Pjuzo Mario

Pēdējais Dons

Mario Pjuzo

Pēdējais Dons

PROLOGS KVOGA 1965

PALMU SVĒTDIENĀ^1, gadu pēc lielā kara pret Santadio, Dons Domeniko Klerikucio svinēja divu savu asiņu bērnu kristības un pieņēma savas dzīves vissvarīgāko lēmumu. Viņš saaicināja visdižākos Ģimeņu vadoņus Amerikā, kā ari Alfrēdu Grounveltu, viesnīcas “Ksanadu” īpašnieku Vegasā, un Deividu Redfelovu, kurš bija uzcēlis milzīgu narkotiku impēriju Amerikas Savienotajās Valstīs. Visi zināmā mērā bija viņa partneri.

Tagad Amerikā visvarenākās mafijas Ģimenes galva Dons Klerikucio plānoja ārēji atteikties no šīs varas. Bija pienācis laiks rīkoties citādi; adm redzama vara bija pārāk bīstama. Taču atteikšanās no varas pati par sevi bija bīstama. Viņam tas jāpaveic ar visizmanīgāko labsirdību un personisko labvēlību. Un viņam tas bija jāizdara pēc sava prāta.

Klerikucio Kvogas īpašumā ietilpa zemes gabals divdesmit akru platībā, ko apjoza desmit pēdu augsts, ar dzeloņstiepli un elektroniskajiem sensoriem bruņots sarkanu ķieģeļu mūris. Bez lielās savrupmājas tur atradās mājas viņa trim dēliem, kā ari divdesmit mazi namiņi uzticamiem Ģimenes vasaļiem.

Pirms viesu ierašanās Dons ar dēliem sēdēja ap balto kaltas dzelzs galdu aizrežģotajā dārzā aiz savrupmājas. Vecākais dēls

Džordžo bija garš, ar mazām, pretīgām ūsām un angļu džentlmeņa izstīdzējušo stāvu, ko greznoja pēc pasūtījuma šūtas drēbes. Viņš bija divdesmit septiņus gadus vecs, drūms, ar cietsirdīgu asprātību un noslēgtu seju. Dons pavēstīja Džordžo, ka viņš, Džordžo, pieteiksies Vortonas biznesa skolā. Tur viņš apgūs sarežģītos paņēmienus, kā nozagt naudu, ievērojot likumību.

Džordžo neiztaujāja tēvu; tas bija karaļa edikts, nevis aicinājums uz diskusiju. Viņš paklausīgi pamāja.

Nākamo Dons uzrunāja māsasdēlu Džozefu "Pipi" De Lenu. Dons mīlēja Pipi kā paša dēlu, jo, ja neskaita asinsradniecību -Pipi bija mirušās māsas dēls —, Pipi bija dižais ģenerālis, kurš uzvarējis nevaldāmo Santadio.

-    Tu dosies uz pastāvīgu dzīvi Vegasā, - Dons sacīja. - Tu uzraudzīsi mūsu īpašuma daļu viesnīcā “Ksanadu". Tagad, kad mūsu Ģimene atkāpjas no darbības, šeit nebūs daudz darāmā. Tomēr tu joprojām būsi Ģimenes Veseris.

Dons saprata, ka, nosaucot lēmuma iemeslus, nedara Pipi laimīgu.

-    Tava sieva Nelīna nevar dzīvot Ģimenes atmosfērā Bronksas anklāvā. Viņa ir pārāk atšķiriga. Ģimene nevar pieņemt viņu. Tev jāveido sava dzīve projām no mums.

Tas viss bija taisnība, tomēr Donam bija vēl viens iemesls. Pipi bija Klerikucio Ģimenes dižais varonis ģenerālis, un, ja viņš ari turpmāk būs Bronksas anklāva “mērs”, Pipi kļūs pārāk varens pret Dona dēliem, kad viņa paša vairs nebūs starp dzīvajiem.

-    Tu būsi mans Bruglione Rietumos, - viņš teica Pipi. - Tu kļūsi bagāts. Tomēr jāpaveic svarīgs darbs.

Viņš pasniedza Pipi dāvinājuma aktu par namu Lasvegasā. Tad Dons pievērsās jaunākajam dēlam Vinsentam, divdesmit piecus gadus vecam vīrietim. Viņš bija visīsākais no bērniem, toties veidots kā akmens durvis. Viņš bija skops vārdos, un viņam bija mīksta sirds. Viņš jau no bērnības bija iemācījies gatavot visus klasiskos itāļu zemnieku ēdienus, un tieši viņš rūgti raudāja par to, ka māte mirusi jauna.

Dons uzsmaidīja Vinsentam.

-    Esmu gandrīz izlēmis tavu likteni, - viņš sacīja, - un nolikšu tevi uz īstā ceļa. Tu atvērsi vissmalkāko restorānu Ņujorkā. Izdevumus netaupi. Gribu, lai tu parādītu frančiem, kas ir īsts ēdiens.

Pipi ar pārējiem dēliem iesmējās, pat Vinsents pasmaidīja.

-    Tu uz gadu brauksi uz vislabāko pavāru skolu Eiropā.

Vinsents, kaut iepriecināts, norūca: — Ko viņi var man iemācīt?

Dons apveltīja dēlu ar bargu skatienu.

-    Tavas kūkas un maizītes varētu būt labākas, - viņš atzīmēja. - Tomēr galvenais nolūks ir iemācīties šāda uzņēmuma finansiālo vadīšanu. Kas zina, kādudien tev varbūt piederēs vesela restorānu ķēde. Džordžo tev dos naudu.

Pēdīgi Dons pievērsās Peti. Tas bija otrais un visjautrākais no Dona dēliem. Peti bija pieklājīgs, divdesmit sešos gados vēl tīrais zēns, taču Dons zināja, ka viņā mita Sicīlijas Klerikucio atavisms.

-    Peti, - Dons pavēstīja, - tagad, kad Pipi būs Rietumos, tu būsi Bronksas anklāva Mērs. Tu apgādāsi Ģimeni ar kareivjiem. Tomēr esmu tev nopircis arī celtniecības kompāniju, turklāt lielu. Tu remontēsi Ņujorkas debesskrāpjus, tu būvēsi valsts policijas kazarmas, tu bruģēsi pilsētas ielas. Šis bizness ir drošs, taču es gaidu, ka tu to izveidosi par varenu kompāniju. Taviem karotājiem būs likumīga nodarbošanās, un tu nopelnīsi daudz naudas. Vispirms tu kalposi par mācekli kompānijas pašreizējam īpašniekam. Bet atceries, tavs vispirmais pienākums ir apgādāt un vadīt Ģimenes karotājus.

Dons pievērsās Džordžo.

-    Džordžo, - Dons viņu uzrunāja, - tu būsi mans pēctecis. Jūs ar Vinniju vairs nepiedalīsieties tajā Ģimenes nepieciešamajā daļā, kas rada briesmas, izņemot gadījumus, kad bez tā nevar iztikt. Mums jāraugās uz priekšu. Tāvi bērni, mani bērni, mazais Dante un Kročifiksio nedrīkst augt šajā pasaulē. Mēs esam bagāti, mums vairs nav jāriskē ar dzīvību, lai nopelnītu sev dienišķo maizi. Tagad mūsu Ģimene kalpos tikai kā finanšu konsultanti visām pārējām Ģimenēm. Mēs būsim viņu politiskais atbalsts, būsim starpnieki viņu ķīviņos. Bet, lai to izdarītu, mums rokās vajadzīgas kārtis. Mums vajadzīga armija. Mums jāsargā visu nauda, un par to viņi mums Jaus gūt savu tiesu. - Dons brīdi klusēja. - Pēc divdesmit, trīsdesmit gadiem mēs visi pazudīsim likumīgajā pasaulē un baudīsim savu bagātību bez bailēm. Šiem diviem bērniem, kurus mēs šodien kristām, nekad nevajadzēs grēkot un riskēt kā mums.

-    Tad kādē) paturēt Bronksas anklāvu? - Džordžo jautāja.

-    Mēs ceram reiz kļūt par svētajiem, - Dons atteica, - nevis mocekļiem.

Stundu vēlāk Dons Klerikucio stāvēja uz savas mājas balkona un vēroja lejā notiekošās svinības.

Milzīgais zāliens ar piknika galdiem, virs kuriem kā spārni pletās zaļi sauljumi, bija pilns ar divsimt viesiem, daudzi no viņiem bija Bronksas anklāva kareivji. Parasti kristības bija priecīgi pasākumi, taču šajā jautās nomāktība.

Uzvara pār Santadio bija Klerikucio dārgi maksājusi. Dons bija zaudējis savu vismīļāko dēlu Silvio. Viņa meita Roza Marija zaudējusi vīru.

Tagad viņš vēroja, kā ļaužu bari drūzmējas ap vairākiem gariem galdiem, uz kuriem sakrauti kristāla trauki ar tumšsarkanu vīnu, koši baltas bļodas ar zupām, visādiem makaronu ēdieniem, lēzeni šķīvji ar daždažādām gaļas un siera šķēlēm un visādu lielumu un formu svaigu, kraukšķīgu maizi. Viņš ļāvās veldzēties klusajā mūzikā, ko fonā spēlēja mazs orķestritis.

Piknika galdu lokam taisni pa vidu Dons redzēja abus bērnu ratiņus ar zilajām sedziņām. Abi mazuļi gan bija dūšīgi - pat nesarāvās, kad viņus slacīja svētais ūdens. Bērniem līdzās bija abas mātes - Roza Marija un Nelīna De Lena, Pipi sieva. Viņš redzēja zīdaiņu sejas, dzīves neiezīmētas, Dantes Klerikucio un Kročifiksio De Lēnas sejiņas. Viņa pienākums bija gādāt, lai šiem abiem bērniem nekad nevajadzētu ciest, pelnot iztiku. Ja izdosies, viņi iekļūs pasaules īstajā sabiedrībā. Savādi, Dons nodomāja, ka neviens no pūļa neapliecina cieņu bērniem.

Dons redzēja, kā Vinsents, parasti drūms, kā granītā cirstu seju, cienā vairākus mazus bērnus ar karstiem cīsiņiem no mazajiem ratiņiem, ko bija uzbūvējis svinībām. Tie atgādināja karsto cīsiņu ratiņus Ņujorkas ielās, ja nu vienīgi šie bija lielāki, ar košāku saulsargu, un Vinsents pasniedza labāku ēdienu. Viņš bija aizsējis tīru, baltu priekšautu un gatavoja savus karstos cīsiņus ar skābētiem kāpostiem un sinepēm, ar sarkanajiem sīpoliem un aso mērci. Visiem mazajiem bērniem par karsto cīsiņu bija jādod buča Vinsentam uz vaiga. Vinsents bija vismīkstsirdīgākais no Dona dēliem, par spīti raupjajai ārienei.

Bočas laukumā Dons redzēja Peti spēlējam ar Pipi De Lenu, Virdžīnio Balaco un Alfrēdu Grounveltu. Peti bija parupjš jokotājs, un Dons to neatzina; viņam tā aizvien šķita bīstama nodarbe. Pat tagad Peti izjauca spēli ar saviem jociņiem, kad viena no bočas bumbām pēc viņa pirmā sitiena sašķīda gabalos.

Virdžīnio Balaco bija Dona priekšstrādnieks, administrators Klerikucio ģimenē. Viņš bija straujš vīrs un izlikās, it kā dzītos pakaļ Peti, kurš savukārt izlikās mūkam. Donam šī aina likās ironiska. Viņš zināja, ka dēls Peti ir dzimis algots slepkava, un arī to, ka rotaļīgajam Balaco tāpat ar pilnām tiesībām ir sava slava.

Tomēr neviens no viņiem nevarēja mēroties ar Pipi.

Dons redzēja, kā sievietes pūlī met acis uz Pipi, vienīgi abas mātes ne - Roza Marija un Nelīna. Viņš nudien bija izskatīgs vīrietis. Ar tikpat garu augumu kā Donam, raupju, spēcīgu ķermeni, brutāli skaistu seju. Viņu ievēroja ari daudzi vīrieši, daži no tiem bija Bronksas anklāva karotāji. Ievēroja viņa kundzisko izskatu, viņa vingro augumu kustībā, zinādami viņa leģendu, pazīdami viņu kā Veseri, vislabāko no Lietpratējiem.

Deivids Redfelovs, sārtvaidzis jauneklis, visietekmīgākais narkotiku tirgotājs Amerikā, knaibīja vaidziņus abiem ratiņos gulošajiem zīdaiņiem. Visbeidzot Alfrēds Grounvelts, vēl arvien ģērbies žaketē un ar kaklasaiti, acīmredzami jutās neveikli, ievērodams svešās spēles noteikumus. Grounvelts bija tādā pašā vecumā kā Dons - pie sešdesmit.

Šodien Dons Klerikucio mainīs viņu visu dzīves, viņš cerēja uz labāko.

Džordžo iznāca uz balkona aicināt Donu uz šīsdienas galveno sanāksmi. Desmit mafijas vadoņi pulcējās uz apspriedi nama darbistabā. Džordžo jau bija īsi izteicis viņiem Dona Klerikucio priekšlikumu. Kristības kalpoja par lielisku aizsegu sanāksmei.

tomēr viņiem nebija īstu sabiedrisku saišu ar Klerikucio, un viņi gribēja darboties neatkarīgi, cik drīz vien iespējams.

Klerikucio darbistaba bija beziogu telpa ar smagām mēbelēm un alkoholisko dzērienu bāru. Visi desmit vīri izskatījās drūmi, sēzdamies ap lielo tumša marmora apspriežu galdu. Viņi pēc kārtas sveica Donu Klerikucio un gaidīja, kas tam sakāms.

Dons Klerikucio paaicināja dēlus Vinsentu un Peti, administratoru Balaco un Pipi De Lenu piedalīties sanāksmē. Kad viņi ieradās, Džordžo, salts un sardonisks, teica īsu ievadrunu.

Dons Klerikucio aplūkoja vīru sejas savā priekšā, visietekmīgākos cilvēkus nelegālajā sabiedrībā, kura darbojās, lai risinātu ļaužu patieso vajadzību apmierināšanu.

- Mans dēls Džordžo ir īsumā jums pateicis, kā viss norisināsies, - Dons sacīja. - Mans priekšlikums ir šāds. Es atkāpjos no visas līdzdalības biznesā, atskaitot azartspēles. Savu Ņujorkas darbību es nododu vecajam draugam Virdžīnio Balaco. Viņš izveidos savu Ģimeni Un būs neatkarīgs no Klerikucio. Pārējā valsts daļā es nododu jūsu Ģimenēm visu savu līdzdalību arodbiedrībās, transportā, alkohola, tabakas un narkotiku biznesā. Jūs baudīsiet manu pieeju likumam. Pretī es lūdzu, lai jūs man ļautu rīkoties ar nopelnīto. Tas tiks turēts drošībā un būs jums pieejams. Jums nebūs jāraizējas, ka valdība sekos jūsu naudai. Par to es lūdzu tikai piecus procentus komisijas naudas.

Šis bija fantastisks darījums desmit vīriem. Viņi jutās pateicīgi, ka Klerikucio atkāpjas, kad Ģimene tikpat labi varētu doties uz priekšu, lai kontrolētu vai iznīcinātu viņu impērijas.

Vinsents gāja ap galdu un katram ielēja mazliet vīna. Vīri pacēla glāzes un uzdzēra uz Dona atkāpšanos.

Kad mafijas doni bija ceremoniāli atvadījušies, Peti pavadīja Deividu Redfelovu uz darbistabu. Tas apsēdās ādas atzveltnī pretī Donam, un Vinsents pasniedza vīna glāzi. Redfelovs izcēlās pārējo vidū ar garajiem matiem un ar to, ka nēsāja auskaru ar briljantu un pie tīrajiem, izgludinātajiem džinsiem valkāja džinsu auduma jaku. Viņam bija skandināvu asinis. Viņš bija blonds, ar dzidri zilām acīm, allaž jautru sejas izteiksmi un nevērīgu atjautību.

Dons bija pateicīgs Deividam Redfelovam. Tieši viņš pierādīja, ka likumīgās varas iestādes varēja piekukuļot narkotiku dēļ.

-    Deivid, - Dons Klerikucio sadja, - tu aiziesi no narkotiku biznesa. Man tev ir kaut kas labāks.

Redfelovs neiebilda.

-    Kādēļ tagad? - viņš jautāja Donam.

-    Pirmām kārtām, - Dons atteica, - valdība velta pārāk daudz laika un pūļu šim biznesam. Tev būtu jāaizvada visa atlikusī dzīve vienās raizēs. Vēl jo svarīgāk -tas ir kļuvis pārāk bīstami. Mans dēls Peti ar saviem kareivjiem ir kalpojuši tev par miesassargiem. Es to vairs nevaru pieļaut. Kolumbieši ir pārāk mežonīgi, pārāk pārdroši, pārāk varmādgi. Lai viņiem tiek narkotiku bizness. Tu atkāpsies uz Eiropu. Es tur nokārtošu tavu aizsardzību. Varēsi nodarboties ar to, ka nopirksi Itālijā banku un dzīvosi Romā. Mēs tur daudz ko paveiksim.

-    Vareni, - Redfelovs atteica. - Es neprotu runāt itāliski un neko nezinu par banku biznesu.

-    Tu iemādsies gan vienu, gan otru, - Dons Klerikudo atbildēja. - Un Romā tu vadīsi laimīgu dzīvi. Vai ari vari palikt šeit, ja vēlies, bet tad vairs nebaudīsi manu atbalstu, Peti vairs nesargās tavu dzīvību. Izvēlies, kas tev tīk labāk.

-    Kas pārņems manus darījumus? - Redfelovs jautāja. - Vai es saņemšu izpirkumu?

-    Kolumbieši pārņems tavus darījumus, - Dons paskaidroja.

- To nevar aizkavēt, tāda ir vēstures gaita. Bet valdība vērtīs viņu dzīvi nožēlojamu. Tātad jā vai nē?

Redfelovs pārdomāja priekšlikumu un iesmējās.

-    Pasakiet man, kā lai iesāku.

-    Džordžo aizvedīs tevi uz Romu un iepazīstinās ar maniem ļaudīm, - Dons atbildēja. - Un, gadiem ejot, viņš tev dos padomus. — Dons apkampa viņu. - Paldies, ka uzklausīji manu ieteikumu. Eiropā mēs joprojām būsim partneri un tev būs laba dzīve.

Kad Deivids Redfelovs aizgāja, Dons sūtīja Džordžo atvest uz darbistabu Alfrēdu Grounveltu. Kā viesnīcas “Ksanadu” īpašnieku Vegasā Grounveltu bija aizsargājusi tagad mirusī Santadio Ģimene.

- Mister Grounvelt, - Dons viņu uzrunāja, - jūs turpināsiet vadīt viesnīcu manā aizsardzībā. Jums nav jābaidās par sevi vai savu īpašumu. Jūs paturēsit savu piecdesmit vienu procentu. Man piederēs četrdesmit deviņi procenti, kuri iepriekš piederēja Sant-adio, un mani pārstāvēs tā pati juridiskā persona. Vai esat ar mieru?

Grounvelts, par spīti vecumam, bija vīrs ar lielu pašcieņu un iespaidīgu fizisko stāju. Viņš piesardzīgi iebilda: - Ja es palieku, man jāvada viesnīca ar tādām pašām tiesībām. Citādi es savu daļu pārdošu jums.

-    Pārdosiet zelta bedri? — Dons neticīgi pārjautāja. - Nē, nē. Nebaidiet mani. Pirmām kārtām es esmu darījumu cilvēks. Ja Santadio būtu bijuši savaldīgāki, visas tās šausmas nemūžam nebūtu notikušas. Tagad viņu vairs nav. Taču mēs ar jums esam saprātīgi cilvēki. Mani pārstāvji saņems Santadio daļu. Un Džo-zefs De Lena, Pipi, saņems visu viņam pienākošos atlīdzību. Viņš būs mans Bruglione Rietumos ar simttūkstoš dolāru gada algu, kuru izmaksās jūsu viesnīca jebkādā jums pieņemamā veidā. Un, ja jums kāds sagādās nepatikšanas, dariet to zināmu Pipi. Turklāt jūsu biznesā nepatikšanas gadās vienmēr.

Grounvelts, garš, kalsns vīrs, šķita itin mierīgs. - Kādēļ jūs mani tā atbalstāt? Jums ir citas, ienesīgākas izvēles iespējas.

Dons Domeniko nopietni atbildēja: — Tādēļ, ka jūs savā arodā esat ģēnijs. Visi Lasvegasā tā saka. Un, lai pierādītu savu cieņu, es jums dodu kaut ko pretī.

Grounvelts, dzirdot šos vārdus, pasmaidīja. - Jūs man esat devis pietiekami daudz. Manu viesnīcu. Kas vēl varētu būt tik svarīgs?

Dons labvēlīgi uzsmaidīja Grounveltam - lai ari viņš allaž bija nopietns cilvēks, viņam patika pārsteigt cilvēkus ar savu varu.

-    Varat nosaukt nākamo amata kandidātu Nevadas Azartspēļu komisijā, - Dons sacīja. - Tur ir brīva vieta.

Grounvelts vienu no nedaudzajām reizēm mūžā jutās pārsteigts un teiktā iespaidots. Visvairāk viņš jutās pacilāts, redzēdams savai viesnīcai nākotni, par kādu pat sapņojis nebija.

-Ja jūs to spējat izdarīt, - Grounvelts atbildēja, - turpmākajos gados mēs visi būsim ļoti bagāti.

-Tas ir izdarīts, - Dons atteica. - Tagad varat iet un līksmoties.

Grounvelts sacīja: - Došos atpakaļ uz Vegasu. Nedomāju, ka būtu prātīgi ļaut visiem uzzināt, ka esmu šeit viesis.

Dons pamāja. - Peti, gādā, lai kāds aizved misteru Grounveltu uz Ņujorku.

Tagad bez Dona istabā bija palikuši tikai viņa dēli Pipi De Lena un Virdžīnio Balaco. Viņi izskatījās mazliet apstulbuši. Vienīgi Džordžo bijis Dona uzticības persona. Pārējie neko nezināja par tēva plāniem.

Balaco bija jauns Bruglione amatam, tikai dažus gadus vecāks par Pipi. Viņa ziņā bija arodbiediības, apģērbu centra transports un mazliet narkotiku darījumu. Dons Domeniko informēja Balaco, ka no šā brīža viņam jādarbojas neatkarīgi no Klerikucio. Viņam tikai jāmaksā desmit procentu nodeva. Citādi viņam bija pilnīga teikšana pār saviem darījumiem.

Virdžīnio šis dāsnums saviļņoja. Parasti viņš bija līksmi satraukts cilvēks, kas sparīgi pauda pateicības vai sūdzības, taču šobrid viņš bija tā pārņemts ar pateicības jūtām, ka spēja tikai apkampt Donu.

- No tiem desmit procentiem piecus es rezervēšu tev vecumam vai nelaimes gadījumam, - Dons teica Balaco. - Tagad piedod man, bet cilvēki mainās, viņiem ir nepilnīga atmiņa, pateicība par pagātnes augstsirdību izgaist. Ļauj man tev atgādināt: esi precīzs ar atskaitēm. - Viņš uz brīdi apklusa. - Es galu galā neesmu nodokļu inspektors, nevaru tev uzlikt tos briesmīgos procentus un soda naudas.

Balaco saprata. Dona Domeniko sods vienmēr bija ātrs un nekļūdīgs. Nebija pat brīdinājuma. Un sods vienmēr bija nāve. Kā tad vēl beigu beigās varēja tikt galā ar ienaidnieku?

Dons Klerikucio atlaida Balaco, bet, pavadot Pipi uz durvīm, viņš uz mirkli apstājās, pievilka dēlu cieši sev klāt un iečukstēja ausī: - Atceries, mums ar tevi ir noslēpums. Tev šis noslēpums jāglabā mūžīgi. Es tev vispār neesmu devis pavēli.

Zālienā mājas ārpusē Roza Marija Klerikucio gaidīja, kad varēs runāt ar Pipi De Lenu. Viņa bija ļoti jauna un ļoti skaista atraitne, taču melnā krāsa viņai nepiestāvēja. Sēras pēc vīra un

brāļa nomāca dabisko dzīvīgumu, tik nepieciešamu viņas izskatam. Lielās, brūnās acis bija pārāk tumšas, olīvkrāsas āda - pārāk dzeltenīga. Vienīgi nesen kristītais, zilām lentēm rotātais Dante, kas gulēja viņas rokās, piešķīra viņai mazliet krāsainības. Visu Šo dienu viņa savādā kārtā bija turējusies pa gabalu no tēva, Dona Klerikucio un saviem trim brāļiem, Džordžo, Vinsenta un Peti. Bet tagad Roza Marija gaidīja, kad varēs skatīties ads Pipi De Lēnam.

