju, kas varētu sagādāt daudz nepatikšanu, ja gadījumā neesat absolūti tīri.

Un kā būtu ar nelielu informāciju par mana tēvoča slepkavību? Astorre jautāja.

Kāpēc ne, Silke atbildēja. Jautājiet droši!

Kāpēc iesvētībās nebija nekādas policijas uzraudzī bas? Astorre noprasīja.

Tāds bija izmeklētāju priekšnieka Pola Di Benedeto lē mums, Silke atbildēja. Un ari viņa galvenās palīdzes lēmums. Tā ir sieviete, vārdā Aspinella Vašingtone.

Un kā lai saprot to, ka tur nebija neviena FIB novēro tāja? Astorre taujāja tālāk.

Tas diemžēl bija mans lēmums, Silke atbildēja. Man šķita, ka pēc tā nav nekādas vajadzības.

Astorre papurināja galvu. Nedomāju, ka varu pieņemt jūsu priekšlikumu. Man vajadzīgas dažas nedēļas, lai to pārdomātu.

Jūs jau parakstījāt dokumentus! Silke atgādināja.

Tagad šī ir neizpaužama informācija. Ja kādam stāstīsiet par šo sarunu, pret jums var ierosināt apsūdzību.

Kāpēc lai es to darītu? Astorre atjautāja. Es vien kārši negribu iesaistīt bankas darījumos FIB vai Portellu.

Padomājiet vēl! sacīja Silke.

Kad abi FIB vīri bija projām, Nikola nikni uzbruka Astor rem. Kā tu drīkstēji rīkoties pret manu lēmumu un pa rakstīt tos papīrus! Tā bija beidzamā nejēdzība! Astorre paskatījās uz viņu ar dusmās zibošām acīm, un šī bija pirmā reize, kad Nikola redzēja viņa sejā niknumu.

Ar manis parakstīto papīru viņš jūtas drošībā, Astorre teica. Un es gribu, lai tieši tā viņš justos!

5. NODAĻA

Mariāno Rubio bija cilvēks, kas bija pratis tikt pie dau dziem pīrāgiem reizē, un tiem visiem bija tīra zelta pildī jums. Viņš ieņēma Peru ģenerālkonsula amatu, kaut gan krietnu daļu laika pavadīja Ņujorkā. Viņš bija ari lielā biznesa interešu starptautiskais pārstāvis daudzām Dien vidamerikas valstīm un komunistiskajai Ķīnai. Viņš bija tu vos draugos ar Insio Tulipu, Kolumbijas galvenā narkotiku karteļa vadoni.

Personīgajā dzīvē Rubio bija tikpat veiksmīgs kā darī jumu pasaulē. Četrdesmit piecu gadu vecumā viņš bija vecpuisis un pazīstams sieviešu cienītājs. Viņš vienlaikus turēja tikai vienu mīļāko, tās visas bija nevainojami pie mērotas vina stāvoklim un tika dāsni nodrošinātas, kad pienāca kārta jaunākai skaistulei. Viņš bija glīts vīrietis, interesants sarunu biedrs un teicams dejotājs. Viņam bija patiesi izcils vīna pagrabs un pirmklasīgs šefpavārs.

Bet, tāpat kā daudzi veiksmīgi cilvēki, Rubio ticēja, ka liktenis ir jāvirza pašam. Viņam patika sacensties prāta spējās ar bīstamiem cilvēkiem. Lai piešķirtu īsto garšu ekso tiskajam ēdienam, kas bija viņa dzīve, nevarēja iztikt bez riska. Viņš bija iesaistījies nelegālā tehnoloģijas pārsūtī šanā Ķīnai; viņš nodibināja augstākā līmeņa sakaru sis tēmu narkotiku karaļiem un bija nelegālo līdzekļu turē tājs, kas maksāja Amerikas zinātniekiem, lai tie emigrētu uz Dienvidameriku. Viņam bija darījumi pat ar Timmonu

Portellu, kas bija tikpat ekscentriski bīstams kā pats Insio Tulipa.

Kā visi liela riska mīļotāji, Rubio lepojās ar labi nodro šinātu pamatu. Diplomātiskā neaizskaramība sargāja viņu no jebkādām juridiskām nepatikšanām, taču viņš zināja, ka pastāv ari cita veida briesmas, un šajās jomās vienmēr bija piesardzīgs.

Viņa ienākumi bija milzīgi, un viņš naudu tērēja ar plašu vērienu. Iespēja nopirkt jebko, kas šai pasaulē iepatiktos, arī sieviešu mīlestību, deva milzīgu varas apziņu. Rubio ar prieku uzturēja savas bijušās mīļākās, un tās viņam allaž palika labas draudzenes. Viņš bija dāsns darba devējs un prata saprātīgi novērtēt savu padoto labo gribu.

Tagad savā Ņujorkas dzīvoklī, kas ļoti veiksmīgā kārtā atradās turpat Peru konsulāta ēkā, Rubio posās vakariņām kopā ar Nikolu Aprili. Šī tikšanās viņam, kā parasti, bija daļēji bizness un daļēji izprieca. Viņš bija iepazinies ar Nikolu Vašingtonā kādās vakariņās, ko rīkoja viens no viņas prestižajiem korporatīvajiem klientiem. Jau pirmajā tikša nās reizē viņu bija piesaistījis gan Nikolas īpatnējais skais tums apņēmīga seja ar asi iezīmētiem vaibstiem, gudri vērīgām acīm un pievilcīgu muti, slaiks, vilinošs augums gan tas apstāklis, ka viņa ir dižā mafijas vadoņa dona Raimondes Apriles meita.

Rubio bija savaldzinājis Nikolu, taču ne tiktāl, lai viņa zaudētu galvu, un tieši tāpēc jutās lepns par viņu. Viņam sievietēs patika romantikas un prāta spēju apvienojums.

Tāda sieviete jāiekaro ar darbiem, nevis ar vārdiem. Un to viņš tūdaļ bija sācis darīt, lūgdams Nikolu pārstāvēt vienu no viņa klientiem īpaši vērienīgā darījumā. Rubio bija uz zinājis, ka Nikola aktīvi strādā, lai atceltu nāvessodu, un ir pat panākusi, ka vairākiem skandaloziem slepkavām pie spriestā nāvessoda izpilde uz laiku atlikta. Viņam Nikola likās mūsdienīgas sievietes ideāls skaista, ar labu profe sionālo karjeru un pretimnākoša darījumu lietās. Ja vien neatklātos kādi traucējumi seksuālajā jomā, tad gadu vai divus Nikola varētu būt lieliska partnere.

Tas viss notika pirms dona Apriles nāves.

Tagad Rubio aplidošanas galvenais nolūks bija uzzināt, vai Nikola un abi viņas brāļi būs ar mieru atdot savas ban kas Portellas un Tulipas rīcībā. Citādi nebūtu nekādas jēgas nogalināt Astorri Violu.

Insio Tulipa bija gaidījis pietiekami ilgi. Vairāk nekā de viņus mēnešus pēc Raimondes Apriles nogalināšanas vi ņam joprojām nebija nekādas vienošanās ar dona banku mantotājiem. Bija iztērēts daudz naudas: viņš bija atdevis vairākus miljonus Timmonam Portellam, lai tas uzpirktu FIB un Ņujorkas policiju un nodrošinātu brāļu Sturco pa kalpojumus, taču viņa plāni joprojām nebija pavirzījušies uz priekšu.

Tulipa nebija vulgārs visvarena narkotiku izplatītāja iemiesojums. Viņš nāca no cienījamas un bagātas ģimenes un bija pat spēlējis polo savas dzimtās zemes Argentīnas komandā. Tagad viņš dzīvoja Kostarikā, un viņam bija kos tarikāņa diplomātiskā pase, kas piešķīra neaizskaramību, liedzot izmeklēšanu jebkurā ārvalstī. Viņš kārtoja attiecības starp narkotiku karteļiem Kolumbijā, audzētājiem Turcijā, rafinēšanas fabrikām Itālijā. Viņš organizēja transportu un nepieciešamo ierēdņu uzpirkšanu no augstākā līmeņa līdz zemākajam. Viņš plānoja milzīgu kravu ievešanu Savienotajās Valstīs. Viņš bija arī tas cilvēks, kas pārvilināja Amerikas ko dolzinātniekus uz Latīņamerikas valstīm un piegādāja naudu viņu pētījumiem. Viņš bija visādā ziņā apdomīgs un spējīgs vadošs darbinieks un bija sakrājis milzīgu bagātību. Taču Tulipa bija revolucionārs. Viņš ar kaismīgu sparu aizstāvēja narkotiku pārdošanu. Narkotikas ir pestīšana cil vēka garam, patvērums tiem izmisušajiem, kam liktenis lēmis nabadzību vai garīgas slimības! Tas ir remdinājums tiem, kas alkst pēc mīlestības, zudušajām dvēselēm mūsu garīgi pagrimušajā pasaulē. Galu galā ja cilvēks vairs ne tic Dievam, sabiedrībai, pats savai vērtībai, kas tad viņam vēl atliek? Nonāvēties? Narkotikas ļauj cilvēkam dzīvot sapņu un cerību valstībā. Viss, kas nepieciešams, ir zināma mērenība. Galu galā vai tad narkotikas nogalina tikpat daudz cilvēku kā alkohols un cigaretes, kā nabadzība un izmisums? Nē! Morālā ziņā Tulipa par saviem uzskatiem jutās pilnīgi drošs.

Insio Tulipam bija visā pasaulē pazīstama iesauka. Viņš bija pazīstams kā Vakcinētājs. Ārvalstu rūpniekiem un in vestētājiem ar milzu kapitāldaļām Dienvidamerikā vai tās būtu naftas atradnes, automobiļu būves rūpnīcas vai labības lauki nereti vajadzēja sūtīt turp savas augstākās amatpersonas. No Savienotajām Valstīm tādu brauca daudz.

Galvenā problēma bija tā, ka šīm amatpersonām svešā zemē allaž draudēja nolaupīšana un pieprasītās izpirkšanas mak sas bija miljoniem dolāru lielas. Insio Tulipa vadīja firmu, kas apdrošināja šīs amatper sonas pret nolaupīšanu, un katru gadu viņš brauca uz Sa vienotajām Valstīm, lai vienotos par līgumiem ar attiecī gajām korporācijām. To viņš darīja ne tikai naudas dēļ, bet arī tāpēc, ka viņam vajadzēja daļu no šo kompāniju rūpnieciskajiem un zinātnes resursiem. īsi sakot, viņš veica vakcinācijas pakalpojumu. Tas viņam bija svarīgi.

Taču Tulipam piemita kāda bīstamāka dīvainība. Viņš uz lūkoja nelegālo narkotiku starptautisko vajāšanu par svēto karu pret sevi un bija apņēmies aizsargāt savu impēriju. Tāpēc viņš bija izvirzījis sev godkārus un uzjautrinošus mērķus. Viņš gribēja iegūt savā varā kodolenerģētiku, lai bezizejas gadījumā izmantotu to par sviru. Viņš to negra sījās darīt, līdz nerastos galēja nepieciešamība, taču tas būtu iedarbīgs vienošanās ierocis. Tā bija vēlme, kas liktos smieklīga ikvienam, izņemot Ņujorkas FIB atbildīgo darbi nieku Kurtu Silki.

Reiz savas karjeras gaitā Kurts Silke bija nosūtīts uz FIB antiteroristu skolu. Tas, ka šim pusgadu ilgajam mācību kursam izvēlējās tieši viņu, liecināja par Silkes augsto no vērtējumu direktora acis. Šajā periodā viņam bija pieeja (pilnīga vai daļēja to viņš nezināja) vissvarīgākajām die nesta ziņām un iespējamajiem scenārijiem gadījumos, ja kodolieročus izmantotu teroristi no nelielām valstīm. Re ģistros bija precīzi norādīts, kurām valstīm ir kodolieroči. Droši bija zināms, ka tie ir Krievijai, Francijai uņ Anglijai, varbūt arī Indijai un Pakistānai. Tika pieļauta iespēja, ka tie ir arī Izraēlai. Kurts ar aizrautīgu interesi lasīja iespējamos scenārijus ar izklāstiem, kā Izraēla izmantotu kodolieročus, ja tai draudētu arābu bloka uzvara.

Savienotajām Valstīm tādā situācijā būtu divi risinājumi. Pirmais: ja Izraēla piedzīvotu šādu uzbrukumu, Savienotās Valstis nostātos Izraēlas pusē, pirms tai būtu radusies va jadzība ķerties pie kodolieročiem; otrais: arī tad, ja Izraēla izšķirošajā brīdī nebūtu glābjama, Savienotajām Valstīm vajadzētu likvidēt Izraēlas kodolspēju.

Angliju un Franciju par problēmu neuzskatīja: šīs valstis nekad neriskētu izraisīt kodolkaru. Indijai nebija godkāru mērķu Pakistānu varētu neitralizēt vienā mirklī. Ķīna neko neuzdrošināsies uzsākt: tai nebija rūpniecisko īster miņa spēju.

Visdrīzāk, briesmas draudēja no nelielām valstīm, tādām kā Irāka, Irāna un Lībija, kuru vadoņi bija neapdomīgi, vismaz tā vēstīja scenāriji. Šajos gadījumos risinājums bija gandrīz vienprātīgs. Šīs valstis līdz ar kodolieročiem jāno slauka no zemes virsmas.

Lielākās tuvās briesmas slēpās apstāklī, ka teroristu orga nizācijas, ko slepeni finansēja un atbalstīja ārvalstu spēki, varēja nemanāmi ievest kodolieroci Savienotajās Valstīs un sarīkot sprādzienu kādā lielā pilsētā. Visdrīzāk Vašingtonā vai Ņujorkā. Tas bija neizbēgami. Ierosinātais risinājums bija veidot īpašas vienības, kuras nodarbotos ar pretizlū košanu un vērstu pret šiem teroristiem un jebkādiem to at balstītājiem visbargākos sodus. Tas prasītu īpašus likumus, kas ierobežotu Amerikas pilsoņu tiesības. Scenāriji atzina, kā šādi likumi nebūs iespējami līdz brīdim, kad kāds bei dzot uzspridzinās pamatīgu Amerikas lielpilsētas daļu.

Pēc tam likumus pieņemt būs viegli. Taču līdz tam brīdim, kā viens scenārijs bezrūpīgi atzīmēja, "viss ir nejaušības varā".

Tikai nedaudzos scenārijos bija izklāstīts kodolieroču kri mināls izmantojums. Šāda iespēja tika gandrīz izslēgta, pa matojoties uz to, ka tehniskās vajadzības, materiāla sagāde un plašais iesaistīto cilvēku loks neizbēgami novestu līdz ziņu pienesējiem. Viens ierosinātais risinājums bija tāds, ka Augstākā tiesa piespriestu nāvessodu jebkuram šādam noziedzīgam iedvesmotājam bez tiesas prāvas. Bet tā ir tīrā fantāzija, Kurts Silke nodomāja. Tīri teorētiska spriedelē šana. Valstij vajadzēs pagaidīt, līdz kaut kas notiks.

Taču tagad, pēc vairākiem gadiem, Silke saprata, ka tas jau notiek. Insio Tulipa grib pats savu mazo atombumbiņu. Viņš pārvilina Amerikas zinātniekus uz Dienvidameriku, ceļ tiem laboratorijas un dod naudu pētījumiem. Un šis pats Tulipa vēlas piekļūt dona Apriles bankām, lai nodibi nātu miljardu dolāru vērtu kara naudas lādi iekārtas un materiālu pirkšanai tāpēc Silke bija apņēmies sākt iz meklēšanu uz savu roku. Ko tagad vajadzētu darīt? Itin drīz, nākamajā braucienā uz FIB galveno mītni Va šingtonā, viņš apspriedīsies par to ar direktoru. Tomēr Silke šaubījās, vai viņi spēs šo problēmu atrisināt. Un tāds cilvēks kā Insio Tulipa neparko nepadosies.

Insio Tulipa ieradās Savienotajās Valstīs, lai tiktos ar Tim monu Portellu un turpinātu sagatavošanās darbus dona Apriles banku iegūšanai. Tajā pašā laikā Ņujorkā ieradās Sicīlijas korleoniešu cosca vadonis Mikele Graciella, lai kopā ar Tulipu un Portellu izplānotu detaļas nelegālo narkotiku izplatīšanai visā pasaulē. Abas ierašanās bija ļoti atšķirī gas.

Tulipa ieradās Ņujorkā ar privāto lidmašīnu, kurā bija piecdesmit viņa atbalstītāju un miesassargu. Šiem vīriem bija noteikts formas tērps: balts uzvalks, zils krekls, sārta kaklasaite un galvā mīksta, dzeltena filca platmale. Viņus viegli varēja noturēt par kādu Dienvidamerikas rumbas grupu. Gan Tulipam, gan visai viņa svītai bija Kostarikas pases; Tulipam, protams, bija Kostarikas diplomātiskā ne aizskaramība.

Tulipa ar saviem vīriem bija iekārtojies nelielā privātā viesnīcā, kas Peru konsulāta vārdā piederēja ģenerālkonsu lam. Un Tulipa neklaiņāja apkārt kā apšaubāms narkotiku izplatītājs. Viņš galu galā bija Vakcinētājs, un lielo Amerikas korporāciju pārstāvji nežēloja pūles, lai darītu viņa uzturē šanos patīkamu. Viņš apmeklēja Brodvejas šovus, Linkolna

Centra baletu, Metropolitan operu un koncertus, kuros uz-stājās slaveni Dienvidamerikas mākslinieki. Viņš pat parā dījās televīzijā kā Dienvidamerikas Laukstrādnieku konfede rācijas prezidents un izmantoja šos forumus, lai aizstāvētu nelegālo narkotiku lietošanu. Viena no šīm sarunām PBS ar Čārliju Rouzu ieguva skandalozu slavu. Tulipa apgalvoja: tā ir apkaunojoša koloniālisma forma, ka Savienotās Valstis cīnās pret kokaīna, heroīna un mari huānas lietošanu visā pasaulē! Dienvidamerikas strādnieki spēj izvilkt dzīvību tikai ar narkotisko kultūru audzēšanu. Kā gan cilvēkam, kura sapņus satriec nabadzība, var pār mest, ja viņš nopērk sev dažas atvieglojuma stundas, lie todams narkotikas? Tas ir nehumāns spriedums. Un ko tad lai saka par tabaku un alkoholu? Tie nodara daudz vairāk ļaunuma!

Šajā brīdī piecdesmit viņa atbalstītāju, kas sēdēja stu dijā ar filca platmalēm klēpī, dedzīgi aplaudēja. Kad Čārlijs Rouzs uzdeva jautājumu par narkotiku izraisīto postu, Tu lipa atbildēja sevišķi izjusti. Viņa organizācija ieguldot mil zīgas naudas summas pētījumos, kā modificēt narkotikas, lai tās nebūtu kaitīgas, īsāk sakot, lai pārvērstu tās par recepšu zālēm. Pētījumu programmas vadīšot godājami ārsti, nevis Amerikas Mediķu asociācijas marionetes, kas tik nesaprātīgi vēršas pret narkotikām un dzīvo bailēs no Savienoto Valstu Zāļu aģentūras. Nē, narkotikas varētu būt nākamā lielā svētība visai cilvēcei! Piecdesmit dzeltenās filca platmales sparīgi uzlidoja gaisā. Korleoniešu cosca vadoņa Mikeles Graciellas ierašanās Savienotajās Valstīs notika pavisam citādi. Viņš atbrauca neuzkrītoši, tikai divu miesassargu pavadīts. Graciella bija kalsns, izdēdējis vīrietis ar faunam līdzīgu galvu un šķēr sām pār muti ievilktu naža rētu. Viņš staigāja ar spieķi, jo lode bija sadragājusi viņam kāju, kad viņš vēl bija jauns Palermo piciotto. Graciellam bija velnišķa viltnieka reputā cija, turklāt klīda valodas, ka viņš izplānojis divu izcilāko Sicīlijas pretmafijas miertiesnešu slepkavību.

Graciella apmetās Portellas savrupnamā kā viņa viesis. Par drošību viņam nebija nekādu bažu, jo no viņa bija at karīgs viss Portellas narkotiku bizness.

Tikšanās bija norunāta, lai izplānotu Apriles banku pār ņemšanas stratēģiju. Tas bija ārkārtīgi svarīgi, lai varētu atmazgāt miljardus melnā tirgus naudas, kas iegūta par narkotikām, un arī tāpēc, lai iegūtu varu Ņujorkas finanšu pasaulē. Un Insio Tulipam bija ļoti svarīgi ne tikai atmazgāt narkotiku naudu, bet arī finansēt savu kodolieroču arse nālu. Tas nostiprinātu arī viņa Vakcinētāja lomu.

Četrotne satikās Peru konsulātā, kas garantēja abso lūtu drošību papildu diplomātiskās neaizskaramības ap metnim. Ģenerālkonsuls Mariāno Rubio bija viesmīlīgs un dāsns namatēvs. Tā kā Rubio saņēma daļu no visiem viņu ieņēmumiem un dzīrās pārvaldīt viņu likumīgās intereses Savienotajās Valstīs, viņš bija pati labvēlība.

Kad visi apsēdās pie nelielā ovālā galda, izveidojās itin interesanta aina. Graciella melni spīdīgā uzvalkā un baltā kreklā ar šauru, melnu kaklasaiti izskatījās pēc apbērētāja viņš joprojām sēroja pēc mātes, kas bija mirusi pirms sešiem mēnešiem.

Viņš runāja klusā, skumīgā balsī ar jūtamu akcentu, tomēr teiktais bija skaidri saprotams. Viņš izskatījās pārlieku bikls un pieklājīgs, lai varētu būt atbildīgs par simtiem Sicīlijas tiesībsargājošo ierēdņu nāvi.

Timmona Portella, vienīgais šajā četrotnē, kuram angļu valoda bija dzimtā, runāja skaļi un dobji, it kā pārējie būtu kurli. Arī viņa apģērbs izskatījās kliedzošs: pelēks uzvalks un zaļgandzeltens krekls ar mirdzoši zilu zīda kaklasaiti. Pēc pasūtījuma šūtā, nevainojami piegulošā žakete būtu veiksmīgi noslēpusi vareno vēderu, ja vien tā nebūtu at pogāta, atsedzot zilus bikšturus.

Insio Tulipa, ģērbies baltā, vaļīgi krītošā zīda kreklā ar koši sarkanu kakla lakatiņu, izskatījās pēc klasiska dien vidamerikāņa. Rokā viņš cienīgi turēja dzelteno filca plat mali. Tulipa runāja tīkami ritmiskā angļu valodā ar nelielu akcentu, un viņa balsij piemita lakstīgalas dziesmas bur vība. Taču šodien skarbajos indiāņa vaibstos bija iegūlusi noraidoša bardzība un viņš izskatījās pēc cilvēka, kas nav apmierināts ar pasauli.

Mariāno Rubio bija vienīgais cilvēks, kas izskatījās ap mierināts. Viņa draudzīgā izturēšanās ietekmēja visus pā rējos. Rubio balss bija nevainojami apguvusi angļu mo dulācijas, un viņš bija ģērbies stilā, ko pats dēvēja par en pantouffle: zaļa zīda mājas tērps un peldmētelis tumšzaļa meža toni. Kājās viņam bija mīkstas, brūnas istabas čības ar baltu, pūkainu kažokādas apmali. Galu galā šī taču ir viņa māja, un viņš drīkst justies brīvi.

Sarunu sāka Tulipa, ar ledainu laipnību vērzdamies tieši pie Portellas. Timmona, mans draugs, viņš teica, es ba gātīgi samaksāju, lai dabūtu projām no ceļa donu, bet ban kas joprojām nav mūsu. Un gaidīts ir jau gandrīz gadu.

Ģenerālkonsuls atbildēja sev raksturīgajā gludeni no mierinošajā tonī. Mans dārgais Insio, viņš teica. Es niēģināju nopirkt bankas. Portella mēģināja nopirkt bankas. Taču ir šķērslis, ko mēs neparedzējām. Šis Astorre Viola, dona audžudēls. Bankas ir atstātas viņa pārvaldībā, un viņš atsakās tās pārdot.

Ak tā? Insio atjautāja. Tad kāpēc viņš vēl ir dzīvs?

Portella iesmējās dobjus, dimdošus smieklus. Tāpēc, ka to puisi nav tik viegli nogalināt, viņš teica. Es noliku pie viņa mājas četru uzraudzītāju komandu, un tā pazuda.

Tagad es nezinu, kur viņš, ellē, atrodas, turklāt viņam vien mēr apkārt ir vesels bars miesassargu.

Nav neviena, ko būtu tik grūti nogalināt, Tulipa sa cīja, un pievilcīgās balss ritmiskais plūdums lika vārdiem izskanēt kā populāras melodijas frāzei.

Sarunā pirmo reizi iesaistījās Graciella. Mēs pazinām Astorri pirms daudziem gadiem Sicīlijā. Viņš ir liels veik sminieks, bet jāpiebilst, ka ari ārkārtīgi labi apmācīts. Mēs Sicīlijā šāvām uz viņu un nodomājām, ka viņš ir beigts. Ja bliezīsim vēlreiz, ir jābūt pilnīgi pārliecinātiem. Astorre ir bīstams cilvēks.

Tu apgalvo, ka tavā algu sarakstā ir kāds no FIB? Tu lipa jautāja Portellam. Nu tad, Dieva dēļ, izmanto viņu!

Viņš nav tik samaitāts, Portella atbildēja. FIB ir smalkāka tauta nekā Ņujorkas Policijas nodaļa. Viņi nekad nedos tiešu cirtienu.

Nu labi, sacīja Tulipa. Tad nogrābsim kādu no dona bērniem un izmantosim, lai patirgotos ar Astorri. Mariāno, tu pazīsti viņa meitu. Viņš pamirkšķināja ar aci. Tu vari ievilināt viņu cilpā.

Rubio nebija sajūsmā par šādu priekšlikumu. Izpūtis kuplu dūmu mutuli no pēcbrokastu cigāra, viņš pikti, bez mākslotas pieklājības attrauca: Nē! Brīdi klusējis, viņš turpināja. Man tā meitene patīk. Es neļaušu viņu ieraut tādā lietā. Un aizliedzu jebkuram no jums to darīt!

To dzirdēdami, pārējie sarauca uzacis. Faktiskās varas ziņā ģenerālkonsuls atradās zemāk par viņiem. Redzēdams partneru reakciju, Rubio pasmaidīja un uzklāja sejai ierasto laipnības izteiksmi.

Es zinu, ka man piemīt šī vājība. Es mēdzu iemīlēties. Bet izdabājiet man! Mans politiskais pamats ir stabils un pareizs. Es zinu, Insio, ka nolaupīšana ir tavs darbalauks, bet Amerikā tā nav īsti vietā. It sevišķi sievietes nolaupī šana. Ja jūs savāktu vienu no brāļiem un ātri vienotos ar

Astorri, tad kaut kas varētu sanākt.

Valeriju ne, Portella teica. Viņš strādā armijas iz lūkdienestā, un viņam ir draugi Centrālās izlūkošanas pār valdē. Nav ko līst tādos sūdos.

Tad atliek Markantonio, ģenerālkonsuls teica. Es varu kārtot darījumu ar Astorri.

Izsakiet bagātīgu piedāvājumu par bankām, Graciella klusi sacīja. Mēģiniet iztikt bez vardarbības! Variet man ticēt, es ar to esmu iepazinies. Esmu naudas vietā lietojis šaujamos, un tas man vienmēr ir izmaksājis dārgāk.

Pārējie paskatījās uz viņu ar pārsteigumu. Graciellam bija sevišķi baisa vardarbības reputācija.

Mikele, ģenerālkonsuls teica, runa ir par miljardiem dolāru. Un Astorre tomēr nav ar mieru pārdot.

Graciella paraustīja plecus. Ja jārīkojas, tad neko darīt.

Bet esiet ļoti uzmanīgi! Ja viņu uz sarunām izdotos izvilkt atklātā vietā, mēs varētu tikt no viņa vaļā.

Tulipa plati pasmīnēja. Tieši to es gribēju dzirdēt. Un, Mariāno, viņš piebilda, beidz iemīlēties! Tas ir ļoti bīs tams netikums.

Mariāno Rubio beidzot pierunāja Nikolu un brāļus tikties ar viņa sindikātu un apspriest banku pārdošanu. Protams, piedalīties vajadzēja arī Astorrem Violām, lai gan Nikola to nevarēja garantēt.

Pirms apspriedes Astorre izstāstīja Nikolai un brāļiem, ko tieši sacīt un kā izturēties. Viņi saprata Astorres stratēģiju: labāk lai sindikāts domā, ka viņš ir to vienīgais pretinieks. Apspriede notika Peru konsulāta konferenču zālē. Apkal potāju nebija, taču viņus gaidīja iepriekš sagatavota bufete, un Rubio pats ielēja glāzēs vīnu. Tā kā katram dalībniekam bija citāda dienas kārtība, pulcēšanās notika desmitos va karā.

Rubio iepazīstināja klātesošos un uzņēmās apspriedes vadību. Viņš pasniedza Nikolai mapi. Šeit ir mūsu priekš likums visos sīkumos. Bet, pavisam īsi izsakoties, mēs pie dāvājam piecdesmit procentus virs tirgus cenas. Kaut gan pārvaldība būs pilnīgi mūsu rokās, jūs nākamajos divdesmit gados saņemiet desmit procentus no peļņas. Jūs visi būsiet bagāti un varēsiet baudīt brīvību, neuzņemoties mokošo sasprindzinājumu, kas pavada šādu biznesa dzīvi.

Viņi pagaidīja, kamēr Nikola ātri izskatīja dokumentus. Beidzot viņa pacēla skatienu un teica: Tas ir iespaidīgi, bet es gribētu zināt, kāpēc jūs izsakāt tik devīgu piedāvā jumu!

Rubio viņai sirsnīgi uzsmaidīja. Sinerģija, viņš teica. Šodien viss bizness ir sinerģija, tāpat kā datoru vai aviā cijas jomā, grāmatu un izdošanas jomā, mūzikas un zāļu jomā, sportā un televīzijā. Viscaur sinerģija. Ar Apriles ban kām mēs nodrošināsim sinerģiju starptautiskajās finansēs, pārvaldīsim pilsētu būvi, valdību vēlēšanas. Šis ir pasaules mēroga sindikāts, un mums vajadzīgas jūsu bankas, tāpēc ari piedāvājums ir devīgs.

Nikola uzrunāja pārējos sindikāta dalībniekus. Un vai jūs, kungi, visi esat vienlīdzīgi partneri?

Tulipu bija gluži apbūris Nikolas melnīgsnējais skaistums un apņēmīgā valoda, tāpēc viņš atbildē ielika visu savu pie vilcību. Šajā pirkumā mēs esam juridiski vienlīdzīgi, bet varat man ticēt, ka es uzskatu par godu darboties saistībā ar Apriles vārdu. Es ārkārtīgi cienīju jūsu tēvu.

Valerijs ar bargu sejas izteiksmi vērsās tieši pie Tulipas, un viņa balss skanēja vēsi: Nepārprotiet mani, es esmu gatavs pārdot. Bet man labāk patiktu galīga pārdošana bez turpmākiem procentiem. Es negribu saglabāt nekādu sais tību ar šīm bankām.

Bet jūs vēlaties pārdot? Tulipa pārjautāja.

Protams, Valerijs atbildēja. Es gribu no tā visa atkratīties.

Portella iesāka runāt, bet Rubio viņu pārtrauca.

Markantonio, viņš teica, ko jūs domājat par mūsu piedāvājumu? Vai tas jums ir pa prātam?

Markantonio itin kā samierinādamies atbildēja: Es pie kritu Valam. Veiksim šo darījumu bez procentiem. Tad mēs varam teikt cits citam sveiki un novēlēt labu veiksmi!

Ļoti labi, mēs varam darījumu slēgt ari tā, sacīja Rubio.

Bet tādā gadījumā jums, protams, ir jāpaaugstina at līdzība, Nikola vēsi teica. Vai to jūs varat?

Tā nav nekāda problēma, Tulipa atbildēja un veltīja viņai žilbinošu smaidu.

Graciella laipnā balsī, bet norūpējušos seju pajautāja:

Un kā ir ar mūsu dārgo draugu Astorri Violu? Vai viņš piekrīt?

Astorre mulsi pasmējās. Vai ziniet, man banku bizness ir iepaticies. Un dons Aprile lika man apsolīt, ka es bankas nekad nepārdošu. Man ļoti nepatīk nostāties pret visu ģi meni, taču jāsaka nē. Un manā pārvaldībā ir lielākā daļa balsstiesīgo akciju.

Bet dona bērniem arī pieder sava daļa, sacīja ģene rālkonsuls. Viņi var iesniegt sūdzību tiesā.

Astorre skaļi iesmējās.

Nikola saspringti teica: To mēs nekad nedarītu.

Valerijs sāji pasmaidīja, un Markantonio par šādu ideju šķita ļoti uzjautrināts.

Nu, pie velna! Portella norūca un grasījās celties, lai dotos projām.

Astorre samierinošā balsī teica: Esiet pacietīgi! Varbūt man apniks būt par baņķieri. Pēc pāris mēnešiem varam tikties vēlreiz.

Protams, Rubio atbildēja. Taču var gadīties, ka tik ilgi mums nebūs iespējams noturēt šo finanšu paketi. Pēc pāris mēnešiem cena var būt zemāka.

Viņi šķīrās bez rokasspiedieniem.

Kad Apriles bērni kopā ar Astorri bija aizgājuši, Mikele Graciella sacīja biedriem: Viņš tikai mēģina iegūt laiku.

Viņš nekad nepiekritīs pārdošanai.

Tulipa nopūtās. Tāds simpātisks puisis! Mēs varētu kļūt labi draugi. Varbūt man vajadzētu uzaicināt viņu uz savu plantāciju Kostarikā. Es varētu gādāt, lai viņš izcili pavada laiku.

Pārējie iesmējās. Portella skarbi sacīja: Viņš nebrauks ar tevi pavadīt medusmēnesi, Insio. Man vajadzēs parūpēties par viņu tepat.

Cerams, ka tev veiksies labāk nekā iepriekš, pie metināja Tulipa.

Es viņu novērtēju par zemu, Portella teica. Kā es varēju zināt? Puisis, kas dzied kāzās… it kā nekas sevišķs.

Toties ar donu viss pagāja teicami. Nekādu sūdzību.

Tas bija lieliski nostrādāts, Timmona, ģenerālkon suls apstiprināja, glītajai sejai starojot atzinībā. Mēs tev pilnībā uzticamies. Bet šis jaunais darbs jāpaveic, cik drīz vien iespējams.

Aizgājuši no apspriedes, Apriles ģimene un Astorre devās paēst vēlas vakariņas Partiniko restorānā, kurā bija privātas ēdamistabas un kurš piederēja senam dona draugam.

-Jūs visu izdarījāt teicami, sacīja Astorre. Pārliecinājāt viņus, ka mēs esam dažādās nometnēs.

Mēs esam dažādās nometnēs, Vals teica.

Kāpēc mums jāspēlē tāda spēle? Nikola noprasīja.

Man tas nemaz nepatīk!

Iespējams, ka šie vīri ir saistīti ar jūsu tēva nāvi, Astorre atbildēja. Es negribu, lai viņi domātu, ka var kaut ko iegūt, izrēķinoties ar kādu no jums.

Un tu esi pārliecināts, ka tiksi galā ar visu, ko viņi tev cels priekšā? novilka Markantonio.

Nē, nē! iebilda Astorre. Bet es varu pazust, ne sabojādams savu dzīvi. Pie velna, braukšu uz Dakotu, un viņi nekad mani neatradīs! Astorres smaids bija tik plats un pārliecinošs, ka būtu apvedis ap stūri jebkuru, tikai ne dona Apriles bērnus. Un tagad atcerieties, viņš turpi nāja, ja viņi cenšas saistīties ar kādu no jums tieši, tad dariet to man zināmu!

Man daudzreiz ir zvanījis izmeklētājs Di Benedeto, Valerijs teica.

Astorre izskatījās pārsteigts. Kāda velna pēc viņš tev zvana?

Valerijs pasmaidīja. Kad es darbojos izlūkošanā, mēs saņēmām tā dēvētos "Ko tu zini?" zvanus. Kāds it kā grib tev dot informāciju vai citādi palīdzēt. Īstenībā viņš grib informāciju par to, kā tev veicas ar izlūkošanu. Un tā nu

Di Benedeto man piezvana it kā aiz laipnības, lai pastāstītu jaunākās ziņas izmeklēšanas lietā. Un tad sāk iztaujāt par tevi, Astorre. Viņam ir liela interese par tevi.

Cik glaimojoši! Astorre pasmīnēja. Laikam būs dzir dējis mani kaut kur dziedam.

Nebūs vis! Markantonio sausi atmeta. Di Benedeto ir zvanījis ari man. Viņam esot laba ideja seriālam par po licistiem. Televīzijā vienmēr var iebāzt vēl kādu policistu šovu, tāpēc es viņu iedrošināju. Bet tas, ko viņš man at sūtīja, ir galīgs draņķis. Tas nav nopietni. Viņš vienkārši grib mūs paturēt acīs.

Labi! Astorre noteica.

Astorre, vai tu gribi, lai viņi tēmē uz tevi, nevis uz mums? Nikola noprasīja. Vai tas nav pārāk bīstami? Tas tips Graciella man uzdzen drebuļus.

Ā, es viņu pazīstu, Astorre atbildēja. Viņš ir ļoti sa prātīgs vīrs. Un tavs ģenerālkonsuls ir īsts diplomāts, viņš var kontrolēt Tulipu. Vienīgais, par kuru man pašlaik tiešām ir jāraizējas, ir Portella. Tas vecis ir pietiekami stulbs, lai radītu nopietnas nepatikšanas. To visu Astorre sacīja tā, it kā runa būtu par gluži ikdienišķu darījumu.

Bet cik ilgi tas turpināsies? Nikola jautāja.

Dodiet man vēl pāris mēnešu! Astorre atbildēja. Ap solu, ka līdz tam laikam mēs visi būsim kopīgi vienojušies. Valerijs uzmeta viņam nicinošu skatienu. Astorre, tu vienmēr esi bijis optimists! Ja tu būtu man pakļauts iz lūkošanas virsnieks, es tevi pārceltu uz kājniekiem tikai tāpēc, lai pamodinātu.

Vakariņu noskaņa nebija omulīga. Nikola vēroja Astorres seju, it kā cenzdamās uzminēt kādu noslēpumu. Valerijs acīmredzami neuzticējās Astorrem, un Markantonio iztu rējās rezervēti. Beidzot Astorre pacēla vīna glāzi un moži teica: Jūs esat drūma kompānija, bet tas nekas! Es pa redzu, ka mums ies gluži jautri. Uz jūsu tēva veselību!

Uz lielā dona Apriles veselību! Nikola rūgti piebilda. Astorre viņai uzsmaidīja un teica: Jā, uz lielā dona veselību!

Vēlu pēcpusdienā Astorre vienmēr devās izjādē. Tas pa līdzēja atbrīvoties no sasprindzinājuma, uzlaboja ēstgribu pirms vakariņām. Ja viņu bija ieinteresējusi kāda sieviete, viņš vienmēr pierunāja to jāt kopā. Ja sieviete nemācēja jāt, Astorre labprāt viņu mācīja. Un, ja viņai nepatika zirgi, Astorre tik un tā neatkāpās.

Viņš savā īpašumā bija izveidojis īpašu jātnieku taku, kas veda caur mežu. Astorrem patika klausīties putnu čivinā šanā, dzirdēt pamežā mazu dzīvnieciņu švīkstus, paretam redzēt kādu briedi. Bet vislabāk viņam patika posties jāt nieka tērpā. Koši sarkani svārki, brūni jātnieka zābaki, rokā pātaga, ko viņš nekad nelietoja. Melna ziemišķādas jātnieka cepure. Viņš uzsmaidīja savam spoguļattēlam, iztēlodamies sevi par angļu lordu, lauku muižas īpašnieku. Astorre nogāja lejā uz staļļiem, kur mitinājās viņa seši zirgi, un apmierināts redzēja, ka treneris Aldo Monca jau vienu ir sagatavojis. Viņš uzlēca seglos un lēnā riksi de vās projām pa meža taku. Paātrinādams gaitu, viņš jāja zem sarkanu un zeltainu lapu vijuma, kas pret rietošo sa uli izskatījās kā mežģīņu aizkars. Taku apgaismoja tikai tievi zelta staru kūļi. Zirga pakavi uzvandīja trūdošu lapu smaržu. Pamanījis svaigu mēslu kaudzi, Astorre paskubi nāja zirgu apmest tai līkumu, tad nokļuva uz takas saza rojuma, kas ļāva atgriezties mājās pa citu ceļu. Zeltainie kūļi uz takas pazuda.

Viņš pievilka pavadas ciešāk. Tajā brīdī priekšā iznira divi vīri. Tie bija ģērbušies noplukušās laukstrādnieku drēbēs. Taču sejas tiem sedza maskas, rokās sudrabaini iezalgojās metāls. Astorre piecirta zirgam piešus un paslēpa galvu tam pie sāna. Mežā uzplaiksnīja gaisma un nodārdēja šāvienu troksnis. Vīri atradās ļoti tuvu, un Astorre juta, ka lodes trāpa viņam sānā un mugurā. Zirgs panikā metās spējos auļos, un Astorre sakopoja spēkus, lai noturētos seglos. Viņš rikšoja tālāk pa taku, un tad ceļā parādījās vēl divi vīri.

Tiem nebija ne masku, ne ieroču. Astorre zaudēja samaņu un noslīdēja no zirga, iekrizdams viņu rokās.

Tuvākās stundas laikā Kurts Silke saņēma ziņojumu no uzraudzības komandas, kas bija izglābusi Astorri Violu. Silki no tiesas pārsteidza tas, ka Astorre zem sava švītīgā ap ģērba valkājis ložu necaurlaidīgu vesti, kas sedza ķermeņa augšdaļu visā sarkano jātnieka svārku garumā. Un tā nebija parastā Kevlar veste, bet darināta pēc īpaša pasūtījuma. Kāda velna pēc tāds puisis kā Astorre lai valkātu bruņu tērpu? Makaronu importētājs, klubu dziedonis, ērmīgs jāt nieks! Protams, ložu trieciens bija viņu apdullinājis, taču tās nebija izurbušās cauri vestei. Astorre bija jau izlaists no slimnīcas.

Silke sāka rakstīt rīkojumu izpētīt Astorres dzīvi kopš pašas bērnības. Šis vīrs varēja būt pavediens mīklas atri sinājumam. Bet par vienu Silke bija droši pārliecināts: viņš zināja, kas bija mēģinājis nogalināt Astorri Violu.

Astorre tikās ar tuviniekiem Valerija mājās. Viņš pastās tīja tiem par uzbrukumu un šāvieniem. Es lūdzu jūsu palīdzību, viņš teica, jūs atteicāties, un es jūs sapratu.

Bet tagad, man šķiet, jums vajadzētu padomāt vēlreiz. Zi nāmas briesmas draud jums visiem. Domāju, ka tās varētu novērst, pārdodot bankas. Tas būtu abpusējs ieguvums. Katrs dabūtu to, ko gribējis. Otra iespēja viens ieguvējs, viens zaudētājs. Mēs paturam bankas, cīnāmies pretī un satriecam savus ienaidniekus, lai kas tie būtu. Un vēl ir iespējama situācija, kurā zaudē abi, mums jācenšas tādā nenonākt. Proti, mēs cīnāmies ar savu ienaidnieku un to pieveicam, bet beigu beigās mūs saņem ciet valdība.

Izvēle ir vienkārša, Valerijs teica. Jāpārdod bankas. Abpusējs ieguvums.

Markantonio piebilda: Mēs neesam sicīlieši, mēs ne gribam aizlaist visu vējā atriebības dēļ.

Pārdodot bankas, mēs aizlaižam vējā savu nākotni, Nikola rāmi atbildēja. Mark, tu kādu dienu vēlēsies pats savu televīzijas kanālu. Vai, ar devīgiem politiskiem zie dojumiem tu varētu kļūt par vēstnieku vai aizsardzības ministru. Astorre, tu varētu dziedāt kopā ar Rolling Stones.

Viņa uzsmaidīja Astorrem. Nu labi, es drusku pafantazēju, Nikola mainīja toni. Jokus pie malas! Vai tēva noga lināšana mums neko nenozīmē? Vai mēs viņa slepkavām pasniegsim balvu? Man šķiet, ka mums jāpalīdz Astorrem, cik vien iespējams.

Vai tu saproti, ko runā? Valerijs noprasīja.

Jā, Nikola mierīgi atbildēja.

Astorre saudzīgi teica: Jūsu tēvs man mācīja, ka ne drīkst ļaut citiem uzspiest savu gribu, citādi tava dzīve vairs nav dzīvošanas vērta. Vai, tieši tāda ir kara būtība, vai ne?

Karš ir lēmums, kur zaudē abas puses, Nikola skarbi sacīja.

Valerijs neslēpa aizkaitinājumu. Lai ko teiktu liberāļi, karā ir zaudētājs un ir uzvarētājs. Un daudz labāk ir karā uzvarēt. Zaudēt nozīmē nonākt ļoti drūmā stāvoklī.

J ū s u tēvam bija sava pagātne, Astorre teica. Ar šo pagātni tagad mums visiem ir jārēķinās. Tāpēc es atkal lūdzu jūsu palīdzību. Atcerieties, es pildu jūsu tēva rīkoju mus, un mans darbs ir aizsargāt ģimeni, bet tas savukārt nozīmē paturēt bankas.

Es mēneša laikā dabūšu tev kādu informāciju, sacīja Valerijs.

Un tu, Mark? jautāja Astorre.

Es tūlīt pat sākšu strādāt pie tās programmas, Mark antonio atbildēja. Varbūt paies divi vai trīs mēneši. Astorre paskatījās uz Nikolu. Nikola, vai tu jau esi iz skatījusi to FIB mapi par tēvu?

Nē, vēl ne, Nikola izskatījās noraizējusies. Vai mums nevajadzētu izmantot Silkes palīdzību?

Astorre pasmaidīja. Silke ir viens no maniem aizdomās turamajiem, viņš atbildēja. Kad mums būs visa infor mācija, varēsim izlemt, ko darīt.

Mēneša laikā Valerijs sagādāja konkrētu informāciju negaidītu un nepatīkamu. Izmantodams Centrālās izlūko šanas pārvaldes sakarus, viņš bija uzzinājis patiesību par Insio Tulipu. Tulipam bija sakari ar Sicīliju, Turciju, Indiju, Pakistānu, Kolumbiju un citām Latīņmerikas zemēm. Viņam bija pat saites ar Sicīlijas korleoniešu klanu, kur viņš bija līdzvērtīgs dalībnieks.

Pēc Valerija ziņām, tieši Tulipa bija tas, kas nodrošināja finanses vairākām kodolpētījumu laboratorijām Dienvid amerikā. Tulipa, kas Amerikā izmisīgi centās nodibināt milzu fondu, lai nopirktu iekārtu un materiālus. Tulipa, kas savos visvarenības sapņos vēlējās iegūt baismīgu aiz sardzības ieroci pret varas iestādēm, ja gadījumā notiktu visļaunākais. No tā varēja secināt, ka Timmona Portella ir Tulipas aktīvais aizsegs. Astorri šīs ziņas iepriecināja.

Tātad spēlē iesaistīts vēl kāds spēlētājs un izzināta vēl kāda fronte, kurā vajadzēs karot.

Vai tas, ko Tulipa plāno, ir iespējams? Astorre jau tāja.

Viņš par to ir pārliecināts, Valerijs atbildēja. Un tajās vietās, kur darbojas laboratorijas, viņam ir valdības ierēdņu aizsardzība.

Paldies, Vai! Astorre teica, sirsnīgi paplikšķinādams viņam pa plecu.

Labi, labi! Valerijs attrauca. Bet tā ir visa palīdzība,

ko tu no manis vari dabūt.

Markantonio vajadzēja sešas nedēļas, lai ar televīzijas palīdzību izpētītu Kurta Silkes raksturojumu. Viņš nodeva Astorrem pamatīgu informācijas mapi. Astorre paturēja to divdesmit četras stundas un pēc tam atdeva atpakaļ.

Raizes viņam sagādāja vienīgi Nikola. Viņa bija iedevusi Astorrem FIB kartotēkas datu kopiju par donu Aprili, taču vesela sadaļa tajā bija pilnīgi likvidēta. Kad viņš Nikolai par to jautāja, viņa atbildēja: Tādu es to saņēmu.

Astorre bija rūpīgi izpētījis dokumentu. Šķita, ka izdzēstā sadaļa attiecas uz laiku, kad viņam bija tikai divi gadi. Ir jau labi, Astorre sacīja Nikolai. Tas ir pārāk sen, lai tur būtu kaut kas svarīgs.

Tagad Astorri nekas vairs nekavēja. Viņam bija pietie kami daudz informācijas, lai sāktu rīkoties.

Mariāno Rubio un viņa uzmanības apliecinājumi bija Nikolu apžilbinājuši. Viņa nekad nebija īsti atguvusies no Astorres nodevības toreiz, agrīnajos meitenes gados, kad viņš bija izvēlējies paklausīt tēvam. Kaut gan viņai bija biju šas vairākas piesardzīgas un īslaicīgas dēkas ar ietekmīgiem vīriešiem, viņa zināja, ka vīrieši vienmēr saliedēsies sazvē restībā pret sievietēm.

Taču Rubio šķita izņēmums. Viņš nekad nedusmojās, ja Nikolas darba plāni neļāva abiem satikties. Viņš saprata, ka Nikolai pirmajā vietā ir karjera. Un viņš nekad nepadevās daudzu vīriešu smieklīgajai, aizskarošajai iedomai, ka viņu greizsirdība ir patiesas mīlestības apliecinājums.

Rubio dāsnās dāvanas palīdzēja uzturēt simpātijas, bet vēl svarīgāk bija tas, ka Nikolai viņš šķita interesants un prata aizraujoši runāt par literatūru un teātri. Taču vislie lākais ieguvums bija tas, ka Rubio bija aizrautīgs mīlētājs, izcils mīlas meistars gultā. Turklāt ārpus tā visa viņš ne atņēma Nikolai pārāk daudz laika.

Kādu vakaru Rubio aizveda Nikolu vakariņās uz Le Cirque kopā ar vairākiem saviem draugiem: pasaulslavenu dienvid amerikāņu rakstnieku, kas apbūra Nikolu ar izmanīgo at jautību un ekstravagantajiem spoku stāstiem, izdaudzinātu operdziedoni, kas pirms katra ēdiena nodungoja sajūsmas āriju un ēda tā, it kā viņam pēc tam būtu jāsēžas elektris kajā krēslā, un konservatīvu žurnālistu, valdošo orākulu New York Times pasaules notikumos, kurš ļoti lepojās ar to, ka viņu ienīst gan liberāļi, gan konservatīvie.

Pēc vakariņām Rubio aizveda Nikolu uz savu krāšņo dzīvokli Peru konsulātā. Tur viņš pauda kaislīgu mīlestību gan fiziski, gan ar čukstiem. Pēc tam viņš izcēla kailo Nikolu no gultas un dejoja ar viņu, runādams dzeju spāņu va lodā. Nikola jutās brīnišķīgi. It sevišķi tobrīd, kad viņi abi mierīgi sēdēja uz dīvāna, Rubio lēja glāzēs šampanieti un izjusti teica: Es tevi ļoti mīlu! Viņa iespaidīgais deguns un piere gluži vai spīdēja aiz centības būt patiesam. Cik vīrieši ir nekaunīgi! Nikola juta klusu gandarījumu, ka ir nodevusi Rubio. Tēvs būtu ar viņu lepojies. Viņa bija pratusi rīkoties īstenā mafijas stilā.

Būdams Ņujorkas FIB nodaļas vadītājs, Kurts Silke bija at bildīgs par daudz svarīgākām lietām nekā dona Raimondes Apriles slepkavība. Viena no tām bija izmeklēšana sešās milzu korporācijās, kas nelegāli sadarbojās, lai sūtītu uz sarkano Ķīnu neatļautu tehniku un informāciju par datoru tehnoloģiju. Vēl bija jātiek galā ar lielo tabakas firmu sa zvērestību, kuras deva nepatiesas liecības Kongresa izmek lēšanas komitejai. Trešā lieta bija viduslīmeņa zinātnieku emigrācija uz Dienvidamerikas valstīm Brazīliju, Peru un Kolumbiju. Direktors gaidīja ziņojumus par visu triju lietu izmeklēšanu.

Lidmašīnā uz Vašingtonu Bokstons teica: Tabakas ve čus mēs esam dabūjuši rokā, Ķīnas sūtījumus ari mums ir dokumentāli pierādījumi, jo ziņu pienesēji glābj ādu. Vienīgais, par ko neesam tikuši skaidrībā, ir šie zinātnieki.

Bet man liekas, ka pēc visa šī tu kļūsi par direktora viet nieku. Tavus nopelnus nevar neredzēt.

Par to lems direktors, Silke atbildēja. Viņš zināja, kāpēc zinātnieki brauc uz Dienvidameriku, tomēr neizla boja Bokstonu.

Hūvera ēkā Bokstonu apspriedē neielaida. * Bija pagājuši vienpadsmit mēneši kopš dona Apriles no slepkavošanas. Silke tikšanās brīdim bija sagatavojis sīki izstrādātas piezīmes. Apriles lieta bija izbeigta, bet Silkem bija labas ziņas par citu, svarīgāku izmeklēšanu gaitu. Un šoreiz, šķiet, tiešām pastāvēja iespēja, ka viņam piedāvās kādu no galvenajiem direktora vietnieku amatiem Birojā.

Viņš bija guvis ievērību ar labu darbu un veltījis tam daudz laika.

Direktors bija garš, elegants vīrietis, kura senči ieradu šies Amerikā ar pirmo ieceļotāju kuģi Mayflower. Viņš bija ļoti bagāts cilvēks un politikā tika iesaistījies, uzskatīdams to par pienākumu pret sabiedrību. Stādamies direktora amatā, viņš bija izvirzījis stingrus noteikumus. Nekādu blēdību! viņš bija draudzīgi piekodinājis savā ziemeļame rikāņa nazālajā izloksnē. Visam jānotiek juridiski precīzi. Nekādu noviržu no Tiesību likuma! FIB aģentam vienmēr jābūt pieklājīgam un taisnīgam. Un vienmēr nevainojamam privātajā dzīvē! Jebkurš niecīgs skandāls sievas piekau šana, piedzeršanās, pārāk draudzīgas attiecības ar vietējo policijas ierēdni vai jebkāds sīks likumpārkāpums bija pietiekams iemesls, lai vainīgo izlidinātu pa durvīm, kaut ari viņa tēvocis būtu senators. Tādi likumi bija valdījuši pēdējos desmit gadus. Arī gadījumā, ja darbinieks izpelnī jās pārāk lielu preses ievērību, kaut arī tā būtu pozitīva, viņam vajadzēja rēķināties ar nosūtījumu braukt uzraudzīt Aļaskas iglas.

Direktors uzaicināja Silki apsēsties ļoti neērtā krēslā ma sīvā rakstāmgalda pretējā pusē.

Aģent Silke, viņš teica, es izsaucu jūs vairāku iemeslu dēļ. Pirmais: esmu atradis jūsu personiskajā datu kartē īpašu cildinājumu par jūsu paveikto darbu pret Ņujorkas mafiju. Pateicoties jums, esam salauzuši viņiem mugur kaulu. Es jūs apsveicu! Viņš pārliecās pār galdu, lai pa spiestu Silkes roku. Mēs to nepubliskojam tāpēc, ka godu par individuāliem sasniegumiem mēdz saņemt Birojs. Un ari tāpēc, ka tas varētu jums nozīmēt zināmas briesmas.

Tikai no jukušo puses, sacīja Silke. Kriminālās or ganizācijas labi saprot, ka nedrīkst ķerties klāt FIB aģen tam.

Vai jūs gribat teikt, ka Birojs nodarbojas ar personīgām atriebībām? direktors teica.

~ Ak nē! Silke attrauca. Gribēju tikai teikt, ka tādam noziegumam mēs pievērstu vairāk uzmanības.

Direktors ļāva tam palikt bez ievērības. Visur jāievēro robežas. Tikumam allaž lemts iet pa ļoti šauru taku. Ne būtu godīgi turēt jūs neziņā, direktors teica. Esmu no lēmis neiecelt jūs par vienu no saviem vietniekiem šeit, Vašingtonā. Vismaz pagaidām ne. Paskaidrošu, kādi tam iemesli. Pirmais: jūs esat izcili prasmīgs tiešajā kaujas laukā, un tur joprojām ir daudz darba. Mafija, lai kādā vārdā to sauktu, aizvien vēl aktīvi darbojas. Otrs iemesls: jums ofi ciāli ir savs ziņu pienesējs, kura vārdu jūs atsakāties iz paust pat Biroja augstākā līmeņa pārraudzības personālam.

Neoficiāli jūs mums esat to pateicis. Tas ir reģistrēts kā AFLAX. Tātad neoficiāli pret jums nav nekādu pretenziju.

Un trešais: jūsu attiecības ar konkrētu Ņujorkas izmeklētāju nodaļas priekšnieku ir pārāk personīgas.

Direktoram un Silkem šajā tikšanās reizē bija pārrunā jami vēl citi jautājumi. Un kā veicas ar mūsu Omertā operāciju? direktors jautāja. Jārīkojas ļoti uzmanīgi, lai jebkurai mūsu rīcībai būtu juridisks attaisnojums!

Bez šaubām, Silke atbildēja ar bezkaislīgu sejas iz teiksmi. Direktors taču lieliski zina, ka reizēm uz šo to jā piever acis. Mums bija vairāki šķēršļi. Raimonde Aprile atteicās ar mums sadarboties. Bet šis šķērslis, protams, vairs nepastāv.

Misters Aprile ļoti ērti pazuda no ceļa, direktors ironiski teica. Es neapvainošu jūs, jautādams, vai jums par to kaut kas bija iepriekš zināms. Varbūt kaut ko zināja jūsu draugs Portella?

Mēs nezinām, Silke atbildēja. Itālieši nekad neiet uz varas iestādēm. Mums atliek tikai meklēt līķus. Tātad es, kā bijām norunājuši, griezos pie Astorres Violas. Viņš parakstīja dokumentus par informācijas neizpaušanu, taču atteicās sadarboties. Astorre nepiekritīs kopīgiem darīju miem ar Portellu, un viņš nepārdos bankas.

Tātad ko lai mēs darām tālāk? direktors jautāja.

Jūs zināt, cik tas ir svarīgi! Ja izdotos izvirzīt baņķierim apsūdzību pēc RICO likumiem, tad bankas varētu nonākt valdības rokās. Un visi tie desmit miljardi aizietu cīņai pret noziedzību. Tas Birojam būtu vesels apvērsums. Un pēc tam mēs varētu pielikt punktu jūsu sakariem ar Portellu. Viņa derīgā misija ir galā. Kurt, mēs esam ļoti delikātā situācijā.

Par jūsu sadarbību ar Portellu zina tikai mani vietnieki un es pats. Jūs saņemat no viņa atlīdzību un viņš uzskata jūs par sabiedroto. Jūsu dzīve var būt apdraudēta.

Viņš neuzdrošināsies aizskart federālo aģentu, Silke teica. Viņš ir ķerts, bet ne tik ļoti ķerts.

Lai nu kā, Portellam šajā operācijā vajadzēs paiet malā, direktors teica. Kādi ir jūsu plāni?

Tas puisis Astorre Viola nav tāds nevainīgs vientiesis, par kādu visi viņu uzskata, sacīja Silke. Es liku izpētīt viņa pagātni. Tikmēr gribu ieteikt Apriles bērniem, lai tie viņam nepakļaujas. Tomēr man ir bažas, vai varēsim pret viņu tagadējo darbību izmantot RICO likumus ar desmit gadu atpakaļejošu spēku.

Tas ir mūsu galvenā prokurora darbs, direktors at bildēja. Mums tikai jāieliek kāja durvīs, un tūkstošiem advokātu tversies pie likuma atpakaļejošā spēka, vienalga, cik gadu garumā. Mēs noteikti izvilksim kaut ko tādu, ko tiesas varēs atbalstīt.

Runājot par manu slepeno kontu Kaimanu salās, uz kurieni Portella sūta man naudu, Silke teica, man šķiet, jums derētu kaut ko no tā izņemt, lai viņš domātu, ka es to tērēju.

To es nokārtošu, direktors sacīja. Jāteic, ka jūsu Timmona Portella nav skopulis.

Viņš patiešām tic, ka es esmu pārdevies, Silke smai dīdams teica.

Esiet uzmanīgs! direktors brīdināja. Nedodiet vi ņiem iemeslu padarīt jūs par īstu sabiedroto un nozieguma līdzdalībnieku!

Saprotu, Silke sacīja. Un nodomāja: to ir vieglāk pa teikt nekā izdarīt.

Un neuzņemieties nevajadzīgu risku! direktors turpi nāja. Atcerieties, ka Portella ir saistīts ar narkotiku vīriem Dienvidamerikā un Sicīlijā, un tie zeļļi ir neaprēķināmi.

Vai ziņot jums katru dienu mutiski vai rakstiski? Silke jautāja.

Ne vienādi, ne otrādi, direktors atbildēja. Es pilnīgi paļaujos uz jūsu godaprātu. Turklāt negribu melot kādai Kongresa komitejai. Lai kļūtu par vienu no maniem vietnie kiem, jums vajadzēs tikt galā ar iemesliem, kurus minēju. Viņš nogaidoši apklusa.

Silke direktora klātbūtnē neuzdrošinājās pat domāt sa vas patiesās domas, it kā šis vīrs tās varētu izlasīt. Tomēr viņā uzliesmoja dumpība. Pie velna, par ko direktors viņu uzskata par Amerikas pilsoņtiesību apvienību, vai? Un tad vēl visi tie mūžīgie atgādinājumi, ka mafija nav itālieši, musulmani nav teroristi, melnie nav noziedznieku šķira!

Bet kas tad, ellē, izdara visus tos ielu noziegumus? Tomēr Silke tikai rāmi sacīja: Ser, ja vēlaties, lai at kāpjos no amata, es esmu sakrājis pietiekami daudz darba gadu, lai drīkstētu priekšlaikus iet pensijā.

Nē! direktors attrauca. Atbildiet uz manu jautā jumu! Vai varat atkratīties no vecajiem sakariem?

Es esmu iesniedzis Birojam visu ziņotāju vārdus, Silke teica. Runājot par novirzīšanos no likumības tas ir in terpretācijas jautājums. Un draudzība ar vietējiem policijas spēkiem ietilpst FIB sabiedrisko attiecību jomā.

J ū s u darbu raksturo rezultāti, sacīja direktors. Pa mēģināsim vēl vienu gadu. Turpināsim! Krietnu bridi klusējis, viņš nopūtās, tad gandrīz nepacietīgi noprasīja:

Vai, pēc jūsu domām, mums ir pietiekami daudz materiāla par tabakas firmu darboņiem, lai apsūdzētu tos nepatiesu liecību sniegšanā?

Tas ir pavisam vienkārši, Silke atbildēja un nesaprata, kāpēc direktors uzdevis tādu jautājumu. Viņa rīcībā taču bija visa kartotēka.

Bet varbūt viņi izteica savus personīgos uzskatus, di rektors sacīja. Mūsu rīcībā ir aptaujas, kas liecina, ka puse amerikāņu tautas domā tieši tāpat.

Tiesas prāvai tas nav būtiski, Silke atbildēja. Aptauju dalībnieki nesniedza Kongresam nepatiesas liecības. Mums ir ieraksti un iekšējie dokumenti, kas pierāda, ka tabakas firmu vadošās amatpersonas apzināti meloja izmeklēšanas komitejai. Tā bija sazvērestība.

Jums taisnība, direktors nopūzdamies teica. Bet ģenerālprokurors ir vienojies ar viņiem. Nebūs kriminālu apsūdzību, nebūs cietumsodu. Viņi maksās simtiem mil jardu dolāru soda naudu. Tāpēc pielieciet punktu šai iz meklēšanai! Tā nav mūsu rokās.