Viņi bija brālēns un māsīca, un, būdama padsmitniece, Roza Marija bija neprātīgi iemīlējusies desmit gadus vecākajā Pipi. Taču Pipi arvien izturējās tēvišķīgi, mulsinoši. Lai gan viņš bija vīrietis, slavens ar vājību uz miesu, viņš bija pārāk piesardzīgs, lai nodotos šai vājībai kopā ar sava Dona meitu.

-    Sveiks, Pipi, — viņa teica. — Apsveicu.

Pipi pasmaidīja ar burvību, kas vērta pievilcīgu viņa brutālo izskatu. Viņš pieliecās noskūpstīt bērna pieri, ar izbrīnu ievērodams, ka mati, kuros vēl turējās vāja vīraka smarža no baznīcas, tik mazam bērnam bija biezi.

-    Dante Klerikudo, skaists vārds, - viņš noteica.

Šis kompliments nebija tik nevainīgs. Roza Marija bija paņēmusi atpakaļ savu pirmslaulību uzvārdu sev un savam bērnam, kuram nebija tēva. Dons ar nevainojamu loģiku bija pierunājis viņu tā rīkoties, tomēr viņa jutās mazliet vainīga.

Šīs vainas apziņas dzīta, Roza Marija atteica: - Kā tu pārliecināji savu sievu protestanti uz katoļu ceremoniju un šādu reliģisku vārdu?

Pipi uzsmaidīja. - Sieva mani mīl un grib darīt man prieku.

Un tā ir taisnība, Roza Marija nodomāja. Pipi sieva mīlēja vīru, tādēļ ka nepazina viņu. Ne tā, kā Roza Marija pazinusi un mīlējusi viņu.

-    Tu nosauci savu dēlu par Kročifiksio, - Roza Marija teica.

- Varēji iepriecināt sievu vismaz ar amerikāņu vārdu.

-    Es bērnu nosaucu tava vectēva vārdā, lai darītu prieku tavam tēvam, - Pipi atteica.

-    Kā jādara mums visiem, - Roza Marija piebilda.

Taču rūgtumu aizēnoja smaids; viņas vaigu kauliem bija tāda forma, ka smaids sejā parādījās dabiski un piešķīra viņai mīļu

izskatu, tādējādi atņemot dzēlīgumu visam, ko viņa sacīja. Tagad viņa brīdi vilcinādamās klusēja.

-    Paldies tev, ka izglābi man dzīvību.

Mirkli pārsteigts, mazliet nobažījies, Pipi vienaldzīgi noraudzījās viņā. Tad klusi atbildēja: - Tev vispār nekādas briesmas nedraudēja, - un aplika roku viņas plecam. - Tid man, - viņš turpināja. - Nedomā par to. Aizmirsti visu. Mums priekšā ir laimīga dzīve. Vienkārši aizmirsti pagātni.

Roza Marija nolieca galvu noskūpstīt mazuli, bet patiesībā paslēpa seju no Pipi.

-    Es visu saprotu, - viņa sadja, zinādama, ka Pipi atstāstīs sarunu viņas tēvam un brāļiem. - Esmu samierinājusies.

Roza Marija gribēja, lai Ģimene zinātu, ka viņa visus joprojām mīl un ir apmierināta, ka viņas bērns uzņemts Ģimenē, nu jau svētīts ar svēto ūdeni un izglābts no mūžīgās elles.

Tajā mirklī Virdžīnio Balaco aizrāva Rozu Mariju un Pipi zāliena vidu. No savrupmājas parādījās Dons Domeniko Klerikudo, un viņam sekoja visi trīs dēli.

Visa Klerikudo Ģimene sastājās puslokā uz fotografēšanos: vīrieši ģērbušies ofidāli, sievietes tērptas kleitās, bērni - atlasā.

Viesu pūlis aplaudēja un bārstīja apsveikumu saudenus, un mirklis sastinga: miera, uzvaras un mīlestības mirklis.

Vēlāk attēls tika palielināts un ierāmēts, un pakārts kabinetā

līdzās Dona dēla Silvio pēdējam portretam - tā paša dēla, kurš bija nogalināts karā pret Santadio.

Atlikušo svinību daļu Dons vēroja no savas guļamistabas balkona.

Roza Marija aizstūma bērna ratiņus garām bočas spēlētājiem, un pa zālienu klāt pienāca Pipi sieva Nelīna, slaida, gara un eleganta, nesdama rokās savu bērnu Kročifiksio. Viņa ielika mazuli ratiņos pie Dantes, un abas sievietes noraudzījās tajos mīlestības pilniem skatieniem.

Dons sajuta prieka uzplūdus par to, ka abi šie mazuļi izaugs bezrūpībā un drošībā un nekad neuzzinās cenu, kas maksāta par viņu laimīgo likteni.

Tad Dons redzēja, ka Peti ieliek ratiņos piena pudelīti, un visi smējās, kad abi mazuļi cīnījās par to. Roza Marija izcēla dēlu Danti no ratiņiem, un Dons atminējās, kāda viņa bijusi tikai pirms dažiem īsiem gadiem. Dons nopūtās. Nav nekā skaistāka par iemīlējušos sievieti, tāpat kā nav nekā sirdi plosošāka, kad viņa kļūst par atraitni, viņš ar nožēlu nodomāja.

Roza Marija bija viņa visvairāk mīlētais bērns, tik starojoša, tik pilna līksmes. Taču Roza Marija bija mainījusies. Brāļa un vīra zaudējums bija pārāk liels trieciens. Tomēr Dons no pieredzes zināja, ka patiesi mīlētāji vienmēr mīlēs atkal un atraitnēm apniks melnās sēru drānas. Un tagad viņai bija mazulis, ko lolot.

Dons atskatījās uz savu mūžu un brīnījās, ka tas radis tik lielisku piepildījumu. Viņš, zināms, tika pieņēmis necilvēcīgus lēmumus, lai sasniegtu varu un bagātību, taču juta mazu nožēlu. Tas viss bijis nepieciešams un izrādījies pareizs. Lai citi vīri vaid par saviem grēkiem, Dons Klerikucio tos pieņēma un paļāvās uz Dievu, kurš, kā viņš zināja, piedos viņam.

Pašlaik Pipi spēlēja boču ar trim kareivjiem no Bronksas anklāva, vīriem, kuri bija vecāki par viņu, kuriem anklāvā piederēja solīdi uzņēmumi un kuri tomēr juta godbijību pret Pipi. Pipi ar savu parasti labo noskaņojumu un prasmi joprojām bija uzmanības centrā. Viņš bija leģenda, viņš bija spēlējis boču ar Santadio.

Pipi izturējās neapvaldīti un kliedza aiz prieka, kad viņa bumba pagrūda pretinieka bumbu prom no mērķa bumbiņas. Kas par vīru ir Pipi, Dons nodomāja. Uzticams karotājs, līdzjūtīgs biedrs. Stiprs un ašs, viltīgs un atturīgs.

Bočas laukumā bija parādījies viņa dārgais draugs Virdžīnio Balaco, vienīgais cilvēks, kurš varēja sacensties ar Pipi. Balaco ar plašu vēzienu aizmeta bumbu, un atskanēja skaļas gaviles par veiksmīgo metienu. Viņš triumfēdams pacēla roku pret balkonu, un Dons sasita plaukstas, izjūtot lepnumu, ka šādi vīri zēla un plauka viņa vadībā, tāpat kā visi ļaudis, kas šajā Palmu svētdienā bija sapulcējušies Kvogā. Un vēl par to, ka viņa apdomība pasargās tos grūtajos gados, kas vēl nāks.

Dons nevarēja paredzēt ļaunuma sēklas vēl neizveidojušos cilvēku prātos.

I GRĀMATA HOLIVUDA LASVEGASA 1990 1. nodaļa

BOZA SKENETA SARKANAJĀ MATU CEKULĀ rotājās Kalifomijas pavasara citrondzeltenā saules gaisma. Saspringtais, muskuļotais augums trīcēja pirms došanās lielajā kaujā. Visa viņa būtne izjuta pacilātību, ka viņa rīcību redzēs vairāk nekā miljards cilvēku visā pasaulē.

Skeneta tenisbikšu elastīgajā jostā atradās maza pistole, ko apslēpa uz leju nostieptā jaka ar rāvējslēdzēju. Uz baltās jakas liesmoja vertikālas sarkana zibens šautras. Ap matiem apsiets koši sarkans lakatiņš ar ziliem punktiņiem.

Labajā rokā viņš turēja milzīgu sudrabotu minerālūdens Evian pudeli. Bozs Skenets lieliski iztēlojās izpriecu industrijas pasauli, kurā grasījās ieiet.

Šī pasaule bija milzīgs pūlis pie Dorotijas Čendleres paviljona Losandželosā, pūlis, kurš gaidīja filmu zvaigznes ierodamies uz Akadēmijas balvas pasniegšanas ceremoniju. īpaši uzstādītās tribīnēs atradās skatītāji, iela bija pilna ar televīzijas kamerām un reportieriem, kuri izsūtīs attēlus - ikonas pa visu pasauli. Šovakar ļaudis vaigu vaigā skatīs savas dižās filmu zvaigznes, kas nometušas mākslīgi izveidotās, mītiskās ādas, redzēs zvaigznes, kas pakļautas reālās dzīves zaudējumiem un uzvarām.

Drošībnieki formas tērpos, spīdīgos, brūnos stekus kārtīgi makstīs sabāzuši, veidoja perimetru, lai savaldītu skatītājus.

Bozs Skenets neraizējās par tiem. Viņš bija lielāks, ātrāks un izturīgāks par šiem vīriem, un viņš prata pārsteigt negaidīti. Viņš uzmanījās no televīzijas reportieriem un operatoriem, kuri bezbailīgi ierobežoja teritoriju, lai pārtvertu slavenības to ceļā. Tomēr ari tie būs dedzīgāk noskaņoti dokumentēt redzēto, nevis aizkavēt kādu.

Pie paviljona ieejas piebrauca balts limuzīns, un Skenets ieraudzīja Atēnu Akviteinu, pēc izteikumiem dažādos žurnālos, “visskaistāko sievieti pasaulē”. Kad viņa parādījās, pūlis spiedās pie baijerām, izkliegdams viņas vārdu. Viņu ielenca kameras un pārraidīja viņas skaistumu uz attāliem zemes nostūriem. Viņa pamāja.

Skenets, atbalstījies ar roku, pārlēca tribīnes nožogojumam. Viņš līkumoja cauri transporta līdzekļu barjerām, redzēja, kā drošībnieku brūnie krekli pamazām saplūst kopā, — pazīstama rīcība. Viņi nebija izvēlējušies pareizo leņķi. Skenets aizlavījās drošībniekiem garām tikpat viegli, kā pirms gadiem bija izvairījies no pretinieka komandas spēlētājiem futbola laukumā. Un viņš ieradās īstajā mirklī. Atēna runāja mikrofonā, piešķiebusi galvu, lai parādītos kamerām no vislabākās puses. Viņai līdzās stāvēja trīs vīrieši. Skenets pārliecinājās, ka atrodas kadrā, tad iešļāca šķidrumu no pudeles Atēnai Akviteinai sejā.

Viņš iekliedzās: — Še tev drusku skābes, tu kucei

Tad Bozs ar savaldīgu, nopietnu un cieņas pilnu seju ieskatījās taisni kamerā.

- Viņa to ir pelnījusi, - vīrietis piebilda.

Brūnos kreklos tērpušies vīri ar gatavībā paceltiem stekiem apņēma Bozu kā vilnis. Viņš uz ceļiem noslīga zemē.

Pēdējā mirklī Atēna Akviteina bija ieraudzījusi vīrieša seju. Viņa izdzirda saucienu un pagrieza galvu, tā ka šķidrums trāpīja vaigam un ausij.

To visu savos televizoros redzēja miljards cilvēku. Atēnas piemīlīgo seju, sudrabaino šķidrumu uz vaiga, pārsteigumu un šausmas, kad viņa pazina uzbrucēju; neviltotu baiļu skatienu, kas uz sekundi pilnīgi izpostīja viņas valdonīgo skaistumu.

Miljards cilvēku visā pasaulē vēroja, kā policija aizvelk Ske-netu prom. Viņš pats izskatījās pēc filmu zvaigznes, kad pacēla dzelžos saslēgtās rokas uzvaras sveicienā un sabruka, pēc tam kad saniknots policists, atradis viņa jostā šaujamo, pašu apveltīja ar ašu, drausmīgu sitienu pa nierēm.

Atēna Akviteina, vēl arvien grīļodamās no pārdzīvotā šoka, mehāniski notrauca šķidrumu no vaiga. Viņa nejuta dedzinošas sāpes. Šķidruma lāses plaukstā sāka izzust. Cilvēki visapkārt trokšņoja, mēģinādami pasargāt aktrisi, aiznest viņu prom. Atēna izrāvās un mierīgi paziņoja: - Tas ir tikai ūdens.

Atēna pārliecinādamās nolaizīja lāses no plaukstas. Tad viņa pūlējās pasmaidīt.

- Manam vīram raksturīga izdarība, - viņa piebilda.

Izrādīdama lielu drosmi, kas darīja viņu leģendāru, Atēna strauji iegāja Akadēmijas balvu pasniegšanas paviljonā. Kad viņa kā vislabākā aktrise ieguva Oskaru, publika piecēlās un aplaudēja, kā likās, mūžīgi.

Lasvegasas kazino viesnīcas “Ksanadu" vēsajos augšstāva apartamentos gulēja mirstošais astoņdesmit piecus gadus vecais viesnīcas īpašnieks. Taču šajā pavasara dienā viņš iedomājās, ka sadzird, kā sešpadsmit stāvus zemāk ruletes ratu sarkanajās un melnajās joslās klišķ ziloņkaula bumbiņa, kā kauliņu spēlmaņi aizsmakuši, līdzīgi attālu bangu rēkoņai, lūdzas kūleņojošos kauliņus, kā dūc tūkstošiem spēļu automātu, aprīdami sudraba monētas.

Alfrēds Grounvelts bija tikpat laimīgs kā jebkurš mirstošs vīrs. Viņš bija aizvadījis gandrīz deviņdesmit gadus kā blēdis, nemākulīgs savedējs, azartspēļu spēlmanis, līdzvainīgais slepkavībā, politiskais vidutājs starp gangsteriem un valdību un visbeidzot kā stingrs, taču laipns kazino viesnīcas “Ksanadu” īpašnieks. Bīdamies nodevības, viņš nekad īsti netika mīlējis nevienu cilvēku, tomēr bijis laipns pret daudziem. Viņš nejuta nožēlu. Tagad viņš ar nepacietību gaidīja sīkās, mazās baudas, kas vēl dzīvē palikušas. lādas kā šīs pēcpusdienas ceļojums pa kazino.

Kročifiksio “Kross" De Lena, viņa labā roka pēdējo piecu gadu laikā, ienāca guļamistabā un vaicāja: - Vai esat gatavs, Alfrēd?

Un Grounvelts uzsmaidīja viņam un pamāja.

Kross pacēla viņu un ielika ratiņkrēslā, slimnieku kopēja ievīstīja veco vīru segās, kalpotājs nostājās savā vietā pie ratiņkrēsla. Kopēja iedeva Krosam zāļu kārbiņu un atvēra apartamentu durvis. Viņa paliks tepat. Grounvelts nevarēja padest kopēju šajos pēcpusdienas izpriecu braudenos.

Ratiņkrēsls viegli ripoja pa apartamentu dārza mākslīgo, zaļo velēnu un iebrauca speciālā ātrgaitas liftā, kas devās sešpadsmit stāvus zemāk uz kazino.

Grounvelts, taisni izslējies, sēdēja krēslā, raudzīdamies pa labi un pa kreisi. Viņam bija prieks vērot, kā vīrieši un sievietes cīnījās ar viņu, kura pusē allaž bija pārspēks. Ratiņkrēsls nesteidzīgi izbraukāja starp blekdžeka un ruletes spēļu vietām, cauri bakarā ellei, kauliņspēles galdu džungļiem. Spēlmaņi gandrīz neievēroja veco vīru ratiņkrēslā, viņa modrās ads, apmulsušo smaidu izģindušajā sejā. Spēlmaņi ratiņkrēslos Vegasā nebija nekas neparasts. Viņi uzskatīja, ka nelaimes dēļ liktenis viņiem parādā mazliet veiksmes.

Pēdīgi krēsls ieripoja kafejnīcā, kas reizē kalpoja par ēdamzāli. Kalpotājs novietoja Grounveltu pie viņiem rezervētās kabīnes un aizgāja pie cita galdiņa nogaidīt, kad viņam dos zīmi, ka jādodas prom.

Cauri stikla sienai Grounvelts redzēja milzīgo peldbaseinu; zilais ūdens versmoja Nevadas saulē, jaunas sievietes ar maziem bērniem izraibināja tā virsmu kā krāsainas rotaļlietas. Viņš sajuta sīku prieka uzplūdu, ka tas viss ir viņa radīts.

-    Alfrēd, ieēdiet kaut drusciņ, - Kross De Lena skubināja.

Grounvelts tam uzsmaidīja. Viņam patika Krosa izskats - šis vīrietis šķita pievilcīgs gan vīriešiem, gan sievietēm un bija viens no nedaudzajiem, kam Grounvelts savā mūžā gandrīz uzticējies.

-    Es mīlu šo biznesu, - Grounvelts sacīja. - Kros, tu mantosi manu viesnīcas daļu, un es zinu, ka tev būs darīšana ar mūsu partneriem Ņujorkā. Tomēr nekad nepamet “Ksanadu”.

Kross papliķēja vecā vīra plaukstu, kurai zem ādas bija vienīgi skrimšļi.

-    Es nepametīšu, - viņš atbildēja.

Grounvelts juta, ka saule caur stikla sienu karsē viņam asinis.

-    Kros, - viņš turpināja, - esmu tev iemācījis visu. Mēs esam paveikuši šo to grūtu, patiesi grūti izdarāmu. Nekad neskaties atpakaļ. Zini, ka peļņa darbojas dažādos virzienos. Paveic tik daudz labu darbu, cik vien vari. Arī tie atmaksājas. Es nerunāju par iemīlēšanos vai ļaušanos naidam Šie gājieni ļoti slikti nes peļņu.

Viņi kopīgi malkoja kafiju. Grounvelts apēda vienīgi kārtainās mīklas strūdeli. Kross pie kafijas dzēra apelsīnu sulu.

-    Vienu gan es tev piesaku, - Grounvelts teica, - nekad nedod Villu nevienam, kas nepaspēlē miljonu. To nekad neaizmirsti. Villas ir leģendāras. 1ās ir ļoti svarīgas.

Kross papliķēja pa Grounvelta plaukstu, atstāja savu delnu uz vecā vīra rokas. Viņa pieķeršanās bija neviltota. Savā ziņā viņš mīlēja Grounveltu vairāk nekā paša tēvu.

-    Neraizējieties, - Kross atteica. - Villas ir svētas. Vai ir vēl kaut kas?

Grounvelta ads izskatījās duļķainas, to seno degsmi aizmigloja katarakta.

-    Esi piesardzīgs, - viņš piekodināja. - Vienmēr esi ļoti piesardzīgs.

-    Būšu, - Kross atbildēja. Un tad, lai novērstu vecā vīra uzmanību no tuvojošās nāves, piebilda: - Kad jūs man pastāstīsiet par lielo karu ar Santadio? Jūs tolaik ar viņiem sadarbojāties. Neviens nekad par to nerunā.

Grounvelts izdvesa veca vīra nopūtu, tikpat kā čukstu, gandrīz bez emodjām.

-    Zinu, ka laika palids maz, - viņš atbildēja. - Taču es vēl nevaru tev stāstīt. Pavaicā tēvam.

-    Esmu jautājis Pipi, - Kross atteica. - Bet viņš neparko nerunā.

-    Pagātne paliek pagātne, - Grounvelts novilka. - Nekad negriezies atpakaļ. Ne pēc iemesliem, ne attaisnojuma, ne laimes. Kāds esi, tāds esi, un pasaule ir tāda, kāda tā ir.

Kad viņi bija atgriezušies augšstāva apartamentos, kopēja novannoja Grounveltu un pārbaudīja organisma stāvokļa

galvenos rādītājus. Viņa sarauca pieri, un Grounvelts sacīja: - Tie ir tikai procenti.

Tonakt Grounvelts gulēja nemierīgi un, kad ausa gaisma, lika kopējai, lai tā palīdz viņam izkļūt uz balkona. Viņa novietoja Grounveltu milzīgajā krēslā un ievīstīja segās. Tfcd apsēdās viņam blakus un saņēma viņa plaukstu, lai pārbaudītu pulsu. Kad kopēja mēģināja atvilkt roku, Grounvelts to vēl arvien turēja. Viņa ļāvās, un abi vēroja, kā pār tuksnesi lēca saule.

Sarkanā lode vērta zilimelno gaisu tumsi oranžā. Grounvelts saskatīja tenisa laukumus, golfa laukumu, peldbaseinu, visas septiņas Villas, kas atmirdzēja kā Versaļa, un pār visām plīvoja viesnīcas “Ksanadu” karogs: baltas dūjas uz tumšzaļa pamata. Un aiz visa tā - nebeidzams smilšu tuksnesis.

Es radīju to visu, Grounvelts nodomāja. Es uzbūvēju prieka pilis uz novārtā pamestas zemes. Un es darīju savu dzīvi laimīgu. No nekā. Pūlējos būt tik labs dlvēks. cik nu tas iespējams šajā pasaulē. Vai lai topu tiesāts? Prāts aizklīda atpakaļ bērnībā, kad viņš ar draugiem, četrpadsmitgadīgiem filosofīem, pārsprieda Dievu un morālās vērtības, kā tolaik zēni darīja.

“Ja jūs varētu iegūt miljonu dolāru, nospiežot podziņu un nogalinot miljonu ķīniešu,” viņa biedrs triumfējoši paziņoja, it kā uzdodams lielu, neatrisināmu ētisku mīklu, “ko jūs darītu?” Un pēc ilgām diskusijām visi vienojās, ka tā nerīkotos. Vienīgi Grounvelts nepiekrita.

Un tagad viņš nodomāja, ka viņam bijusi taisnība. Ne jau veiksmīgā mūža dēļ, bet gan tādēļ, ka šo lielo mīklu vairs nevarēja uzdot Tā vairs nebija dilemma. To varēja uzdot vienā vienīgā veidā.

“Vai tu nospiestu podziņu, lai nogalinātu desmit miljonus ķīniešu” - kādēļ ķīniešu? - “par tūkstoš dolāriem?” Tāds tagad bija jautājums.

Pasaule līdz ar gaismu krāsojās koši sarkana, un Grounvelts saspieda kopējas roku, lai noturētu līdzsvaru. Viņš varēja raudzīties taisni saulē, jo katarakta kalpoja par aizsegu. Viņš miegaini domāja par sievietēm, kuras bija pazinis un mīlējis, un agrāko rīcību. Un par vīriešiem, kurus vajadzējis sakaut bez žēlastības, un žēlsirdību, ko bija izrādījis. Viņš domāja par Krosu kā par savu dēlu un juta žēlumu pret viņu un visiem Santadio un Klerikucio. Un jutās laimīgs, ka pamet to visu. Galu galā - vai bija labāk nodzīvot laimīgu mūžu vai tikumīgu? Un vai jābūt ķīnīzerim, lai pieņemtu lēmumu?

Šī pēdējā neskaidrība pilnīgi iznīcināja viņa apziņu. Kopēja, turēdama Grounvelta plaukstu, juta, kā tā kļūst auksta, kā saspringst muskuļi. Viņa pieliecās un pārbaudīja galvenās dzīvības pazīmes. Nebija šaubu - Grounvelta vairs nebija.

Kross De Lena, mantinieks un pēctecis, sarīkoja Grounveltam greznas bēres. Lasvegasas spīdekļiem, augstākās klases spēlmaņiem, Grounvelta draudzenēm, viesnīcas personālam - visiem vajadzēja paziņot un visus ielūgt. Jo Alfrēds Grounvelts Lasvegasā bija atzīts azartspēļu ģēnijs.