Ļoti labi, ser, Silke atbildēja. Man vienmēr noderēs papildu cilvēki citiem darbiem.

Tad jums ir veicies, direktors piebilda. Un es jūs iepriecināšu vēlreiz. Runājot par nelegālo tehnoloģiju pār sūtīšanu Ķīnai, tā ir ļoti nopietna lieta.

Tur nav izvēles, Silke sacīja. Šīs firmas apzināti pār kāpa federālo likumu par finansiālu ieguvumu un iedragāja Savienoto Valstu drošību. Tā bija firmu vadoņu sazvēres tība.

Mums ir vajadzīgie pierādījumi pret viņiem, sacīja direktors, bet jūs jau zināt, ka sazvērestība ir visaptveroša parādība. Sazvērestības rīko visi. Bet šī ir vēl viena lieta, ko jūs varat slēgt un ietaupīt darbaspēku.

Silke neticīgi jautāja: Ser, vai jūs gribat teikt, ka ari par to ir noslēgta vienošanās?

Direktors atlaidās dziļāk krēsla atzveltnē un sarauca pieri par Silkes pārdrošo zemtekstu, tomēr nolēma būt iecie tīgs. Silke, jūs esat labākais aģents visā Birojā. Bet jums nav politiķa izjūtas! Tagad uzklausiet mani un nekad to neaizmirstiet: jūs nevarat iesēdināt cietumā sešus miljar dierus! Demokrātiskā valstī tas nav iespējams.

Un ar to viss ir galā? Silke atjautāja.

Naudas sodi būs ļoti bargi, direktors teica. Un tagad pāriesim pie citām lietām, turklāt viena ir ļoti konfiden ciāla. Mēs grasāmies apmainīt vienu federālo ieslodzīto pret mūsu ziņotāju, kas paņemts par ķīlnieku Kolumbijā un bija mums ļoti vērtīgs palīgs cīņā pret narkotiku tirdzniecību. Šī lieta jums ir pazīstama. Direktors runāja par četrus gadus vecu notikumu, kad narkotiku izplatītājs bija sagrābis pie cus ķīlniekus sievieti un četrus bērnus. Viņš tos visus no galināja, turklāt nogalināja arī FIB aģentu. Noziedzniekam bija piespriests mūža ieslodzījums bez tiesībām prasīt ap žēlošanu. Es atceros, ka jūs izmisīgi gribējāt, lai viņam piespriež nāvessodu, direktors teica. Tagad mēs gra sāmies atlaist viņu brīvībā, un es saprotu, ka jūs par to nebūsiet priecīgs. Atcerieties: tas viss ir noslēpums, bet avīzes droši vien to uzraks, un sāksies pamatīga brēka. Jūs un jūsu kantoris nedrīkst izteikt nekādus komentārus. Vai tas ir pilnīgi skaidrs?

Mēs nevienam nedrīkstam ļaut nogalināt mūsu aģen tus un tikt cauri sveikā! iebilda Silke.

Tāda federālā ierēdņa attieksme ir pilnīgi nepieņe mama, direktors teica.

Silke centās neizrādīt sašutumu. Tādā gadījumā bries mas draudēs visiem jūsu aģentiem, viņš teica. Tāds ir ielu likums. Aģentu nogalināja, kad viņš centās izglābt ķīlniekus. Tā bija aukstasinīga slepkavība. Atlaist slepkavu brīvībā nozīmē uzspļaut šī aģenta dzīvei!

Birojs nedrīkst pieļaut atriebības mentalitāti, direk tors teica. Citādi mēs neesam labāki par viņiem. Tagad stāstiet, ko esat noskaidrojis par tiem zinātniekiem, kas devušies emigrācijā!

Tobrīd Silke saprata, ka direktoram vairs nespēj uzticē ties. Neko jaunu, viņš meloja. Silke bija nolēmis, ka no šī brīža vairs nebūs skrūvīte Biroja politisko kompromisu aparātā. Viņš strādās pats uz savu roku.

Nu, tagad jums ir daudz papildu darbaspēka, tāpēc veltiet uzmanību tam! direktors teica. Un, kad būsiet dabūjis lamatās Timmonu Portellu, es gribētu redzēt jūs šeit par vienu no saviem vietniekiem.

Paldies! Silke atbildēja. Bet es esmu nolēmis pēc rēķinu nokārtošanas ar Timmonu Portellu doties pensijā.

' Direktors smagi nopūtās. Padomājiet vēl! Es saprotu, ka jūs satrauc visas šīs vienošanās. Bet atcerieties vienu: Birojam ir ne tikai jāaizsargā sabiedrība pret likumpārkā pējiem, bet ari jāgādā, lai laika gaitā pieaugtu sabiedrības kopējais ieguvums.

To es atceros no skolas laikiem, Silke sacīja. Mērķis attaisno līdzekļus.

Direktors paraustīja plecus. Dažreiz jā. Lai nu kā, par pensijā iešanu vēl padomājiet! Es pielieku jūsu kartītei atzi nības vēstuli. Vienalga, vai iesiet pensijā vai paliksiet darbā, jūs saņemsiet medaļu no Savienoto Valstu prezidenta.

Paldies, ser, Silke teica. Direktors paspieda viņam roku un pavadīja līdz durvīm. Tad viņš uzdeva pēdējo jau tājumu. Kas notika ar to Apriles lietu? Ir pagājuši daudzi mēneši, bet šķiet, ka nekas nav pavirzījies uz priekšu.

Tā ir Ņujorkas Policijas nodaļas lieta, nevis mūsējā, Silke atbildēja. Protams, es tajā ieskatījos. Pagaidām mo tīvs palicis nezināms. Nav nekādu pavedienu. Man šķiet, ka diez vai to izdosies atrisināt.

Tovakar Silke ēda vakariņas kopā ar Bilu Bokstonu.

Labas ziņas, Silke viņam pavēstīja. Tabakas un Ķī nas pārvadājumu lietas ir slēgtas. Ģenerālprokurors izvē lējies finansiālas, nevis kriminālas sankcijas. Tas atbrīvos ' daudz darbaspēka.

Paskat tikai! Bokstons izmeta. Un man vienmēr likās, ka direktors ir godavecis! Taisna ceļa gājējs. Vai viņš atkāpsies no amata?

Ir taisni ceļi, un ir taisni ceļi ar robiņiem gar malām, Silke atbildēja.

Vai vēl kas jauns? Bostons jautāja.

Kad būšu ticis galā ar Portellu, viņš mani iecelšot par vietnieku. Pavisam droši. Bet es esmu nolēmis iet pensijā.

Mjā, Bokstons novilka. Tad aizliec vārdu par mani!

Bezcerīgi. Direktors zina, ka tu lieto rupjus vārdus. Silke iesmējās.

Sūdu būšana! Bokstons nopūtās, tēlodams vilšanos.

Vai varbūt jāsaka: "Nu ir dirsā"?

Nākamajā vakarā Silke mājup no stacijas devās kājām.

Žoržeta un Vanesa bija uz nedēļu aizbraukušas uz Floridu ciemos pie Žoržetas mātes, un Silkem ļoti nepatika braukt ar taksometru. Nonācis uz piebraucamā ceļa, viņš jutās pārsteigts, nedzirdot suņu.rējienus. Viņš tos pasauca, taču atbildes nebija. Acīmredzot tie aizklīduši kaut kur tālāk pa ciematu vai tuvējiem mežiem.

Silke ļoti izjuta ģimenes trūkumu, it sevišķi ēdienreizēs.

Pārāk bieži viņš bija ēdis vakariņas vienatnē vai kopā ar ci tiem aģentiem bezgala daudzās Amerikas pilsētās, vienmēr modri vērodams, vai nedraud briesmas. Viņš pagatavoja sev vienkāršu ēdienu, ko bija iemācījusi sieva, dārzeņi, lapu salāti un neliels steiks. Kafiju Silke nedzēra, bet ielēja sev mazītiņu brendija glāzīti. Pēc vakariņām Silke uzkāpa augšstāvā, lai ieietu dušā, tad piezvanītu sievai un pēc tam līdz aizmigšanai lasītu grāmatu. Viņš labprāt lasīja grāma tas un vienmēr skuma, ja detektīvstāstos FIB darbinieki bija attēloti kā tumsonīgi nelieši. Ko šie stulbie autori vispār sajēdz no viņu darba?

Kad Silke atvēra guļamistabas durvis, viņš tūdaļ sajuta asiņu smaku, un galva sagriezās paniskā, juceklīgā virpulī.

Kā spējš vilnis viņu sagrāba visa mūža slēptās bailes. Gultā gulēja abi vācu aitu suņi. Brūni balto spalvu izrai bināja sarkani plankumi. Kājas suņiem bija sasietas kopā, purni notīti ar marli. Sirdis viņiem bija izgrieztas un uz liktas uz sāniem.

Ar milzīgu piepūli Silke saņēma sevi rokās. Spēja instin kta vadīts, viņš piezvanīja sievai, lai pārliecinātos, ka ar viņu nekas nav noticis. Par notikušo viņš sievai neko nesa cīja. Pēc tam viņš piezvanīja FIB dežurējošajam ierēdnim, lai izsauktu īpašu tiesu medicīnas grupu un sakopšanas brigādi. Jātiek vaļā no visām gultas drēbēm, matrača un paklāja. Vietējai policijai Silke par notikušo neziņoja.

Pēc sešām stundām FIB grupas bija aizbraukušas un Silke uzrakstīja ziņojumu direktoram. Ielējis brendiju parasta lie luma glāzē, viņš mēģināja analizēt stāvokli. Bridi viņš prātoja, vai varētu samelot Žoržetai, sacerēt pasaciņu, ka suņi aizbēguši. Taču vajadzēs izskaidrot, kāpēc pazudis paklājs un gultas piederumi. Turklāt tas nebūtu godīgi pret viņu. Jādod viņai izvēles iespēja. Žoržeta nekad nepiedotu, ja Silke viņai būtu melojis. Vajadzēs izstāstīt patiesību.

Nākamajā dienā Silke vispirms aizlidoja uz Vašingtonu apspriesties ar direktoru un pēc tam devās uz Floridu, kur viņa sieva un meita pavadīja brīvdienas kopā ar sievas ra diem.

Pēc kopīgām ģimenes pusdienām Silke aizveda Zoržetu pastaigāties pa pludmali. Raugoties mirdzoši zilajā ūdenī, viņš izstāstīja sievai par nogalinātajiem suņiem, kā arī to, ka tas ir sens sicīliešu mafijas iebiedēšanas paņēmiens.

Spriežot pēc tā, ko raksta avīzes, tu mafiju šajā zemē esi likvidējis, Žoržeta domīgi teica.

Lielos vilcienos jā, Silke atbildēja. Bet dažas nar kotiku organizācijas vēl ir palikušas, un es diezgan droši nojaušu, kas to izdarīja.

Nabaga suņi! Žoržeta nopūtās. Kā cilvēki spēj būt tik cietsirdīgi? Vai tu esi runājis ar direktoru?

Silke juta uzbangojam aizkaitinājumu par to, ka sievai šajos apstākļos tik ļoti rūp suņi. Direktors piedāvāja man trīs izvēles iespējas, viņš teica. Pirmā: es varu iesniegt atlūgumu un pārcelties uz dzīvi citur. No tā es atteicos.

Otra iespēja: es nododu savu ģimeni FIB aizsardzībā, un jūs pārceļaties uz citu vietu, līdz šī lieta ir pabeigta. Trešais va-riants: jūs paliekat dzīvot turpat, it kā nekas nebūtu noticis.

Mēs norīkotu apsardzes komandu un uzraudzību divdesmit četras stundas diennaktī. Mājā kopā ar tevi dzīvotu kāda no mūsu sieviešu kārtas aģentēm, un jūs ar Vanesu vienmēr pavadītu divi miesassargi. Ap māju visur izvietotu drošības posteņus ar jaunāko signalizācijas aprīkojumu. Ko tu par to domā? Sešu mēnešu laikā tas viss būtu galā.

Tu domā, ka tas ir blefs, Žoržeta teica.

Jā. Viņi neuzdrošināsies aiztikt federālo aģentu vai viņa ģimeni. Tā būtu pašnāvība.

Žoržeta ilgi lūkojās līča rāmajā, zilajā ūdenī. Tad viņa cieši saspieda Silkes plaukstu.

Es palikšu, viņa teica. Man tevis pārāk pietrūktu, un es zinu, ka tu nevari pamest lietu pusceļā. Kāpēc tu esi pārliecināts, ka viss būs galā pēc sešiem mēnešiem?

Vienkārši esmu pārliecināts, Silke atbildēja.

Žoržeta papurināja galvu. Man nepatīk, ka tu esi tik pārliecināts. Lūdzu, nedari neko pārsteidzīgu! Un es gribu no tevis vienu solījumu. Kad šī lieta būs galā, tu aiziesi no FIB. Sāksi pats savu juridisko praksi vai kļūsi par mācīb spēku. Es nevaru dzīvot visu atlikušo mūžu tā kā pašlaik. Viņas vārdi skanēja nopietni un nepielūdzami.

Galvenais, kas iesēdās Silkem atmiņā, bija tas, ka sievai viņa ļoti pietrūktu. Un, tāpat kā neskaitāmas iepriekšējās reizes, viņš neizpratnē domāja, kā tāda sieviete kā Žoržeta var mīlēt tādu vīrieti kā viņš. Tomēr Silke vienmēr bija zinājis, ka reiz viņa izteiks šādu prasību. Viņš nopūtās un teica: Es apsolu!

Kādu laiku viņi turpināja pastaigu pa pludmali, tad ap sēdās neliela, zaļa parka nostūri, kur lapotnes aizsedza tvei cīgo sauli. Spirgta vēsma no līča sabužināja sievas matus, un pēkšņi viņa izskatījās neparasti jauna un laimīga. Silke zināja, ka nekad nelauzīs viņai doto solījumu. Viņš pat lepojās ar to, cik prasmīgi Žoržeta izvilinājusi šo solījumu vispiemērotākajā brīdī tad, kad pati riskēja ar dzīvību, pa likdama blakus vīram. Galu galā kurš gribētu, lai viņu mīl aprobežota sieviete? Tajā pašā laikā Silke zināja, ka Zorzeta justos satriekta un pazemota, ja zinātu viņa slēptās domas. Sievas viltība droši vien bija neapzināta un nevainīga. Bet kādas viņam vispār tiesības par to spriest? Žoržeta nekad nebija pakļāvusi viņu tādiem spriedumiem un nebija pat nojautusi, ka vīra paša viltība nebūt nav tik nevainīga.

6. NODAĻA

Frenkijam un Steisam Sturco piederēja liels sporta preču veikals Losandželosā un māja Santamonikā, kas atradās tikai piecu minūšu gājienā no Malibu līča. Kādreiz katram bija sava ģimene, taču laulības neizdevās, un tagad brāļi dzīvoja kopā.

Draugiem viņi nekad nestāstīja, ka ir dvīņi, un pēc iz skata nevarēja pat uzminēt, ka viņi ir brāļi, vienīgā līdzība bija abu bezbēdīgā pašpaļāvība un neikdienišķā sportiskā veiklība. Frenkijam piemita vairāk pievilcības un tempera menta. Steiss bija rāmāks, pat mazliet flegmātisks, tomēr abi vienlīdz izraisīja simpātijas ar savu draudzīgo dabu.

Viņi bija dalībnieki vienā no lielajiem, izsmalcinātajiem sporta klubiem, kādu Losandželosā bija ne mazums, klu bā, kura trenažieru zālē uz liela sienas ekrāna katrs varēja vienlaikus noskatīties pats savās aktivitātēs. Klubam bija savs basketbola laukums, peldbaseins un pat boksa rings.

Kluba treneri un darbinieki bija izskatīgi, labi noauguši vīrieši un glītas sievietes ar maigu ādas krāsu. Brāļi izman toja sporta klubu gan fiziskam treniņam, gan tādēļ, lai sa tiktu sievietes, kas nāca uz šejieni sportot. Tādiem vīriešiem kā viņi šis bija teicams medību lauks, jo tur apgrozījās ce rību pilnas aktrises, kas pūlējās saglabāt glītu augumu, un garlaicības mocītas, novārtā pamestas kino dižvīru sievas.

Tomēr vislabāk Frenkijam un Steisam patika spēlēt bas ketbolu. Uz klubu nāca labi spēlētāji reiz pat tur ieradās kāds rezervists no Losandželosas Lakers komandas. Frenkijs un Steiss bija spēlējuši pret viņu un pārliecinājušies, ka spēj turēties godam. Tādi brīži atsauca patīkamas atmiņas par laikiem, kad viņi bija vidusskolas sporta zvaigznes. Tomēr brāļi neloloja ilūzijas, ka viņiem tikpat labi veiktos īstās sacensībās. Viņi bija ielikuši spēlē visus spēkus, bet Lakers puisis tikai patīkami izklaidējies.

Sporta kluba veselīgā uztura restorānā brāļi iepazinās un sadraudzējās ar sieviešu kārtas trenerēm, sporta kluba dalībniecēm un pat ar dažu labu slavenību. Viņi tur allaž teicami pavadīja laiku, tomēr klubs bija tikai neliela daļa no abu dzīves. Frenkijs strādāja vietējā pamatskolā par bas ketbola treneri un veica šo darbu ar lielu nopietnību. Viņš vienmēr cerēja atklāt kādu topošu zvaigzni, un no viņa staroja skarbs draudzīgums, ar ko viņš iemantoja bērnu mīlestību. Frenkijam bija savi iecienīti trenera taktikas pa ņēmieni. Lieciet vērā, viņš mēdza teikt, ja jums ir par divdesmit punktiem mazāk un šī ir spēles pēdējā ceturt daļa, tad saņemieties un izcīniet pirmos desmit punktus!

Tad viss ir, kā vajag, un jums ir iespēja uzvarēt. Galvenais savaldība un pašpaļāvība. Tu vienmēr vari uzvarēt. Tev pie trūkst desmit punktu, pēc tam pieci punkti, un pēc tam ir neizšķirts. Un tad tu ej uzbrukumā!

Protams, tas nekad nelīdzēja. Bērni nebija nedz tik fiziski attīstīti, nedz tik psihiski nobrieduši. Tie bija tikai bērni. Tomēr Frenkijs zināja, ka patiesi spējīgie šo mācību atce rēsies un tā viņiem palīdzēs vēlāk.

Steiss galveno uzmanību veltīja veikala vadīšanai un pie ņēma galīgos lēmumus par to, kādām pasūtījuma slepkavī bām viņi piekritīs. Jābūt minimālam riskam un maksimālai cenai. Steiss uzskatīja, ka iespējamības ir rūpīgi jāapsver un jāsamēro, un viņam bija pesimistiskāks skatījums. Brāļus spēcīgi vienoja tas, ka viņiem reti gadījās domstarpības. Abiem bija vienāda gaume un gandrīz visur līdzvērtīgas fiziskās spējas. Reizēm viņi izmēģināja spēkus viens pret otru boksa ringā vai arī sacentās viens pret vienu basket bola laukumā.

Tagad brāļiem Sturco bija četrdesmit trīs gadi un viņi bija apmierināti ar dzīvi, kaut arī palaikam pārrunāja iespē jamību vēlreiz apprecēties un dzīvot ģimenes dzīvi. Frenkija mīļākā dzīvoja Sanfrancisko, un Steisa draudzene bija nakts kluba dejotāja Lasvegasā. Ne viena, ne otra neizrādīja vē lēšanos precēties, un brāļi juta, ka vienkārši velk laiku, cerēdami, ka reiz gadīsies kaut kas piemērotāks. Tā kā abi bija patīkami un sirsnīgi, viņi viegli ieguva draugus un dzīvoja aktīvu sabiedrisko dzīvi. Tomēr pirmo gadu pēc dona nogalināšanas viņi centās būt diezgan pie sardzīgi. Tādu cilvēku kā donu nevar nogalināt, nepakļaujot sevi zināmām briesmām. Novembrī Steiss, kā norunāts, piezvanīja Hesko, lai vie notos par atalgojuma otras daļas atlikušo piecsimt tūk stoš dolāru saņemšanu. Saruna bija īsa, un klausītājam no malas tā šķistu gandrīz nesaprotama.

Sveiks! Steiss teica. Mēs būsim klāt apmēram pēc mēneša. Vai viss kārtībā?

Hesko izklausījās iepriecināts, viņu dzirdot. Viss pa pirmo, viņš teica. Pilnīgā kārtībā. Vai vari precīzāk pa teikt laiku? Negribētos, lai jūs ierastos tad, kad esmu iz braucis no pilsētas.

Steiss pasmējās un nevērīgi atteica: Mēs tevi atradī sim. Norunāts? Tātad pēc mēneša! Pēc tam viņš nolika klausuli.

Naudas saņemšana šādā darījumā vienmēr ietvēra zi nāmu risku. Dažkārt cilvēkiem ļoti negribas maksāt par to, kas jau izdarīts. Tā mēdz gadīties jebkurā biznesā. Un dažus palaikam pārņem lielummānija. Viņi iedomājas, ka nav sliktāki par profesionāļiem. Darījumos ar Hesko risks bija minimāls viņš starpnieka lomu vienmēr bija veicis nevainojami. Tomēr dona gadījums bija sevišķs tāpat kā naudas summa. Tāpēc brāļi nevēlējās, lai Hesko zinātu visus viņu plānus.

Pagājušā gada laikā brāļi bija nodarbojušies ar tenisu, taču šis sporta veids viņiem nebija padevies. Tik spējīgiem sportistiem kā brāļi Sturco bija grūti samierināties ar ne veiksmi, par spīti skaidrojumiem, ka teniss ir sports, kurā sitieni jāapgūst jau agri, trenera vadībā, un ka daudz kas te ir atkarīgs no zināmas kustību mehānikas tāpat kā sveš valodu apguvē. Tāpēc viņi bija. norunājuši pavadīt trīs ne dēļas tenisa rančo Skotsdeilā, Arizonas štatā, apgūstot pa matkursu. No turienes bija paredzēts braukt uz Ņujorku, lai tiktos ar Hesko. Protams,* šo trīs nedēlu laikā vini varēs pavadīt vairākus vakarus Lasvegasā, kas atradās nepilnas stundas lidojuma attālumā no Skotsdeilas.

Tenisa rančo bija izcili iekārtots. Frenkijam un Steisam ierādīja atsevišķu ķieģeļu mājiņu, kurā bija divas guļamis tabas ar kondicionētu gaisu, indiāņu motīviem rotāta ēda mistaba, dzīvojamā istaba ar balkonu un neliela virtuve.

No logiem pavērās lielisks skats uz kalniem. Turpat bija arī iebūvēts bārs, liels ledusskapis un milzīgs televizors.

Taču paredzamās trīs nedēļas sākās ar nepatīkamām iz jūtām. Viens no instruktoriem pārbaudīja Frenkija pacie tību. Frenkijs iesācēju grupā ātri kļuva par labāko, un viņš īpaši lepojās ar savu servi, kas bija pilnīgi netradicionāla un neapvaldīta. Taču šķita, ka instruktoru Lesliju šī serve nez kāpēc kaitina.

Kādu rītu Frenkijs aizsita bumbiņu pretiniekam, kas ne paguva līdz tai tikt, un lepni sacīja Leslijam: Eiss, vai ne?

Nē! Leslijs vēsi atbildēja. Tu uzkāpi uz serves lī nijas. Kājas pirksts bija tai pāri. Mēģini vēlreiz un servē, kā pienākas! Ar tavu servi bumba biežāk aizies autā nekā trāpīs laukumā.

Frenkijs ātri un precīzi izdarīja vēl vienu servi. Nu, bija taču eiss?

Tu uzkāpi uz līnijas, Leslijs lēni atkārtoja. Un tāda serve nekam neder. Dabū to bumbu iekšā! Kā iesācējs tu spēlē gluži ciešami. Pārspēlējam!

Frenkijs jutās saniknots, tomēr savaldījās. Noliec man pretī kādu, kas nav iesācējs! viņš teica. Redzēsim, kā tad man veiksies! Brīdi klusējis, viņš piebilda: Varbūt mēģināsi pats?

Leslijs palūkojās uz viņu ar acīmredzamu nepatiku. Es nesacenšos ar iesācējiem, viņš teica. Tad, pamājis jaunai, gadus trīsdesmit vecai sievietei, viņš aicināja: Rozij, sa spēlē ar misteru Sturco vienu setu!

Meitene nupat bija ienākusi laukumā. Viņai bija skaisti iedegušas kājas un virs tām balti šorti un sārts krekls ar tenisa rančo emblēmu. Viņas mati bija sasieti zirgastē un glītajā sejā jautās nebēdnīga izteiksme.

Jums jādod man handikaps, Frenks teica ar atbru ņojošu smaidu. Jūs pārāk labi izskatāties! Vai esat in struktore?

Nē, Rozija atbildēja. Atbraucu šurp, lai pamācītos serves. Leslijs tām ir vislabākais treneris.

Dod viņam handikapu! sacīja Leslijs. Viņš ir krietni zemākā līmenī par tevi.

Frenkijs aši teica: Un kā būtu ar diviem geimiem priekšā katrā četru geimu setā? Viņš jutās gatavs nolaist zemāk. Rozija veltīja viņam ašu, valdzinošu smaidu. Nē, viņa atbildēja, tas jums neko nepalīdzētu. Jums vajadzētu prasīt divus punktus katrā geimā. Tas dotu kādu cerību.

Un, ja tiekam līdz "vienādi", tad man jāuzvar ar četri, nevis ar divi. Frenkijs paspieda Rozijai roku. Aiziet! viņš teica. Abi stāvēja tuvu blakus, un Frenkijs juta viņas ķermeņa smaržu. Rozija čukstus jautāja: Vai gribat, lai es simulēju zaudē jumu?

Frenkijā uzviļņoja pacilātība. Nē! viņš atbildēja. Ar tādu handikapu jūs mani nevarat sasist!

Viņi sāka spēlēt, un Leslijs skatījās, taču neaizrādīja uz kļūdām. Pirmajos divos geimos Frenkijs uzvarēja, bet pēc tam Rozija panāca lūzumu. Viņas sitieni pa atlecošajām bumbiņām bija nevainojami, un Frenkija serve nesagādāja viņai nekādas problēmas. Viņa vienmēr atradās tur, kur lidoja Frenkija bumbiņa, un, kaut gan viņš vairākas reizes tika līdz "vienādi", Rozija sasita viņu ar 6:2.

Ei, jūs esat ļoti labs iesācējs! Rozija teica. Bet droši vien sākāt spēlēt tenisu ne agrāk kā divdesmit gadu ve cumā, vai ne?

Tā ir. Frenkijs sāka ienīst vārdu "iesācējs".

Sitieni un serves ir jāapgūst bērnībā, Rozija pie bilda.

Vai tiešām? Frenks ķircinoši atjautāja. Bet es jūs uzvarēšu, pirms būsim aizbraukuši no šejienes! Rozija zobgalīgi pasmaidīja. Viņas mute tik mazai sejai bija neparasti liela un izteiksmīga. Kāpēc ne, viņa at trauca, ja jums tā būs pati veiksmīgākā mūža diena, tad man pati neveiksmīgākā! Frenkijs iesmējās.

Pienāca Steiss, un viņi iepazinās. Vai negribat šova kar piebiedroties mums vakariņās? viņš vaicāja. Frenks jūs neaicinās, jo jūs viņu sasitāt, bet atnākt jau viņš at nāks.

Nav taisnība, Rozija atbildēja. Viņš nupat gribēja mani aicināt. Kā būtu pulksten astoņos? Lieliski! Steiss atsaucās un viegli iesita Frenkijam ar raketi.

Es būšu, sacīja Frenkijs.

Viņi ēda vakariņas rančo restorānā, plašā zālē ar velvē tiem griestiem un stikla sienām, kas pavēra skatu uz tuk snesi un kalniem. Kā Frenkijs vēlāk sacīja Steisam, Rozija bija īsts atradums. Viņa flirtēja ar abiem brāļiem, daudz runāja par sportu un labi to pārzināja gan vēsturi, gan tagadni, ievērojamos čempionātus, ievērojamos spēlētājus, ievērojamos brīžus. Turklāt viņa bija laba klausītāja, un tas izraisīja sarunu biedros vēlmi runāt. Frenkijs pat pastāstīja Rozijai, ka ir pamatskolas bērnu treneris un ka viņa veikals nodrošina tiem vislabāko aprīkojumu, un Rozija jūsmīgi iesaucās: Ai, tas ir lieliski, tas ir vienkārši lieliski! Pēc tam brāļi padižojās, ka jaunībā bijuši vidusskolas basketbola zvaigznes.

Rozijai turklāt bija laba ēstgriba, un brāļi tādu īpašību sievietē vērtēja atzinīgi. Viņa ēda nesteidzīgi, ar izsmalcinā tām kustībām, un, stāstot par sevi, viņai piemita paradums noliekt galvu un tādā kā mākslotā kautrībā piešķiebt to uz sāniem. Rozija mācījās Ņujorkas Universitātē, lai iegūtu psiholoģijas doktores grādu. Viņa nāca no samērā turīgas ģimenes un jau bija apceļojusi Eiropu. Vidusskolā viņa bija tenisa zvaigzne. Taču visu to Rozija stāstīja ar tādu kā no sodījuma pieskaņu balsī, kas brāļiem izklausījās apburoša, un runādama viņa ik pa brīdim pieskārās to rokām, lai saglabātu kontaktu.

Es joprojām nezinu, ko darīšu, kad būšu beigusi univer sitāti, Rozija teica. Lai kādas ir manas teorētiskās zinā šanas, reālajā dzīvē es neprotu vērtēt cilvēkus. Piemēram, jūs abus. Jūs man stāstāt par savu pagātni, jūs esat divi apburoši velni, bet man nav ne jausmas, kādi ir jūsu dzi ļākie motīvi.

Par to nebēdā! sacīja Steiss. Svarīgs ir tas,, ko tu redzi.

Man nejautā! teica Frenks. Šajā brīdī visa mana dzīve ir vērsta uz to, kā sasist tevi tenisā. Pēc vakariņām abi brāļi pavadīja Roziju pa sarkano māla taku līdz viņas mājiņai. Rozija abus aši noskūpstīja uz vaiga, un tad Steiss un Frenkijs palika divatā, tuksnesīgā vakara gaisa apņemti. Pēdējā atmiņu aina, ko viņi paņēma līdzi, bija Rozijas nebēdnīgā, mēnessgaismas apmirdzētā seja.

Es teiktu, ka viņa ir vienreizēja! Steiss teica.

Vēl labāka, piemetināja Frenks.

*

Atlikušajās divās nedēļās, ko Rozija pavadīja rančo, viņa cieši sadraudzējās ar brāļiem Sturco. Vēlu pēcpusdienā pēc tenisa spēles visi kopā devās spēlēt golfu. Rozija spēlēja labi, tomēr ne tik prasmīgi kā abi brāļi. Viņu raidītās bum bas lidoja tālu, un viņiem bija dzelzs nervi, spēlējot zemā zāliena joslā pie bedrītes. Kāds pusmūža vīrietis no tenisa rančo nāca viņiem līdzi uz golfa laukumu, lai sarunātu spēli četratā, un katrā ziņā gribēja spēlēt pārī ar Roziju un solīt desmit dolārus par bedrīti, bet, kaut gan viņš spēlēja labi, tomēr zaudēja. Pēc atgriešanās tenisa rančo viņš centās pie biedroties trijotnei vakariņās. Abiem brāļiem par sajūsmu

Rozija viņu atsēdināja. Es cenšos piedabūt vienu no šiem zēniem izteikt man bildinājumu! viņa paskaidroja.

Pirmās nedēļas beigās Steiss pamanījās iedabūt Roziju gultā. Frenkijs tovakar bija aizbraucis uz Lasvegasu spēlēt azartspēles, lai dotu Steisam iespēju netraucēti rīkoties.

Kad viņš pusnaktī atgriezās, Steisa istabā nebija. Nākamajā rītā, kad brālis pārradās, Frenkijs noprasīja: Nu, kāda viņ» a ir?

Pa pirmo! Steiss atbildēja.

Vai tev ir kas pretī, ja es arī pamēģināšu? Frenkijs jautāja.

Šī bija neparasta situācija. Viņi nekad nebija dalījuši vienu sievieti: šī bija viena no retajām jomām, kur abu gaumes atšķīrās. Steiss bridi padomāja. Rozija bija teicami piemē rota viņiem abiem. Taču draudzība trijatā nevarēs turpinā ties, ja Steiss gulēs ar Roziju, bet Frenkijs ne. Protams, Frenkijs varētu ievest šajā apvienībā pats savu meiteni, bet tas, ticamākais, visu sabojātu.

Lai notiek! Steiss atbildēja.

Tā nu nākamajā vakarā Steiss devās uz Lasvegasu, bet Frenkijs izmēģināja veiksmi, tuvodamies Rozijai. Tas nesa gādāja nekādas grūtības, un Rozija gultā bija lieliska ne kādu izsmalcinātu pārmērību, tikai veselīgas rotaļas un sekss. Viņa nepavisam nejutās neērti par radušos situā ciju. Tomēr nākamajā rītā, kad visi trijatā ēda brokastis, Fren kijs un Steiss īsti nesaprata, kā izturēties. Viņu uzvedība bija pārāk samāksloti pieklājīga. Gandrīz vai godbijīga. Tri jotnes teicamā saskaņa bija zudusi. Rozija notiesāja olas ar šķiņķi un grauzdiņu, tad atlaidās atzveltnē un uzjautrināta vaicāja: Vai jūs, abi zēni, grasāties man sarežģīt dzīvi? Es biju domājusi, ka mēs esam draugi! Steiss vaļsirdīgi teica: Lieta vienkārši tāda, ka mēs abi esam traki tevis dēļ un īsti nezinām, kā ar to tikt galā!

Rozija pasmiedamās atbildēja: Es pati tikšu ar to galā. Man ļoti patīkat jūs abi. Mēs lieliski pavadām laiku. Mēs nedomājam precēties un pēc tam, kad aizbrauksim no še jienes, droši vien nekad vairs neredzēsimies. Es atgriezī šos Ņujorkā, un jūs abi brauksiet atpakaļ uz Losandželosu.

Tāpēc nebojāsim tagad sev prieku, ja vien kāds no jums nav no dabas slimīgi greizsirdīgs. Tādā gadījumā mums no seksa būs vienkārši jāatsakās. Piepeši abi brāļi jutās pavisam brīvi. Ko vēl ne! at trauca Steiss.

Mēs neesam greizsirdīgi, un es esmu apņēmies vismaz vienu reizi uzvarēt tevi tenisā, pirms mēs aizbraucam no šejienes, piebilda Frenkijs

Tu neproti atsist, Rozija pārliecināti noteica, tomēr pasniedzās un saspieda abiem plaukstas.

Nokārtosim to šodien pat! Frenkijs teica. Rozija kautri piešķieba galvu. Es tev došu trīs punktus par katru geimu, viņa teica. Un, ja tu zaudēsi, tev būs jābeidz zīmēties ar savu vīrieša pārākumu!

Es likšu simt dolāru uz Roziju, sacīja Steiss.

Frenkijs veltīja abiem velnišķu smaidu. Viņš nekādi ne pieļaus, lai Rozija viņu uzvarētu ar trīs punktu handikapu!

Viņš sacīja Steisam: Liec piecus simtus! Rozijas sejā parādījās nerātns smaids. Un, ja es uz varēšu, tad šonakt eju pie Steisa.

Abi brāļi skaļi iesmējās. Viņiem bija patīkami redzēt, ka

Rozija nepavisam nav nevainojama būtne, ka viņai ir savs indes dzelonītis.

Tenisa laukumā Frenkiju nekas nespēja glābt ne viņa grieztā serve, ne akrobātiskie atsitieni. Rozija izmantoja top spin sitienu, ko nekad iepriekš nebija lietojusi, un Frenkiju tas pilnīgi izsita no sliedēm. Rozija pieveica viņu ar 6 pret 0.

Kad sets bija galā, Rozija noskūpstīja Frenkiju uz vaiga un pačukstēja: Nākamnakt es tev to atdarīšu! Pēc kopīgām vakariņām viņa, kā solīts, devās gulēt ar Steisu. Atlikušo nedēļas daļu brāļi regulāri mainījās lomām.

Kad Rozija devās projām, Steiss un Frenkijs aizveda viņu uz lidostu. Ja kādreiz būsiet Ņujorkā, neaizmirstiet pie zvanīt! viņa piekodināja. Brāļi jau iepriekš bija teikuši Rozijai: ja viņa kādreiz atbrauc uz Losandželosu, jebkurā laikā var apmesties pie viņiem. Tad Rozija sagādāja pār steigumu. Viņa izvilka divas mazas paciņas dāvanu iesaiņo jumā. Dāvaniņas, gaiši smaidīdama, Rozija pavēstīja.

Brāļi atvēra kastītes un katrā ieraudzīja navaho indiāņu gredzenu ar zilu akmeni. Lai jūs mani atcerētos! Vēlāk, kad Steiss un Frenkijs staigāja pa pilsētas veika liem, viņi pārliecinājās, ka tādi gredzeni maksā trīssimt dolāru.

Varēja taču nopirkt mums katram pa kaklasaitei vai kādu no tām ērmīgajām kovboju jostām par piecdesmit dolāriem! Frenkijs teica. Abi jutās bezgala apmierināti.

Viņiem vēl bija atlikusi viena nedēļa, ko pavadīt rančo, taču tenisu spēlēt vairs negribējās. Viņi spēlēja golfu un vakaros lidoja uz Lasvegasu. Taču tur abi cieši ievēroja savu sākotnēji pieņemto likumu nepalikt pa nakti. Tā varēja iedzīvoties pamatīgā zaudējumā ciest smagu neveiksmi agrajās stundās pēc pusnakts, kad enerģija apsīkusi un ve selais saprāts vairs nedarbojas ar pilnu jaudu.

Vakariņās viņi runāja par Roziju. Ne viens, ne otrs ne teica neviena slikta vārda, tomēr sirds dziļumos abi vērtēja viņu zemāk tāpēc, ka Rozija gulējusi ar abiem.

Viņai tas patiešām patika, Frenkijs teica. Viņa pēc tam nekad nekļuva ērcīga vai drūma.

Jā, Steiss piekrita. Viņa bija īpaša. Mums laikam palaimējās atrast īsto skuķi.

Bet viņas vienmēr mainās, piebilda Frenkijs.

Kad aizbrauksim uz Ņujorku, vai zvanīsim viņai? Steiss jautāja.

Es jā, Frenkijs atbildēja.

*

Nedēļu pēc aizbraukšanas no Skotsdeilas brāļi apme tās Manhetenā, Sherry-Netherland viesnīcā. Nākamajā rītā viņi noīrēja automašīnu un devās uz Džona Hesko māju Longailendā. Nogriezdamies uz piebraucamā ceļa, viņi ierau dzīja Hesko, kas tīrīja no basketbola laukuma plānu sniega kārtiņu. Viņš sveicinādams pacēla roku, tad pamāja brā ļiem, lai tie iebrauc garāžā pie mājas. Paša Hesko mašīna stāvēja ārpusē. Frenkijs izlēca no mašīnas, pirms Steiss bija iebraucis pa garāžas durvīm, it kā tāpēc, lai sarokotos ar Hesko, bet īstenībā ar nolūku atrasties viņam tuvu blakus, ja gadījumā notiktu kaut kas neparedzēts.

Hesko atslēdza mājas durvis un ieveda viņus iekšā.

Viss ir sagatavots, viņš teica. Iedams pa priekšu, viņš uzveda atnācējus pa kāpnēm uz guļamistabu, kurā stāvēja milzīgs čemodāns, un to atslēdza. Čemodānā bija naudaszīmju kaudzes, ar gumijas lentēm satītas sešcollu biezuma pakās, un salocīta ādas soma gandrīz čemodāna lielumā. Steiss izbēra naudas paciņas gultā. Pēc tam brāļi pāršķirstīja katru sainīti, lai pārliecinātos, ka tajos ir tikai simtnieki un nav nekādu viltojumu. Naudaszīmes viņi pār-skaitīja tikai vienā pakā un pareizināja tās ar simtu. Pēc tam viņi sakrāva naudu ādas somā. Kad tas bija padarīts, abi paskatījās uz Hesko. Namatēvs smaidīja. Iedzeriet tasi kafijas, pirms dodaties ceļāl viņš aicināja. Varbūt gribat pačurāt vai vēl kaut ko.

Paldies! Steiss atbildēja. Vai ir kas tāds, ko mums vajadzētu zināt? Kādas grūtības?

It nekādu, sacīja Hesko. Viss ir labākajā kārtībā. Tikai pārāk nezīmējieties ar naudu!

Tā mums būs vecumdienām, Frenkijs teica, un abi brāļi iesmējās.

Kā ir ar visiem viņa draugiem? Steiss apvaicājās.

Mirušajiem nav draugu, Hesko atbildēja.

Un bērni? Frenkijs taujāja. Vai tie nemēģināja celt troksni?

Bērni tika audzināti par krietniem pilsoņiem, Hesko teica. Viņi nav sicīlieši. Ļoti veiksmīgi strādā savās profe sijās. Uzticas likumam. Un viņiem ir laimējies palikt ārpus aizdomās turamo saraksta.

Dvīņi iesmējās, un Hesko pasmaidīja. Tas bija izdevies joks.

-Jāteic, ka es esmu ļoti pārsteigts, sacīja Steiss. Tāds izcils vīrs, un tik maz trokšņa!

Nu jau pagājis gads, un nav bijis neviena pīkstiena, Hesko atteica.

Brāļi izdzēra kafiju un atsveicinādamies paspieda Hesko roku. Turieties formā! Hesko novēlēja. Var gadīties, ka es jums piezvanu vēl kādreiz.

Nu protams! Frenkijs attrauca.

Atgriezušies pilsētā, brāļi noglabāja naudu drošas apsar dzes vērtslietu seifa nodalījumā. Patiesībā divos nodalīju mos. Viņi nepaņēma pat niecīgu daļu tuvākajiem tēriņiem.

Pēc tam abi atgriezās viesnīcā un piezvanīja Rozijai.

Rozija izklausījās pārsteigta un iepriecināta, ka viņi piezvanījuši tik drīz. Viņas balsī skanēja dedzība, un viņa aicināja brāļus tūlīt pie sevis uz dzīvokli. Viņa tiem parādī šot Ņujorku, tā būšot dāvana par brīvu. Tā nu tovakar abi brāļi ieradās Rozijas dzīvoklī, kur pieņēma viņas piedāvātās dzēriena glāzes, un pēc tam visi trijatā devās vakariņās un uz teātri.

Rozija aizveda viņus uz Le Cirque , kas, pēc viņas domām, bija labākais restorāns Ņujorkā. Ēdiens bija lielisks, un pēc Frenkija lūguma viņam pagatavoja spageti, kaut ari kartē tāda ēdiena nebija, un tie viņam garšoja labāk nekā jeb kur citur. Dvīņi jutās pārsteigti, ka izsmalcinātā restorānā var pasūtīt ēdienu, kas viņiem tik ļoti garšo. Turklāt viņi ievēroja, ka galvenais viesmīlis izturas pret Roziju ar se višķu uzmanību, un tas viņos izraisīja bijīgu cieņu. Trijotne, kā vienmēr, teicami pavadīja laiku, un Rozija skubināja abus stāstīt par sevi. Viņa izskatījās sevišķi skaista. Šī bija pirmā reize, kad brāļi redzēja viņu ģērbušos vakartērpā.

Kafiju dzerot, brāļi pasniedza Rozijai savu dāvanu. To viņi šopēcpusdien bija nopirkuši Tiffany's veikalā un iesaiņojuši sarkanbrūnā samta kārbiņā. Tā bija maksājusi piecus tūkstošus dolāru vienkārša zelta ķēdīte ar dimantiem rotātu balta platīna medaljonu.

No manis un Steisa, Frenkijs teica. Mēs to sagā dājām kopā.

Rozija izskatījās mēma no pārsteiguma. Viņas acīs pa rādījās valgans mirdzums. Uzlikusi ķēdīti kaklā, viņa ļāva medaljonam noslīgt uz krūtīm. Pēc tam, pārliekusies pāri galdam, viņa abus pēc kārtas noskūpstīja. Tas bija vien kāršs, sirsnīgs skūpsts uz lūpām un garšoja pēc medus.

Brāļi kādreiz bija Rozijai teikuši, ka nekad nav redzējuši Brodveja mūziklu, tāpēc nākamajā vakarā viņa tos aizveda uz izrādi Ies Miserables . Rozija bija apgalvojusi, ka viņiem tā ļoti patikšot. Brāļiem izrāde patika, taču ar zināmiem iebildumiem. Vēlāk, kad viņi bija atgriezušies Rozijas dzī voklī, Frenkijs teica: Es nevaru ticēt, ka viņš nenogalināja to kruķi Žavēru, kad radās iespēja to izdarīt.

Tas taču ir mūzikls! Steiss iebilda. Mūziklā nav jāmeklē jēga pat tad, ja tā ir filma. Tas nav mūzikla mērķis.

Tomēr Rozija nepiekrita. Tas liecina, ka Žans Valžans patiešām ir kļuvis par krietnu cilvēku, viņa teica. Tas ir stāsts par grēku izpirkumu. Par cilvēku, kas grēko, zog un pēc tam atrod saskaņu ar sabiedrību.

Tāda doma sakaitināja pat Steisu. Paga, paga! viņš teica. Tas vīrs sāka dzīvi kā zaglis. Un, kas ir zaglis, tas paliek zaglis! Vai ne, Frenkij?

Tagad bija Rozijas kārta aizsvilties. Ko jūs abi vispār varat zināt par tādu cilvēku kā Žans Valžans?

Viņas degsme brāļus pieklusināja. Rozija atkal pasmai dīja savu labsirdīgo smaidu. Kurš no jums šonakt paliks pie manis? viņa noprasīja.

Brīdi gaidījusi atbildi, Rozija beidzot teica: Trijatā es to nedaru. Vai nu viens, vai otrs!

Kuru no mums tu šoreiz gribi? Frenkijs jautāja.

Tikai nesāc! Rozija brīdināja. Citādi mūsu attiecības kļūs skaistas kā kino. Bez drātēšanās. Un to es nevarētu ciest. To viņa teica ar smaidu, mīkstinādama vārdu skar bumu. Es mīlu jūs abus!

Es šovakar iešu mājās, Frenkijs teica. Viņš gribēja Ilikt Rozijai saprast, ka nav viņas dēļ zaudējis galvu.

Rozija atvadīdamās noskūpstīja Frenkiju un pavadīja viņu līdz durvīm. Nākamajā naktī es parādīšu klasi! viņa pačukstēja.

Viņi pavadīja kopā gandrīz nedēļu. Dienā Rozijai vaja dzēja strādāt pie disertācijas, bet vakarus viņa veltīja brā ļiem.

Kādu vakaru dvīņi aizveda Roziju uz Medisonskvēru, kur Ņujorkas Knicks spēlēja ar atbraucēju Lakers komandu, un jutās iepriecināti, ka viņa spēj novērtēt visas smalkākās spēles nianses. Pēc tam visi kopā aizgāja uz greznu deli katešu restorānu, un Rozija pastāstīja, ka nākamajā dienā, tieši dienu pirms Ziemassvētku vakara, viņai uz nedēļu jā dodas projām no Ņujorkas. Brāļi domāja, ka Rozija plāno pavadīt Ziemassvētkus kopā ar savu ģimeni. Taču tagad viņi ievēroja, ka pirmo reizi kopš viņu iepazīšanās Rozija izskatās nomākta.

Nē, es pavadīšu Ziemassvētkus vienatnē, kādā mājā štata ziemeļos, tā pieder manai ģimenei. Gribēju aizbēgt no visas šīs uzpūstās Ziemassvētku kņadas, lai pamācītos un pakavētos domās par savu dzīvi.

Nu tad atcel šo plānu, un pavadīsim Ziemassvētkus kopā! Frenkijs ierosināja. Mēs varam pārcelt lidojumu uz Losandželosu uz vēlāku dienu.

Nevaru, Rozija atbildēja. Man jāmācās, un tur ir vispiemērotākā vieta, kur es varu to darīt.

Viena pati? Steiss jautāja.

Rozija nokāra galvu. Tāda muļķīte nu es reiz esmu, viņa noteica.

Vai mēs ari nevarētu uz pāris dienām aizbraukt turp? jautāja Frenkijs. Nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem do simies projām.

Mjā, Steiss piekrītoši novilka. Nebūtu slikti kādu brīdi pakavēties mierā un klusumā.

Rozijas seja iemirdzējās. Jūs tiešām to gribētu? viņa priecīgi pārjautāja. Tas ir lieliski! Ziemassvētkos mēs varētu aizbraukt paslēpot. Pusstundas braucienā no mājas ir slēpotāju mītne. Un es pagatavošu Ziemassvētku pusdienas! -

Viņa bridi apklusa, tad nepārliecinoši teica: Tikai apso liet, ka pēc Ziemassvētkiem jūs brauksiet projām, jo man patiešām ir jāstrādā!

Mums jābūt Losandželosā, Steiss atbildēja. Uzņē mums prasa darbu.

Ai, kā es jūs mīlu, zēni! Rozija izsaucās.

Mēs ar Frenkiju šo to pārrunājām, Steiss nevērīgi teica. Tu zini, ka mēs nekad neesam bijuši Eiropā, tāpēc prātojām, vai šovasar, pēc tam kad tu būsi beigusi skolu, mēs nevarētu aizbraukt turp visi trīs. Tu būtu mūsu gide.

Viss augstākajā līmenī. Pāris nedēļu. Ja tu brauktu kopā ar mums, mēs kolosāli pavadītu laiku!

Jā, Frenkijs apstiprināja. Bez tevis mēs nevaram braukt. Visi iesmējās.

Tā ir brīnišķīga doma! Rozija teica. Es jums izrā dīšu Londonu, Parīzi un Romu! Un Venēciju jūs vienkārši dievināsiet. Varbūt nemaz vairs negribēsiet braukt projām.

Jā, bet vasara, zēni, vēl ir tik briesmīgi tālu! Skaidrs, ka tad jūs jau medīsiet citas sievietes.

Mēs gribam tevi, Frenkijs gandrīz dusmīgi sacīja.

Kad piezvanīsiet, es būšu gatava, Rozija apsolīja.

23. decembra rītā Rozija piebrauca pie viesnīcas, lai pa ņemtu mašīnā abus brāļus. Viņa brauca ar lielu kadiljaku, kura bagāžniekā jau gulēja viņas lielie čemodāni un vai rākas koši iesaiņotas dāvanas, bet tomēr vēl atradās vieta pāris mazākām somām.

Steiss apsēdās aizmugurē, ļaudams Frenkijam sēdēt priekšā blakus Rozijai. Mašīnā spēlēja radio, un apmēram stundu viņi nesarunājās. Šī spēja bija viena no Rozijas tei camajām īpašībām.

Gaidīdami atbraucam Roziju, brāļi bija brokastodami ri sinājuši savdabīgu sarunu. Steiss redzēja, ka Frenks jūtas nebrīvi, un tas abu starpā bija retums.

Sper vaļā, kas uz sirds! Steiss teica.

Tikai nepārproti! sacīja Frenkijs. Tā nav ne greizsir dība, ne citas muļķības. Bet vai tu varētu neaiztikt Roziju, kamēr mēs būsim tur?

Protams! Steiss atmeta. Pateikšu viņai, ka Lasvegasā saķēru triperi.

Frenkijs pasmīnēja un teica: Tik tālu tev nav jāiet. Man vienkārši gribētos izmēģināt, kā ir, kad viņa ir tikai mana. Ja ne, tad es pats varu atkāpties, un viņa tiks tev.

Gatavais ērms! Steiss izmeta. Tu visu sabojāsi. Pa klau, ne mēs viņu nogāzām guļus ar varu, ne pierunājām.

Viņa pati to grib. Un man liekas, ka mums tas ir ļoti pa prātam.

Es vienkārši gribētu drusku pamēģināt viens pats, Frenkijs atkārtoja. Pavisam neilgu laiku.

Kāpēc ne? sacīja Steiss. Es esmu vecākais, un man tevi jāpieskata! Šis bija viņu iecienītais joks, un Steiss patiešām atstāja iespaidu, it kā būtu par Frenkiju nevis desmit minūtes, bet pāris gadu vecāks.

Bet nem vērā, ka vina tevi atkodīs ātri vien! Steiss teica.

Rozija ir attapīga. Viņa sapratis, ka tu esi iemīlējies.

Frenkijs pārsteigts paskatījās uz brāli. Iemīlējies? viņš pārjautāja. Vai tā to sauc? Kungs Jēzu, velns lai pa rauj! Un abi iesmējās.

Tagad viņi bija izbraukuši no pilsētas un apkārt pletās Večesteras apgabala lauku apvidus. Frenkijs pārtrauca klu sumu. Nekad mūžā neesmu redzējis tik daudz sniega! viņš teica. Kā, ellē, cilvēki var šeit dzīvot?

Te var lēti iztikt, Rozija atbildēja.

Cik ilgi vēl jābrauc? Steiss noprasīja.

Apmēram pusotru stundu, Rozija teica. Vai jums vajag apstāties, zēni?

Nē, Frenkijs atbildēja, braucam vien tālāk!

~ Ja vien tev pašai nevajag apstāties, Steiss sacīja Ro zijai.

Rozija papurināja galvu. Viņa izskatījās ļoti apņēmīga:

rokas stingri turēja stūri un skatiens bija cieši pievērsts lēni krītošajām sniegpārslām.

Apmēram pēc stundas viņi izbrauca cauri nelielai pil sētiņai, un Rozija teica: Vēl tikai kādas piecpadsmit mi nūtes.

Mašīna devās augšup stāvā piekalnē, un paugura vir sotnē slējās māja pelēka kā zilonis, sniegotu lauku ap ņemta, un sniegs bija pilnīgi balts, tīrs un neskarts, bez pēdu nospiedumiem, bez mašīnu sliedēm.

Rozija apturēja automašīnu pie lieveņa mājas priekšā, un visi trīs izkāpa ārā. Viņa apkrāva brāļus ar čemodāniem un Ziemassvētku pakām. Ejiet iekšā! viņa teica. Durvis ir vaļā. Mēs šeit māju neslēdzam ciet.

Frenkijs un Steiss uzkāpa pa lieveņa pakāpieniem un atvēra durvis. Viņi atradās plašā dzīvojamā istabā, kuras sienas rotāja dzīvnieku galvas. Kamīns bija milzīgs kā alas mute.

Piepeši viņi ārpusē izdzirdēja kadiljaka motora rūkoņu, un tajā pašā brīdī abās mājas ieejas durvīs parādījās seši vīri.

Rokās tiem bija revolveri, un vadonis, pamatīga auguma vīrs ar lielām ūsām, ar nelielu akcentu uzsauca: Nekus tieties! Nemetiet zemē saiņus! Nākamajā brīdī pret vi ņiem atspiedās ieroču stobri.

Steiss saprata tūlīt, bet Frenkiju pārņēma bailes par Ro ziju. Pagāja sekundes trīsdesmit, līdz viņš aptvēra sakaru starp motora troksni un to, ka Rozija mājā nemaz nav ienā kusi. Tad, juzdamies briesmīgāk nekā jebkad mūžā, viņš saprata patiesību. Rozija bijusi ēsma.

7. NODAĻA

ziemassvētku priekšvakarā astorre piedalījās svinībās Nikolas dzīvoklī. Viņa bija uzaicinājusi darba kolēģus un paziņas no sabiedriskajām organizācijām, kurās darbojās, to skaitā ari no savas iecienītākās grupas "Kampaņa pret nāvessodu".

Astorrem patika viesības. Viņš labprāt tērzēja ar cilvē kiem, ko nekad vairs nesatiks un kas bija pavisam citādi nekā viņš. Palaikam Astorre iepazinās ar interesantām sie vietēm, ar kurām viņam bija īslaicīgas dēkas. Un viņš allaž cerēja iemīlēties tā viņam pietrūka. Šovakar Nikola bija atgādinājusi Astorrem par abu kādreizējo pusaudža gadu romānu, pieminēdama bijušo labsirdīgi, bez koķetērijas vai flirta.

Tu salauzi manu sirdi, kad paklausīji tēvam un aiz brauci uz Eiropu, viņa teica.

Bez šaubām, Astorre atbildēja. Bet tas tev netrau cēja saieties ar citiem vīriešiem.

Šovakar Nikola nez kāpēc bija ļoti labvēlīgi noskaņota pret viņu. Kā romantiska skolniece viņa turēja Astorres roku, skūpstīja viņu uz lūpām un tvērās pie viņa tā, it kā zinātu, ka drīz viņš atkal aizslīdēs projām.

Tas Astorri mulsināja, jo modināja viņā agrāko maigumu, tomēr viņš saprata: šajā dzīves posmā vēlreiz sākt dēku ar Nikolu būtu milzīga kļūda. Lēmumi, ko viņš bija pieņēmis, noteikti liedza to darīt. Tad Nikola aizveda Astorri pie kāda cilvēku pulciņa un iepazīstināja ar viņiem.

Šovakar spēlēja dzīvā mūzika, un Nikola lūdza Astorri padziedāt. Viņa balss tagad bija mazliet čerkstoša, tomēr silta un moža, un viņam vienmēr patika dziedāt. Viņi kopā nodziedāja senu itāliešu mīlas balādi.

Kad Astorre dziedāja Nikolai serenādi, viņa piespiedās tam klāt un lūkojās acīs tā, it kā gribētu kaut ko saskatīt

Astorres dvēselē. Pēc tam, pēdējo reizi viņu sērīgi noskūp stījusi, Nikola ļāva viņam iet.

Vēlāk Nikola sagādāja Astorrem pārsteigumu. Viņa aiz veda Astorri pie kādas viešņas, skaistas sievietes ar lielām, gudrām, pelēkām acīm. Astorre, Nikola teica, šī ir Žoržeta Silke, kas vada mūsu "Kampaņu pret nāvessodu". Mēs bieži strādājam kopā.

Žoržeta paspieda Astorres roku un izteica atzinību par viņa dziedāšanu. Jūs man atgādināt Sinatru jaunībā, vina teica.

Astorre jutās ļoti iepriecināts. Paldies! viņš atbildēja.

Sinatra ir mans varonis. Es zinu no galvas visas viņa dziesmas.

Arī mans vīrs ļoti jūsmo par viņu, Žoržeta sacīja.

Man patīk Sinatras dziesmas, bet nepatīk, kā viņš izturas pret cilvēkiem.

Astorre nopūtās, saprazdams, ka šai sarunā paliks zau dētājs, taču kā uzticīgs kareivis vēlējās izteikt vismaz vienu iebildumu. Es saprotu, tomēr mākslinieks ir jāvērtē at sevišķi no cilvēka.

Žoržetu uzjautrināja Astorres galantā aizstāvēšanās. Jūs tā domājat? viņa jautāja ar rotaļīgām uguntiņām acīs.

Man gan šķiet, ka tik bezjūtīga un nejēdzīga uzvedība ne ar ko nav aizbildināma, nemaz nerunājot par vardarbību.

Astorre redzēja, ka Žoržeta šajā jautājumā negrasās pie kāpties, tāpēc viņš tikai nodziedāja pāris taktu no vienas

"Priekšsēdētāja" slavenākās mīlestības dziesmas. Cieši raudzīdamies Žoržetai acīs, viņš šūpojās mūzikas ritmā un redzēja, ka pievilcīgajā sejā atplaukst smaids.

Labi jau, labi! viņa attrauca. Atzīstu, ka Sinatras dziesmas ir labas. Bet tāpēc vēl neesmu gatava piedot vi ņam grēkus.

Maigi pieskārusies Astorrem pie pleca, viņa aizslīdēja projām. Pārējo vakara daļu Astorre pavadīja, no attāluma vērodams jauno paziņu. Žoržeta neko nedarīja, lai izceltu savu skaistumu, taču viņai piemita dabiska grācija un maiga labsirdība, kas gaisināja jebkādus skaistumam daž kārt piemītošos draudus. Un Astorre, tāpat kā visi vīrieši šajā telpā, mazliet iemīlējās Žoržetā. Tomēr šķita, ka viņa patiešām neapjauš, kādu iespaidu atstāj uz citiem. Flirts viņai bija gluži svešs.

Astorre tagad jau bija izlasījis Markantonio dokumen tālās piezīmes par Silki, šo stūrgalvīgo cilvēcisku vājību okšķeri, kas savu darbu veic nesaudzīgi un lietpratīgi. Un viņš bija izlasījis ari to, ka sieva viņu patiesi mīl. Tā šķita neizprotama mīkla.

Kad viesības bija pusē, Nikola pienāca pie Astorres un pačukstēja, ka priekštelpā gaidot Aldo Monca.

Piedod, Nikolai Astorre teica. Man jāiet.

Nu labi, Nikola atbildēja. Es cerēju, ka tu iepazīsies ar Žoržetu tuvāk. Viņa patiešām ir pati gaišākā un krietnākā sieviete, kādu man gadījies sastapt.

Nevar noliegt, ka viņa ir skaista, Astorre teica un sevī nodomāja, kāds nejēga viņš joprojām ir attiecībā uz sievietēm: jau atkal ļauj vaļu aizrautīgai iztēlei pēc pirmās tikšanās reizes!

Iegājis priekštelpā, Astorre ieraudzīja Aldo Moncu ne veikli sēžam vienā no Nikolas vārajiem, bet skaistajiem senlaicīgajiem krēsliem. Monca piecēlās un čukstus teica:

Dvīni mums ir rokā! Gaida tikšanos ar tevi.

Astorre juta, ka sažņaudzas sirds. Tātad sākas! Tagad viņu atkal gaida nopietns pārbaudījums. Pēc cik ilga laika mēs varam tur nokļūt? viņš jautāja.

Vajadzēs vismaz trīs stundas. Ārā puteņo.

Astorre paskatījās pulkstenī. Bija pusvienpadsmit. Brau cam! viņTšr teica.

Kad abi devās projām, gaiss bija viscaur balta sniega pārņemts un novietotās automašīnas pa pusei pazudušas kupenās. Monca bija ieradies ar lielu, tumšu buiku.

Monca vadīja mašīnu, un Astorre sēdēja blakus. Bija ļoti auksts, un Monca ieslēdza sildītāju. Pamazām mašīna pār tapa par krāsniņu, kas smaržoja pēc tabakas un vīna.

Nosnaudies! Monca Astorrem teica. Mums priekšā garš brauciens un darba pilna nakts.

Astorre ļāva ķermenim atslābt un ieslīga sapņos. Snie gotajā baltumā tik tikko varēja saskatīt ceļu. Viņš atcerējās Sicīlijas svelmi un tos vienpadsmit gadus, kuros dons bija sagatavojis viņu pēdējam pienākumam. Un zināja, ka no sev lemtā likteņa nevarēs izvairīties.

Kad dons Aprile aizsūtīja Astorri Violu mācīties uz Lon donu, viņam bija sešpadsmit gadu. Astorre nejutās pār steigts. Dons visus savus bērnus bija sūtījis uz privātskolām un koledžām, turklāt ne tikai tāpēc, ka atzinīgi vērtēja iz glītību, bet arī tāpēc, lai turētu tos atstatus no sava biznesa un dzīvesveida.

Londonā Astorre apmetās pie turīga pāra, kas pirms daudziem gadiem bija aizbraucis no Sicīlijas un šķita ļoti veiksmīgi iekļāvies Anglijas dzīvē. Padzīvojušais bezbērnu pāris Priolas uzvārdu bija nomainījis pret Praioru. Abi iz skatījās gluži kā angļi Anglijas klimats bija pabalinājis ādas krāsu, un ģērbšanās stils un rāmās kustības bija kļuvu šas gluži neraksturīgas sicīliešiem. Misters Praiors gāja uz darbu ar katliņu galvā, turēdams rokā aizvērtu lietussargu; misis Praiore valkāja puķainas kleitas un aubēm līdzīgas cepures, ko iecienījušas vecmodīgas angļu kundzes. Pašu nama savrupībā viņi mēdza atgriezties pie dzimta jām paražām. Misters Praiors mājās valkāja maisveida bik ses ar ielāpiem un melnus kreklus bez apkaklītes, un misis Praiore ģērbās vaļīgā, melnā kleitā un gatavoja ēdienus pēc vecām itāliešu receptēm. Viņš sauca sievu par Maricu, un sieva viņu sauca par Zū.

Misters Praiors ieņēma vadošu amatu kādā privātā ban kā, kas bija ļoti lielas Palermo bankas filiāle. Pret Astorri viņš izturējās kā pret iemīļotu radinieku, tomēr allaž sa glabāja distanci. Misis Praiore lutināja viņu ar ēdieniem un rūpējās par viņu tā, it kā Astorre būtu viņas mazdēls.

Misters Praiors nodeva Astorres rīcībā automašīnu un iz sniedza viņam dāsnu iztikas naudu. Mācības bija ieplānotas kādā nelielā, necilā Londonas ārpilsētas koledžā, kas spe cializējās biznesa un banku jomā, bet bija iemantojusi atzinību arī humanitārajās zinātnēs. Astorre sāka apgūt paredzēto programmu, bet viņa interesi galvenokārt sais tīja dziedāšana un aktiermāksla. Nodarbību sarakstu viņš aizpildīja ar izvēles priekšmetiem mūzikā un vēsturē. Šajā Londonas posmā Astorre iemīlējās lapsu medībās paša iztēlotās ainās, kur svarīga bija nevis vajāšana un nogali nāšana, bet ārējā krāsainība: gari, sarkani mednieka svārki, brūni suņi, melni zirgi.

Kādā aktiermākslas nodarbībā Astorre iepazinās ar lī dzīga vecuma meiteni Roziju Koneri. Rozija bija ļoti glīta, un viņai piemita savdabīgs bērna nevainīgums, kas sagro zīja galvu jauniem vīriešiem un izaicināja vecākus kungus. Viņa turklāt bija talantīga un spēlēja vairākas galvenās lo mas kursa iestudētajās lugās. Astorrem turpretī piedāvāja tikai nelielas lomiņas. Par spīti dabas dotajam glītumam, viņa personībā bija kaut kas tāds, kas neļāva atklāt sevi plašākai publikai. Rozijai šādu problēmu nebija. Viņa gluži vai aicināja ikvienu skatītāju kļūt par savu pavedēju. Viņi tikās arī dziedāšanas nodarbībās, un Rozija bija sajūsmā par Astorres balsi. Skolotājs nepārprotami domāja citādi un pat ieteica Astorrem pārtraukt mūzikas nodarbī bas, uzskatīdams, ka viņam ir tikai patīkama balss, taču pilnīgi trūkst jebkādas dziļākas mūzikas izpratnes un zi nāšanu.

Jau pēc divām nedēļām Astorre un Rozija kļuva mīlētāji. Tas notika drīzāk pēc Rozijas nekā pēc Astorres iniciatīvas, kaut gan tobrīd viņš jau bija Rozijā neprātīgi iemīlējies tik neprātīgi, cik sešpadsmit gadu vecumā tas iespējams. Astorre gandrīz pilnīgi aizmirsa Nikolu. Roziju, šķiet, drīzāk vadīja jautra pacilātība nekā kaislība. Tomēr viņā kūsāja apbrīnojama dzīvība, viņa dievinoši izturējās pret Astorri, kad abi bija kopā, un gultā bija dedzīga un visādā nozīmē dāsna mīlētāja. Nedēļu pēc tam, kad abi bija kļuvuši tuvi, Rozija nopirka Astorrem dārgu dāvanu sarkanus medību svārkus, melnu ziemišķādas medību cepuri un smalki da rinātu ādas pātagu. Šīs lietas viņa pasniedza Astorrem kā savdabīgu joku.

Kā pienākas jauniem mīlētājiem, viņi stāstīja viens ot ram par savu dzīvi. Rozija pastāstīja, ka viņas vecākiem Dienviddakotā piederot milzu rančo un ka viņa pavadījusi bērnību garlaicīgā mazpilsētā. No tās viņa beidzot tikusi projām, uzstādama, ka vēlas studēt teātra mākslu Anglijā. Tomēr bērnība neesot uzskatāma gluži par zaudējumu. Viņa esot iemācījusies jāt, medīt un slēpot un vidusskolā bijusi zvaigzne gan teātra klubā, gan tenisa laukumā. Astorre izklāstīja Rozijai visu, kas viņam uz sirds. Viņš atzinās, cik ļoti vēlas kļūt par dziedātāju, cik ļoti mīl an gļu dzīvesveidu ar visām tā senajām viduslaiku iezīmēm, karaļnama parādēm, polo sacensībām un lapsu medībām.

Taču viņš nekad nestāstīja par savu tēvoci donu Raimondi Aprili un par bērnības braucieniem uz Sicīliju.

Rozija lika viņam uzlaikot jauno medību ietērpu un pēc tam izģērba viņu. Cik tu esi skaists! viņa teica. Varbūt iepriekšējā dzīvē tu esi bijis angļu lords.

Šī bija viņas vienīgā īpašība, kas lika Astorrem justies neveikli. Rozija patiesi ticēja reinkarnācijai. Taču, līdzko abi nodevās mīlai, viņš aizmirsa visu pārējo. Astorrem šķita, ka tik laimīgs viņš bija juties vienīgi kādreiz Sicīlijā.

Bet, kad pirmais gads bija galā, misters Praiors ieveda Astorri savā kabinetā, lai pavēstītu nepatīkamas ziņas. Mis teram Praioram mugurā bija platas bikses un adīta zemnieku jaka un galvā rūtaina cepure ar nagu, kas apēnoja acis.

Mums ļoti patika tevi šeit uzņemt, viņš sacīja Astor rem. Manai sievai patīk tava dziedāšana. Taču tagad mums diemžēl jāatvadās. Dons Raimonde ir atsūtījis ziņu, ka tev jābrauc uz Sicīliju un jāapmetas pie viņa krietnā drauga Bjanko. Tur tev jāapgūst vēl kāds bizness. Dons vēlas, lai tu izaugtu par sicīlieti. Tu jau zini, ko tas nozīmē.

Jaunā ziņa Astorri satrieca, taču viņam ne bridi neienāca prātā, ka varētu nepaklausīt. Un, kaut gan viņš ilgojās atkal nokļūt Sicīlijā, doma par šķiršanos no Rozijas šķita gluži nepanesama. Astorre jautāja misteram Praioram: Ja es reizi mēnesī atbraukšu uz Londonu, vai varēšu apmesties pie jums?

Es justos apvainots, ja tu to nedarītu, misters Praiors atbildēja. Bet kādēļ tu to gribi?

Astorre pastāstīja par Roziju un atzinās, ka ir viņā iemī lējies.

Ā! misters Praiors jūsmīgi nopūtās. Tev ir ļoti lai mējies, ka jāšķiras no sievietes, kuru mīli! Tā ir visīstākā ekstāze. Un tā nabaga meitene, kā viņa cietīs! Bet brauc vien un neraizējies! Atstāj man viņas vārdu un adresi, lai varu par viņu parūpēties.

Astorre un Rozija atvadījās ar asarām acīs. Astorre zvē rēja, ka braukšot atpakaļ uz Londonu katru mēnesi, lai abi varētu satikties. Rozija savukārt zvērēja, ka nekad neskatī šoties uz citu vīrieti. Tā bija saldi sērīga šķiršanās. Astorre zināja, ka raizēsies par Roziju. Viņas izskats, jautrā daba un smaids vienmēr vilināja un aicināja. Tieši tās īpašības, ko Astorre viņā mīlēja, allaž slēpa briesmas. Tāpat kā visi mīlētāji, viņš bija pārliecināts, ka visi pasaules vīrieši iekāro sievieti, kuru viņš mīl, un daudzkārt iztēlē redzēja, kā tos vilina Rozijas skaistums, attapība un možums. Jau nākamajā dienā Astorre ar lidmašīnu devās uz Pa lermo. Tur viņu sagaidīja Bjanko, taču ar Bjanko bija no tikusi neticama pārvērtība. Tagad milzīgā auguma vīrs val kāja pēc pasūtījuma šūtu zīda uzvalku un baltu platmali ar lielām malām. Bjanko ģērbās atbilstoši statusam, jo tagad viņa cosca pārvaldīja gandrīz visu celtniecības biznesu kara izpostītajā Palermo pilsētā. Tā bija pārtikusi, taču daudz sa-režģītāka dzīve nekā vecajos laikos. Tagad viņam vajadzēja atpirkties no visiem pilsētas ierēdņiem, kā arī ministriju ierēdņiem no Romas un aizsargāt savu teritoriju no sān cenšu coscas tādām kā varenie korleonieši.

Oktāvijs Bjanko apskāva Astorri un atgādināja par seno nolaupīšanu, tad izstāstīja viņam dona norādījumus. Astor rem jāapgūst nepieciešamās iemaņas, lai kļūtu par Bjanko miesassargu un mācekli biznesa jomā. Tam vajadzēs vismaz piecus gadus, bet šī perioda beigās Astorre būs īstens, tēvoča uzticības cienīgs sicīlietis. Astorrem bija daudzsološas priekš rocības: bērnības ceļojumos uz Sicīliju viņš bija iemācījies runāt sicīliešu dialektā tikpat labi kā jebkurš vietējais. Bjanko dzīvoja milzum plašā villā ārpus Palermo, un viņa rīcībā bija neskaitāmi kalpotāji un sargu vienība, kas strādāja cauru diennakti. Lielās bagātības un varas dēļ vi ņam tagad bija cieši sakari ar Palermo augstāko sabiedrību. Dienas laikā Astorre trenējās lietot šaujamieročus un sprāgst vielas, kā ari rīkoties ar virvi. Vakaros Bjanko ņēma viņu līdzi pie draugiem vai veda uz kafejnīcām un iepazīstināja ar dažādiem cilvēkiem. Dažreiz viņi gāja uz augstākās sa biedrības deju vakariem, kur Bjanko bija bagāto, vecīgo atraitņu mīlulis un Astorre dziedāja maigas mīlas dziesmas to meitām.

Visvairāk Astorri pārsteidza tas, cik atklāti notiek Romas augstāko ierēdņu uzpirkšana. Kādu svētdienu ieradās rekonstrukcijas valsts ministrs un pacilāti, bez jebkādām neveiklības pazīmēm, paņēma čemodānu, kas bija pilns naudaszīmēm, aizrautīgi pateik damies Bjanko. Gandrīz kā atvainodamies, viņš paskaidroja, ka puse no tā būšot jāatdod pašam Itālijas premjerminis tram. Vēlāk, kad Astorre un Bjanko bija atgriezušies mājās, Astorre apjautājās, vai tas tiešām ir iespējams. Bjanko paraustīja plecus. Pusi jau nu ne, bet kādu daļu viņš, cerams, atdos. Pasniegt viņa ekselencei nelielu kaba tas naudu ir liels pagodinājums.

Turpmākā gada laikā Astorre regulāri brauca pie Rozijas uz Londonu, ikreiz pavadīdams tur vienu dienu un vienu nakti. Tās bija svētlaimes naktis. Tajā gadā notika arī viņa ugunskristības. Starp Bjanko un korleoniešu cosca bija nodibināts pamiers. Korleoniešu vadoni sauca Toši Limona. Tas bija maza auguma vīrietis ar izteiksmīgu vanaga profilu un dziļi dobumos iegrimušām acīm, turklāt viņš nejauki klepoja. Pat Bjanko, šķiet, mazliet baidījās no viņa.

Abiem vadoņiem vajadzēja tikties neitrālā teritorijā un kāda augstākā līmeņa Sicīlijas miertiesneša klātbūtnē. Šis tiesnesis, ko dēvēja par "Palermo Lauvu", ļoti lepojās ar savu absolūto korumpētību. Viņš mīkstināja sodus mafijas dalībniekiem, kam bija piespriests nāvessods, un nereti aizliedza turpināt izmeklēšanu. Viņš necentās slēpt savu draudzību ne ar korleoniešu klanu, ne ar Bjanko. Desmit jūdzes no Palermo viņam piederēja liels zemes īpašums, un tieši tur vadoņiem bija paredzēts tikties, lai nodrošinātos pret iespējamu vardarbību.

Abi vadoņi drīkstēja ņemt līdzi katrs četrus miesassar gus. Lauvam paredzēto atlīdzību par tikšanās organizēšanu un dalību tajā, kā ari, protams, par viņa mājas īrēšanu Bjanko un Toši dalīja līdzīgās daļās.

Ar milzīgajām, sirmajām matu krēpēm, kas gandrīz aiz sedza seju, Lauva izskatījās pēc īstena augsti cienījama tiesasvīra iemiesojuma. Astorre vadīja Bjanko miesassargu grupu, un viņu pār steidza lielā sirsnība, ko abi vīri izrādīja viens otram. Viņi satiekoties dedzīgi apskāvās, vairākkārt noskūpstīja viens otru uz vaiga un sparīgi spieda viens otra roku. Ēzdami izsmalcinātās vakariņas, ko Lauva bija licis tiem pasniegt, abi smējās un draudzīgi sarunājās. Tāpēc viesību beigās, kad Bjanko un Astorre bija palikuši divatā, Astorri ļoti pārsteidza Bjanko vārdi: Mums jābūt ļoti uzmanīgiem! Tas kretīns Limona grasās mūs visus no galināt.

Un izrādījās, ka viņam ir taisnība.

Pēc nedēļas tika nogalināts kāds Bjanko algots policists, kad tas nāca ārā no savas mīļākās mājokļa. Divas nedē ļas vēlāk maskotu vīru grupa ielauzās mājās pie viena no Palermo dižvīriem, kas bija Bjanko celtniecības firmas par tneris, un atklāja pret viņu ložu krusu.

Bjanko savukārt palielināja miesassargu skaitu un veica īpašus drošības pasākumus transporta līdzekļos, ar kuriem mēdza pārvietoties. Korleonieši bija pazīstami ar lietpratību sprāgstvielu jomā. Turklāt Bjanko centās pēc iespējas retāk iet ārā no savas villas.

Tomēr kādu dienu viņam vajadzēja braukt uz Palermo, lai samaksātu nodevas diviem augsta līmeņa pilsētas ierēd ņiem, un viņš nolēma paēst vakariņas savā iecienītajā res torānā. Bjanko izvēlējās mersedesu un augstākās klases šo feri-sargu. Astorre sēdēja viņam blakus aizmugures sēdeklī. Gan priekšā, gan aizmugurē brauca pa automobilim, kuros kopā ar šoferi sēdēja vēl divi apbruņoti vīri.

Brīdī, kad viņi brauca pa platu bulvāri, no sānielas pēkšņi izjoņoja motocikls ar diviem braucējiem. Pasažierim rokās bija Kalašņikova automāts, un viņš izšāva uz mašīnas pusi. Taču Astorre jau bija norāvis Bjanko uz grīdas un raidīja pa bēgošajiem motociklistiem atbildes šāvienus. Motocikls iegriezās citā šķērsielā un pazuda skatienam. Pēc trim nedēļām Bjanko padotie nakts aizsegā sagūstīja piecus vīrus. Tos atveda uz Bjanko villu, sasēja un ieslēdza pagrabā. Tie ir korleonieši, Bjanko sacīja Astorrem.

Nāc man līdzi uz pagrabu!

Gūstekņi bija sasieti ar Bjanko veco, iecienīto zemnieku paņēmienu kopā sasaistītiem locekļiem. Blakus tiem stāvēja apbruņoti sargi. Bjanko paņēma vienu no sargu šautenēm un, nesacījis ne vārda, iešāva katram gūsteknim pakausī.

Izmetiet viņus Palermo ielās! Bjanko pavēlēja. Pēc tam viņš pievērsās Astorrem. Kad esi nolēmis kādu no galināt, nekad ar viņu nerunā! Tas abiem sagādā nevaja dzīgas neērtības.

Vai tie ir tie paši motociklisti? Astorre jautāja.

Nē, Bjanko atbildēja. Bet noderēs arī šie.

Viņš nemaldījās. Kopš tās dienas starp Palermo cosca un korleoniešiem iestājās miers.

Astorre nebija ciemojies Londonā pie Rozijas gandrīz divus mēnešus. Kādā agrā rītā Rozija viņam negaidot pie zvanīja. Astorre bija iedevis viņai savu telefona numuru, piekodinādams zvanīt tikai ārkārtējas nepieciešamības ga dījumā.

Astorre, Rozija ļoti savaldīgi sacīja, vai tu vari tūlīt pat atlidot šurp? Man ir briesmīgas nepatikšanas.

Pastāsti, kas noticis! Astorre teica.

Pa telefonu es nevaru, Rozija atbildēja. Bet, ja tu patiešām mīli mani, tad atlidosi.

Kad Astorre lūdza Bjanko atļauju doties projām, Bjanko teica: Paņem naudu! un iedeva Astorrem pamatīgu žūk sni britu mārciņu.

Kad Astorre ieradās Rozijas dzīvoklī, viņa ātri to ielaida iekšā un rūpīgi aizslēdza durvis. Rozijas seja bija balta kā drēbe, un viņa bija ietinusies platā vannas halātā, kādu As torre viņai agrāk nekad nebija redzējis. Rozija aši un pateicīgi viņu noskūpstīja. Tu dusmosies uz mani, viņa teica.

Tobrid Astorre nodomāja, ka Rozija ir stāvoklī, un ātri at bildēja: Mīļā, es vispār neesmu spējīgs uz tevi dusmoties! Rozija viņu cieši apskāva. Saproti, tu esi bijis projām jau vairāk nekā gadu. Es ļoti centos palikt tev uzticīga. Bet tas ir pārāk ilgs laiks.

Pēkšņi Astorrem atausa ledaina skaidrība. Tātad vēl viena nodevība! Taču te slēpās vēl kaut kas. Kāpēc Rozijai vajadzēja, lai viņš tik steidzami brauktu šurp? Nu labi, Astor re teica. Kāpēc es esmu šeit?

Tev man jāpalīdz! Rozija atbildēja un ieveda viņu guļamistabā.

Gultā kāds gulēja. Parāvis nost palagu, Astorre ieraudzīja pusmūža vīrieti, kas gulēja uz muguras pilnīgi kails, tomēr viņā jautās dīvaina, aristokrātiska cieņa. Varbūt iemesls tam bija mazā, sudrabotā kazbārdiņa, bet vēl drīzāk varbūt smalki veidotie sejas vaibsti. Vīrieša augums bija vājš un kalsns, un krūtis sedza biezs matu lēvenis, taču visdīvai nāk šajā ainā iederējās brilles zeltītos ietvaros virs vaļējām acīm. Kaut gan galva salīdzinājumā ar ķermeni izskatījās liela, viņu noteikti varēja saukt par glītu vīrieti. Astorre tūlīt saprata, ka gulētājs ir pilnīgi un neapšaubāmi miris, tomēr nekādu ievainojumu viņam nebija. Brilles bija sagriezušās šķībi, un Astorre pastiepās, lai tās sakārtotu.

Rozija čukstus teica: Mēs mīlējāmies, un tad viņam uznāca briesmīgi krampji. Laikam sirdslēkme.

Kad tas notika? Astorre jautāja. Viņš jutās diezgan satriekts.

Pagājušajā naktī, Rozija atbildēja.

Kāpēc tu vienkārši neizsauci ātro palīdzību? Astorre nesaprata. Tā taču nav tava vaina!

Viņš ir precējies, un varbūt tā tomēr bija mana vaina.

Mēs lietojām amilnitrātu. Viņam bija grūtības ar orgasmu. To viņa sacīja bez mazākā samulsuma.

Astorri patiesi pārsteidza Rozijas savaldība. Skatoties uz līķi, viņš domāja, ka vajadzētu to apģērbt un noņemt tam brilles. Vīrietis bija pārāk vecs, lai gulētu kails, viņam bija vismaz piecdesmit gadu, un tas šķita nepiedienīgi. Bez ļau numa, bet ar dabisku jauna cilvēka neticību Astorre jautāja Rozijai: Ko tu viņā saskatīji?

Viņš bija mans vēstures profesors, Rozija atbildēja.

Patiešām ļoti jauks un labsirdīgs cilvēks. Tas notika ļoti pēkšņi, tāds negaidīts vilnis… Šī bija tikai otrā reize. Es jutos briesmīgi vientuļa! Viņa brīdi klusēja, tad ieskatījās Astorrem tieši acīs un teica: Tev man jāpalīdz!

Vai kāds zina, ka viņš nāca pie tevis? Astorre jau tāja.

Nē .

Es tomēr domāju, ka vajadzētu piezvanīt policijai.

Nē! Rozija iebilda. Ja tu baidies, es tikšu galā viena pati.

Apģērbies! Astorre teica, uzmetis viņai bargu ska tienu. Viņš pārklāja mirušajam noņemto palagu.

Pēc stundas viņi stāvēja pie mistera Praiora mājas dur vīm, un namatēvs pats iznāca viņiem pretī. Neteicis ne vārda, viņš ieveda atnācējus savā kabinetā un noklausījās viņu stāstīto. Viņš izturējās pret Roziju ļoti līdzjūtīgi un mierinoši plikšķināja viņai pa plaukstu, līdz Rozija izplūda asarās. Misters Praiors noņēma cepuri un gluži vai klukstēja aiz līdzcietības.

Iedod man sava dzīvokļa atslēgas! viņš sacīja Rozijai.

Un paliec šonakt tepat! Rīt varēsi atgriezties mājās, un viss būs kārtībā. Tavs draugs būs pazudis. Tad tu pavadīsi vēl kādu nedēļu Londonā un pēc tam atgriezīsies Amerikā. Misters Praiors ierādīja viņiem guļamistabu, itin kā uz skatīdams, ka nav noticis nekas tāds, lai jaunajiem vaja dzētu atteikties no mīlas priekiem. Pēc tam viņš atvadījās, lai ķertos pie lietišķām norisēm.

Tā nakts Astorrem vienmēr palika atmiņā. Viņš gulēja gultā blakus Rozijai, mierinādams viņu un slaucīdams viņai asaras. Tā bija tikai otrā reize, Rozija čukstēja. Tas neko nenozīmēja, mēs tikai bijām ļoti labi draugi! Man tevis pietrūka. Es jūsmoju par viņa prāta spējām, un tad kādu vakaru tas vienkārši notika. Viņš nevarēja panākt orgasmu, un man ļoti netīk to sacīt, bet viņam pat neturējās erekcija.

Tāpēc viņš ierosināja lietot nitrātu.

Šis bēdīgais notikums šķita darījis Roziju tik vārīgu, tik ļoti ievainojis un satriecis, ka Astorre spēja vienīgi viņu mierināt. Tomēr viens apstāklis viņam neizgāja no prāta. Rozija bija palikusi savās mājās kopā ar mirušu cilvēku vairāk nekā divdesmit četras stundas līdz pat Astorres atbraukšanai. Tā bija mikla, un tur, kur ir viena mikla, iespē jamas vēl ari citas. Tomēr Astorre slaucīja Rozijai asaras un skūpstīja vaigus, lai viņu nomierinātu.

Vai tu vēl kādreiz gribēsi mani redzēt? Rozija jautāja, spiezdama seju pie Astorres pleca un likdama viņam sajust sava auguma maigumu.

Protams! Astorre apgalvoja. Tomēr sirds dziļumos viņš par to nebija pārliecināts.

Nākamajā rītā misters Praiors atgriezās un pavēstīja Ro zijai, ka viņa varot atgriezties savā dzīvoklī. Rozija viņu pateicīgi apskāva, un viņš uz to atbildēja ar rāmu sirsnību.

Misters Praiors bija atsūtījis viņai pakaļ mašīnu.

Kad Rozija bija aizbraukusi, misters Praiors, tērpies pie dienīgā angļu uzvalkā, ar katliņu galvā un lietussargu rokā, aizvadīja Astorri līdz lidostai. Par to meiteni neraizējies!

viņš teica. Mēs par visu parūpēsimies.

Dodiet man ziņu! Astorre teica.

Protams. Viņa ir lieliska meiča, īsta mafijas sieviete. Tev jāpiedod viņai tāds nieka sānsolis.

8. NODAĻA

sicīlijā pavadītajos gados astorre izglītojās, lai kļūtu par īpaši apmācītu cilvēku. Viņš pat pavadīja sešus Bjanko cosca vīrus uz Korleoni, lai izpildītu nāvessodu to izcilākajam spridzinātājam cilvēkam, kurš bija uzspridzinājis kādu Itālijas armijas ģenerāli un divus spējīgākos Sicīlijas mier tiesnešus, kuri cīnījās pret mafiju. Tas bija pārgalvīgs uzbru kums, kas nostiprināja Astorres reputāciju Bjanko vadītās Palermo cosca augstākajos līmeņos.

Astorre turklāt aktīvi iesaistījās sabiedriskajā dzīvē un apmeklēja Palermo naktsklubus un kafejnīcas galvenokārt tāpēc, lai iepazītos ar skaistām sievietēm. Palermo mudžēt mudžēja no jaunajiem mafijas picciotti jeb kājniekiem no dažādām coscas , un visi tie pūlējās apliecināt savu vīrišķību, centās atstāt iespaidu ar eleganti šūtiem uzvalkiem, mani-kirētiem nagiem un gludi atglaustiem, gluži vai pielaizītiem matiem. Visi tie cerēja iekarot savu vietu iemantot bailes un mīlestību. Jaunākie bija vēl padsmitnieki, kas dižojās ar rūpīgi koptām ūsiņām un koši sarkanām lūpām. Cita vīrieša priekšā tie nepiekāpās nevienā sīkumā, un Astorre no tiem vairījās. Tie bija pārgalvīgi zēni, kas gatavi nogalināt pat sa vas pasaules augstāko līmeņu cilvēkus, tādējādi izpelnoties sev gandrīz tūlītēju nāvi. Jo mafijas līdzbiedra nogalināšana nozīmēja to pašu, ko viņa sievas pavešana, un par to pie nācās nāvessods. Lai saudzētu šo picciotti patmīlību, Astorre vienmēr izturējās pret tiem ar draudzīgu bijību. Un viņš bija iecienīts to vidū. Viņu savstarpējām attiecībām par labu nāca ari tas, ka Astorre drusku iemīlējās kādā kluba dejotājā, vārdā Budži, un tāpēc sekmīgi izvairījās no viņu nelabvēlības sirdslietu dēl.

Astorre vairākus gadus bija Bjanko labā roka cīņā pret korleoniešu cosca. Palaikam viņš saņēma norādījumus no dona Apriles, kas vairs katru gadu nebrauca uz Sicīliju. Galvenais nesaskaņu avots starp korleoniešu un Bjanko klaniem bija ilgtermiņa stratēģija. Korleoniešu cosca bija iz šķīrusies par terora taktiku pret varas iestādēm. Viņi nogali nāja miertiesnešus, kas veica izmeklēšanu, un uzspridzināja ģenerāļus, kas tika nosūtīti uz Sicīliju, lai apspiestu mafiju.

Bjanko uzskatīja, ka ilgākā laika gaitā tas nāk par ļaunu, par spīti dažiem īslaicīgiem ieguvumiem. Taču viņa iebildumi panāca to, ka bojā gāja viņa paša draugi. Bjanko atbildēja ar atriebību, un asinsizliešana tik ļoti gāja plašumā, ka abas puses beidzot spiestas meklēt pamieru.

Sicīlijā pavadītajos gados Astorre ieguva vienu tuvu draugu. Nello Sparra bija piecus gadus vecāks par Astorri un spēlēja kopā ar mūziķu grupu kādā Palermo naktsklubā, kurā bija ļoti glītas viesu apkalpotājas un starp tām vairā kas augstas klases prostitūtas.

Nello Sparram naudas netrūka; šķita, ka viņam ir da žādi ienākumu avoti. Viņš teicami ģērbās Palermo mafijas stilā. Viņš vienmēr bija možuma pilns un gatavs piedzī vojumiem, un kluba meitenes viņu mīlēja, tāpēc ka viņš tām dzimšanas dienā un svētkos allaž pasniedza nelielas dāvaniņas. Un arī tāpēc, ka tās klusībā uzskatīja Nello par vienu no kluba slepenajiem īpašniekiem, un šis klubs bija patīkama, droša darbavieta, jo to stingri apsargāja Palermo cosca , kuras pārziņā bija visas apgabala izpriecas. Meitenes ar prieku pavadīja Nello un Astorri privātās viesībās un

izbraukumos ārpus pilsētas.

Budži bija slaida, spilgta brunete ar krāšņu augumu, Nello Sparras naktskluba dejotāja. Viņa bija plaši pazīstama ar savu vētraino temperamentu un neatkarību mīļāko iz vēlē. Jaunus picciotto viņa nekad necentās valdzināt: viņas aplidotājiem vajadzēja būt vīriešiem ar naudu un varu. Visiem bija zināms, ka Budži ir aprēķinātāja ar atklātiem, tiešiem paņēmieniem, un to uzskatīja par mafijas stilu. Viņa prasīja dārgas dāvanas, bet viņas skaistums un kvēle izraisīja Palermo bagātajos vīriešos dedzīgu vēlēšanos šīs prasības apmierināt.

Gadu gaitā starp Astorri un Budži izveidojās sakars, kas bīstami robežojās ar patiesu mīlestību. Astorre bija Budži iecienītākais vīrietis, kaut arī viņa to nereti bez vilcināšanās pameta, lai pavadītu īpaši ienesīgu nedēļas nogali kopā ar kādu bagātu Palermo biznesmeni. Pirmajā šādā reizē Astorre mēģināja iebilst, taču Budži lietišķais, veselīgais saprāts viņu ātri apklusināja.

Man ir divdesmit viens gads, viņa teica. Mans skais tums ir mans kapitāls. Kad man būs trīsdesmit, es varēšu būt mājsaimniece ar bērnu baru vai pārtikusi, neatkarīga sieviete ar savu veikaliņu. Protams, mums kopā ir labi, bet tu atgriezīsies Amerikā, kurp man nav vēlēšanās braukt un kurp tev nav vēlēšanās ņemt mani līdzi. Labāk baudīsim sev atvēlēto laiku kā brīvi cilvēki! Un, par spīti visam, tu būsi dabūjis no manis visu labāko, pirms paspēsi man apnikt.

Tāpēc izbeidz šīs muļķības! Man jāgādā par savu iztiku. Pēc tam viņa šķelmīgi piebilda: Turklāt tev ir pārāk bīs tams amats, lai es varētu uz tevi paļauties!

Nello Sparram piederēja milzum plaša villa jūras krastā ārpus Palermo. Tajā bija desmit guļamistabas, un to ērti varēja izmantot viesībām. Blakus villai bija peldbaseins ar Sicīlijas salas apveidiem un divi tenisa korti ar māla se gumu, kurus izmantoja reti.

Nedēļu nogalēs villu piepildīja Nello tuvinieki un radi no lauku apvidiem. Bērnus, kas neprata peldēt, ielaida tenisa kortos ar rotaļlietām, vecām tenisa raketēm un mazām, dzeltenām tenisa bumbiņām, ko tie spārdīja pa visu lau kumu kā futbolbumbas, līdz tās izraibināja mālaino pamatu kā mazi, dzelteni putni.

Astorri pieņēma šajā ģimeniskajā vidē kā iemīļotu radi nieku. Nello kļuva viņam gluži kā brālis. Vakaros klubā Nello pat uzaicināja Astorri kāpt uz mūziķu paaugstinājuma, un viņi kopā dziedāja itāliešu mīlas balādes aizrautīgi gavilējo šiem klausītājiem un sajūsminātām viesu apkalpotājām. Palermo Lauva, šis izcili korumpētais tiesnesis, atkal pie dāvāja savu namu un klātbūtni sarunām starp Bjanko un Limonu. Viņi atkal drīkstēja ņemt līdzi katrs četrus miesas sargus. Bjanko bija pat gatavs atdot nelielu daļiņu no savas Palermo celtniecības impērijas, lai nodrošinātu mieru. Astorre negrasījās riskēt. Braucot uz tikšanos, viņš un visi trīs sargi bija pamatīgi apbruņojušies.

Kad Bjanko, Astorre un viņu vīri ieradās miertiesneša namā, Limona ar pavadoņiem viņus jau gaidīja. Atbraucējiem bija sagatavota maltīte no vairākiem ēdieniem. Neviens no miesassargiem pie galda nesēdās, un ēdēji bija tikai miertiesnesis, sasējis biezās, baltās krēpes aizmugurē ar sārtu lentīti, Bjanko un Limona. Limona ēda ļoti maz, bet izturējās ārkārtīgi draudzīgi un atsaucīgi uzņēma Bjanko draudzības apliecinājumus. Viņš apsolīja, ka ierēdņu slep kavošanas vairs nebūšot un īpaši saudzēti tikšot tie, kurus algojot Bjanko.

Pēc vakariņām, kad viņi dzīrās doties uz dzīvojamo is tabu, lai noturētu pēdējo apspriedi, Lauva atvainojās un paziņoja, ka pēc piecām minūtēm būšot atpakaļ. To viņš sacīja ar nožēlas pilnu skatienu, likdams saprast, ka dodas kārtot dabiskās vajadzības.

Limona atvēra vēl vienu vīna pudeli un piepildīja Bjanko glāzi. Astorre piegāja pie loga un pameta skatienu uz plašo piebraucamo ceļu. Uz tā gaidīja vientuļa mašīna, un, kamēr Astorre lūkojās ārā, no mājas iznira lielā, baltā Palermo Lauvas galva. Miertiesnesis iekāpa mašīnā, un tā ātri aiz traucās projām.

Astorre nevilcinājās ne mirkli. Visi fragmenti iztēlē tū daļ savienojās kopā. Nepagūdams pat padomāt, viņš iz rāva ieroci. Limona un Bjanko, saķērušies elkoņos, tukšoja glāzes. Astorre piesteidzās viņiem tuvu klāt, pacēla roku un iešāva Limonam sejā. Lode vispirms atsitās pret glāzi, tad ietriecās Limonam mutē, un stikla lauskas kā dimanti izbira pār pusdiengaldu. Nākamajā mirklī Astorre pavērsa ieroci pret viņa četriem miesassargiem un sāka šaut. Ari pārējie trīs Astorres vīri bija izrāvuši šaujamos. Cits pēc cita sargi nokrita zemē.

Bjanko apstulbis raudzījās uz viņu.

Lauva aizbrauca projām! Astorre teica, un Bjanko tūlīt saprata, ka šīs bijušas lamatas.

Tev jāuzmanās, Bjanko teica Astorrem, pamādams uz Limonas līķi. Viņa draugi būs tev uz pēdām.

Stūrgalvīgs cilvēks spēj būt lojāls, taču viņam ir grūti izvairīties no nepatikšanām. Un tieši tā notika ar Pjetro Fisolīni. Pēc dona Raimondes reti sastopamās žēlsirdības izpausmes Fisolīni nekad nenodeva donu, taču viņš nodeva pats savu ģimeni. Viņš paveda brāļadēla Aldo Moncas sievu.

Un tas notika daudzus gadus pēc donam dotā solījuma, kad viņam bija jau sešdesmit gadu.

Tas bija izcili neapdomīgs solis. Pavezdams sava brā ļadēla sievu, Fisolīni iznīcināja sevi,kā cosca vadoni. Jo, lai saglabātu varu, mafijas atsevišķajās vienībās jāievēro likums: ģimene ir augstāka par visu. Vēl bīstamāku šo stā vokli darīja tas, ka pavestā sieva bija Bjanko brāļameita.

Bjanko nebūtu pieļāvis, lai pieviltais vīrs atriebjas viņa brā ļameitai un paliek nesodīts. Un vīram neizbēgami vajadzēja nogalināt Fisolīni savu iemīļoto tēvoci un cosca vadoni.

Tas solīja ieraut divas provinces asiņainā cīņā un iznīcināt neskaitāmus apkaimes iedzīvotājus. Astorre aizsūtīja do nam ziņu, taujādams viņa rīkojumus. Atbilde skanēja šādi: "Reiz tu viņu izglābi; tagad tev at kal jālemj viņa liktenis."

Aldo Monca bija viens no augstāk vērtētajiem cosca un plašākās ģimenes locekļiem. Viņš bija to vīru vidū, kuriem dons pirms daudziem gadiem žēlsirdīgi saglabāja dzīvību. Tāpēc, Astorres aicināts, viņš nevilcinoties devās uz dona ciematu. Astorre vēlējās, lai Bjanko gaidāmajās sarunās nepiedalītos, apgalvodams, ka pats gādās par viņa brāļa meitas drošību.

Salīdzinājumā ar sicīliešu vairākumu Monca bija gara auguma vīrietis, gandrīz sešas pēdas garš. Viņam bija stalts un muskuļots augums, ko jau kopš zēna gadiem rūdījis un veidojis fizisks darbs. Taču viņam bija iekritušas acis, un seja izskatījās gauži noliesējusi: cieši pār kauliem no stieptā āda radīja līdzību ar galvaskausu. Tas piešķīra vi ņam īpaši nepievilcīgu un biedējošu, un savā ziņā pat tra ģisku izskatu. Monca bija visgudrākais un izglītotākais no Fisolīni cosca vīriem. Viņš bija studējis Palermo veterināriju un visur nēsāja līdzi savu profesionālo piederumu somu. Dzīvniekus viņš mīlēja no sirds, un pēc viņa profesionālās palīdzības bija liels pieprasījums. Tomēr senajam sicīliešu goda kodeksam Monca bija tikpat fanātiski uzticīgs kā jeb kurš vienkāršais zemnieks. Savā cosca grupējumā viņš bija nākamais varenākais cilvēks aiz Fisolīni.

Astorre bija izlēmis. Es neaicināju tevi šurp, lai lūgtu par Fisolīni dzīvību. Cik man zināms, tava cosca ir piekritusi atriebībai. Es saprotu tavas bēdas. Taču es esmu šeit, lai lūgtu par tavu bērnu māti.

Monca platām acīm raudzījās Astorrē. Viņa nodeva mani un manus bērnus! Es nevaru ļaut viņai dzīvot!

Paklausies! Astorre teica. Fisolīni dēļ neviens at riebību nemeklēs. Bet tava sieva ir Bjanko brāļameita.

Bjanko nevilcināsies atriebt viņas nāvi. Viņa cosca ir stiprāka par tavējo. Sāksies asiņains karš. Padomā par saviem bērniem!

Monca nicinoši atmeta ar roku. Kas zina, vai tie vis pār ir mani? Viņa ir mauka! Bridi klusējis, viņš piebilda:

Un mirs maukas nāvē! Moncas sejā jautās nāves rēgs. To vairs nevarēja saukt par niknumu. Viņš gribēja iznīcināt pasauli.

Astorre centās iztēloties, kāda ir šī cilvēka dzīve viņa ciematā. Zaudēta sieva, zaudēts gods… turklāt to nodevīgi sabradājuši paša tēvocis un sieva.

Klausies ļoti uzmanīgi! Astorre teica. Pirms dau dziem gadiem dons Aprile saudzēja tavu dzīvību. Tagad viņš lūdz tev šo pakalpojumu. Atriebies Fisolīni, kā prasa tavs gods, mēs zinām, ka tev tas jādara. Bet saudzē sievu, un Bjanko nokārtos, lai viņa kopā ar bērniem pārceļas dzī vot pie radiem uz Brazīliju. Un man ar dona atbalstu ir pie dāvājums arī tev. Brauc man līdzi uz Ameriku un kļūsti par manu personīgo palīgu, par manu draugu! Tu būsi bagāts, tev būs interesanta dzīve un tev tiks aiztaupīts kauns no ciemata iedzīvotājiem. Turklāt tu būsi pasargāts no Fisolīni draugu atriebības.

Astorrem patika tas, ka Aldo Monca neizrāda dusmas vai pārsteigumu. Piecas minūtes viņš klusēja un cītīgi domāja. Pēc tam Monca teica: Vai tu turpināsi maksāt manas ģi menes cosca ļaudīm? Mans brālis būs viņu vadonis.

Protams, Astorre atbildēja. Viņi mums ir neatsve rams atbalsts.

Tādā gadījumā es nogalināšu Fisolīni un pēc tam brauk šu tev līdzi. Ne tu, ne Bjanko nedrīkstat nekādā veidā iejauk ties. Un mana sieva nebrauks uz Brazīliju, iekams nebūs redzējusi mana tēvoča līķi.

Norunāts! Astorre teica. Un, atceroties Fisolīni jautro, dzīvespriecīgo seju un nebēdnīgo smaidu, viņam sirdī sā pīgi iedzēla žēlums. Kad tas notiks?

Svētdien, Monca atbildēja. Pirmdien es būšu tev blakus. Un lai Dievs dedzina Sicīliju un manu sievu mūžīgās elles ugunīs!

Es došos kopā ar tevi uz tavu ciematu, Astorre teica.

Ņemšu tavu sievu savā aizsardzībā. Man bail, ka tu vari pārlieku aizsvilties.

Monca paraustīja plecus. Es nevaru pieļaut, lai manu likteni izšķirtu tas, ko viens sievišķis bāž sev starp kājām.

Fisolīni cosca sanāca kopā agri svētdienas rītā. Brāļu dē liem un znotiem vajadzēja lemt, vai nogalināt ari Fisolīni jaunāko brāli, lai novērstu iespējamo atriebību. Brālis no teikti ir zinājis par nelietīgo sakaru, un tas nozīmē, ka viņš, ciezdams klusu, kļuva par tā atbalstītāju. Astorre šajās pārrunās nepiedalījās. Viņš tikai lika skaidri saprast, ka at riebība nedrīkst skart sievu un bērnus. Tomēr viņam stinga asinis, dzirdot, ar kādu mežonību šie vīri vēršas pret nodarī jumu, kas viņam nebūt nešķita tik satriecošs. Tagad Astorre saprata, cik žēlsirdīgi dons izturējies pret viņu pašu.

Viņš saprata, ka runa nebūt nav tikai par seksu. Kad sieva pieviļ vīru ar mīļāko, viņa paver iespēju cosca politiskajā struktūrā ienākt Trojas zirgam. Viņa var izpaust noslēpu mus un vājināt aizsardzību; viņa ļauj mīļākajam iegūt varu pār vīra klanu. Viņa ir līdzīga spiegam karā. Mīlestība šādai nodevībai nav attaisnojums.

Tā nu cosca svētdienas rītā sapulcējās kopīgās brokastīs Aldo Moncas namā un sievietes kopā ar bērniem devās uz misi. Trīs cosca vīrieši aizveda Fisolīni brāli prom laukos pretī viņa nāvei. Pārējie klausījās, kā Fisolīni cenšas drau dzīgi tērzēt ar pārējiem cosca vīriem, kas bija sapulcēju šies ap viņu. Tikai Aldo Monca nesmējās par viņa jokiem.

Astorre, būdams goda viesis, sēdēja blakus Fisolīni.

Aldo, Fisolīni ar nebēdnīgu smaidu teica brāļadēlam,

tu esi kļuvis tikpat skābs garā kā izskatā!

Monca pievērsa tēvocim ciešu skatienu. Es nevaru būt tikpat jautrs kā tu, tēvoc. Es taču neguļu ar tavu sievu, vai ne?

Tajā pašā brīdī trīs cosca vīri sagrāba Fisolīni un cieši piespieda viņu pie krēsla. Monca iegāja virtuvē un atgriezās ar savu veterinārārsta instrumentu somu. Tēvoc,» viņš teica, es tev atgādināšu to, ko tu esi aizmirsis!

Astorre aizgriezās.

*

Saulainajā svētdienas rītā pa zemesceļu, kas veda uz slaveno Svētās Jaunavas Marijas baznīcu, lēni soļoja liels, balts zirgs. Uz muguras tas nesa Fisolīni. Jātnieks bija pie stiprināts sedliem ar virvi, un mugura tam balstījās pret milzīgu koka krucifiksu. Viņš izskatījās gluži kā dzīvs. Bet uz galvas viņam kā ērkšķu vainags bija no zariņiem izvei dota ligzda, piebērta ar zaļu zāli, kas veidoja pauguru, un šajā ligzdā gulēja viņa dzimumloceklis un sēklinieki. Lejup no tiem pār viņa pieri tecēja sīkas asins straumītes.

No baznīcas kāpnēm baisajā gājienā nolūkojās Aldo Mon ca un viņa jaunā, skaistā sieva. Sieva mēģināja mest krustu, bet Monca notrieca sievietes roku lejup un paslēja viņas galvu taisni, piespiezdams skatīties uz notiekošo. Pēc tam viņš norāva sievu lejā pa pakāpieniem un izgrūda uz ceļa, likdams sekot līķim.

Astorre piegāja pie viņas un aizveda uz savu automašīnu, kam vajadzēja nogādāt viņu drošībā Palermo.

Monca paspēra soli uz abu pusi, un viņa seja bija sveloša naida maska. Astorre mierīgi palūkojās viņā un brīdinoši pacēla pirkstu. Monca ļāva viņiem doties projām.

Sešus mēnešus pēc Limonas nogalināšanas Nello uzaici nāja Astorri pavadīt nedēļas nogali viņa villā. Spēlēt te nisu un peldēties jūrā. Mieloties ar fantastiskajām vietē jām zivīm un baudīt divu kluba skaistāko meiteņu Budži un Stellas sabiedrību. Un villā nebūs neviena radinieka, jo tie tobrīd piedalīsies plašās ģimenes kāzās kaut kur lauku apvidū.

Bija tas lieliskais Sicīlijas laiks, kad sauli apēno savda bīga migliņa, neļaujot tveicei kļūt nepanesamai un pār vēršot debesis virs galvas dūmakainā kupolā. Astorre un Nello spēlēja tenisu ar meitenēm, kas nekad agrāk nebija redzējušas raketi, tomēr jūsmīgā aizrautībā izdarīja sitienus un lidināja bumbiņas pāri žogam. Beidzot Nello ierosināja doties pastaigā pa liedagu un izpeldēties.

Četri miesassargi izklaidējās verandas paēnā, un kalpo tāji pienesa tiem ēdienus un dzērienus. Taču viņu modrību tas neatslābināja. Vīri ar labpatiku noraudzījās abu peld kostīmos ģērbto sieviešu lokanajos augumos, prātodami, kura no abām ir labāka gultā, un vienprātīgi nolemdami, ka tā ir Budži, kuras dzīvīgā valoda un smiekli liecināja par sevišķām iekairināšanas spējām. Tagad viņi labā omā gatavojās pastaigai pa liedagu un pat uzritināja augšup bikšu staras.

Taču Astorre pamāja miesassargiem, ka tas nav vaja dzīgs. Mēs paliksim redzamā attālumā, viņš teica. Va rat mierīgi iedzert!

Viņi četratā devās projām pa liedagu gar pašu ūdens malu.

Astorre un Nello gāja pa priekšu, un abas sievietes viņiem sekoja. Kādu gabalu nogājušas, viņas sāka vilkt nost peld kostīmus. Budži nolaida plecu lencītes, atsegdama krūtis, un pacēla tās plaukstās pretī saulei.

Visi četri metās rāmā, putaini kruzuļotā vilnī. Nello bija pirmklasīgs peldētājs un, ieniris zem ūdens, izpeldēja Stellai starp kājām, tā ka pieceļoties viņa tam sēdēja uz pleciem.

Viņš uzsauca Astorrem: Ejam dziļāk! un Astorre aizbrida līdz vietai, kur varēja peldēt, nesdams līdzi Budži, kas bija pieplakusi viņam pie muguras. Astorre pagrūda viņu zem ūdens un ienira tai līdzi, taču Budži neizrādīja bailes. Kādā brīdī viņa draiskulīgi norāva Astorrem peldbikses.

Ieniris Astorre juta ausīs dunam pulsu. Viņš redzēja Budži atsegtās baltās krūtis zaļganajā ūdenī zem jūras virsmas un viņas smejošo seju pavisam tuvu savējai. Tad dunoņa ausīs pārtapa dārdos un Astorre iznira virspusē, kamēr Budži cieši turējās pie viņa kailajiem gurniem.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija ātrlaiva, kas dārdēdama traucās uz viņa pusi, un tās motors kā pērkona negaiss savērpa gaisu un ūdeni. Nello un Stella stāvēja krastā. Kā viņi tur tik ātri varēja nokļūt? Tālumā Astorre redzēja sa vus miesassargus, kas atrotītām biksēm skriešus metās no villas uz jūras pusi. Viņš pagrūda Budži zem ūdens projām no sevis un centās brišus nokļūt līdz krastam. Taču bija par vēlu. Ātrlaiva atradās jau ļoti tuvu, un Astorre redzēja tajā vīrieti ar šauteni, kurš uzmanīgi tēmēja uz viņu. Šāvienu troksni apslāpēja motora dārdoņa.

Pirmā lode lika Astorrem apsviesties apkārt, un tādējādi viņš kļuva šāvējam par ērti atsegtu mērķi. Viņa augums parāvās augšup un tad sabruka zem ūdens virsmas. Viņš dzirdēja, kā laiva attālinās, tad juta, ka Budži viņu rausta un velk, cenzdamās dabūt līdz krastam.

Miesassargi pieskrējuši atrada Astorri ar seju lejup guļam liedaga smiltīs, un blakus viņam tupēja raudošā Budži.

Pagāja četri mēneši, līdz Astorre atveseļojās no ievaino jumiem. Bjanko bija paslēpis viņu mazā privātā slimnīcā netālu no Palermo, kur viņu varēja apsargāt un teicami ārstēt. Bjanko apciemoja Astorri ik dienas, un Budži ieradās tad, kad viņai klubā bija brīvdienas.

Neilgi pirms ārstēšanās beigām Budži atnesa Astorrem divas collas platu zelta kaklarotu, kurai vidusdaļā bija pie stiprināts zelta aplis ar iegravētu Jaunavas Marijas attēlu.

Viņa to aplika Astorrem ap kaklu un novietoja medaljonu virs brūces. Medaljona aizmugure bija noziesta ar saist vielu, un tas pielipa pie ādas. Aplītis nebija lielāks par sud raba dolāru, tomēr apsedza ievainojumu un izskatījās pēc rotaslietas. Turklāt tas nebija sievišķīgi maigs.

Tā būs labāk! Budži sirsnīgi sacīja. Es nebiju spējīga skatīties uz to vietu. Viņa maigi noskūpstīja Astorri.

Tikai reizi dienā nomazgā līmi! pamācīja Bjanko.

Kāds, kas sagribēs zeltu, var pārgriezt man rīkli, Astorre sāji noteica. Vai tas tiešām ir vajadzīgs?

J ā , Bjanko atbildēja. Respektējams cilvēks nedrīkst izrādīt ievainojumu, ko sagādājis ienaidnieks. Un Budži saka patiesību. To skatu neviens nevar paciest.

Astorres apziņā iespiedās vienīgi tas, ka Bjanko nosau cis viņu par respektējamu cilvēku. Oktāvijs Bjanko, šis augstais mafijas pārstāvis, bija apliecinājis viņam godu! Astorre jutās pārsteigts un glaimots.

Kad Budži aizgāja, lai dotos pavadīt nedēļas nogali kopā ar bagātāko Palermo vīna tirgoni, Bjanko turēja spoguli, kamēr Astorre tajā skatījās. Zelta kaklarota bija skaists dari nājums. Madonna ir visur, Astorre nodomāja, visās Sicīlijas malās ceļmalu svētnīcās, automašīnās un mājās, uz bērnu rotaļlietām.

Viņš jautāja Bjanko: Kāpēc sicīlieši pielūdz Madonnu, nevis Jēzu Kristu?

Bjanko paraustīja plecus. Jēzus tomēr bija vīrietis, tā pēc viņam nevar pilnībā uzticēties. Šā vai tā, aizmirsti to visu! Pirms atgriešanās Amerikā tu pavadīsi gadu Londonā pie mistera Praiora, lai apgūtu banku biznesu. Tāda ir tava tēvoča pavēle. Un vēl kaut kas. Ir jānogalina Nello. Astorre domās daudz reižu bija pārcilājis notikušo un zināja, ka Nello ir vainīgs. Bet kāds tam iemesls? Ilgu laiku abus bija saistījusi draudzība, turklāt patiesa draudzība. Bet tad notika korleoniešu slepkavības. Acīmredzot Nello saistīja radniecība ar korleoniešu cosca ļaudīm un viņam nebija izvēles. Turklāt Nello ne reizes nebija apmeklējis Astorri slim nīcā. Patiesībā Nello bija pazudis no Palermo. Klubā viņš vairs nespēlēja. Un tomēr. Astorre gribēja cerēt, ka varbūt viņš » maldās.

Vai tu droši zini, ka tas bija Nello? Astorre jautāja.

Viņš bija mans labākais draugs!

Un kuru citu viņi tik ērti varēja izmantot? Bjanko atjautāja. Tavu ļaunāko ienaidnieku, vai? Skaidrs, ka tavu draugu. Lai nu kā, tev kā cienījamam cilvēkam viņš ir jā soda. Tāpēc veseļojies drīzāk!

Nākamajā Bjanko apciemojumā Astorre viņam teica:

Mums nav nekādu pierādījumu pret Nello. Aizmirsīsim šo lietu, un slēdz mieru ar korleoniešiem! Palaid ziņu, ka esmu miris no ievainojumiem.

Sākumā Bjanko dedzīgi pretojās, taču vēlāk saprata Astor res padoma tālredzību un nosprieda, ka viņš ir gudrs cil vēks. Ar korleoniešiem varētu noslēgt mieru, jo rēķini būtu izlīdzināti. Nello ir tikai marionete, ko nav vērts nogalināt. Līdz citam, piemērotākam brīdim.

Pagāja nedēļa, līdz izdevās nokārtot visu vajadzīgo. As torrem vajadzēja atgriezties Savienotajās Valstīs pēc brau ciena uz Londonu, kur misters Praiors gādās par viņa sko lošanu, Bjanko paskaidroja, ka Aldo Monca brauks tieši uz Ameriku un apmetīsies pie dona Apriles, lai sagaidītu As torri Ņujorkā.

Astorre pavadīja gadu Londonā pie mistera Praiora. Tā viņam bija teicama skola un daudzpusīga pieredze.

Mistera Praiora kabinetā pie krūkas vīna ar citronu As torre uzzināja, ka ar viņu saistīti neparasti plāni un ka viņa dzīve Sicīlijā ir bijusi daļa no dona īpašās ieceres sagatavot viņu nopietnai lomai.

Astorre apjautājās misteram Praioram par Roziju. Viņš nekad nebija izmetis meiteni no atmiņas, nebija aizmirsis tās pievilcību, neviltoto prieku par dzīvi, dāsno dabu, kas izpaudās visur, arī gultā. Viņam Rozijas pietrūka.

Misters Praiors sarauca uzacis. Ā, tā mafijas meitene! viņš teica. Es jau zināju, ka tu viņu neaizmirsīsi.

Vai tu zini, kur viņa ir? Astorre jautāja.

Protams, Praiors atbildēja. Ņujorkā.

Astorre vilcinādamies teica: Esmu daudz domājis par viņu. Galu galā es ilgi biju projām un viņa ir jauna. Gluži dabiski, ka tā notika. Es cerēju viņu vēl kādreiz satikt.

Bez šaubām, misters Praiors atsaucās. Kāpēc gan ne? Pēc pusdienām es tev iedošu visas vajadzīgās ziņas. Tā nu vēlu tajā pašā vakarā, sēžot mistera Praiora ka binetā, Astorre uzzināja visu Rozijas dzīvesstāstu. Misters Praiors atskaņoja lentes ar Rozijas telefona sarunu ieraks tiem, no kuriem kļuva skaidrs, ka viņa savā dzīvoklī bieži tiekas ar vīriešiem. Šie ieraksti liecināja, ka Rozijai ar tiem ir seksuāli sakari un ka šie vīrieši dod viņai dārgas dāva nas un naudu. Astorre jutās satriekts, dzirdēdams Rozijas maigo balsi, dzidros smieklus un jautrās asprātības: viņš bija ticējis, ka tas viss tiek veltīts vienīgi viņam. Rozija bija ārkārtīgi apburoša un nekad nekļuva skarba vai vulgāra.

Viņa prata runāt kā vidusskolniece, kas dodas uz tikšanos skolas ballē. Šis nevainīga bērna tēlojums bija ģeniāls. Misters Praiors bija uzvilcis cepuri zemu virs acīm, tomēr modri vēroja Astorri.

Viņa ir ļoti talantīga, vai ne? Astorre teica.

Izcilas dabas dāvanas! misters Praiors atbildēja.

Vai šie ieraksti tika izdarīti tai laikā, kad es sagājos ar viņu? Astorre jautāja.

Misters Praiors ar nožēlu noplātīja rokas. Mans pie nākums bija tevi pasargāt. Jā.

Un tu nekad neko man neteici? Astorre nesaprata.

I Tu patiešām biji neprātīgi iemīlējies, misters Praiors atbildēja. Kāpēc lai es bojātu tavu prieku? Viņa nebija alkatīga un labi izturējās pret tevi. Arī es reiz biju jauns, un, vari man ticēt, mīlestībā neviens negrib zināt patiesību.

Turklāt, par spīti visam, viņa ir izcila meitene.

Pirmklasīga izsaukuma meitene, Astorre rūgti pie bilda.

Tā gluži nav, misters Praiors iebilda. Viņai vaja dzēja tikt dzīvē uz priekšu pašai ar savu galvu un spēkiem.

Četrpadsmit gadu vecumā Rozija aizbēga no mājām, bet viņa bija gudra un gribēja iegūt izglītību. Un gribēja labi un laimīgi dzīvot. Tas viss ir pilnīgi dabiski. Viņa spēja darīt vīriešus laimīgus, un tas ir rets talants. Gluži taisnīgi, ka viņiem par to ir jāmaksā.

Astorre iesmējās. Tu esi ļoti progresīvs sicīlietis! Bet ko tu saki par to, ka viņa divdesmit četras stundas pavadīja blakus sava mīļākā līķim?

Misters Praiors pacilāti iesmējās. Bet tieši tas jau lie cina par viņu vislabāko! īstena mafijas meitene! Silta sirds, bet vēss prāts. Teicama kombinācija. Izcila! Tomēr tev jā zina, ka ar viņu allaž jābūt piesardzīgam. Tādi cilvēki vien mēr ir bīstami.

Un amilnitrāts? jautāja Astorre.

Tā nebija viņas vaina. Ar profesoru viņa sagājās jau pirms iepazīšanās ar tevi, un tās zāles viņš katrā ziņā gri bēja pats. Nē, te mums ir darīšana ar meiteni, kas bez aplinkiem domā pati par savu laimi, visu pārējo atstājot otrā plānā. Viņu nekavē nekādi sociāli aizspriedumi. Mans padoms ir tāds: nezaudē saites ar viņu! Var gadīties, ka tev ievajagas viņu profesionāli izmantot.

Piekrītu, Astorre atbildēja. Viņš brīnījās, ka nejūt nekādas dusmas pret Roziju. Ka ar viņas pievilcību pie tiek, lai visu piedotu. Viņš skatīsies tam pāri, Astorre sacīja misteram Praioram.

j Labi, noteica misters Praiors. Tu pavadīsi gadu šeit un tad brauksi pie dona Apriles.

Un kas notiks ar Bjanko? Astorre vaicāja.

Misters Praiors papurināja galvu un nopūtās. Bjanko vajadzēs padoties. Korleoniešu cosca ir pārāk stipra. Viņi tevi nevajās. Dons noslēdza mieru. Patiesība ir tāda, ka Bjanko panākumi ir padarījuši viņu pārāk civilizētu.

Astorre iztālēm sekoja Rozijas gaitām. Daļēji viņš to da rīja piesardzības dēļ, un daļēji viņu vadīja tīkamas atmiņas par lielo dzīves mīlestību. Viņš zināja, ka Rozija ir atsā kusi studijas un mācās Ņujorkas Universitātē, lai iegūtu psiholoģijas doktores grādu, un ka viņa dzīvo netālu no universitātes ērtā un drošā daudzdzīvokļu namā, kur bei dzot apguvusi profesionālu prasmi attiecībās ar veciem un bagātiem kungiem.

Rozija bija ļoti gudra. Viņa iesaistījās trīs mīlas dēkās vienlaikus un atalgojumu sadalīja proporcionāli: nauda, dārglietas un brīvdienas lepnos kūrortos, kur nodibināja jaunus sakarus. Viņu nevarēja saukt par profesionālu izsau kuma meiteni, jo viņa nekad neko neprasīja, taču dāvanas nekad neatraidīja.

Jau iepriekš bija skaidrs, ka šie vīrieši viņā iemīlēsies.

Taču Rozija nekad nepieņēma laulības piedāvājumus. Mēs esam draugi, kas mīl viens otru, viņa apgalvoja, un lau lība nav piemērota nevienam no mums. Vairākums vīriešu pieņēma šo lēmumu ar pateicību un atvieglojumu. Rozija nebija zelta meklētāja, viņa nepieprasīja naudu un neizrā dīja nekādas alkatības pazīmes. Viņa vēlējās vienīgi greznu dzīvi, ko neapgrūtinātu nekādi kavēkļi. Tomēr viņai piemita instinktīva prasme ietaupīt naudu nebaltai dienai. Viņai bija pieci dažādi bankas konti un divi nodalījumi seifa.

Dažus mēnešus pēc dona nāves Astorre nolēma atkal tikties ar Roziju. Viņš bija pārliecināts, ka tas vajadzīgs tikai tāpēc, lai Rozija palīdzētu īstenot viņa plānus. Viņš sev iegalvoja, ka zina visus Rozijas noslēpumus un tā viņu vairs neapžilbinās. Turklāt Rozija ir viņa parādniece un viņš zina tās liktenīgo noslēpumu.

Astorre zināja arī to, ka Rozija ir savā veidā amorāla. Ka sevi un savu baudu viņa ir pacēlusi eksaltētos augstumos, ka tā viņai kļuvusi gandrīz par reliģisku pārliecību. Rozija no visas sirds ticēja, ka viņai ir tiesības būt laimīgai un ka šīs tiesības stāv pāri jebkam citam.

Tomēr vairāk par visu Astorre gribēja viņu atkal satikt. Tāpat kā mēdz notikt ar daudziem vīriešiem, laika atsta tums bija aizēnojis viņas nodevību un kāpinājis burvību.

Tagad Rozijas grēki šķita drīzāk jaunības neapdomība, nevis apliecinājums, ka viņa Astorri nemīl. Viņš atcerējās Rozijas krūtis, atcerējās, kā tās mīlēšanās laikā mēdza pārklāties ar sārtiem plankumiem; atcerējās viņas paradumu kautri piešķiebt galvu, atcerējās možumu un pacilātību, kas izstrā voja uz citiem, atcerējās viņas maigo labsirdību. Atcerējās viņas nepiespiesto gaitu, garās kājas un neticami karstās lūpas, kad tās pieskārās viņa mutei. Bet, par spīti tam vi sam, Astorre pārliecināja sevi, ka šis būs tikai biznesa ap ciemojums. Viņam bija Rozijai uzdodams darbs.

Kad Rozija grasījās ieiet savā daudzdzīvokļu namā, As torre nostājās viņai ceļā, pasmaidīja un uzsauca sveicienu. Zem labās rokas Rozija nesa grāmatu kaudzi, un tās izbira uz ietves. Viņas seja priekā pietvīka un acis iedzirkstījās. Rozija apķērās Astorrem ap kaklu un noskūpstīja viņu uz lūpām.

Es zināju, ka tevi atkal satikšu! viņa teica. Zināju, ka tu man piedosi! Tad viņa ievilka Astorri ēkā un uzveda pa kāpnēm līdz savam dzīvoklim.

Tur Rozija ielēja abiem dzērienu sev vīnu, Astorrem brendiju. Viņa apsēdās Astorrem blakus uz dīvāna. Istaba bija grezni iekārtota, un viņš zināja, no kurienes nākusi tajā ieguldītā nauda.

Kāpēc tu tik ilgi nerādījies? Rozija jautāja. Runājot viņa novilka no pirkstiem gredzenus un, pastiepdama ausu ļipiņas, noņēma auskarus. Viņa nokratīja no kreisās rokas trīs aproces: tās visas bija no tīra zelta ar briljantiem.

Es biju aizņemts, Astorre teica. Un pagāja ilgs laiks, iekams es tevi atradu.