Viņš bija rosinājis būvēt visu konfesiju baznīcas un ieguldījis to celtniecībā līdzekļus, jo bieži mēdza sacīt: "Cilvēki, kuri tic reliģijai un spēlē azartspēles, pelnījuši atlīdzību par savu tidbu." Viņš bija aizliedzis graustu būvēšanu, toties bija uzcēlis pirmšķirīgas slimnīcas un lieliskas skolas. Grounvelts arvien apgalvoja, ka pats esot ieinteresēts šādi rīkoties. Viņš nicināja Atlantiksi-tiju, kur ar štata gādību tika iebāzta kabatā visa nauda un nekas netika darīts sociālās infrastruktūras uzlabošanai.

Grounvelts pirmais rādīja ceļu, pārliecinādams sabiedrību, ka azartspēles nav vis nekrietns netikums, bet gan vidusšķiras izpriecu avots, tikpat normāls kā golfs vai beisbols. Viņš bija padarījis azartspēles par Amerikā cienījamu nozari. Visa Lasve-gasa gribēja godāt viņa piemiņu.

Kross atbīdīja malā personiskās emocijas. Viņu māca dziļa zaudējuma izjūta; visu mūžu abu starpā bija valdījušas patiesas pieķeršanās saites. Un tagad Krosam piederēja piecdesmit viens procents viesnīcas “Ksanadu”. Vismaz piecsimt miljonu dolāru vērtībā.

Kross apzinājās, ka viņa dzīve noteikti mainīsies. Tā kā viņš būs daudz varenāks un bagātāks, viņam noteikti draudēs daudz lielākas briesmas. Attiecības ar Donu Klerikucio un viņa Ģimeni kļūs kutelīgākas tai ziņā, ka nu viņš bija partneris milzīgā uzņēmumā.

Vispirms Kross devās uz Kvogu, kur runāja ar Džordžo, kurš viņam sniedza noteiktus norādījumus. Džordžo teica, ka neviens no Ģimenes, atskaitot Pipi, neieradīsies uz bērēm. Ari Dante ar nākamo reisu ielidos pabeigt jau iepriekš apspriesto misiju, taču uz bērēm viņam nav jādodas. Fakts, ka tagad Krosam piederēja puse viesnīcas, netika pieminēts.

Krosu gaidīja ziņa no māsas Klaudijas, bet, kad viņš piezvanīja, dzirdēja tikai automātisko atbildētāju. Vēl viena ziņa bija no Ernesta Veila. Krosam patika Veils, un viņam bija parādzīmes par piecdesmit tūkstošiem, taču Veilam vajadzēs pagaidīt, līdz bēres būs garām.

Vēl bija ziņa no Krosa tēva Pipi, Grounvelta drauga visu mūžu. Un Krosam vajadzēja viņa padomu, kā turpmāk dzīvot. Kā tēvs reaģēs uz viņa jauno stāvokli, jauno bagātību? Tas būs tikpat kutelīgs jautājums kā izturēšanās pret Klerikucio ģimeni, kam vajadzēs aprast ar faktu, ka viņu Bmglione Rietumos ar pilnām tiesībām bija tik varens un bagāts. Par to, ka pats Dons būs taisnīgs. Kross nešaubījās; tas, ka paša tēvs viņu atbalstīs, bija gandrīz droši. Bet Dona bērni, Džordžo, Vinsents un Peti, kā reaģēs viņi? Un mazdēls Dante? Viņi ar Danti bijuši ienaidnieki kopš tās reizes, kad reizē kristīti Dona mājas kapelā. Ģimenē tas bija vecs joks.

Un nu Dante ieradīsies Vegasā paveikt “darbiņu” ar Lielo Šeptmani Timu. Tas darīja raizes Krosam, jo viņš izjuta pretdabisku patiku pret Lielo Timu. Taču viņa likteni bija izlēmis Dons, un Kross raizējās, kā Dante paveiks darbu.

Alfrēda Grounvelta bēres bija viskrāšņākās, kādas jebkad Lasvegasā pieredzētas, tā bija cieņas parādīšana ģēnijam. Viņa mirstīgās atliekas svinīgi gulēja par paša naudu celtajā protestantu baznīcā, kas apvienoja Eiropas katedrāļu diženumu ar Amerikas vietējai kultūrai raksturīgajām brūnajām, slīpajām sienām. Un milzīga automašīnu stāvvieta, atbilstoši slavenajam amerikāņu prakticismam izrotāta ar Amerikas indiāņu motīviem, nevis Eiropas reliģiskajiem simboliem.

Koris, kas slavēja To Kungu un nodeva Grounveltu debesu valstībai, bija ieradies no universitātes, kurā viņš bija finansējis trīs humanitāro zinātņu katedras.

Sērotāju simti, kuri bija beiguši koledžu, pateicoties Grounvelta piešķirtajām stipendijām, izskatījās patiesi sāpināti. Pūlī bija daži liela mēroga spēlmaņi, kuri viesnīcā bija zaudējuši veselu bagātību un izskatījās mēreni ielīksmoti, ka beidzot guvuši uzvaru pār Grounveltu. Sievietes, dažas no tām pusmūžā, vienatnē klusi raudāja. Bija ieradušies pārstāvji no ebreju sinagogām un katoļu baznīcām, kuras viņš līdzējis uzcelt.

Bēru dēļ slēgt kazino nozīmētu vērsties pret visu, kam Grounvelts ticējis, tomēr šeit bija menedžeri un krupjē, kuri nestrādāja dienas maiņā. Parādījās pat daži Villu iemītnieki, un Kross ar Pipi izrādīja viņiem īpašu deņu.

Nevadas štata gubernators Volters Vavens ieradās uz bērēm, mēra pavadīts. Iela bija norobežota, tā ka sudrabainā katafalka, melno limuzīnu un kājāmgājēju sērotāju garā procesija varēja pavadīt mirušo uz kapsētu un Alfrēds Grounvelts pēdējo reizi varēja izbraukt cauri paša radītajai pasaulei

Tonakt Vegasas pilsoņi parādīja Grounveltam pēdējo deņu, kas viņam būtu patikusi visvairāk. Viņi nodevās spēlēm ar tādu neprātu, ka uzstādīja jaunu zaudēšanas rekordu, protams, neņemot vērā vienīgi Vecgada vakaru. Viņi apbedīja savu naudu kopā ar Grounvelta līķi, lai parādītu deņu.

Dienas beigās Kross De Lena gatavojās uzsākt jauno dzīvi.

Tovakar, viena pati sēdēdama uz tahtas savā krastmalas mājā Malibu kolonijā, Atēna Akviteina pūlējās izlemt, ko lai iesāk. Brīze, kas no okeāna ieplūda pa atvērtajām durvīm, lika viņai nodrebēt.

Grūti iedomāties, kāda bijusi pasaulslavenā filmu zvaigzne bērnībā. Grūti iztēloties procesu, kā viņa izveidojusies par sievieti. Filmu zvaigznes valdzinājums ir tik spēdgs, ka šķiet, pieaugušo varoņu un skaistuļu tēli radušies no Zeva galvas jau pilnīgi nobrieduši. Viņi nekad nav slapinājuši gultā, viņiem nekad nav bijušas pūtītes, viņiem nekad nav bijis jāizveidojas no neglītā pīlēna, viņiem nekad nav bijis pusaudžu noslēgtās kautrības un neveiklības, viņi nekad nav masturbējuši, nekad nav ubagojuši mīlestību, nekad nav bijuši likteņa varā. Tagad Atēnai bija ļoti grūti pat atcerēties šādu būtni.

Atēna domāja, ka dzimusi kā viens no laimīgākajiem cilvēkiem zemes virsū. Viss viņai nāca dabiski. Viņai bija brīnišķīgi tēvs un māte, kuri atzina meitenes talantus un veicināja to izkopšanu. Vecāki dievināja meitas fizisko skaistumu, tomēr darīja visu, kas viņu spēkos, lai izglītotu Atēnas prātu. Tēvs viņai mācīja sportu, māte - literatūru un mākslas. Atēna nespēja atcerēties ne reizi bērnībā, kad būtu bijusi nelaimīga. Līdz tam laikam, kad kļuva septiņpadsmit gadus veca.

Viņa iemīlējās Bozā Skenetā, kurš bija četrus gadus vecāks, vietējā futbola zvaigzne savā koledžā. Viņa ģimenei piederēja vislielākā banka Hjūstonā. Viņš bija gandrīz tikpat izskatīgs, cik Atēna skaista, turklāt viņš bija jocīgs, pievilcīgs, viņš dievināja Atēnu. Abu nevainojamie augumi - piens un asinis - savstarpēji tuvinājās kā magnēti, nervu galos pulsēja augstsprieguma strāva. Viņi nonāca sevišķās debesīs, un, lai nodrošinātos, ka tas ilgs mūžīgi, abi apprecējās.

Pēc dažiem īsiem mēnešiem Atēna bija stāvoklī, tomēr viņas nevainojamais augums kā allaž ļoti maz pieņēmās svarā; viņai nekad nekļuva nelabi, un viņa priecājās, ka gaida bērnu. Tā nu viņa joprojām apmeklēja koledžu, studēja dramaturģiju, spēlēja golfu un tenisu. Bozs tenisā viņu pārspēja, savukārt Atēna viegli pieveica vīru golfā.

Bozs sāka strādāt tēva bankā. Kad piedzima bērns, maza meitenīte, ko nosauca par Betāniju, Atēna turpināja mācības, jo Bozām bija pietiekami daudz naudas, lai algotu aukli un istabeni. Laulība lika Atēnai vēl vairāk alkt pēc zināšanām. Viņa aizrautīgi lasīja, it īpaši lugas. Viņu sajūsmināja Pirandello, biedēja Strindbergs; viņa raudāja, lasot Tenesiju Viljamsu. Atēna kļuva jūtīgāka, prāts skaidrāk izcēla fizisko skaistumu, piešķirot cieņu, kura skaistumam reizēm nepiemīt. Nebija brīnums, ka daudzi vīrieši, gan jauni, gan veci, iemīlējās viņā. Draugi apskauda Bozu Skenetu. ka viņam tāda sieva. Atēna lepojās ar savu pilnību, līdz vēlākos gados atklāja, ka šī pati pilnība ērcināja daudzus cilvēkus, draugus un mīļākos ieskaitot.

Bozs jokoja, ka tāda sieva esot tikpat kā rolsroiss, kas ik vakaru jāatstāj uz ielas. Viņš bija pietiekami apķērīgs, lai saprastu, ka viņa sieva lemta kam dižākam, lai apzinātos, ka viņa ir neparasta. Un viņš ļoti skaidri saprata, ka liktenis viņam lēmis zaudēt Atēnu, kā viņš bija zaudējis savus sapņus. Nebija kara, kurā pierādīt drosmi, lai gan viņš apzinājās savu bezbailību. Viņš zināja, ka ir pievilcīgs un izskatīgs, taču bez īpašiem talantiem. Viņu neinteresēja milzīgas bagātības uzkrāšana.

Bozām skauda Atēnas apdāvinātība, viņas pārliecība par savu vietu pasaulē.

Tā nu Bozs Skenets devās pretī savam liktenim. Viņš pārmēru daudz dzēra, paveda darbabiedru sievas un uzsāka tumšus darījumus tēva bankā. Viņš sāka lepoties ar savu viltību, kā jebkurš vīrietis lepojas ar jaunapgūtu māku, un izmantoja to, lai slēptu augošo naidu pret sievu. Jo vai tā nebija varonība - ienīst tik skaistu un pilnīgu cilvēku kā Atēna?

Boza veselība, par spīti uzdzīvei, bija neparasti laba. Viņš to cītīgi kopa. Viņš trenējās sporta zālē, nodarbojās ar boksu. Viņam patika fiziskās sajūtas ringā, kur varēja ietriekt dūri cilvēka sejā; viltīga pāreja no taisna sitiena uz āķi; stoidsms, saņemot sodu. Viņam patika medības, patika nogalināt medījumu. Viņam patika pavest naivas sievietes, patika mīlas dēkas shematisms.

Tad, izmantodams šo jauniegūto viltību, viņš izgudroja izeju. Viņam ar Atēnu būs vēl bērni. Četri, pied, seši. Tie viņus atkal savedīs kopā. Tie viņai neļaus piecelties un aiziet. Bet nu jau Atēna saprata, kas vīram padomā, un pateica "nē”. Viņa pasa-dja vēl vairāk: - Ja gribi bērnus, lai viņi dzimst tām sievietēm, ar kurām tu drātējies.

Tā bija pirmā reize, kad viņa runāja ar Bozu vulgāri. Viņš nejutās pārsteigts, ka sieva zina par viņa neuzticību, jo nebija pūlējies to slēpt. Patiesībā tā bija viņa viltība. Tādā gadījumā tieši viņš būtu padzinis Atēnu, nevis viņa pametusi Bozu.

Atēna ievēroja, kas notiek ar Bozu, taču bija pārāk jauna un pārāk aizņemta ar savu dzīvi, lai pārvērtībām pievērstu

nepieciešamo uzmanību. Tikai tad, kad Bozs kļuva cietsirdīgs, Atēna divdesmit gadu vecumā rada sevī rakstura stingrību, neiecietību pret muļķību.

Bozs uzsāka sieviešu nīdēja gudrās spēles. Un Atēnai šķita, ka viņš patiesi jūk prātā.

Viņš allaž pa ceļam no darba ķīmiskajā tīrītavā izņēma apģērbus, jo bieži sacīja: - Mīlulīt, tavs laiks ir daudz vērtīgāks par manējo. Tev bez zinātniskā darba ir vēl visas tās speciālās mūzikas un aktiermākslas stundas.

Viņš domāja, ka Atēna nepamanīs ļauno pārmetumu familiārajā balss tonī.

Kādudien Bozs pārradās mājās ar veselu klēpi sievas kleitu uz rokas brīdī, kad viņa mazgājās vannā. Viņš noraudzījās uz Atēnu, viņas zeltainajiem matiem un balto ādu, apaļīgajām krūtīm un pēcpusi, ko rotāja ziepju putas, un aizsmakušā balsī izgrūda: - Kā tev patiktu, ja es iemestu šitos sūdus pie tevis vannā?

Bet tā vietā viņš sakāra apģērbus sienas skapī, palīdzēja sievai izkāpt no ūdens un ar rožsārtiem dvieļiem noberza viņu sausu. Tad viņš mīlējās ar Atēnu. Dažas nedēļas vēlāk aina tika atkārtota. Taču šoreiz viņš iesvieda drēbes ūdenī.

Kādu vakaru Bozs draudēja, ka sadauzīs visus pusdienu traukus, bet nesadauzīja. Nedēļu vēlāk viņš sašķaidīja visu, kas atradās virtuvē. Pēc šiem gadījumiem Bozs arvien atvainojās un pēc tam vienmēr mēģināja iegūt sievu. Bet tagad Atēna viņu atraidīja un abi gulēja atsevišķās guļamistabās.

Kādu citu vakaru pie pusdienām Bozs pacēla dūri un paziņoja: — Tava seja ir pārāk nevainojama. Ja es salauztu tev degunu, tajā varbūt izpaudīsies vairāk personības kā Marlonam Brando.

Atēna ieskrēja virtuvē, un viņš sekoja sievai. Viņa bija šausmīgi pārbijusies un paķēra nazi. Bozs iesmējās un teica: - To nu gan tu nevari izdarīt.

Un Bozām bija taisnība. Viņš nepiespiesti paņēma no Atēnas nazi.

- Es tikai pajokoju, - viņš sacīja. - Tava vienīgā vaina ir tā, ka tev nav humora izjūtas.

Atēna, būdama divdesmit gadus veca, varēja griezties pie vecākiem pēc palīdzības, taču viņa to nedarīja, ari draugiem neuzticēja savas bēdas. Tā vietā viņa rūpīgi pārdomāja visu, jo paļāvās uz savu apķērību. Atēnai tapa skaidrs, ka viņa nekad nebeigs koledžu - situācija bija pārāk bīstama. Viņa saprata, ka varas iestādes nevar viņu aizsargāt. Atēna īsu bridi apsvēra kampaņu, kas liktu Bozām atkal patiesi iemīlēt viņu, tā ka viņš būtu vecais Bozs, bet nu Atēna juta tik lielu fizisku nepatiku pret vīru, ka viņai bija nepanesama pat doma par viņa pieskaršanos, un apjauta, ka nemūžam nespēs pārliecinoši notēlot mīlestību, lai gan šāda izvēle likās tīkama viņas dramatisma izjūtai.

Tam, ko Bozs izdarīja un kas pēdīgi piespieda Atēnu rīkoties un viesa viņā skaidrību, ka jāaiziet, nebija nekāda sakara ar viņu pašu - tas attiecās uz Betāniju.

Bozs bieži mēdza rotaļādamies mētāt gaisā gadu veco meitiņu un tad izlikās, it kā nemaz netaisītos viņu noķert, tikai pēdējā mirklī ar izklupienu satvēra. Taču reiz viņš ļāva bērnam šķietami nejauši atsisties pret dīvānu. Un tad beidzot kādu dienu tīšām ļāva meitenītei nokrist uz grīdas. Atēna šausmās noelsās un metās pacelt bērnu, apkampt un mierināt. Viņa palika nomodā visu nakti, sēdēdama pie bērna gultiņas, lai būtu droša, ka meitenei nekas nekait. Betānijai uz galvas bija briesmīgs puns. Bozs asaru pilnām adm atvainojās un solījās, ka vairāk šādi neķircināsies. Bet Atēna jau bija izlēmusi.

Nākamajā dienā viņa izņēma visu naudu no norēķinu konta un noguldījumu konta. Viņa veica sarežģītas pārceļojumu ma-nipulādjas, tā ka viņas gaitām nevarēja izsekot. Divas dienas vēlāk, kad Bozs pārradās mājās no darba, Atēna ar bērnu bija nozudusi.

Sešus mēnešus vēlāk Atēna bez bērna uzradās Losandželosā un uzsāka karjeru. Viņa viegli sadabūja viduvēja līmeņa aģentu un strādāja mazās teātra trupās. Viņa tēloja Marka Teipera Forumā galveno lomu, kas noveda pie mazām lomiņām nenozīmīgās filmās, un tad viņai iedalīja nelielu lomu A grupas filmā. Nākamajā filmā viņa kļuva par stabilu zvaigzni, un Bozs Skenets no jauna ienāca viņas dzīvē.

Nākamajos trijos gados Atēna atpirkās no vīra, taču nejutās pārsteigta par viņa rīcību pie Akadēmijas. Vecs triks. Šoreiz tikai mazs joks... bet nākamreiz pudele būs pilna ar skābi.

-    Studijā valda liels uztraukums, - Mollija Flendersa torīt sadja Klaudijai De Lēnai. - Grūtības ar Atēnu Akviteinu. Tā uzbrukuma dēļ pirms Akadēmijas balvu pasniegšanas visi nobažījušies, ka viņa neatgriezīsies darbā pie filmas. Un Bancs grib, lai tu ierodies studijā. Viņi vēlas, lai tu parunā ar Atēnu.

Klaudija bija atnākusi uz Mollijas biroju kopā ar Ernestu Veilu.

-    Es viņai piezvanīšu, tiklīdz šeit būsim beiguši, - Klaudija atteica. - Nevar būt, ka viņa to domā nopietni.

Mollija Flendersa bija izklaides industrijas juriste un pilsētas šausmīgāko cilvēku prāvniece, no kuras kinobiznesā baidījās visvairāk. Viņai ārkārtīgi patika cīkstēšanās tiesas zālē, un viņa gandrīz vienmēr uzvarēja, jo bija varena aktrise un lieliski izprata likumus.

Pirms iedziļināšanās izklaides industrijas likumos Mollija bijusi galvenā aizstāve Kalifomijas štatā. Viņa bija izglābusi divdesmit slepkavas no gāzes kameras. Visļaunākais, ko jebkuram no šiem klientiem vajadzēja izdest, bija daži gadi par dažādas pakāpes slepkavībām bez iepriekšēja nodoma. Bet tad viņai neizturēja nervi un Mollija pievērsās izklaides industrijai. Viņa bieži sadja, ka tā neesot tik asiņaina un tajā esot dižāki un asprātīgāki nelieši.

Tagad viņa pārstāvēja A grupas filmu režisorus, stabilas zvaigznes, pirmšķirīgus scenāristus. Un rītā pēc Akadēmijas balvu pasniegšanas Flendersas birojā ieradās viena no viņas iemīļotākajām klientēm Klaudija De Lena. Klaudijai līdzi bija viņas pašreizējais partneris scenārija rakstīšanā - kādreiz slavens romānists Ernests Veils.

Klaudija De Lena bija sena draudzene un, lai gan viena no Flendersas nenozīmīgākajām klientēm, toties vistuvākā. Tā nu, kad Klaudija lūdza Flendersai pārņemt Veila lietas, viņa piekrita. Tagad Mollija to nožēloja. Veils bija atnācis ar problēmu, ko nespēja atrisināt pat viņa. Turklāt viņš bija dlvēks, pret kuru Mollija nespēja izjust nekādu pieķeršanos, lai gan parasti mādjās izjust patiku pat pret klientiem slepkavām. Tas viņai lika justies mazliet vainīgai par to, ka nāksies pavēstīt nepatīkamas ziņas.

-    Ernest, - Mollija sadja, - es pārskatīju visus līgumus, visus dokumentus. Un tev nav nekādas jēgas uzturēt prasību pret Lod-stouna studiju. Vienīgais ceļš, kā tu vari atgūt savas tiesības, ir izlaist garu, pirms beidzas autortiesības. Tas nozīmē - kaut kad nākamajos piecos gados.

Pirms desmit gadiem Ernests Veils bija visslavenākais romānists Amerikā, kritiķu cildināts, plašas publikas lasīts. Lodstou-nam tika dotas tiesības izmantot kādu romāna tēlu. Viņi nopirka tiesības, uzņēma filmu un guva milzīgus panākumus. Divi filmas turpinājumi ari ienesa veselu bagātību. Studijas plānos bija vēl četri turpinājumi. Veilam par nelaimi, viņa pirmais līgums visas tiesības uz tēliem un nosaukumu bija nodevis studijai uz visām Visuma planētām, visās izklaides formās, kādas vien atklātas un vēl neatklātas. Standarta līgums romānistiem, kuri vēl nav uzkrājuši ietekmi filmu ražošanā.

Ernests Veils bija vīrs ar mūžīgi drūmu, īgnu izteiksmi sejā. Viņam uz to bija pamatots iemesls. Kritiķi joprojām uzgavilēja viņa grāmatām, taču publika vairs nelasīja tās. Turklāt, neraugoties uz talantu, viņš bija izpostījis sev dzīvi. Pēdējo divdesmit gadu laikā sieva bija pametusi viņu, paņemdama līdzi abu trīs bērnus. No grāmatas, kas kļuvusi par panākumiem bagātu filmu, viņš reiz guvis labumu, taču studija gadu gaitā nopelnīs miljonus.

-    Izskaidro man to, - Veils sacīja.

-    Līgumi ir nekļūdīgi, - Mollija atteica. - Tavi tēli pieder studijai. Ir tikai viena izeja. Autortiesību likumā sadts, ka tavas nāves gadījumā visas tiesības uz taviem darbiem atgriežas pie mantiniekiem.

Pirmo reizi Veils pasmaidīja.

-    Atpestīšana, - viņš noteica.

Klaudija vaicāja: - Par kādu naudu mēs runājam?

-    Godīgā darījumā, - Mollija paskaidroja, - pied procenti no bruto ienākumiem. Parēķinot, ka no tā viņi uztaisa vēl piecas filmas un tās nav neveiksmīgas, bet ir pilnīgi iznomātas, miljards

skatītāju visā pasaulē, tad mēs runājam par kādiem trīsdesmit vai četrdesmit miljoniem.

Viņa uz bridi apklusa un sardoniski pasmīnēja.

-Ja tu būtu miris, es taviem mantiniekiem varētu izgādāt izdevīgāku darījumu. T&d mēs patiesi pieliktu viņiem šaujamo pie galvas.

Veils paziņoja: - Piezvani Lodstouna cilvēkiem. Es gribu tikšanos. Es viņus pārliecināšu - ja viņi neiekļaus mani, es nonāvēšos.

-    Viņi tev neticēs, - Mollija atteica.

-    Tad es to izdarīšu, - Veils pavēstīja.

-    Runā prātīgi, - Klaudija draudzīgi ieteica. - Ernest, tev ir tikai piecdesmit seši gadi. Tu esi pārāk jauns, lai mirtu naudas dēļ. Principa dēļ, dzimtenes dēļ, mīlestības dēļ - noteikti. Taču ne naudas dēļ.