Rozija veltīja viņam mīlošu, maigu skatienu. Vai tu jo projām dziedi? Vai joprojām jāj uz zirga tajā smieklīgajā, sar kanajā tērpā? Viņa vēlreiz noskūpstīja Astorri, un viņš juta galvā ieplūstam siltumu bezcerīgu atbildes izpausmi.

Nē, viņš iebilda. Rozij, mēs nevaram atgriezties tur, kur bijām!

Rozija uzvilka viņu kājās. Tas bija laimīgākais laiks manā dzīvē! viņa kaismīgi teica. Nākamajā brīdī viņi at radās guļamistabā, un pēc mirkļa abi bija kaili. Rozija paņēma no naktsgaldiņa smaržu pudelīti un vis pirms apsmidzināja sevi, tad Astorri. Vannā iet nav laika, viņa smiedamās piebilda. Pēc mirkļa viņi atradās gultā, un Astorre redzēja, kā Rozijas krūtis lēnām pārklājas sārtiem plankumiem.

Astorrem tas bija pārdzīvojums atdalītām izjūtām. Baudu sagādāja sekss, bet Rozija pati vairs ne. Iztēlē viņš redzēja Roziju veselu nakti un dienu pavadām blakus profesora līķim. Varbūt viņš vēl bija dzīvs, varbūt viņam varēja pa līdzēt? Ko Rozija bija darījusi vienatnē blakus profesoram un nāvei?

Gulēdama uz muguras, Rozija pastiepa roku un pie skārās Astorres vaigam. Tad viņa piešķieba galvu un klusi nomurmināja: Vecā maģija vairs nedarbojas. Brīdi viņa spēlējās ar zelta medaljonu uz Astorres krūtīm, tad ierau dzīja neglīto, violeto rētu un to noskūpstīja.

Viss bija lieliski, Astorre teica.

Rozija uzslējās sēdus, ar kailajām krūtīm virs viņa. Tu nevari man piedot par to profesoru ka es ļāvu viņam nomirt un paliku kopā ar viņu. Vai tā nav? Astorre neatbildēja. Viņš neparko nevēlējās Rozijai sacīt, ko tagad zina par viņu. Ka viņa nemaz nav mainījusies. Rozija izkāpa no gultas un sāka ģērbties. Astorre darīja to pašu.

Tu esi kļuvis briesmīgāks nekā agrāk, Rozija teica.

Dona Apriles pieņemtais brāļadēls! Un tavs Londonas draugs, kas man palīdzēja izkulties no tās likstas… Kā angļu baņķieris viņš rīkojās ļoti profesionāli, bet, zinot, ka viņš ir Itālijas imigrants, tas vairs nepārsteidz. Nebija grūti iz darīt secinājumus.

Viņi iegāja dzīvojamā istabā, un Rozija vēlreiz piepildīja abiem glāzes. Viņa nopietni ieskatījās Astorrem acīs. Es zinu, kas tu esi. Un man tas nerūp, patiešām ne! Mēs esam radniecīgas dvēseles. Vai tas nav lieliski?

Astorre iesmējās. Radniecīga dvēsele ir pēdējais, ko es meklēju, viņš teica. Bet es patiešām atnācu pie tevis biznesa sakarā.

Tagad Rozijas seja bija pilnīgi bezkaislīga. Visa valdzi nošā burvība no tās bija pagaisusi. Viņa sāka vilkt gredze nus atpakaļ pirkstos. Mana cena par ātro seksu ir piecsimt dolāru, viņa teica. Varu pieņemt čeku. Viņa nebēdnīgi pasmaidīja tas bija joks. Astorre zināja, ka Rozija dāvanas pieņem tikai svētkos un dzimšanas dienā un to vērtība bija daudz lielāka. Patiesībā dzīvoklis, kurā viņi pašlaik atradās, bija kāda pielūdzēja dzimšanas dienas dāvana.

Nē, nopietni, Astorre neatkāpās. Un izstāstīja viņai par brāļiem Sturco, paskaidrodams, kādu uzdevumu ir viņai paredzējis. Tad viņš apzīmogoja teikto ar izšķirošu gala vārdu. Tagad es tev iedošu divdesmit tūkstošus tuvāka jiem izdevumiem, un, kad darbs būs padarīts, tu dabūsi vēl simt tūkstošus.

Rozija palūkojās viņā ar ļoti domīgu skatienu. Un kas notiks pēc tam? viņa jautāja.

Par to tev nav jāraizējas, Astorre atbildēja.

Skaidrs, Rozija noteica. Un kas būs, ja es atteik šos?

Astorre paraustīja plecus. Par to viņš negribēja domāt.

Nekas, viņš atmeta.

Tu nenodosi mani Anglijas varas iestādēm? Rozija jautāja.

Neko tādu es tev nespētu nodarīt, Astorre atbildēja, un Rozija ticēja patiesīgumam viņa balsī.

Rozija nopūtās. Nu labi! Un tad Astorre redzēja vi ņas acīs iedzirkstamies uguntiņas. Rozija viņam uzsmaidīja.

Vēl viens piedzīvojums! viņa teica.

*

Tagad, braucot caur Večesteru, Astorri no atmiņām pa modināja Aldo Monca, piebikstīdams viņam pie kājas. Vēl pusstundas brauciens, Monca teica. Tev jāgatavojas tikties ar brāļiem Sturco!

Astorre raudzījās ārā pa mašīnas logu uz krītošajām snieg pārslām. Viņi atradās klajā lauku apvidū, kur vietvietām auga tikai lieli, kaili koki, un to dzirkstošie zari slējās gaisā kā burvju zižļi. Apsnigušie akmeņi virs starojošās sniega segas izskatījās kā spožas zvaigznes. Tajā brīdī Astorre juta, ka sirdi sažņaudz salts izmisums. Pēc šīs nakts mainīsies viņa pasaule, mainīsies viņš pats un savā ziņā sāksies viņa īstā dzīve.

Trijos naktī Astorre sasniedza droši paslēpto māju, ko ieskāva rēgaini balta ainava ar milzīgām sniega kupenām.

Dvīņubrāļiem Sturco bija saslēgtas rokas un kājas un mugurā uzvilktas īpašas žaketes, kas iegrožo kustības. Viņi gulēja uz grīdas vienā no guļamistabām, un viņus apsargāja divi bruņoti viri.

Astorre uzlūkoja brāļus ar līdzcietību. Tas ir kompli ments, viņš teica. Mēs augstu vērtējam jūsu bīsta mību.

Abu brāļu reakcija uz notikušo bija pilnīgi atšķirīga.

Steiss šķita saglabājam bezcerīgu mieru, bet Frenkijs rau dzījās pretiniekos ar negantu naidu, kas pilnīgi izķēmoja allaž patīkamo seju.

Astorre apsēdās uz gultas. Domāju, ka jūs esat visu sapratuši, zēni, viņš teica.

Steiss klusi sacīja: Rozija bija ēsma. Viņai tas teicami izdevās, vai ne, Frenkij? Izcili, Frenkijs izgrūda. Viņš centās apspiest balss histērisko spalgumu.

Tāpēc, ka jūs viņai tiešām patikāt, zēni, Astorre teica.

Viņa bija jūsos gluži ieķērusies, it sevišķi Frenkijā. Viņai tas bija grūts pārbaudījums. Ļoti grūts!

Kāpēc tad viņa to darīja? Frenkijs nicinoši noprasīja.

Tāpēc, ka es viņai iedevu daudz naudas, Astorre at bildēja. Krietnu summu. Tu zini, kā tas ir, Frenkij.

Neko es nezinu! Frenkijs atmeta.

Es nojaušu, ka vajadzēja ļoti daudz naudas, lai divi tik gudri vīri kā jūs noslēgtu līgumu par donu, Astorre teica. Vai tas bija miljons? Divi miljoni?

Tu esi kļūdījies, Steiss atbildēja. Mēs tur nepie dalījāmies! Mēs neesam tik stulbi.

Es zinu, ka jūs bijāt šāvēji, sacīja Astorre. Jums ir bezbailīgu profesionāļu slava. Un es visu pārbaudīju. Tagad gribu no jums uzzināt starpnieka vārdu.

Tu maldies! Steiss atkārtoja. To tu mums nekādi nevari piešūt! Un kas tu, ellē, vispār tāds esi?

Es esmu dona brāļadēls, Astorre atbildēja. Viņa gribas izpildītājs. Un es pētīju jūsu pēdas gandrīz sešus mēnešus. Slepkavības laikā jūs nebijāt Losandželosā. Jūs tur neparādījāties veselu nedēļu. Frenkij, tu izlaidi divas treniņu spēles ar puikām. Tu, Steis, ne reizes neiegāji pa skatīties, kas notiek veikalā. Jūs pat nepiezvanījāt. Tad nu pasakiet man, kur jūs bijāt!

Es biju Lasvegasā un spēlēju! Frenkijs atbildēja. Un mēs varētu parunāt jēdzīgāk, ja tu mūs atbrīvotu no šitām ķēdēm! Hudini triki mums nav pa prātam.

Astorre veltīja viņam līdzcietīgu smaidu. Paspēsim, viņš teica. Un tu, Steis?

Es biju Taho pie savas meitenes, Steiss atbildēja.

Pie velna, vai tad visu var atcerēties?

Astorre noteica: Varbūt man veiksies labāk, ja es ru nāšu ar katru atsevišķi.

Izgājis no istabas, viņš nokāpa lejā virtuvē, kur Monca bija uzvārījis viņam kafiju. Astorre lika Moncam ievest brā ļus dažādās guļamistabās un visu laiku atstāt pie katra divus sargus. Aldo komanda sastāvēja no sešiem vīriem.

Vai tu esi drošs, ka šie veči ir īstie? Monca jautāja.

Domāju, ka ir, Astorre atbildēja. Ja nav, tad viņiem ir briesmīgi nepaveicies. Man ļoti nepatīk tev to teikt, Aldo, bet iespējams, ka tev vajadzēs gādāt, lai viņi runā.

Nu, vienmēr viņi nerunā, sacīja Monca. Reizēm grūti ticēt, cik cilvēki var būt ietiepīgi. Un šie abi man iz skatās ļoti sīksti.

Man ir pretīgi iet tik tālu, Astorre teica.

Viņš nogaidīja stundu, tad uzkāpa augšā un iegāja is tabā, kurā bija ievests Frenkijs. Ārā valdīja tumsa, bet pa galma spuldze izgaismoja sniegpārslas, kas, lēni virpuļoda mas, krita lejup. Frenkijs gulēja uz grīdas, saslēgts tikpat pamatīgi kā iepriekš.

Viss ir loti vienkārši,

» Astorre viņam teica. Pasaki mums starpnieka vārdu, un varbūt tu iziesi no šejienes dzīvs. Frenkijs uzmeta viņam naidā zvērojošu skatienu. Neko es tev neteikšu, nolādētais kretīni Tu neesi atradis īstos!

Un es atcerēšos tavu purnu un atcerēšos Roziju!

Tas bija sliktākais, ko tu varēji pateikt, Astorre no pūtās.

Vai tu ari viņu drātēji? Frenkijs noprasīja. Vai tu esi savedējs?

Astorre saprata. Frenkijs nekad nepiedos Rozijas node vību. Kāda sīkumaina jūtelība tik nopietnos apstākļos!

Es domāju, ka tu izturies ļoti stulbi, Astorre sacīja.

Bet jums taču abiem ir gudru un slīpētu vīru slava!

Man uzdirst uz to, ko tu domā! Frenkijs atcirta. Tu neko nevari izdarīt, ja tev nav pierādījumu!

Patiešām? Tātad es veltīgi tērēju laiku ar tevi, sacīja Astorre. Iešu aprunāties ar Steisu.

Pirms sarunas ar Steisu Astorre nokāpa lejā virtuvē un vēlreiz iedzēra kafiju. Bridi viņš apcerēja apstākli, ka Fren kijs spēj tik pašpārliecināti izturēties un tik pārdroši runāt, atrazdamies bezcerīgā gūstā. Nu, jācer, ka ar Steisu veiksies labāk. Astorre atrada viņu neērtā pozā guļam gultā.

Novelciet viņam žaketi! Astorre norīkoja. Bet pār baudiet roku un kāju dzelžus!

Es visu pārdomāju, Steiss viņam mierīgi teica. Tu zini, ka mums ir paslēpts piķis. Es varu nokārtot, ka tu to dabū, un beigsim šīs nejēdzības!

Es nupat runāju ar Frenkiju, sacīja Astorre. Viņš man sagādāja vilšanos. Viņš jūs abus uzskata par ļoti at tapīgiem vīriem. Tagad tu stāsti man par naudu, kaut gan labi zini, ka runa ir par to, ka jūs nošāvāt donu.

Tu esi kļūdījies, Steiss atbildēja.

Astorre klusi teica: Es zinu, ka tu nebiji Sanfrancisko, un zinu, ka Frenkijs nebija Lasvegasā. Jūs abi esat vienī gie brīvlīguma darboņi, kam pietika dūšas uzņemties tādu darbu. Un šāvēji bija kreiļi, tāpat kā tu un Frenkijs. Tāpēc es gribu zināt tikai vienu: kas bija starpnieks?

Kāpēc lai es tev to teiktu? Steiss atjautāja. Es zinu, ka spēle ir galā. Jūs, veči, nevalkājat maskas, jūs mums pateicāt visu patiesību par Roziju, tātad jūs negrasāties mūs izlaist no šejienes dzīvus. Vienalga, lai ko jūs apso lītu.

Astorre nopūtās. Es necentīšos tevi muļķot. Tā tas ir.

Bet vienu jūs varat iegūt. Mirt vai nu viegli, vai grūti. Man līdzi ir ļoti izskolots cilvēks, un es grasos likt viņam pa strādāt ar Frenkiju. To pateicis, Astorre sajuta pakrūtē šķebīgu nelabumu. Viņš atcerējās, kā Aldo Monca strādāja ar Fisolīni.

Tu veltīgi tērē laiku! Steiss izmeta. Frenkijs ne runās.

Varbūt ne, Astorre atbildēja. Bet viņu sadalīs dau dzos gabaliņos un katru gabaliņu pēc kārtas atnesīs tev ap skatīt. Es domāju, ka tu sāksi runāt, lai viņam to aiztaupītu.

Bet kāpēc vispār jāķeras pie tādiem līdzekļiem? Un kāpēc tu, Steis, gribi pasargāt to starpnieku? Viņa pienākums bija gādāt par jūsu drošību, bet viņš to neizdarīja. Steiss neatbildēja. Pēc brīža viņš noprasīja: Kāpēc tu nevari atlaist Frenkiju?

To tu pats labi saproti, Astorre atbildēja.

Kā tu vari zināt, ka es tev nesamelošu? Steiss jau tāja.

Kāda velna pēc lai tu to darītu? Astorre atteica. Ko tu ar to iegūtu? Steis, tu vari aiztaupīt Frenkijam briesmī gas mocības. Tas tev ir skaidri jāsaprot.

Mēs bijām tikai šāvēji, mēs darījām savu darbu, Steiss teica. Tev vajadzīgs tas, kurš atrodas augstāk. Kāpēc tu nevari vienkārši palaist mūs vaļā?

Astorre izturējās pacietīgi. Steis, tu un tavs brālis pie kritāt nogalināt izcilu vīru. Liela samaksa, liels ego uzrā viens. Neliedzies! Tas jūs spārnoja. Jūs, zēni, ielaidāties spēlē un zaudējāt, un tagad jums par to ir jāmaksā, jo tāds ir šīs pasaules likums. Tā tam jānotiek. Tagad jums ir tikai viena izvēle: viegli vai grūti. Pēc stundas tu varbūt redzēsi uz šī galda ļoti svarīgu Frenkija ķermeņa daļu. Tici man, es to negribu darīt, nudien ne!

Steiss atmeta: Kā lai es zinu, vai tu neblefo?

Padomā, Steis! Astorre teica. Padomā, kā es no organizēju jūsu dēku ar Roziju! Tam vajadzēja daudz laika un pacietības. Padomā, kā dabūju jūs uz šejieni, kur manā rīcībā ir astoņi apbruņoti vīri! Daudz izdevumu un daudz rūpju. Turklāt tieši pirms Ziemassvētkiem. Es esmu ļoti nopietns cilvēks, Steis, un tu to redzi. Es došu tev stundu pārdomām. Un apsolu: ja tu runāsi, Frenkijs pat nemanīs, ka ir pienācis pēdējais brīdis.

Astorre atkal nokāpa lejā uz virtuvi. Monca viņu gaidīja.

Nu? Monca noprasīja.

Es nezinu, Astorre teica. Bet rīt man jābūt Nikolas Ziemassvētku svinībās, tāpēc šī lieta mums jāpabeidz šo nakt.

Man nevajadzēs vairāk par stundu, sacīja Monca.

Vai nu viņš runās, vai būs beigts.

Neilgu laiku Astorre ļāva sev atpūsties krēslā blakus ka mīna rūcošajām liesmām, tad devās atkal augšā pie Steisa. Gūsteknis izskatījās saguris un bezcerības pārņemts. Viņš bija visu pārdomājis. Viņš zināja, ka Frenkijs nerunās Frenkijs domāja, ka vēl pastāv cerība. Steiss ticēja, ka As torre ir izlicis visas kārtis galdā. Un tagad Steiss saprata bailes, ko pārdzīvojuši visi cilvēki, kurus viņš bija nogalinā jis, saprata viņu pēdējās izmisīgās un nepamatotās cerības uz glābiņu, uz brīnumainu likteņa iejaukšanos. Pretēji jeb kādai ticamībai. Un viņš negribēja, lai Frenkijs mirtu, lēni sagraizīts gabalos. Steiss brīdi vēroja Astorres seju. Tā bija barga un nepielūdzama, par spīti viņa jaunajiem gadiem. Tajā jautās augsta soģa nopietnība.

Biezi krītošais sniegs aizklāja logu rūtis kā balta kažok āda. Frenkijs savā istabā sapņoja, ka atrodas Eiropā kopā ar Roziju, iztēlē redzēja, kā sniegs klāj Parīzes bulvārus, kā tas krīt Venēcijas kanālos. Sniega maģija. Venēcijas ma ģija-

Steiss gulēja gultā, raizēdamies par Frenkiju. Viņi bija ielaidušies spēlē un zaudējuši. Un šīs ir spēles beigas. Bet viņš var palīdzēt Frenkijam ticēt, ka abi ir zaudējuši tikai divdesmit punktus.

Es esmu ar mieru, Steiss teica. Gādā, lai Frenkijs neuzzina, kas notiek! Norunāts?

To es apsolu, Astorre teica. Bet, ja tu melosi, es zināšu.

Es nemelošu, Steiss atbildēja. Kāda tam jēga? Starp nieks ir vīrs, vārdā Hesko, un viņš dzīvo Braitvoteras pil sētā, gabalu aiz Babilonas. Viņš ir šķīries, dzīvo viens, un viņam ir sešpadsmit gadus vecs dēls, jauns milzis, kas ko losāli spēlē basketbolu. Laika gaitā Hesko mūs ir nolīdzis dažādiem darbiem. Esam pazīstami kopš agras jaunības.

Cena bija miljons, tomēr mēs ar Frenkiju šaubījāmies. Likās pārāk augstu tēmēts. Piekritām tāpēc, ka viņš teica: par FIB mums neesot jāraizējas un par policiju arī ne. Viss esot nokārtots augstākajā līmenī. Vēl viņš teica, ka donam vairs neesot nekādu nozīmīgu sakaru. Acīmredzot viņš mal dījās, jo tu esi šeit. Tas vienkārši likās pārāk labs ķēriens, lai atteiktos.

Tādam, ko tu uzskati par blefotāju, šīs ir diezgan sīkas ziņas, Astorre teica.

Es gribu tevi pārliecināt, ka runāju patiesību, Steiss atbildēja. Es visu izskaitļoju. Spēle ir galā. Es negribu, lai Frenkijs to zina.

Vari būt mierīgs, sacīja Astorre. Es tev ticu.

Viņš izgāja no istabas un nokāpa lejā uz virtuvi, lai dotu Moncam turpmākos norādījumus. Viņš vēlējās paturēt gūs tekņu personas apliecības, autovadītāju tiesības, kredītkar tes un citus dokumentus. Viņš turēja Steisam doto vārdu un lika Frenkiju nogalināt bez brīdinājuma ar šāvienu pakausī.

Un ari Steiss jānogalina bez sāpēm.

Astorre devās ceļā uz Ņujorku. Sniegs bija pārtapis lietū, kas slacīja sniegotos laukus.

Monca reti pārkāpa dotos rīkojumus, taču, būdams gal venais soda izpildītājs, viņš uzskatīja, ka viņam ir tiesības pasargāt sevi un savus vīrus. Šaujamieročus viņi nelietos. Izmantos virvi.

Vispirms viņš paņēma palīgā četrus vīrus, lai nožņaugtu Steisu. Gūsteknis pat nemēģināja pretoties. Taču ar Frenkiju bija citādi. Divdesmit minūtes viņš pūlējās izvairīties no cilpas. Divdesmit briesmīgas minūtes Frenkijs Sturco ap zinājās, ka tiek noslepkavots.

Pēc tam abus līķus ietina segās un aiznesa pāri klaju mam, tikmēr lietus atkal pārtapa sniegā. Tos atstāja mežā aiz mājas. Bedre ļoti blīva biezokņa vidū bija laba paslēp tuve, un līdz pavasarim neviens nogalinātos neatradīs, ja vien atradīs vispār. Tikmēr, Monca cerēja, daba būs līķus tik tāl apstrādājusi, ka nāves cēlonis vairs nebūs nosakāms.

Taču šis praktiskais iemesls nebija vienīgais, kāpēc Monca atļāvās nepaklausīt bosam. Tāpat kā dons Aprile, viņš sirds dziļumos juta, ka žēlsirdība drīkst nākt vienīgi no Dieva.

Viņš nicināja domu par jebkādu žēlsirdību pret cilvēkiem, kas pēc pasūtījuma nogalina citus cilvēkus. Tā ir iedomība, ja cilvēks piedod cilvēkam. Piedošana ir vienīgi Dieva ziņā.

Ja žēlsirdību izrāda cilvēks, tā ir tukša lepnība un godbi jības trūkums. Pats viņš nekad nevēlējās piedzīvot šādu žēlsirdību.

9. NODAĻA

Kurts Silke ticēja likumam, ticēja noteikumiem, ko cilvēki izdomājuši, lai dzīvotu mierīgu dzīvi. Viņš vienmēr bija centies izvairīties no kompromisiem, kas grauj taisnīgas sabiedrības pamatus, un bez žēlastības cīnījās pret valsts ienaidniekiem. Pēc divdesmit cīņas gadiem krietna daļa ti cības viņā bija zudusi.

Silkes sākotnējās cerības attaisnoja vienīgi viņa sieva.

Politiķi bija meļi, bagātie alkatīgi un varaskāri, trūcīgie ļauni. Un tad vēl visi dzimušie afēristi, krāpnieki, sadisti un slepkavas. Likuma izpildītāji bija tikai nedaudz labāki, bet viņš no visas sirds bija ticējis, ka Federālais izmeklēšanas birojs ir krietnuma paraugs.

Pēdējā gada laikā viņš bija atkārtoti redzējis vienu un to pašu sapni. Tajā viņš bija divpadsmit gadus vecs zēns, un viņam vajadzēja kārtot sarežģītu skolas eksāmenu, kam pa redzēta visa diena. Kad viņš izgāja no mājas, māte raudāja, un sapnī viņš saprata, kāpēc. Ja viņš nenoliks eksāmenu, māte viņu nekad vairs neredzēs.

Sapnī viņš saprata: slepkavošana ir sazēlusi tik plaši, ka ar psihiatru biedrības palīdzību ir radīti likumi, kam jāpārbauda divpadsmit gadus vecu zēnu garīgā veselība un jānosaka, kuri no tiem kļūs slepkavas. Tie, kas neizturēja pārbaudi, gluži vienkārši pazuda. Jo medicīnas zinātne bija pierādījusi, ka slepkava mēdz nogalināt tīrā prieka pēc. Ka politiskie noziegumi, dumpji, terorisms un zagšana ir tikai virspusēji iegansti. lāpēc ir svarīgi šos ģenētiskos slepkavas izravēt jau agrīnā vecumā.

Nākamā sapņa epizode bija atgriešanās mājās pēc eksā mena, un māte viņu apskāva un apbēra skūpstiem. Tēvoči un citi radinieki bija sarīkojuši plašas svinības. Nākamajā brīdī viņš attapās viens savā guļamistabā un drebēja bailēs. Jo viņš zināja, ka ir notikusi kļūda. Viņam nevajadzēja iz turēt šo pārbaudi, un tagad viņš izaugs par slepkavu. Sapnis bija atkārtojies divreiz, un Silke to nestāstīja sie vai, jo zināja, ko šis sapnis nozīmē, vai vismaz iedomājās to zinām.

Silkes attiecības ar Timmonu Portellu ilga jau vairāk nekā sešus gadus. Tās bija sākušās toreiz, kad Portella ak lās dusmās nogalināja kādu sīku apakšnieku. Silke tūlīt bija saredzējis savas iespējas. Viņš bija nokārtojis, ka Portella kļūst par mafijas norišu ziņotāju, pretī saņemdams solī jumu, ka slepkavība netiks izmeklēta. Direktors bija atbal stījis šo plānu, un pārējais ritēja dabisku gaitu. Ar Portellas palīdzību Silke bija satriecis Ņujorkas mafiju, taču viņam vajadzēja aizvērt acis uz Portellas darbošanos, arī nar kotiku tirdzniecības pārvaldīšanu.

Tomēr Silkem ar direktora atbalstu bija izveidojies plāns, kā Portellu atkal sagūstīt. Portella bija apņēmies iegūt savā ziņā Apriles bankas, lai varētu atmazgāt narkotiku peļņas naudu. Taču dons Aprile bija ietiepīgs. Vienā liktenīgā tik šanās reizē Portella bija jautājis Silkem: Vai FIB uzrau dzīs donu Aprili, kad viņš dosies uz mazdēla iesvētībām? Silke tūlīt bija visu sapratis, tomēr ar atbildi kavējās. Pēc tam viņš lēni teica: Varu garantēt, ka ne. Bet kā būs ar Ņujorkas policijas nodaļu?

Par to ir gādāts, Portella atbildēja.

Un Silke zināja, ka kļūst par slepkavības līdzdalībnieku.

Bet vai tad dons to nav pelnījis? Lielāko mūža daļu viņš ir bijis nesaudzīgs noziedznieks. Viņš ir devies atpūtā ar milzīgu bagātību, kurai tiesa un likums nevar piekļūt. Un ieguvums būtu neatsverams. Pārņemdams Apriles bankas, Portella iesoļos taisni slazdā. Un kaut kur aiz viņa, protams, ir Insio ar saviem sapņiem par personīgo kodolieroču arse nālu. Silke zināja: ja veiksies, viņš ap to visu savilks tīklu, un valdība saskaņā ar RICO likumiem iegūs no Apriles ban-kām desmit miljardus dolāru, jo nav nekādu šaubu, ka dona mantinieki bankas pārdos un slēgs darījumu ar Portellas slepenajiem aģentiem. Un desmit vai vienpadsmit miljardi dolāru būtu varens ierocis cīņā pret noziedzību.

Taču Žoržeta par to viņu nicinātu, tāpēc viņa to nedrīkst uzzināt. Galu galā viņa dzīvo citā pasaulē.

Taču tagad atkal vajadzēs tikties ar Portellu. Jānoskaidro viss par nogalinātajiem suņiem un to, kas aiz tā slēpjas. Viņš sāks ar Portellu.

Timmona Portella bija viens no retajiem itāliešu vīrie šiem, kas guvuši dzīvē panākumus un piecdesmit gadu ve cumā joprojām ir vecpuiši. Tomēr viņš nepavisam neievē roja celibātu. Katru piektdienu Portella lielāko nakts daļu pavadīja kopā ar skaistu sievieti, ko piegādāja kāds no viņa apakšnieku kontrolētajiem intīmo pakalpojumu dienestiem.

Norādījumi prasīja, lai meitene būtu jauna, lai nebūtu pā rāk ilgi darbojusies šajā jomā, lai viņa būtu skaista un ar izsmalcinātiem vaibstiem. Lai viņa būtu jautra un moža, bet nebūtu pārgudra. Un lai neierosinātu nekādas novirzes.

Timmona atzina tikai dabisku, tradicionālu seksu. Viņam piemita dažas sīkas īpatnības, taču tās bija gluži nekaitīgas. Viena no īpatnībām bija tāda, ka meitenei jābūt vienkāršam anglosakšu vārdam, tādam kā Džeina vai Sūzena. Portella varēja samierināties arī ar Tifāniju vai Merlu, bet negribēja nekādas sveša etniskuma izpausmes. Timmona reti gulēja ar vienu un to pašu sievieti divreiz.

Šīs tikšanās vienmēr notika kādā nelielā īstsaidas vies nīcā, kas piederēja vienai no Timmonas firmām, un viņa rīcībā bija viss stāvs, ko aizņēma divi savienoti luksusnu muri. Vienā no tiem atradās pilnībā apgādāta virtuve, jo Portella bija teicams pavārs, kas turklāt dīvainā kārtā vis vairāk cienīja Ziemeļitālijas virtuvi, kaut gan viņa vecāki bija dzimuši Sicīlijā. Un viņam ļoti patika gatavot ēdienu.

Šovakar meiteni uz luksusnumuru atveda Portellas intīmo pakalpojumu saimnieks, kas uzkavējās, lai kopā iztukšotu dzēriena glāzi, un pēc tam devās projām. Tad Portella paga tavoja sev un meitenei vakariņas tikmēr viņi patērzēja un iepazinās. Meiteni sauca Žanete. Portella virtuvē darbojās ātri un prasmīgi. Šovakar viņš gatavoja savu firmas ēdienu teļa gaļu Milānas gaumē, spageti mērcē ar Gryere sieru un piedevās mazus, apceptus baklažānus un zaļos salātus ar tomātiem. Saldēdienam bija sagādātas dažādas kūciņas no tuvākajā apkārtnē iecienītas franču konditorejas.

Namatēvs apkalpoja Žaneti ar eleganci, kas bija pilnīgā kontrastā ar viņa ārieni: Portella bija liela auguma vīrietis ar spalvām klātu, raupju ādu un milzīgu galvu, taču viņš vienmēr sēdās pie galda, ģērbies kreklā ar kaklasaiti un žaketē. Vakariņu laikā Portella iztaujāja Žaneti par viņas dzīvi un darīja to ar iejūtību, kas krasi kontrastēja ar viņa brutālo izskatu. Viņš ar interesi klausījās meitenes bēdu stāstos par to, kā viņu nodevuši tēvs, brāļi, mīļākie un visi tie varenie, kas ar ekonomiskiem ietekmes līdzekļiem pie spieduši viņu dzīvot grēcīgu dzīvi un pārciest nevēlamas grūtniecības, jo vajadzējis palīdzēt trūkumā nonākušajai ģimenei. Portella pauda pārsteigumu par izsmalcinātajām nekrietnībām, uz ko spējīgi viņa līdzcilvēki, un apjūsmoja pats savu labsirdību pret sievietēm. Jo vidš pret tām bija ļoti dāsns, turklāt ne tikai lielu naudas summu izteiksmē.

Pēc vakariņām viņš ienesa dzīvojamā istabā vīnu un pa rādīja Žanetei sešas dārglietu kārbiņas: zelta pulksteni, ru bīna gredzenu, briljanta auskarus, nefrita kaklarotu, dārg akmeņiem rotātu aproci un īstu pērļu virkni. Vienu no tām, viņš teica, Žanete varot izvēlēties sev par dāvanu. Visas šīs rotas bija vairāku tūkstošu dolāru vērtas viņš zināja, ka meitenes pacentīsies noteikt to vērtību. Pirms daudziem gadiem viena no Portellas komandām bija nolaupījusi kravas automašīnu ar dārglietām, un viņš bija izvēlējies guvumu labāk noglabāt, nevis pārdot. Tāpēc šīs dāvanas viņam neko nemaksāja.

Kamēr Žanete pārdomāja, ko ņemt, un beidzot izvēlē jās pulksteni, Portella sagatavoja viņai vannu, uzmanīgi pārbaudīdams ūdens temperatūru un sameklēdams savas iecienītās smaržas un pūderus. Tikai pēc tam, kad mei tene bija šādi atslābinājusies, viņi devās uz gultu un no devās labam, normālam seksam kā jebkurš laimīgs laulātais pāris.

Ja Portella bija īpaši maigi noskaņots, viņš reizēm pa turēja meiteni pie sevis līdz četriem vai pieciem rītā, taču nekad neatļāvās aizmigt, kamēr meitene bija viņa guļam istabā. Šonakt viņš atlaida Žaneti agri.

To visu Portella darīja pats savas veselības labad. Viņš pazina savu nevaldāmo dabu un zināja, ka tā var novest nepatikšanās. Šīs iknedēļas seksa izpriecas remdēja viņa straujumu. Sievietēm uz Portellu vispār bija nomierinošs iespaids, un viņš pārliecinājās par savas stratēģijas iedar bīgumu, jo katrā sestdienas ārsta apmeklējumā apmierināts uzzināja, ka viņa asinsspiediens ir kļuvis normāls. Kad viņš pastāstīja ārstam, kā to panācis, tas tikai nomurmināja:

Ļoti interesanti. Portella bija ārstā ļoti vīlies.

Šādam iekārtojumam bija vēl cita priekšrocība. Portellas miesassargi uzkavējās telpā pie luksusnumura galvenās ieejas. Taču aizmugures durvis veda uz blakusnumuru, kurā varēja ieiet no atsevišķa gaiteņa, un tieši tur Portellam palaikam bija tikšanās, par kurām nevajadzēja zināt pat viņa tuvākajiem padomdevējiem. Jo mafijas vadonim ir ļoti bīstami tikties privātos apstākļos ar FIB īpašo aģentu. Ma fijai varētu rasties aizdomas, ka viņš ir ziņotājs, un Birojam varētu rasties aizdomas, ka Silke ir kukuļņēmējs.

Portella gādāja, lai telefonos tiktu ievietotas noklausīša nās ierīces, nosauca to vārguļu vārdus, kas viegli pakļau sies spiedienam, deva pavedienus organizētu slepkavību gadījumos un paskaidroja, kā darbojas dažas organizētās noziedzības struktūras. Un Portella paveica ari vienu otru netīro darbu, ko FIB legāli nedrīkstēja īstenot.

Gadu gaitā viņi savām tikšanās reizēm bija izstrādājuši noteiktu kārtību. Silkem bija pretējā gaiteņa luksusnumura atslēga, tāpēc viņš varēja ieiet tajā, Portellas miesassargu nepamanīts, un gaidīt mazākajā dzīvoklī. Portella aizsūtīja meiteni projām, un abi varēja tikties. Šajā vakarā Portella atkal gaidīja Silki. Silke šajās tikšanās reizēs vienmēr bija mazliet nervozs.

Viņš zināja, ka pat Portella neuzdrīkstēsies aizskart FIB aģentu, taču šim cilvēkam bija tik negants temperaments, kas robežojās ar neprātu. Silke bija apbruņots, bet, lai sa glabātu sava ziņotāja personību slepenībā, viņš nevarēja vest līdzi miesassargus.

Portella turēja rokā vīna glāzi, un viņa pirmie sveiciena vārdi bija: Kas tad nu, ellē, noticis? Tomēr viņš draudzīgi smaidīja un pa pusei apskāva Silki. Portellas milzīgo vēderu slēpa eleganti ķīniešu rītasvārki virs baltas pidžamas.

Silke atteicās no dzēriena, apsēdās uz dīvāna un rāmi teica: Pirms dažām nedēļām es pēc darba atgriezos mā jās un atradu abus savus suņus ar izgrieztām sirdīm. Do māju, ka tev varbūt kaut kas ir zināms. Viņš cieši vēroja Portellu.

Portellas pārsteigums izskatījās neviltots. Viņš tobrīd sē dēja atpūtas krēslā un pēc šiem vārdiem uzlēca kājās. Viņa seju sašķobīja niknums. Silke neļāva tam sevi ietekmēt: no pieredzes viņš zināja, ka vainīgie nereti pauž visšķīstāko nevainību. Viņš teica: Ja tu centies mani brīdināt un no kaut kā atturēt, kāpēc nepasaki to skaidri un gaiši?

Portellas balsī skanēja gandrīz vai asaras. Kurt, tu esi ieradies apbruņots, es sajutu tavu pistoli. Man ieroča nav. Tu varētu mani nogalināt un pēc tam apgalvot, ka es pretojos arestam. Es tev uzticos. Esmu noguldījis vairāk nekā miljonu dolāru tavā kontā Kaimanu salās. Mēs esam partneri. Kāpēc lai es ķertos pie tāda veca sicīliešu trika?

Kāds mēģina mūs sašķelt. Tev tas jāsaprot. Un kurš tas ir? Silke jautāja. Portella kavējās domās. Tas var būt vienīgi šis jaunais Astorre. Viņam ir lielummānija, jo reiz viņš pamanījās no manis izsprukt. Papēti viņu, un es tikmēr noslēgšu līgumu par viņu.

Beidzot Silke jutās pārliecināts. Labi, viņš teica, bet šķiet, ka mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Nenovērtē to puisi par zemu!

Neraizējies! Portella atmeta. Vai tu esi paēdis? Man ir teļa gaļa ar spageti, salāti un labs vīns.

Silke pasmējās. Es ticu. Bet man nav laika palikt uz vakariņām.

Patiesība bija tāda, ka viņš negribēja dalīties maizē ar cilvēku, ko drīzumā grasās ielikt cietumā.

Tagad Astorrem bija pietiekami daudz informācijas, lai izveidotu kaujas plānu. Viņš jutās pārliecināts, ka dona nāvē bijis iesaistīts FIB un ka šīs operācijas priekšgalā bijis Silke. Tagad viņš zināja, kas ir starpnieks. Viņš zināja, ka darbu pasūtījis Timmona Portella. Un tomēr dažas mīklas joprojām palika neatrisinātas. Diplomāts ar Nikolas starp niecību bija piedāvājies pirkt bankas ar ārzemju investoru līdzdalību. Silke bija piesolījis darījumu, kas palīdzētu at maskot Portellas noziedzīgo darbību. Tās bija satraucošas un bīstamas nianses. Astorre nolēma apspriesties ar Krāksi Čikāgā un ņemt līdzi misteru Praioru.

Astorre jau agrāk bija aicinājis misteru Praioru pārcel ties uz Ameriku vadīt Apriles bankas. Misters Praiors šo aicinājumu bija pieņēmis, un ikviens varēja pabrīnīties, cik ātri viņš no angļu džentlmeņa pārvērtās par enerģisku amerikāņu biznesmeni. Katliņu nomainīja filca platmale, aizvērtā lietussarga vietā viņš nēsāja līdzi salocītu avīzi. Misters Praiors ieradās Amerikā kopā ar sievu un diviem brāļadēliem. Praiora sieva no angļu matronas pārvērtās amerikānietē ar elegantu un itin modernu ģērbšanās stilu.

Abi brāļadēli bija sicīlieši, kas runāja nevainojamā angļu va lodā un bija ieguvuši grādu finanšu zinībās. Abi bija kaislīgi mednieki un glabāja medību piederumus limuzīna bagāž niekā; limuzīnu vadīja viens no brāļadēliem. Patiesībā viņi abi veica mistera Praiora miesassargu pienākumus.

Praiori apmetās Apervestsaidā, namā, ko apsargāja pri vātas aģentūras drošības patruļa. Nikola, kas bija preto jusies šādam plānam, drīz padevās mistera Praiora pie vilcībai, it īpaši tad, kad tas pavēstīja, ka viņi esot attāli radinieki. Attiecībās ar sievietēm misteram Praioram neapšaubāmi piemita tēvišķs šarms; pat Rozija bija jūs mojusi par viņu. Un nebija šaubu, ka viņš pratīs pārvaldīt bankas pat Nikolu pārsteidza viņa zināšanas par starptau tisko banku darbību. Tikai ar valūtas kursu manipulācijām vien viņš bija palielinājis banku peļņu. Un Astorre zināja, ka misters Praiors bijis dona Apriles tuvs draugs. Patiesībā tieši Praiors bija pierunājis donu iegūt banku filiāles Anglijā un Itālijā. Misters Praiors bija stāstījis Astorrem par savām attiecībām ar donu Aprili.

Es sacīju tavam tēvocim, misters Praiors teica, ka bankas var ienest lielāku bagātību ar mazāku risku nekā viņa bizness. Veco uzņēmumu laiks ir pagājis; valdība ir pārāk spēcīga un pārāk koncentrējusi uzmanību uz mūsu cilvēkiem. Pienācis laiks mest bijušo pie malas. Bankas ir ceļš, kā taisīt naudu, ja vien tev ir pieredze, personāls un politiskie kontakti. Nelielīdamies varu sacīt, ka Itālijas po litiķu labvēlību esmu ieguvis ar naudu. Visi kļūst bagāti, neviens necieš un nenonāk cietumā. Es varētu būt univer sitātes profesors, kas māca cilvēkiem, kā kļūt bagātiem, ne pārkāpjot likumu un neizmantojot vardarbību. Vajag tikai gādāt, lai tiek pieņemti pareizie likumi. Galu galā izglītība ir atslēga uz augstāku civilizācijas pakāpi.

Misters Praiors runāja it kā pa jokam, tomēr viņa vārdos skanēja nopietnība. Astorre juta ciešu saikni ar viņu un pilnīgi viņam uzticējās. Dons Krāksi un misters Praiors bija cilvēki, uz kuriem viņš varēja paļauties. Ne tikai draudzības dēļ abi šie vīri pelnīja milzu naudu no donam piedero šajām desmit bankām.

Kad Astorre un misters Praiors ieradās dona Krāksi mājā Čikāgā, Astorre pārsteigts ievēroja, ka Praiors un Krāksi ļoti sirsnīgi apskaujas. Viņi acīmredzami bija labi pazīstami. Krāksi piedāvāja viesiem augļus un sieru un ēdot tērzēja ar misteru Praioru. Astorre klausījās ar aizrautīgu ziņkāri: viņam patika dzirdēt vecu vīru stāstus. Krāksi un misters Praiors bija vienisprātis, ka agrāko laiku biznesa paņēmieni ir apdraudēti. Visi cieta no augsta asinsspiediena, visiem bija sirdsdarbības traucējumi, Krāksi teica. lā bija bries mīga dzīve! Un jaunie vairs nezina, ko nozīmē gods. Gluži patīkami ir noskatīties, kā viņus aizmēž.

Jā… misters Praiors nopūtās. Bet visiem mums kaut kur bija jāsāk. Un paskaties uz mums tagad!

Visu šo valodu dēļ Astorre kavējās uzsākt sarunu par šābrlža biznesu. Ko tie velna veči domā, tik gari pļāpā dami? Sastapis Astorres skatienu, misters Praiors pasmējās.

Neraizējies, mēs abi vēl neesam svētie. Un šī situācija skar mūsu pašu intereses. Tāpēc stāsti, kas uz sirds! Mēs esam gatavi rīkoties.

Man vajadzīgs jūsu padoms, jums pašiem nekas nebūs jādara, Astorre teica. Tas ir mans uzdevums.

Ja tu domā par atriebību, tad es tev iesaku labāk at griezties pie dziedāšanas, sacīja Krāksi. Tomēr es no protu tāpat kā, cerams, tu pats ka runa ir par to, kā pasargāt tavu ģimeni no briesmām.

Iemesls ir kā viens, tā otrs, Astorre atbildēja. Un abi ir pietiekami nopietni. Bet tēvocis parūpējās, lai es šādai situācijai būtu gatavs. Es nedrīkstu viņu pievilt.

Labi! teica misters Praiors. Bet saproti vienu: to, ko tu dari, tev liek tava daba. Esi uzmanīgs, kad uzņemies risku. Neļauj sev aizrauties!

Dons Krāksi laipni vaicāja: Kā es varu tev palīdzēt?

Par brāļiem Sturco tev bija taisnība, Astorre teica. Viņi atzinās, ka bijuši šāvēji, un pastāstīja, ka starpnieks bijis Džons Hesko, kāds vīrs, par kuru es nekad neesmu dzirdējis. Tagad man viņš jāmeklē rokā.

Un kas ir ar brāļiem Sturco? Krāksi jautāja.

Viņi ir neitralizēti.

Abi vecākie vīri brīdi klusēja. Tad Krāksi teica: Hesko es pazīstu. Viņš ir bijis starpnieks jau gadus divdesmit.

Klīst dažas trakas baumas, ka viņš bijis starpnieks vairā kām politiskām slepkavībām, bet tam es neticu. Ņem vērā: vienalga, kādu taktiku tu izmantoji, lai piedabūtu brāļus Sturco runāt, ar Hesko tā nedarbosies. Viņš ir izcils sarunu meistars un sapratīs, ka jātirgojas pat ar nāvi. Viņš zinās, ka tev vajadzīga informācija, ko neviens cits nevar sniegt.

Hesko ir dēls, ko viņš dievina, Astorre teica. Bas ketbolists, bezmaz vai Hesko dzīves saturs.

Tā ir veca kārts, un viņš tai uzliks trumpi, sacīja misters Praiors. Proti, noklusēs informāciju, kas ir būtiski svarīga, un dos informāciju, kas nav būtiski svarīga. Tev ir jāizprot Hesko. Viņš visu mūžu ir tirgojies ar nāvi. Atrodi citu pieeju!

Es daudz ko gribētu uzzināt, pirms dodos tālāk, As torre teica. Kas stāvēja aiz šīs slepkavības un, pats galve nais, kāpēc? Lūk, ko domāju es pats. Atminējums ir bankas. Kādam vajadzīgas mūsu bankas.

Hesko par to varētu kaut ko zināt, sacīja Krāksi.

Man neliek mieru, lūk, kāda doma, Astorre turpi nāja. Iesvētībās katedrālē nebija nekādas policistu vai FIB uzraudzības. Un brāl»i Sturco man atzinās, ka viņiem esot garantēts: uzraudzības nebūs. Vai es varu pieņemt, ka policijai un FIB bija iepriekš zināms par slepkavību? Vai tas ir iespējams?

Jā, dons Krāksi atbildēja. Un tādā gadījumā tev jābūt ļoti uzmanīgam. It sevišķi ar Hesko.

Misters Praiors vēsi teica: Astorre, tavs galvenais mērķis ir glābt bankas un aizsargāt dona Apriles bērnus. Atriebība ir sīkāks motīvs, no tās var atteikties.

Es nezinu, Astorre teica, un tagad viņa balss ska nēja bezkaislīgi. Man vajadzēs par to padomāt. Viņš draudzīgi uzsmaidīja abiem vīriem. Nu, gan redzēsim, kas no tā iznāks! Abi vecie vīri viņam ne mirkli nenoticēja. Mūža gaitā abi bija pazinuši un izpratuši Astorrem līdzīgus jaunus cil vēkus. Tie viņā saskatīja atblāzmu no agrāko laiku izcilajiem mafijas vadoņiem cilvēkiem, par kādiem paši nebija kļuvuši, jo pietrūcis personības valdzinājuma un gribasspēka, ar ko apveltīti tikai izcilie: tie, kurus dēvē par respektējamiem cilvēkiem un kuri pārvaldījuši veselas provinces, metuši izaicinājumu valsts likumiem un allaž uzvarējuši. Viņi sa skatīja Astorrē to gribasspēku, to pievilcību, to mērķtiecīgo nodošanos, ko viņš pats neapzinājās. Pat tāda niekošanās kā dziedāšana vai jāšana ar zirgiem bija vājības, kas ne ietekmēja viņa likteni. Tās bija tikai jaunības izpriecas un liecināja par cilvēcisku labestību.

Astorre pastāstīja viņiem par ģenerālkonsulu Mariāno Rubio un par Insio Tulipu, kas cenšas nopirkt bankas. Par Silki, kas mēģina viņu izmantot, lai izliktu slazdus Portel lam. Abi vīri uzmanīgi klausījās.

Nākamreiz atsūti viņus pie manis! misters Praiors teica. Spriežot pēc manas informācijas, Rubio ir pasaules narkotiku tirdzniecības finansiālais pārvaldnieks.

Es nepārdošu bankas, Astorre teica. Dons man deva norādījumus.

Protams! Krāksi piekrita. Tā ir nākotne un var tevi pasargāt. Brīdi klusējis, viņš turpināja: Es tev kaut ko pastāstīšu. Pirms devos atpūtā, man bija amata biedrs, ļoti godprātīgs biznesmenis, sabiedrības lepnums. Viņš mani uz aicināja uz pusdienām savā birojā, savā privātajā ēdamzālē.

Pēc tam viņš mani izvadāja pa uzņēmumu un parādīja mil zīgās telpas, kurās bija tūkstošiem nodalījumu ar datoriem, pie tiem strādāja jauni vīrieši un sievietes. Viņš man teica: "Šī telpa man ienes miljardu dolāru gadā. Šajā valstī ir gandrīz trīssimt miljoni cilvēku, un mēs pieliekam visus spēkus, lai panāktu, ka viņi pērk mūsu produktus. Mēs plānojam īpašas loterijas, balvas un prēmijas, mēs izsakām dāsnus solījumus un likumīgos ietvaros panākam, ka viņi izdod naudu visu mūsu firmu labā. Un vai tu-zini, kas ir I izšķirošais? Mums ir vajadzīgas bankas, kas atbalstītu šo trīssimt miljonu cilvēku kredītus, lai tie varētu tērēt naudu, kuras tiem nav." Šīs lielās spēles vārds ir bankas, un tev jāpanāk, lai bankas būtu tavā pusē!

Tā tas ir, misters Praiors piebilda. Un ieguvējas ir abas puses. Kaut gan procentu likmes ir augstas, parādi skubina cilvēkus darboties un liek tiem vairāk sasniegt.

Astorre iesmējās. Es priecājos, ka jūs banku paturēšanu atzīstat par saprātīgu rīcību. Bet tas nav svarīgi. Dons man piekodināja nepārdot tās. Ar to man pietiek. Un tas, ka tie viņu nogalināja, daudz ko nozīmē.

Krāksi ļoti noteikti sacīja Astorrem: Tam vīram Silkem tu nevari ķerties klāt! Valdība pašlaik ir pārāk spēcīga, un tādu galēju soli nedrīkst spert. Tomēr es piekrītu, ka viņš ir savā veidā bīstams. Tev jābūt gudram.

Tavs nākamais solis ir Hesko, Praiors teica. Viņš ir izšķirošais posms, bet arī šeit tev jābūt uzmanīgam! At ceries, ka vari nākt pie dona Krāksi pēc palīdzības, un ari man ir savas iespējas. Mēs neesam pilnīgi atkāpušies no amata. Un mums pieder sava daļa bankās, nemaz neru nājot par seno draudzību ar donu Aprili, lai viņam Dieva miers!

Labi, Astorre teica. Kad būšu runājis ar Hesko, sa tiksimies vēlreiz!

*

Astorre skaidri apzinājās savu bīstamo stāvokli. Viņš zi nāja, ka panākumi pagaidām ir niecīgi, par spīti nogalinā tāju sodīšanai. Tie bija tikai atsevišķi pavedieni, kas saistīja ar dona Apriles mīklaino slepkavību. Tomēr Astorre paļāvās uz nekļūdīgo briesmu apjautu, kas bija iesūkusies viņam asinīs skološanās gados Sicīlijas nemitīgo nodevību vidē.

Šobrīd vajadzēja būt īpaši uzmanīgam. Hesko šķita viegls mērķis, taču tās varēja būt arī tīšas lamatas. Viens apstāklis sagādāja Astorrem pārsteigumu. Viņš bija domājis, ka jūtas laimīgs, būdams neliels uzņēmējs un dzie dātājs amatieris, taču tagad viņš juta tik līksmu pacilātību, kādu nebija pazinis nekad agrāk. Apjautu, ka viņš atgrie zies pasaulē, kurai ir piederīgs. Un ka viņam ir sava mi sija: aizsargāt dona Apriles bērnus, atriebt tā cilvēka nāvi, kuru viņš mīlēja. Viņam gluži vienkārši vajadzēja salauzt pretinieka gribu. Aldo Monca no sava Sicīlijas ciemata bija atvedis līdzi desmit vērtīgus vīrus. Pēc Astorres norādīju miem viņš bija nodrošinājis to ģimenēm iztiku līdz mūža galam, vienalga, kas notiktu ar pašiem vīriem.

"Nepaļaujies uz pateicību par to, ko tu cilvēkiem esi da rījis pagātnē!" viņš atcerējās dona pamācības. "Tev jāgādā, lai viņi būtu tev pateicīgi par to, ko tu viņiem darīsi nā kotnē." Astorres ģimenes, Astorres paša un viņa augošās vīru armijas nākotne bija bankas. Tā bija nākotne, kuras dēļ ir vērts cīnīties, lai kāda būtu maksa. Dons Krāksi bija nodevis viņa rīcībā vēl sešus vīrus, par kuriem bija nešaubīgi galvojis. Un ar šiem vīriem un visjau nākajām signalizācijas ierīcēm Astorre bija pārvērtis savu māju par cietoksni. Viņš bija iekārtojis sev arī citu drošu māju, kur vajadzības gadījumā pazust, ja kāda iemesla dēļ viņu gribētu aizturēt varas iestādes.

Astorre necentās vienmēr turēt miesassargus sev blakus. Viņš paļāvās pats uz savu reakcijas asumu un sargiem uz deva doties pa priekšu un izlūkot ceļu, kur bija paredzējis iet.

Lai Hesko brīdi pagaida. Astorre kavējās domās par Sil kes godavīra reputāciju tā viņu bija raksturojis pat dons Aprile.

Ir godavīri, kas visu mūžu pavada, gatavodamies vienai īpašai nodevībai, viņam bija teicis Praiors. Tomēr, par spīti sarežģītajam stāvoklim, Astorre juta pašpaļāvību. Viss, kas vajadzīgs, bija palikt dzīvam, līdz visi mozaīkas gabaliņi iegulstas savās vietās.

īsto pārbaudījumu sagādās tādi vīri kā Hesko, Portella, Tulipa un Silke. Viņam vēlreiz vajadzēs notraipīt rokas ar asinīm.

Pagāja mēnesis, līdz Astorre precīzi izprātoja, kā apieties ar Džonu Hesko. Šis cilvēks būs atbaidošs, viltīgs, viegli nogalināms, bet grūti piedabūjams sniegt informāciju. Iz mantot par līdzekli viņa dēlu būtu pārāk bīstami tas liktu Hesko perināt sazvērestību pret viņu, vienlaikus tēlojot sa darbošanos. Astorre nolēma neatklāt Hesko, ka brāļi Sturco pastāstījuši par viņa līdzdalību par to, ka viņš vadījis automašīnu. Tas varētu Hesko pārāk nobiedēt. Tikmēr Astorre savāca nepieciešamo informāciju par Hesko ikdienas ieradumiem. Šķita, ka viņš ir mērenas da bas cilvēks, kura galvenā mīlestība ir puķu audzēšana un pārdošana vairumtirdzniecībai puķu veikalos; reizēm viņš pat pārdeva tās pats Hemptonas ceļmalas kioskā. Hesko vienīgā izklaide bija dēla komandas basketbola spēļu ap meklēšana, un viņš ar reliģisku fanātismu sekoja Villanovas komandas grafikam.

Kādā janvāra sestdienas vakarā Hesko devās uz Ņujorku, lai Medisonskvēra dārzā noskatītos Villanovas un Templas komandu sacensības. Iziedams no mājas, viņš ieslēdza savu izsmalcināto signalizācijas sistēmu. Hesko vienmēr rūpīgi veica visus sīkos ikdienas pasākumus un vienmēr jutās pār liecināts, ka ir nodrošinājies pret jebkuru iespējamo nega dījumu. Un tieši šo pārliecību Astorre gribēja satriekt jau pašā tikšanās sākumā.

Džons Hesko aizbrauca līdz pilsētai un vienatnē paēda vakariņas ķīniešu restorānā netālu no Medisonskvēra dārza.

Ārpus mājas viņš vienmēr ēda ķīniešu ēdienus, jo tie bija vienīgie, ko viņš pats neprata pagatavot labāk. Viņam pa tika sudraba vāki, kas sedza katru trauku, it kā slēptu kādu patīkamu pārsteigumu. Viņam patika ķīnieši. Viņi nejaucās citu darīšanās, necentās tukši pļāpāt un nekļuva iztapīgi familiāri. Un nevienu vienīgu reizi Hesko pasniegtajā rēķinā nebija atradis kļūdu, kaut gan vienmēr tos rūpīgi pārbau dīja, jo mēdza pasūtīt daudzus ēdienus.

Šovakar viņš ļāva sev īpašu vaļu. Sevišķi viņam garšoja Pekinas pīle, vēži un Kantonas omāru mērce. Vēl galdā bija balti, īpaši apcepti rīsi, ceptas klimpas un vircotas cūku ribiņas. Hesko beidza maltīti ar zaļās tējas saldējumu. Neik dienišķa, pamatīgi apgūta gaume, kas liecināja, ka viņš ir teicams austrumu virtuves pazinējs.

Kad Hesko ieradās Medisonskvēra dārzā, manēža bija tikai pa pusei aizpildīta, kaut gan Tempļa bija augsta lī meņa komanda. Viņš apsēdās vienā no labākajām vietām, par ko bija parūpējies dēls, tuvu zemes līmenim un lau kuma vidum. To apzinādamies, Hesko izjuta vēl jo lielāku lepnumu par Džoko. Spēle nebija aizraujoša. Tempļa satrieca Villanovu, tomēr Džoko ieguva visvairāk punktu. Pēc spēles Hesko devās uz sportistu ģērbtuvi.

Dēls apsveica viņu ar ciešu skāvienu. Sveiks, tēt! Es priecājos, ka tu atnāci! Vai gribi iet ar mums kopā vaka riņās?

Hesko jutās ārkārtīgi gandarīts. Viņa dēls ir īsts džentlme nis! Skaidrs, ka šiem zēniem negribas, lai tāds vecs dīvainis kā viņš vilktos tiem līdzi pavadīt vakaru ārpus mājas. Viņi grib piedzerties, priecāties, varbūt pārgulēt ar meitenēm.

Paldies! Hesko teica. Es jau paguvu paēst, un man vēl tāls ceļš līdz mājām. Tu šovakar spēlēji lieliski! Es lepo jos ar tevi. Tagad skrej vien un labi pavadi vakaru! Viņš atvadoties noskūpstīja dēlu un sevī pabrīnījās, kā viņam varējis tā veikties. Nu, bet dēlam ir teicama māte, kaut arī viņa bija draņķīga sieva.

Atpakaļceļš līdz Braitvoterai prasīja tikai stundu Long ailendas autoceļi šai laikā bija gandrīz tukši. Mājās viņš pārradās noguris, tomēr pirms ieiešanas mājā pārbaudīja puķu nojumes, lai pārliecinātos, ka tajās ir pareizā tempe ratūra un mitrums.

Mēnessgaismā, kas strāvoja caur nojumes stikla jumtu, pu ķes ieskāva tāda kā savvaļas pasaules rēgainība sarkanais izskatījās melns, baltais atgādināja spokainu miglas oreolu. Hesko mīlēja tās aplūkot, it sevišķi pirms gulētiešanas.

Pa grantēto piebraucamo ceļu viņš aizsoļoja līdz mā jai un atslēdza durvis. Iegājis iekšā, viņš ātri nospieda uz pults vajadzīgos ciparus, kas neļāva iedarboties trauksmes signālam, un iegāja dzīvojamā istabā.

Un tad Hesko sirds mežonīgi salēcās. Istabā viņu gai dīja divi vīri, un vienā no tiem viņš pazina Astorri. Hesko pietiekami labi bija iepazinis nāvi, lai tūdaļ nojaustu tās tuvumu. Šie bija nāves sūtņi.

Tomēr viņa aizsardzības mehānisms reaģēja nevaino jami. Pie velna, kā jūs te iekļuvāt, ko jūs te meklējat?

Nekrīti panikā! Astorre teica. Tad viņš nosauca savu vārdu un piebilda, ka ir nelaiķa dona Apriles brāļadēls. Hesko piespieda sevi nomierināties. Arī agrāk viņam bija gadījies nonākt bīstamā situācijā, un pēc pirmā adrenalīna viļi^a vīns vi6iiiīi6r bija spējis saņemties. Apsēdies uz dī vāna, viņš uzlika roku uz koka apmales gatavībā sniegties pēc noslēptās pistoles. Nu, un ko tu gribi?

Astorre raudzījās viņā ar uzjautrinātu smaidu, un tas Hesko satracināja, kaut gan viņš bija gribējis nogaidīt pie mērotāku bridi. Tagad viņš atrāva apmali vaļā un tvēra pēc ieroča. Dobums bija tukšs.

Tajā brīdī piebraucamajā ceļā iegriezās trīs automašīnas un to lukturi iesvieda istabā staru kūļus. Istabā ienāca vēl divi vīri.

Astorre laipni teica: Es tevi nenovērtēju par zemu, Džon.

Mēs pārmeklējām māju. Atradām vienu šaujamo kafijas kannā, otru pielīmētu zem tavas gultas, vēl vienu tajā viltotajā pastkastītē un vēl citu piestiprinātu ar līm lenti vannasistabā aiz poda. Vai kaut kas palika nepama nīts?

Hesko neatbildēja. Viņa sirds atkal bija sākusi dauzīties.

Šķita, ka tā sitas kaklā.

Kādus dārgumus tu audzē tajās puķu nojumēs, velns lai parauj? Astorre smiedamies noprasīja. Dimantus, kaņe pes, kokaīnu, vai? Man jau likās, ka tu vispār nenāksi iekšā.

Starp citu, cilvēkam, kas nodarbojas ar acāliju audzēšanu, šie ir pamatīgi ieroču krājumi.

Izbeidz ņirgāties! Hesko rāmi sacīja.

Astorre apsēdās krēslā viņam pretī un nosvieda vidū uz kafijas galdiņa divus Gucci firmas kabatas portfeļus vienu zeltītu, otru brūnu. Paskaties šurp! viņš teica.

Hesko pastiepās un tos atvēra. Pirmais, ko viņš ierau dzīja, bija brāļu Sturco braukšanas tiesības ar laminētajām fotogrāfijām. Žults kamols kaklā kļuva tik šķērms, ka Hesko gandrīz apvēmās.

Viņi tevi izdeva, Astorre teica. Atklāja, ka tu biji starpnieks dona Apriles slepkavībā. Viņi ari teica, ka tu esot garantējis: baznīcas ceremonijā nebūs ne Ņujorkas policijas, ne FIB uzraudzības.

Hesko domās apstrādāja visu notikušo. Tie viņu tomēr nav nogalinājuši, kaut gan brāļi Sturco noteikti ir paga lam. Bridi uzvilnīja sīka nožēla par dvīņu nodevību. Tomēr Astorre, šķiet, nezina, ka viņš vadījis mašīnu. Tātad var cerēt uz sarunām pašām svarīgākajām viņa mūžā.

Hesko paraustīja plecus. Es nesaprotu, par ko tu runā!

Aldo Monca visu laiku bija saspringti klausījies un modri vērojis Hesko. Tagad viņš iegāja virtuvē un atgriezās ar divām tasēm melnas kafijas, ko nolika priekšā Astorrem un Hesko. Hei, tev ir itāliešu kafija, tas ir lieliski! viņš teica. Hesko uzmeta viņam nicinošu skatienu.

Astorre iedzēra malku kafijas un tad lēni un noteikti sa cīja: Esmu dzirdējis, ka tu esot ļoti gudrs cilvēks un tikai tāpēc līdz šim pamanījies palikt dzīvs. Tāpēc paklausies, ko es teikšu, un nopietni padomā! Es esmu dona Apriles gribas izpildītājs. Manās rokās ir visi līdzekļi, kas viņam bija, atkāpjoties no amata. Tu viņu pazini un saproti, ko tas nozīmē. Tu nekad nebūtu uzdrošinājies kļūt par starpnieku, ja viņš nebūtu atkāpies no amata. Vai man taisnība?

Hesko neatbildēja, tikai turpināja vērot Astorri, cenzda mies viņu pareizi novērtēt.

Brāļi Sturco ir pagalam, Astorre turpināja. Tu vari viņiem pievienoties. Taču man ir priekšlikums, un tev jābūt ļoti attapīgam. Turpmākās pusstundas laikā tev vajadzēs mani pārliecināt, ka tu esi manā pusē un darbosies kā mans aģents. Ja tu to nedarīsi, tad gulēsi aprakts nojumē zem savām puķēm. Un tagad uzklausi labāku ziņu. Es nekad ne iesaistīšu šai lietā tavu dēlu. Tā es nemēdzu darīt, turklāt tāda rīcība padarītu tevi par ienaidnieku, kas gatavs mani nodot. Tomēr tev jāsaprot, ka tieši es ļauju tavam dēlam dzīvot. Mani ienaidnieki grib mani nogalināt. Ja viņiem tas izdosies, mani draugi tavu dēlu netaupīs. Viņa liktenis ir atkarīgs no manējā.

Tātad ko tu gribi? Hesko noprasīja.

Man vajadzīga informācija, Astorre atbildēja. Tāpēc tev jārunā. Ja būšu apmierināts, esam noslēguši līgumu. Ja ne, tad tu esi miris. Tātad šobrīd tava galvenā problēma ir šonakt palikt dzīvam. Sāc!

Hesko vismaz piecas minūtes neteica neviena vārda. Vis pirms viņš novērtēja Astorri glīts puisis, neizturas brutāli un necenšas iebiedēt. Tomēr brāļi Sturco ir nogalināti. Un tad vēl iekļūšana šai namā, par spīti signalizācijai, un at rastie šaujamieroči! Visdraudīgākais Astorre izskatījās tad, kad gaidīja viņu sniedzamies pēc neesošās pistoles. Tātad šis nav tikai blefs, un skaidrs, ka arī viņš netiks cauri ar blefu. Beidzot Hesko iedzēra malku kafijas un pieņēma lē mumu ar dažiem ierobežojumiem.

Man jāmetas kopā ar tevi, viņš sacīja Astorrem. Jā paļaujas, ka tu rīkosies tā, kā vajadzīgs. Cilvēks, kas nolīga mani darboties par starpnieku šajā lietā un iedeva naudu, ir Timmona Portella. Ņujorkas policijas neiesaistīšanos no pirku es. Biju Timmonas nelegālās naudas izplatītājs un samaksāju Ņujorkas policijas izmeklētāju priekšniekam Di Benedeto piecdesmit tūkstošus un viņa vietniecei Aspinellai

Vašingtonei divdesmit piecus. Drošību no FIB man garan tēja Portella. Es uzstāju, ka man vajadzīga skaidrība, un viņš pateica, ka tas vīrs Silke, Ņujorkas biroja priekšnieks, esot viņam zem īkšķa. Tas bija Silke, kas deva piekrišanu dona nošaušanai.

Vai tu strādāji Portellam jau agrāk?

0, jā! Hesko atbildēja. Viņš vada Ņujorkas narkotiku tirgu, tāpēc man pēc viņa pasūtījuma bija jāslēdz daudz līgumu. Neviens nebija saistīts ar donu. Nekad neesmu uz zinājis, kāds tur sakars. Lūk, tā!

Labi, Astorre teica. Viņa seja bija nopietna un iz teiksmīga. Un tagad es gribu, lai tu būtu ļoti uzmanīgs!

Pats sevis dēļ. Vai ir vēl kaut kas svarīgs, ko tu man neesi pateicis?

Un pēkšņi Hesko saprata, ka atrodas dažas sekundes no nāves. Ka nav izdarījis prasīto un nav pārliecinājis Astorri.

Hesko uzticējās saviem instinktiem. Viņš vārgi uzsmaidīja

Astorrem. Ir vēl kas, viņš ļoti lēni piebilda. Man ari pašlaik ir līgums ar Portellu. Par tevi. Man jāsamaksā abiem izmeklētājiem pusmiljons, lai tevi novāc. Šie ieradīsies tevi arestēt, tu pretosies arestam, un tevi nošaus.

Astorre izskatījās mazliet apmulsis. Kāpēc tam jānotiek tik sarežģīti un dārgi? viņš jautāja. Kāpēc nevarēja vienkārši nolīgt šāvēju?

Hesko papurināja galvu. Viņi tevi vērtē augstāk. Un pēc dona nāves tieša slepkavība piesaistītu pārāk daudz uzmanības. Tu esi viņa brāļadēls. Prese un pārējie galīgi satrakotos. Šajā gadījumā ir aizsegs.

Vai tu viņiem jau esi samaksājis? Astorre jautāja.

Nē, Hesko atbildēja. Mums vēl jāsatiekas.

Labi, Astorre teica. Norunā tikšanos drošā vietā!

Visas detaļas dari man zināmas iepriekš. Un vēl kas. Pēc tikšanās nebrauc projām kopā ar viņiem!

Sūdu būšana! Hesko izmeta. Vai tiešām tā notiks?

Sāksies pamatīga elle.

Astorre atlaidās dziļāk krēslā. Tiešām, tā notiks, viņš atbildēja. Tad Astorre piecēlās un par draudzības aplieci nājumu atturīgi apskāva Hesko. Atceries! viņš teica.

Mums katram ir svarīgi, lai otrs paliktu dzīvs!

Vai es varu paturēt kādu daļu no naudas? Hesko jautāja.

Astorre iesmējās. Nē. Tas ir pats jaukākais. Kā kruķi lai izskaidro, ka pie viņiem atrod pusmiljonu dolāru?

Tikai divdesmit, Hesko neatlaidās.

Nu labi! Astorre labsirdīgi teica. Bet vairāk ne! Lai tev tiek mazs salduminš.

*

Tagad Astorrem noteikti vajadzēja vēlreiz tikties ar donu Krāksi un misteru Praioru, lai uzklausītu padomu par savu iecerēto plašo darbības plānu.

Taču apstākļi bija mainījušies. Misters Praiors katrā ziņā vēlējās ņemt līdzi uz Čikāgu divus brāļadēlus, kas būtu viņa miesassargi. Un, ieradušies Čikāgas piepilsētā, viņi atklāja, ka dona Krāksi pieticīgais īpašums ir pārvērsts par cietoksni. Ceļu uz māju nosprostoja divas zaļas būdiņas, kurās sēdēja ļoti rūdīta izskata jauni vīrieši. Augļu dārzā stāvēja furgons ar sakaru iekārtām. Uz durvju un telefonu zvaniem atbildēja trīs jauni vīrieši, kas pārbaudīja arī ap meklētāju personas apliecības.

Mistera Praiora brāļadēli Eriče un Roberto bija kalsni, sportiski vīrieši, šaujamieroču eksperti, un acīmredzami dievināja savu tēvoci. Turklāt šķita, ka viņi zina par Astor res Sicīlijā pavadīto laiku, jo izturējās pret viņu ar īpašu cieņu un centās izdarīt viņam dažādus sīkus pakalpojumus.

Aiznesa viņa bagāžu līdz lidmašīnai. Vakariņās ielēja vīnu, steidzās talkā ar salvetēm, maksāja viņa vietā dzeramnaudas un atvēra durvis, nepārprotami likdami saprast, ka uzskata viņu par īpašu cilvēku. Astorre labsirdīgi mēģināja gādāt, lai puiši justos brīvāk, taču viņi neparko neatļāvās nekādas familiaritātes.

Cilvēki, kas apsargāja donu Krāksi, nebija tik laipni. Tie bija pieklājīgi, tomēr skarbi, nesatricināmi vīri mazliet virs piecdesmit gadiem, kas visu uzmanību pievērsa vienīgi sa vam darbam. Un visi tie bija apbruņoti.

Vakarā, kad dons Krāksi, misters Praiors un Astorre bija beiguši maltīti un desertā ēda augļus, Astorre vaicāja do nam Krāksi: Kāpēc tik pamatīga apsardze?

Tīrās piesardzības labad, namatēvs mierīgi atbildēja.

Esmu dzirdējis dažas satraucošas ziņas. Amerikā ieradies mans vecais ienaidnieks Insio Tulipa. Viņam ir neganta daba, un viņš ir ļoti alkatīgs, tāpēc vienmēr labāk sagla bāt modrību. Viņš ir atbraucis, lai tiktos ar mūsu Timmonu Portellu. Viņi savāc narkotiku peļņu un novāc ienaidniekus.

Labāk uz visu sagatavoties. Bet tagad stāsti, mans mīļais Astorre, kas tev uz sirds!

Astorre pastāstīja abiem, ko uzzinājis un kā ticis galā ar Hesko. Viņš tiem izstāstīja par Portellu, Silki un abiem detektīviem.

Tagad man jāsāk rīkoties, Astorre teica. Man va jadzīgs cilvēks, kas prot darboties ar sprāgstvielām, un vēl vismaz desmit kārtīgi vīri. Es zinu, ka jūs varat tādus sagādāt un ka varat meklēt palīdzību pie dona vecajiem draugiem. Viņš rūpīgi mizoja dzeltenzaļo bumbieri. Jūs saprotat, cik tas būs bīstami, jums nevajag šeit pārāk iesais tīties.

Muļķības! misters Praiors nepacietīgi atmeta. Par savu likteni mums jāpateicas donam Aprilem. Skaidrs, ka mēs palīdzēsim. Bet atceries, ka šī nav atriebība. Tā ir pašaiz sardzība. Tāpēc tu nedrīksti aiztikt Silki. Federālā valdība padarīs mums dzīvi pārāk grūtu.

Un tomēr to vīru vajag neitralizēt, teica dons Krāksi.

No viņa vienmēr draudēs briesmas. Tomēr apsver vēl otru iespēju. Pārdod bankas, un visi būs apmierināti.

Visi, izņemot mani un manus tuviniekus, atbildēja Astorre.

Par to ir vērts padomāt, sacīja misters Praiors. Es esmu gatavs kopā ar donu Krāksi upurēt savu daļu, kaut ari zinu, ka tā ienesīs milzu bagātību. Tomēr nevar noliegt, ka mierīgai dzīvei ir savas priekšrocības.

Es nepārdošu bankas, Astorre teica. Viņi nogalināja manu tēvoci, un viņiem par to ir jāmaksā, nevis jāīsteno savs mērķis. Un es nevaru dzīvot tādā pasaulē, kur manu vietu nodrošina viņu žēlsirdība. To man iemācīja dons.

Astorre jutās pārsteigts, ka dons Krāksi un misters Praiors izskatās atviegloti, dzirdot šo lēmumu. Viņi mēģināja ap slēpt atturīgus smaidus. Viņš aptvēra, ka šie vecie vīri, par spīti savai varenībai, uzlūko viņu ar godbijību un redz viņā to, ko paši nav spējuši sasniegt.

Mēs zinām savu pienākumu pret donu Aprili, lai vi ņam vieglas smiltis! teica Krāksi. Un mēs zinām savu pienākumu pret tevi. Bet uzklausi vēl vienu brīdinājumu: ja būsi pārgalvīgs un ar tevi kaut kas notiks, mēs būsim spiesti pārdot bankas.

Jā, misters Praiors pievienojās. Esi piesardzīgs!

Astorre pasmējās. Nebēdājiet! Ja es kritīšu, tad nepa liks vairs neviens.

Kādu laiku vin»i klusēdami ēda bumbierus un firzikus.

Dons Krāksi šķita iegrimis domās. Tad viņš teica: Tulipa ir pasaules lielākais narkotiku karalis. Portella ir viņa Ame rikas partneris. Viņi noteikti grib dabūt bankas, lai varētu atmazgāt narkotiku naudu.

Kāda tādā gadījumā ir Silkes loma? Astorre jautāja.

Es nezinu, Krāksi atbildēja. Bet es atkārtoju, ka Silkem tu uzbrukt nevari.

Tā būtu katastrofa, piebilda misters Praiors.

Es to atcerēšos, sacīja Astorre.

Bet, ja Silke ir vainīgs, ko tad lai dara?

Izmeklētāja Aspinella Vašingtone parūpējās, lai astoņus gadus vecā meita paēstu labas vakariņas, izpildītu mājasdar bus un pirms gulētiešanas noskaitītu lūgšanu. Viņa dievināja meiteni un tās tēvu jau sen bija izraidījusi no meitas dzīves.

Astoņos vakarā ieradās aukle, kāda policista meita padsmit nieces gados. Aspinella paskaidroja, kādas zāles mazajai jā dod, un sacīja, ka atgriezīšoties mājās pirms pusnakts.

Drīz priekštelpā ieskanējās zvans, un Aspinella noskrēja lejā un izsteidzās uz ielas. Viņa nekad neizmantoja liftu.

Pols Di Benedeto gaidīja savā neiezīmētajā dzeltenbrūnajā ševroletā. Aspinella ātri iekāpa mašīnā un piestiprināja dro šības jostu. Di Benedeto bija gauži neuzticams nakts brau cējs.

Di Benedeto smēķēja garu cigāru, tāpēc Aspinella at vēra logu. Brauciens ilgs apmēram stundu, viņš teica.

Mums viss jāpārdomā. Di Benedeto zināja, ka šis vi ņiem abiem būs nopietns pavērsiens. Pieņemt kukuļus un narkotiku naudu ir viens, bet nogalināt cilvēku pavisam kas cits.

Kas tur ko pārdomāt? Aspinella attrauca. Mēs sa ņemam pusmiljonu par to, lai novāktu vīru, kuram tikpat vajadzētu sēdēt nāvinieku kamerā. Vai tu zini, ko es varu izdarīt ar ceturtdaļmiljonu?

Nē, Di Benedeto atbildēja. Toties zinu, ko varu iz darīt es. Nopirkt luksusa dzīvokli Maiami, kad aiziešu at pūtā. Bet atceries, ka mums turpmāk ar visu šo vajadzēs sadzīvot.

Ņemt kukuļus par narkotikām jau ir pietiekami liels grēks, Aspinella teica. Lai viņi visi brauc ellē!

Jā, Di Benedeto novilka. Pārliecināsimies, ka tam vīram Hesko šovakar tiešām tā nauda ir un ka viņš ne grasās mūs piekāst!

Uz viņu vienmēr var paļauties, sacīja Aspinella.

Viņš ir mans Ziemassvētku vecītis. Un, ja viņam nebūs lielā maisa, ko mums iedot, tad viņš būs beigts Ziemassvētku vecītis.

Di Benedeto iesmējās. Braša meitene! Vai tu esi pie tiekami paturējusi acīs to puisi Astorri, tā ka mēs varam tikt no vina vaļā uzreiz?

Jā. Es liku viņu uzraudzīt. Zinu piemērotu vietu, kur viņam piekļūt, viņa makaronu noliktavā. Vakaros viņš tur parasti ilgi sēž un strādā.

Vai tev ir lieks šaujamais, ko atstāt pie viņa? Di Benedeto jautāja.

Protams, Aspinella atbildēja. Ja viņam nebūs ieroča, mums uz aizstāvību nav ko cerēt.

Desmit minūtes vini» brauca klusēdami. Tad Di Benedeto uzsvērti rāmā, bezkaislīgā balsī jautāja: Kurš būs šāvējs?

Aspinella uzjautrināta paskatījās uz viņu. Pol, viņa teica, tu pēdējos desmit gadus esi sēdējis pie rakstām galda. Tomātu mērci tu esi redzējis biežāk nekā asinis. Šaušu es! Viņa redzēja, ka partnera sejā parādās atvieglojums.

Nudien, tie veči .nav ne sūda vērti!

Kādu laiku abi klusēja, domādami par to, kas viņus bija novedis līdz šim dzīves pagriezienam. Di Benedeto bija iestājies policijā pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, bū dams pavisam jauns. Viņa lejupslīde notika pakāpeniski, taču nenovēršami. Sākumā bija krāšņi sapņi viņu godās un apbrīnos par to, ka viņš, sargādams citus, riskē ar dzī vību. Taču gadu gaitā šie maldi pagaisa. Vispirms nāca ne lieli kukuļi no ielu pārdevējiem un mazajiem veikaliņiem. Pēc tam nepatiesas liecības, lai izpestītu vainīgo no ap sūdzības smagā noziegumā. Un tad vairs tikai nieka solis, lai pieņemtu naudu no augsta līmeņa narkotiku tirgotājiem. Un beidzot pasūtījums no Hesko, aiz kura neapšaubāmi stāvēja Timmona Portella lielākais no Ņujorkā palikuša jiem mafijas vadoņiem.

Protams, vienmēr atradās nopietns attaisnojums. Prāts spēj visu salikt pa vietām. Viņš redzēja, kā augstākie policijas ierēdņi kļūst bagāti no narkotiku tirdzniecības kukuļiem, un zemākie bija pat vēl korumpētāki. Un galu galā viņam bija jāizskolo koledžā trīs bērni. Taču galvenais motīvs bija to cilvēku nepateicība, kurus viņš aizsargāja. Pietika iekaustīt kādu melnādainu laupītāju, lai pilsoniskās brīvības grupas tūlīt protestētu pret policijas brutalitāti. Prese un televīzija gāza dubļus uz policiju katrā izdevīgā gadījumā. Pilsoņi iesūdzēja policistus tiesā. Pēc gadiem ilga dienesta policistus atlaida no darba, atņēma tiem pensijas, pat ielika cietumā.

Arī viņš pats reiz bija apsūdzēts par to, ka īpaši bargi vēršo ties pret melnādainajiem noziedzniekiem, kaut gan viņš zi nāja, ka neļaujas rasu aizspriedumiem. Vai tā ir viņa vaina, ka lielākā daļa Ņujorkas noziedznieku ir melnādaini? Ko tad vajadzētu darīt varbūt izsniegt viņiem zagšanas atļau jas, lai apliecinātu pretējo? Viņš bija izvirzījis melnādainus policistus augstākiem amatiem. Viņš bija darbojies nodaļā kā Aspinellas padomdevējs un sagādājis viņai paaugsti nājumu, ko viņa nopelnījusi, vērsdamās pret tiem pašiem melnajiem noziedzniekiem. Un Aspinellu jau nu noteikti nevarēja apsūdzēt rasismā. īsi sakot, sabiedrība uzspļāva policistiem, kuri to aizstāvēja. Protams, ja vien viņi negāja bojā, pildīdami pienākumu. Tad uzbangoja tukšu, skanīgu runu vilnis. Galīgā patiesība? Būt godīgam policistam neat maksājas! Un tomēr… un tomēr viņš nekad nebija domājis, ka aizies līdz slepkavībai. Bet galu galā pašam nekas ne raud, nav nekāda riska, var iegūt velnišķi daudz naudas, un upuris pats ir bandīts! Un tomēr…

Arī Aspinella kavējās domās par to, kā viņas dzīve no nākusi šādā krustpunktā. Dievs zina, ka viņa cīnījusies pret noziedznieku pasauli ar tādu dedzību un nesaudzību, kas bija padarījusi viņu par Ņujorkas leģendu. Protams, viņa bija ņēmusi kukuļus, devusi nepatiesas liecības par sma giem noziegumiem. Šo spēlīti Aspinella bija sākusi vēlu, kad Di Benedeto pierunāja viņu pieņemt naudu par narko tikām. Di Benedeto daudzus gadus bija viņas padomdevējs un dažus mēnešus ari mīļākais nebija jau slikts, vienkārši tāds lempīgs lācis, kam sekss ir daļa no miegainiem im pulsiem.

Taču īstā Aspinellas korupcija bija sākusies pirmajā darba dienā, kad viņa tika paaugstināta par izmeklētāju. Iecirkņa atpūtas istabā viņai bija draudzīgi tuvojies kāds baltais policists, vārdā Gangijs. Hei, Aspinella! viņš teica. Ar taviem pupiem un maniem muskuļiem mēs ātri vien pie veiksim noziedzību civilizētajā pasaulē! Policisti, starp kuriem bija ari vairāki melnādainie, skaļi iesmējās.

Aspinella veltīja viņam saltu skatienu un atbildēja: Tu nekad nebūsi mans partneris. Vīrietis, kas apvaino sievieti, ir gnīda ar mazu daiktu!

Gangijs centās saglabāt draudzīgu noskaņu. Mazs daikts liels kaifs, iesaku pārliecināties pašai! Man pār maiņa būtu tieši laikā.

Aspinella auksti paskatījās uz viņu. Labāk melns nekā dzeltens, viņa atmeta. Vācies prom, sūda kretīn!

Visi klātesošie pārsteigumā sastinga. Tagad Gangijs bija pietvīcis gluži sarkans. Tik indīgu izsmieklu nedrīkstēja at stāt bez soda. Viņš devās uz Aspinellas pusi, ar masīvo augumu izbrīvēdams sev ceļu.

Aspinella bija ģērbusies formas tērpā. Viņa izvilka ieroci, vēl netēmēdama. Pamēģini tikai, un es tev sašķaidīšu pautus! viņa teica, un neviens šajā telpā nešaubījās, ka viņa nospiedīs gaili. Gangijs apstājās un riebumā papuri nāja galvu.

Protams, par šo starpgadījumu tika iesniegts ziņojums.

Aspinellai tā bija nopietna apsūdzība. Taču Di Benedeto bija pietiekami attapīgs, lai saprastu, ka tiesas prāva, kas skar izmeklēšanas nodaļu, Ņujorkas policijai būtu politis ka katastrofa. Viņš lietu apklusināja un Aspinellu, kas bija iemantojusi viņa cieņu, iekļāva savos personiskajos darbi niekos, un kļuva par viņas padomdevēju.

Visvairāk Aspinellu satrieca tas, ka telpā konflikta bridi atradās vēl vismaz četri melnādaini policisti, taču neviens nebija mēģinājis viņu aizstāvēt. Vēl ļaunāk tie bija smēju šies par baltā policista jokiem. Dzimuma lojalitāte izrādījās stiprāka par rasu lojalitāti.

Turpmākās karjeras gaitā viņa kļuva pazīstama kā labākā vienības policiste. Aspinella bija nesaudzīga pret narkotiku tirgoņiem, bandītiem, bruņotiem laupītājiem. Viņa nežēloja ne melnos, ne baltos. Viņ»a tos šāva,viņa tos sita,viņa to pazemoja. Pret viņu tika iesniegtas sūdzības, taču tās nekad nevarēja pierādīt, un reģistrētās liecības par viņas drosmi runāja tikai labu. Tomēr sūdzības izraisīja Aspinellas nik numu pret sabiedrību. Kā sabiedrība drīkst apšaubīt viņas rīcību, ja viņa to aizsargā pret pilsētas sliktākajām padi benēm? Di Benedeto viņu allaž atbalstīja.

Reiz Aspinella nokļuva visai sarežģītā stāvoklī viņa nošāva divus pusaudžus, kas mēģināja viņu aplaupīt spoži apgaismotā Hārlemas ielā netālu no viņas dzīvokļa. Viens uzbrucējs ietrieca viņai sejā dūri, bet otrs sagrāba somiņu.

Aspinella izrāva revolveri, un zēni sastinga. Vēsi un pār domāti viņa abus pēc kārtas nošāva. Ne tikai par sitienu sejā, bet ari tādēļ, lai liktu visiem saprast, ka šajā apkaimē uzbrukumus labāk nemēģināt. Pilsoniskās brīvības gru pas organizēja protestu, taču nodaļa pieņēma lēmumu, ka Aspinella attaisnoti izmantojusi varu. Viņa tomēr zināja, ka šoreiz patiešām ir bijusi vainīga.

Di Benedeto bija tas, kas pierunāja viņu pieņemt pirmo kukuli par ļoti svarīgu narkotiku darījumu. Viņš runāja gluži kā mīlošs tēvocis. Aspinella, viņš teica, šodien poli cists vairs daudz neraizējas par lodēm. Tā ir dabiska darba daļa. Šodien ir jāraizējas par pilsoniskās brīvības grupām, pilsoņiem un noziedzniekiem, kas iesniedz sūdzības, prasī dami zaudējumu kompensācijas. Par nodaļas politiskajiem priekšniekiem, kas mierīgi ieliks tevi cietumā, lai tikai iegūtu vēlētāju balsis. It īpaši tādu kā tevi. Tu vari viegli kļūt par upuri, un vai tu gribi nonākt uz ielas starp visiem tiem nabaga nejēgām, ko izvaro, aplaupa un nogalina? Vai tomēr nebūtu gudrāk sevi aizsargāt? Pievienojies vairāku mam! Tu iegūsi labāku aizsardzību no tiem nodaļas dūžiem, kas ir jau nopirkti. Pēc pieciem sešiem gadiem tu varēsi aiziet no darba ar pieklājīgu žūksni kabatā. Un tev nebūs jāraizējas, ka vari nonākt cietumā par to, ka esi izjaukusi kādam bandītam frizūru.

Un Aspinella bija padevusies. Mazpamazām viņa sāka izjust patiku, ieplūdinot kukuļu naudu maskētos bankas kontos. Tas nemazināja viņas dedzību cīņā pret noziedz niekiem.

Tomēr šis bija citāds gadījums. Šī bija sazvērestība ar mērķi noslepkavot, un jā, šis Astorre bija iespaidīgs ma fijas tips, ko ar prieku varētu likvidēt. Savdabīgā, dīvainā veidā viņa vienkārši darītu savu darbu. Tomēr galīgais ar guments bija tas, ka risks ir pavisam niecīgs un samaksa ļoti laba. Ceturtdaļmiljons dolāru.

Di Benedeto nogriezās no Dienvidu State Parkway šosejas un pēc dažām minūtēm ieripoja neliela divstāvu tirdznie cības centra stāvlaukumā. Visi veikali, kuru varēja būt ap desmit, bija slēgti, arī picas tirgotava, kuras logā mirdzēja spilgti sarkans neona uzraksts. Viņi izkāpa no automašīnas.

Pirmoreiz redzu, ka picas tirgotava tik agri ir ciet, Di Benedeto teica. Pulkstenis bija tikai desmit vakarā.

Viņš aizveda Aspinellu līdz picas tirgotavas sāndurvīm.

Tās nebija aizslēgtas. Viņi uzkāpa divpadsmit pakāpienus līdz kāpņu laukumiņam. Pa kreisi no tā bija divistabu dzī voklis un pa labi viena istaba. Di Benedeto pamāja un pats palika stāvam sardzē, kamēr Aspinella pārbaudīja kreisās puses dzīvokli. Pēc tam viņi iegāja labās puses istabā. Tur viņus gaidīja Hesko.

Viņš sēdēja gara koka galda galā, tam blakus atradās četri ļodzīgi koka krēsli. Uz galda gulēja rupja audekla soma boksa treniņu maisa lielumā, un izskatījās, ka tā ir pie bāzta pilna. Hesko paspieda Di Benedeto roku un pamāja Aspinellai. Viņa nodomāja, ka nekad nav redzējusi balto cilvēku tik nedabiski bālu. Hesko seja un pat kakls šķita pilnīgi zaudējis dzīvības krāsu. Istabu apgaismoja tikai blāva spuldze, un tajā nebija logu. Visi apsēdās ap galdu, un Di Benedeto pastiepies pa plikšķināja pa audekla somu. Vai tur ir viss? viņš jau tāja.

Protams, Hesko pavārgi atbildēja. "Nu, bet cilvēkam, kas nesis somā 500 000 dolārus, ir pilnīgas tiesības justies nervozam," Aspinella nodomāja. Tomēr viņa nopētīja istabu, lai pārliecinātos, vai kaut kur neredz noklausīšanās ierīces.

Uzmetīsim aci! Di Benedeto teica.

Hesko atsēja auklu, ar ko bija savilkts somas augšgals, un izbēra daļu tās satura. Uz galda izbira apmēram div desmit gumijām pārsietas banknošu paciņas. Lielākā daļa bija simtnieki, piecdesmitnieku nebija, un divas paciņas sastāvēja no divdesmit dolāru naudaszīmēm. Di Benedeto nopūtās. Sūda divdesmitnieki! viņš iz meta. Labi, bāz atpakaļ!

Hesko sameta paciņas atpakaļ somā un apsēja auklu.

Mans klients prasa, lai tas notiktu, cik drīz vien iespējams, viņš teica.

Divu nedēļu laikā, sacīja Di Benedeto.

Labi, Hesko piekrita.

Aspinella uzmeta somu plecā. "Nav nemaz tik smaga,"

viņa nodomāja. Pusmiljons, izrādās, nemaz nav tik smags.

Redzot Di Benedeto sarokojamies ar Hesko, viņu pār ņēma piesardzīga nepacietība. Pie velna, jātiek drīzāk ārā no šejienes! Aspinella sāka kāpt lejup, ar vienu roku balstī dama somu uz pleca, otru paturēdama brīvu gatavībā izraut ieroci. Viņa dzirdēja aiz muguras nākam Di Benedeto. Un tad viņi bija ārā vēsajā nakts gaisā. Abiem pār seju un muguru ritēja sviedru lāses.

Liec bagāžniekā! Di Benedeto teica. Viņš apsēdās pie stūres un aizdedzināja cigāru. Apgājusi mašīnai apkārt, Aspinella iekāpa viņam blakus.

Kur mēs to sadalīsim? Di Benedeto jautāja.

Pie manis ne. Man pie bērna ir aukle.

Pie manis ari ne, Di Benedeto teica. Man mājās ir sieva. Kā būtu, ja mēs noīrētu istabu motelī?

Aspinella saviebās, un Di Benedeto smaidīdams sacīja:

Manā kabinetā. Aizslēgsim durvis! Abi iesmējās. Dro šības pēc pārbaudi bagāžnieku vēlreiz! Paskaties, vai tas ir kārtīgi ciet!

Aspinella neiebilda. Viņa izkāpa no mašīnas, atvēra bagāž nieku un izvilka somu. Tajā brīdī Pols ieslēdza aizdedzi.

Pret veikala sienu triecās plīstošu stiklu šalts. Stikli bira visapkārt kā lietusgāze. Pati automašīna šķita paceļamies gaisā un krizdama pārvērtās metāla gabalos, kas saplosīja Di Benedeto ķermeni. Aspinellu Vašingtoni trieciens aiz meta gandrīz desmit pēdas tālāk, salaužot kāju un roku, taču samaņu viņa zaudēja no sāpēm izrautās acs dobumā.

Hesko, iedams pa aizmugures durvīm ārā no picas tir gotavas, juta, kā gaisa vilnis piespiež viņu pie ēkas sienas.

Tad viņš ielēca automašīnā un pēc divdesmit minūtēm at radās savā Braitvoteras namā. Viņš steigšus ielēja sev glāzi dzēriena un pārbaudīja abas simtnieku paciņas, ko bija izņēmis no naudas maisa. Četrdesmit tūkstoši gluži tī kams ieguvums! Pāris tūkstošu varēs iedot puikam kabatas naudai. Nē, pietiks ar vienu. Un pārējo noglabās.

Viņš noskatījās vēlās televīzijas ziņas, kurās galvenais jaunums bija nesen notikušais sprādziens. Viens izmeklē tājs nogalināts, otra smagi ievainota. Un notikuma vietā audekla soma ar milzīgu naudas daudzumu. Konkrēto sum mu televīzijas diktors nenosauca.

Kad Aspinella Vašingtone pēc divām dienām slimnīcā atguva samaņu, viņa nebrīnījās, ka tiek sīki iztaujāta par naudu un to, kāpēc no apaļa pusmiljona pietrūkst tieši četr desmit tūkstošu. Viņa noliedza, ka jelko zinātu par atrasto naudas somu. Viņai jautāja, kas izmeklēšanas nodaļas priekš niekam un viņa vietniecei vēlajā stundā bijis darāms kopā.

Aspinella atteicās atbildēt, apgalvodama, ka tas ir perso nisks jautājums. Taču viņa dusmojās, ka tiek nesaudzīgi izprašņāta tik nepārprotami smagā stāvoklī. Nodaļai acīm redzot par viņu nospļauties! Tie pat nepiemin viņas dau dzos darba panākumus! Tomēr viss beidzās labi. Nodaļa lika viņu mierā un panāca, ka šī izmeklēšana paliek bez rezultātiem.

Kad Aspinella bija nogulējusi slimnīcā vēl vienu nedēļu, viņa palēnām saprata, kas noticis. Viņi bija ievilināti lama tās. Un vienīgais cilvēks, kas viņus varēja tajās ievilināt, bija Hesko. Un tas, ka no solītās atlīdzības trūka četrdesmit tūkstošu, nozīmēja to, ka šis alkatīgais cūka nespēj noturē ties, neaplaupīdams savējos. Nu labi, Aspinella nodomāja, viņa izveseļosies un tad noteikti tiksies ar Hesko vēlreiz.

10 . NODAĻA

Tagad Astorre bija ļoti uzmanīgs. Ne tikai tādēļ, lai izvai rītos no iespējama uzbrukuma, bet arī tādēļ, lai nepieļautu, ka viņu arestē, vienalga, kāda iemesla dēļ. Viņš negāja tālu no savas pamatīgi apsargātās mājas, kurā augu diennakti dežurēja pieci bruņoti vīri. Mežā un laukā ap māju viņš bija uzstādījis sensorus un nakts uzraudzībai izmantoja infrasarkanās gaismas. Ja viņš uzdrīkstējās doties kur tālāk, viņu pavadīja seši miesassargi, sadalījušies trīs grupās pa divi. Dažreiz Astorre izgāja viens, paļaudamies uz slepenību un paša spējām, ja gadītos sastapt vienu vai divus uzbru cējus. Abu izmeklētāju uzspridzināšana bija nepieciešams solis, taču tā sacēla lielu vētru. Kad Aspinella Vašingtone atgūsies, viņa sapratis, ka nodevējs bijis Hesko. Un, ja Hesko necietīs klusu, viņa dosies uzbrukumā Astorrem.

Tagad Astorre skaidri apzinājās, cik sarežģīts un neiz mērojami nozīmīgs ir viņa uzdevums. Viņš zināja visus, kas bija vainīgi dona nāvē, un saprata, cik nopietnas problēmas tāpēc sagaidāmas. Kurts Silke, kas ir faktiski neaizskarams, Timmona Portella, kas pasūtīja slepkavību, un tad vēl Insio Tulipa, Graciella un Peru ģenerālkonsuls. Sodīt bija izdevies vienīgi brāļus Sturco, bet tie bija tikai marionetes.

Visu informāciju Astorre bija ieguvis no Džona Hesko, mistera Praiora, dona Krāksi un Oktāvija Bjanko Sicīlijā. Ja vien iespējams, vajadzētu visus ienaidniekus savākt vienā vietā un vienā laikā. Dabūt tos rokā pa vienam noteikti nebūs iespējams. Turklāt misters Praiors un dons Krāksi jau bija viņu brīdinājuši, ka Silki aiztikt nedrīkst.

Un šis Peru ģenerālkonsuls Mariāno Rubio, Nikolas draugs… Cik lojāla pret viņu ir Nikola? Ko viņa toreiz lik vidēja dona FIB dokumentos, ko negribēja ļaut Astorrem redzēt? Ko Nikola slēpj no viņa?

Brīvajos brīžos Astorre sapņoja par sievietēm, ko bija mīlējis. Pirmā bija Nikola, toreiz tik jauna un strauja, ar slaiku, trauslu augumu, ar neapvaldītu kaisli, kas izstrāvoja no viņas un neatvairāmi aicināja mīlēt. Un cik ļoti viņa bija pārvērtusies tagad, kopš šī kaisle atdota karjerai un politikai 1

Viņš atcerējās Budži Sicīlijā, kas būtībā daudz neatšķīrās no izsaukuma meitenes, un tomēr viņai piemita impulsīva labestība, kas viegli varēja pārtapt dusmās. Astorre atce rējās viņas krāšņo gultu, maigās Sicīlijas naktis, kad abi peldējās un ēda olīvas tieši no mucām. Sevišķi patīkami bija tas, ka Budži nekad nemeloja viņa pilnīgi atklāti stāstīja visu par savu dzīvi un citiem vīriešiem. Un cik uzticami viņa izturējās toreiz, kad Astorri sašāva, kā izvilka viņu krastā, pati notraipīdamās ar asinīm no ievainojuma viņa kaklā!

Un šī aizkustinošā dāvana zelta kaklarota ar medaljonu, kas paslēpa neglīto brūci…

Tad Astorre atcerējās Roziju, savu nodevīgo Roziju, kas bija tik maiga, tik skaista, tik sentimentāla un vienmēr apgalvoja, ka viņu patiesi mīlot, patiesībā visu laiku pie vildama. Un tomēr ikreiz, kad abi bija kopā, Rozija lika viņam justies laimīgam. Astorre bija gribējis izdzēst sevī jūtas pret Roziju, izmantodams viņu pret brāļiem Sturco, un pārsteigts secinājis, ka viņa veic šo uzdevumu ar lielu labpatiku, ka tā ir jauna loma viņas dzīves teātrī.

Un tad, gluži kā rēgs, kas domās uzzib un atkal pazūd, iztēlē atdzīvojās Silkes sieva Žoržeta. Kādas blēņas! Viņš bija pavadījis tikai vienu vakaru, vērodams šo sievieti, klau sīdamies, kā viņa runā niekus, kam viņš neticēja, un kā stāstīja pasaciņas par katras cilvēka dvēseles augsto vēr tību, Tomēr Astorre nespēja viņu aizmirst. Velns lai parauj, kā viņa varēja apprecēt tādu veci kā Kurts Silke?

Dažreiz vakaros Astorre aizbrauca uz rajonu, kur dzīvoja Rozija, un piezvanīja viņai no automašīnas. Viņa vienmēr bija brīva, un tas Astorri pārsteidza, taču Rozija paskaid roja, ka esot pārāk aizņemta ar mācībām, lai izietu no mā jas. Tas Astorrem bija ļoti pa prātam, jo viņš bija pārāk piesardzīgs, lai ēstu restorānā vai vestu Roziju uz kino.

Viņš labprātāk piestāja Zabara veikalā īstsaidā un nopirka gardumus, ko Rozija saņēma ar sajūsmas smaidu. Tikmēr Monca sēdēja automašīnā pie mājas un gaidīja. Rozija uzklāja galdu, uzlika ēdamos un atvēra dzēriena pudeli. Kamēr abi ēda, viņa draudzīgi ielika kājas Astorrem klēpī, sejai starojot priekā par to, ka abi ir kopā. Uz katru Astorres vārdu viņa šķita atsaucamies ar apmierinātu smaidu. Tas bija viņas talants, un Astorre zināja, ka tā viņa izturas pret visiem vīriešiem. Bet tas pat nešķita svarīgi. Un, kad viņi bija gultā, Rozija mīlējās kaislīgi, reizē pa likdama ļoti maiga un piekļāvīga. Viņas pirksti slīdēja pār Astorres seju, viņa skūpstīja to un atkārtoja: Mēs patie šām esam radniecīgas dvēseles! Taču šie vārdi Astorrem izraisīja saltas tirpas. Viņš negribēja, lai Rozija būtu rad niecīga dvēsele tādam cilvēkam kā viņš. Tādās reizēs viņš ilgojās pēc tradicionālajiem tikumiem un tomēr nespēja atturēties no katras nākamās tikšanās.

Astorre mēdza palikt pie Rozijas piecas vai sešas stun das. Trijos naktī viņš devās projām. Dažreiz, kad Rozija bija aizmigusi, viņš noskatījās lejup uz viņu un atslābinātajos sejas muskuļos redzēja skumjas, vārīgumu un cīņu, it kā dēmoni, ko viņa iesprostojusi savas dvēseles dziļumos, cen stos izlauzties brīvībā.

Reiz, kad viņš pēc tikšanās ar Roziju agri no rīta devās projām un iekāpa automašīnā, kas gaidīja ārpusē, Monca sacīja, ka pienākusi steidzama ziņa ar lūgumu piezvanīt misteram Džūsam. Tas bija segvārds, ko izmantoja viņi ar Hesko, tāpēc Astorre nevilcinādamies paņēma automašīnas telefona klausuli.

Hesko balsī skanēja nemiers. Pa šo vadu es nevaru runāt. Mums tūlīt pat jāsatiekas!

Kur? Astorre jautāja.

Es stāvēšu ārpusē pie Medisonskvēra dārza, Hesko teica. Paķer mani, garām braukdams! Apmēram pēc stun das.

Pie Medisonskvēra dārza Astorre ieraudzīja Hesko stā vam uz ietves. Apturēdams mašīnu blakus Hesko, Monca turēja klēpī ieroci. Astorre atrāva vaļā mašīnas durvis, un Hesko ielēca priekšējā sēdeklī viņiem blakus. Uz nosalušās sejas viņam parādījās slapjas svītras. Hesko sacīja Astor rem: Tev draud lielas nepatikšanas!

Astorre juta augumam pārskrienam saltas tirpas. Bēr ni? viņš noprasīja.

Hesko pamāja ar galvu. Portella nogrāba tavu brālēnu Markantonio un ir viņu kaut kur noslēpis man nav ne jausmas, kur. Rīt viņš aicina tevi uz tikšanos. Grib kaut ko ietirgot pret savu ķīlnieku. Bet tev ļoti jāuzmanās, jo viņam ir četru šāvēju komanda, kas tevi visu laiku paturēs acīs. Viņš izmanto pats savus vīrus. Gribēja uzdot to darbu man, bet es atteicos.

Viņi brauca pa tumšu ielu. Paldies! Astorre teica.

Kur lai es tevi izlaižu?

Tepat. Mana mašīna atrodas tikai kvartālu tālāk.

Astorre saprata. Hesko raizējās, kaut netiktu pamanīts kopā ar viņu.

Un vēl kas, Hesko teica. Vai tu zini Portellas luksus numuru viņa privātajā viesnīcā? Šonakt viņa brālis Bruno tur izklaidējas ar kādu skuķi. Miesassargu nav.

Paldies vēlreiz! Astorre teica. Viņr š atvēra mašīnas durvis, un Hesko pazuda tumsā.

Markantonio Aprilem šī bija pēdējā darbdienas tikšanās, un viņš vēlējās, lai tā būtu īsa. Pulkstenis bija septiņi va karā, un deviņos viņam bija sarunātas kopīgas vakariņas. Tikšanās bija paredzēta ar viņa iecienīto režisoru un la bāko draugu kinobiznesā ar vīru, vārdā Stīvs Brodijs, kas nekad nepārtērēja budžetu, kam bija teicama dramatisku uzvedumu izjūta un kas bieži iepazīstināja Markantonio ar daudzsološām jaunām aktrisēm, kurām karjeras gaitā vajadzēja nelielu palīdzību.

Tomēr šovakar viņi atradās pretējās nometnēs. Brodijs bija ieradies kopā ar vienu no aktīvākajiem kinobiznesā aģentiem ar vīru, vārdā Mats Gleizers, kuram piemita dedzīga lojalitāte pret saviem klientiem. Viņš bija atnācis, lai aizliktu vārdu par kādu romānu autoru, kura pēdējā grāmata bija pārtapusi par episku astoņu stundu televīzijas seriāla drāmu. Tagad Gleizers gribēja pārdot romānu autora trīs iepriekšējās grāmatas.

Markantonio, Gleizers teica, šīs trīs grāmatas ir lie liskas, kaut ari tās slikti pirka. Tu jau zini, kādi ir izdevēji neprot ne kaviāra bundžu pārdot par pieciem centiem! Brodijs ir gatavs uzņemties režiju. Tagad, kad tu esi dabū jis veselu vezumu naudas par viņa jaunāko grāmatu, tu varētu parādīt augstsirdību un noslēgt šo līgumu.

Es tam neredzu jēgas, Markantonio atbildēja. Šīs grāmatas visas ir vecas. Tām nekad nav bijis lielas piekri šanas. Un tagad tās ir jau izņemtas no apgrozības.

Tas nav svarīgi! Gleizers iebilda ar aģentiem rakstu rīgo dedzību. Līdzko mēs noslēgsim darījumu, izdevēji tās iespiedīs no jauna.

Šo argumentu Markantonio daudzkārt bija dzirdējis jau iepriekš. Tiesa, izdevēji tās iespiedīs no jauna, taču tele vīzijas uzvedumam tas daudz nepalīdzēs. Drīzāk televīzijas pārraide palīdzēs izdevējiem. Tam nebija nekādas jēgas.

Turklāt es esmu lasījis tās grāmatas, Markantonio turpināja. Tur nekā mums piemērota nav. Pārāk literāri darinājumi. Iedarbīga tur ir valoda, nevis darbība. Es tās izlasīju ar patiku. Es nesaku, ka tur nekas nevar sanākt, bet šaubos, vai risks un ieguldītie pūliņi ir tā vērti.

Nemuļķo mani! Gleizers attrauca. Tu tikai izlasīji lasītāju atsauksmes. Tu esi programmu vadītājs, tev nav laika lasīt grāmatas!

Markantonio iesmējās. Tu maldies! Es ļoti labprāt lasu, un man patika tās grāmatas. Bet televīzijai tās neder. Viņa balss bija laipna un draudzīga. Man žēl, bet tas ir pilnīgi garām. Tomēr neaizmirsti mūs! Mēs ļoti labprāt sadarbotos ar tevi.

Kad abi apmeklētāji bija aizgājuši, Markantonio iegāja sava dienesta dzīvokļa vannasistabā un noskalojās dušā, tad pārģērbās, gatavodamies vakariņām restorānā. Viņš at sveicinājās no sekretāres, kas vienmēr palika darbā līdz viņa promiešanai, un ar liftu nobrauca lejā līdz ēkas ves tibilam.

Gaidāmās vakariņas bija paredzētas "Četros gadalai kos", kas atradās pāris kvartālu attālumā, un Markantonio nolēma iet kājām. Atšķirībā no augstākā līmeņa darbinieku vairākuma viņš nemēdza turēt automašīnu un šoferi tikai sev pašam, bet vajadzības gadījumā tādu vienkārši izsauca. Markantonio lepojās ar savu taupības prasmi un zināja, ka to apguvis no tēva, kas bija stingri noskaņots pret naudas tērēšanu muļķīgu iegribu pēc.

Izgājis uz ielas, viņš sajuta aukstu vēju un nodrebinājās.

Pie ietves apstājās melns limuzīns, šoferis izkāpa ārā un atvēra viņam durvis. Vai sekretāre tomēr būtu pasūtījusi automašīnu? Šoferis bija gara auguma plecīgs vīrietis, un cepure uz viņa galvas izskatījās mazliet dīvaini, it kā būtu kādu izmēru par mazu. Viņš paklanīdamies jautāja: Vai misters Aprile?

Jā, Markantonio atbildēja. Šovakar man jūs neva jadzēs.

Vajadzēs gan! šoferis ar nebēdnīgu smaidu atbildēja.

Kāpiet mašīnā, citādi dabūsiet lodi ribās!

Nākamajā mirklī Markantonio apjauta, ka viņam aiz mu guras stāv trīs vīrieši. Viņš brīdi vilcinājās. Šoferis teica:

Neraizējieties, kāds draugs gluži vienkārši grib ar jums drusku aprunāties.

Markantonio iekāpa limuzīna aizmugures sēdeklī, un visi trīs vīri apsēdās viņam blakus.

Vinii nobrauca kvartālu vai divus, un tad viens no vīriem iedeva Markantonio tumšas brilles un pavēlēja tās uzlikt.

Markantonio paklausīja, un nākamajā brīdī šķita, ka viņš ir kļuvis akls. Brilles bija tik tumšas, ka aizkavēja jebkādu gaismu. Markantonio nodomāja, ka tas ir gudrs paņēmiens, un nolēma izmantot to kādā savā stāstā. Tā bija cerīga zīme.

Ja šie cilvēki negrib, lai viņš redzētu, kurp tiek vests, tas nozīmē, ka tie nav iecerējuši viņu nogalināt. Un tomēr viss notiekošais šķita tikpat nereāls kā viņa televīzijas drāmas. Līdz brīdim, kad Markantonio piepeši iedomājās savu tēvu. Beidzot viņš ir nokļuvis tēva pasaulē, kurai nekad īsti ne bija ticējis.

Apmēram pēc stundas automašīna apstājās, un divi sargi palīdzēja viņam izkāpt. Markantonio juta zem kājām ķieģeļu taku, pēc tam viņu uzveda četrus pakāpienus augšup un ieveda mājā. Tad vajadzēja atkal kāpt pa kāpnēm līdz istabai, un pēc tam durvis aiz viņa aizvērās. Tikai tad viņam ļāva noņemt brilles. Markantonio atradās nelielā guļamistabā, kuras logus sedza biezi aizkari. Viens no sargiem apsēdās krēslā līdzās gultai.

Liecies gulēt un nosnaudies kādu brīdi! viņš teica.

Tev gaidāma grūta diena. Markantonio paskatījās rokas pulkstenī. Bija gandrīz pusnakts.

Pēc četriem rītā, kad debesskrāpju silueti kā rēgi iezī mējās uz tumsas fona, Astorre un Aldo Monca izkāpa no automašīnas Liceja viesnīcas priekšā; šoferis palika sēžam mašīnā. Monca nožvadzināja atslēgu saišķi, un viņi uzskrēja trīs kāpņu posmus augšup līdz Portellas luksusnumuram. Monca atslēdza durvis ar savām atslēgām, un viņi iegāja dzīvojamā istabā. Galds bija apkrauts ar ķīniešu līdzņe mamo ēdienu kartona kārbām, tukšām glāzēm, vīna un viskija pudelēm. Turpat stāvēja milzīga, pusapēsta putu krējuma torte, kuras virspusē kā dzimšanas dienas svece bija iesprausta apdzēsta cigarete. Viņi iegāja guļamistabā, un Astorre, nospiedis sienas slēdzi, iededza gaismu. Gultā, ģērbies vienīgi šortos, gulēja Bruno Portella.

Gaiss bija spēcīgu smaržu piesātināts, taču Bruno gultā gulēja viens. Skats nebija pievilcīgs. Viņa vaibsti izskatījās rupji un ļengani, seja spīdēja no nakts sviedriem, un no mu tes vēdīja zivju ēdienu dvaka. Platās, masīvās krūtis darīja viņu līdzīgu lācim, un Astorre nodomāja, ka viņam tiešām piemīt savdabīga spēļu lāča pievilcība. Pie gultas kājgaļa stāvēja vaļēja sarkanvīna pudele, no kuras vēdīja smaržu buķete. Šķita gandrīz vai žēl Bruno modināt, un Astorre darīja to saudzīgi, viegli pieskardamies viņa pierei.

Bruno atvēra vienu aci, pēc tam otru. Viņš neizskatījās nobijies vai pat pārsteigts. Pie velna, ko jūs te meklējat? viņš izgrūda piesmakušā, miegainā balsī.

Neuztraucies, Bruno! Astorre rāmi sacīja. Kur ir meitene?

Bruno uzslējās sēdus un iesmējās. Viņai vajadzēja agri būt mājās, lai aizvestu sīko uz skolu. Biju jau trīsreiz no grūdies, tāpēc ļāvu, lai iet. To viņš pavēstīja lepni, gan dižodamies ar savu vīrišķību, gan ar to, ka spēj saprast strā dājošas meitenes grūtības. Bruno nevērīgi pastiepa roku uz naktsgaldiņa pusi. Astorre to saudzīgi satvēra, un Monca, atvēris atvilktni, izņēma revolveri.

Paklausies, Bruno, Astorre mierinoši teica, nekas ļauns tev nedraud. Es zinu, ka brālis tev neuztic visus no slēpumus, bet pagājušajā naktī viņš savāca manu brālēnu Marku. Tāpēc man tagad jāiztirgo tevi, lai dabūtu viņu at pakaļ. Tavs brālis mīl tevi, Bruno, un viņš tādam darījumam piekritīs. Tu tam tici, vai ne?

Protams, Bruno atbildēja. Viņa seja pauda atvieg lojumu.

Tikai nemēģini darīt muļķības! Un tagad saģērbies!

Kad Bruno bija apģērbies, viņam nekādi neveicās aizsiet kurpju auklas. Kas tev tur noticis? Astorre vaicāja.

Es šīs kurpes valkāju pirmo dienu, Bruno atbildēja.

Parasti man ir tādas, kurās vajag vienkārši iebāzt kāju.

Tu neproti aizsiet auklas? Astorre noprasīja.

Šīs man ir pirmās kurpes ar auklām.

Astorre iesmējās. Kungs tētīt! Nu labi, es tev tās aiz siešu. Un viņš ļāva Bruno ielikt kāju sev klēpī.

Kad tas bija padarīts, Astorre iedeva Bruno naktsgaldiņa telefona klausuli. Piezvani brālim! viņš teica.

Piecos no rīta? Bruno jautāja. Timmona mani no sitīs!

Astorre saprata, ka ne tikai miegs notrulinājis Bruno smadzenes: šis vīrs patiešām bija neaptēsts.

Vienkārši pasaki, ka es esmu saņēmis tevi ciet! Astorre teica. Pēc tam es pats runāšu ar viņu.

Bruno paņēma klausuli un pēc brīža žēlabaini sacīja:

Timmona, tu mani esi ierāvis baigajās nepatikšanās, tāpēc es tev zvanu tik agri.

Astorre klausulē dzirdēja rēkšanu, un tad Bruno steigšus paskaidroja: Mani ir nogrābis Astorre Viola, un viņš grib ar tevi runāt. Tad Bruno aši atdeva klausuli Astorrem. Astorre teica: Timmona, piedod, ka tevi pamodināju! Bet man vajadzēja pievākt Bruno, jo pie tevis ir mans brālēns. Klausulē atskanēja vēl viens Portellas dusmu rēciens.

Es par to neko nezinu! Ko tev vajag, velns lai parauj?

Bruno to dzirdēja un iesaucās: Tu mani iegrūdi sūdos, kretīns tāds! Tagad dabū mani ārā!

Astorre rāmi sacīja: Timmona, veic šo apmaiņu, un mēs varēsim parunāt par to darījumu, kuru tu tik ļoti gribi. Es zinu, tu iedomājies, ka esmu ietiepīgs, bet, kad tiksimies, es tev pateikšu iemeslu un tu sapratīsi, ka es rīkojos tavā labā.

Tagad Portellas balss izklausījās mierīgāka. Lai notiek! viņš teica. Kā mēs iekārtosim šo tikšanos?

Es tikšos ar tevi pusdienlaikā Paladina restorānā, As torre atbildēja. Man tur ir privāta istaba. Paņemšu līdzi Bruno, un tu atved Markantonio. Ja rausties, vari ņemt līdzi miesassargus, bet diez vai mēs gribēsim rīkot slaktiņu pub liskā vietā. Aprunāsimies un veiksim apmaiņu. Pēc ilga klusuma brīža Portella teica: Es būšu tur, tikai nemēģini nekādus jociņus!

Neraizējies! Astorre moži atbildēja. Pēc šīs tikšanās mēs būsim savējie.

Astorre un Monca nostājās Bruno katrs savā pusē, un Astorre draudzīgi ieķērās viņam elkonī. Visi nokāpa lejā pa kāpnēm un izgāja uz ielas. Tur gaidīja vēl divas Astorres automašīnas ar viņa vīriem. Ņem Bruno pie sevis! Astorre teica Moncam. Pusdienlaikā atved viņu uz Paladinu! Es jūs tur sagaidīšu.

Ko lai es, ellē, iesāku ar viņu līdz tam? Monca no prasīja. Vēl jāgaida daudzas stundas.

Aizved viņu brokastīs, atbildēja Astorre. Viņam patīk labi paēst. Tas varētu aizņemt pāris stundu. Pēc tam pastaigājies ar viņu pa Centrālo parku. Aizej uz zooloģisko dārzu. Es paņemšu vienu mašīnu un šoferi. Ja viņš mēģina bēgt, nešauj! Vienkārši noķer viņu.

Tu paliksi viens, Monca teica. Vai tas ir prātīgi?

Viss būs labi, Astorre atbildēja. Automašīnā viņš no mobilā telefona piezvanīja uz Nikolas privāto numuru. Ta gad bija gandrīz seši no rīta, un palsā gaisma iezīmēja pilsētā garas, tievas akmens līnijas.

Kad Nikola atbildēja, viņas balss izklausījās miegaina.

Astorre atcerējās, ka tieši tāpat bija toreiz, kad Nikola bija jauniņa meitene un viņa mīļākā. Nikola, mosties! Astorre teica. Vai tu zini, kas zvana?

Tāds jautājums viņu nepārprotami aizkaitināja. Pro tams, es zinu, kas zvana! Kurš cits vēl varētu zvanīt tādā laikā?

Klausies uzmanīgi! Astorre teica. Neko nejautā! Tas dokuments, ko tu man glabā, tas, ko es parakstīju Silkem, -

vai atceries, ka tu negribēji ļaut man to parakstīt?

Jā ! Nikola strupi atmeta. Skaidrs, ka atceros!

Vai tev tas ir mājās vai biroja seifa? Astorre jautāja.

Birojā, protams, Nikola atbildēja.

Labi, Astorre teica. Pēc pusstundas es būšu pie tevis. Zvanīšu pie durvīm. Esi gatava un nāc lejā! Paņem līdzi atslēgas! Mēs brauksim uz tavu biroju.

Kad Astorre piezvanīja pie Nikolas durvīm, viņa tūlīt no kāpa lejā, ģērbusies zilā ādas mētelī un nesdama palielu somu. Nikola noskūpstīja viņu uz vaiga, taču neuzdrīkstējās neko sacīt, līdz abi iekāpa mašīnā un viņai vajadzēja pateikt šoferim adresi. Pēc tam viņa atkal klusēja līdz pat brīdim, kad abi iegāja viņas biroja telpās.

Tagad pasaki, kāpēc tev vajadzīgs šis dokuments! Nikola teica.

Tev tas nav jāzina, Astorre atbildēja.

Viņš redzēja, ka tāda atbilde Nikolu sadusmo, tomēr viņa piegāja pie kabineta seifa, kas bija iebūvēts rakstāmgaldā, un izvilka dokumentu mapi.

Neaizver seifu! Astorre teica. Es gribu to kaseti, kurā tu ierakstīji manu sarunu ar Silki.

Nikola iedeva viņam mapi. Tev ir tiesības uz šiem do kumentiem, viņa teica. Bet tev nav tiesību ne uz kādu kasetes ierakstu, pat ja tāds būtu!

Tu man jau labi sen teici, ka ierakstot visas sarunas, kas notiek tavā kabinetā, Nikola, sacīja Astorre.

Un tikšanās laikā es vēroju tevi. Tu biji drusciņ par daudz ap mierināta ar sevi.

Nikola nicīgi un reizē draudzīgi iesmējās. Tu esi pār vērties! viņa teica. Agrāk tu nebiji no tiem idiotiem, kas iedomājas, ka prot lasīt citu domas.

Astorre rāmi pasmīnēja un kā aizbildinādamies sacīja:

Man likās, ka es tev joprojām patīku. Tieši tāpēc es ne kad tev nejautāju, ko tu izņēmi no sava tēva dokumentiem, pirms atdevi tos man.

Neko es neizņēmu! Nikola salti atcirta. Un es tev nedošu kaseti, pirms nebūsi man pastāstījis, ko tas viss nozīmē!

Astorre bridi klusēja, tad teica: Labi, tu jau esi liela meitene. Viņš iesmējās, redzēdams Nikolas niknumu, zi bošās acis un nicīgi savilktās lūpas. Tas atgādināja, kāda viņa izskatījās toreiz, pirms daudziem gadiem, kad sadus mota stājās pretī viņam un savam tēvam.

Tev vienmēr gribējās spēlēties ar lielajiem zēniem, -

Astorre teica. Un to tu dari joprojām. Būdama advokāte, tu esi iebiedējusi gandrīz tikpat daudz cilvēku kā tavs tēvs.

Viņš nebija tik ļauns, par kādu viņu uztaisīja prese un FIB! Nikola nikni atcirta.

Labi, lai tas paliek, Astorre mierinoši sacīja. Pagā jušajā naktī Timmona Portella nolaupīja Markantonio. Bet nevajag uztraukties. Es aizbraucu un savācu viņa brāli Bruno.

Tagad mēs varam tirgoties.

Tu nolaupīji cilvēku? Nikola neticīgi pārjautāja.

Tāpat kā viņi, Astorre atbildēja. Viņi pavisam no pietni grib, lai mēs pārdodam bankas.

Nikola gandrīz iekliedzās. Nu tad atdod viņiem tās sūda bankas 1

Tu nesaproti, sacīja Astorre. Mēs neko viņiem nedo sim. Mums ir Bruno. Viņi bija varmācīgi pret Markantonio, un es biju varmācīgs pret Bruno.

Nikola raudzījās Astorrē platām, izbiedētām acīm. Astor re mierīgi lūkojās pretī un, pacēlis roku, pārlaida pirkstus zelta stīpai ap kaklu. Jā, viņš teica, Ja viņi neatlaidīs Marku, man vajadzēs viņu Bruno nogalināt.

Nikolas apņēmīgos vaibstus ieskāva skumju ēna. Nē, Astorre, tu tāds neesi, nē, tikai ne tu!

Tātad tagad tu zini, Astorre teica. Es neesmu tas cil vēks, kas pārdos bankas pēc tam, kad viņi nogalinājuši tavu tēvu un manu tēvoci. Bet man vajadzīgs ieraksts un doku ments, lai darījums izdotos un lai mēs dabūtu Markantonio atpakaļ bez asinsizliešanas.

Pārdod viņiem tās bankas! Nikola čukstus lūdza.

Mēs būsim bagāti. Vai tas viss ir tik svarīgi?

Man tas ir svarīgi, Astorre atbildēja. Un tas bija svarīgi donam.

Nikola klusēdama pasniedzās seifā un izņēma nelielu sainīti, ko uzlika uz dokumentu mapes.

Atskaņo man to tūlīt! Astorre teica.

Nikola izņēma no seifa nelielu kasešu atskaņotāju. Viņa ielika tajā kaseti, un abi noklausījās Silki atklājam plānu, kā sagūstīt Portellu. Pēc tam Astorre ielika visu kabatās un teica: Es to visu tev šodien vēlāk atdošu un atvedīšu ari Markantonio. Esi mierīgai Nekas ļauns nenotiks. Un, ja no tiks, tad viņiem tas kaitēs vairāk nekā mums.

Mazliet pēc divpadsmitiem Astorre, Aldo Monca un Bruno Portella apsēdās privātā ēdamistabā Paladina restorānā,

Austrumu sešdesmito ielu rajonā.

Šķita, ka Bruno nepavisam nav uztraucies par savu ķīl nieka stāvokli. Viņš draudzīgi tērzēja ar Astorri. Vai zini, es visu mūžu esmu nodzīvojis Ņujorkā un nekad nebiju redzējis Centrālo parku un zooloģisko dārzu! Kaut vairāk cilvēku par tiem zinātu un aizietu apskatīties!

Tātad tu labi pavadīji laiku, Astorre labsirdīgi teica un nodomāja: ja noies greizi, tad Bruno pirms nāves vismaz būs kavējies patīkamās atmiņās. Ēdamtelpas durvis atvērās, un tajās parādījās restorāna īpašnieks kopā ar Timmonu Portellu un Markantonio. Portellas varenais stāvs labi pa šūtajā uzvalkā gandrīz aizsedza Markantonio, kas nāca vi ņam aiz muguras. Bruno metās Timmonas apskāvienos un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem, un Astorre pārsteigts ieraudzīja Timmonas sejā patiesu prieku un sirsnību.

Tāds brālis! Bruno skaļi iesaucās. Tāds brālis! Atšķirībā no viņiem Astorre tikai sarokojās ar Markan tonio, tad pa pusei viņu apskāva un teica: Viss ir kārtībā, Mark.

Markantonio novērsās un apsēdās. Viņa kājas bija kļu vušas ļenganas pa daļai aiz atvieglojuma par ceramo drošību un pa daļai, ieraugot Astorri. Puisis, kuram ļoti patika dziedāt, dedzīgais, tomēr dzīvespriecīgais jauneklis, kurš bija tik bezrūpīgs un mīlošs, tagad bija parādījies savā patiesajā veidolā kā Nāves eņģelis. Viņa klātbūtnē noplaka pat Portellas bravūra.

Astorre apsēdās blakus Markantonio un paplikšķināja viņam pa ceļgalu. Viņš pasmaidīja savu sirsnīgo smaidu, it kā šī būtu draudzīga pusdienu maltīte. Vai tev nekas nekait? viņš apjautājās.