-    Man jāgādā par sievu un bērniem, - Veils iebilda.

-    Par bijušo sievu, - Mollija atgādināja. - Un, Dieva dēļ, tu kopš tā laika esi vēl divas reizes precējies.

-    Es runāju par savu īsto sievu, - Veils sacīja. - Par to, kura dzemdēja manus bērnus.

Mollija saprata, kādēļ viņš Holivudā nevienam nepatika. Viņa teica: - Studija tev nedos to, ko tu gribi. Viņi zina, ka tu nedarīsi sev galu, un rakstnieks viņus neiebiedēs. Ja tu būtu stabila zvaigzne - varbūt. A grupas filmu režisors - varbūt. Bet rakstnieks -nekad. Nieks vien tu esi šajā biznesā. Piedod, Klaudij.

Klaudija sacīja: - Ernests to zina, un es to zinu. Ja visi šajā pilsētā līdz nāvei nebaidītos no baltas papīra lapas, viņi pilnīgi atbrīvotos no mums. Bet vai tu nevari ko pasākt?

Mollija nopūtās un pierakstīja, ka jāpiezvana Eli Marionam. Viņai bija pietiekami liela ietekme, lai tiktu klāt Bobijam Bancam, Lodstouna studijas prezidentam.

Klaudija ar Veilu vēlāk iedzēra Polo bārā. Veils domīgi sacīja: - Liels sievišķis tā Mollija. Lielas sievietes vieglāk pavest. Un gultā viņas ir daudz jaukākas par mazajām. Jebkad esi to ievērojusi?

Klaudija ne pirmo reizi prātoja, kālab viņai tik ļoti patīk Veils. Tik daudzi viņai nemaz nepatika. Taču viņa ir mīlējusi Veila romānus un joprojām tos mīlēja.

-    TU esi velna pilns, - viņa atteica.

Veils sacīja: - Es gribēju teikt, ka lielas sievietes ir mīlīgākas. Viņas tev pienes brokastis gultā, veic sīkus pakalpojumus. Sievišķīgus nieciņus.

Klaudija paraustīja plecus.

Veils turpināja: - Lielas sievietes ir labsirdīgas. Kādu nakti viena pārveda mani mājās no viesībām un patiesi nezināja, ko ar mani iesākt. Viņa raudzījās apkārt guļamistabā uz mata tāpat, kā mana māte raudzījās apkārt virtuvē, kad mājā nebija nekā, ko ēst, un viņa pūlējās izdomāt, kā lai pagatavo maltīti. Viņa gudroja, kā mēs varētu labi pavadīt laiku ar to, kas bija pie rokas.

Viņi malkoja dzērienus. Klaudija kā arvien iesila pret Veilu, kad viņš izturējās tik atbruņojoši.

-    Vai zini, kā mēs ar Molliju sadraudzējāmies? — Klaudija ieteicās. - Viņa aizstāvēja kādu puisi, kurš bija nogalinājis savu draudzeni, un viņai vajadzēja kādu labu dialogu, ko viņš varētu izmantot tiesas zālē. Es uzrakstīju ainu, it kā tā būtu filma, un viņas klientam piesprieda sodu par slepkavību aiz neuzmanības. Man liekas, es uzrakstīju dialogu un sižeta līniju vēl trim citām lietām, iekams mēs metām mieru.

-    Ienīstu Holivudu, - Veils piezīmēja.

-    Tu neciet Holivudu tikai tādēļ, ka Lodstouna studija tevi piekāsa ar to grāmatu, - Klaudija atteica.

-    Ne tikai tādēļ, - Veils iebilda. - Esmu kā viena no senajām civilizācijām, kā acteki, Ķīnas impērijas, Amerikas indiāņi, kurus sagrāva tauta, kas pārzināja sarežģītāku tehnoloģiju. Esmu īsts rakstnieks, es rakstu romānus, kas tik prātam. Šāda rakstīšana ir ļoti atpalikusi tehnoloģija. Tā nespēj pretoties filmām. Kino rīcībā ir kameras, dekorācijas, mūzika un visas šīs lieliskās sejas. Kā rakstnieks var to uzburt vienīgi ar vārdiem? Un filmas ir sašaurinājušas šo kaujas lauku. Tām nav jāiekaro smadzenes, tikai sirds.

-    Un es, tavuprāt, neesmu rakstniece, - Klaudija atcirta. - Vai scenārists nav rakstnieks? Tu tā saki tāpēc, ka tev nepadodas scenāriju rakstīšana.

Veils uzsita viņai uz pleca.

-    Es tevi nenoniecinu, - viņš atbildēja. - Es pat neniecinu kino kā mākslu. Es to tikai definēju.

-    Laime, ka es mīlu tavas grāmatas, - Klaudija sadja. - Nav brīnums, ka šeit tu nevienam nepatic.

Veils laipni pasmaidīja.

-    Nē, nē, - viņš iebilda. - Nav tā, ka es viņiem nepatīku. Viņi vienkārši nicina mani. Bet, kad pēc manas nāves tiesības uz grāmatu varoņiem atkal pāries manā īpašumā, viņiem radīsies deņa.

-    Tu nerunā nopietni, - Klaudija teica.

-    Es domāju gan, ka nopietni, - Veils atbildēja. - Tās ir ļoti vilinošas izredzes. Pašnāvība. Vai šajos laikos tā ir politiski nekorekta?

-    Ak, blēņas, - Klaudija izmeta.

Viņa aplika roku Veilam ap kaklu.

-    Cīņa tikai nupat sākas, - viņa teica. - Esmu pārliecināta, ka viņi ieklausīsies, kad es pavaicāšu, kāds labums tiks tev. Labi?

Veils uzsmaidīja viņai.

-    Nav ko steigties, - viņš attrauca. - Paies vismaz seši mēneši, lai izdomātu vien, kā padarīt sev galu. Es ienīstu varmācību.

Klaudija piepeši aptvēra, ka Veils runā nopietni. Viņu izbrīnīja panika, ko pati izjuta, iedomājoties par viņa nāvi. Ne tāpēc, ka Klaudija mīlēja viņu, lai gan abi īsu laiciņu bijuši mīlnieki. Pat tāpēc ne, ka viņš Klaudijai patika. Tā bija doma, ka viņa sarakstītajām skaistajām grāmatām bija mazāka vara nekā naudai. Ka viņa mākslu spēja uzvarēt tik nicināms pretinieks kā nauda. Viņa izmisusi ieteica: - Ja piepildīsies visļaunākais, mēs dosimies uz Vegasu un satiksimies ar manu brāli Krosu. Tu viņam patic. Viņš kaut ko izdarīs.

Veils iesmējās.

-    Tik ļoti es viņam nepatīku.

Klaudija atteica: - Viņam ir laba sirds. Es pazīstu savu brāli.

- Nē, nepazīsti vis, - Veils iebilda.

Vakarā pēc Akadēmijas balvu pasniegšanas Atēna, nepiedalījusies svinībās, atgriezās mājās no Dorotijas Čendleres paviljona un tūlīt likās gultā. Viņa stundām ilgi svaidījās un grozījās, taču aizmigt nespēja. Ik muskulis ķermenī likās saspringts. Es to vairs nepieļaušu, viņa domāja. Vairs ne. Es vairs nedzīvošu bailēs.

Atēna pagatavoja sev tasi tējas un mēģināja to dzert, bet, redzēdama, kā roka vieglītēm trīc, kļuva nepacietīga, izgāja ārā un nostājās uz balkona, raudzīdamās tumšajās nakts debesīs. Viņa stāvēja stundām ilgi, taču sirds vēl arvien bailēs dauzījās.

Atēna apģērbās. Uzvilka baltas īsbikses un teniskurpes. Un, kad pie apvāršņa parādījās sarkana saule, viņa metās skriet. Viņa skrēja pa liedagu aizvien ātrāk un ātrāk, pūlēdamās turēties uz cietajām, mitrajām smiltīm, pūlēdamās sekot krasta līnijai, kamēr aukstais ūdens skalojās ap pēdām. Viņai vajadzēja izvēdināt galvu. Nevarēja pieļaut, ka Bozs viņu uzvar. Viņa bija strādājusi pārāk smagi un pārāk ilgi. Un viņš nogalinās Atēnu, par to viņa nešaubījās. Taču vispirms viņš paspēlēsies, pamocīs, pēdīgi sakropļos, padarīs viņu neglītu, domādams, ka tā atgūs Atēnu sev. Viņa juta, kā kaklā pulsē pašas dusmas, tad vēso vēju, kas iemeta sejā okeāna ūdens šalti. Nē, nēt

Viņa domāja par studiju - visi būs izmisumā, draudēs. Taču tie raizējās par naudu, nevis par Atēnu. Viņa domāja, ka šī varēja būt draudzenes Klaudijas lielā iespēja, un jutās bēdīgi. Viņa domāja par visiem pārējiem, taču apzinājās, ka nevar atļauties greznību būt līdzjūtīga. Bozs bija traks, un cilvēki, kuri nebija jukuši, centīsies sarunāt ar viņu. Viņš bija pietiekami apķērīgs, lai liktu citiem domāt, ka tie var uzvarēt, taču Atēna zināja labāk. Viņa nedrīkstēja riskēt. Nevarēja ļaut sev tā riskēt...

Pa to laiku, kamēr Atēna sasniedza lielos, melnos laukakmeņus, kuri nozīmēja, ka ziemeļu krastmala beigusies, viņa bija pilnīgi bez elpas. Atēna apsēdās, pūlēdamās nomierināt sirdi. Viņa paskatījās augšup, izdzirdusi kaiju ķērkšanu, kad tās traucās lejup un šķita slīdam pa ūdeni. Acīs sanesās asaras, taču viņa apņēmīgi pavirzījās atpakaļ. Viņa norija kaklā sakrājušos kamolu. Un pirmo reizi pēc ilga laika Atēna vēlējās, kaut vecāki nebūtu tik tālu prom. Kāda daļa viņā jutās kā mazs bērns un izmisīgi vēlējās skriet uz mājām, drošībā, skriet pie kāda, kas varētu viņu ieslēgt savās rokās un visu vērst par labu. Tad viņa apveltīja sevi ar šķību, sāju smaidu, atminēdamās laiku, kad no tiesas ticēja, ka tas ir iespējams. Tagad visi viņu tā mīlēja, tā apbrīnoja, tā dievināja... un kas par to? Atēna jutās vēl tukšāka nekā, pēc viņas domām, jebkurš cilvēks spētu justies, vēl vientuļāka. Reizēm, paejot garām parastai sievietei ar vīru un bērniem, sievietei, kura dzīvoja parastu dzīvi, viņa sajuta tādas ilgas. Mitējies! - viņa sev teica. Padomā. Tas ir atkarīgs no tevis. Izgudro plānu un īsteno to. No tevis atkarīga ne tikai tava dzīve...

Rīts jau bija pusē, iekams Atēna pārnāca mājās. Un viņa gāja ar augstu paceltu galvu un uz priekšu vērstu skatienu: viņa zināja, kas jādara.

Bozu Skenetu pa nakti paturēja apcietinājumā. Viņa advokāts noorganizēja preses konferenci, kad Bozu atbrīvoja. Skenets pastāstīja reportieriem, ka ir precējies ar Atēnu Akviteinu, lai gan nav sastapis viņu desmit gadus, un tas, ko viņš izdarījis, esot tikai parupjš joks. Tas šķidrums bijis tikai ūdens. Viņš paredzēja, ka Atēna neizvirzīs apsūdzību, likdams noprast, ka zina šausmīgu noslēpumu par sievu. Šajā ziņā viņam izrādījās taisnība. Nekādas sūdzības netika reģistrētas.

Todien Lodstouna studijai, kura uzņēma vienu no dārgākajām filmām kino vēsturē, Atēna Akviteina darīja zināmu, ka neatgriezīsies darbā pie šis filmas. Izdarītā uzbrukuma dēļ viņa baidījās par savu dzīvību.

Bez viņas filma, vēsturisks episks darbs ar nosaukumu “Mesa-līna", nevarēja tikt pabeigta. Ieguldītie piecdesmit miljoni dolāru būs pilnībā zaudēti. Tas nozīmēja ari to, ka notikušā dēļ neviena no lielajām studijām nemūžam neuzdrošināsies Atēnai Akviteinai iedalīt lomu filmā.

Lodstouna studija nodeva publicēšanai paziņojumu, ka zvaigzni piemeklējis pilnīgs spēku izsīkums, taču pēc mēneša viņa būs pietiekami atguvusies, lai atsāktu filmēšanos.

2. nodaļa

LODSTOUNA STUDIJA bija visvarenākā filmu ražotne Holivudā, bet Atēnas Akviteinas atteikšanās atgriezties darbā bija dārga nodevība. Reti gadījās, ka talantīgs darbs spēja pārciest šādu postošu triecienu, taču “Mesalīna” bija studijas “lokomotīve” Ziemassvētku sezonā, lielfilma, kas apgādās ar dzinējspēku visas studijas jaunās filmas garajā, grūtajā ziemā.

Gadījās tā, ka nākamajā svētdienā notika Brālības gadskārtējās labdarības pasākuma svinības, kuras tika rīkotas Eli Mariona, Lodstouna studijas vadītāja un galvenā akcionāra, Beverlihilsas īpašumā.

Atrazdamās tālu kanjonos virs Beverlihilsas, Eli Mariona milzīgā savrupmāja bija ievērojama vieta ar divdesmit istabām, taču dīvaina ar to, ka tajā bija tikai viena guļamistaba. Eli Marions necieta, ka viņa namā kāds pārguļ. Tur, protams, bija viesu namiņi, kā arī divi tenisa laukumi un liels peldbaseins. Sešas istabas bija atvēlētas viņa lielajai gleznu kolekcijai.

Piecsimt Holivudas ievērojamāko cilvēku bija uzaicināti uz šo labdarības festivālu ar tūkstoš dolāru ieejas maksu katram. Teritorijā bija izvietotas bāra un bufetes teltis, kā arī dejošanai paredzētās ar orķestri. Taču ieeja mājā bija liegta. Asprātīgi izveidotās, priecīgi noformētās teltis bija iekārtotas pārvietojamās tualetes.

Savrupmāja, viesu namiņi, tenisa laukumi un peldbaseins bija norobežoti ar auklu, un ceļu uz turieni aizšķērsoja drošības dienesta vīri. Neviens no viesiem nejutās aizvainots, Eli Marions bija pārāk augsta persona, lai uz viņu apvainotos.

Bet, kamēr zālienos draiskojās viesi, obligātās trīs stundas tērzēdami ņn dejodami, Marions atradās mājas milzīgajā konferenču telpā ar grupiņu cilvēku, kuri bija visvairāk norūpējušies par filmas “Mesalīna” pabeigšanu.

Eli Marions valdīja pār šo saietu. Viņa augums bija astoņdesmit gadu vecs, bet tik prasmīgi ietērpts, ka tam nevarēja dot vairāk par sešdesmit. Sirmie mati bija nevainojami apgriezti un iekrāsoti sudraba tonī, tumšais uzvalks darīja plecus platākus, piešķīra kauliem vairāk miesas, ieskāva tievos apakšstilbus. Sarkankoka krāsas kurpes darīja viņu smagnējāku. Taisna piegriezuma balts krekls ar rožsārtu kaklasaiti vērta pelēcīgo bālumu sārtāku. Taču valdīšana pār Lodstouna studiju bija absolūta tikai tad, kad viņš to gribēja. Bija reizes, kad prātīgāk ļaut parastiem mirstīgajiem rīkoties pēc brīvas gribas.

Atēnas Akviteinas atteikšanās pabeigt ražošanā esošu filmu bija pietiekami nopietna problēma, lai piesaistītu pat Mariona uzmanību. “Mesalīna”, simt miljonu dolāru filma, studijas lokomotīve ar tiesībām demonstrēt to video, televīzijā, kabeļtelevīzijā un ārzemēs, tiesībām, kuras bija pārdotas iepriekš, lai segtu izmaksas, - šī filma bija kā zelta krātuve, kas tagad nogrims kā veca spāniešu galjona, lai nekad netiktu atgūta.

Un vēl pati Atēna. Trīsdesmit gadus veca, lieliska zvaigzne, jau parakstījusies par piedalīšanos vēl vienā Lodstouna super-grāvējā. Patiess talants, par kuru nav nekā vērtīgāka. Marions dievināja talantu.

Bet talants bija kā dinamīts, tas varēja būt arī bīstams, un to vajadzēja kontrolēt. Tas tika paveikts ar mīlestību, ar glaimiem visnožēlojamākajā veidā, apberot talantu ar pasaulīgiem labumiem. Jūs kļuvāt par tēvu, māti, brāli, māsu, pat mīļāko. Neviens upuris nebija par lielu. Tomēr pienāca laiks, kad nevarēja būt vājš, kad jābūt patiesi nežēlīgam.

Tāpēc tagad šajā istabā kopā ar Marionu bija cilvēki, kuri realizēs viņa gribu. Bobijs Bancs, Skipijs Dīrs, Melo Stjuarts un Dita Tomija.

Stāvēdams tiem pretī pazīstamajā konferenču telpā ar gleznām, galdiem, krēsliem un paklājiem divdesmit miljonu dolāru vērtībā, ko vēl vismaz par pusmiljonu palielināja kristāla kausi un krūzes. Eli Marions juta, kā viņā sairst kauli. Ik dienas viņš bija pārsteigts, cik grūti rādīt sevi pasaulei kā visvarenu cilvēku, par kādu viņš tika uzskatīts. _

Riti vairs nebija spirdzinoši, šķita nogurdinoši skūties, sasiet kaklasaiti, aizpogāt krekla pogas. Daudz bīstamāks bija gara vājums. Tas izpaudās žēlumā pret ļaudīm, kuri nebija tik vareni kā viņš. Tagad viņš vairāk izmantoja Bobiju Bancu, piešķirdams tam lielāku varu. Galu galā šis cilvēks bija trīsdesmit gadus jaunāks un Mariona tuvākais draugs, līdz šim uzticīgs viņam.

Bancs bija studijas prezidents un galvenais administrators. Vairāk nekā trīsdesmit gadus viņš Marionam bijis netīrā darba veicējs, un pa šiem gadiem abi kļuvuši tuvi kā tēvs ar dēlu, kā mēdz teikt. Viņi bija piemēroti viens otram. Septiņdesmit gadu vecumā Marions bija kļuvis pārāk labsirdīgs, lai veiktu darbus, kurus katrā ziņā vajadzēja paveikt.

Tieši Bancs pārņēma darbu no filmu režisoriem, kuri bija paveikuši māksliniecisko pusi, un padarīja viņu filmas pieņemamas skatītājiem. Tieši Bancs apstrīdēja režisoriem, zvaigznēm un rakstniekiem maksājamos honorārus un piespieda viņus vai nu griezties tiesā, lai piedzītu procentus, vai ari samierināties ar mazāku atlīdzību. Tieši Bancs veda sarunas ar talantu par ļoti stingriem līgumiem. It īpaši ar rakstniekiem.

Bancs pat atteicās no standarta tukšvārdības saskarsmē ar rakstniekiem. Tā bija taisnība, ka sākumam vajadzīgs scenārijs, taču Bancs uzskatīja, ka lomu sadalījums bija dzīvības un nāves jautājums. Zvaigžņu vara. Režisori bija svarīgi, tāpēc ka viņi mācēja aci no pieres izzagt. Producenti, nevis slaisti, ja runā par zagšanu, bija nepieciešami ar savu maniakālo enerģiju, lai iesāktu darbu pie filmas.

Bet rakstnieki? Viņiem bija vienīgi jāuzmet uz tīra, balta papīra sākotnējais ieskicējums. Tika noalgots vēl ducis cilvēku, lai to pārstrādātu. Tad producents izveidoja sižetu. Pēc tam režisors izdomāja spēli (reizēm veselu jaunu filmu), un tad zvaigznes ierosināja iedvesmas pilnus dialogu fragmentus. Tad studijas radošais personāls garos, rūpīgi pārdomātos memorandos sniedza rakstniekiem ieskatus, sižeta idejas un vēlējumu sarakstus. Bancs bija redzējis krietni daudz ievērojamu scenāristu darbu, par kuriem tika samaksāts miljons dolāru tikai tādēļ, lai konstatētu - kad filma bija pabeigta, tajā nebija nevienas pasas sižeta epizodes, ne vārda no rakstnieka uzrakstītā. Protams, rakstnieki bija Eli vājība, bet tikai tādēļ, ka viņus bija tik viegli piežmiegt ar līgumiem.

Marions ar Bancu bija kopīgi apbraukuši pasauli, pārdodami filmas festivāliem un tirdzniecības centriem, bijuši Londonā, Parīzē, Kannās, Tokijā un Singapūrā. Viņi bija lēmuši jauno mākslinieku likteņus. Viņi tika pārvaldījuši impēriju kopīgi - kā valdnieks un viņa galvenais vasalis.

Eli Marions un Bobijs Bancs bija vienisprātis, ka talanti - tie, kuri rakstīja scenārijus, tēloja filmās un bija to režisori, - bija visnepateicīgākie ļaudis pasaulē. Ak, šie daudzsološie, tīrie mākslinieki prata būt tik pievilcīgi, tik pateicīgi par sagādāto iespēju, tik piekāpīgi, kamēr pūlējās tikt uz augšu, bet kā viņi varēja pārvērsties pēc slavas iemantošanas! Medus nesējas bites kļuva par nikniem sirseņiem. Gluži dabiski, ka Marions un Bancs algoja štatā divdesmit juristus, lai viņus savaldītu.

Kāpēc vienmēr bija tik daudz nepatikšanu? Tik daudz nelaimju? Nebija šaubu, ka cilvēkiem, kuri dzinās pēc naudas, nevis mākslas, bija ilgāka karjera, viņi guva dzīvē vairāk prieka, bija daudz labāki un sabiedriskā ziņā vērtīgāki cilvēki par māksliniekiem, kuri pūlējās attēlot dievišķo dzirksti cilvēkos. Slikti, ka nevarēja uzņemt par to filmu. Par to, ka naudai piemita daudz dziedinošāks spēks nekā mākslai un mīlestībai. Taču publika tam nemūžam nenoticētu.

Bobijs Bancs bija ataicinājis viņus no svinībām, kuras noritēja mājas ārpusē. Vienīgais talants šeit bija “Mesalīnas” režisore, sieviete, kuru sauca Dita Tomija. Viņa strādāja pie A grupas filmām, un bija zināms, ka viņa vislabāk prata apieties ar sievietēm zvaigznēm, un Holivudā tas šodien nozīmēja būt nevis homoseksuālistam, bet feministei. Fakts, ka viņa bija ari lesbiete, visiem konferenču telpā klātesošajiem vīriešiem nešķita būtisks. Dita Tomija uzņēma filmas par mazākiem līdzekļiem, nekā budžetā paredzēts, viņas filmas pelnīja naudu, un viņas mīlas sakari ar sievietēm filmas uzņemšanas laikā sagādāja daudz mazāk grūtību nekā režisors vīrietis, kas gulēja ar aktrisēm. Lesbietes slavenības bija paklausīgas.

Eli Marions sēdēja konferenču galda galā un ļāva Bancam vadīt pārrunas.

Bancs sacīja: - Dita, pasaki mums precīzi, kāds patlaban ir stāvoklis ar filmu un kādas ir tavas domas attiecībā uz situācijas risinājumu. Velns un elle, es pat neizprotu šīs grūtības.

Tomija izteicās īsi un ļoti koncentrēti un allaž runāja par tematu. Viņa teica: - Atēna ir nobijusies līdz nāvei. Viņa neatgriezīsies darbā, ja vien jūs, ģēniji, neizdomāsiet kaut ko tādu, kas spētu izdzēst šīs bailes. Ja viņa neatgriezīsies, jūs, puiši, zaudēsiet piecdesmit miljonus dolāru. Filmu bez viņas pabeigt nevar. -Viņa uz bridi apklusa. - Pagājušajā nedēļā uzņēmu skatus bez Atēnas, tā ka šajā ziņā esmu jums ietaupījusi naudu.

- Ta sasodītā filma, - Bancs izgrūda. - Es to vispār negribēju uzņemt.

Viņa teiktais aizkaitināja pārējos vīriešus telpā; producents Skipijs Dīrs izmeta: - Ej tu galīgi, Bobij!

Un Melo Stjuarts, Atēnas Akviteinas aģents, noteica: - Blēņas.