Markantonio ieskatījās Astorrem tieši acīs. Viņš nekad nebija ievērojis, cik tās ir dzidras un nesaudzīgas. Tad viņš paskatījās uz Bruno uz cilvēku, kuram būtu vajadzējis maksāt par viņa nāvi. Bruno kaut ko buldurēja brālim par Centrālo parku un zooloģisko dārzu.

Mums ir šis tas jāpārrunā, Astorre sacīja Portel lam.

Labs ir, Portella atmeta. Bruno, lasies prom no šejienes! Ārā gaida mašīna. Parunāsim, kad būšu mājās! Ēdamistabā ienāca Monca. Aizved Markantonio mājās! Astorre teica. Mark, sagaidi mani tur!

Tagad Portella un Astorre sēdēja divatā viens otram pretī pie galda. Portella attaisīja vīna pudeli un piepildīja savu glāzi. Astorrem viņš vīnu nepiedāvāja.

Astorre iebāza roku kabatā, izvilka brūnu aploksni un iztukšoja tās saturu uz galda. Tur gulēja slepenais doku ments, ko viņš bija parakstījis Silkem, tas, kurā viņu aici nāja nodot Portellu.

Un turpat bija mazais atskaņotājs ar tajā ieliktu kaseti.

Portella pārlaida skatienu dokumentam ar FIB logo un to izlasīja, tad pasvieda sānis. Tas var būt viltojums! viņš teica. Un kāpēc lai tu būtu tik stulbs, ka to parakstītu?

Atbildes vietā Astorre nospieda kasešu atskaņotāja slē dzi, un atskanēja Silkes balss, kas aicināja Astorri sadarbo ties, lai iedzītu Portellu lamatās. Portella klausījās, cenz damies noslēpt pārsteigumu un niknumu, taču viņa seja pietvīka tumši sarkana un lūpas mēmi kustējās, raidot ne dzirdamus lāstus. Astorre izslēdza atskaņotāju.

Es zinu, ka tu pēdējos sešus gadus sadarbojies ar Silki, Astorre teica. Tu viņam palīdzēji likvidēt Ņujorkas Ģi menes. Un zinu, ka par to no Silkes ieguvi neaizskaramību.

Taču tagad viņš ir tev uz pēdām. Tie, kas kalpo varai, nekad nav apmierināti. Viņi grib visu. Tu domāji, ka viņš ir tavs draugs. Tu viņa dēļ lauzi omertā likumu. Tu viņu darīji slavenu, un viņš tevi tagad grib iesēdināt cietumā. Tu viņam vairs neesi vajadzīgs. Viņš uzmetīs tev cilpu, līdzko tu no pirksi bankas. Tāpēc es nevarēju piekrist šim darījumam.

Es nekad nepārkāptu omertā.

Kādu laiku Portella sēdēja ļoti kluss, un tad šķita, ka viņš pieņem lēmumu. Ja es nokārtotu problēmu ar Silki, kādu darījumu tu būtu gatavs slēgt par bankām?

Astorre salika visu atpakaļ mapē. Pārdot par skaidru naudu, viņš atbildēja. Izņemot manu daļu: es paturu piecus procentus.

Portella šķita atguvies no trieciena. Labs ir! viņš teica. Varam to pārspriest pēc tam, kad šī lieta būs no kārtota.

Viņi sarokojās, un Portella devās prom pirmais. Astorre aptvēra, ka ir ļoti izsalcis, un pasūtīja pusdienās biezu, sarkanu steika šķēli. "Viena problēma ir atrisināta," viņš nodomāja.

Pusnaktī Peru konsulātā Portella tikās ar Mariāno Rubio, Insio Tulipu un Miķeli Graciellu.

Rubio bija izturējies pret Tulipu un Graciellu kā teicams namatēvs. Viņš bija tos pavadījis uz teātri, operu un baletu un piegādājis tiem jaunas, skaistas sievietes, kas prata būt diskrētas un bija iemantojušas zināmu slavu mākslas un mūzikas pasaulē. Tulipam un Graciellam šis bija brīnišķīgs apciemojums, un viņi nejuta lielu vēlēšanos atgriezties savā dabiskajā vidē, kas šķita daudz mazāk pievilcīga. Viņi bija padotie karaļi, kurus augstākais valdnieks laipni uzņem pie sevis un dara visu, lai viņiem būtu patīkami.

Šovakar ģenerālkonsuls viesmīlībā pārspēja pats sevi.

Konferenču galds vai lūza no eksotiskiem ēdieniem, aug ļiem, sieriem un milzīgām šokolādes konfektēm; blakus katram krēslam stāvēja spainis ar ledu un šampanieša pudeli. Uz smalkām cukurstienīšu restēm gozējās mazas, elegantas kūciņas. Turpat garoja milzīga kafijas kanna un, nevērīgi izmētātas pa visu galdu, gulēja kārbas ar stipriem gaišbrūniem un zaļganiem Havanas cigāriem.

Ģenerālkonsuls uzsāka sarunu, uzrunādams Portellu:

Nu, kas tad tik svarīgs ir noticis, ka mums šajā tikša nās reizē vajadzēja atcelt iecerētos pasākumus? Par spīti izsmalcinātajai pieklājībai, viņa balsī bija jaušama augst prātīgas labvēlības pieskaņa, kas sadusmoja Portellu. Tur klāt Portella apzinājās, ka zaudēs zināmu tiesu respekta pārējo acīs, kad tie dzirdēs par Silkes dubultspēli. Portella izstāstīja visu, ko nesen bija uzzinājis.

Tulipa, tiesādams konfekti, teica: Tu gribi sacīt, ka no grābi viņa brālēnu Markantonio Aprili un pēc tam, lai at brīvotu savu brāli, noslēdzi vienošanos, neaprunājoties ar mums? Viņa balsī skanēja dziļš nicinājums.

Es nevarēju pieļaut, lai mans brālis iet bojā, Portella atbildēja. Turklāt, ja es nebūtu vienojies, mēs būtu iekri tuši Silkes slazdā.

Taisnība, Tulipa piekrita. Bet ne jau tu viens drīk stēji pieņemt lēmumu.

Tā gan, Portella novilka. Bet kurš tad to…

Mēs visi! Tulipa nodārdināja. Mēs esam tavi part neri!

Portella paskatījās uz viņu un jautāja sev, kāpēc vēl nav nožmiedzis šo taukaino smerdeli. Bet tad viņš atcerējās, cik sparīgi gais^ lidoja piecdesmit filca platmales. Šķita, ka ģenerālkonsuls ir uzminējis Portellas domas. Viņš mierinoši teica: Mēs visi nākam no dažādām kul tūrām, un mums ir dažādas vērtības. Mums savstarpēji jāpielāgojas cits citam. Timmona ir amerikānis, tātad viņš ir sentimentāls.

Timmonas brālis ir stulbs idiots! Tulipa izmeta.

Rubio pakratīja pirkstu pret Tulipu. Insio, beidz jaukt gaisu tīrās kaprīzes pēc! Mums visiem ir tiesības pašiem lemt savus personiskos jautājumus.

Graciella atļāvās atturīgu uzjautrinājuma smaidu. — Tā ir taisnība. Tu, Insio, nekad neesi mums uzticējis ziņas par savām slepenajām laboratorijām. Tu vēlies, lai tev piede rētu pašam savi personīgie ieroči. Un tā ir bezgala muļķīga iedoma! Vai tiešām tu domā, ka valdība samierināsies ar tādiem draudiem? Viņi mainīs visus likumus, kas pašlaik mūs aizstāv un ļauj mums labi dzīvot.

Tulipa iesmējās. Viņu šī tikšanās uzjautrināja. Es esmu patriots, viņš teica. Gribu, lai Dienvidamerika būtu spējīga aizsargāt sevi pret tādām zemēm kā Izraēla, Indija un Irāka.

Rubio veltīja viņam visžēlīgu smaidu. Pirmo reizi dzirdu, ka tu esi nacionālists.

Portellam šīs sarunas nešķita uzjautrinošas. Man tagad ir nopietna problēma. Biju domājis, ka Silke ir mans draugs.

Viņa dēļ izdevu daudz naudas. Un tagad viņš dzenas man pa pēdām un jums pārējiem tāpat.

Graciella tieši un apņēmīgi paziņoja: Mums viss šis pro jekts jāmet pie malas! Jādzīvo pieticīgāk. Viņš vairs nebija tas laipnais, patīkamais vīrietis, ko partneri bija pazinuši agrāk. Mums jāatrod cits risinājums. Aizmirstiet Kurtu

Silki un Astorri Violu! Tādi ienaidnieki ir pārāk bīstami. Mēs nedrīkstam iet ceļu, kas galu galā mūs visus iznīcinās.

Manu problēmu tas neatrisinās, Portella teica. Silke tikpat turpinās mani vajāt.

Ari Tulipa nometa pieklājības masku. Viņš sacīja Gra ciellam: Tas, ka tu iesaki tādu miermīlīgu risinājumu, ir pretstatā visam, ko mēs par tevi zinām. Tu Sicīlijā no galināji policistus un miertiesnešus. Tu sarīkoji atentātu pret gubernatoru un viņa sievu. Tu un tava korleoniešu cosca novācāt armijas ģenerāli, kas bija turp nosūtīts, lai likvidētu tavu organizāciju. Un tagad tu tomēr iesaki mest pie malas projektu, kas ienestu miljardiem dolāru! Un pa mest mūsu draugu Portellu.

Es likvidēšu Silki, Portella teica. Vienalga, ko jūs par to sakāt.

Tā būtu ļoti bīstama rīcība, sacīja ģenerālkonsuls.

FIB pasludinās vendetu. Laidīs darbā visus līdzekļus, lai notvertu viņa slepkavu.

Es piekrītu Timmonam, teica Tulipa. FIB ir pakļauts likuma žņaugiem, tāpēc ar viņiem var tikt galā. Es sagādāšu uzbrucēju grupu, un pāris stundu pēc operācijas tie sēdēs lidmašīnā, kas dodas uz Dienvidameriku.

Es zinu, ka tas ir bīstami, Portella sacīja, bet tas ir vienīgais, ko iespējams darīt.

Piekrītu, Tulipa atkārtoja. Miljardu dēļ ir vērts ris kēt. Kāpēc tad mēs vispār nodarbojamies ar biznesu?

Rubio teica Insio Tulipam: Mums ar tevi risks būtu mi nimāls, jo mums ir diplomātu statuss. Mikele, tev vajadzēs pagaidām atgriezties Sicīlijā. Tātad tieši tu, Timmona, būsi tas, kam pēc notikušā draudēs vislielākās briesmas.

Ja kļūs pavisam ļauni, sacīja Tulipa, es varu paslēpt tevi Dienvidamerikā.

Portella izpleta rokas bezpalīdzīgā žestā. Tātad man ir izvēle, viņš teica. Bet es gribu jūsu palīdzību. Mikele, vai tu piekriti?

Graciellas seja palika bezkaislīga. Jā, es piekrītu, viņš atbildēja. Taču es vairāk raizētos par Astorri Violu nekā par Kurtu Silki.

11 . NODAĻA

Kad Astorre saņēma steidzamu šifrētu ziņu, ka Hesko vēlas tikties, viņš vispirms parūpējās par piesardzības so ļiem. Vienmēr pastāvēja draudi, ka Hesko var vērsties pret viņu. Tāpēc Astorre nevis atbildēja uz ziņu, bet negaidot pusnakts stundā ieradās Hesko mājās Braitvoterā. Viņš bija paņēmis līdzi Aldo Moncu, un viņus pavadīja vēl viena mašīna ar četriem vīriem. Turklāt Astorrem mugurā bija ložu necaurlaidīga veste. Kad viņi bija iegriezušies piebraucamajā ceļā, Astorre piezvanīja Hesko, lai tas atver durvis.

Hesko neizskatījās pārsteigts. Viņš uzvārīja un ielēja sev un Astorrem kafiju. Tad viņš ar smaidu sacīja Astorrem:

Man ir divas ziņas: viena laba un viena slikta. Kuru vis pirms?

Stāsti, un viss, Astorre atbildēja.

Sliktā ziņa ir tāda, ka man jābrauc projām no Amerikas uz visiem laikiem, un tam iemesls ir labā ziņa. Un es gribu lūgt, lai tu pildi savu solījumu. Lai nekas nenotiek ar manu zēnu pat tādā gadījumā, ja es vairs nevaru strādāt tavā labā.

To es tev apsolu, Astorre teica. Tagad stāsti, kāpēc tev jābrauc projām!

Hesko mākslotās skumjās papurināja galvu. Tāpēc, ka tas stulbais nejēga Portella grasās šaut pār strīpu, viņš atbildēja. Grib novākt Silki, to FIB veci. Un grib, lai es būtu komandas operatīvais vadītājs.

Tad vienkārši atsakies! Astorre teica.

Nevaru, Hesko atbildēja. Pavēle nāk no visa viņa sindikāta, un, ja es atteikšos, tad ar mani ir cauri un var būt ar manu dēlu ari. Tāpēc es organizēšu uzbrukumu, bet šāvēju grupā nebūšu. Es būšu projām. Un, kad Silke būs likvidēts, FIB raidīs simtiem vīru izķemmēt visu pilsētu. Es viņiem to teicu, bet viņi neņem galvā. Silke viņus ir kaut kā smagi piekrāpis. Viņi domā, ka varēšot Silki pietiekami nomelnot, lai lieta nekļūtu pārāk bīstama.

Astorre centās noslēpt apmierinājumu. Plāns bija izde vies. Silke būs līķis, nesagādājot viņam pašam nekādas briesmas. Un, ja FIB kaut cik veiksies, viņi tiks galā ari ar Portellu.

Viņš jautāja Hesko: Vai tu gribi atstāt man adresi?

Hesko atbildēja ar smaidu, kurā neuzticība jaucās gan drīz vai ar nicinājumu. Nedomāju vis, viņš teica. Ne jau tāpēc, ka es tev neuzticētos. Bet vajadzības gadījumā es vienmēr pratīšu tevi sameklēt.

Labi, paldies, ka padevi ziņu! Astorre sacīja. Bet kurš bija tas, kas pieņēma šo lēmumu?

Timmona Portella, Hesko atbildēja. Bet Insio Tu lipa un ģenerālkonsuls deva piekrišanu. Tas korleonietis Graciella mazgāja rokas nevainībā. Viņš operācijā neie saistās. Man šķiet, ka viņš grasās pārcelties uz Sicīliju. Tas ir dīvaini, jo tur viņš jau gandrīz visus ir nogalinājis. Tie tipi nesaprot, pēc kādiem principiem darbojas Amerika, un Portella vienkārši ir stulbs! Esot domājis, ka viņi ar Silki ir draugi.

Un tu tātad grasies vadīt šāvēju komandu, Astorre sacīja. Arī tas nav visai gudri.

Nē, es taču tev teicu: kad viņi iebruks mājā, es jau sen būšu projām.

Mājā? Astorre pārjautāja, un tajā pašā brīdī viņu pārņēma šausmas par to, ko tūlīt uzzinās.

Jā, Hesko atbildēja. Būs pamatīga uzbrucēju ko manda, kas tūlīt pēc tam lidos atpakaļ uz Dienvidameriku un pazudīs.

Ļoti profesionāli izplānots, Astorre teica. Kad tas notiks?

Naktī pēc rītdienas. Tev tikai jāstāv malā, un viņi no kārtos visas tavas problēmas. Tāda ir labā ziņa.

Jā, tā ir laba ziņa, Astorre sacīja. Viņš saglabāja ne izteiksmīgu sejas izteiksmi, bet acu priekšā kā vīzija iznira skaistā un labsirdīgā žoržeta Silke.

Es domāju, ka tev derētu to zināt, lai vari parūpēties par kārtīgu alibi, Hesko teica. Tagad tu esi mans pa rādnieks, tāpēc gādā par manu zēnu!

Tiks darīts! Astorre apsolīja. Par viņu tu vari ne raizēties.

Pirms Hesko devās projām, viņi sarokojās. Manuprāt, tu dari ļoti gudri, ka pazūdi no Amerikas. Te ies vaļā pa matīga elle.

Jā, Hesko novilka.

Kādu brīdi Astorre prātoja, ko iesākt ar Hesko. Galu galā šis vīrs tomēr vadīja mašīnu ar šāvējiem, kas nogalināja donu. Par spīti visai pašreizējai palīdzībai, par to viņam tomēr būtu jāmaksā. Taču pēc ziņas, ka reizē ar Silki mirs viņa sieva un bērns, Astorre jutās iztukšots un saguris. Lai Hesko brauc, viņš nodomāja. Varbūt tas vīrs vēl noderēs vēlāk. Novākt viņu varēs pēc tam. Astorre paskatījās Hesko smaidošajā sejā un pasmaidīja pretī.

Tu esi ļoti gudrs cilvēks, viņš teica Hesko.

Hesko seja apmierinājumā pietvīka. Es zinu, viņš atbildēja. Tāpēc jau esmu pamanījies palikt dzīvs.

Nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos Astorre ieradās FIB galvenajā pārvaldē kopā ar Nikolu Aprili, kas bija sa runājusi tikšanos.

Astorre daudzas nakts stundas bija pavadījis nomodā, prātodams, kā rīkoties tālāk. Viņš pats bija visu izplānojis tā, lai panāktu, ka Portella nogalina Silki. Taču viņš zināja, ka nedrīkst pieļaut Žoržetas un viņas meitas nogalināšanu. Astorre zināja arī to, ka dons Aprile šādā gadījumā noteikti nebūtu stājies ceļā liktenim. Bet tad viņš atcerējās kādu stāstu par donu, kas lika padomāt.

Kādu vakaru, kad Astorrem bija divpadsmit gadu un viņš kopā ar donu pavadīja gadskārtējo laika posmu Sicīlijā, Katerīna viņiem dārza paviljonā pasniedza vakariņas. As torre savā naivajā tiešumā skaidri noprasīja: Kā jūs abi iepazināties? Vai bērnībā augāt kopā? Dons un Katerīna saskatījās un iesmējās par viņa neviltoto, dzīvo interesi. Tad dons bija uzlicis pirkstus viņam uz lūpām un kā pa jokam nočukstējis: Omertā. Tas ir noslēpums.

Katerīna ar koka karoti uzsita Astorrem pa plaukstu. Tā nav tava darīšana, tu mazais velnēni viņa teica. Turklāt tas nav nekas tāds, ar ko es varētu lepoties.

Dons Aprile ar sirsnību lūkojās uz Astorri. Kāpēc lai viņš to nezinātu? Šis puika ir sicīlietis līdz kaulu smadze nēm. Pastāsti viņam!

Nē, Katerīna atbildēja. Bet tu vari pastāstīt pats, ja vēlies.

Pēc vakariņām dons Aprile aizdedza cigāru, ielēja sev anīsa liķieri un Astorre noklausījās viņa stāstu.

Pirms desmit gadiem pats ievērojamākais cilvēks šajā pilsētā bija vīrs, vārdā Sigusmundo ļoti bīstams un tomēr labsirdīgs cilvēks. Kad es atbraucu uz Sicīliju, viņš bieži cie mojās manā namā un spēlēja kārtis ar maniem draugiem.

Tolaik man bija cita saimniecības vadītāja.

Bet Sigusmundo tēvs nebija neticīgais. Viņš bija dedzīgs un strādīgs garīdznieks. Viņš ar bardzību panāca, lai cilvēki ietu uz misi, un reiz pat nonāca līdz kautiņam ar kādu uzbāzīgu ateistu. Sevišķi populārs viņš bija ar to, ka veica pēdējos rituālus pie mirstošu mafijas upuru nāves gultas: uzklausīja to grēksūdzi un šķīstīja tos pēdējam ceļam uz debesīm. Par to viņu godāja, taču tas notika pārāk bieži, un daži sāka sačukstēties, teikdami, ka viņš allaž esot pie rokas un gatavībā tāpēc, ka pats esot viens no nāvētājiem ka viņš izpaužot grēksūdzes noslēpumus savtīgu mērķu labad.

Katerīnas vīrs tolaik bija policists, kas enerģiski cīnījās pret mafiju. Viņš bija turpinājis kādas slepkavības izmek lēšanu pat pēc provinces mafijas vadoņa brīdinājuma, un tas tolaik bija nedzirdēts izaicinājums. Nedēļu pēc šiem draudiem Katerīnas vīram uzbruka, un viņš nomira, gulē dams kādā Palermo sānieliņā. Sagadījās tā, ka tur uzradās Sigusmundo tēvs, lai dotu viņam pēdējo svētību. Nozie gums palika neatklāts.

Katerīna, bēdu sagrauztā atraitne, gadu pavadīja sērās un uzticīgi gāja uz baznīcu. Tad kādu sestdienu viņa aizgāja uz grēksūdzi pie Sigusmundo tēva. Kad mācītājs izgāja no grēksūdzes kabīnes, viņa tam visu acu priekšā ietrieca sirdī sava vīra dunci.

Policija ielika Katerinu cietumā, bet tā bija mazākā bēda. Mafijas vadonis pasludināja viņai nāves spriedumu. Astorre platām acīm lūkojās Katerīnā. Vai tiešām tu to izdarīji, Katerīnas tant?

Katerīna uzjautrināta paskatījās uz viņu. Astorres seja pauda dedzīgu ziņkāri, bet ne drusciņas bailes. Tev jāsap rot, kāpēc. Ne jau tāpēc, ka viņš nogalināja manu vīru. Te, Sicīlijā, vīrieši visu laiku nogalina cits citu. Bet Sigusmundo bija viltus priesteris, slepkava bez grēku nožēlas. Viņš ne drīkstēja likumīgi dot pēdējo svētību. Kāpēc lai Dievs viņu uzklausītu? Tātad mans vīrs tika ne vien noslepkavots, bet turklāt aizraidīts uz elli, jo ceļš uz debesīm viņam bija liegts. Vīrieši diemžēl nespēj laikus apstāties. Ir lietas, ko nedrīkst darīt. Tāpēc es viņu nogalināju.

Un kā tad iespējams, ka tu esi šeit? Astorre jautāja.

Tāpēc, ka par šo notikumu ieinteresējās dons Aprile, Katerīna atbildēja. Tad viss, protams, nokārtojās.

Dons nopietni teica Astorrem: Man pilsētā bija zināms stāvoklis, es baudīju cieņu. Varas iestādes nomierināt bija viegli, un baznīca negribēja, lai sabiedrības uzmanību pie saistītu korumpēts mācītājs. Mafijas vadonis nebija tik jū tīgs un atteicās atcelt nāves spriedumu. Viņu ar pārgrieztu rīkli drīz atrada kapsētā, kur bija apglabāts Katerīnas vīrs, viņa cosca tika satriekta un zaudēja varu. Tikmēr man bija iepatikusies Katerīna un es viņu nolīgu par savas saimniecības pārzini. Un pēdējos deviņus gadus šie vasaras mēneši Sicīlijā ir bijuši jaukākie manā dzīvē.

Astorrem tas viss izklausījās kā mīklains brīnums. Viņš apēda olīvu sauju un izspļāva kauliņus. Vai Katerīna ir tava draudzene? viņš noprasīja.

Protams, Katerīna atbildēja. Tev ir jau divpadsmit gadu, tu vari to saprast. Es dzīvoju dona aizsardzībā tā, it kā būtu viņa sieva, un veicu visus sievas pienākumus.

Dons Aprile izskatījās mazliet samulsis, un tādu Astorre viņu redzēja pirmoreiz. Kāpēc tad jūs neprecaties? As torre vaicāja.

Es nekad nespētu aizbraukt no Sicīlijas, Katerīna atbildēja. Es šeit dzīvoju kā karaliene, un tavs tēvocis ir devīgs. Šeit ir mani draugi, mana ģimene, manas māsas, brāļi un radinieki. Un tavs tēvocis nevarētu dzīvot Sicīlijā, lā nu mēs esam iekārtojušies tik labi, cik šajos apstākļos varam.

Bet, tēvoc, tu vari apprecēt Katerīnu un dzīvot šeit! Astorre teica donam Aprilem. Es palikšu kopā ar tevi. Es negribu braukt projām no Sicīlijas! To dzirdēdami, dons Aprile un Katerīna pasmējās.

Paklausies! dons teica. Man vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai apturētu pret Katerīnu vērsto atriebību. Ja mēs apprecētos, vecais naids un sazvērestības sāktos no jauna. Viņi spēj pieņemt Katerīnu kā manu mīļāko, bet ne kā manu sievu. Tāpēc, dzīvojot kā tagad, mēs abi esam laimīgi un brīvi. Turklāt es negribu sievu, kas atsakās pieņemt manus lēmumus, un, ja viņa atsakās aizbraukt no Sicīlijas, tad es nevaru būt viņas vīrs.

Turklāt tas būtu infamita , Katerīna piebilda. Viņa brīdi nokāra galvu, tad pacēla acis pret melnajām Sicīlijas debesīm un apraudājās.

Astorre jutās apmulsis. Būdams bērns, viņš to nespēja saprast. Bet patiešām kāpēc? Kāpēc? viņš taujāja.

Dons Aprile nopūtās. Viņš ievilka cigāra dūmu un iedzēra malciņu anīsa liķiera. Tev jāsaprot, dons teica. Sigus mundo tēvs bija mans brālis.

Tagad Astorre atcerējās, ka šie paskaidrojumi nebija viņu pārliecinājuši. Ar romantiska bērna stūrgalvību viņš bija ticējis, ka divi cilvēki, kas mīl viens otru, drīkst stāties lau-lībā neatkarīgi no jebkādiem apstākļiem. Tikai tagad viņš saprata, cik grūtu lēmumu vajadzējis pieņemt viņa tēvocim un Katerīnai. Tagad Astorre zināja: ja tēvocis būtu apprecē jis Katerīnu, visi dona asinsradinieki būtu kļuvuši par viņa ienaidniekiem. Protams, viņi zināja, ka Sigusmundo tēvs ir nelietis. Bet viņš bija brālis, un tas aizbildināja jebkādus grēkus. Un tāds cilvēks kā dons nedrīkstēja precēt brāļa slepkavu. Katerīna nevarēja prasīt tādu upuri. Turklāt, ja nu Katerīna sirds dziļumos pieļāva domu, ka dons kaut kā bijis iesaistīts viņas vīra slepkavībā? Kāds milzīgs uzticības pārbaudījums viņiem abiem un varbūt pat visu agrāk loloto vērtību nodevība!

Taču šī bija Amerika, nevis Sicīlija. Šajā naktī Astorre bija izlēmis, ko darīt. No rīta viņš bija piezvanījis Nikolai.

Es piebraukšu, un aiziesim kopā brokastīs, viņš bija teicis. Pēc tam mēs ar tevi dosimies uz FIB tikties ar Silki.

Nikola bija atjautājusi: Tātad iemesls ir ļoti svarīgs, vai ne?

Jā. Pastāstīšu tev brokastīs.

Vai tev ir norunāta tikšanās ar viņu? Nikola bija noprasījusi.

Nē, tas jāizdara tev.

Pēc stundas viņi kopā brokastoja greznā viesnīcas res torānā, kur galdiņi savrupības labad bija prasmīgi nodalīti cits no cita, jo šī bija agro rīta stundu tikšanās vieta pil sētas varenajiem.

Nikola allaž ēda pamatīgas brokastis, lai nodrošinātu enerģiju savai divpadsmit stundu darba dienai. Astorre pa sūtīja apelsīnu sulu un kafiju, kas kopā ar groziņā pasnieg tām brokastu bulciņām izmaksāja viņam divdesmit dolārus.

Ir nu gan blēži! viņš smīnēdams sacīja Nikolai.

Nikola neiecietīgi saslējās. Šeit tu maksā par atmo sfēru! viņa atmeta. Par importa galdautiem, par trau kiem. Pie velna, kas īsti noticis?

Es grasos veikt savu pilsoņa pienākumu, Astorre paskaidroja. Man ir ziņas no drošiem avotiem, ka Kurtu Silki un viņa ģimeni nākamajā nakti paredzēts nogalināt.

Es gribu viņu brīdināt. Gribu, lai viņš novērtē manu brī dinājumu. Viņš, protams, taujās pēc mana ziņu avota, bet to es nevaru atklāt.

Nikola atstūma šķīvi un izsliedamās atspieda muguru pret atzveltni. Kurš, ellē, var būt tik stulbs? viņa no prasīja Astorrem. Kungs Dievs, es ceru, ka tu tur neesi iesaistīts!

Kāpēc tu tā domā? Astorre jautāja.

Nezinu, Nikola atbildēja. Tāpat vien ienāca prātā.

Kāpēc viņam nevar to paziņot anonīmi?

Es gribu saņemt atzinību par saviem labajiem darbiem, Astorre atbildēja. Man pēdējā laikā ir tāda jušana, ka neviens mani nemīl. Viņš pasmaidīja.

Es tevi mīlu, Nikola teica, paliekdamās uz priekšu.

Labi, mums būs tāds stāsts. Kad nācām iekšā restorānā, svešs cilvēks mūs apturēja un iečukstēja tev ausī šo ziņu. Viņam mugurā bija pelēks, svītrots uzvalks, balts krekls un melna kaklasaite. Viņš bija vidēja auguma melnīgsnējs vīrietis, varbūt itālietis vai spānis. Tālāk mūsu teiktais var atšķirties. Es būšu lieciniece tavam stāstam, un Silke zina, ka ar mani nevar apieties kretīniski.

Astorre iesmējās. Viņa smiekli vienmēr atbruņoja klāt esošos, tiem piemita bērna neiegrožotā līksme. Tātad no tevis tas vīrs baidās vairāk nekā no manis, viņš no teica.

Nikola pasmaidīja. Un es pazīstu FIB direktoru. Viņš ir politisks kustonis, viņam tādam jābūt. Es piezvanīšu Silkem un teikšu, lai mūs gaida. Nikola izņēma no somiņas tele fonu un sastādīja numuru.

Mister Silke, viņa sacīja klausulē, te runā Nikola Aprile. Es esmu kopā ar savu brālēnu Astorri Violu, un vi ņam ir svarīgas ziņas, ko viņš vēlas jums nodot.

Bridi Nikola klausījās atbildi, tad teica: Tas ir par vēlu. Mēs būsim pēc stundas. Viņa pārtrauca sarunu, iekams Silke paguva atbildēt.

Stundu vēlāk sekretārs ieveda Astorri un Nikolu Silkes kabinetā. Tā bija plaša stūra telpa ar ložu necaurlaidīgiem tonēta stikla logiem, kas bija pilnīgi necaurredzami, tāpēc neatklāja nekādu skatu uz āru.

Silke gaidīja viņus, nostājies aiz masīva rakstāmgalda.

Pretī rakstāmgaldam stāvēja trīs melni ādas krēsli. Aiz tā, lai cik dīvaini šķistu, atradās skolas tāfele. Vienā no krēsliem sēdēja Bils Bokstons, kas nesniedza atnācējiem roku.

Vai jūs ierakstīsiet šo sarunu? Nikola jautāja.

Protams, Silke atbildēja.

Bokstons nomierinoši piebilda: Mēs ierakstām visu, pat savus kafijas un virtuļu pasūtījumus. Un ierakstām visu cilvēku balsis, ko varbūt kādreiz grasāmies iesēdināt cie tumā.

Jūs esat smieklīgs radījums, Nikola bez jebkādām emocijām teica. Pat savā veiksmīgākajā mūža dienā jūs nevarētu iesēdināt mani cietumā. Pakustiniet smadzenes citā virzienā! Mans klients Astorre Viola tiekas ar jums labprātīgi, lai nodotu jums svarīgu ziņu. Es esmu šeit, lai aizstāvētu viņu pret jebkādu nelabvēlīgu rīcību, kas tam varētu sekot.

Kurts Silke neizturējās tikpat jauki un draudzīgi kā iepriek šējās tikšanās reizēs. Viņš pamāja uz abiem krēsliem sev pretī un pats apsēdās aiz rakstāmgalda. Nu labi, viņš noteica. Es klausos!

Astorre juta viņa naidīgumu, it kā, atrodoties savā te ritorijā, nebūtu nekādas vajadzības pēc citkārtējās lietiš ķās laipnības. Kā viņš uzņems šo ziņu? Astorre paskatījās «Bil. Silkem tieši acīs un teica: Es saņēm ziņu, ka ritnakt jūsu mājā notiks pamatīgi apbruņotu viru iebrukums. Vēlu naktī. Tā mērķis ir jūs kāda iemesla dēļ nogalināt.

Silke neatbildēja. Viņš sēdēja krēslā kā sasalis, bet Bok stons pielēca kājās un nostājās Astorrem aiz muguras. Viņš sacīja Silkem: Kurt, nomierinies! Silke piecēlās kājās. Šķita, ka viss viņa augums tūlīt nik numā eksplodēs. Tas ir vecs mafijas triks! viņš izgrūda.

Pats sarīko operāciju un pats to izjauc! Un gaida, ka es būšu pateicīgs! Velns lai parauj, tagad stāsti, no kurienes tu saņēmi šo informāciju!

Astorre atbildēja ar stāstu, ko viņi ar Nikolu bija saga tavojuši. Silke pagriezās pret Nikolu un noprasīja: Vai jūs tobrīd tur bijāt klāt?

Jā, Nikola atbildēja. Bet es nedzirdēju, ko tas vīrs viņam teica.

J ū s esat arestēts! Silke uzsauca Astorrem.

Par ko? noprasīja Nikola.

Par draudiem Federālā biroja darbiniekam! Silke at trauca.

Es jums ieteiktu piezvanīt savam direktoram, Nikola sacīja.

Lēmumus es šeit pieņemu pats! Silke viņai atbil dēja.

Nikola paskatījās rokas pulkstenī.

Silke klusi teica: Saskaņā ar prezidenta izpildrīkojumu man ir tiesības jūs un jūsu klientu aizturēt uz četrdesmit astoņām stundām bez advokāta, pamatojoties uz to, ka jūs apdraudat valsts drošību.

Astorre satrūkās. Acis iepletis, viņš savā bērnišķi vientie sīgajā izteiksmē pārjautāja: Vai tā patiešām ir taisnība? Jūs to drīkstat? Šāda varas pakāpe viņu patiesi pārstei dza. Pagriezies pret Nikolu, Astorre jautri sacīja: Paklau, si zeme kļūst arvien līdzīgāka Sicīlijai!

"Ja jūs tā darīsiet, FIB vajadzēs tiesāties visus nākamos desmit gadus un jūs pats kļūsiet par vēsturi, Nikola teica Silkem. jums vēl pietiek laika, lai aizvāktu no mājas savu ģimeni un aplenktu uzbrucējus. Viņi nezinās, ka esat informēti. Ja jums izdosies kādu notvert, varēsiet viņu no pratināt. Mēs nerunāsim. Un nebrīdināsim viņus.

Silke šķita apsveram šo iespēju. Ar nicinājumu balsī viņš teica Astorrem: Pret tavu tēvoci es vismaz jutu cieņu. Viņš nekad nebūtu nodarbojies ar ziņu pienešanu.

Astorre mulsi pasmaidīja. Tie bija vecie laiki un vecā Amerika, turklāt jūs pats ar saviem slepenajiem rīkojumiem neesat diez ko citāds. Klusībā Astorre prātoja, ko Silke teiktu, ja viņš tam pateiktu īsto iemeslu. Ka izglābis šo vīru vienkārši tāpēc, ka pavadījis vienu vakaru viņa sievas sabiedrībā un romantiski, bezjēdzīgi iemīlējies tēlā, ko uz būris pats sevī.

Es neticu jūsu nekaunīgajam stāstam, bet mēs rīko simies tā, it kā nākamnakt tiešām būtu sagaidāms uzbru kums. Un, ja kaut kas notiks, es jūs ielikšu cietumā un varbūt arī jūs, advokātes kundze! Bet kāpēc jūs man to stāstījāt?

Astorre pasmaidīja. Tāpēc, ka jūs man patīkat.

Vācieties ārā! Silke uzsauca. Viņš pagriezās pret Bok stonu. Atsauc šurp īpašo kaujas spēku komandieri un pasaki, lai mana sekretāre piesaka sarunu ar direktoru! Silkes darbinieki pratināja Astorri un Nikolu vēl divas stundas. Tikmēr Silke no sava kabineta pa īpašo telefonu sarunājās ar direktoru Vašingtonā.

Nekādā gadījumā neapcietiniet viņus! direktors pa ziņoja. Šī ziņa nonāks presē un televīzijā, un mēs kļūsim par apsmieklu. Un nejokojiet ar Nikolu Aprili, ja vien jums nav nopietnu pierādījumu pret viņu! Lai tas viss paliek augstākā līmeņa noslēpums, un paskatīsimies, kas notiks nākamajā naktī. Sargi pie jūsu mājas ir brīdināti, un jūsu ģimeni pašlaik jau ved projām. Tagad iedodiet klausuli Bi lam! Viņš vadīs aplenkšanas operāciju.

Tas būtu jādara man, ser! Silke protestēja. Jūs palīdzēsiet plānošanā, direktors atbildēja, bet nekādā gadījumā jūs nedrīkstat piedalīties kaujas operā cijā. Birojs strādā pēc ļoti stingriem spēka pielietošanas noteikumiem, lai izvairītos no nevajadzīgas vardarbības, ja kaut kas noies greizi, aizdomas kritīs uz jums. Vai jūs mani saprotat?

Jā, ser. Silke teicami saprata.

12 . NODAĻA

Kad Aspinella Vašingtone bija pavadījusi mēnesi slim nīcā, viņu atlaida mājās, tomēr pirms mākslīgās acs ielik šanas brūcei vēl vajadzēja kārtīgi sadzīt. Visumā Aspinellas ķermenis bija teicams fiziskās veselības paraugs, kas šķita nomācam ievainojumus, atstājot tiem arvien mazāk telpas. Tiesa, kreiso pēdu vajadzēja mazliet pievilkt, un tukšais acs dobums izskatījās atbaidošs. Taču viņa nēsāja virs tā zaļu, nevis melnu kvadrātveida plāksteri, un tumšzaļā krāsa pievilcīgi izcēla kafijbrūnās ādas skaistumu. Aspinella at griezās darbā, ģērbusies melnā bikškostīmā, zaļā svīterī un zaļā ādas mētelī. Aplūkojusi sevi spogulī, viņa nosprieda, ka izskatās pietiekami efektīga.

Kaut gan Aspinella vēl bija slimības atvaļinājumā, viņa reizēm iegriezās Izmeklētāju biroja galvenajā mītnē un pie dalījās pratināšanā. Ievainojumi sniedza viņai savdabīgu brīvības izjūtu, pārliecību, ka var atļauties jebko, un viņa nevilcinājās izmantot savu varu.

Pirmajā reizē pratināti tika divi aizdomās turamie ne parasts pāris, jo viens bija baltādains, otrs melnais. Balt ādainais, gadus trīsdesmit vecs vīrietis, pārbijās no Aspi nellas jau pirmajā brīdī. Taču viņa partneri sajūsmināja slaidā, skaistā sieviete ar zaļo plāksteri uz acs un salto, nesatricināmo skatienu. Tā tik ir varena ciltsmāsa!

Nu, velns lai parauj! viņš iesaucās, sejai spulgojot labpatikā. Šis bija viņa pirmais arests, viņam nebija agrāk reģistrētu pārkāpumu, un viņš pat nenojauta, ka nokļuvis nopietnās nepatikšanās. Viņi ar partneri bija ielauzušies kādā mājā, sasējuši vīru un sievu un nolaupījuši visu iespē jamo. Viņus bija iegāzis kāds ziņu pienesējs. Melnajam pui sim uz rokas joprojām bija mājas saimnieka Rolex pulk stenis. Bez jebkāda ļaunuma, drīzāk ar apbrīnu balsī viņš noprasīja Aspinellai: Hei, kapteini Kid, vai tu liksi mums iet pa dēli?

Pārējie izmeklētāji, kas atradās telpā, pavīpsnāja par šo muļķību. Bet Aspinella pat neatbildēja. Puisis bija sa slēgts roku dzelžos un nevarēja atvairīt sitienu. Čūskai lī dzīgais steks ietriecās viņam sejā, salauzdams degunu un iedragādams vaiga kaulu. Puisis nenokrita, bet viņa ceļ gali sašļuka, un viņš uzmeta Aspinellai pārmetuma pilnu skatienu. Sasistā seja pārvērtās asiņainā masā. Tad puiša kājas saļima, un viņš sabruka uz grīdas. Nākamās desmit minūtes Aspinella sita viņu bez žēlastības. Kā jauns avots, kas izlauzis ceļu uz āru, no upura ausīm sāka plūst asins straumīte.

Kungs Jēzu! viens no izmeklētājiem izgrūda. Kā lai mēs tagad viņu izjautājam?

Es nemaz negribēju runāt ar viņu! Aspinella atmeta.

Es gribu runāt ar šo vīru. Viņa pastiepa steku pret balt ādaino gūstekni. Tevi sauc Zīke, ja? Es gribu runāt ar tevi, Zīke! Rupji sagrābusi puisi aiz pleca, viņa to iegrūda krēslā pretī savam rakstāmgaldam. Vīrietis pārbiedēts rau dzījās viņā. Aspinella aptvēra, ka acs plāksteris ir noslīdējis sānis un Zīke skatās tukšajā dobumā. Pacēlusi roku, viņa sakārtoja plāksteri, apsedzot pienblāvo caurumu.

Zīke, viņa teica, es gribu, lai tu klausies ļoti uz manīgi! Gribu aiztaupīt laiku. Gribu zināt, kā tu ievilināji šai lietā to puiku! Un kā tu pats iekūlies tajā. Saprati? Vai sadarbosimies?

Zīke bija kļuvis ļoti bāls. Viņš nevilcinājās ne mirkli. Jā, kundze, viņš atbildēja. Es visu izstāstīšu!

Labi. Tad Aspinella uzrunāja citu izmeklētāju. Aiz ved to puiku uz slimnieku palātu un atsūti šurp video cil vēkus, lai tie nofilmē, kā Zīke brīvprātīgi izsūdz grēkus. Kad monitori bija uzstādīti, Aspinella jautāja Zīkem: Pie kā jūs slēpāt savu laupījumu? No kā ievācāt ziņas par uz brukuma mērķi? Izstāsti man visu līdz pēdējam sīkumam! Tavs partneris šķiet lādzīgs puika. Viņam nav kriminālas pagātnes, un viņš nav tik slīpēts. Tāpēc es viņu palaidu vieglāk. Bet tev, Zīke, pagātnē ir reģistrēti daudzi grēki, un es spriežu, ka tu esi tas Feigins, kas ievilka viņu šai lietā. Tāpēc sāc gatavoties filmēšanai!

Izgājusi no iecirkņa ēkas, Aspinella iekāpa savā mašīnā un pa Dienvidu State Parkway šoseju devās ceļā uz Braitvoteru Longailendā.

Lai cik neparasti šķistu, viņa pārliecinājās, ka vadīt ma šīnu, redzot tikai ar vienu aci, ir savā ziņā pat patīkami.

Ainava izskatījās interesantāka, jo šķita vairāk koncentrēta vienkopus, gluži kā futūrista glezna, kas malās pārtop mig lainos sapņos. Itin kā puse pasaules, puse zemeslodes būtu atdalīta nost, un otra puse, ko varēja redzēt, prasītu vairāk uzmanības.

Beidzot Aspinella sasniedza Braitvoteru un apmeta ne steidzīgu loku gar Hesko māju. Uz piebraucamā ceļa stāvēja Hesko automašīna, un kāds vīrietis nesa no puķu nojumes uz māju milzīgu acāliju. Pēc brīža no nojumes iznāca cits vīrietis, nesdams kasti ar dzeltenām puķēm. "Tas ir inte resanti," Aspinella nodomāja. "Viņi tukšo Hesko puķu nojumes!" Slimnīcā gulēdama, Aspinella bija savākusi ziņas par Džonu Hesko. Viņa bija izskatījusi Ņujorkas automašīnu reģistrus un noskaidrojusi Hesko adresi. Pēc tam viņa iz pētīja visas kriminālās pasaules datu bāzes un uzzināja, ka Džonu Hesko patiesībā sauc Luidži Riči, tātad tas kretīns ir itālietis, kaut arī izskatās pēc izspļauta vācieša! Tomēr kriminālā ziņā Hesko pagātne bija tīra. Viņš vairākas reizes bija aizturēts par izspiešanu un uzbrukumiem, bet ne rei zes nebija notiesāts. Puķu audzēšana nevarēja ienest tādu naudu, kas ļautu viņam tik grezni dzīvot.

To visu Aspinella bija darījusi tāpēc, ka bija nākusi pie secinājuma: vienīgais cilvēks, kurš varēja iegāzt viņu un Di Benedeto, bija Hesko. Aspinellu mulsināja tikai tas, kā pēc Hesko iedeva viņiem naudu. Atrastās naudas dēļ viņai bija metusies virsū Iekšlietu nodaļa, tomēr drīz viņa bija pratinātājus atvairījusi: tie nešķita īpaši ieinteresēti atrast vainīgo, jo ar prieku bija gatavi paturēt naudu paši sev. Un tagad Aspinella gatavojās noslēgt rēķinus ar Hesko. Divdesmit četras stundas pirms Silkem plānotā uzbru kuma Hesko devās ceļā uz Kenedija lidostu, lai sēstos lid mašīnā uz Meksiku, kur viņš pazudīs no civilizētās pasaules ar viltotajām pasēm, ko bija sagādājis jau pirms vairākiem gadiem.

Visi sīkie sagatavošanās darbi bija pabeigti. Puķu no jumes iztukšotas, bijusī sieva gādās par mājas pārdošanu un naudu noguldīs bankā dēla koledžas izdevumiem. Hesko bija sacījis viņai, ka būs projām divus gadus. To pašu stāstu viņš atkārtoja dēlam, kad abi ēda vakariņas Šan Lī resto rānā.

Kad Hesko sasniedza lidostu, bija agra pievakare. Viņš nodeva bagāžā divus čemodānus visu, kas viņam vaja dzīgs, ja neņem vērā simttūkstoš dolārus simtdolāru nau daszīmēs, kas mazos maisiņos ar līmlentēm bija piestipri nātas visapkārt viņa augumam. Viņš bija aplīmējis sevi ar naudu tuvākajiem izdevumiem, un Kaimanu salās viņam bija slepens konts, kurā noguldīti gandrīz pieci miljoni do lāru. Paldies Dievam, ka tā, jo viņš taču nevarētu prasīt palīdzību no sociālās apdrošināšanas. Hesko lepojās, ka ir dzīvojis apdomīgi un nav iztērējis savus ietaupījumus azartspēlēm, sievietēm vai citām muļķīgām kaprīzēm.

Hesko piereģistrējās lidojumam un saņēma iekāpšanas karti. Tagad viņam rokā bija tikai neliels portfelis ar viltoto personas apliecību un pasēm. Automašīnu viņš bija atstājis stāvvietā, no kuras bijusī sieva to paņems un turēs pie sevis līdz viņa atbraukšanai.

Līdz lidojumam bija palikusi vel vismaz stunda. Hesko jutās drusku neomulīgi, apzinādamies, ka ir neapbruņots, taču, lai iekļūtu lidmašīnā, vajadzēja tikt garām detekto riem. Tomēr bija skaidrs, ka Meksikā viņš ar saviem saka riem varēs sagādāt pietiekami daudz ieroču.

Lai aizvadītu laiku, Hesko nopirka kioskā dažus žurnālus un pēc tam devās uz lidostas kafetēriju. Uzlicis uz paplātes saldēdienu un kafiju, viņš apsēdās pie viena no mazajiem galdiņiem. Šķirstīdams žurnālus, viņš tiesāja mākslīgo ze meņu kūku ar mākslīgo putukrējumu. Piepeši, galvu nepa cēlis, viņš juta kādu apsēžamies blakus. Paskatījies augšup, Hesko ieraudzīja izmeklētāju Aspinellu Vašingtoni. Tāpat kā visus citus, viņu fascinēja zaļais kvadrātveida plāksteris virs Aspinellas acs. Tas izraisīja paniskus drebuļus. Aspinella izskatījās daudz skaistāka, nekā viņš to atcerējās.

Sveiks, Džon! viņa teica. Tu ne reizes neatnāci uz slimnīcu mani apciemot.

Hesko bija tik apjucis, ka uztvēra viņas vārdus gluži no pietni. Tu taču zini, ka es to nedrīkstēju. Bet man bija ļoti žēl, kad uzzināju par tavu nelaimi.

Aspinella veltīja viņam platu smaidu. Tas bija joks,

Džon! Bet es tomēr gribēju ar tevi mazliet aprunāties, pirms tu aizlido.

Labprāt, Hesko atbildēja. Viņš bija pārliecināts, ka vajadzēs atpirkties, un portfelī viņam bija desmit tūkstoši, kas paredzēti tieši šādiem negaidītiem pārsteigumiem.

Priecājos, ka tu tik labi izskaties! Es biju noraizējies par tevi.

Nav ne vainas! Aspinella atmeta, un viņas vienīgajā acī zibēja vanaga asais skatiens. Polam tik labi nepavei cās. Tu jau zini, ka mēs bijām draugi, turklāt viņš bija arī mans priekšnieks.

J ā , drūmi! Hesko noteica. Viņš pat klusi noklakstināja mēli, izvilinādams Aspinellas smaidu.

Man taču nav jāuzrāda tev apliecība, vai ne? Aspinella teica. Pēc īsa klusuma brīža viņa piebilda: Es gribu, lai tu atnāc man līdzi uz nopratināšanas istabu, kas mums ir šeit, lidostā. Ja dzirdēšu dažas labas, interesantas atbildes, tu vēl pagūsi noķert savu lidmašīnu.

Labs ir, Hesko atbildēja. Viņš piecēlās kājās, cieši satverdams savu portfeli.

Un bez kādiem muļķīgiem jokiem, citādi es nošaušu tevi uz līdzenas vietas! Jocīgi, bet, kopš redzu tikai ar vienu aci, es šauju labāk nekā agrāk. Viņa piecēlās, saņēma Hesko aiz elkoņa un devās uz kāpnēm, kas veda augšā uz lidmašīnu kompāniju administrācijas telpām. Pa garu gai teni Aspinella aizveda viņu līdz kādam kabinetam un at slēdza durvis. Hesko pārsteidza ne vien telpas plašums, bet ari daudzie televīzijas ekrāni gar sienām to bija vismaz divdesmit, un tos uzraudzīja divi vīrieši, kas sēdēja mīkstos atpūtas krēslos un, vērodami tos, ēda sviestmaizes un dzēra kafiju. Viens no tiem piecēlās kājās un noprasīja: Ei, kas noticis, Aspinella?

Es gribu privāti aprunāties ar šo vīru nopratināšanas istabā. Ieslēdz mūs!

Labi, vīrietis atbildēja. Vai gribi, lai viens no mums iet tev līdzi?

Nē. Tā būs tikai draudzīga saruna.

Kā tad, tava kārtējā draudzīgā saruna! vīrietis iesmie damies atmeta. Viņš uzmanīgi paskatījās uz Hesko. Es jūs redzēju ekrānā, tur lejā. Ēdāt zemeņu kūku, vai ne? Vīrietis aizveda viņus līdz durvīm telpas aizmugurē un atslēdza tās. Kad Hesko un Aspinella bija iegājuši noprati nāšanas istabā, viņš aizslēdza durvis no ārpuses. Tagad, zinādams, ka te iesaistīti vēl citi, Hesko jutās mie rīgāks. Nopratināšanas istaba izskatījās nekaitīga, tajā atra dās neliels dīvāns, rakstāmgalds un trīs ērta izskata krēsli. Vienā kaktā stāvēja ūdens dzesētājs ar papīra glāzītēm. Sārtās sienas rotāja lidmašīnu zīmējumi un fotoattēli. Aspinella lika Hesko apsēsties krēslā pretī rakstāmgal dam, tad pati apsēdās uz galda un noraudzījās lejup uz vinu.

Vai mēs varētu drīzāk sākt? Hesko jautāja. Es šo lidojumu nedrīkstu nokavēt!

Aspinella neatbildēja. Viņa pastiepās un izņēma Hesko no rokām portfeli. Hesko sarāvās. Aspinella portfeli atvēra un pāršķirstīja tā saturu, arī paciņās saliktās simtdolāru naudaszīmes. Apskatījusi vienu no viltotajām pasēm, viņa ielika visu atpakaļ un atdeva portfeli Hesko.

Tu esi ļoti gudrs cilvēks, viņa teica. Tu zināji, ka laiks laisties projām. Kas tev pateica, ka es dzenu tev pē das?

Kāpēc lai tu dzītu man pēdas? Hesko jautāja. Tagad, kad Aspinella bija atdevusi viņam portfeli, viņš juta lielāku pašpaļāvību.

Aspinella pacēla zaļā plākstera malu, lai Hesko redzētu tukšo acs dobumu. Taču Hesko nesarāvās: viņš savā laikā bija redzējis derdzīgākus skatus.

Tu esi man parādā par šo aci! Aspinella teica. Ti kai tu vienīgais varēji nodot mūs ar Polu un iedzīt mūs slazdā.

Hesko atbildēja ar visīstāko sirsnību, kas viņa amatā bija viens no labākajiem ieročiem. Tu maldies, ārkārtīgi mal dies! Ja es tā būtu darījis, tad naudu būtu paturējis sev, to taču tu saproti! Paklau, man patiešām jātiek uz to lidma šīnu! Atpogājis kreklu, viņš noplēsa līmlentes gabalu. Uz galda parādījās divas naudas paciņas. Tās ir tavas kopā ar to naudu, kas portfelī. Pavisam trīsdesmit tūkstoši.

Oho! Aspinella izmeta. Trīsdesmit tūkstoši! Nav slikta nauda par vienu pašu aci. Labs ir! Bet tev jāpasaka man tā cilvēka vārds, kurš tev samaksāja, lai tu mūs ievilinātu slazdā.

Hesko izlēma ātri. Šī lidmašīna bija viņa vienīgā izdevība.

Viņš zināja, ka Aspinella nejoko. Darba specifika bija likusi viņam sastapties ar pietiekami daudziem slepkavīgiem ma niakiem, lai viņš nekļūdīgi novērtētu šo sievieti.

Paklausies un tici man! Hesko teica. Man ne prātā nenāca, ka tas vīrs grib likvidēt divus augsta līmeņa poli cistus. Es vienkārši noslēdzu vienošanos ar Astorri Violu, lai viņš varētu paslēpties. Ne sapnī man nerādījās, ka viņš nostrādās kaut ko tādu!

Labi, sacīja Aspinella. Un kas maksāja par uzbru kumu Astorrem?

Pols to zināja, Hesko atbildēja. Vai tad viņš tev nepateica? Tas bija Timmona Portella.

To dzirdot, Aspinellu pārņēma neganta niknuma vilnis.

Viņas resnais partneris bijis ne tikai draņķīgs mīlnieks, bet turklāt vēl kretīnisks melis! Celies kājās! viņa uzsauca Hesko. Pēkšņi viņas rokā parādījās pistole.

Hesko pārbijās. Tādu skatienu viņš bija redzējis jau ag rāk, tikai upuris vienmēr bija kāds cits. īsu mirkli viņam uzzibēja doma par paslēptajiem pieciem miljoniem, kas mirs līdz ar viņu, neviena nepieprasīti, un šie pieci miljoni piepeši šķita gluži kā dzīva būtne. Kāda traģēdija! Nē! Hesko iekliedzās un sarāvies iespiedās dziļāk krēslā. Aspi nella ar brīvo roku ieķērā Hesko matos un uzrāva vinu kājās. Tad viņa izstiepa pistoli pret Hesko kaklu un izšāva.

Hesko šķita izraujamies no viņas tvēriena un sabruka uz grīdas. Aspinella notupās viņam blakus. Upura kakls bija pa pusei sašķaidīts. Pēc tam viņa no potītei piestiprinātās maksts izvilka rezerves pistoli, iespieda to Hesko plaukstā un piecēlās. Durvīs apgriezās atslēga, un istabā, izrāvuši ieročus, ieskrēja abi ekrānu uzraudzītāji.

Man vajadzēja viņu nošaut, Aspinella teica. Viņš mē ģināja mani uzpirkt un pēc tam izrāva pistoli. Izsauciet lidos tas medicīnas brigādi, un es pati piezvanīšu uz slepkavību nodaļu. Neaiztieciet neko un neizlaidiet mani no acīm!

Nākamajā naktī Portella devās uzbrukumā. Silkes sieva un meita jau bija aizvestas uz norobežotu un stingri ap sargātu FIB iecirkni Kalifornijā. Silke pēc direktora pavēles sēdēja FIB Ņujorkas galvenajā mītnē, kur dežurēja viss viņa personāls. Bilam Bokstonam bija uzdots pārraudzīt īpašo uzdevumu vienību, un viņam vajadzēja ierīkot Silkes mājā slēpni. Tomēr reglaments par spēka lietošanu bija stingrs. Birojs nevēlējās asinsizliešanu, kas izraisītu liberāļu grupu sūdzības. FIB komanda nedrīkstēja šaut, ja vien pretinieki pirmie neatklās uguni. Bija nolemts pielikt visas pūles, lai dotu uzbrucējiem iespēju padoties.

Būdams galvenais plānošanas palīgs, Kurts Silke tikās ar Bokstonu un īpašo uzdevumu vienības komandieri pa jaunu vīrieti ap trīsdesmit pieciem gadiem, kura sejā jau bija iezīmējušās skarbās komandētāja rievas. Viņam bija pelēka āda un uz zoda nepievilcīga bedrīte. Viņu sauca Sestaks, un viņam bija tīra Hārvarda Universitātes izruna. Tikšanās notika Silkes kabinetā.

Es gribu, lai operācijas laikā jūs pastāvīgi uzturētu sakarus ar mani, Silke teica. Reglaments par spēka lie tošanu jāievēro stingri un bez atkāpēm.

Esi mierīgs! Bokstons atbildēja. Mums ir simt vīru ar šaujamieročiem, un tas krietni pārspēj viņu spēkus. Viņi padosies.

Sestaks klusi sacīja: Mums ir vēl simt cilvēku, kas iz vietoti apkārt pa perimetru. Mēs tos vīrus iekšā laidīsim, bet ārā ne.

Labi, noteica Silke. Kad būsiet viņus sagūstījuši, sūtiet uz mūsu Ņujorkas nopratināšanas centru. Man nav atļauts piedalīties nopratināšanā, tomēr es gribu visu uz zināt, cik drīz vien iespējams.

Ko darīt, ja kaut kas noiet greizi un beigās viņi visi ir pagalam? jautāja Sestaks.

Tādā gadījumā notiks iekšējā izmeklēšana un direk tors būs ļoti neapmierināts. Gaidāmā realitāte ir tāda: vi ņus arestēs par sazvērestību ar slepkavības mērķi un pēc tam pret drošības naudu izlaidīs ārā. Un tad viņi pazudīs Dienvidamerikā. Tātad mums būs tikai dažas dienas, lai varētu viņus nopratināt.

Bostons paskatījās uz Silki ar tikko jaušamu smaidu. Ses taks sev raksturīgajā inteliģenta cilvēka intonācijā teica:

Domāju, ka tas jums būs ļoti nepatīkami.

Skaidrs, ka tas mani neiepriecina, Silke atbildēja.

Bet direktoram jārēķinās ar iespējamiem politiskiem sa režģījumiem. Apsūdzības sazvērestībā vienmēr ir āķīgas.

Saprotu, teica Sestaks. Tātad mums ir sasietas ro kas.

Tieši tā, atbildēja Silke.

Bokstons klusi piebilda: Kāda nolādēta nejēdzība: viņi var mēģināt nogalināt FIB ierēdni un tikt cauri sveikā! Sestaks lūkojās viņos abos ar uzjautrinājuma smaidu. Pelēcīgā seja pietvīka viegli sārta. Tas viss mums ir zi nāms, viņš teica. Lai nu kā, šādās operācijās kaut kas vienmēr mēdz noiet greizi. Vīri ar ieročiem nez kāpēc iedo mājas, ka uz viņiem neviens nešaus. Cilvēka daba reizēm ir ļoti jocīga.

Tonakt Bokstons devās līdzi Sestakam uz operācijas vietu pie Silkes mājas Ņūdžersijā. Namā bija ieslēgtas gaismas, lai izskatītos, ka tajā ir iemītnieki. Uz piebraucamā ceļa stāvēja trīs automašīnas, lai radītu iespaidu, ka mājas sargi atro das iekšā. Mašīnas bija aprīkotas ar spridzekļiem: ja kāds iedarbinātu motoru, tās uzietu gaisā. Nekā cita Bokstons neredzēja.

Kur tad, ellē, ir tavi simt vīri? viņš noprasīja Sesta kam.

Sestaks plati pasmīnēja. Labi nostrādāts, vai ne? Viņi visi ir šeit, un pat tu viņus nevari ieraudzīt. Viņi jau ir aiz ugunslīnijas. Līdzko uzbrucēji ienāks, ceļš aiz tiem noslēg sies. Un žurkas būs slazdā.

Bokstons palika blakus Sestakam komandpostenī piec desmit jardus no mājas. Kopā ar viņiem bija sakaru ko manda četru vīru sastāvā, un tie bija nomaskējušies, pie lāgodamies meža audzei, kurā slēpās. Sestakam un viņa komandai bija šautenes, bet Bokstonam tikai pistole.

Es negribu, lai tu iesaisties cīņā, Sestaks teica Boksto nam. Turklāt tavs šaujamais šeit ir pilnīgi nederīgs.

Kāpēc lai es neiesaistītos? Bokstons atjautāja. Es visu savas karjeras laiku gaidu, kad varēšu šaut sliktos! Sestaks iesmējās. Šodien ne. Manu komandu no jeb kādas tiesiskas izmeklēšanas vai vajāšanas sargā īpašs rī kojums. Tevi tas nesargā.

Bet es esmu komandieris! Bokstons iebilda.

Līdzko sāksies operācija, vairs nebūsi, Sestaks vēsi atbildēja. Tad vienīgais komandieris būšu es. Un tikai es pieņemšu visus lēmumus. Pat direktors nevarēs mani ap iet.

Viņi stāvēja tumsā un gaidīja. Bokstons paskatījās rokas pulkstenī. Bija bez desmit minūtēm divpadsmit. Viens no sakaru komandas vīriem pačukstēja Bokstonam: Mājai tuvojas piecas automašīnas ar vīriem! Ceļš aiz viņiem jau ir slēgts. Ierašanās iespējama pēc piecām minūtēm.

Sestakam uz acīm bija infrasarkanas brilles, kas ļāva re dzēt tumsā. Labi, viņš atbildēja. Dodiet ziņu tālāk!

Nešaujiet, kamēr uz jums nešauj vai kamēr es neesmu devis pavēli!

Viņi turpināja gaidīt. Pēkšņi pa piebraucamo ceļu ieripoja piecas automašīnas un no tām izlēca bruņoti vīri. Viens no tiem tūlīt iesvieda Silkes mājā degbumbu, izsitot loga rūti, un istabā iekvēlojās sarkanas uguns mēles. Tad piepeši visu apkārtni izgaismoja spožas starmešu ugunis, un divdesmit uzbrucēji sastinga uz vietas. Tajā pašā brīdī virs galvas iedūcās helikopters, raidīdams lejup spo žas gaismas. Cauri naktij iedārdējās skaļruņi: Šeit ir FIB!

Nometiet ieročus un gulstieties zemē!

Gaismas un helikopteru apžilbināti, gūstekņi stāvēja kā sastinguši. Bostons ar atvieglojumu secināja, ka tiem zu dusi vēlēšanās pretoties.

Tāpēc viņš jutās pārsteigts, kad Sestaks pacēla šauteni un raidīja šāvienu uzbrucēju barā. Tie tūdaļ sāka atšaudī ties. Tad Bokstonu apdullināja dārdošu šāvienu zalve, kas triecās pār piebraucamo ceļu un nopļāva uzbrucējus. Viena no mīnētajām mašīnām eksplodēja! Šķita, ka visu piebrau camo ceļu posta svina orkāns. Kā sudraba lietus bira plīstoši stikli. Pārējās mašīnas saguma un saplaka, neskaitāmo ložu trāpījumu dēļ zaudējušas jebkādu ārējo krāsu. Šķita, ka no piebraucamā ceļa izlauzusies asiņu strūkla, kas plūda un virmoja ap mašīnām. Visi divdesmit uzbrucēji bija kļuvuši par asiņainu lupatu saišķiem un gulēja zemē kā netīras veļas maisi, kas jāsavāc un jāved projām.

Bokstons jutās pilnīgi satriekts. Tu šāvi, pirms viņi paguva padoties! viņš uzkliedza Sestakam. Tieši tā es rakstīšu ziņojumā!

Man ir citādas domas, Sestaks smīnēdams atbildēja.

Līdzko viņi iesvieda mājā bumbu, bija sācies slepkavī bas mēģinājums. Es nedrīkstēju riskēt ar saviem cilvēkiem.

Tā es rakstīšu ziņojumā. Un rakstīšu arī to, ka viņi šāva pirmie.

Es neko tādu nerakstīšu! Bokstons atcirta.

Beidz ākstīties! Sestaks izmeta. Tu domā, ka direk tors grib tavu ziņojumu? Tu nokļūsi viņa melnajā sarakstā!

Uz visiem laikiem.

Viņš ņems tevi pie rīkles, jo tu neklausīji pavēlei! Bokstons nerimās. Tā ka sadegsim mēs abi kopā!

Lai tā būtu! Sestaks atbildēja. Bet es esmu kaujas komandieris. Manus rīkojumus nevar apstrīdēt. Ja esmu iecelts savā vietā, ar to pietiek. Es negribu, lai noziedznieki iedomātos, ka var uzbrukt FIB ierēdnim! Tāda ir realitāte, un jūs ar direktoru varat iet dirst!

Divdesmit līķu, Bokstons sacīja.

Labākā izeja viņiem pašiem! Sestaks atmeta. Jūs abi ar Silki gribējāt, lai es viņus nožmiedzu, bet jums ne bija dūšas to skaidri un gaiši pateikt.

Bokstons pēkšņi saprata, ka viņam ir taisnība.

Kurtu Silki atkal gaidīja tikšanās ar direktoru Vašingtonā.

Viņam līdzi bija piezīmes, kur īsumā pierakstīts sakāmais, un ziņojums par visiem apstākļiem saistībā ar uzbrukumu viņa mājai.

Kā vienmēr, Silki pavadīja Bils Bokstons, bet šoreiz tas notika pēc direktora īpašas vēlēšanās.

Silke un Bokstons iegāja direktora kabinetā, kur rindojās daudzi televīzijas ekrāni, ziņodami par vietējās FIB nodaļas aktivitātēm. Direktors kā vienmēr pieklājīgi sarokojās ar abiem atnācējiem un aicināja tos apsēsties, tomēr uzmeta Bokstonam saltu, aizdomu pilnu skatienu. Turpat bija ari divi viņa vietnieki.

Kungi, direktors teica, uzrunādams visus klātesošos,

tagad mums jāizstrebj šī putra. Mēs nevaram pieļaut, ka notiek tādas mežonības, neuzņemoties par tām pilnu at bildību. Silke, vai jūs gribat palikt darbā vai iet pensijā?

Es palikšu, Silke atbildēja.

Direktors pievērsās Bokstonam, un viņa kalsnā, aristok rātiskā seja bija barga. Jūs bijāt atbildīgais! Kā tas varēja notikt, ka visi uzbrucēji tika nogalināti un mums nav ne viena, ko nopratināt? Kas deva pavēli šaut? Vai jūs? Un uz kāda pamata?

Bokstons stīvi saslējās krēslā. Ser, viņš teica, uz brucēji iemeta mājā bumbu un atklāja uguni. Mums nebija izvēles.

Direktors nopūtās. Viens no viņa vietniekiem nicinoši nosēcās.

Kapteinis Sestaks mums ir teicams komandieris, di rektors sacīja. Vai viņš vismaz mēģināja saņemt kaut vienu gūstekni?

Ser, viss bija galā divdesmit minūšu laikā, Bokstons atbildēja. Sestaks ir ļoti prasmīgs taktiķis kaujas apstākļos.

Vismaz saziņas līdzekļi un publika nekādu traci nav sacēluši, direktors teica. Bet es to varu saukt tikai par asinspirti!

Jā, to nevar noliegt, piebilda viens no vietniekiem.

Nu, tur vairs neko nevar līdzēt! direktors sacīja.

Silke, vai jūs esat sagatavojis darbības plānu?

Silke juta uzbangojam dusmas par šiem pārmetumiem, tomēr atbildēja mierīgi: Es gribu, lai uz manu biroju no rīko simt cilvēkus. Gribu, lai jūs pieprasītu pilnu Apriles banku revīziju. Es gatavojos dziļi un pamatīgi izpētīt visu iespējamo par katru, kurš ir saistīts ar šiem notikumiem.

Vai jūs nejūtaties parādā šim Astorrem Violām par to, ka viņš izglāba jūs un jūsu ģimeni? jautāja direktors.

Nē, Silke atbildēja. Tie cilvēki ir jāpazīst. Vispirms viņi iegrūž tevi nepatikšanās un pēc tam palīdz no tām izkļūt. Direktors sacīja: Atcerieties, ka viens no mūsu galve najiem mērķiem ir iegūt Apriles bankas! Ne tikai tāpēc, ka tas būtu mums finansiāli izdevīgi, bet ari tāpēc, ka šīm bankām paredzēts kļūt par narkotiku naudas atmazgāšanas centru. Un caur tām mēs tiksim klāt Portellam un Tulipam.

Mums tas jāuzlūko par globālu pasākumu. Astorre Viola atsakās pārdot bankas, un sindikāts cenšas viņu likvidēt. Pagaidām viņiem tas nav izdevies. Mēs esam uzzinājuši, ka abi nolīgtie šāvēji, kas nogalināja donu Aprili, ir pa zuduši Un divi Ņujorkas policijas nodaļas izmeklētāji tika saspridzināti.

Astorre ir viltīgs un izvairīgs, un viņš nav iesaistījies nevienā kriminālā pasākumā, sacīja Silke, tāpēc viņam mēs neko īsti nevaram piesiet. Bet iespējams, ka sindikā tam izdosies tikt no viņa vaļā, un tad Apriles bērni pārdos viņiem bankas. Pēc tam, es nešaubos, pāris gadu laikā viņi pāršaus pār strīpu un iekritīs.

Tā nebija neparasta parādība, ka valdības likuma sargi ielaižas ilgstošā spēlē, it sevišķi ar narkotiku pasaules ļau dīm. Bet, lai tas būtu iespējams, viņiem palaikam vajadzēja izlikties neredzam noziegumus.

Mēs jau ilgi spēlējam šo spēli, direktors teica. Bet tas nenozīmē, ka jūs varat ļaut Portellam brīvu vaļu!

Protams, Silke atbildēja. Viņš zināja, ka tas viss tiek sacīts sarunas ieraksta dēļ.

Es došu piecdesmit cilvēkus, direktors teica. Un pieprasīšu pilnu banku revīziju, lai sakustinātu ūdeņus.

Tās bankas mēs esam revidējuši jau agrāk, bet nekad neko neesam atraduši, ieminējās viens no vietniekiem.

Iespēja pastāv vienmēr, Silke atbildēja. Astorre nav baņķieris, un viņš var kļūdīties.

Jā, direktors piekrita. Tieši tas ģenerālprokuroram vajadzīgs: viena neliela kļūme.

Atgriezies Ņujorkā, Silke tikās ar Bokstonu un Sestaku, lai izplānotu turpmāko rīcību. Mēs dabūsim vēl piecdes mit cilvēkus, kas izmeklēs uzbrukumu manai mājai, viņš tiem paskaidroja. Mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Gribu, lai jūs uzzinātu visu iespējamo par Astorri Violu. Gribu iz pētīt abu izmeklētāju uzspridzināšanu. Gribu izdibināt visu, kas iespējams, par brāļu Sturco pazušanu un savākt jeb kādu informāciju par sindikātu. īpaši paturiet acīs Astorri un izmeklētāju Vašingtoni. Viņai ir brutālas personas un kukuļņēmējas slava, un tas viņas stāsts par sprādzienu un notikuma vietā atrasto naudu izklausās ļoti aizdomīgs.

Un kā būs ar to veci Tulipu? Bokstons jautāja. Viņš jebkurā bridi var aizbraukt no valsts.

Tulipa ceļo apkārt pa Ameriku, uzstājas ar runām par narkotiku legalizāciju un ievāc savas šantāžas nodevas no lielajām firmām.

Vai par to mēs nevaram viņu piežmiegt? noprasīja Sestaks.

Nē, Sestak, Silke atbildēja. Viņam pieder apdroši nāšanas firma, un viņš tiem pārdod apdrošināšanas poli ses. Mēs varētu ierosināt lietu, bet biznesa cilvēki stātos pretī. Viņi ir atrisinājuši sava personāla drošības problēmu Dienvidamerikā. Bet Portellam nav, kurp doties.

Sestaks paskatījās uz viņu un salti pasmīnēja. Kāds šoreiz ir reglaments par spēka lietošanu?

Silke raiti atbildēja: Direktors pieteica, lai vairs nebūtu asinsizliešanas, bet aizstāvēties mēs drīkstam. It īpaši pret Astorri.

Citiem vārdiem sakot, mēs varam pieļaut, lai Astorri likvidē, Sestaks sacīja.

Silke šķita brīdi kavējamies domās. Ja vajadzīgs, viņš noteica.

Jau pēc nedēļas FIB revidenti devās uzbrukumā Apriles banku dokumentiem, un Silke pats ieradās tikties ar mis teru Praioru viņa kabinetā.

Paspiedis misteram Praioram roku, Silke draudzīgi teica:

Man vienmēr ir paticis personīgi iepazīties ar cilvēkiem, kurus man varbūt vajadzēs sūtīt uz cietumu. Sakiet, vai varat mums kaut kā palīdzēt un izkāpt no šī vilciena, ka mēr vēl nav par vēlu?

Misters Praiors paskatījās uz jauno vīrieti ar labsirdīgu rūpju izteiksmi sejā. Patiešām? viņš jautāja. Varu jums droši sacīt, ka esat uz nepareizām pēdām. Es vadu šīs bankas nevainojamā saskaņā ar valsts un starptautis kajiem likumiem.

Es tikai gribēju, lai jūs zināt, ka pētu gan jūsu, gan visu pārējo pagātni, Silke teica. Un ceru, ka jūs visi esat tīri. It īpaši brāļi Sturco.

Misters Praiors viņam draudzīgi uzsmaidīja. Mēs esam nevainojami.

Kad Silke bija aizgājis, misters Praiors domīgi atlaidās krēsla atzveltnē. Šķita, ka stāvoklis kļūst bīstams. Ko iesākt, ja viņi sadzīs pēdas Rozijai? Misters Praiors nopūtās. Cik nejēdzīgi! Te nu kaut kas būs jādara.

Kad Silke paziņoja Nikolai, ka nākamajā dienā vēlas tik ties ar viņu un Astorri savā kabinetā, viņš joprojām vēl īsti neizprata Astorres raksturu un patiesībā nemaz to ne vēlējās. Viņš juta vienīgi tādu pašu nicinājumu kā pret jeb kuru, kas pārkāpj likumu. Silke nepazina īsta mafijas cil vēka apņēmību.

Astorre ticēja vecajām tradīcijām. Piekritēji viņu mīlēja ne vien personiskās pievilcības dēļ, bet ari tāpēc, ka godu viņš vērtēja augstāk par visu.

īstam mafijas cilvēkam bija pietiekami stipra griba, lai tas atriebtu jebkādu apvainojumu sev vai savai cosca. Viņš nekad nespēja pakļauties cita cilvēka vai valsts iestādes gribai. Un tur slēpās viņa spēks. Vissvarīgākais bija viņa paša griba: taisnība bija tāda, kādu to saskatīja un pasludināja viņš. Silkes un viņa ģimenes glābšanā izpaudās Astorres rakstura vājā vieta. Tomēr viņš kopā ar Nikolu devās uz

Silkes biroju, miglaini cerēdams uz kādu pateicību, uz Silkes naidīguma mazināšanos.

Bija redzams, ka viņu sagaidīšanai iepriekš veikti rūpīgi pasākumi. Pirms Astorre un Nikola iegāja Silkes kabinetā, viņus pārmeklēja divi drošības vīri. Silke stāvēja aiz rak stāmgalda un naidīgi raudzījās ienācējos. Neizrādīdams ne mazāko draudzības zīmi, viņš pamāja, lai tie apsēžas.

Viens no sargiem ieslēdza viņus kabinetā un palika gaidām ārpusē aiz durvīm.

Vai saruna tiks ierakstīta? Nikola jautāja.

-Jā, Silke atbildēja. Gan skaņa, gan attēls. Es negribu, lai jūs pārprastu šo tikšanos. Viņš brīdi klusēja. Gribu, lai jūs saprotat, ka nekas nav mainījies. Es jūs uzskatu par zemiskām padibenēm, kas jāaizmēž no šīs zemes. Es neticu daudzinātajam dona cildenumam. Neticu jūsu stāstam par ziņotāju. Esmu pārliecināts, ka jūs piedalījāties uzbrukuma sarīkošanā un pēc tam nodevāt savus līdzdalībniekus, lai panāktu iecietīgāku attieksmi no manis. Es nicinu šādas viltības!

Astorre jutās pārsteigts, ka Silke nokļuvis tik tuvu pa tiesībai. Viņš raudzījās pretiniekā ar agrāk nebijušu cieņu. Tomēr reizē viņš jutās aizskarts. Šis cilvēks nepazīst nekādu pateicību, nekādu labvēlību pret to, kas izglābis viņu un viņa ģimeni! Astorre pie sevis pasmaidīja par šīm pretru nīgajām izjūtām.

Jums tas liekas uzjautrinoši, jūs to uzskatāt par vienu no saviem mafijas jociņiem, Silke teica. Drīz jums vairs negribēsies smaidīt!

Viņš pievērsās Nikolai. Pirmām kārtām, Birojs pieprasa, lai jūs izstāstītu, kā ieguvāt šo informāciju. Aizmirstiet to blēņu stāstu, ko sacerēja jūsu brālēns! Es esmu pārsteigts par jums, advokātes kundze. Man ir nodoms apsūdzēt jūs līdzdalībā.

Nikola vēsi atbildēja: Jūs varat mēģināt, bet es ieteiktu jums iepriekš aprunāties ar savu direktoru.

Kas jums pateica par uzbrukumu manai mājai? Silke noprasīja. Es gribu zināt īstā cilvēka vārdu!

Astorre paraustīja plecus. Ņemiet par labu, ko teicu, vai ari aizmirstiet! viņš atbildēja.

Nenotiks ne viens, ne otrs! Silke salti noskaldīja.

Runāsim skaidru valodu! Tu esi zemisks salašņa. Tu esi slepkava. Es zinu, ka tu uzspridzināji Di Benedeto un Va šingtoni. Mēs izmeklējam brāļu Sturco pazušanu Losan dželosā. Tu nogalināji trīs Portellas bandītus un piedalījies ķīlnieka nolaupīšanā. Agri vai vēlu mēs tevi dabūsim rokā.

Un tad tevi samīs kā sūdu zem kājām!

Šķita, ka Astorre pirmoreiz zaudē sev raksturīgo saval dību, un no viņa sejas pazuda draudzīguma maska. Viņš redzēja, ka Nikola raugās uz viņu ar žēlumu un bailēm. Un Astorre atļāvās izlādēt daļu no uzkrātā niknuma.

I Es no jums negaidu nekādu pretimnākšanu, viņš sacīja Silkem. Jums nav ne mazākās sajēgas, ko nozīmē gods! Es izglābu jūsu sievas un meitas dzīvību. Ja nebūtu manis, viņas tagad gulētu zem zemes. Bet jūs atsaucat mani šurp, lai vēlreiz apvainotu! Jūsu sieva un meita ir dzīvas tikai manis dēļ. Vismaz par to jūs varētu izrādīt man zi nāmu cienu.

Silke pārsteigts raudzījās viņā. Ne prātā nenāk! viņš atcirta un jutās bezgala satracināts par to, ka ir Astorres parādnieks.

Astorre piecēlās, lai dotos uz durvju pusi, taču drošības sargs viņu atgrūda atpakaļ krēslā.

Es jūsu dzīvi padarīšu nožēlojamu! Silke teica.

Astorre paraustīja plecus. Dariet, kā tīk! Bet es vēl gribu jums pateikt, lūk, ko. Es zinu, ka jūs palīdzējāt noga lināt donu Aprili. Tikai tāpēc, ka jūs un jūsu Birojs vēlaties iegūt bankas!

To dzirdot, divi sargi paspēra soli viņam tuvāk, taču Silke ar rokas mājienu tos atturēja.

Es zinu, ka jūs varat apturēt uzbrukumus maniem tuvi niekiem, Astorre teica. Un paziņoju, ka uzskatu to par jūsu pienākumu!

Bils Bokstons paraudzījās Astorrē no istabas otras malas un jautājoši novilka: Vai jūs izsakāt draudus FIB ierēd nim?

Sarunā iejaucās Nikola. Protams, ne, viņš tikai lūdz palīdzību!

Tagad Silke šķita kļuvis rāmāks. Un tas viss jūsu mīļotā dona dēļ. Jā, acīmredzot jūs neesat lasījis dokumentu, ko es iedevu Nikolai. Jūsu mīļotais dons bija tas cilvēks, kurš nogalināja jūsu tēvu, kad jums bija tikai trīs gadi!

Astorre sarāvās un paskatījās uz Nikolu. Vai tā ir tā daļa, ko tu mēģināji izņemt no dona dokumentiem?

Nikola pamāja ar galvu. Es neticēju, ka tā ir patiesība, un, ja ari būtu, man likās, ka tev to nevajag zināt. Tas tevi varētu vienīgi sāpināt.

Astorrem šķita, ka sienas ap viņu sāk riņķot, tomēr viņš saglabāja ārēju mieru. Tas neko nemaina, viņš teica.

Nikola jautāja Silkem: — Vai tagad, kad viss ir skaidrs, mēs varam iet?

Silkes augums bija pietiekami iespaidīgs, un, iznācis no savas vietas aiz rakstāmgalda, viņš viegli iesita Astorrem pa vaigu. Tas Silki pašu pārsteidza ne mazāk kā Astorri, jo viņš nekad neko tādu nebija darījis. Sitienam vajadzēja demonstrēt nicinājumu, kas maskēja patiesu naidu. Silke aptvēra, ka nekad nespēs aizmirst to, ka Astorre ir izglā bis viņa ģimeni. Savukārt Astorre nenovērsdamies lūkojās Silkem sejā. Viņš ļoti labi saprata, kā Silke jūtas.

Nikola un Astorre devās atpakaļ uz Nikolas dzīvokli, un Nikola, apjauzdama Astorres pazemojumu, centās izturē ties pret viņu ar līdzjūtību, taču tas Astorri satracināja vēl vairāk. Nikola pagatavoja abiem vieglu maltīti un pēc  tam pierunāja Astorri atlaisties viņas gultā un nosnausties.

Pusmiegā Astorre juta, ka Nikola ir apgūlusies viņam blakus un apskāvusi viņu. Astorre viņu atgrūda.

p Tu dzirdēji, ko Silke teica par mani! viņš sacīja. Vai tu gribi iejaukties manā dzīvē?

Es neticu ne viņam, ne viņa ziņojumiem, Nikola at bildēja. Astorre, man patiešām šķiet, ka es tevi joprojām mīlu.

Mēs nevaram atgriezties bērnu dienās, Astorre sau dzīgi sacīja. Es neesmu tas cilvēks, kas toreiz, un ari tu neesi tā pati, kas biji. Tu vienkārši vēlies, kaut mēs atkal būtu bērni.

Viņi gulēja, apskāvuši viens otru. Tad Astorre miegainā balsī pavaicāja: Kā tev šķiet, vai viņi stāsta patiesību par to, ka dons nogalinājis manu tēvu?

Nākamajā dienā Astorre kopā ar misteru Praioru aizlidoja uz Čikāgu, lai aprunātos ar donu Krāksi. Viņš izstāstīja tiem jaunākos notikumus un pēc tam jautāja: Vai tā ir patiesība, ka dons Aprile nogalināja manu tēvu?

Krāksi atstāja jautājumu bez ievērības un noprasīja As torrem: Vai tu kaut kādā veidā veicināji uzbrukumu Silkes ģimenei?

Nē, Astorre meloja. Viņš meloja tāpēc, ka negribēja, lai jebkurš cits nojaustu viņa viltības dziļumus. Un zināja, ka šie vīri to vērtētu neatzinīgi.

Un tomēr tu viņus izglābi, dons Krāksi teica. Kā pēc?

Un atkal Astorrem vajadzēja melot. Viņš nedrīkstēja ļaut sabiedrotajiem uzzināt, ka ir spējīgs padoties sentimen talitātei un tāpēc nespētu pieļaut Silkes sievas un meitas nonāvēšanu.

Tu darīji pareizi, Krāksi teica.

Tu neatbildēji uz manu jautājumu, Astorre atgādi nāja.

Tāpēc, ka tas ir sarežģīts, Krāksi atbildēja. Tu biji izcila Sicīlijas mafijas vadoņa pirmdzimtais dēls, viņam bija astoņdesmit gadu, un viņš bija ļoti varenas cosca boss. Tava māte bija ļoti jauna un nomira dzemdībās. Kad vecais dons juta, ka ilgi vairs nedzīvos, viņš ataicināja pie nāves gul tas mani, donu Aprili un Bjanko. Pēc viņa nāves visa cosca bija lemta sabrukumam, un viņš raizējās par tavu nākotni.

Viņš lika mums apsolīties, ka rūpēsimies par tevi, un iz raudzījās donu Aprīli, lai tas aizvestu tevi uz Ameriku. Tur dons Aprile, zinādams, ka viņa sieva mirst, un gribēdams aiztaupīt tev jaunas ciešanas, uzticēja tevi Violas ģime nei; tā bija kļūda, jo tavs audžutēvs izrādījās nodevējs, un viņu vajadzēja sodīt. Līdzko šīs grūtības bija aiz muguras, dons Aprile pieņēma tevi savā mājā. Donam piemita diez gan baisa humora izjūta, un viņš izkārtoja tā, lai nāve automašīnas bagāžniekā tiktu atzīta par pašnāvību. Pēc tam, augdams lielāks, tu kļuvi arvien līdzīgāks savam tē vam, lielajam donam Zeno. Tāpēc dons Aprile nolēma, ka tieši tev jākļūst par viņa ģimenes aizstāvi. Un tāpēc viņš aizsūtīja tevi uz Sicīliju, lai tu izskolotos.

Astorre nejutās īpaši pārsteigts. Kaut kur dziļi atmiņā viņam bija iespiedies ļoti veca vīra tēls un brauciens, sēžot uz līķratiem.

Jā, Astorre lēni sacīja, un es esmu izskolojies. Es zinu, kā pāriet uzbrukumā. Tomēr Portella un Tulipa ir labi pasargāti. Un man ir pamats bažīties par Graciellu.

Vienīgais, ko es varētu nogalināt, ir ģenerālkonsuls Mariāno Rubio. Un vienlaikus mani vajā Silke. Es pat nezinu, no kura gala sākt.

Tu nedrīksti tēmēt uz Silki, Krāksi teica.

Taisnība, piekrita misters Praiors. Tās būtu bei gas.

Astorre veltīja viņiem nomierinošu smaidu. Norunāts! viņš sacīja.

Ir ari dažas labas ziņas, Krāksi teica. Graciella Kor leones pilsētiņā ir uzmeklējis Bjanko un lūdzis, lai viņš Palermo iekārto tikšanos ar tevi. Bjanko tev mēneša laikā atsūtīs ziņu. Varbūt tā būs tava veiksmes atslēga.

Tulipa, Portella un Rubio satikās Peru konsulāta kon ferenču zālē. Mikele Graciella no Sicīlijas atsūtīja ziņu, pauzdams visdziļāko nožēlu, ka nevarot ierasties uz šo tikšanos.

Insio atklāja sanāksmi bez sava ierastā dienvidameri kāniskā šarma. Viņš runāja nepacietīgi. Mums beidzot jāatrisina šis jautājums: vai mēs dabūjam bankas vai ne?

Es šajā lietā esmu ieguldījis miljonus un pagaidām par iz nākumu jūtos ļoti vīlies!

Astorre ir kā rēgs, Portella teica. Mēs nevaram tikt viņam klāt! Viņš nav ar mieru pieņemt augstāku samaksu.

Mums viņš jānogalina. Pēc tam pārējie piekritīs pārdoša nai.

Insio pagriezās pret Rubio. Tu esi pārliecināts, ka tava skaistulīte piekritīs?

Es viņu pierunāšu, Rubio atbildēja.

Un abi brāļi? Insio jautāja.

Vendeta viņus neinteresē, Rubio teica. To Nikola man ir droši apgalvojusi.

Ir tikai viens ceļš, sacīja Portella. Jānolaupa Nikola un jāizvilina Astorre no alas, lai tas nāk viņu glābt.

Kāpēc tieši Nikola, nevis viens no brāļiem? Rubio protestēja.

Tāpēc, ka Markantonio tagad ir pamatīgi apsargāts, Portella atbildēja. Un ar Valeriju nevar jokot, jo tad mums metīsies virsū armijas izlūkošanas dienests, un tie ir ne pārspējami maitas.

Tulipa pagriezās pret Rubio. Es vairs negribu dzirdēt tavas stulbās atrunas! Kāpēc mums jāriskē ar miljardiem dolāru, lai saudzētu tavu mīļāko?

Tāpēc, ka mēs šo triku jau izmēģinājām, Rubio at bildēja. Un neaizmirsti, ka viņai ir miesassardze! Viņš centās runāt pēc iespējas piesardzīgi. Izpelnīties Tulipas dusmas būtu ļoti bīstami.

Miesassardze nav nekāda problēma! Portella at meta.

Labi, es neiebilstu, ja vien Nikolai nekas netiek no darīts, Rubio sacīja.

Mariāno Rubio sāka rīkoties un uzaicināja Nikolu uz Peru konsulāta gadskārtējo balli. Balles pēcpusdienā pie Nikolas atnāca Astorre, lai pateiktu, ka viņam uz neilgu laiku jādo das uz Sicīliju. Kamēr Nikola mazgājās un ģērbās, Astorre paņēma ģitāru, ko Nikola viņam glabāja savā dzīvoklī, un piesmakušā, bet tīkamā balsī nodūdoja dažas itāliešu mīlas dziesmas.

No vannasistabas Nikola iznāca pilnīgi kaila, pārmetuši pār roku baltu vannas halātu. Astorri spēji saviļņoja viņas skaistums, ko parasti slēpa ikdienas apģērbs. Kad Nikola pienāca klāt, viņš paņēma halātu un ietina viņu tajā. Nikola ieslīga viņa rokās un nopūtās. Tu mani vairs nemīli!

Tu nezini, kas es īstenībā esmu, Astorre pasmieda mies atbildēja. Mēs vairs neesam bērni.

Bet es zinu, ka tu esi labs! Nikola teica. Tu izglābi Silki un viņa ģimeni. Kas ir tavs ziņotājs?

Astorre iesmējās vēlreiz. Tā nav tava darīšana! Pēc tam viņš devās už dzīvojamo istabu, lai izvairītos no turp mākiem jautājumiem.

Tovakar Nikola ieradās ballē Helēnas pavadībā un mie sassardze izklaidējās krietni labāk nekā viņa. Nikola sa prata, ka Rubio, būdams namatēvs, nevar pievērst viņai īpašu uzmanību. Tomēr vakara beigās viņš bija pasūtījis Nikolai limuzīnu.

Pēc balles limuzīns aizvizināja Nikolu līdz viņas dzīvokļa parādes durvīm. Helēna izkāpa pirmā. Taču, pirms abas sievietes paguva ieiet mājā, viņas ielenca četri vīri. Helēna noliecās pie potītes, lai izrautu ieroci, taču bija jau par vēlu.

Viens no vīriem iešāva viņai galvā, un miesassardzes mati pieplūda asinīm.

Tajā brīdī no tumsas iznira vēl viena vīru grupa. Trīs uzbrucēji metās bēgt, un Astorre, kas slepeni bija sekojis Nikolai uz balli, pagrūda viņu sev aiz muguras. Helēnas Šāvējam jau bija atņemts ierocis.

Ved viņu prom no šejienes! Astorre uzsauca vienam no vīriem. Izstiepis pistoli pret slepkavu, viņš uzsauca:

Stāsti, kas tevi sūtīja!

Slepkava nešķita nobijies. Ej dirst! viņš atcirta.

Nikola redzēja, kā nobāl Astorres seja, pirms viņš iešāva lodi pretinieka krūtīs. Piesteidzies krītošajam upurim, viņš sagrāba to aiz matiem un iešāva tam galvā vēl vienu lodi. Tajā brīdī Nikola saprata, kas savulaik bijis viņas tēvs. Viņa izvēmās virs Helēnas nedzīvā auguma. Astorre pagriezās pret viņu ar nožēlas smaidu uz lūpām. Nikola nespēja pa skatīties uz vinu .

Astorre ieveda Nikolu viņas dzīvoklī. Viņš paskaidroja, kas jāstāsta policijai: līdzko Helēna nošauta, viņa paģībusi un neko vairs nav redzējusi. Kad Astorre bija projām, Nikola piezvanīja policijai.

Nākamajā dienā, norīkojis Nikolai divdesmit četru stun du apsardzi, Astorre aizlidoja uz Sicīliju, lai Palermo tiktos ar Graciellu un Bjanko. Viņš brauca pa ierasto maršrutu, vis pirms nolaizdamies Meksikā un tur pārsēzdamies privātā lidmašīnā uz Palermo, lai viņa lidojums neatstātu pēdas reģistrācijas dokumentos.

Palermo viņu sagaidīja Oktāvijs Bjanko, kas tagad bija tik labi kopts un eleganti ģērbies Palermo stilā, ka grūti būtu atcerēties viņu kā bārdainu, mežonīgu bandītu. Bjanko ļoti priecājās, ieraugot Astorri, un sirsnīgi viņu apskāva. Mašīna aizveda abus uz Bjanko piekrastes villu.

Tātad tev Amerikā sākušās nepatikšanas, Bjanko teica, ieejot villas pagalmā, ko rotāja seno Romas imperatoru statujas. Bet man ir dažas labas ziņas. Tad viņš mainīja tematu un pavaicāja: Kā tavs ievainojums? Vai vēl liek sevi manīt?

Astorre pieskārās zelta ķēdītei. Nē, viņš atbildēja.

Bet tas izputināja manu dziedamo rīkli. Tagad es vairs neesmu tenors, bet ķērcējs.

Labāk baritons nekā soprāns! Bjanko smiedamies attrauca. Tenoru Itālijā tāpat jau ir pārāk daudz. Neko nekaitēs, ja būs par vienu mazāk. Tu esi īstens mafijas cil vēks, un tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs.

Astorre pasmaidīja un domās atgriezās tajā senajā dienā, kad bija gājis peldēties. Tagad asā sāpe par nodevību bija pierimusi un viņš atcerējās tikai to, kā bija juties, atgū dams samaņu. Pieskāries amuletam pie kakla, viņš jautāja:

Kādas ir labās ziņas?

Es esmu noslēdzis mieru ar korleoniešiem un Gra ciellu, Bjanko teica. Graciella nebija iesaistīts dona Apri les slepkavībā. Sindikātam viņš pievienojās vēlāk. Bet tagad viņš ir neapmierināts ar Portellu un Tulipu. Viņš domā, ka tie abi ir pārāk neapdomīgi un turklāt vēl neprašas. Gra ciellam nepatika uzbrukums FIB aģentam. Turklāt viņam ir milzīgs respekts pret tevi. Viņš tevi atceras kopš tiem lai kiem, kad tu darbojies manā vadībā. Viņš uzskata tevi par cilvēku, ko ārkārtīgi grūti nogalināt. Tagad viņš grib mest pie malas jebkādas agrākās vendetas un palīdzēt tev.

Astorre izjuta atvieglojumu. Viņa uzdevums būs vieg lāks, ja nevajadzēs raizēties par Graciellu.

Tiksimies rīt šeit, manā villā! Bjanko teica.

Vai viņš tev tik ļoti uzticas? Astorre jautāja.

Viņam nav citas izvēles, Bjanko atbildēja. Jo šeit,

Palermo, bez manis viņš nevar pārvaldīt Sicīliju. Un šo dien mēs esam civilizētāki nekā tolaik, kad tu aizbrauci no šejienes.

Nākamajā pēcpusdienā Mikele Graciella ieradās Bjanko villā, un Astorre ievēroja, ka viņš ir ģērbies kā ļoti cienī jams Romas politiķis tumšā uzvalkā un baltā kreklā ar tumšu kaklasaiti. Viņu pavadīja divi miesassargi tādā pašā apģērbā. Graciella bija augumā neliels, galants vīrietis ar ļoti maigu balsi grūti būtu iedomāties, ka uz viņa sirdsap ziņas gulstas augsta līmeņa antimafijas miertiesnešu slep kavības. Paspiedis Astorrem plaukstu, viņš teica: Esmu ieradies šeit, lai tev palīdzētu un tādējādi apliecinātu savu dziļo cieņu pret mūsu draugu Bjanko. Lūdzu, aizmirsīsim pagātni! Mums jāsāk viss no jauna.

Paldies! Astorre atbildēja. Es jūtos pagodināts.

Graciella pamāja sargiem, un tie devās pastaigāties pa liedagu.

Nu, Mikele, sacīja Bjanko, stāsti, kā tu vari pa līdzēt!

Graciella teica: Portella un Tulipa manai gaumei ir pā rāk pārgalvīgi. Un Mariāno Rubio ir pārāk negodīgs. Tevi turpretī es uzskatu par gudru un lietpratīgu cilvēku. Turklāt Nello ir mans brāļadēls, un es esmu uzzinājis, ka tu sau dzēji viņa dzīvību: tas nebūt nav maz. Tādi, lūk, ir mani motīvi!

Astorre pamāja ar galvu. Graciellam aiz muguras viņš redzēja melni zaļos Sicīlijas jūras viļņus, kuros atspīdēja dūmakaini tveicīgie Sicīlijas saules stari. Viņš izjuta spēju nostalģijas vilni un sāpīgu dūrienu sirdī, jo zināja, ka drīz atkal vajadzēs braukt projām. Šeit viss bija bezgala tuvs un pazīstams, un viņš zināja, ka Amerika nekad to nespēs aizstāt. Viņš ilgojās pēc Palermo ielām, pēc itāliešu balsīm, pēc savas dzimtās valodas, kas viņam bija daudz tuvāka nekā angļu valoda. Atrāvies no atmiņām, Astorre pievērsās Graciellam. Nu, ko tu vari man pavēstīt?

Sindikāts vēlas, lai es ierastos Amerikā uz kārtējo tikša nos, Graciella teica. Es varu tev pateikt, kur šī sanāksme notiks un kādi ir drošības pasākumi. Ja tu gribēsi rīkoties radikāli, es pēc tam varēšu dot tev patvērumu Sicīlijā, un, ja viņi centīsies panākt tavu izdošanu, man Romā ir draugi, kas to apturēs.

Vai tev ir tāda vara? jautāja Astorre.

Protams! Graciella atbildēja, paraustīdams plecus.

Kā gan mēs citādi varētu pastāvēt? Tomēr tu nedrīksti būt pārāk pārsteidzīgs.

Astorre saprata, ka Graciella runā par Silki. Viņš uzsmai dīja sarunu biedram. Es neko pārsteidzīgu negrasos darīt.

Graciella pieklājīgi pasmaidīja un teica: Tavi ienaidnieki ir mani ienaidnieki, un es apņemos būt kopā ar tevi!

Cik saprotu, tu tajā sanāksmē nepiedalīsies, Astorre teica.

Graciella viņam vēlreiz uzsmaidīja. Man pēdējā brīdī radīsies nepārvarami šķēršļi, un es tur nevarēšu ierasties.

Un kad tas notiks? Astorre jautāja.

Tuvākā mēneša laikā, Graciella atbildēja.

Kad Graciella bija aizgājis, Astorre sacīja Bjanko: Pa stāsti man patiesību: kāpēc īsti viņš to dara?

Bjanko atzinīgi pasmaidīja. Cik labi tu saproti Sicīliju!

Visi iemesli, ko viņš nosauca, bija patiesi. Tomēr aiz tā visa slēpjas viens galvenais iemesls, ko tas vīrs nepieminēja. -

Viņš bridi vilcinājās. Tulipa un Portella ir sākuši nokrāpt Graciellam daļu no narkotiku naudas, un viņam tik un tā drīz vajadzētu sākt ar tiem abiem karot. Tādus gājienus Graciella necietīs. Tevi viņš vērtē augstu, un viņam tas būtu teicams risinājums, ja tu novāktu viņa ienaidniekus un kļūtu par viņa sabiedroto. Viņš ir ļoti gudrs vīrs, šis Graciella.

Tovakar Astorre staigāja pa liedagu un pārdomāja, ko vajadzētu darīt tālāk. Karš beidzot tuvojās noslēgumam. Misters Praiors jutās pilnīgi drošs, ka spēj pārvaldīt Ap riles bankas un aizstāvēt tās pret varas iestādēm. Tomēr, kad Ņujorku pēc plānotā uzbrukuma Silkem pārplūdināja FIB vīri, viņš sāka mazliet raizēties par to, cik tālu tie varētu aizrakties. Sevišķi domīgs viņš kļuva pēc Silkes ap meklējuma.

Agrā jaunībā misters Praiors bija viens no Palermo ma fijas lietpratīgākajiem slepkavām. Tomēr viņš bija skatī jies tālāk nākotnē un sācis darboties banku jomā, kur viņa dabiskā pievilcība, gudrība un kriminālās pasaules sakari ātri nodrošināja panākumus. Būtībā viņš kļuva par galveno mafijas banku pārstāvi pasaules mērogā. Drīz Praiors kļuva par ekspertu valūtas kursa operācijās un nelikumīgas nau das slēpšanā. Turklāt viņam piemita talants par labu cenu nopirkt likumīgus uzņēmumus. Beidzot viņš emigrēja uz Angliju, jo šīs valsts tiesu sistēmas taisnīgums spēja labāk pasargāt viņa bagātību nekā kukuļdošana Itālijā.

Tomēr Praiora garā roka drīz aizstiepās līdz Palermo un Amerikas Savienotajām Valstīm. Un viņš kļuva par Bjanko cosca galveno baņķieri, palīdzot tiem pārvaldīt celtniecī bas darbus Sicīlijā. Viņš bija arī sakarnieks starp Apriles bankām un Eiropu.

Tagad, kad policija bija uzsākusi aktīvu darbību, misters Praiors atcerējās vienu no iespējamiem bīstamības avotiem Roziju. Viņa varēja uzrādīt sakaru starp Astorri un brāļiem Sturco. Turklāt misters Praiors pazina Astorres vājo vietu un zināja, ka Rozija viņu joprojām valdzina. Tas nebūt ne mazināja viņa cieņu pret Astorri: šī vīriešu vājība, kā zi nāms, ir pastāvējusi kopš laika pirmsākumiem. Un Rozija bija lieliska mafijas meitene. Kurš gan spētu pretoties viņas pievilcībai? Tomēr, lai kā misters Praiors Roziju apbrīnotu, viņš sprieda, ka saglabāt šādu riska iespēju nebūtu gudri.

Tā nu misters Praiors nolēma iesaistīties šai dēkā, tāpat kā savulaik bija to darījis Londonā. Viņš zināja, ka Astorres piekrišanu šai pasākumā nesaņems, jo pietiekami labi pa zina Astorres raksturu un zināja, cik šis puisis spēj būt draudīgs. Tomēr Astorre vienmēr ir bijis saprātīgs cilvēks. Kad viss jau būs aiz muguras, Praiors viņu pārliecinās, ka tā bijusi vienīgā izeja, un Astorre sapratīs viņa tālredzību.

Taču vispirms vajadzēja rīkoties. Tāpēc misters Praiors kādu vakaru piezvanīja Rozijai. Viņa izklausījās ļoti ieprie cināta, dzirdot Praiora balsi, it sevišķi pēc tam, kad viņš pārliecināja meiteni, ka viņam ir labas ziņas. Nolicis klau suli, Praiors ar patiesu nožēlu nopūtās.

Viņš paņēma līdzi divus brāļadēlus, kam vajadzēja vadīt mašīnu un veikt miesassargu lomu. Vienu no tiem viņš at stāja mašīnā blakus mājai, bet otrs devās līdzi uz Rozijas dzīvokli.

Rozija apsveica viņus, mezdamās apskaut misteru Prai oru, un tas iztrūcināja viņa brāļadēlu, kurš spēji tvēra ar roku žaketes iekšpusē.

Rozija bija uzvārījusi kafiju un uzlikusi galdā šķīvi ar smalkmaizītēm, kas, pēc viņas apgalvojuma, bija īpaši at vestas no Neapoles. Misteram Praioram to garša gan neko tādu neapstiprināja, un šajos jautājumos viņš sevi uzskatīja par lietpratēju.

Ai, cik jauka meitene tu esi! misters Praiors jūsmīgi nopūtās. Ņem, nogaršo! viņš sacīja brāļadēlam. Taču tas bija aizgājis uz tālāko istabas kaktu un, apsēdies krēslā, vēroja mazo komēdiju, ko spēlēja viņa tēvocis.

Rozija uzsita pa mistera Praiora filca platmali, kas gulēja viņam blakus, un nebēdnīgi teica: Man labāk patika tavs angļu katliņš! Ar to tu neizskatījies tik augstprātīgs.

Ak vai! misters Praiors labsirdīgi nopūtās. Kad cil vēks maina zemi, viņam vienmēr jāmaina arī cepure. Un pašlaik es esmu šeit, mīļā Rozij, lai lūgtu tev lielu pakal pojumu.

Viņš juta, ka Rozija mirkli vilcinās, taču pēc brīža meitene jūsmīgi sasita plaukstas. Ai, tu jau zini, ka es piekritīšu!

viņa iesaucās. Es taču esmu tev liela parādniece! Rozijas sirsnīgā izturēšanās misteru Praioru aizkustināja, tomēr kas jādara, tas jādara.

Rozij, viņš teica, es gribētu, lai tu iekārto savas darī šanas tā, ka rit vari doties uz Sicīliju, bet tikai uz īsu laiciņu.

Tur tevi sagaidīs Astorre, un tev viņam jāaizved no manis daži dokumenti, ievērojot visstingrāko slepenību. Astorrem tevis ļoti pietrūkst, un viņš grib tev parādīt Sicīliju. Rozija pietvīka. Viņš patiešām vēlas mani redzēt?

Protams! misters Praiors atbildēja.

Patiesībā Astorrem tobrīd jau vajadzēja būt atceļā no Sicīlijas un nākamajā vakarā viņu gaidīja ierodamies Ņu jorkā. Rozijas un Astorres ceļi šķērsosies kaut kur virs At lantijas okeāna, katram sēžot savā lidmašīnā.

Tagad Rozija kļuva lietišķa un reizē atturīgi kautra. Uz reiz es nevaru tikt projām, viņa teica. Vajadzēs pa sūtīt biļeti, aiziet uz banku un vēl nokārtot daudzus citus sīkumus.

Neuzskati mani par iedomīgu, misters Praiors teica,

bet es par visu jau esmu parūpējies.

Viņš izņēma no svārku iekškabatas garenu, baltu aplok sni. Te ir tava lidmašīnas biļete, viņš teica. Pirmajā klasē. Un vēl desmit tūkstoši Amerikas dolāru steidzamā kajiem pirkumiem un ceļa izdevumiem. Mans brāļadēls, kas sēž tur sastindzis kaktā, rīt no rīta ar savu mašīnu aizvedīs tevi uz lidostu. Palermo tevi sagaidīs Astorre vai kāds no viņa draugiem.

Pēc nedēļas man jābūt atpakaļ, Rozija teica. Jākārto vairākas ieskaites doktora grādam.

Neraizējies! sacīja misters Praiors. Par ieskaitēm tev nebūs jābēdā. To es apsolu. Vai kādreiz esmu tevi pie mānījis? Viņa balss skanēja maigi un tēvišķi. Taču tajā pašā laikā viņš domāja: cik žēl, ka Rozija nekad vairs ne redzēs Ameriku!

Viņi dzēra kafiju un ēda smalkmaizītes. Brāļadēls atkal atteicās piedalīties maltītē, par spīti Rozijas mīlīgajiem lū gumiem. Tad viņu sarunu pārtrauca telefona zvans. Rozija paņēma klausuli.

Ā, Astorre! viņa iesaucās. Vai tu zvani no Sicīlijas?

Misters Praiors man visu izstāstīja! Viņš pašlaik sēž man pretī un dzer kafiju.

Misters Praiors turpināja rāmi malkot kafiju, bet viņa brāļadēls piecēlās no krēsla, tomēr pēc mistera Praiora pa vēlošā skatiena atkal apsēdās.

Rozija labu brīdi klusēja un jautājoši paskatījās uz mis teru Praioru, kas uzmundrinoši pamāja ar galvu.

Jā , viņš ir izkārtojis tā, lai mēs Sicīlijā satiktos un pava-dītu kopīgu nedēļu, Rozija teica. Atkal sekoja klusuma brīdis, un viņa klausījās. Jā, protams, tas mani apbēdina.

Cik žēl, ka tev negaidot vajadzēja braukt atpakaļ! Vai tu gribi runāt ar viņu? Nē? Labi, es pateikšu viņam pati. -

Rozija nolika klausuli.

Cik bēdīgi! viņa sacīja misteram Praioram. Astorrem vajadzēja steidzami atgriezties. Bet viņš grib, lai tu viņu šeit sagaidi. Teica, ka būšot klāt pēc pusstundas.

Misters Praiors vēlreiz pasniedzās pēc smalkmaizītes.

Saprotu, viņš teica.

Viņš visu paskaidrošot, kad būšot šeit, Rozija pie bilda. Vai gribi vēl kafiju?

Misters Praiors piekrītoši pamāja ar galvu, tad nopūtās.

Jūs Sicīlijā būtu lieliski pavadījuši laiku! Žēl gan! — Viņš iztēlojās, kā notiktu Rozijas apbedīšana Sicīlijas kapsētā un cik tas būtu skumjš bridis.

Ej lejā un gaidi mani mašīnā! Praiors sacīja brāļa dēlam.

Jaunais cilvēks negribīgi nosēcās, un misters Praiors ne pacietīgi pamāja. Rozija izlaida viņu pa durvīm. Pēc tam misters Praiors veltīja Rozijai īpaši tēvišķu smaidu un ap vaicājās: Vai tu šos pēdējos gadus esi jutusies laimīga? Astorre bija atgriezies Amerikā dienu agrāk, un Aldo Monca bija sagaidījis viņu mazajā Ņūdžersijas lidostā. Protams, Astorre bija braucis ar privātu lidmašīnu un iz mantojis viltotu pasi. Spēja impulsa vadīts, viņš bija pie zvanījis Rozijai, juzdams lielu vēlmi viņu satikt un pavadīt kopā jauku, nomierinošu nakti. Kad Rozija pateica, ka viņas dzīvoklī atrodas misters Praiors, Astorres asās maņas uz tvēra spējus briesmu signālus. Dzirdot stāstu par ceļojumu uz Sicīliju, viņš tūlīt saprata mistera Praiora plānus. Astorre centās apvaldīt niknumu. Protams, misters Praiors vēlas rīkoties pareizi saskaņā ar savu pieredzi. Taču tā ir pārlieku augsta cena par savu drošību.

Atvērusi durvis, Rozija metās viņa apkampienos. Misters Praiors piecēlās no krēsla, un Astorre, piegājis klāt, svei cinādams apskāva viņu. Misters Praiors centās neizrādīt pārsteigumu Astorrem nebija raksturīgas tik klajas sir snības izpausmes.

Tad, vēlreiz pārsteigdams misteru Praioru, Astorre teica Rozijai: Brauc rit uz Sicīliju, kā paredzēts, un es pēc dažām dienām tev piebiedrošos. Mēs lieliski pavadīsim laiku!

Vienreizēji! Rozija iesaucās. Es nekad neesmu bi jusi Sicīlijā!

Paldies, ka tu visu nokārtoji! Astorre teica misteram Praioram.

Pēc tam viņš atkal pievērsās Rozijai. Es šeit nevaru ilgāk kavēties, viņš sacīja. Tiksimies Sicīlijā! Šovakar man ir kārtojamas svarīgas darīšanas ar misteru Praioru.

Sāc gatavoties ceļam! Un neņem līdzi pārāk daudz drēbju: mēs varēsim iepirkties Sicīlijā.

Labi! Rozija atsaucās. Viņa noskūpstīja misteru Prai oru uz vaiga un atvadījās no Astorres ar ilgu skāvienu un garu skūpstu. Tad viņa atvēra durvis, lai izlaistu abus viesus no dzīvokļa.

Kad viņi bija uz ielas, Astorre teica misteram Praioram:

Nāc līdzi uz manu mašīnu! Un liec brāļadēliem braukt mājās šovakar tev viņus nevajadzēs!

Tikai tad misters Praiors kļuva mazliet nervozs. Es to darīju tevis paša labā! viņš sacīja Astorrem.

Kad abi sēdēja Astorres automašīnas aizmugurē un Monca bija sācis braukt, Astorre pagriezās pret misteru Praioru.

Neviens tevi nespēj novērtēt tik labi kā es, viņš sacīja.

Bet vai es esmu noteicējs vai neesmu?

Protams, esi! misters Praiors apgalvoja.

Es pats grasījos risināt šo problēmu, Astorre teica.

Briesmas es apzinos gluži labi un priecājos, ka tu pie spiedi mani rīkoties. Bet man viņa ir vajadzīga. Mēs varam uzņemties nelielu risku. Tāpēc mani norādījumi ir šādi: sa gādā viņai Sicīlijā greznu māju ar kalpotājiem! Viņa var iestāties Palermo Universitātē. Rozija saņems ļoti dāsnu pabalstu, un Bjanko viņu iepazīstinās ar labāko Sicīlijas sa biedrību. Mēs gādāsim, lai viņa tur jūtas laimīga, un Bjanko var paturēt acīs visas iespējamās problēmas. Es zinu, ka tev nepatīk mana pieķeršanās viņai, bet tur es neko nevaru darīt. Es paļaujos uz to, ka Rozijas trūkumi palīdzēs viņai iejusties Palermo. Viņas vājība ir nauda un izpriecas, bet tas nav nekāds retums. Tāpēc turpmāk es uzticu tev atbildību par viņas drošību. Lai nebūtu nekādu negadījumu!

Man jau arī. pašam tā meitene ļoti patīk, misters Praiors teica. īsta mafijas sieviete! Vai tiešām tu brauksi atpakaļ uz Sicīliju?

Nē, Astorre atbildēja. Mums ir svarīgākas darīša nas.

13 . NODAĻA

Kad viesmīlis bija pieņēmis pasūtījumu, Nikola visu uz manību pievērsa Mariāno Rubio. Šodien vajadzēja nodot divas svarīgas ziņas, un viņa noteikti gribēja tās abas pa vēstīt pilnīgi nekļūdīgi.

Rubio bija izvēlējies izsmalcinātu franču bistro tipa res torānu, kur viesmīļi nervozi šaudījās, nēsādami augstas, pulētas piparu dzirnaviņas un garenus salmu groziņus ar kraukšķīgu maizi. Rubio šeit gatavotais ēdiens negaršoja, taču viņš pazina zāles pārzini, tāpēc allaž varēja dabūt labu galdiņu klusā kaktā. Viņš bieži veda šurp savas sievietes.

Tu šovakar esi klusāka nekā parasti, Rubio teica un pastiepdamies saņēma Nikolas plaukstu. Nikolai viscaur pārskrēja drebuļi. Viņa saprata, ka ienīst šo vīrieti par to, ka tam ir tāda vara pār viņu, un atvilka plaukstu atpakaļ.

Vai tev kas kait? Rubio jautāja.

Šī bija grūta diena, Nikola atbildēja.

Ak jā! Rubio nopūtās. Tāda ir maksa par darbu čūsku midzenī! Rubio nebija augstās domās par Nikolas juristu firmu. Kāpēc tu ar to samierinies? Kāpēc labāk neļauj man rūpēties par tevi?

Nikola sevī prātoja, cik sieviešu ir iekritušas šajās lama tās un pametušas karjeru, lai paliktu kopā ar Rubio.

Nekārdini mani! viņa koķeti sacīja.

Tas pārsteidza Rubio, kurš zināja, cik dedzīgi Nikola ir nodevusies savai karjerai. Tomēr tiešito viņš bija cerējis.

Ļauj man gādāt par tevi! viņš atkārtoja. Cik tad kor porāciju tu vari vēl iesūdzēt?

Viesmīlis atkorķēja auksta baltvīna pudeli, piedāvāja Ru bio pasmaržot aizbāzni un ielēja nelielu devu elegantā kristāla vīna glāzē. Rubio pagaršoja un pamāja ar galvu.

Tad viņš atkal pievērsa uzmanību Nikolai.

Es aizietu no turienes kaut vai tūlīt, Nikola teica,

bet man ir dažas pro bono lietas, ko es gribu aizvadīt līdz galam. Viņa iedzēra malku vīna. Pēdējā laikā es daudz domāju par darbu banku jomā.

Rubio acis samiedzās šaurāk. Hm, viņš novilka, tad tev ir paveicies, jo tavai ģimenei pieder bankas.

Jā, Nikola piekrita, bet mans tēvs diemžēl neti cēja, ka sievietes spēj vadīt uzņēmumus. Tāpēc man atliek stāvēt malā un noskatīties, kā mans ķertais brālēns visu salaiž grīstē. Nikola pacēla galvu un, skatīdamās Rubio acīs, piebilda: Starp citu, Astorre domā, ka tu liec viņam slazdus.

Rubio centās rādīt uzjautrinātu seju. Tiešām? Un kā gan es to varētu izdarīt?

Ak, es nezinu! Nikola pikti atmeta. Neaizmirsti, ka Astorre ir tips, kas pelna iztiku ar makaronu tirgošanu.

Viņam smadzeņu vietā ir milti. Viņš saka, tu gribot izman tot bankas naudas atmazgāšanai un diezin kam vēl. Viņš pat centās man iestāstīt, ka tu esot mēģinājis mani no laupīt. Nikola apzinājās, ka šai vietā jābūt uzmanīgai.

Bet es tam neticu. Man šķiet, ka Astorre pats ir visu šo likstu cēlonis. Viņš zina, ka mēs ar brāļiem gribam pār valdīt bankas, tāpēc cenšas mūs pataisīt par paranoiķiem.

Bet mums viņa runas ir apnikušas.

Rubio pētīja Nikolas seju. Viņš lepojās ar savu spēju at šķirt patiesību no spēles. Diplomāta darbā aizvadītajos ga dos viņam bija mēģinājuši melot daži pasaules cienījamākie valstsvīri. Un tagad, cieši lūkodamies Nikolai acīs, Rubio nešaubījās, ka viņa runā pilnīgu patiesību.

Patiešām apnikušas? viņš jautāja.

Līdz kaklam, Nikola atbildēja.

Parādījās vairāki viesmīļi, kas labu brīdi drudžaini kārtoja galdā ēdienu. Kad beidzot tie bija nozuduši, Nikola paliecās uz Rubio pusi un čukstus teica: Mans brālēns gandrīz katru dienu strādā savā noliktavā līdz vēlai naktij!

Ko tu ar to gribi teikt? Rubio jautāja.

Nikola paņēma nazi un sāka sadalīt gaļu melnus pīles gabalus, kas peldēja blāvi mirgojošā apelsīnu mērcē. Es neko īpašu negribu teikt, viņa atbildēja. Tikai es nesa protu, kas starptautisku banku atbildīgajam akcionāram augas dienas darāms makaronu noliktavā? Ja bankas būtu manā pārziņā, es visu laiku pavadītu tur un gādātu, lai mani partneri saņem pēc iespējas labākus ienākumus par saviem ieguldījumiem. To pateikusi, Nikola nogaršoja pīli.

Tad viņa uzsmaidīja Rubio. Burvīga! viņa teica.

Zorzeta Silke bija sieviete, kurai līdzās citām labajām īpašībām piemita organizētība un kārtības mīlestība. Katru otrdienas pēcpusdienu viņa precīzi divas stundas veltīja darbam "Kampaņas pret nāvessodu" galvenajā mītnē, kur palīdzēja atbildēt uz telefona zvaniem un pārskatīja advo kātu lūgumus attiecībā uz nāvei nolemtiem cietumniekiem. Tāpēc Nikola precīzi zināja, kur jānodod otra šodienas sva rīgā ziņa.

Kad Žoržeta redzēja Nikolu ienākam birojā, viņas seja at plauka. Viņa piecēlās apskaut draudzeni. Paldies Dievam! Žoržeta teica. ŠI bija briesmīga diena. Cik labi, ka tu esi šeit! Man ļoti vajadzīgs morāls atbalsts.

Es gan nezinu, cik varēšu palīdzēt, Nikola atbildēja.

Mani kaut kas nomāc, un es gribētu pārrunāt to ar tevi.

Līdzšinējos kopā nostrādātajos gados Nikola nekad ne bija kratījusi Žoržetai sirdi, kaut ari abu starpā valdīja drau dzīgas un lietišķas attiecības. Žoržeta nekad ne ar vienu nepārrunāja sava vīra darbu. Un Nikola neredzēja jēgu stās tīt precētām sievietēm par saviem mīļākajiem, jo tās allaž klāstīja pašpārliecinātus padomus, kā dabūt vīrieti līdz al tārim, taču tas Nikolu nepavisam neinteresēja. Viņa labprā tāk runāja par tīro seksu, taču bija ievērojusi, ka precētām sievietēm tas liek justies neveikli. Varbūt viņām nepatīk klausīties par to, kā pašām trūkst, Nikola sprieda.

Žoržeta pajautāja Nikolai, vai viņa vēlas aprunāties zem četrām acīm, un, kad Nikola piekrītoši pamāja, viņas atrada gaiteņa galā nelielu, tukšu kabinetu.

Es nekad ne ar vienu par to neesmu runājusi, Nikola iesāka, bet tev jāzina, ka mans tēvs bija Raimonde Aprile tas, kurš pazīstams ar dona Apriles vārdu. Vai tu esi par viņu dzirdējusi?

Žoržeta piecēlās un teica: Es domāju, ka par to mums nevajadzētu runāt.

Lūdzu, apsēdies! Nikola viņu pārtrauca. Tev tas ir jādzird!

Žoržeta acīmredzami jutās neveikli, tomēr paklausīja.

Patiesībā viņa vienmēr bija jutusi ziņkāri par Nikolas ģi meni, taču zināja, ka nedrīkst sākt sarunas par šo tematu.

Tāpat kā daudzi citi, Žoržeta uzskatīja, ka Nikola ar savu darbu sabiedrības labā cenšas izpirkt tēva nodarītos grēkus.

Cik baisa bērnība bijusi Nikolai, uzaugot noziedznieku pa saules ēnā! Un cik nelāgi viņa tāpēc spiesta justies! Žoržeta iedomājās savu meitu, kas jutās neveikli, parādoties sabied rībā kopā ar kādu no vecākiem. "Kā gan Nikola ir izturējusi visus šos gadus," viņa nodomāja.

Nikola zināja, ka Žoržeta nekad nenodos savu vīru, taču viņa zināja arī to, ka Žoržeta ir līdzjūtīga, no aizspriedu miem brīva sieviete. Tāda, kas veltī brīvo laiku nāvei no tiesātu slepkavu labā. Nikola cieši ieskatījās viņai acīs un teica: Manu tēvu nogalināja cilvēki, kam ir ciešs sakars ar tavu vīru. Un man un brāļiem ir pierādījumi, ka tavs vīrs ir pieņēmis kukuļus no šiem cilvēkiem.

Žoržeta pirmajā bridi jutās ārkārtīgi satriekta, pēc tam viņu pārņēma neticība. Brīdi viņa nesacīja ne vārda, tad ļāva vaļu dusmu uzplūdam. Kā tu uzdrošinies! Žoržeta čukstus iesaucās. Viņa skatījās Nikolai tieši acīs. Mans vīrs drīzāk mirtu nekā pārkāptu likumu!

Nikolu pārsteidza Žoržetas kaismīgā jūtu izpausme. Ta gad viņa nepārprotami redzēja, ka šī sieviete nešaubīgi tic savam vīram. Nikola turpināja: Tavs vīrs nav tāds cilvēks, kāds izskatās no malas. Un es saprotu, kā tu jūties. Es nu pat izlasīju sava tēva FIB dokumentus, un, lai kā es viņu būtu mīlējusi, es zinu, ka viņam no manis bija noslēpumi. Tāpat kā Kurtam ir noslēpumi no tevis. Pēc tam Nikola izstāstīja Zorzetai par miljonu dolāru,

ko Portella ieskaitījis Silkes bankas rēķinā, un par Portellas darījumiem ar narkotiku dižvīriem un profesionāliem slep kavām, kas savu darbu varēja veikt vienīgi ar Žoržetas vīra klusējošu piekrišanu. Es negaidu, lai tu man ticētu, Nikola teica. Ceru vienīgi, ka tu pajautāsi savam vīram, vai man ir taisnība. Ja viņš ir tāds cilvēks, kā tu saki, tad viņš nemelos.

Žoržeta neizrādīja ne miņas no vētras, kas plosījās viņā.

Kāpēc tu man to stāsti?

Tāpēc, Nikola atbildēja, ka tavs vīrs grib atriebties manai ģimenei. Viņš grasās atļaut saviem sakarniekiem no galināt manu brālēnu Astorri un pārņemt mūsu ģimenes banku kontroli. Tas notiks rītvakar mana brālēna makaronu noliktavā.

Dzirdot pieminam makaronus, Žoržeta iesmējās un at meta: Es tev neticu! Tad viņa piecēlās, lai dotos projām.

Piedod, Nikola! viņa teica. Es saprotu, ka tu esi no raizējusies, bet vairāk mums nav, par ko runāt.

' Tovakar pieticīgi iekārtotajā guļamistabā rančo ēkā, uz kuru bija pārvietota Silkes ģimene, Kurts Silke tikās ar savu ļauno sapni vaigu vaigā.

Viņi ar sievu bija paēduši vakariņas un, sēdēdami viens otram pretī, lasīja. Pēkšņi Žoržeta nolika grāmatu un teica:

Man ar tevi jārunā par Nikolu Aprili.

Visos kopā nodzīvotajos gados Žoržeta ne reizi nebija izrādījusi vēlēšanos runāt ar vīru par viņa darbu. Viņa ne gribēja uzņemties atbildību par federālu noslēpumu gla bāšanu. Un viņa saprata, ka tā ir dzīves daļa, kas Silkem jāpatur pašam savā ziņā. Reizēm, naktī gulēdama vīram blakus, Žoržeta klusībā prātoja, kā viņš veic savu darbu kādu taktiku izmanto, lai iegūtu informāciju, kādu spie dienu izdara uz aizdomās turamajiem? Tomēr domās viņa vienmēr iztēlojās Silki kā nevainojamu FIB darbinieku rū pīgi izgludinātā uzvalkā ar daudzkārt pārlapotu Konstitū cijas eksemplāru bikšu aizmugures kabatā. Dziļākajā būtībā Žoržeta bija pietiekami attapīga, lai saprastu, ka tā ir fantā zija. Viņa zināja, ka vīrs ir apņēmīgs un mērķtiecīgs cilvēks. Lai sakautu ienaidniekus, viņš ir spējīgs iet tālu. Taču tā bija realitāte, kurā Žoržeta nekad nevēlējās iedziļināties. Silke lasīja piedzīvojumu romānu trešo grāmatu no seriāla par slepkavu, kas audzina dēlu, gatavodams to mācītāja dzīvei. Pēc Žoržetas vārdiem viņš tūdaļ aizvēra grāmatu. Es klausos, viņš teica.

Nikola man šodien pastāstīja šo to par tevi un tevis vadīto izmeklēšanu, Žoržeta sacīja. Es zinu, ka tev ne patīk runāt par savu darbu, bet viņa izteica dažus smagus apvainojumus.