Patiesībā visi ar sajūsmu tika atbalstījuši “Mesalīnu”. Tā bija filma, kura visvieglāk saņēmusi zaļo gaismu visā studijas vēsturē.

“Mesalīna” pauda stāstu par imperatora Klaudija pārvaldīto Romas impēriju no feministes viedokļa. Vīriešu rakstītā vēsture attēloja valdnieci Mesalīnu kā samaitātu un slepkavīgu ielasmeitu, kura kādu nakti ierāvusi visus Romas iedzīvotājus seksuālās orģijās. Taču filmā, kura gandrīz divtūkstoš gadu vēlāk atveidoja Mesalīnas dzīvi, viņa tika atklāta kā traģiska varone, Antigone, vēl viena Mēdeja. Sieviete, kura, izmantojot vienīgos sev pieejamos ieročus, pūlējās pārveidot pasauli, kurā vīrieši bija tādi valdnieki, ka izturējās pret sieviešu dzimumu, pusi cilvēces, it kā viņas būtu verdzenes.

Tā bija varena koncepcija - trakojošas seksuālas orģijas visā krāšņumā un ārkārtīgi būtiska un populāra tēma -, bet tai bija vajadzīgs nevainojams ietērps, lai piešķirtu visam ticamību. Vispirms Klaudija De Lena uzrakstīja asprātīgu scenāriju ar spēcīgu sižeta līniju. Izraugoties Ditu Tomiju par režisori, bija izdarīta pragmatiska un politiski pareiza izvēle. Viņai piemita ass prāts, un viņa bija pārbaudīta režisore. Atēna Akviteina bija lieliska

Mesalīna un līdz šim bija pilnīgi valdījusi pār filmu. Viņai bija skaista seja un augums, un ģeniālais tēlojums darīja ticamu visu notiekošo. Vēl jo svarīgāk - Atēna bija viena no trim stabilākajām zvaigznēm pasaulē. Klaudija, sava ekscentriskā talanta vadīta, pat bija dāvājusi viņai ainu, kurā Mesalīna, augošo kristiešu leģendu vilināta, paglāba mocekļus no drošas nāves amfiteātri. Kad Tomija izlasīja šo ainu, viņa teica Klaudijai: “Paklau, visam ir savas robežas.”

Klaudija uzsmaidīja un atteica: “Tikai ne filmā.”

Skipijs Dīrs pavēstīja: - Mums jāpārtrauc filmas uzņemšana, iekams piedabūjam Atēnu atgriezties darbā. Tas izmaksās simt piecdesmit tūkstošus dienā. Situācija ir šāda. Mēs esam iztērējuši piecdesmit miljonus. Esam pusceļā, mēs nevaram izsvītrot Atēnu, un mēs nevaram viņu dublēt. Tā ka, ja viņa neatgriezīsies, filma būs jānoraksta.

-    Mēs nevaram to norakstīt, - Bancs iebilda. - Apdrošināšana nemaksā par zvaigzni, kura atsakās strādāt. Izmet viņu no lidmašīnas, tad apdrošināšana samaksās. Melo, tavs darbs ir dabūt viņu atpakaļ. Tu esi par to atbildīgs.

Melo Stjuarts atbildēja: - Esmu viņas aģents, un tādu sievieti kā viņa varu iespaidot tikai kā aģents. Ļaujiet man pateikt, lūk, ko. Viņa ir patiesi pārbiedēta. Tās nav nekādas kaprīzes. Viņa ir nobijusies, taču Atēna ir saprātīga sieviete, tā ka viņai droši vien ir pamats baidīties. Šī ir ļoti bīstama, kutelīga situācija.

Bancs jautāja: - Ja viņa iznicinās simt miljonu dolāru vērtu filmu, tad vairs nekad nevarēs strādāt. Vai to tu viņai pateici?

-    Viņa zina, - Stjuarts atbildēja.

Bancs vaicāja: - Kurš cilvēks ir vispiemērotākais, lai iegrieztu viņas domāšanu pareizā virzienā? Skipij, tu mēģināji un cieti neveiksmi. Melo, tu ari. Dita, es zinu, tu darīji, ko varēji. Pat es pamēģināju.

Tomijs atteica: - Tu neskaities, Bobij. Viņa tevi ienīst.

Bancs skarbi atcirta: - Protams, dažam labam nepatīk mans stils, tomēr viņi ieklausās manī.

Tbmija laipni teica: - Bobij, tu nepatīc nevienam no talantiem, bet Atēna tevi personīgi neieredz.

-    Es viņai iedevu lomu, kura padarīja viņu par zvaigzni, -Bancs iebilda.

Melo Stjuarts rāmi konstatēja: - Viņa ir dzimusi zvaigzne. Tev laimējās, ka dabūji viņu.

Bancs noteica: - Dita, tu esi viņas draudzene. Tavs pienākums ir dabūt viņu atpakaļ pie darba.

-    Atēna nav mana draudzene, - Tomija atbildēja. - Viņa ir kolēģe, kas ciena mani, jo pēc tam, kad mēģināju viņu padarīt par savu draudzeni, es dētu neveiksmi un veikli atkāpos. Ne tā kā tu, Bobij. TU pūlējies gadiem ilgi.

Bancs draudzīgi atcirta: - Dita, kas viņa tāda ir, ka var mūs tā čakarēt? Eli, tev jāizvirza noteikumi.

Visu klātesošo uzmanība tika pievērsta vecajam vīram, kurš likās garlaikojamies. Eli Marions bija tik vājš, ka reiz viens no vīriešiem zvaigznēm tika pajokojis, ka viņam uz galvas derētu nēsāt dzēšamgumiju, taču joks bija drīzāk ļaunprātīgs, nevis izdevies. Marionam bija paprāva galva un plata gorillas seja, kāda pienāktos daudz smagnējākam vīram, plats deguns, mute ar biezām lūpām, tomēr viņa seja dīvainā kārtā šķita laipna, daži pat teica - izskatīga. Taču acis viņu nodeva, tās bija salti pelēkas un izstaroja saprātu un pilnīgu koncentrēšanos, kas biedēja ļaužu vairumu. Varbūt tieši šā iemesla dēļ Eli uzstāja, lai visi viņu sauktu vārdā.

Marions runāja bezkaislīgā balsī: - Ja Atēna neuzklausīs jūs, viņa neklausīsies ari manī. Mans ietekmīgais stāvoklis neatstās uz viņu iespaidu. Visu vēl mulsinošāku dara tas, ka viņu nobiedējis tik muļķīga vīrieša bezjēdzīgs uzbrukums. Vai mēs kaut kā nevaram atpirkties no tā tipa?

-    Mēģināsim, - Bancs atteica. - Bet Atēnas acīs tur nav nekādas starpības. Viņa tam neuzticas.

Skipijs Dīrs, producents, piebilda: - Un mēs pamēģinājām ar varu. Es sarunāju dažus draugus polidjas departamentā, lai piedraud, taču viņš ir sīksts. Viņa ģimenei ir nauda un politiskie sakari, un darījumā uz viņu nevar paļauties.

Stjuarts gribēja zināt: - Cik tieši studija zaudēs, ja pārtrauks filmas uzņemšanu? Es darīšu, ko spēšu, lai ļautu jums kompensēt turpmākos izdevumus.

Pastāvēja zināmas grūtības ļaut Melo Stjuartam uzzināt zaudējumu apjomu; viņam kā Atēnas aģentam šīs ziņas dotu pārāk daudz informācijas mērķa sasniegšanai. Marions neatbildēja, bet pamāja Bobijam Bancam.

Bancs, kaut negribīgi, tomēr atbildēja: - Faktiski iztērētās naudas summa ir piecdesmit miljoni. Labi, mēs varam pārdzīvot tos piecdesmit miljonus. Bet mums jāatdod atpakaļ nauda par filmas pārdošanu ārzemēs, nauda par video, turklāt nebūs Ziemassvētku sezonas lokomotīves. *fes mums var izmaksāt vēl... -Viņš bridi klusēja, negribēdams izpaust skaitli. - Un tad, ja pieskaitām zaudētos ienākumus... velns, divsimt miljoni dolāru. Tev, Melo, vajadzēs dot mums iespēju ar daudziem citiem izdevumiem.

Stjuarts pasmaidīja, iedomādamies, ka viņam vajadzēs paaugstināt Atēnas cenu.

-    Bet patiesībā izlietotās skaidrās naudas izteiksmē jūs zaudējat tikai piecdesmit, - viņš iebilda.

Kad Marions ierunājās, viņa balss bija zaudējusi maigumu.

-    Melo, - viņš sacīja, - cik daudz mums izmaksās dabūt tavu klienti atpakaļ pie darba?

Visi saprata, kas noticis. Marions nolēmis rīkoties, it kā šī būtu vienkārša afēra.

Stjuarts saprata. Cik lielā mērā tu mūs aizstāvēsi šajā nelielajā plānā? Šis bija uzbrukums viņa uzticamībai, taču viņš negrasījās izturēties augstprātīgi. Attiecībā pret Marionu ne. Ja tā būtu izteicies Bancs, viņš būtu nikns un sašutis.

Stjuarts kinopasaulē bija ļoti ietekmīgs vīrs. Viņam nevajadzēja pieglaimoties pat Marionam. Viņš vadīja piecu A grupas filmu režisoru kolektīvu, ne gluži stabilu, tomēr ļoti ietekmīgu režisoru kompāniju; divas stabilas vīriešu zvaigznes un vienu sievieti zvaigzni - Atēnu. Tas nozīmēja, ka viņam bija trīs cilvēki, kuri varēja nodrošināt zaļo gaismu jebkurai filmai. Tomēr nebija gudri sadusmot Marionu. Stjuarts bija kļuvis varens, izvairīdamies no šādām briesmām. Šī, protams, bija lieliska situācija uzbrukumam, tomēr patiesībā ne. Šī bija viena no tām retajām reizēm, kad tiešums varēja atmaksāties.

Melo Stjuarta vērtīgākā īpašība bija dedzīgums, viņš patiesi ticēja tam, ko pārdeva, un viņš ticēja Atēnas talantam pat pirms desmit gadiem, kad viņa vēl nebija pazīstama. Melo ticēja viņai tagad. Bet kas notiktu, ja viņš spētu likt Atēnai pārdomāt un atvest zvaigzni atkal kameru priekšā? Tas noteikti bija kaut ko vērts, šādu iespēju noteikti nevajadzētu palaist garām neizmantotu.

- Runa nav par naudu, - Stjuarts kaismīgi teica. Viņš jutās aizgrābts par savu patiesīgumu. - Varat piedāvāt Atēnai papildu miljonu, bet viņa neatgriezīsies. Jums jāatrisina tā saucamā sen promesošā vīra problēma.

Iestājās draudīgs klusums. Visi tapa uzmanīgi. Bija minēta naudas summa. Vai tā būtu ķīlis, kas pavērs ceļu?

Skipijs Dīrs noteica: - Viņa neņems naudu.

Dita Tomija paraustīja plecus. Viņa ne mirkli neticēja Stjuartam. Bet tā nebūs viņas nauda. Bancs tikai nikni pablenza Stjuartā, kurš mierīgi, ads nenovērsdams, raudzījās uz Marionu.

Marions pareizi izanalizēja Stjuarta piezīmi. Atēna neatgriezīsies naudas dēļ. Talants nekad nebija tik viltīgs. Marions nolēma beigt sanāksmi.

Viņš sadja: - Melo, izskaidro savai klientei ļoti uzmanīgi - ja mēneša laikā viņa neatgriezīsies, studija pārtrauks filmas uzņemšanu un segs zaudējumus. Tad mēs pieprasīsim no viņas visu, kas viņai pieder. Viņai jāapzinās, ka pēc tam viņa nevarēs strādāt nevienai lielai Amerikas studijai.

Marions uzsmaidīja visiem ap galdu sēdošajiem. - Ko tur daudz, tie ir tikai piecdesmit miljoni.

Visi saprata, ka viņš runā nopietni, ka viņš zaudējis pacietību. Dita Tbmija krita panikā, viņai filma nozīmēja vairāk nekā jebkuram dtam. Tā bija viņas bērns. Ja filma gūtu panākumus, viņa nokļūtu stabilu režisoru pulkā. Līdz ar atzīšanu viņa iegūtu rīcības brīvību. Panikas pārņemta, viņa sadja: - Piedabūjiet Klaudiju De Lenu, lai parunā ar Atēnu. Klaudija ir viena no viņas tuvākajām draudzenēm.

Bobijs Bancs nidgi izmeta: - Nezinu, kas ir ļaunāk - zvaigzne, kura guļ ar kādu no zemākām aprindām, vai zvaigzne, kura ir draugos ar rakstnied.

To dzirdot, Marions atkal zaudēja pacietību. - Bobij, šādas piezīmes lietišķā sarunā ir nevietā. Panāc, lai Klaudija aprunājas ar viņu. Tomēr šā vai tā pabeigsim šo lietu. Mums ir jāuzņem ari citas filmas.

Taču nākamajā dienā Lodstouna studijā pienāca čeks par pieciem miljoniem dolāru. Tas bija no Atēnas Akviteinas. Viņa bija atdevusi atpakaļ avansu, kas bija samaksāts par darbu pie “Mesalīnas".

Nu viss bija juristu rokās.

Piecpadsmit gadu laikā Hndrū Polards bija izveidojis Klusā okeāna Drošības kompāniju par visautoritatīvāko apsardzes organizāciju Rietumu piekrastē. Viņam, kurš uzsācis darbu viesnīcas apartamentos, tagad Santamonikā piederēja četrstāvu ēka ar vairāk nekā piecdesmit pastāvīgiem štata darbiniekiem, piecsimt ārštata izmeklētājiem un sargiem, kā ari mainīgu rezerves grupu, kura lielāko gada daļu strādāja viņa labā.

Klusā okeāna drošības kompānija piedāvāja pakalpojumus ļoti bagātiem un ļoti slaveniem cilvēkiem. Tā apsargāja kinomag-nātu mājas ar bruņotu personālu un elektroniskām ierīcēm. Tā nodrošināja zvaigznes un producentus ar miesassargiem. Tā piegādāja formās tērpušos vīrus, lai savaldītu pūli lielos pasākumos, tādos kā Kinoakadēmijas balvu piešķiršana. Tā veica izmeklēšanu kutelīgās lietās, kā, piemēram, nodrošinot pretizlūkošanu, lai atvairītu iespējamos šantāžistus.

Endrū Polards guva panākumus, tāpēc ka bija dedzīgs visādu sīkumu piekritējs. Teritorijās pie savu bagāto klientu namiem viņš izlika uzrakstus “Šauj bez brīdinājuma”, kuri naktī žilbināja ar sarkanas gaismas kūļiem, turklāt viņš izvietoja patruļas mūros ieslēgto savrupmāju apkārtnē. Rūpīgi izvēlēdamies personālu, viņš maksāja pietiekami augstas algas, tā ka darbinieki baidījās no atlaišanas. Viņa klienti bija visbagātākie cilvēki valstī un attiecīgi maksāja. Viņš bija ari pietiekami gudrs, lai cieši sadarbotos ar Losandželosas Policijas departamentu visos līmeņos. Viņu saistīja lietišķa draudzība ar Džimu Louziju, leģendāro detektīvu, kurš bija varonis parasto ļaužu acīs. Tomēr vissvarīgākais bija tas, ka viņš saņēma Klerikucio Ģimenes atbalstu.

Pirms piecpadsmit gadiem, kad Polards vēl bija jauns policists, viņu noķēra lamatās Ņujorkas pilsētas Policijas departamenta Iekšlietu nodaļa. Tas bija mazs kukulis, no kura bija gandrīz neiespējami izvairīties. Taču viņš bija turējies kā vīrs un atteicies ziņot par priekšniekiem, kuri bija iejaukti šajā lietā. To ievēroja Klerikucio Ģimenes apakšnieki un laida darbā vairākus juridiskus gājienus, tā ka Endrū Polardam tika piedāvāts darījums: aiziet no Ņujorkas Policijas departamenta un izvairīties no soda.

Polards ar sievu un bērnu pārcēlās uz Losandželosu, un Ģimene iedeva viņam naudu Klusā okeāna drošības kompānijas nodibināšanai. Pēc tam Ģimene paziņoja, ka nedrīkst apgrūtināt Polarda klientus, ielauzties viņu mājās, aplaupīt viņu cilvēkus, zagt viņu dārglietas un, ja tās kļūdas pēc nozagtas, dārglietām jātiek atdotām atpakaļ. Tieši šā iemesla dēļ liesmojošie uzraksti “Šauj bez brīdinājuma" apgaismoja arī apsardzes aģentūras vārdu.

Endrū Polarda panākumi bija gandrīz maģiski, viņa apsargātās mājas nekad netika aizskartas. Viņa miesassargi bija gandrīz tikpat labi apmācīti kā FIB vīri, tā ka kompānija nekad netika apsūdzēta par zādzībām ar uzvedinātājiem, seksuālo uzmācību darba devējiem, bērnu seksuālo izmantošanu - par visu, kas mēdza gadīties drošībnieku pasaulē. Bija daži šantāžas mēģinājumi, un gadījās, ka daži sargi pārdeva intīmus noslēpumus skandālu lapelēm, bet no tā nebija iespējams izvairīties. Kopumā Polards vadīja godīgu, efektīvu uzņēmumu.

Viņa kompānija ar datoru palīdzību guva pieeju konfidenciālai informācijai par visu profesiju ļaudīm. Un gluži dabiski - kad Klerikucio Ģimenei vajadzēja datus, tie tika piegādāti. Polards krietni nopelnīja un bija pateicīgs Ģimenei. TUrklāt vēl fakts, ka laiku pa laikam gadījās darbs, kura izpildi viņš nevarēja prasīt no saviem sargiem, un tad viņš pieprasīja Rietumu Bruglione palīdzību iebiedēšanā.

Bija arī izmanīgāki plēsoņas, kuriem Losandželosa un Holivuda šķita kaut kas līdzīgs Ēdenes džungļiem, kur ņudzēja laupījums. Tur bija filmu administratori, kas ievilināti šantāžistu izliktajās lamatās, strupceļā nonākušas filmu zvaigznes, sado-mazohistiski režisori, pedofili producenti - visi baidījās, ka viņu noslēpumi varētu nonākt atklātībā. Polards bija ievērojams ar to, ka veikli un apdomīgi atrisināja šos gadījumus. Viņš mācēja vienoties par iespējami zemāko samaksu un nodrošināt, ka nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtosies.

Dienu pēc Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas Bobijs Bancs ataicināja Endrū Polardu uz savu kantori.

-    Man vajadzīga visa informācija, ko tu vari dabūt par šo Bozu Skenetu, - viņš teica Polardam. - Es gribu zināt visu, kam ir kāds sakars ar Atēnu Akviteinu. Ņemot vērā, ka viņa ir galvenā zvaigzne, mēs ļoti maz zinām par viņu. Vēl es gribu, lai tu vienojies ar Skenetu. Atēna mums būs vajadzīga vēl trīs mēnešus darbam pie filmas - organizē darījumu ar Skenetu tā, lai viņš dotos tālu prom. Piedāvā viņam divdesmit tūkstošus mēnesī, taču vari solīt līdz simtam.

Polards klusi atteica: - Un pēc tam viņš varēs darīt, ko grib?

-    Tas būs varas iestāžu darbs, - Bancs atbildēja. — Tev jābūt ļoti uzmanīgam, Endrū. Šim zellim ir ietekmīga ģimene. Kino-ražošanu nedrīkst apsūdzēt apšaubāmas taktikas lietošanā, tas varētu izpostīt filmu un kaitēt studijai. Tā ka noslēdz vienīgi darījumu. Turklāt mēs izmantojam tavu firmu viņas personiskajai drošībai.

-    Un ja viņš neielaidīsies darījumā? - Polards gribēja zināt.

-    Tad jums viņa jāsargā nakti un dienu, - Bancs atteica. - Līdz būs pabeigta filma.

-    Es viņu varētu mazliet iebiedēt, - Polards ieteicās. - Likumīgā ceļā, protams. Es neko neierosinu.

-    Viņam ir pārāk labi sakari, - Bancs sacīja. - Policija pret viņu izturas piesardzīgi. Pat Džims Louzijs, tik labs draugs Skipi-jam Dīram, nelietos nekādu varu. Nemaz nerunājot par sabiedriskajām attiecībām, no studijas tiks piedzītas milzīgas naudas summas. Es nesaku, ka jums būtu jāapietas ar viņu kā vāru ziediņu, tomēr...

Polards saprata teikto. Mazliet parupjas apiešanās puiša iebiedēšanai, tomēr samaksā, cik viņš grib.

- Man vajadzēs līgumus, - viņš sacīja.

Bancs izņēma aploksni no galda atvilktnes. - Viņam jāparaksta trīs eksemplāri, un tur ir čeks par piecdesmit tūkstošiem dolāru kā iemaksa skaidrā naudā ar pēcmaksu. Skaitļi līgumā nav minēti, tos vari ierakstīt, kad būsi vienojies.

Kad Polards gāja ārā, Bancs viņam teica: - Tavi ļaudis neko nepalīdzēja Kinoakadēmijas balvu pasniegšanas laikā. Viņi gulēja, kājās stāvēdami.

Polards neapvainojās. Tas bija vecais Bancs.

— Tie bija tikai apsargi pūļa savaldīšanai, - viņš paskaidroja.

- Neraizējies. Apkārt mis Akviteinai es salikšu savu augstākās klases komandu.

Divdesmit četru stundu laikā Klusā okeāna drošības kompānijas datoros bija viss par Bozu Skenetu. Viņš bija trīsdesmit četrus gadus vecs, beidzis Teksasas A&M Universitāti, kur visus gadus spēlējis Conference All-Star, pēc tam vienu sezonu pavadījis profesionālajā futbolā. Viņa tēvam piederēja banka Hjūstonā, bet, vēl jo svarīgāk, viņa tēvocis vadīja republikāņu politisko mašinēriju Teksasā un bija tuvs personisks prezidenta draugs. Tajā visā bija iejaukts milzums naudas.

Bozs Skenets pats par sevi bija pretīgs tips. Būdams viceprezidents tēva bankā, viņš par mata tiesu bija izvairījies no apsūdzības par mahinācijām ar naftas nomas līgumiem. Sešas reizes viņš bijis arestēts par personas aizskaršanu. Vienā gadījumā viņš bija tik smagi piekāvis divus policistus, ka abus vajadzēja ievietot slimnīcā. Pret Skenetu vispār netika ierosināta lieta, jo viņš samaksāja policistiem par nodarīto kaitējumu. No tiesas tika izņemta apsūdzība par seksuālu uzmākšanos. Pirms visa minētā viņš divdesmit viena gada vecumā apprecējies ar Atēnu un nākamajā gadā kļuvis par tēvu mazai meitiņai. Bērns tika nosaukts par Betāniju. Viņa divdesmit gadus vecā sieva ar meitu nozudusi.

Tas viss Endrū Polardam izveidoja kopainu. Šis bija nelāgs zellis. Tips, kas desmit gadus turējis Jaunu prātu uz sievu, tips, kas kāvies ar apbruņotiem policistiem un bija pietiekami sīksts, lai aizsūtītu viņus uz slimnīcu. Nebija nekādu izredžu iebiedēt šādu subjektu. Samaksā viņam naudu, gādā, lai līgums tiek parakstīts, un turies pa gabalu no tā visa.

Polards piezvanīja Džimam Louzijam, kurš Losandželosas Policijas departamentā bija nodarbojies ar Skeneta lietu. Polards juta bijību pret Louziju, kurš bija policists, kāds gribētu būt Polards. Starp viņiem valdīja lietišķas attiecības. Katros Ziemassvētkos Louzijs saņēma jauku dāvanu no Klusā okeāna Drošības kompānijas. Tagad Polardam vajadzēja policijas informāciju, viņš gribēja zināt visu, kas Louzijam bija lietā.

-    Džim, - Polards teica, - vai tu varētu man atsūtīt informācijas lapu par Bozu Skenetu? Man vajag viņa adresi Losandželosā, un es gribētu zināt par viņu ko vairāk.

-    Protams, - Louzijs atteica. - Taču apsūdzības pret viņu tikušas izbeigtas. Kam tev tas vajadzīgs?

-    Aizsardzībai, - Polards atbildēja. - Cik bīstams ir šis tips?

-    Viņš ir galīgi dulls, — Louzijs teica. - Pasaki savai miesassargu komandai - ja šis nonāks tuvumā, viņiem jāsāk šaut.

-    Tu apcietinātu mani, - Polards smiedamies attrauca. - Tas ir pret likumu.

-Jā, - Louzijs piekrita, - man tā būtu jārikojas. Cik stulbs joks!

Bozs Skenets uzturējās pieticīgā Santamonikas viesnīcā Okeāna avēnijā, un šis fakts viesa bažas Endrū Polardā, jo viesnīca atradās tikai piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no Atēnas mājas Malibu kolonijā. Polards norīkoja četru vīru komandu, lai apsargā Atēnas māju, un novietoja divus cilvēkus Skeneta viesnīcā. Tad viņš sarunāja tikties ar Skenetu tajā pašā pēcpusdienā.

Polards ņēma līdzi trīs vislielākos un visizturīgākos vīrus. Ar tādu tipu kā Skenets nekad nevarēja zināt, kas notiks.

Skenets ielaida viņus savos viesnīcas apartamentos. Viņš bija pieklājīgs, apsveica ienācējus ar smaidu, tomēr neko nepiedāvāja. Lai cik savādi, taču viņš bija uzvilcis kreklu, žaketi un uzsējis kaklasaiti - varbūt tādēļ, lai parādītu, ka vēl arvien ir baņķieris. Polards stādījās priekšā un iepazīstināja ar saviem trim miesassargiem, visi trīs uzrādīja Klusā okeāna Drošības dienesta personas apliecības. Skenets viņiem uzsmaidīja un noteica: - Jūs,

puiši, protams, esat vareni. Saderam uz simt dolāriem, ka godīgā cīņā es jūs visus izpurināšu kā maisus.

Visi trīs miesassargi, labi apmācīti cilvēki, atbildēja ar vāriem, atzinīgiem smaidiņiem, bet Polards tīši apvainojās. Iepriekš paredzēts aizvainojums.

-    Mēs esam šeit ieradušies, lai noslēgtu dalījumu, mister Skenet, - viņš atgādināja, - nevis uzklausītu draudus. Lodstouna studija ir gatava jums tūlīt pat samaksāt piecdesmit tūkstošus un divdesmit tūkstošus mēnesī astoņus mēnešus no vietas. Jums tikai jāatstāj Losandželosa.

Polards izņēma no portfeļa līgumus un lielo, zaļi balto čeku.

Skenets tos rūpīgi nopētīja.

-    Ļoti vienkāršs līgums, - viņš konstatēja. - Man pat advokātu nevajag. Bet tā ir ari vienkārša nauda. Es iedomājos simt tūkstošus vispirms un piecdesmit tūkstošus mēnesL

-    Par daudz, - Polards iebilda. - Mums ir pret jums vērsta tiesneša pavēle par ieslodzīšanu. Ja nonāksiet tajā pašā kvartālā, kur atrodas Atēna, tad iesiet cietumā. Mēs turam drošības spēkus ap Atēnu divdesmit četras stundas dienā. Un es esmu norīkojis novērošanas grupas, kuras sekos jūsu gaitām. Tā ka jums šī ir zemē atrasta nauda.

-    Vajadzēja agrāk atbraukt uz Kalifomiju, - Skenets atteica.

-    Ielas te bruģētas ar zeltu. Kālab man kaut ko maksāt?

-    Studija grib nomierināt mis Akviteinu, - Polards paskaidroja.

-    Viņa patiesi ir liela zvaigzne, - Skenets apcerīgi novilka. -Jā, viņa vienmēr bijusi sevišķa. Un, ja vēl padomā, ka es mēdzu gulēt ar viņu piecreiz dienā. - Viņš uzsmaidīja trim vīriešiem.

-    Un saprātīga darījumos.

Polards ar ziņkāri aplūkoja šo cilvēku. Viņš bija izskatīgs kā raupjais virs Marlboro cigarešu reklāmās, vienīgi ar to starpību, ka Skeneta āda bija sarkana no saules un žūpošanas un miesas būve - masīvāka. Viņam bija raksturīga pievilcīgā dienvidnieku stieptā izruna, reizē komiska un bīstama. Šādos vīriešos iemīlējās daudzas sievietes. Ņujorkā bija vairāki policisti ar šādu izskatu, un viņi kā bandīti guva panākumus pie sievietēm. Tu viņus aizsūti izmeklēt slepkavības, un pēc nedēļas viņi jau mierina atraitnes. Džims Louzijs bija šāds policists, ja labi padomā. Polardam nekad tā nebija veicies.

-    Runāsim lietišķi, - Polards teica.

Viņš gribēja, lai Skenets paraksta līgumu un paņem čeku liecinieku klātbūtnē, tad varbūt vēlāk, ja vajadzēs, studija varētu ierosināt lietu par naudas izspiešanu.

Skenets apsēdās pie galda.

-    Vai jums ir pildspalva? - viņš jautāja.

Polards izņēma no portfeļa pildspalvu un aizpildīja dokumentu par divdesmit tūkstošiem dolāru mēnesī. Skenets to ievēroja un līksmi piezīmēja: - Tātad es būtu varējis dabūt vairāk. -Tad viņš parakstīja visus trīs eksemplārus. - Kad man jāatstāj Losandželosa?

-    Šovakar pat, — Polards atbildēja. - Es jūs aizvedīšu uz lidmašīnu.

-    Nē, paldies, — Skenets atteica. — Es, liekas, braukšu uz Lasve-gasu un uzspēlēšu ar šo čeku.

-    Es jūs paturēšu acīs, — Polards brīdināja. Nu viņš juta, ka pienācis laiks mazliet parādīt savu varu. - Es jūs brīdinu, ja atkal parādīsieties Losandželosā, gādāšu, lai jūs arestē par naudas izspiešanu.

Skeneta sarkanā seja starot staroja aiz prieka.

-    Tas nu gan man patiktu, - viņš teica. - Es kļūšu tikpat slavens, cik Atēna.

Tovakar uzraudzības grupa ziņoja, ka Bozs Skenets aizbraucis, bet tikai uz Beverlihilsas viesnīcu, un čeku par piecdesmit tūkstošiem noguldījis kontā, kas viņam bija Amerikas bankā. Tas Polardam šo to liecināja. To, ka Skenetam ir ietekme, jo viņš iekļuvis Beverlihilsas viesnīcā, un to, ka viņš nenieka nebēdāja par noslēgto darījumu. Polards pavēstīja šīs ziņas Bancam un jautāja pēc norādījumiem. Bancs viņam ieteica turēt muti. Līgums ticis parādīts Atēnai, lai nomierinātu viņu un pierunātu atgriezties darbā. Viņš neteica Polardam, ka Atēna smējusies viņiem taisni acīs.

-    Varat apturēt čeku, - Polards ieminējās.

-    Nē, - Bancs atteica, - viņš to pārvērtis skaidrā naudā, un mēs viņu dabūsim pie tiesas par krāpšanu, naudas izspiešanu, vienalga, ko. Es vienkārši negribu, lai Atēna zinātu, ka viņš vēl ir pilsētā.

-    Es dubultošu viņas apsardzību, - Polards sacīja. - Bet, ja viņš ir traks, ja viņš tiešām grib nodarīt tai sievietei ļaunu, apsardze nelīdzēs.

-    Viņš ir no blefotājiem, - Bancs iebilda. - Viņš to neizdarīja pirmajā reizē, kādēļ lai viņš tagad kaut ko darītu?

-    Es tev pateikšu, kādēļ, - Polards atteica. - Mēs ielauzāmies viņa istabā. Uzmini, ko mēs atradām! Trauku ar īstu skābi.

-    Ak, blēņas, - Bancs izmeta. - Vai tu vari pateikt policistiem? Varbūt Džimam Louzijam.

Polards atbildēja: - Skābes glabāšana nav noziegums. Ielaušanās gan ir. Skenets var iebāzt mani cietumā.

-    Tu man neko neesi stāstījis, - Bancs sarija. - Mums šī saruna vispār nav bijusi. Un aizmirsti to, ko zini.

-    Kā tad, mister Banc, - Polards atteica. - Es pat neprasīšu tev maksu par informāciju.

-    Liels paldies, - Bancs sarkastiski piezīmēja. - Uzturēsim sakarus.

Klaudijai norādījumus deva Skipijs Dīrs. Un pamācīja viņu atbilstoši kā jau daždien producents scenāristi.

-    Tev līdz pēdējam jāpieglaimojas Atēnai, - Dīrs ieteica. - Ttev jālien uz vēdera, tev jāraud, tev jābūt nervu sabrukuma piemeklētai. Itev jāatgādina viņai viss, ko tu jebkad esi darījusi viņas labā kā tuva un patiesa draudzene un darbabiedre. Tev jādabū Atēna atpakaļ pie filmas.

Klaudija bija pieradusi pie Skipija.

-    Kādēļ man? - viņa vēsi jautāja. - Tu esi producents, Dita ir režisore, Bancs ir Lodstouna studijas prezidents. Jūs, puiši, ejiet un bučojiet viņai pakaļu. Jums ir lielāka pieredze nekā man.

-    Tādēļ, ka tas caurcaurēm ir tavs projekts, - Dīrs paskaidroja. - Tu uz labu laimi uzrakstīji scenāriju, tu dabūji mani un

Atēnu. Ja šī iecere izgāzīsies, tavs vārds vienmēr tiks saistīts ar šo neveiksmi.

Kad Dīrs aizgāja un Klaudija palika savā kabinetā viena, viņa saprata, ka Dīram taisnība. Izmisumā viņa iedomājās savu brāli Krosu. Viņš vienīgais spēja palīdzēt izgaisināt Boza problēmu. Viņa ienīda domu, ka jāizmanto draudzība ar Atēnu, un zināja, ka Atēna viņai varētu atteikt, taču Kross nemūžam neatteiktu. Viņš nekad nebija māsai atteicis.

Klaudija piezvanīja uz viesnīcu "Ksanadu” Vegasā, bet viņai pateica, ka Kross esot Kvogā un atgriezīsies tikai rīt. Sacītais atsauca bērnības atmiņas, ko viņa aizvien centusies aizmirst. Viņa nemūžam nezvanīs brālim uz Kvogu. Viņa nekad vairs labprātīgi neielaidīsies nekādās darīšanās ar Klerikucio. Viņa nekad vairs negribēja atminēties bērnību, nekad negribēja domāt par tēvu vai kādu no Klerikucio Ģimenes.

II GRāMATA KLERICIO UN PIPI DE LENA

3. nodaļa

LEĢENDA PAR KLERIKUCIO ĢIMENES nežēlību tikusi iedibināta vairāk nekā pirms simt gadiem Sicīlijā. T\ir Klerikudo divdesmit gadus bija karojuši ar sāncenšu ģimeni par meža gabala piederību. Pretinieku klana patriarhs Dons Pjetro Forlenca atradās uz nāves gultas, nodzīvojis astoņdesmit piecus konfliktu gadus tikai tādēļ, lai pārdestu trieku, kura, kā pareģoja ārsts, izbeigs viņa dzīvi nedēļas laikā. Kāds Klerikudo ģimenes loceklis iekļuva slimā vīra guļamistabā un sadūra viņu līdz nāvei, kliegdams, ka vecais nav pelnījis mierpilnu galu.

Dons Domeniko Klerikudo bieži stāstīja šo seno stāstu par slepkavību, lai parādītu, cik muļķīgi bijuši senie tikumi, lai uzsvērtu, ka nežēlība bez kādas izvēles bija vienīgi braggadocio. Nežēlība bija pārāk dārgs ierods, lai to velti tērētu, tai vienmēr bija nepiedešams svarīgs cēlonis.

Un viņa ziņā patiesi bija pierādījums, jo tieši negantums Klerikucio Ģimeni Sicīlijā noveda pie iznīcības. Kad MusoEni un fašisti Itālijā ieguva pilnīgu varu, viņi saprata, ka Mafija jāiznī-cina. Viņi to paveica, atceļot pienācīgās likumu procedūras un lietojot nepārvaramu bruņotu spēku. Mafija tika sagrauta par tūkstošiem nevainīgu cilvēku cenu - cilvēku, kuri līdz ar Mafijas locekļiem devās detumā un trimdā.

Vienīgi Klerikudo klanam bija drosme pretoties fašistu likumiem ar spēku. Viņi noslepkavoja vietējo fašistu prefektu, viņi

uzbruka fašistu garnizoniem. Fašistus visvairāk satracināja gadījums, kad Musolīni uzstājās ar runu Palermo un viņam nozaga tik augstu vērtēto, no Anglijas atvesto katliņcepuri un lietussargu.

Tieši laucinieku humors un nicinājums, kas padarīja Musolīni par apsmieklu Sicīlijā, pēdīgi noveda pie viņu iznīcības. Viņu provincē tika koncentrēti bruņotie spēki. Piecsimt Klerikucio klana locekļi tika nogalināti uz vietas. Vēl pied simti tika izsūtīti uz Vidusjūras neauglīgajām salām, kuras kalpoja kā soda izdešanas kolonijas.

Dzīvs palika tikai pats Klerikudo Ģimenes kodols, un Ģimene ar kuģi nosūtīja jauno Domeniko Klerikudo uz Ameriku. Tur, pierādīdāms savu asiņu piederību, Dons Domeniko uzbūvēja pats savu impēriju ar daudz lielāku viltību un tālredzību nekā viņa senči Sicīlijā. Tomēr viņš arvien ielāgoja, ka valsts bez likumiem ir vislielākais ienaidnieks. Un tā nu viņš iemīlēja Ameriku.

Viņš jau agri bija uzzinājis slaveno Amerikas jusddjas prin-dpu, ka labāk simt vainīgiem cilvēkiem nonākt brīvībā nekā sodīt vienu nevainīgu. Gluži vai apstulbis no šīs koncepdjas skaistuma, viņš kļuva par dedzīgu patriotu. Amerika bija viņa zeme. Viņš nemūžam nepametīs Ameriku.

Tā visa iedvesmots. Dons Domeniko uzcēla Klerikudo impē-riju Amerikā daudz stabilāk nekā klans Sicīlijā. Ar lielām skaidras naudas dāvanām viņš nodrošināja sev visu politisko un tiesu institūdju draudzību. Viņš nepaļāvās uz vienu vai divām ienākumu straumēm, bet atbilstoši vislabākajām Amerikas uzņēmējdarbības tradīcijām ieguldīja līdzekļus dažādos uzņēmumos. Tā bija celtniecība, atkritumu savākšana, dažādi transporta veidi. Tomēr lielā skaidrās naudas upe plūda no azartspēlēm, ko viņš mīlēja, pretstatā ienākumiem no narkotikām, lai gan visienesīgākajām, tomēr viņš tām neuzticējās. Tā nu vēlākajos gados viņš atļāva Klerikucio Ģimenei iesaistīties vienīgi azartspēļu biznesā.

Viss pārējais baroja Klerikucio ar nieka pieciem procentiem.

Pēc divdesmit pieciem gadiem Dona plāns un sapnis pamazām īstenojās. Azartspēles tagad bija cienījama un, vēl jo svarīgāk, aizvien likumīgāka nodarbošanās. Pastāvēja mūžam plaukstošās valsts loterijas, šīs krāpšanas, ko valdība pieļāva pret saviem pilsoņiem. Balvu izmaksa ieilga līdz divdesmit gadiem,

tas savukārt noveda pie tā, ka valsts vispār neizmaksāja naudu, tikai aizturētās naudas procentus. Un tie paši visā darījumā tika aplikti ar nodokļiem. Tas tik bija joks. Dons Domeniko pārzināja visus sīkumus, tāpēc ka viņa Ģimenei piederēja viena no kompānijām, kas par ļoti labu samaksu vadīja loteriju vairākos štatos.

Taču Dons paļāvās uz dienu, kad sporta derības Amerikas Savienotajās Valstīs tiks atļautas ar likumu, kā tas pašlaik bija vienīgi Nevadā. Viņš to zināja pēc desmitās tiesas, ko ievāca no nelegālajām derībām. Ienākumi no Superkausa futbolā vien, ja derības kļūs likumīgas, tikai vienā dienā sasniegs miljardu dolāru. Pasaules sērijas septiņas spēles dos tādu pašu peļņu. Koledžu futbols, hokejs, basketbols - viss plūdīs bagātīgās straumēs. Tad vēl būs sarežģītās, mokošās sporta loterijas, likumīgas zelta raktuves. Dons apzinājās, ka nenodzīvos tik ilgi, lai pieredzētu šo brīnišķīgo dienu, bet kas tā būs par pasauli viņa bēmieml Klerikucio būs līdzvērtīgi renesanses prinčiem. Viņi kļūs par mākslas patroniem, valdības vadītājiem un konsultantiem, kuri būs cienīti vēstures grāmatās. Zelta apmetnis, vilkdamies nopakaļ, izdzēsīs viņu izcelsmi. Visi viņa pēcnācēji, sekotāji, patiesie draugi būs drošībā uz visiem laikiem. Dons, protams, redzēja civilizētu sabiedrību, pasauli, redzēja, kā šis lielais koks nes augļus, kam jābaro un jāsniedz pajumte cilvēcei. Bet šā varenā koka saknēs mitināsies nemirstīgais Klerikucio pūķis, sūkdams barību no avota, kurš nekad nevarēja pievilt.

Ja Klerikucio Ģimene bija tikpat kā svētā baznīca daudzajām mafijas impērijām, kas izkaisītas pa Amerikas Savienotajām Valstīm, tad Ģimenes galva Dons Domeniko Klerikucio bija pāvests, kuru apbrīnoja ne tikai viņa saprāta, bet arī spēka dēļ.

Dons Klerikucio tika cienīts arī par stingro morāles kodeksu, ko viņš realizēja savā Ģimenē. Ikviens vīrietis, sieviete un bērns bija pilnīgi atbildīgs par savu rīcību neatkarīgi no stresa, nožēlas vai grūtiem apstākļiem. Cilvēku vērtēja pēc viņa darbiem; vārdi bija pirdiens vējā. Viņš nicināja visas sabiedriskās zinātnes, visu psiholoģiju. Viņš bija dievbijīgs katolis: maksa par grēkiem šajā pasaulē, piedošana - nākamajā. Visiem parādiem jātop atmaksātiem, un šo spriedumu viņš stingri ievēroja šajā pasaulē.

Tikpat stingrs viņš bija attiecībā uz lojalitāti. Paša asinsradinieki, pirmkārt; Dievs, otrkārt (vai tad viņam mājā nebija pašam sava kapela?); un, treškārt, viņa pienākums pret visiem padotajiem Klerikucio Ģimenes valstībā.

Runājot par sabiedrību, jāteic, ka valdība - lai gan viņš bija patriots - nekad neiekļuva šajā vienādojumā. Dons Klerikucio bija dzimis Sicīlijā, kur sabiedrība un valdība bija ienaidnieki. Viņa brīvas gribas jēdziens bija pavisam skaidrs. Varēji vēlēties būt vergs, lai pelnītu dienišķo maizi bez cieņas vai cerības, vai ari pelnīji savu maizi kā cilvēks, kas iedveš cieņu, tava Ģimene bija tava sabiedrība, tavs Dievs bija tavs soģis, un sekotāji aizsargāja tevi. Tev bija pienākums pret šiem cilvēkiem zemes virsū: lai viņiem būtu maize, ko likt mutē, cieņa no pasaules puses un aizsegs no citu cilvēku soda.

Dons nebija cēlis savu impēriju, lai viņa bērni un bērnubērni kādudien atkāptos bezpalīdzīgas cilvēces masā. Viņš cēla un vairoja varu, lai Ģimenes vārds un bagātība pastāvētu tikpat ilgi, cik pati Baznīca. Kāds dižāks mērķis var būt cilvēkam šajā pasaulē kā pelnīt dienišķo maizi un nākamajā pasaulē stāties piedodošas dievības priekšā? Runājot par līdzcilvēkiem un viņu sabiedrības nepilnīgajām struktūrām - tie visi varēja nogrimt kaut okeāna dibenā.

Dons Domeniko veda savu Ģimeni uz pašiem varenības augstumiem. Viņš to darīja ar Bordžijas nežēlību un Makjavelli viltību, un vēl ar solīdu amerikāņa lietišķību. Tomēr galvenokārt ar patriarha mīlestību pret saviem sekotājiem. Tikums tapa atalgots. Pāridarijumi atriebti. Iztika garantēta.

Pēdīgi, kā Dons bija iecerējis, Klerikucio Ģimene sasniedza tādus augstumus, ka vairs neiesaistījās parastajās noziedzīgajās darbībās, ja nu vienīgi galējos apstākļos. Pārējās mafijas Ģime-nes kalpoja galvenokārt kā izpildītāji Baroni jeb Brugliones, kuri, iekļuvuši ķezā, pazemīgi gāja pie Klerikucio. Itāļu valodā vārdiem Bruglione un “barons” ir atskaņas, lai gan dialektā Bruglione nozīmē cilvēku, kas noņemas ar vissīkākajiem uzdevumiem. Tieši

Dona Domeniko asprātība, Baronu pastāvīgo palīdzības lūgumu izraisīta, nomainīja vārdu “barons" ar Bruglione. Klerikucio samierināja viņus savā starpā, izpestīja no cietuma, slēpa viņu nelikumīgos ienākumus Eiropā, izkārtoja viņiem drošus ceļus, kā Amerikā ievest narkotiku kontrabandu, izmantoja savu ietekmi uz tiesnešiem un dažādiem valdības regulētājiem - kā federālajām, tā štata amatpersonām. Palīdzība pašvaldībām parasti nebija vajadzīga. Ja vietējais Bruglione nespēja iespaidot pilsētu, kurā dzīvoja, viņš nekam nebija derigs.

Dona Klerikucio vecākā dēla Džordžo ekonomiskais ģēnijs stiprināja Ģimenes varenību. Līdzīgi dievišķai veļas mazgātājai, viņš atmazgāja melnās naudas lielās strūklas, ko mūsdienu civilizācija izverd no savām iekšām. Tieši Džordžo arvien centās apvaldīt tēva nežēlību. Pirmām kārtām Džordžo pūlējās turēt Klerikucio Ģimeni ārpus sabiedrības spilgtās gaismas. Tā nu Ģimene pat varas iestādēm pastāvēja kā kaut kas līdzīgs NLO. Palaikam kaut kas bija redzēts, klīda baumas, stāsti par šausmām un labsirdību. Šis tas bija pieminēts FIB un policijas departamenta kartotēkās, taču nebija nekādu rakstu avīzēs, ari tajās publikācijās ne, kuras lepojās, attēlojot dažādu citu mafijas Ģimeņu varoņdarbus, Ģimeņu, kuras neuzmanības un patmīlības dēļ nonākušas nelaimē.

Tomēr Klerikucio Ģimene nepavisam nebija bezzobains tīģeris. Abiem Džordžo jaunākajiem brāļiem Vinsentam un Peti, lai gan ne tik gudriem kā Džordžo, piemita gandrīz tikpat liela nežēlība kā Donam. Un viņiem bija atbalstītāju grupiņa, kura dzīvoja Bronksas anklāvā, kas vienmēr bijis itālisks. Šo anklāvu četrdesmit kvartālu platībā varētu izmantot filmā par veco Itāliju. Starp iedzīvotājiem nebija ne bārdainu hasīdu* ebreju, ne melno, ne aziātu, ne bohēmisku elementu, un nevienam no viņiem tur nepiederēja nekāds uzņēmums. Tur nebija neviena paša ķīniešu restorāna. Klerikucio piederēja vai viņi pārvaldīja visu nekustamo

Hasīdisms - jūdaisma virziens, kas 18. gs. radās Polijas un Ukrainas ebreju vidū un atspoguļoja opozīciju pret rabīnu varu. (Svešvārdu vārdnīca. - R.: Jumava, 1999)

īpašumu šajā teritorijā. Protams, dažu itāļu ģimeņu atvases uzaudzēja garus matus un tēloja dumpiniekus ar ģitārām, taču šie padsmitnieki tika nogādāti uz Kalifomiju pie radiem. Katru gadu jauni, rūpīgi pārbaudīti imigranti ieradās no Sicīlijas, lai papildinātu iedzīvotāju skaitu. Bronksas anklāvs, kuru ieskāva teritorijas ar visaugstāko noziedzību pasaulē, bija neparasti brīvs no ļaundarībām.

Pipi De Lena no Bronksas anklāva mēra bija izaudzis par Klerikucio Ģimenes Bruglione Lasvegasas teritorijā. Tbmēr viņš palika tiešā Klerikucio pakļautībā, un tiem joprojām bija vajadzīgs viņa īpašais talants.