Silke juta sevī briestam dusmas, kas pārtapa aklā nik numā. Vispirms tie nogalināja viņa suņus. Pēc tam izpostīja viņa māju. Un tagad ir iepilinājuši indi viņa vistīrākajās at tiecībāsl Beidzot, kad sirds bija mitējusies dauzīties, Silke, cik mierīgi spēdams, palūdza Žoržetu izstāstīt notikušo sīkāk.

Žoržeta atkārtoja visu sarunu ar Nikolu un, kamēr vīrs klausījās, uzmanīgi vēroja viņa sejas izteiksmi. Tajā ne parādījās nekādas pārsteiguma vai dusmu pazīmes. Kad viņa bija beigusi, Silke teica: Paldies, mīļā! Es zinu, ka tev bija ļoti grūti man to izstāstīt. Un man žēl, ka tev vaja dzēja to darīt. Tad viņš piecēlās no krēsla un devās uz durvju pusi.

Kurp tu iesi? Žoržeta jautāja.

Gribu pabūt svaigā gaisā, Silke atbildēja. Man ne pieciešams padomāt.

Kurt, mīļais? Žoržetas balsī skanēja jautājums: viņai vajadzēja mierinājumu un pārliecību.

Silke bija zvērējis, ka nekad nemelos sievai. Ja viņa katrā ziņā gribēs dzirdēt patiesību, tad tā būs jāpasaka un jārē ķinās ar sekām. Viņš cerēja, ka Žoržeta sapratīs un nolems, ka labāk izlikties šos mazos noslēpumus nemanām.

Vai tu man vari kaut ko pateikt? viņa jautāja Silke papurināja galvu. Nē, viņš atbildēja. Es tevis dēļ esmu gatavs darīt jebko. Tu taču par to nešaubies?

Jā. Bet man jāzina. Mūsu dēļ un mūsu meitas dēļ.

Silke redzēja, ka izvairīties neizdosies. Viņš saprata: ja pateiks patiesību, sieva nekad vairs neuzlūkos viņu tāpat kā agrāk. Tobrīd viņam gribējās savam rokām sašķaidīt

Astorres Violas galvu. Silke domāja, ko varētu atbildēt sie vai: es pieņēmu kukuļus tikai ar FIB svētību? Mēs pieļāvām sīkos noziegumus, lai veltītu visu uzmanību lielajiem? Mēs pārkāpām dažus likumus, lai nostiprinātu citus, kas ir svari gāki? Viņš zināja, ka šādas atbildes Zoržetu tikai satracinās, un pārāk mīlēja un cienīja sievu, lai to pieļautu.

Silke izgāja no mājas, nesacījis ne vārda. Kad viņš at griezās, sieva izlikās aizmigusi. Tad viņš pieņēma lēmumu.

Nākamajā vakarā viņš stāsies pretī Astorrem Violām un rīkosies pats pēc savas taisnības izpratnes.

Aspinella Vašingtone nebija zvērināta vīriešu ienaid niece, bet viņu allaž pārsteidza tas, cik daudzi no tiem sagādāja vilšanos. Viņi visi bija tik… nederīgi!

Kad Aspinella bija tikusi galā ar Hesko, viņu īsi izjautāja divi lidostas drošības dienesta vīri, kas bija vai nu pārāk ne aptēsti, vai bailīgi, lai apstrīdētu Aspinellas notikuma ver siju. Kad policisti atklāja pie Hesko auguma pielīmētos simt tūkstoš dolārus, viņi nosprieda, ka motīvs ir acīmredzams.

Tad viņi nolēma, ka ir nopelnījuši atalgojumu par telpas sakopšanu pirms ātrās palīdzības ierašanās. Arī Aspinellai viņi iedeva asiņainu banknošu žūksnīti, ko viņa pievienoja

Hesko iepriekš iedotajiem trīsdesmit tūkstošiem.

Nauda Aspinellai kalpoja tikai diviem nolūkiem. Viņa visu to ieslēdza seifa, atstādama pie sevis tikai trīs tūkstošus. Mātei viņa bija atstājusi norādījumus: ja kaut kas ar viņu notiktu, visa seifa ieslēgtā nauda vairāk nekā trīssimt tūkstoši dolāru kukuļdevēju naudas jānogulda bankas fondā Aspinellas meitas nākotnei. Par atlikušajiem trīs tūk stošiem viņa paņēma taksometru un aizbrauca līdz Piektās avēnijas un Piecdesmit trešās ielas krustojumam, kur iegāja pilsētas greznākajā ādas izstrādājumu veikalā un privātā liftā uzbrauca līdz trešajam stāvam.

Sieviete ar izsmalcinātām brillēm, ģērbusies zilpelēkā, viegli svītrotā kostīmā, pieņēma naudu un pa gaiteni aizveda Aspinellu līdz telpai, kur gaidīja vanna ar smaržīgām, no Ķīnas ievestām eļļām. Apmēram divdesmit minūtes Aspi nella gremdējās vannā un klausījās disku ar gregoriāņu dziedājumiem, gaidīdama Rudolfo licencētu seksuālās ma sāžas speciālistu.

Rudolfo par divu stundu seansu saņēma trīstūkstoš do lāru un ar patiku atgādināja savām ļoti apmierinātajām klientēm, ka tas ir vairāk, nekā par stundas darbu saņem paši izcilākie advokāti. Atšķirība ir tāda, viņš mēdza sacīt ar bavāriešu akcentu un viltīgu smīnu, ka viņi jūs tikai drāž. Es turpretī uzdrāžu jūs septītajās debesīs.

Aspinella bija uzzinājusi par Rudolfo kādas izmeklēšanas gaitā, kad tika izsekotas slepenu izpriecu vietas pilsētas smalkākajās viesnīcās. Kāds durvju sargs, noraizējies par to, ka viņam varbūt vajadzēs dot liecību, apmaiņai pret tiesas pavēsti pastāstīja Aspinellai par Rudolfo. Aspinella sprieda, ka šo cilvēku vajadzētu arestēt, taču, iepazinusies ar Rudolfo un viņa pakalpojumiem, saprata, ka krietni lie lāks noziegums būtu laupīt sievietēm iespēju baudīt viņa izcilās dotības.

Pēc dažām minūtēm Rudolfo pieklauvēja un jautāja: Vai drīkstu nākt iekšā?

Ceru, ka tu to darīsi, mīļumiņ! viņa atbildēja.

Rudolfo ienāca un pārlaida Aspinellai vērtējošu skatienu.

Vienreizējs acs plāksteris! viņš teica.

Pirmā seansa laikā Aspinella bija jutusies pārsteigta, kad Rudolfo ienāca istabā kails, taču viņš bija teicis: Kāpēc jāpūlas ģērbties, lai pēc tam atkal izģērbtos? Viņam bija izcils augums garš un muskuļots, uz labās rokas bicepsa greznojās tetovēts tīģeris, un krūtis sedza zīdains, gaišs spalvojums. Aspinellai sevišķi patika šīs spalvainās krūtis, kas atšķīra Rudolfo no žurnālu modeļiem tiem rūpīgi izplūkātajiem, noskūtajiem, ieziestajiem radījumiem, kam grūti bija pat noteikt dzimumu.

Kā tev gājis pa šo laiku? viņš jautāja.

Diez vai tu gribēsi to dzirdēt, Aspinella atbildēja.

Tev jāzina tikai tas, ka man vajadzīga seksuāla dziedi nāšana.

Rudolfo sāka ar muguru, spēcīgi iztaustīdams visus sa sprindzinājuma punktus. Pēc tam, saudzīgi izmasējis skaus tu, viņš apgrieza Aspinellu otrādi un sāka viegli berzēt viņai krūtis un vēderu. Līdz brīdim, kad Rudolfo sāka glāstošas kustības viņai starp kājām, viņa jau bija kļuvusi mitra un smagi elpoja.

Kāpēc citi vīrieši nespēj to panākt? Aspinella eks tāzes nopūtā izdvesa.

Rudolfo grasījās sākt sava pakalpojuma izcilāko daļu masāžu ar mēli, ko prata meistarīgi un veica ar apbrīno jamu izturību. Taču viņu pārsteidza Aspinellas jautājums, kaut gan tas bija jau daudzkārt dzirdēts. Tas viņam vienmēr lika pabrīnīties. Rudolfo bija izveidojies iespaids, ka visa pilsēta ir pārpilna ar seksuāli neapmierinātām sievietēm.

Arī man tā ir mīkla, viņš teica. Un kā tu domā, kāpēc viņi to nevar?

Aspinellai ļoti negribējās pārtraukt seksuālās aizgrābtības bridi, bet viņa juta, ka Rudolfo pirms grandiozā fināla vaja dzīga intīmi erotiska saruna. Vīrieši ir vāji, viņa teica.

Hs esam mēs, kas pieņem visus svarīgos lēmumus. Kad precēties. Kad gādāt bērnus. Mēs viņiem uzliekam iemauk tus un pieprasām atbildēt par to, ko viņi dara.

Rudolfo pieklājīgi pasmaidīja. Bet kāds tam sakars ar seksu?

Aspinellai gribējās, lai viņš atkal sāktu darboties. Ne zinu, viņa teica. Tā ir tikai teorija.

Rudolfo atkal sāka viņu masēt lēni, vienmērīgi un rit miski. Viņš šķita nenogurdināms. Un katru reizi, kad viņš noveda Aspinellu līdz krāšņajiem baudas kalngaliem, viņa iedomājās baismīgos sāpju bezdibeņus, kādos nākamajā naktī iegrūdis Astorri Violu un viņa neliešu bandu.

"Violas makaronu firma" atradās lielā ķieģeļu noliktavas ēkā Manhetenas Lejas īstsaidā. Tajā strādāja vairāk nekā simt cilvēku, kas krāva milzīgus rupja auduma maisus ar ievestiem itāliešu makaroniem uz konveijera lentes, un ierīce pēc tam tos automātiski sašķiroja un sameta kastēs.

Pirms gada Astorre bija izlasījis žurnāla rakstu par to, kā mazie uzņēmumi var uzlabot darbību, un raksts viņu bija iedvesmojis nolīgt konsultantu tieši no Hārvarda Biznesa skolas, lai tas ierosinātu pārmaiņas. Jaunais cilvēks ieteica Astorrem divkāršot cenas, nomainīt līdzšinējo makaronu firmas zīmi pret "Tēvoča Vito mājas gardumi" un atlaist pusi strādnieku, kurus varētu aizstāt ar pagaidu palīgiem, nolīgstot tos uz pusi lētāk. Pēc šī ierosinājuma Astorre at laida konsultantu.

Astorres kabinets atradās galvenajā stāvā, kura platība bija apmēram futbola laukuma lielumā, un gar abām ma lām tam rindojās spīdošas nerūsējoša tērauda mašīnas. No liktavas aizmugure bija vērsta pret iekraušanas platformu. Virs ieejas durvīm un fabrikas iekšienē bija uzstādītas vi deokameras, tāpēc Astorre no kabineta varēja sekot apmek lētāju plūsmai un vērot, kā norit darbs. Parasti noliktavu slēdza sešos vakarā, taču šovakar Astorre bija paturējis il gāk piecus prasmīgākos darbiniekus un Aldo Moncu. Viņš gaidīja.

Iepriekšējā vakarā, kad Astorre Nikolas dzīvoklī bija iz stāstījis viņai savu plānu, Nikola bija dedzīgi protestējusi. Viņa kaismīgi purināja galvu. Pirmkārt, tur nekas ne iznāks. Un, otrkārt, es negribu būt slepkavības līdzdalīb niece!

Viņi nogalināja tavu miesassardzi un mēģināja tevi nolaupīt, Astorre klusi teica. Ja es nerīkošos, mums visiem draud briesmas. Nikola iedomājās Helēnu un pēc tam atcerējās daudzos kopīgo vakariņu strīdus ar tēvu, kurš noteikti būtu meklējis atriebību. Tēvs būtu teicis, ka viņai ir pienākums to darīt savas draudzenes piemiņas dēļ, un būtu atgādinājis, ka ir saprātīgi un nepieciešami veikt pa sākumus, lai aizsargātu ģimeni.

Kāpēc mēs nevaram paziņot varas iestādēm? viņa jautāja.

Astorres atbilde bija strupa. Tam ir par vēlu.

Tagad Astorre sēdēja kabinetā kā dzīva ēsma. Pateicoties Graciellam, viņš zināja, ka Portella un Tulipa ir ieradušies pilsētā uz sindikāta tikšanos. Nebija garantijas, ka ziņa, ko Nikola pameta Rubio, liks tiem šeit ierasties, tomēr Astorre cerēja, ka pirms varmācīgas rīcības tie varbūt vēl pēdējo reizi mēģinās viņu pārliecināt atteikties no bankām. Astorre paredzēja, ka tie pārbaudīs, vai viņš nav apbruņots, tāpēc neturēja klāt pistoli un vienīgais viņa ierocis bija īpašā piedurknes kabatā paslēpts tievs nazis.

Uzmanīgi vērodams ekrānu, Astorre redzēja no piestāt nes puses pa aizmugures durvīm ieejam ēkā pusduci vīru. Saviem cilvēkiem viņš bija devis rīkojumu paslēpties un neuzbrukt, pirms viņš nav devis signālu.

Pētīdams ekrānu, Astorre nācēju vidū pazina Portellu un Tulipu. Kad tie pazuda no skatiena, viņš dzirdēja kabinetam tuvojamies soļus. Ja tie būs nolēmuši nogalināt viņu uzreiz,

Monca ar vīriem gatavībā gaidīja, lai paspētu iejaukties.

Bet tad Portella pasauca viņu vārdā.

Astorre neatbildēja.

Pēc pāris mirkļiem Portella un Tulipa parādījās kabineta durvīs.

Nāciet iekšā! Astorre ar draudzīgu smaidu aicināja.

Viņš piecēlās, lai paspiestu tiem roku. Kāds pārsteigums!

Šajā stundā man reti mēdz būt ciemiņi. Vai varu jums kaut kā pakalpot?

-Jā! Portella ieķērcās. Mēs rīkojam plašas vakariņas, un mums pietrūka makaronu.

Astorre izpleta rokas dāsnā žestā un atbildēja. Mani makaroni ir jūsu makaroni!

Un tavas bankas? Portella draudīgi noprasīja.

Uz to Astorre jau bija sagatavojies. Ir laiks runāt no pietni. Ir laiks kārtot darījumu. Bet vispirms es gribētu izrādīt jums savu uzņēmumu! Es ar to ļoti lepojos.

Tulipa un Portella pārmija apmulsušus skatienus. Viņi izturējās piesardzīgi. Labi, bet tikai ātri! Tulipa teica, brīnīdamies, kā tāds āksts spējis tik ilgi palikt dzīvs.

Astorre izveda viņus stāva plašajā daļā. Cetn vīri, kas bija pavadījuši Portellu un Tulipu, stāvēja turpat tuvumā. Astorre draudzīgi sasveicinājās ar tiem, paspiezdams kat ram roku un izteikdams kādu komplimentu par apģērbu. Astorres vīri modri vēroja viņu, gaidīdami uzbrukuma signālu. Monca bija izvietojis trīs šāvējus mezonīnā, pa slēptus citu skatieniem. Pārējie bija iekārtojušies noteiktos attālumos pie noliktavas pretējām sienām.

Astorre nesteidzīgi izvadāja viesus pa noliktavu. Tad Por tella teica: Nav šaubu, ka tava sirds un īstā vieta ir šeit! Kāpēc tu neesi ar mieru nodot bankas mūsu rīcībā? Mēs izsakām tev vēl vienu piedāvājumu, un tu dabūsi daļu no peļņas.

Astorre grasījās dot savējiem uzbrukuma signālu. Taču pēkšņi atskanēja šāvienu troksnis, un viņš redzēja trīs sa vus vīrus nokrītam no mezonīna un triecamies pret betona grīdu, kur tie palika guļam uz mutes. Viņš pārlaida ātru skatienu noliktavai, lūkodamies pēc Moncas, un pats pa slēpās aiz lielas iesaiņošanas mašīnas.

No turienes viņš ieraudzīja melnādainu sievieti ar zaļu plāksteri uz acs, kura metās pie viņiem un sagrāba Portellu aiz rīkles. Iebelzusi ar šauteni tam pa lielo vēderu, viņa nometa uzbrukuma ieroci zemē un izrāva revolveri.

Nu tā! Aspinella Vašingtone iesaucās. Visi nometiet ieročus! Tūlīt! Kad neviens nepakustējās, viņa nevilcinā jās. Sagrābusi Portellu aiz kakla, viņa to apgrieza apkārt un iešāva tam vēderā divas lodes. Kad Portella saļima, viņa tam iesita ar revolveri pa galvu un iespēra pa zobiem.

Pēc tam, sagrābusi Tulipu, Aspinella uzkliedza: Tu būsi nākamais, ja visi nedarīs to, ko es teicu! Aci pret aci, tu pretīgais izdzimumi Portella zināja, ka bez palīdzības viņam lemts dzīvot vēl tikai neilgu brīdi. Jau tagad viņa skatiens sāka aizmigloties.

Viņš gulēja uz grīdas augšpēdu, smagi elpodams, un puķai nais krekls piesūcās asinīm. Viņš tik tikko spēja pakustināt nejūtīgās lūpas. Dariet, ko viņa saka! Portella vārgi izdvesa.

Portellas vīri paklausīja.

Portella daudzkārt bija dzirdējis, ka šāviens vēderā sa gādājot vissāpīgāko nāvi. Tagad viņš zināja, kāpēc. Ik reizes, dziļāk ievelkot elpu, viņš juta skaudru dūrienu sirdī. Zuda kontrole pār pūsli, un uz jaunajām, zilajām biksēm izpletās tumšs urīna plankums. Viņš centās ciešāk saskatīt šāvēju melnu, muskuļotu sievieti, kuru nekad nebija redzējis. Viņš mēģināja izdvest vārdus: Kas tu esi? taču nepietika el pas. Portellas pēdējā doma bija dīvaini sentimentāla: "Kurš paziņos Bruno par brāļa nāvi?"

Astorrem vajadzēja tikai īsu mirkli, lai saprastu, kas noti cis. Izmeklētāju Aspinellu Vašingtoni viņš agrāk bija redzē jis vienīgi avīžu fotogrāfijās un televīzijas ziņās. Taču viņš zināja: ja šī sieviete ir nokļuvusi līdz viņam, tad vispirms ir paguvusi izrēķināties ar Hesko. Un Hesko noteikti vairs nav starp dzīvajiem. Astorre nesēroja par viltīgo starpnieku un naudas ievācēju. Hesko bija cilvēks, kam piemita netikums darīt jebko un nodot jebkuru, lai pats paliktu dzīvs. Labi vien ir, ka tagad viņš guļ zemē kopā ar savām puķēm. Tulipam nebija ne jausmas, kāpēc šī saniknotā ragana tur ieroci viņam pie kakla. Viņš bija uzticējies Portellam, paļāvies, ka tas gādās par drošību, un iedevis abiem saviem uzticamajiem miesassargiem brīvu vakaru. Kāda muļķīga kļūda! "Cik savāda zeme ir šī Amerika," viņš nodomāja. Nekad nevar zināt, no kuras puses piedzīvosi nākamo uz brukumu.

Juzdams Aspinellas revolvera stobru urbjamies dziļi miesā, Tulipa sev apsolīja: ja izdosies izbēgt un atgriez ties Dienvidamerikā, tad viņš noteikti pasteidzinās sava kodolieroču arsenāla izveidi. Un pats personiski darīs visu, kas viņa spēkos, lai uzlaistu gaisā pēc iespējas lielāku šīs nolādētās Amerikas daļu, it īpaši Vašingtonu, šo iedomīgo galvaspilsētu ar varaskāriem sliņķiem klubkrēslos, un Ņu jorku, kas ražo tādus jukušos kā šī vienacainā ragana!

Nu tā! Aspinella teica. Jūs mums piedāvājāt pusmil jonu, lai mēs likvidētu to tipu. Viņa norādīja uz Astorri.

Es ar lielāko prieku padarītu šo darbu, taču pēc mana nelaimes gadījuma maksa ir dubultojusies. Ar vienu aci man vajadzīga divreiz lielāka koncentrēšanās.

Kurts Silke visu dienu bija uzraudzījis noliktavu. Sēdē dams savā zilajā ševroletā, paņēmis līdzi tikai košļājamās gumijas paciņu un Newsweek eksemplāru, viņš gaidīja, kad Astorre sāks rīkoties. Silke bija ieradies viens, nevēlēdamies iesaistīt citus FIB aģentus norisēs, kas, ļoti iespējams, nozīmēs viņa karje ras beigas. Redzot ēkā ieejam Portellu un Tulipu, viņam kaklā sakāpa žultains kamols. Un Silke saprata, cik gudrs ienaidnieks ir Astorre Viola. Ja Portella un Tulipa, kā Silke paredzēja, uzbruks Astorrem, Silkes likumīgais pienākums būs viņu aizstāvēt. Astorre izies brīvībā un atgūs savu krietno vārdu, nelauzdams klusēšanas zvērestu. Un Silke būs aizlaidis vējā daudzus grūta darba gadus.

Taču, kad Silke ieraudzīja noliktavā iebrāžamies Aspi nellu Vašingtoni ar triecienšauteni rokā, viņš izjuta kaut ko citu saltas bailes. Viņš bija dzirdējis par Aspinellas lomu lidostas notikumā ar Hesko. Viņam šis stāsts izklau sījās aizdomīgs. Kaut kas tur nebija kārtībā.

Silke pārbaudīja, vai ierocis pielādēts, lolodams vārgu cerību, ka varēs paļauties uz Aspinellas palīdzību. Pirms izkāpšanas no mašīnas viņš nolēma, ka ir laiks dot ziņu Birojam. Pa mobilo telefonu viņš piezvanīja Bokstonam.

Es atrodos ārpusē pie Astorres Violas noliktavas, Silke viņam teica. Nākamajā brīdī cits aiz cita atskanēja vairāki šāvieni. Tagad es eju iekšā, un, ja kaut kas noies greizi, tad pasaki direktoram, ka rīkojos pats pēc savas iniciatīvas. Vai tu ieraksti šo sarunu?

Bokstons bridi klusēja, nebūdams skaidrībā, vai Silke at zinīgi vērtētu to, ka viņa teiktais tiek ierakstīts. Bet kopš tā laika, kad Silke bija kļuvis par uzbrukuma mērķi, visas viņa telefona sarunas tika uzraudzītas. Jā, Bokstons atbildēja.

Labi, Silke teica. Tātad es oficiāli daru zināmu, ka ne tu, ne jebkurš cits no FIB nav atbildīgs par to, ko es ta gad grasos darīt. Es iesaistos karadarbībā, kur piedalās trīs pazīstamas organizētās noziedzības personas un viena re negāte no Ņujorkas policijas, kas ir pamatīgi apbruņota.

Bokstons pārtrauca Silki: Kurt, pagaidi papildspēkus!

Nav laika! Silke attrauca. Turklāt šī putra ir manējā.

Es pats to izstrēbšu. Brīdi viņš iedomājās, vai neatstāt ziņu Žoržetai, taču nosprieda, ka tā būtu pārāk slimīga iz dabāšana savām emocijām. Labāk ļaut, lai darbi runā paši par sevi. Viņš nolika klausuli, vairs neko nesacījis. Izkāp dams no mašīnas, viņš ievēroja, ka ir novietojis to neat ļautā vietā.

Pirmais, ko Silke ieraudzīja, ieiedams noliktavā, bija Va šingtones ieroča stobrs, iespiests Tulipam kaklā. Visi klu sēja. Neviens nepakustējās.

Es esmu federālais ierēdnis, Silke paziņoja, izstiepis roku ar revolveri. Visi nolieciet ieročus!

Aspinella pagriezās pret Silki un izsmejoši iesaucās: Es zinu, kas tu esi! Šis ir mans ķēriens! Ej un aizturi savus rēķinvežus vai māklerus, vai vienalga, kas tavai mīkstmieša dvēselei ir izšķiestā laika vērts! Šis ir Ņujorkas policijas uzdevums.

Izmeklētāja, nometiet ieroci! Silke mierīgi teica. Ja jūs to nedarīsiet, es būšu spiests lietot spēku. Man ir pa mats uzskatīt, ka jūs esat reketa sazvērestības dalībniece.

To Aspinella nebija gaidījusi. No skatiena Silkes acīs un no apņēmības balsī viņa saprata, ka šis cilvēks neatkāpsies.

Taču arī viņa negrasījās padoties vismaz tik ilgi, kamēr viņas rokā ir ierocis. Silke droši vien nez cik gadu nav ne uz vienu šāvis, viņa nodomāja. Tu saki, ka es esmu sa zvērestības dalībniece? viņa iekliedzās. Bet es domāju, ka tu esi sazvērestības dalībnieks! Es domāju, ka tu esi ņēmis kukuļus no šī sūdabrāļa! Viņa vēlreiz iebakstīja

Tulipam ar revolvera stobru. Vai tā nav, sefior7

Pirmajā brīdī Tulipa neatbildēja, bet, kad Aspinella ietrieca ceļgalu viņam cirksnī, viņš sametās čokurā un pamāja ar galvu.

Cik daudz? Aspinella noprasīja.

Vairāk par miljonu dolāru, Tulipa izdvesa.

Apvaldījis niknumu, Silke teica: Katrs dolārs, ko viņi ieskaitīja manā kontā, bija FIB uzraudzībā. Šī ir federāla operācija, izmeklētāja Vašingtone! Viņš dziļi ievilka elpu, klusībā skaitīdams no desmit atpakaļ, tad teica: Šis ir mans pēdējais brīdinājums. Nometiet ieroci, vai ari es šaušu!

Astorre nesatricināmi vēroja notiekošo. Aldo Monca, ne viena neredzēts, stāvēja aiz citas lielas mašīnas. Astorre re dzēja Aspinellas seju noraustāmies. Tad, gluži kā palēninātā filmā, viņš redzēja Aspinellu aizslīdam Tulipam aiz muguras un izšaujam uz Silki. Taču šāviena brīdī Tulipa izrāvās un pieplaka pie zemes un Aspinella zaudēja līdzsvaru.

Šāviens bija trāpījis Silkem krūtīs. Tomēr viņš paguva vienreiz izšaut uz Aspinellu un redzēja, kā viņa atstreipuļo atpakaļ un zem labā pleca viņai izšļācas asinis. Ne viens, ne otrs šāviens nebija domāts, lai nogalinātu. Abi bija mak simāli izmantojuši apgūto treniņu, tēmējot ķermeņa plašā kajā daļā. Bet, kad Aspinella sajuta lodes skaudro dzēlienu un aptvēra, ka ir ievainota, viņa saprata, ka laiks aizmirst noteikumus. Viņa notēmēja Silkem starp acīm un izšāva četras reizes. Katra lode trāpīja mērķī, līdz Silkes deguns pārtapa bezveida masā un viņa redzēja smadzeņu daļas apšļakstām to, kas palicis pāri no upura pieres.

Tulipa redzēja, ka Aspinella ir ievainota un grīļojas. Viņš to sagrāba un ietrieca tai sejā elkoni, un Aspinella zaudēja samaņu. Taču, pirms Tulipa paguva satvert viņas revolveri, Astorre izskrēja no paslēptuves un aizspēra ieroci projām. Pēc tam viņš apstājās pie nokritušā Tulipas un galanti pa sniedza roku.

Tulipa to satvēra, un Astorre uzvilka viņu kājās. Tikmēr Monca un tie, kas no viņa komandas bija palikuši dzīvi, aplenca pārējos Portellas vīrus un piesēja tos pie nolikta vas tērauda balstiem. Silkem un Portellam neviens nepie skārās.

Tā, Astorre teica, mums laikam jāpabeidz savs da rījums.

Tulipa bija nesaprašanā. Astorre, šis neatminamais pret runu kamols draudzīgs pretinieks, dziedošs slepkava! Vai tik neaprēķināmam spēkam vispār var uzticēties?

Astorre devās uz telpas vidu un pamāja, lai Tulipa viņam seko. Kad abi bija nonākuši atklātā vietā, Astorre apstājās un pagriezās pret dienvidamerikāni. Tu nogalināji manu tēvoci un centies nolaupīt mūsu bankas. Man pat neva jadzētu tevis dēļ dzesēt muti! Tad Astorre izvilka pa slēpto nazi un, asmenim sudrabaini ievizoties, parādīja to Tulipam. Man vajadzētu tev pārgriezt rīkli un noslēgt visus rēķinus! Bet tu esi vājš, un nav goda lieta sagraizīt ne aizsargātu, vecu vīru. Tāpēc es došu tev iespēju cīnīties!

To pateicis un gandrīz nemanāmi pamājis Moncam, As torre kā padodamies pacēla abas rokas, ļāva nazim nokrist zemē un dažus soļus atkāpās. Tulipa bija vecāks un ma sīvāks par Astorri, bet mūža gaitā viņš bija izlējis veselas asiņu upes. Ar nazi viņš prata rīkoties īpaši meistarīgi. _ Tomēr Astorrem Tulipa nebija pretinieks.

Pacēlis nazi, Tulipa sāka virzīties uz Astorres pusi. Tu esi pārgalvīgs stulbenis! viņš iesaucās. Un es biju gatavs pieņemt tevi par partneri! Vairākas reizes viņš metās ar nazi uz pretinieku, bet Astorre bija ašāks un pamanī jās izvairīties. Kad Tulipa mirkli apstājās, lai atvilktu elpu,

Astorre norāva no kakla zelta medaljonu un nometa to zemē, atsegdams violeto rētu. Es gribu, lai šis ir pēdējais skats, ko tu redzi pirms nāves!

Rēta Tulipu paralizēja, violetais tonis šķita dīvains un neredzēts. Pirms Tulipa paguva attapties, Astorre ar kājas spērienu izsita nazi viņam no rokas un ar ašu, precīzu kus tību ietrieca mugurā celi, ar vienu roku aptvēra viņa galvu un pagrieza kaklu. Visi dzirdēja skaļu krakšķi.

Neveltīdams upurim vairs pat skatienu, Astorre pacēla medaljonu, uzlika to atkal kaklā un izgāja no ēkas.

Pēc piecām minūtēm pie "Violas makaronu firmas" ēkas piebrauca vesela rinda FIB automašīnu. Aspinellu Vašingtoni, kas vēl bija dzīva, aizveda uz slimnīcas intensīvās terapijas nodaļu.

Kad FIB ierēdņi noskatījās Moncas ierakstīto mēmo vi deofilmu, viņi nosprieda, ka Astorre, kas bija pacēlis rokas un nometis nazi, ir rīkojies pašaizsardzības nolūkos.

EPILOGS

Nikola nosvieda klausuli un uzkliedza sekretārei: Man apriebies klausīties, cik vājš ir tas sasodītais eirodolārs! Mēģini dabūt rokā misteru Praioru! Droši vien viņš stāv kādā golfa laukumā pie devītās bedrītes!

Bija pagājuši divi gadi, un Nikola tagad vadīja Apriles bankas. Kad misters Praiors bija gatavs doties atpūtā, viņš apgalvoja, ka Nikola šim darbam esot vispiemērotākā per sona. Viņa bija prasmīga korporatīva uzņēmuma karotāja, kas nepadosies banku regulētāju vai uzstājīgu klientu spie dienam. Šodien Nikola drudžaini centās sakopt savu rakstām galdu. Vakarā viņai kopā ar brāļiem bija paredzēts braukt uz Sicīliju, lai kopā ar Astorri piedalītos ģimenes svinībās. Taču pirms prombraukšanas viņai vēl vajadzēja tikties ar Aspinellu Vašingtoni, kas gribēja zināt, vai Nikola pārstā vēs viņas intereses apelācijā, ko Aspinella bija iesniegusi, lūdzot atcelt sev piespriesto nāvessodu. Šī doma Nikolu biedēja, un ne jau tikai tāpēc, ka viņai bija pietiekami liela darba slodze.

Sākumā, kad Nikola piedāvājās vadīt bankas, Astorre bija vilcinājies, atcerēdamies dona pēdējos novēlējumus. Tomēr misters Praiors viņu bija pārliecinājis, ka Nikola ir sava tēva meita. Ikviena liela kredīta gadījumā banka varēja pa ļauties, ka viņa meistarīgi izmantos iedarbīgu kaujas paņē mienu laipnas valodas un maskētu draudu apvienojumu. Nikola prata panākt vēlamo rezultātu.

Iedūcās iekšējais telefons, un misters Praiors sāka ar allaž galantajiem sveiciena vārdiem: Kā varu tev palī dzēt, mīļā?

Mūs beidz nost visi tie valūtas kursi! Nikola nopūtās.

Kā tev liekas, vai mēs nevarētu vairāk operēt ar Vācijas

markām?

Man tā šķiet lieliska doma, misters Praiors atbil dēja.

Vai zini, visas šīs valūtas operācijas ir tikpat loģiskas kā braucieni uz Lasvegasu, lai visu dienu spēlētu bakaru!

Misters Praiors iesmējās. Varbūt tev taisnība, bet ba karas zaudējumus nesedz Federālā rezervju banka.

Nolikusi klausuli, Nikola brīdi sēdēja un kavējās domās par bankas augšupeju. Kopš pārņemšanas dienas viņa bija ieguvusi vēl sešas bankas attīstītas ekonomikas zemēs un divkāršojusi korporācijas peļņu. Taču vēl vairāk viņu ieprie cināja tas, ka banka piešķir lielus aizdevumus jauniem uz ņēmumiem dažādās pasaules jaunattīstības valstīs. Nikola pasmaidīja pie sevis, atcerēdamās pirmo darba dienu.

Līdzko bija atvesti jaunie rakstāmgalda piederumi, viņa bija uzrakstījusi vēstuli Peru finanšu ministram, pieprasot atmaksāt visus aizkavētos valsts aizdevumus. Kā jau Nikola bija paredzējusi, tas izraisīja valsts ekonomikas krīzi, ku ras sekas bija politiski nemieri un valdības maiņa. Jaunā partija pieprasīja Peru ģenerālkonsula Mariāno Rubio at kāpšanos. Pēc dažiem mēnešiem Nikola ar gandarījumu izlasīja ziņu, ka Rubio pasludinājis personisko bankrotu. Turklāt viņš bija iesaistīts vairākās sarežģītās prāvās: viņam vaja dzēja tiesāties ar Peru investoriem, kas finansējuši vienu no viņa daudzajiem riskantajiem pasākumiem neveiksmīgu izklaides parku. Rubio bija svēti apgalvojis, ka tas kļūšot par "Latīņamerikas Disnejlendu", taču viņam bija izdevies piesaistīt vienīgi panorāmas ratu un Taco Bell uzkostuvi.

Notikums, ko lielie avīžu virsraksti nosauca par Maka ronu slaktiņu, bija ieguvis starptautisku nozīmi. Līdzko As pinella Vašingtone atveseļojās no Kurta Silkes šāviena, kas bija ievainojis plaušas, viņa sniedza vairākus ziņojumus masu informācijas līdzekļiem. Gaidīdama tiesas prāvu, viņa sevi attēloja par upuri, kas pielīdzināms Žannai d'Arkai.

Aspinella iesūdzēja FIB par slepkavības mēģinājumu, apme lošanu, vardarbību un pilsonisko tiesību pārkāpšanu. Viņa iesūdzēja ari Ņujorkas policijas nodaļu, pieprasot izmaksāt ieturēto algas starpību par periodu, kamēr viņa uz laiku atstādināta no amata.

Par spīti Aspinellas protestiem, zvērinātajiem pirms lē muma pieņemšanas vajadzēja apspriesties tikai trīs stun das. Kad viņu pasludināja par vainīgu, Aspinella padzina savus advokātus un iesniedza lūgumrakstu "Kampaņai pret nāvessodu", pieprasīdama aizstāvību. Atkārtoti demon strēdama savu vēlmi pēc publicitātes, viņa prasīja, lai šo aizstāvību uzņemtos Nikola Aprile. No nāvinieku kameras Aspinella pavēstīja presei: Viņas brālēns mani ierāva šajā lietā, tāpēc lai viņa tagad dabū mani ārā!

Vispirms Nikola atteicās tikties ar Aspinellu, atbildēdama, ka ikviens kārtīgs jurists vairītos no tik acīmredzama in terešu konflikta. Taču pēc tam Aspinella apvainoja Nikolu rasismā, un Nikola, nevēlēdamās bojāt attiecības ar mino ritāšu partneriem, piekrita tikties ar viņu. Tikšanās dienā Nikolai vajadzēja gaidīt divdesmit minū tes, kamēr Aspinella pieņēma suminājumus no nelielas cie nījamu ārzemju amatpersonu grupas. Tie sveica Aspinellu kā drosmīgu cīnītāju pret Amerikas barbariskajiem sodu likumiem. Beidzot Aspinella deva Nikolai zīmi pienākt pie stikla lodziņa. Tagad viņa zaļo acs plāksteri bija nomainījusi pret dzeltenu, uz kura lepojās vārds "BRĪVĪBA".

Nikola sāka klāstīt visus iemeslus, kāpēc nevēlas uzņem ties šo lietu, un nobeidza ar to, ka ir pārstāvējusi Astorri viņa liecībā pret Aspinellu. Aspinella uzmanīgi klausījās, virpinādama jaunās dredu šķipsnas. Es jūs saprotu, viņa teica, bet jūs daudz ko nezināt! Astorrem bija taisnība: es esmu vainīga noziegu mos, par ko mani apsūdz, un savu turpmāko dzīvi es pa vadīšu, tos nožēlodama. Bet, lūdzu, palīdziet man nodzīvot tik ilgi, lai es varētu mēģināt izpirkt notikušo!

Pirmajā brīdī Nikola sprieda, ka tā ir kārtējā Aspinellas viltība, lai izraisītu līdzcietību, tomēr ieslodzītās balsī jau tās kaut kas tāds, kas Nikolu aizkustināja. Viņa joprojām cieši ticēja, ka nevienam cilvēkam nav tiesību lemt nāvei citu cilvēku. Viņa joprojām ticēja, ka cilvēks spēj laboties. Viņai šķita, ka Aspinella ir pelnījusi aizstāvību tāpat kā jebkurš cits nāvinieku kameras iemītnieks. Nikolai vienkārši gribējās, kaut šo konkrēto lietu nevajadzētu uzņemties vi ņai.

Nikola saprata: pirms galīgā lēmuma pieņemšanas viņai jātiekas ar vēl vienu cilvēku.

Pēc bērēm, kurās Silke bija apglabāts kā varonis, Žoržeta bija lūgusi tikšanos ar FIB direktoru. Biroja eskorts sagaidīja viņu lidostā un aizveda uz galveno pārvaldi.

Kad Žoržeta iegāja direktora kabinetā, viņš to sasvei cinādamies apskāva un apsolīja, ka Birojs darīšot visu ne pieciešamo, lai palīdzētu viņai un meitai pārciest lielo zau dējumu.

Paldies! Žoržeta teica. Bet ne tāpēc es atnācu šurp.

Man jāzina, kāpēc mans vīrs gāja bojā.

Direktors pirms atbildes labu bridi klusēja. Viņš zināja, ka Silkes sieva ir dzirdējusi baumas. Un šīs baumas varēja apdraudēt Biroja tēlu. Vajadzēja viņu pārliecināt. Beidzot direktors teica:

Es jūtos neveikli jau par to vien, ka mums vispār va jadzēja uzsākt izmeklēšanu. Jūsu vīrs bija ideāls FIB dar binieka paraugs. Viņš strādāja ar pilnu atdevi un ievēroja ikvienu likumu līdz pēdējam sīkumam. Es zinu, ka viņš nekad nebūtu darījis neko tādu, kas kompromitētu Biroju vai viņa ģimeni.

Kāpēc tad viņš gāja uz noliktavu viens? Žoržete jau tāja. Un kādas bija viņa attiecības ar Portellu?

Direktors turpināja, izceldams vajadzīgās nianses, kā pirms tikšanās bija to izmēģinājis sarunā ar personālu.

-Jūsu vīrs bija izcils izmeklētājs. Viņš bija iemantojis pie tiekamu cieņu, lai drīkstētu darboties patstāvīgi. Mēs ne ticam, ka viņš jebkad tika pieņēmis kukuli vai pārkāpis ro bežu attiecībās ar Portellu vai jebkuru citu. Viņa darbi runā paši par sevi. Jūsu vīrs bija cilvēks, kas sagrāva mafiju.

Iziedama no kabineta, Žoržeta saprata, ka netic direkto ram. Viņa zināja lai rastu mieru, jātic tai patiesībai, ko viņa jūt savā sirdī: ka viņas vīrs, par spīti pārliecīgajai dedzībai, bijis krietnākais cilvēks, kādu viņa jebkad pazinusi.

Pēc vīra slepkavības Žoržeta Silke turpināja brīvprātīgo darbu "Kampaņas pret nāvessodu" Ņujorkas nodaļā, taču Nikola nebija tikusies ar viņu kopš toreizējās liktenīgās sarunas. Daudzo bankas pienākumu dēļ Nikola bija paziņo jusi, ka ir pārāk aizņemta, lai strādātu Kampaņai. Taču pa tiesība bija tāda, ka viņa nespēja skatīties acīs Žoržetai. Tomēr, kad Nikola ienāca pa durvīm, Žoržeta apsveica viņu ar sirsnīgu apskāvienu. Man tevis pietrūka! viņa teica.

Man žēl, ka neesmu devusi ziņu, Nikola atbildēja.

Mēģināju rakstīt tev līdzjūtības vēstuli, bet nevarēju at rast vārdus.

Žoržeta pamāja ar galvu. Es saprotu, viņa teica.

Nē, Nikola turpināja, juzdama, ka aizžņaudzas kakls, tu nesaproti! Es daļēji esmu vainīga pie tā, kas notika ar tavu vīru! Ja es todien nebūtu ar tevi runājusi…

Tas tik un tā būtu noticis, Žoržeta viņu pārtrauca. Ja ne tavs brālēns, tas būtu kāds cits. Kaut kam tādam agri vai vēlu bija jānotiek. Kurts to zināja, un es ari. Tikai īsu brīdi vilcinājusies, Žoržeta piebilda: Tagad pats galvenais ir tas, lai mēs atcerētos viņa krietnumu. Tāpēc nerunāsim vairs par pagātni! Skaidrs, ka mums visiem ir ko nožēlot. Nikola vēlējās, kaut tas tiešām būtu tik vienkārši. Viņa dziļi ievilka elpu. Tas vēl nav viss. Aspinella Vašingtone grib, lai es uzņemtos viņas aizstāvību.

Kaut gan Žoržeta centās to noslēpt, Nikola redzēja, ka viņa saraujas, izdzirdot Aspinellas vārdu. Žoržeta nebija reliģioza sieviete, taču šajā brīdī jutās pārliecināta, ka Dievs pārbauda viņas pārliecības spēku. Nu labi! viņa sacīja, iekozdama lūpā.

Labi? Nikola pārsteigta atkārtoja. Viņa bija cerējusi, ka Žoržeta iebildīs, aizliegs, un tad viņai radīsies iespēja at raidīt Aspinellu aiz lojalitātes pret draudzeni. Nikola domās dzirdēja tēva balsi: "Tāda lojalitāte ir goda jautājums."

Jā, Žoržeta atbildēja, aizvērdama acis. Tev viņa ir jāaizstāv.

Nikola jutās patiesi pārsteigta. Man tas nav jādara!

Ikviens to saprastu!

Tā būtu liekulība, Žoržeta teica. Vai nu dzīvība ir svēta, vai ari nav. Mēs nedrīkstam mainīt savu pārliecību tāpēc, ka tā dara mums sāpes.

Žoržeta apklusa un pastiepa Nikolai roku, lai atvadītos.

Šoreiz apskāviena nebija.

Visu dienu domās atkārtojusi šo sarunu, Nikola beidzot piezvanīja Aspinellai un negribīgi piekrita aizstāvēt viņas intereses. Pēc stundas Nikolai vajadzēja izlidot uz Sicīliju.

Nākamajā nedēļā Žoržeta aizsūtīja ziņu "Kampaņas pret nāvessodu" koordinatoram. Viņa rakstīja, ka kopā ar meitu dodoties uz citu pilsētu, lai sāktu jaunu dzīvi, un visiem atstāja laba vēlējumus. Jauno adresi viņa neminēja.

Astorre bija turējis donam Aprilem doto solījumu nosar gāt bankas un nodrošināt viņa ģimenes labklājību. Tagad viņš jutās iekšēji brīvs no jebkādām saistībām.

Nedēļu pēc tam, kad Astorre bija atzīts par pilnīgi nevai nīgu noliktavas slepkavībās, viņš savā noliktavas kabinetā tikās ar donu Krāksi un Oktāviju Bjanko un pavēstīja, ka vēlas atgriezties Sicīlijā. Astorre paskaidroja, ka ilgojoties pēc šīs zemes un ka tā daudzus gadus dzīvojusi viņa sap ņos. Viņš glabāja daudz laimīgu bērnības atmiņu par dzīvi Villa Grazia , dona Apriles lauku patvērumā, un vienmēr bija cerējis tur atgriezties. Dzīve, viņaprāt, tur bija vienkāršāka, taču daudzējādā ziņā bagātāka.

Un tad Bjanko paziņoja: Tev nav jāatgriežas Villa Grazia. Tev Sicīlijā pieder plašs zemes īpašums. Viss Kastellammāre del Golfo ciemats.

Astorre pārsteigumā apmulsa. Kā tas iespējams?

Benito Krāksi pastāstīja viņam par dienu, kad izcilais mafijas vadonis dons Zeno mirstot bija atsaucis pie nāves gultas trīs savus draugus. Tu esi tas zēns, kurā viņš ielika savu sirdi un dvēseli, Krāksi teica. Un tagad tu esi viņa vienīgais mantinieks. Tavs īstais tēvs tev ir novēlējis šo cie matu mantojumā. Tās ir tavas likumīgās tiesības. Pēc tam kad dons Aprile aizveda tevi uz Ameriku, dons Zeno atstāja visiem atbildīgajiem ciemata cilvēkiem norādījumus, kas būs spēkā no brīža, kad tu pats ieradīsies pieprasīt savas tiesības. Pēc tava tēva nāves mēs atbilstoši viņa gribai no drošinājām ciematam aizsardzību. Kad lauksaimniekus pie meklēja neraža, mēs piedāvājām tiem iespējas pirkt augļu koku stādus un graudus, vārdu sakot, sniedzām palīdzīgu roku.

Kāpēc jūs man agrāk neko nesacījāt? Astorre jautāja.

Dons Aprile lika mums zvērēt, ka cietīsim klusu,Bjanko atbildēja. Tēvam rūpēja tava drošība, un donsAprile vēlējās, lai tu būtu viņa ģimenes loceklis. Tu viņambiji vajadzīgs ari tāpēc, lai pasargātu viņa bērnus. Patiesībātev bija divi tēvi. Tā ir liela likteņa svētība.

Astorre ieradās Sicīlijā brīnišķi saulainā dienā. Lidostā viņu sagaidīja divi Mikeles Graciellas miesassargi, kas pa vadīja viņu līdz tumši zilam mersedesam. Braucot cauri Palermo, Astorre apbrīnoja pilsētas skais tumu: dažas celtnes ar marmora kolonnām un krāšņā » m mītiskām figūrām bija līdzīgas grieķu tempļiem, citas atgā dināja spāņu katedrāles, kuru pelēkajā akmenī dziļi iegrebti svēto un eņģeļu tēli. Brauciens lejup uz Kastellammāri del

Golfo pa akmeņaino vienjoslas ceļu prasīja vairāk nekā di vas stundas. Tāpat kā citas reizes, Astorri visvairāk pārstei dza Sicīlijas lauku ainavu skaistums un elpu aizraujošais skats uz Vidusjūru.

Ciemats, kas atradās dziļā ielejā, kalnu ieskauts no vi sām pusēm, atgādināja labirintu no bruģētām ieliņām, kam abās pusēs rindojās nelielas divstāvu mājas ar ģipša ap metumu. Astorre pamanīja vairākus cilvēkus raugāmies pa logu aizvirtņu spraugu: logi bija aizdarīti pusdienlaika svel mainās saules dēl.

Astorri apsveica ciemata mērs maza auguma zemnie ciski ģērbies vīrietis, kas nosauca sevi par Leo Dimarko un godbijīgi paklanījās. II Padrone! viņš teica. Esiet sveicināti! Astorre, neveikli juzdamies, pasmaidīja un sicīliešu va lodā jautāja: Vai jūs, lūdzu, varētu izvadāt mani pa cie matu?

Viņi pagāja garām vairākiem veciem vīriem, kas, sēdē dami uz koka soliņiem, spēlēja kārtis. Laukuma tālākajā malā slējās krāšņa katoļu baznīca. Un šī ēka Svētā Sebas tiana baznīca bija pirmā, kur vecais vīrs ieveda Astorri, gluži kā zinādams, ka viņš nav formāli lūdzies kopš dona Apriles nāves. Astorre nometās ceļos, nolieca galvu, un cie mata mācītājs Del Vekio tēvs deva viņam savu svētību. Pēc tam mērs aizveda Astorri uz nelielo māju, kurā vi ņam bija paredzēts apmesties. Ceļā Astorre pamanīja vai rākus carabinieri Itālijas nacionālās policijas vīrus, kas stāvēja, atslējušies pret namu sienām, un turēja gatavībā šautenes. Līdzko kļūst tumšs, drošāk ir uzturēties cie matā, mērs paskaidroja. Bet dienas laikā nav jābaidās staigāt pa laukiem to krāšņums ir neaprakstāms!

Nākamajās dienās Astorre devās garās pastaigās pa lauku apvidiem, kuros vēdīja spirgta smarža no citronu un apelsīnu dārziem. Viņš vēlējās iepazīties ar vietējiem iedzīvotājiem un papētīt senlaicīgos akmens namus, kas būvēti līdzīgi romiešu villām. Astorre gribēja atrast tādu namu, kas varētu kļūt par viņa mājām.

Trešajā dienā Astorre skaidri zināja, ka šeit būs laimīgs.

Allaž piesardzīgie un nopietnie ciemata iedzīvotāji viņu uz ielas sveicināja, un, kad viņš sēdēja laukuma kafejnīcā, veci vīri un bērni atļāvās izmest pa draudzīgai zobgalībai.

Vēl atlika tikai divi darāmie.

Nākamajā rītā Astorre lūdza, lai mērs viņam parāda ceļu uz ciemata kapsētu.

Kādā vajadzībā? Dimarko jautāja.

Gribu apliecināt godu savam tēvam un mātei, Astorre atbildēja.

Dimarko pamāja ar galvu un aši noņēma no kabineta sienas lielu, kaltu dzelzs atslēgu.

Cik labi jūs pazināt manu tēvu? Astorre viņam vai cāja.

Dimarko aši pārmeta krustu. Kurš gan nepazina donu Zeno? Viņš ir tas, kam mēs esam parādā par savu dzīvību.

Viņš izglāba mūsu bērnus, piegādādams no Palermo dār gas zāles. Viņš pasargāja mūsu ciematu no sirotājiem un bandītiem.

Bet kāds viņš bija kā cilvēks? Astorre taujāja tālāk.

Dimarko paraustīja plecus. Maz vairs palicis to, kas viņu pazina tādā nozīmē, un vēl mazāk to, kas gribēs ar jums par to runāt. Viņš ir kļuvis par leģendu. Un kas tādā gadījumā vairs grib pazīt reālo cilvēku?

Es to gribu , Astorre nodomāja.

Viņi nogāja gabalu pa lauku apvidu, tad sāka kāpt stāvā kalnā, un Dimarko pa ceļam vajadzēja vairākkārt apstāties, lai atvilktu elpu. Beidzot Astorre ieraudzīja kapsētu. Taču tajā nebija kapakmeņu, bet stiepās nelielu akmens namiņu rindas. Mauzoleji, ko apjoza augsta čuguna sēta ar slēgtiem vārtiem. Izkārtne virs tiem vēstīja: "AIZ ŠIEM VĀRTIEM VISI IR NEVAINĪGI".

Mērs atslēdza vārtus un aizveda Astorri pie tēva pelēkā marmora mauzoleja, uz kura bija rakstīts: "VINČENCO ZENO KRIETNS UN DEVĪGS CILVĒKS". Astorre iegāja celtnē un virs altāra apskatīja tēva portretu. Šī bija pirmā reize,

kad viņš redzēja sava tēva ģīmetni, un viņu pārsteidza tas, cik šis cilvēks izskatās pazīstams. Tad Dimarko aizveda Astorri līdz citai nelielai celtnei da žas rindas attālāk. Šis mauzolejs bija no balta marmora, un vienīgo atšķirīgo niansi ienesa bāli zilais Jaunavas Marijas tērps gravējumā virs ieejas velves. Astorre iegāja iekšā un aplūkoja portretu. Meitenei nevarēja būt vairāk par divdes mit diviem gadiem, bet, redzot viņas lielās, zaļās acis un starojošo smaidu, Astorri pārņēma siltuma vilnis.

Izgājis ārā, viņš teica Dimarko: Zēns būdams, es sapnī bieži redzēju viņai līdzīgu sievieti, bet man šķita, ka tā ir eņģelis.

Dimarko pamāja ar galvu. Jūsu māte bija skaista mei tene. Atceros viņu no baznīcas laikiem. Un jums ir taisnība. Viņa dziedāja kā eņģelis.

Astorre neapseglotā zirgā jāja pa laukiem, apstādamies tikai uz bridi, lai uzkostu svaigo kazas sieru un kraukšķīgo maizi, ko viņam līdzi bija iesaiņojusi kāda no ciemata sie vietēm.

Beidzot viņš sasniedza Korleones pilsētiņu. Tikšanos ar Miķeli Graciellu ilgāk atlikt vairs nevarēja. Viņš bija parādā šim cilvēkam vismaz vienu pieklājības apliecinājumu. Pēc laukos pavadītajām dienām Astorre bija iededzis brūns, un Graciella saņēma viņu ar atplestām rokām un īstu lāča skāvienu. Sicīlijas saule tev nākusi par labu! viņš teica.

Astorre ielika balsī atbilstošo pieklājības devu: Paldies tev par visu! It īpaši par tavu atbalstu.

Graciella kopā ar viņu devās uz savas villas pusi. Un kas tevi atvedis uz Korleoni? Manuprāt, tu zini, kāpēc es esmu šeit, Astorre at bildēja.

Graciella pasmaidīja. Tāds varens vīrs kā tu? Nu, pro tams! Es tūdaļ pat tevi aizvedīšu pie viņas. Uz tavu Roziju ir prieks noskatīties! Un viņa sagādā prieku katram, kam iznāk ar viņu tikties.

Zinādams Rozijas seksuālo apetīti, Astorre bridi prātoja, vai Graciellas vārdos slēpjas kāds īpašs zemteksts. Taču viņš ātri atvairīja šo domu. Graciella pārāk cienīja labas manieres, lai dotu tādus mājienus, un viņa sicīlieša daba nepieļautu nekādas nepiedienīgas norises savu modro acu priekšā.

Rozijas villa atradās tikai dažu minūšu gājiena attālumā. Kad viņi bija nonākuši līdz tai, Graciella iesaucās: Rozij, mīļā, tev atnācis ciemiņš!

Rozijai mugurā bija vienkārša, zila vasaras kleita, dziļi atsegta saulei, un blondie mati sasieti pakausī. Bez kosmē tikas viņa izskatījās jaunāka un nevainīgāka, nekā Astorre viņu atcerējās. Ieraudzījusi Astorri, Rozija pārsteigta apstājās. Taču nā kamajā brīdī ar līksmu saucienu "Astorre!" viņa metās uz priekšu, noskūpstīja viņu un sāka aizrautīgi runāt: Es jau esmu iemācījusies tekoši runāt sicīliešu dialektā! Un esmu apguvusi vairākas slavenas receptes! Vai tev garšo klimpas ar spinātiem?

Astorre aizveda Roziju uz Kastellammāri del Golfo un pa vadīja nākamo nedēļu, izrādīdams viņai ciematu un lauku apkārtni. Katru dienu viņi peldējās, stundām ilgi sarunājās un mīlējās ar omulīgu labsajūtu, kāda rodas tikai ilgāku gadu gaitā.

Astorre uzmanīgi vēroja Roziju, cenzdamies nojaust, vai viņai nekļūst garlaicīgi kopā ar viņu un vai šejienes vien kāršā dzīve nav kļuvusi pārāk nomācoša. Taču Rozija pa tiešām likās apmierināta. Astorre sev jautāja, vai pēc visa kopīgā, kas viņiem aiz muguras, viņš patiešām jebkad vēl varēs Rozijai uzticēties. Un atbildēja sev ar pretjautājumu: vai vispār ir gudri mīlēt sievieti tik ļoti, lai tai uzticētos vienmēr un visur? Viņiem abiem ar Roziju bija savi noslē pumi, kurus viņš negribēja atcerēties un kuros negribēja dalīties. Tomēr Rozija viņu pazina un joprojām mīlēja. Viņi glabās viens otra noslēpumus.

Tikai viens apstāklis Astorrem joprojām darīja raizes.

Rozijas vājība bija nauda un izsmalcinātas dāvanas. Astorre šaubījās, vai viņu jebkad spētu apmierināt tas, ko var pie dāvāt tikai viens vīrietis. Viņam to vajadzēja zināt. Pēdējā dienā, ko viņi kopā pavadīja Korleonē, Astorre un Rozija jāja ar zirgiem pa kalnaino lauku apvidu, līdz sāka krēslot. Pēc tam viņi apstājās pie kāda vīna dārza, plūca vīnogas un lika tās viens otram mutē.

Es nemaz nespēju ticēt, ka esmu šeit bijusi jau tik ilgi! Rozija teica, kad abi bija zālē atlaidušies blakus.

Astorres zaļās acis spēji iemirdzējās. Kā tev šķiet, vai tu varētu palikt vēl mazliet ilgāk? Rozija izskatījās pārsteigta. Kas tev ir padomā?

Astorre nometās uz viena ceļgala un izstiepa roku. Var būt piecdesmit vai sešdesmit gadus, viņš teica ar sir snīgu smaidu. Plaukstā viņam gulēja vienkāršs bronzas gre dzens.

Vai tu mani precēsi? viņš jautāja.

Astorre ieskatījās Rozijai acīs, mēģinādams saskatīt tur kaut niecīgu vilcināšanos, nelielu vilšanos gredzena zemās vērtības dēļ, taču Rozijas reakcija bija acumirklīga. Abām rokām apskāvusi Astorres kaklu, viņa apbēra tā seju ar skūpstiem. Tad abi nokrita zemē un apskāvušies vēlās pa zālainajiem pauguriem.

Pēc mēneša Astorre un Rozija salaulājās vienā no citrus koku birzīm. Ceremoniju vadīja Del Vekio tēvs. Notikumā piedalījās visi abu ciematu iedzīvotāji. Kalnu sedza violetu glicīniju paklājs, un gaisā strāvoja citronu un apelsīnu liegā smarža. Astorre bija ģērbies baltā zemnieku uzvalkā, un Rozijai mugurā bija sārts zīda tērps.

Virs sarkanām oglēm uz iesma čurkstēja cūkas cepetis, un galdā gaidīja silti, nobrieduši tomāti no apkārtnes lau kiem, karsti maizes klaipi un svaigi gatavots siers. Bez galīgām straumēm plūda pašdarīts vīns.

Kad ceremonija bija galā un abi bija pārmijuši zvērestus, Astorre dziedāja jaunajai sievai savas iemīļotās balādes. Dzīres un dejas nemitējās līdz pat saullēktam.

Nākamajā rītā pamodusies, Rozija ieraudzīja Astorri ga tavojam zirgus izjādei. Vai jāsi kopā ar mani? viņš jau tāja.

Viņi klejoja visu dienu, līdz Astorre atrada meklēto. Tā bija Villa Grazia. Šī ir mana tēvoča slepenā paradīze. Te es pavadīju savas bērnības laimīgākās dienas.

Astorre devās uz dārzu aiz mājas, un Rozija viņam se koja. Abi beidzot atrada Astorres olīvkoku to, kas bija izaudzis no zēna gados iestādītā kauliņa. Tagad koks bija Astorres augumā, ar itin spēcīgu stumbru. Astorre izņēma no kabatas asu nazi un, satvēris vienu no zariem, nogrieza to no koka.

Šo mēs iestādīsim savā dārzā. Kad mums būs bērns, lai arī viņam būtu laimīgas atmiņas!

Pēc gada Astorre un Rozija svinēja sava dēla Raimondes Zeno piedzimšanu. Un, kad pienāca laiks zēnu kristīt, viņi uzaicināja Astorres tuviniekus piedalīties ceremonijā Svētā Sebastiana baznīcā.

Kad Del Vekio tēvs bija paveicis savu pienākumu, Valerijs, vecākais no Apriles bērniem, pacēla vīna glāzi un uzsauca tostu: Par to, lai jūs visi dzīvotu pārticībā un priekā! Un lai jūsu dēls uzaugtu ar Sicīlijas kvēli un Amerikas roman tiku sirdī! Markantonio pacēla glāzi un piebilda: Un, ja viņš jeb kad gribēs parādīties televīzijā, tad jūs zināt, kam jāpie zvana!

Tagad, kad Apriles bankas bija kļuvušas ļoti ienesīgas, Markantonio ar divdesmit miljonu dolāru kredītlīniju bija izveidojis neatkarīgu televīzijas filmu studiju. Viņi kopā ar Valeriju strādāja pie projekta, kam pamatā bija FIB doku menti par viņu tēvu. Nikolai tāda doma šķita atbaidoša, taču visi bija vienisprātis, ka dons būtu atzinīgi vērtējis ieceri saņemt lielas naudas summas par viņa noziegumu leģendas dramatizējumu.

Domājamo noziegumu, Nikola piebilda.

Astorre nesaprata, kāpēc tas kādu joprojām interesē. Veco laiku mafija bija mirusi. Lielie doni sasnieguši savus mērķus un eleganti ieplūduši godājamā sabiedrībā, kā allaž mēdz darīt veiksmīgākie likumpārkāpēji. Nedaudzie atlikušie pre tendenti, kas tīkoja pēc šī goda, bija aprobežotu, otršķirīgu noziedznieku un nevarīgu bandītu skumdinošs sajaukums. Kāpēc lai pūlētos nodarboties ar reketu, ja daudz vieglāk ir nozagt miljonus, nodibinot savu firmu un pārdodot akcijas plašai publikai?

Hei, Astorre, kā tu domā: vai tu varētu būt mūsu filmas īpašais konsultants? Markantonio jautāja. Mēs gribam justies droši, ka tā izdosies pēc iespējas patiesa.

Protams! Astorre smaidīdams atbildēja. Es aizsūtīšu pie tevis savu aģentu.

Vēlāk naktī, kad viņi gulēja gultā blakus, Rozija pagrie zās pret Astorri. Kā tev šķiet, vai tu kādreiz gribēsi at griezties?

Kur? Astorre atjautāja. Ņujorkā? Amerikā?

Tu jau zini, Rozija vilcinādamās atbildēja. Savā vecajā dzīvē.

Es esmu piederīgs šai vietai kopā ar tevi.

Tas ir labi, Rozija teica. Bet kā būs ar mazo? Vai viņam nevajadzētu dot izdevību iepazīt to, ko var piedāvāt Amerika?

Astorre domās redzēja mazo Raimondi skraidām pa Sicī lijas kalniem, ēdam no mucām olīvas, klausāmies stāstus par izcilajiem doņiem un veco laiku Sicīliju. Jau tagad viņš ar nepacietību gaidīja laiku, kad varēs stāstīt dēlam senās leģendas. Un tomēr viņš saprata, ka ar šiem mītiem ne pietiks.

Kādu dienu viņa dēls dosies uz Ameriku uz atriebības, žēlsirdības un neierobežotu iespēju zemi.

PATEICĪBAS

Sevišķu pateicību vēlos izteikt šiem cilvēkiem:

Carol Gino;

Candida Donadio, Neil Olson maniem literārajiem aģen tiem;

Bert Fields, Arthur Altman maniem advokātiem;

Jonathan Karp manam Random House redaktoram; maniem bērniem un mazbērniem.

Content

Pjuzo Mario Omerta

PROLOGS

1. NODALA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10 . NODAĻA

11 . NODAĻA

12 . NODAĻA

13 . NODAĻA

EPILOGS