Pipi būtība bija tā sauktais Qualificato, tas ir, Lietpratīgs vīrs. Viņš bija iesācis agri, ielauzīdamies amatā septiņpadsmit gadu vecumā, un viņa varoņdarbu vēl iespaidīgāku vērta fakts, ka viņš darāmo tika paveicis ar garoti^1. Jo Amerikā jaunekļi aiz nepieredzējušas lepnības nievāja auklu. Viņš arī fiziski bija ļoti spēcīgs, ar lielu augumu un miesas būvi, kas iedvesa bailes. Viņš, protams, lieliski pārzināja šaujamieročus un sprāgstvielas. To visu neņemot vērā, Pipi bija pievilcīgs vīrietis savas aizrautības dēļ; viņam piemita sirsnība, kas vīriešiem ļāva justies ērti, bet sievietes augstu vērtēja viņa galantumu, kam pamatā bija gan sicīliešu laucinieciskums, gan amerikāņu filmas. Lai gan Pipi ļoti nopietni izturējās pret savu darbu, viņš uzskatīja, ka par dzīvi jāpriecājas.

Pipi piemita ari savas mazās vājībiņas. Viņš labprāt iedzēra, vienmēr spēlēja azartspēles, viņam ārkārtīgi patika sievietes. Viņš gan nebija tik nežēlīgs, kā vēlētos Dons, - varbūt tādēļ, ka Pipi pārāk patika citu cilvēku sabiedrība. Tomēr visas šīs vājības neizprotamā kārtā padarīja viņu par spēcīgāku ieroci. Viņš bija cilvēks, kurš izmantoja savus netikumus, lai izvadītu indi no organisma, nevis piesātinātos ar to.

Tas, ka Pipi bija Dona māsasdēls, viņam, protams, palīdzēja karjeras ziņā. Viņā ritēja tās pašas asinis, un tas bija svarīgi, kad Pipi lauza Ģimenes tradīciju.

Neviens vīrietis nevar nodzīvot mūžu bez kļūdām. Pipi De Lena divdesmit astoņu gadu vecumā apprecējās aiz mīlestības un, lai vēl vairāk sarežģītu šos maldus, par sievu izvēlējās Lietpratīgam vīram pilnīgi nepiemērotu sievieti.

Sievieti sauca Nelīna Džesupa, un viņa dejoja Lasvegasas viesnīcas “Ksanadu” šovā. Pipi arvien lepni uzsvēra, ka viņa nav rēvijas meitene, kas pirmajā rindā izrāda pupus un pakaļu, - viņa bija dejotāja. Pēc Vegasas standartiem Nelīna bija ari intelektu-āle. Viņa lasīja grāmatas, interesējās par politiku, un, tā kā viņas saknes bija meklējamas tieši Kalifomijā, Sakramento balto anglosakšu protestantu kultūrā, Nelīna godāja senās vērtības.

Abi bija pilnīgi pretstati. Pipi nebija nekādu intelektuālu interešu, viņš reti lasīja, klausījās mūziku, apmeklēja kino vai teātri. Pipi bija seja kā bullim, Nelīnas vaibsti izskatījās pēc zieda. Pipi bija uz āru vērsts, lai gan apveltīts ar pievilcību, tomēr izstaroja briesmas. Nelīna pēc dabas bija tik maiga, ka neviena no pārējām šova meitenēm vai dejotājām nekad nespēja saķildoties ar viņu, kā parasti mēdza kašķēties savā starpā, īsinot laiku.

Vienīgais, kas bija kopīgs Pipi un Nelīnai, bija dejošana. Jo Pipi De Lena, Klerikucio Veseris, no kura visi baidījās, pārvērtās īstā zinātniekā nejēgā, kad spēra kāju uz deju zāles grīdas. Šī bija dzeja, ko viņš neprata izlasīt, viduslaiku bruņinieku galantums, maigums, seksa izsmalcinātība, vienīgā reize, kad viņš sniedzās pēc tā, ko nespēja izprast.

Nelīnai Džesupai deja bija mirklīga atskārta par viņa visapslēptāko dvēseles būtību. Kad viņi pirms mīlēšanās stundām ilgi dejoja, tas padarīja seksu ēterisku, patiesu tuvību starp radnieciskām dvēselēm. Pipi sarunājās ar viņu, kamēr abi dejoja vieni savā dzīvoklī vai uz deju grīdas Vegasas viesnīcās.

Pipi bija labs stāstītājs, un viņam bija labi stāsti, ko paust. Viņš glaimojoši un asprātīgi izrādīja savu dievināšanu. Viņam piemita pārvariga vīrišķīga klātbūtne, ko viņš kā vergs nolika Nelīnai pie kājām un klausījās. Viņš šķita lepns un ieinteresēts, kad viņa runāja par grāmatām, teātri, demokrātijas pienākumu palīdzēt apspiestajiem, melno tiesībām, Dienvidāfrikas atbrīvošanu, pienākumu pabarot Trešās pasaules nelaimīgos nabagus. Pipi saviļņoja šie jūtu izpaudumi. Viņam tie šķita neparasti.

Abu seksuālā saderība palīdzēja pretstatiem savstarpēji pievilkties. Viņu mīlestību veicināja tas, ka Pipi redzēja patieso Nelīnu, bet Nelīna nesaskatīja īsto Pipi. Viņa redzēja vienīgi vīrieti, kurš dievināja viņu, apbēra ar dāvanām, uzklausīja viņas sapņus.

Viņi apprecējās nedēļu pēc iepazīšanās. Nelīnai bija tikai astoņpadsmit gadu, viņa nepazina nevienu labāku. Pipi bija divdesmit astoņi, un viņš bija no tiesas iemīlējies. Arī viņš bija audzināts senlaicīgu vērtību garā, protams, no pilnīgi citas puses, un abi gribēja ģimeni. Nelīna jau bija bārene, un Pipi nelabprāt vēlējās dalīties jaunajā jūsmā ar Klerikucio. Pipi apzinājās arī to, ka Ģimene neatzīs viņa izvēli. Labāk nostādīt viņus notikuša fakta priekšā un pamazām visu nokārtot. Viņi tika salaulāti Vegasas kapelā.

Tomēr Pipi spriedumos gadījās vēl viens misēklis. Dons Klerikucio atzinīgi novērtēja Pipi precības. Kā Dons bieži mēdza sadt, “vispirmais vīrieša pienākums dzīvē ir pelnīt iztiku", bet kāda jēga to darīt, ja viņam nav sievas un bērnu? Dons apvainojās, ka viņam nav prasīts padoms, ka kāzas nav svinētas Klerikudo Ģimenes lokā. Galu galā Pipi dzīslās ritēja Klerikucio asinis.

Dons īdzīgi piezīmēja: “Viņi abi kopā var dejot kaut okeāna dibenā,” - tomēr aizsūtīja bagātīgas kāzu dāvanas. Milzīgu buiku, īpašuma tiesības uz naudas iekasēšanas aģentūru, kas deva tam laikam karalisku ienākumu - simttūkstoš dolāru gadā -, kā ari paaugstinājumu. Pipi De Lena turpmāk kalpos Klerikucio Ģimenei kā viens no tuvākajiem Ģimenes Bruglione Rietumos, taču viņš tika izraidīts no Bronksas anklāva, jo kā gan šī svešā sieva varētu saskanīgi sadzīvot ar Ģimenei uzticīgajiem. Ģimenei viņa bija tikpat sveša kā musulmaņi, melnie, hasīdi un aziāti, kuri tika izraidīti. Tā ka būtībā, lai gan Pipi joprojām bija Klerikucio Veseris, lai gan bija vietējais Barons, viņš daļēji zaudēja ietekmi Kvogas pilī.

Viņu vedējs mazajā civilajā laulību ceremonijā bija Alfrēds Grounvelts, viesnīcas “Ksanadu" īpašnieks. Pēc tam viņš sarīkoja nelielas pusdienas, kurās līgava un līgavainis nodejoja visu nakti.

Turpmākajos gados starp Grounveltu un Pipi De Lenu izveidojās cieša un uzticīga draudzība.

Laulība bija pietiekami ilga, lai radītu divus bērnus - dēlu un meitu. Vecākais, kristīts Kročifiksio, taču vienmēr saukts par Krosu, fiziskā ziņā bija līdzīgs mātei, ar graciozu augumu un gandrīz sievišķīgi skaistu seju. Tomēr viņam piemita tēva fiziskais spēks un lieliskā kustību koordinācija. Jaunākais bērns Klaudija deviņu gadu vecumā izskata ziņā atgādināja tēvu, skarbos vaibstus no neglītuma glāba vienīgi bērnības svaigums un nevainība, tomēr viņai nepiemita tēva dotības. Toties viņa bija mantojusi mātes mīlestību uz grāmatām, mūziku un teātri un mātes maigo garu. Tas bija gluži dabiski, ka Kross un Pipi bija savstarpēji tuvi, bet Klaudija bija tuvāka mātei Nelīnai.

Vienpadsmit gadus, pirms izjuka De Lenu ģimene, viss ilga ļoti labi. Pipi nostiprināja savu stāvokli Vegasā kā Bruglione, naudas iekasētājs viesnīcas “Ksanadu” labā, un vēl arvien kalpoja Klerikucio par Veseri. Viņš kļuva bagāts, dzīvoja pārticīgi, lai gan, pēc Dona edikta, nepiekopa ārišķīgu dzīvi. Viņš dzēra, spēlēja azartspēles, dejoja ar sievu, rotaļājās ar bērniem un pūlējās sagatavot tos ienākšanai pieaugušu cilvēku kārtā.

Pipi savā briesmu pilnajā dzīvē bija iemācījies raudzīties tālu uz priekšu. Tas bija viens no viņa panākumu cēloņiem. Viņš jau agri aiz Krosa kā bērna saskatīja Krosu kā vīrieti. Viņš gribēja, lai šis vīrietis nākotnē būtu viņa sabiedrotais. Vai varbūt Pipi gribēja, lai tuvumā būtu vismaz viens cilvēks, kuram varētu pilnībā uzticēties.

Un tā nu Pipi apmādja Krosu, ierādīja viņam visus azartspēļu trikus, ņēma viņu līdzi uz pusdienām ar Grounveltu, lai dēls dzirdētu stāstus par dažādajiem veidiem, kā var apšmaukt kazino. Grounvelts allaž iesāka, teikdams: “Katru nakti miljoniem cilvēku guļ nomodā, prātodami, kā apkrāpt manu kazino.”

Pipi ņēma Krosu līdzi uz medībām, mādja nodīrāt dzīvniekus un izņemt iekšas, lika viņam iepazīt asins smaku, redzēt asinīm notrieptās, sarkanās rokas. Pipi lika Krosam nodarboties ar boksu, lai viņš justu sāpes, iemādja dēlam lietot ieročus un rūpēties par tiem, tomēr novilka robežu, nemācīdams izmantot garoti; galu galā tā bija viņa paša aizraušanās un šajos laikos vairs īsti nenoderēja. Turklāt nebūtu iespējams izskaidrot zēna mātei šādas auklas nozīmi.

Klerikucio Ģimenei Nevadas kalnos piederēja milzīgs medību nams, un Pipi to izmantoja ģimenes brīvdienām. Viņš veda bērnus līdzi uz medībām, kamēr Nelīna mājas siltumā pētīja grāmatas. Medībās Kross viegli nošāva vilkus un briežus, un pat dažus kalnu lauvas un lāčus, un sekmes pierādīja, ka zēns bija spējīgs, ka viņam piemita tieksme pēc šaujamieročiem, viņš arvien uzmanīgi apgājās ar tiem, briesmās vienmēr izturējās mierīgi, nekad nesarāvās, bāzdams roku asiņainajās iekšās, glumajās zarnās. Viņš nekad nebija pārlieku jūtīgs, atdalot galvu un locekļus, sagatavojot medījumu ar garšvielām.

Klaudija neuzrādīja šādas labas īpašības. Viņa sarāvās, dzirdot šāvienu, un, dīrājot briedi, viņai metās nelabi. Pēc vairākām medībām viņa atteicās atstāt māju un pavadīja laiku ar māti, lasīdama un pastaigādamās gar tuvējo tērci. Klaudija atteicās pat makšķerēt, jo nespēja paciest, ka cietais tērauda āķis jāizdur cauri pa vidu mīkstajai sliekai.

Pipi veltīja visus spēkus dēla skološanai. Viņš iemācīja tam uzvedības pamatprincipus. Nekad neizrādīt dusmas par necienīgu izturēšanos, neko nestāstīt par sevi. Nopelnīt katra cilvēka cieņu ar darbiem, nevis vārdiem. Cienīt asinsradinieku ģimenes locekļus. Azartspēles bija atpūta, nevis iztikas pelnīšanas veids. Mīlēt tēvu, māti, māsu, tomēr sargāties iemīlēt citu sievieti, kura nav paša sieva. Un sieva bija sieviete, kura dzemdēja tavus bērnus. Un, ja reiz tev tā gadījās, tava dzīve bija zaudēta, gādājot viņiem dienišķo maizi.

Kross bija tik labs skolnieks, ka tēvs viņu gluži vai dievināja. Un viņam patika, ka Kross izskatījās tik līdzīgs Nelīnai, ka dēlam piemita mātes grācija, ka viņš bija mātes kopija bez intelektuālajām dāvanām, kuras nu postīja viņa laulību.

Pipi nekad nebija ticējis Dona sapnim, ka visi jaunākie bērni izzudīs likumīgā sabiedrībā; viņš pat nedomāja, ka tā varētu būt

vislabākā notikumu norise. Viņš atzina vecā vīra ģenialitāti, taču šī bija dižā Dona romantiskā puse. Galu galā tēvi gribēja, lai dēli strādātu kopā ar viņiem, lai viņi būtu tādi paši kā tēvi; asinis palika asinis, tās nekad nemainījās.

Un šajā ziņā Pipi izrādījās taisnība. Par spīti visiem Dona Klerikucio plāniem, pat viņa mazdēls Dante, kā izrādījās, pretojās viņa dižajām iecerēm. Dante bija izaudzis ar sicOiešu asiņu atavismu - varaskārs, apņēmīgs. Viņš vispār nebaidījās pārkāpt sabiedrības un Dieva likumus.

Kad Krosam bija septiņi un Klaudijai seši gadi. Kross, pēc dabas būdams agresīvs, pasāka dunkāt Klaudiju vēderā pat tēva acu priekšā. Klaudija sauca pēc palīdzības. Pipi, tēvs būdams, varēja dažādi atrisināt šo ķibeli. Viņš varēja pavēlēt Krosam, lai izbeidz, un, ja dēls neklausīja, varēja pacelt puiku aiz skausta un purināt gaisā, un Pipi bieži tā rīkojās. Vai ari varēja likt Klaudijai, lai dod pretī. Vai ari varēja iedunkāt Krosu pie sienas, un tā viņš vienu vai divas reizes tika darījis. Bet reiz - varbūt tādēļ, ka Pipi tikko bija paēdis pusdienas un juta laiskumu, vai drīzāk tādēļ, ka Nelīna allaž iebilda, kad viņš pret bērniem lietoja spēku, - Pipi mierīgi aizdedza cigāru un teica Krosam: “Ikreiz, kad tu iesitīsi māsai, es viņai iedošu dolāru.” Kamēr Kross turpināja dunkāt māsu, Pipi apbēra priecīgo Klaudiju ar dolāru lietu. Kross vīlies beidzot mitējās.

Pipi apkrāva sievu ar dāvanām, bet tās bija dāvanas, ko saimnieks dod savam vergam. Tās bija kukuļi, ar ko apslēpt viņas kalpību. Dārgas dāvanas: briljanta gredzeni, kažoki, ceļojumi uz Eiropu. Viņš nopirka tai vasaras māju Sakramento, jo sieva ienīda Vegasu. Kad Pipi uzdāvināja Nelīnai bentliju, viņam mugurā bija šofera uniforma, lai nogādātu dāvanu mājās. Pirms pašām laulības beigām viņš uzdāvāja sievai senlaiku gredzenu, par kuru bija galvots, ka tas ir no Bordžiju kolekcijas. Vienīgais ierobežojums Nelīnai bija kredītkaršu izmantošana, tās viņai bija jāatmaksā no saimniecības naudas. Pipi nekad nelietoja kredītkartes.

Citādā ziņā viņš bija bez aizspriedumiem. Nelīnai piederēja pilnīga fiziska brīvība, Pipi nebija greizsirdīgs itāļu vīrs. Lai gan viņš nemēdza braukt uz ārzemēm, vienīgi darīšanās, Pipi ļāva Nelīnai ar draudzenēm doties uz Eiropu, jo viņai tik izmisīgi gribējās redzēt muzejus Londonā, baletu Parīzē, operu Itālijā.

Bija reizes, kad Nelīna brīnījās par vīra greizsirdības trūkumu, bet gadu gaitā pamazām aptvēra, ka neviens vīrietis viņu sabiedrībā neuzdrošinātos aplidot Nelīnu.

Dons Klerikucio par šo laulību bija izteicis sarkastisku piezīmi: “Vai viņi iedomājas, ka tā var nodejot visu mūžu?"

Izrādījās, atbilde bija - nē. Nelīna nebija tik laba dejotāja, lai sasniegtu virsotni, jo paradoksālā kārtā viņai bija pārāk garas kājas. Viņa bija pārāk nopietna pēc dabas, lai būtu viesību cienītāja. Tas viss lika viņai samierināties ar laulību. Un pirmajos četros gados viņa bija laimīga. Viņa rūpējās par bērniem, apmeklēja nodarbības Nevadas Universitātē un aizrautīgi lasīja.

Bet Pipi vairs neinteresēja apkārtējās vides stāvoklis, viņam nebija nekādas daļas gar gaudojošiem melnajiem, kuri pat neprata iemācīties zagt tā, lai netiktu notverti, un Amerikas pirmiedzīvotāji, lai kas viņi būtu, varēja noslīcināties okeāna dibenā. Pārrunas par grāmatām vai mūziku bija pilnīgi ārpus Pipi redzesloka. Un Nelīnas prasība nekad nesist bērniem viņu pagalam samulsināja. Mazi bērni bija dzīvnieki; kā gan varēja viņiem iemādt pieklājīgi uzvesties, netriecot viņus pret sienu? Pipi vienmēr uzmanījās, lai nenodalītu bērniem pāri.

Tā nu ceturtajā laulības gadā Pipi apgādājās ar mīļākajām. Vienu Lasvegasā, vienu Losandželosā un vienu Ņujorkā. Nelīna atdarīja, iegūdama skolotājas grādu.

Viņi ļoti pūlējās. Abi mīlēja bērnus un darīja viņu dzīvi patīkamu. Nelīna pavadīja garas stundas kopā ar bērniem lasot, dziedot un dejojot. Laulību kopā saturēja Pipi labais noskaņojums. Viņa dzīvīgums un dzīvnieciskā enerģijas pārpilnība kaut kā izlīdzināja vīra un sievas likstas. Abi bērni mīlēja māti un cienīja tēvu: māti tādēļ, ka viņa bija tik mīļa un maiga, un dabiskas pieķeršanās pilna; tēvu tādēļ, ka viņš bija stiprs.

Abi vecāki bija lieliski skolotāji. No mātes bērni iemācījās piemīlību sabiedrībā, labas manieres, dejošanu, ģērbšanās māku, eleganci. Tēvs mācīja sabiedrības tikumus, kā pasargāt sevi no fiziska ļaunuma, spēlēt azartspēles un atlētiski trenēt ķermeni. Bērni nekad neņēma ļaunā, ka tēvs ar viņiem apgājās fiziskā ziņā parupji, galvenokārt tādēļ, ka viņš tā rīkojās tikai disciplīnas labad, viņš nekad nedusmojās, kad tā rīkojās, un pēc tam nekad neturēja ļaunu prātu.

Kross bija bezbailīgs, taču spēja liekties. Klaudijai nepiemita brāļa fiziskā drosme, toties viņai bija zināma ietiepība. Par labu nāca arī tas, ka ģimenei nekad netrūka naudas.

Gadiem ritot, Nelīna šo to ievēroja. Sākumā tīros sīkumus. Kad Pipi mādja bērniem spēlēt kārtis - pokeru, blekdžeku, džinu -, viņš lika abiem zaudēt un aptīrīja viņiem visu kabatas naudu, tad beigās mēdza piešķirt bērniem brīnišķu veiksmes laiku, tā ka viņi varēja aizmigt, uzvaras apskurbināti. Savādi, ka Klaudijai bērnībā patika spēlēt azartspēles daudz vairāk nekā Krosam. Vēlāk Pipi mēdza parādīt, kā apšmauds viņus. Nelīna dusmojās, viņai šķita, ka vīrs spēlējas ar bērnu dzīvi, tāpat kā spēlējās ar viņas dzīvi. Pipi paskaidroja, ka tas piederot pie izglītošanas. Nelīna atteica -tā nav izglītošana, bet gan samaitāšana. Viņš apgalvoja, ka gribot sagatavot bērnus dzīves īstenībai, - viņa gribēja sagatavot bērnus dzīves skaistumam.

Pipi makā vienmēr bija pārāk daudz skaidras naudas - vienlīdz aizdomīgs fakts kā sievas, tā nodokļu iekasētāja acīs. Tiesa gan, Pipi piederēja plaukstošs uzņēmums - naudas iekasēšanas aģentūra -, tomēr viņi dzīvoja pārāk bagāti tik šaurai darbības jomai.

Kad ģimene pavadīja atvaļinājumus Austrumos un apgrozījās Klerikudo Ģimenes sabiedrībā, Nelīnai nevarēja palikt nepamanīta cieņa, kādu baudīja Pipi. Viņa ievēroja deņu, ilgās, slepenās vīru sapulces un to, dk piesardzīgi pret Pipi izturējās vīrieši.

Bija vēl dti sīkumi. Vismaz reizi mēnesī Pipi vajadzēja aizceļot darba darīšanās. Nelīna nekad nezināja neko par vīra ceļojumiem, un viņš par saviem izbraucieniem nekad nerunāja. Viņam bija likumīga atļauja nēsāt šaujamierod, un tas bija loģiski attiecībā uz cilvēku, kura pienākums bija iekasēt lielas naudas summas. Pipi bija ļoti piesardzīgs. Nelīna un bērni nekad netika ierocim klāt, lodes viņš glabāja ieslēgtas atsevišķās kārbās.

Gadiem ritot, Pipi aizceļoja aizvien biežāk, Nelīna pavadīja vairāk laika mājās kopā ar bērniem. Pipi un Nelīna pamazām atsvešinājās seksuāli un arvien vairāk attālinājās ari emocionāli, jo Pipi kaisle bija maigāka un izprotošāka.

Vīrietim ir neiespējami gadiem ilgi noslēpt savu patieso dabu no tik tuva cilvēka. Nelīna saprata, ka Pipi ir cilvēks, kas pilnībā nodevies savām tieksmēm, ka viņš pēc dabas ir varmācīgs, lai gan pret Nelīnu nekad neizturējās vardarbīgi. Saprata, ka viņš ir sevī noslēdzies, lai gan tēloja atklātību. Saprata - lai gan Pipi šķita draudzīgs, viņš bija bīstams.

Viņam piemita savi mazie untumi, kas reizumis šķita mīļi. Piemēram, citiem vajadzēja priecāties par to pašu, par ko priecājās viņš. Reiz viņi kopā ar kādu pāri ieturēja pusdienas itāļu restorānā. Šis pāris pārlieku neinteresējās par itāļu ēdieniem un ēda atturīgi. Kad Pipi to ievēroja, viņš nespēja pabeigt maltīti.

Dažreiz Pipi runāja par darbu iekasēšanas aģentūrā. Gandrīz visas lielākās Vegasas viesnīcas bija viņa klientu vidū, viņš savāca nesamaksātās azartspēļu parādzīmes no klientiem, kuri atteicās nomaksāt visu. Pipi neatlaidīgi apgalvoja Nelīnai, ka spēks nekad netiek lietots, vienīgi īpaša pārliecināšanas metode. Tas ir goda jautājums, ka ļaudis nomaksā parādus, ikviens bija atbildīgs par savu ricību, un viņu aizvainoja tas, ka turīgi cilvēki ne vienmēr pildīja saistības. Ārsti, juristi, korporāciju vadītāji pieņēma viesnīcas bezmaksas pakalpojumus un pēc tam atkāpās no saistībām šajā darījumā. Tomēr iekasēt parādus no viņiem bija viegli. Tu devies uz viņu birojiem un sacēli pamatīgu jezgu, tā ka dzird klienti un kolēģi. Tu sarīkoji scēnu, nekad neizteici draudus, nosauci viņus par slaistiem, izvirtušiem spēlmaņiem, kuri pamet novārtā profesiju, lai grimtu netikumos.

Sīkie biznesmeņi bija sīkstāki, knauzeri, kas gatavi tielēties par katru centu. Tad vēl bija gudrinieki, kuri izrakstīja nederīgus čekus un pēc tam pavēstīja, ka notikusi kļūda. Iecienīts triks. Viņi tev iedeva čeku par desmit tūkstošiem, kad pašiem kontā bija tikai astoņi. Taču Pipi bija pieejama banku informācija, tā ka viņš tikai noguldīja divus trūkstošos tūkstošus cilvēka kontā un tad izņēma visus desmit. Pipi mēdza sajūsmināts smieties, kad izskaidroja šos veiklos gājienus Nelīnai.

Tomēr vissvarīgākā darba daļa, Pipi skaidroja Nelīnai, bija pārliecināt spēlmani, lai viņš ne tikai nomaksā parādu, bet turpina spēlēt. Pat bankrotējušam spēlmanim bija sava vērtība. Viņš strādāja. Viņš pelnīja naudu. lā nu tev vienkārši vajadzēja atlikt viņa parāda nomaksu, mudināt, lai viņš spēlē tavā kazino bez kredīta un samaksā parādu, kad vien laimē.

Kādu vakaru Pipi izstāstīja Nelīnai atgadījumu, ko uzskatīja par varen jocīgu. Todien viņš bija strādājis savā iekasēšanas aģentūras birojā, kas atradās mazā tirdzniecības centrā netālu no viesnīcas “Ksanadu”, kad ārpusē uz ielas izdzirdis šāvienu troksni. Viņš izskrējis laukā un tajā brīdī ieraudzījis divus bruņotus vīrus maskās izmūkam no blakus esošā juvelierveikala. Pipi nedomādams izvilcis šaujamo un izšāvis uz vīriešiem. Abi ielēkuši mašīnā, kas viņus gaidīja, un aizbēguši. Pēc dažām minūtēm ieradās policisti un, iztaujājuši visus, arestēja Pipi. Kruķi, protams, zināja, ka viņa ierocis bija licencēts, tomēr, izšaudams ar to, Pipi bija pastrādājis “pārsteidzīga apdraudējuma” noziegumu. Alfrēds Grounvelts bija devies uz policijas iecirkni panākt, lai Pipi tiktu atbrīvots pret drošības naudu.

“Kāda velna pēc es to darīju?” Pipi jautāja. “Alfrēds teica, ka vainīgs mednieks, kas sēž manī. Tomēr es to nemūžam nesapratīšu. Es - un šaut uz laupītājiem? Es lai aizsargātu sabiedrību? Un viņi mani apcietina. Viņi ietupina mani."

Tomēr šīs mazās atklāsmes zināmā mērā bija viltība no Pipi puses, tā ka Nelīna varētu uz mirkli daļēji saskatīt viņa raksturu, nenokļūstot līdz īstajam noslēpumam. Beidzot izlemt par šķiršanos viņai lika Pipi De Lēnas arests par slepkavību...

Denijam Fubertam piederēja Ņujorkas ceļojumu aģentūra - to viņš bija nopircis par naudu, ko sapelnījis ar aizdevumu blēdībām tagad izmirušās Santadio Ģimenes aizsardzībā. Taču lielāko iztikas daļu Denijs nopelnīja, organizējot uzdzīves braucienus uz Vegasu.

Uzdzīves braucienu vadītājs parakstīja īpašu līgumu ar Vegasas viesnīcu par to, ka nogādās viesnīcā cilvēkus, kuri pavadīs atvaļinājumu, spēlējot azartspēles. Denijs Fuberta katru mēnesi nofraktēja reaktīvo lidmašīnu un savervēja ap divsimt klientu, kuri ar lidmašīnu tika aizvesti uz viesnīcu “Ksanadu”. Par noteiktu samaksu - tūkstoš dolāriem - klients varēja par brīvu aizlidot no Ņujorkas līdz Vegasai un atpakaļ, lidojuma laikā saņēma bezmaksas dzērienus un ēdienus, bezmaksas viesnīcas istabas un bezmaksas dzērienus un ēdienus viesnīcā. Fubertam vienmēr bija garš saraksts ar gaidītājiem uz šiem uzdzīves braucieniem, un viņš rūpīgi izraudzījās klientus. Tiem vajadzēja būt cilvēkiem ar labi apmaksātu darbu, lai gan tam nebija jābūt katrā ziņā likumīgam, un viņiem vajadzēja spēlēt kazino vismaz četras stundas dienā. Un, protams, kad vien iespējams, iemantot uzticību pie kasiera kabīnes viesnīcā “Ksanadu”.

Viena no Fubertas vērtīgākajām īpašībām bija viņa draudzība ar krāpniekiem māksliniekiem, banku aplaupītājiem, narkotiku tirgotājiem, cigarešu kontrabandistiem, apģērbu veikalu blēžiem un citiem pagrimušiem tipiem, kuri Ņujorkas atkritumu bedres pelnīja smuku naudiņu. Šie ļaudis bija galvenie klienti. Galu galā viņi aizvadīja dzīvi lielā stresā, viņiem vajadzēja atvaļinājumu, kad atslābināties. Šie cilvēki pelnīja milzīgas nelegālas skaidrās naudas summas, un viņiem patika spēlēt azartspēles.

Par katru lidmašīnu, pilnu ar divsimt klientiem, kurus Denijs Fuberta nogādāja uz viesnīcu “Ksanadu”, viņš saņēma noteiktu samaksu - divdesmit tūkstošus dolāru. Reizēm, kad “Ksanadu” klienti smagi zaudēja, viņš saņēma prēmiju. Tas viss kopā ar sākotnējo komplekso maksu nodrošināja viņam itin glītus mēneša ienākumus. Nelaimīgā kārtā Fubertam ari piemita vājība uz azartspēlēm. Un pienāca laiks, kad viņa rēķini pārsniedza ienākumus.

Būdams attapīgs cilvēks, Fuberta drīz vien izgudroja veidu, kā atkal kļūt maksātspējīgam. Viens no viņa uzdzīves ceļojumu vadītāja pienākumiem bija galvot, lai klientam tiktu izmaksāts kazino kredīts.

Fuberta savervēja sevišķi prasmīgu bruņotu laupītāju bandu. Kopā ar tiem viņš izperināja plānu, kā nozagt viesnīcai “Ksanadu” astoņsimt tūkstošus dolāru.

Fuberta apgādāja visus četrus ar viltotiem akreditēšanās rakstiem, kuros viņi bija uzrādīti kā milzīga apģērbu tirdzniecības centra īpašnieki ar ļoti augstu kredītreitingu, sīkās ziņas bija atlasītas viņa aģentūras kartotēkā. Uz šo pilnvaru pamata Fuberta galvoja par divsimt tūkstošu kredīta robežu šiem vīriem, lād viņš iekļāva šos cilvēkus uzdzīves braucienā.

“Ak, viņi visi izbrauca piknikā,” Grounvelts vēlāk teica.

Divu dienu uzturēšanās laikā Fuberta ar savu bandu sataisīja milzīgus rēķinus par apkalpošanu numurā, izmaksāja pusdienas skaistajām dejotājām, parakstījās par dāvanām suvenīru veikalā, bet tas bija mazākais. Viņi kazino izņēma melnos žetonus, parakstīja parādzīmes.

Viņi sadalījās divās komandās. Viena komanda derēja pret kauliņiem, otra derēja ar kauliņiem. Tādā veidā viņi varēja zaudēt vienīgi procentus vai tikt cauri pa nullēm, Tā nu viņi pasmēla no kazino žetonus miljons dolāru vērtībā, parakstot parādzīmes, kuras Fuberta vēlāk pārvērta skaidrā naudā. Izskatījās, it kā viņi sparīgi spēlētu, bet īstenībā tikai tēloja rosību. Kopumā viņi sacēla nemierpilnu jezgu. Viņi iztēlojās sevi par aktieriem, lūdzās kauliņus, drūmi noskatījās, kad zaudēja, gavilēja, kad laimēja. Dienas beigās viņi iedeva žetonus Fubertam, lai tas izņem skaidro naudu un paraksta parādzīmes, lai paņemtu no kases jaunus žetonus. Kad divas dienas vēlāk komēdija beidzās, sindikāts bija kļuvis par astoņsimt tūkstošiem dolāru bagātāks, vēl divdesmit tūkstošus viņi bija laimīgi notērējuši dažādos labumos, bet kasē viņiem bija miljons dolāru parādzīmēs.

Denijs Fuberta kā iedvesmotājs dabūja četrsimt tūkstošus, un visi četri bruņotie laupītāji bija itin apmierināti ar savu daļu, īpaši tad, kad Fuberta apsolīja viņiem ļaut pamēģināt vēlreiz. Kas gan varēja būt labāks - gara nedēļas nogale krāšņā viesnīcā, bezmaksas ēdiens un dzeramais, skaistas meitenes. Un vēl simt tūkstoši piedevām. Tās, protams, bija labāk nekā aplaupīt banku, kur tu riskē ar dzīvību.

Grounvelts atklāja krāpšanu jau nākamajā dienā. Dienas atskaites uzrādīja pārāk daudz parādzīmju pat Fubertas uzdzīves braucienam. Zaudējums pie galda, saglabātās naudas daudzums pēc spē)u nakts bija pārāk mazs skaitlis salīdzinājumā ar derībās iesaistīto naudu. Grounvelts pieprasīja “Debesu acs" videolenti no novērošanas kameras. Nevajadzēja skatīties vairāk par desmit minūtēm, iekams viņš aptvēra visu operāciju un zināja, ka no miljons dolāru vērtajām parādzīmēm var vienīgi uztīt labi daudz cigarešu un šo cilvēku identitāte ir viltota.

Grounvelts reaģēja neiecietīgi. Gadu gaitā viņš bija pacietis neskaitāmas blēdības, bet šī bija pārmēru muļķīga. Un viņam patika Denijs Fuberta; šis vīrs viesnīcai “Ksanadu" bija nopelnījis daudz dolāru. Grounvelts zināja, ka Fuberta apgalvos - ari viņš piekrāpts ar viltotām personas apliecībām, ari viņš ir nevainīgs upuris.

Grounveltu satrauca kazino personāla nekompetence. Krupjē pie kauliņspēles galda vajadzēja pamanīt blēdību, un kasierim, protams, vajadzēja ievērot savstarpēji slēgtās derības. Tas nebija nekāds gudrais paņēmiens. Bet cilvēki aiz labas dzīves kļuva gļēvi, un Vegasa nebija izņēmums. Viņš ar nožēlu nodomāja, ka vajadzējis padzīt krupjē un kasieri vai vismaz aizsūtīt viņus atpakaļ pie ruletes griešanas. Taču nevarēja izvairīties no viena. Visa šī Denija Fubertas afēra būs jānodod Klerikucio ziņā.

Vispirms Grounvelts atsauca uz viesnīcu Pipi De Lenu un parādīja viņam dokumentus un “Debesu acs” lenti. Pipi pazina Fubertu, bet pārējos četrus vīriešus ne, tā nu Grounvelts lika izgatavot momentuzņēmumus no atsevišķiem filmas kadriem un iedeva tos Pipi.

Pipi pakratīja galvu.

-    pie joda, kā gan Denijs iedomājās, ka varēs izsprukt sveikā ar visu laupījumu? Es domāju, ka viņš ir gudrs blēdis.

-    viņš ir spēlmanis, - Grounvelts atteica. - Spēlmaņi tic, ka viņu kārtis vienmēr uzvar. - Viņš bridi klusēja. — Denijs tevi pārliecinās, ka nav tur iejaukts. Tomēr atceries, viņam vajadzēja galvot, ka šie cilvēki ir labi naudas iegūšanai. Viņš teiks, ka galvojis, pamatojoties uz šo ļaužu personas apliecībām. Uzdzīves braucienu vadītājam jāapliecina, ka tie ir tie paši, kas minēti personās apliecībās. Viņam bija jāzina.

Pipi pasmaidīja un papliķēja Grounveltam pa muguru.

-    Neuztraucies, mani viņš nepārliecinās.

Abi iesmējās. Nebija svarīgi, vai Denijs Fuberta ir vainīgs. Viņš bija atbildīgs par savām kļūdām.

Nākamajā dienā Pipi lidoja uz Ņujorku. Darīt zināmu šo lietu Klerikucio Ģimenei Kvogā.

Iebraucis caur apsargātajiem vārtiem, Pipi virzījās pa garo, asfaltēto ceļu, kas stiepās cauri lielam, zālainam laukumam; mūris bija nodrošināts ar dzeloņstiepli un elektroniskām ierīcēm. Pie nama durvīm stāvēja sargs. Un tas viss miera laikā.

Džordžo sveicināja Pipi, un viņš tika izvests cauri mājai uz dārzu nama aizmugurē. Dārzā auga tomāti un gurķi, salāti un pat melones, visu ieskāva liellapaini vīģeskoki. Dons nejuta vajadzību pēc puķēm.

Ģimene sēdēja ap apaļu koka galdu un ēda agrīnu lenču. Tur bija Dons, par spīti saviem gandrīz septiņdesmit gadiem izstarodams veselību, acīmredzami kāri tverdams vīģu aromāta piestrā-voto dārza gaisu. Dons patlaban baroja desmitgadīgo mazdēlu Danti, kurš bija gan izskatīgs, taču pārāk valdonīgs zēnam, kas ir vienā vecumā ar Krosu. Pipi allaž tā vien gribējās iepļaukāt viņu. Dons bija kā vasks mazdēla rokās; viņš slaucīja bērnam muti, dūdoja mīļvārdiņus. Vinsents un Peti izskatījās saīguši. Sanāksme nevarēja sākties, iekams bērns beidzis ēst un māte Roza Marija viņu aizvedusi prom. Dons Domeniko smaidīja, zēnam promejot Tad viņš pievērsās Pipi.

-    Ā, mans Martello, - viņš noteica. - Ko tu domā par Fubertu, to palaidni? Mēs viņam sagādājām iztiku, un nu viņš kļūst alkatīgs uz mūsu rēķina.

Džordžo mierinoši sacīja: - Ja viņš atmaksātu naudu, viņš mums vēl varētu taisīt naudu.

Vienīgais pamatotais lūgums pēc žēlastības.

-    Tā nav nekāda mazā summa, - Dons iebilda. - Mums tā jādabū atpakaļ. Pipi, kā tu domā?

Pipi paraustīja plecus.

-    Varu mēģināt. Bet šie cilvēki nemēdz neko iekrāt nebaltai dienai.

Vinsents, kurš necieta tērzēšanu, iejaucās: - Apskatīsimies fotogrāfijas. - Pipi izņēma fotoattēlus, Vinsents un Peti nopētīja četrus bruņotos laupītājus. - Mēs ar Peti pazīstam viņus.

-    Labi, - Pipi atteica. - Tādā gadījumā varat norēķināties ar šiem četriem zeļļiem. Ko jūs gribat, lai es iesāku ar Fubertu?

Dons atbildēja: - Viņi mums izrādījuši nicinājumu. Ko viņi iedomājas, kas mēs esam? Daži bezpalīdzīgi muļķi, kuriem jāiet uz policiju? Vinsent, Peti, palīdziet Pipi. Es gribu, lai nauda tiktu atgūta un šie mascalzoni sodīti.

Viņi saprata. Šis gadījums jāpārzina Pipi. Pieciem vīriem piespriests nāvessods.

Dons viņus pameta, lai dotos pastaigā pa dārzu.

Džordžo nopūtās.

-    Vecais ir pārāk bandītisks laikam, kurā dzīvojam. Riska ir vairāk, nekā visa šī padarīšana vērta.

-    Nav vis, ja Vinnijs un Pīts izdarīsies ar tiem četriem bandītiem, — Pipi iebilda. — Tev nav nekas pretī, Vinče?

Vinsents teica: - Džordžo, tev būs jāparunā ar veco. Tiem četriem nebūs naudas. Mums jānoslēdz darījums. Viņi iet un sapelna naudu, samaksā mums un pēc pūlēm tiek palaisti vaļā. Ja mēs viņus apbērēsim, nekādu naudu nedabūsim.

Vinsents bija reālistisks piespiedējs, kurš nekad nejāva asinskārei nomākt praktiskākus risinājumus.

-    Labi, es to varu iestāstīt papucim, - Džordžo teica. - Viņi bija tikai palīgi. Bet Fubertu viņš vaļā nelaidīs.

-    Uzdzīves braucienu vadītājiem jāsaprot, - Pipi piebilda.

-    Brālēn Pipi, - Džordžo smaidot vaicāja, - kādu gratifikāciju tu gaidi par šo?

Pipi necieta, ka Džordžo sauc viņu par brālēnu. Vinsents un Peti sauca viņu par brālēnu aiz pieķeršanās, bet Džordžo to darīja vienīgi pārrunu laikā.

-    Norēķināties ar Fubertu ir mans pienākums, - Pipi atbildēja. -Jūs man iedevāt iekasēšanas aģentūru, un es saņemu algu no viesnīcas “Ksanadu”. Tomēr naudas atgūšana ir grūta, tā ka man vajadzētu saņemt procentus. Tāpat kā Vinče un Peti, ja viņi kaut ko dabūs no bandītiem.

-    Tas ir taisnīgi, - Džordžo piekrita. - Bet tā vis nav nekāda parādzīmju savākšana. Tu nevari gaidīt piecdesmit procentus.

-    Nē, nē, - Pipi attrauca, - tikai ļaujiet man apslapināt knābi.

Visi iesmējās par šo seno sicīliešu idiomu. Peti noteica:

- Džordžo, neesi nu skops. TU taču negribi krāpt mani un Vinsentu.

Peti tagad vadīja Bronksas anklāvu, viņš bija piespiedu varas realizētāju vadonis un allaž atbalstīja domu, ka slepkavām jāsaņem vairāk naudas. Savu tiesu viņš sadalīs ar vīriem.

-Jūs, puiši, esat alkatīgi, - Džordžo ar smaidu teica. - Bet es vecajam ieteikšu divdesmit procentus.

Pipi zināja - tas nozīmēja piecpadsmit vai desmit. Ar Džordžo tas bija vecs numurs.

-    Kā būtu, ja mēs visu liktu kopējā fondā? - Vinče ieminējās Pipi.

Ar teikto domādams, ka visi trīs sadalīs jebkādu atgūto naudu, neatkarīgi no kā tā dabūta. Tas bija domāts kā draudzīgs žests. No cilvēkiem, kam lemts dzīvot, bija daudz lielākas iespējas dabūt naudu nekā no tādiem, kuriem jāmirst. Vinsents saprata Pipi vērtību.

-    Kā tad, Vinče, - Pipi atteica. - Es to prastu novērtēt.

Viņš redzēja, kā tālākajā dārza malā Dante pastaigājas roku rokā ar Donu. Viņš dzirdēja Džordžo sakām:

-    Vai nav pārsteidzoši, cik labi Dante saprotas ar tēvu? Tēvs nekad neizturējās pret mani tik draudzīgi. Viņi visu laiku sačukstas. Ko tur, vecais ir varen gudrs, bērns no viņa daudz ko iemācīsies.

Pipi redzēja, ka zēns pavērsis seju augšup, pret Donu Abi izskatījās tā, it kā zinātu šausmīgu noslēpumu, kas viņiem piešķirtu varu pār debesīm un zemi. Vēlāk Pipi domāja, ka šis redzējums noskaudis viņu ar ļaunu aci un bijis par cēloni viņa nelaimei.

Gadu gaitā Pipi De Lena bija iemantojis slavu ar rūpīgu plānošanu. Viņš nebija vienkārši trakojošs gorilla, bet gan prasmīgs tehniķis. Kā tāds viņš paļāvās uz to, ka psiholoģiskā stratēģija palīdzēs fiziskā darba veikšanā. Attiecībā uz Deniju Fubertu pastāvēja trīs problēmas. Pirmkārt, jādabū atpakaļ nauda. Otrkārt, rūpīgi jāsaskaņo rīcība ar Vinsentu un Peti Klerikucio. (Šī daļa bija viegla. Vinsents un Peti savā darbā bija ārkārtīgi izveicīgi. Divās dienās viņi izsekoja bandītus, izspieda atzīšanos un nokārtoja kompensāciju.) Tad, treškārt, jānogalina Denijs Fuberta.

Pipi bija viegli nejauši uzskriet virsū Fubertam, likt lietā savu pievilcību un neatlaidīgi aicināt šo cilvēku būt par viņa viesi uz lenču ķīniešu restorānā Istsaidā. Fuberta zināja, ka Pipi bija naudas piedzinējs viesnīcai “Ksanadu”, viņi noteikti bija to darījuši gadiem ilgi, tomēr Pipi likās tik sajūsmināts, uzskrienot viņam virsū Ņujorkā, ka Fuberta nespēja atteikt.

Pipi izturējās ļoti mierīgi. Viņš pagaidīja, līdz abi bija pasūtījuši ēdienu, tad pavēstīja: - Grounvelts man izstāstīja par blēdību. Tu zini, ka esi atbildīgs, galvodams par šo puišu kredītu.

Fuberta zvērēja, ka neesot vainīgs, un Pipi apveltīja viņu ar platu smaidu un biedriski uzsita uz pleca.

-    Paklau, Denij, - viņš teica, - Grounveltam ir ieraksti, un tavi četri draudziņi jau atzinušies. Tu esi lielā ķezā, taču es varu visu nokārtot, ja atdosi naudu. Varbūt es pat varētu paturēt tevi uzdzīves braucienu organizēšanā.

Apstiprinādams teikto, Pipi izvilka četru bandītu fotogrāfijas.

-    Šie ir tavi zēni, - viņš teica, - un pašlaik viņi klāj visu vaļā. Izgāž visus mēslus pār tevi Viņi mums izstāstīja par norunu. Tā ka, ja tagad atdosi savus četrsimt tūkstošus, tu esi tīrs.

Fuberta atbildēja: - Es, protams, pazīstu šos zēnus, bet viņi ir sīksti puiši, viņi nerunās.

-    Šoreiz Klerikucio ir tie, kuri jautā, - Pipi teica.

-    Kādas muļķības. - Denijs izmeta. - Nezināju, ka viņu ziņā ir viesnīca.

-    Nu tu zini, - Pipi atteica. - Ja viņi nedabūs atpakaļ naudu, tu būsi lielā ķezā.

-    Man vajadzētu vienkārši iet projām no šejienes, - Fuberta sadja.

-    Nē, nē, — Pipi iebilda. - Paliec tepat, Pekinas pīle ir lieliska. Paklausies, to var nokārtot, tas nav nekāds lielais darījums. Katrs pa reizei mēģina šmaukties, vai ne? Tikai atdod naudu.

-    Man nav ne centa, - Fuberta aizbildinājās.

Pirmo reizi Pipi izrādīja sapīkumu.

-    Tev jāizrāda mazliet deņas, - Pipi teica. - Atdod man simt tūkstošus, un mēs paņemsim tavu parādzīmi par pārējiem trijiem simtiem.

Fuberta pārdomāja, košļādams mīklā ceptu ābolu.

-    Varu dot tev piecdesmit, - viņš atbildēja.

-    Tas ir labi, tas ir ļoti labi, - Pipi uzlielīja. - Atlikušo vari atlīdzināt, neņemot maksu par uzdzīves braudenu rīkošanu uz viesnīcu. Vai tā ir godīgi?

-    Domāju gan, - Fuberta atbildēja.

-    Neraizējies vairs, baudi ēdienu, - Pipi skubināja.

Viņš ievīstīja pīles gabalu pankūkā, apsladja ar melno, saldo mērd un pasniedza Fubertam.

-    Šis te ir kolosāls, Denij, - viņš teica. - Ēd. Pēc tam kārtosim darīšanas.

Desertā viņi ēda šokolādes saldējumu un norunāja, ka Pipi paņems piecdesmit tūkstošus Fubertas ceļojumu aģentūrā pēc darba laika beigām. Pipi paķēra lenča rēķinu, samaksādams skaidrā naudā.

-    Denij, - viņš ieminējās, - vai ievēroji, ka ķīniešu restorānā šokolādes saldējumā ir daudz kakao? Vislabākais. Vai zini, ko es domāju? Pirmais ķīniešu restorāns Amerikā saputroja recepti, Un pārējie, kuri nāca vēlāk, tikai atdarināja šo aplamo recepti. Vareni. Lielisks šokolādes saldējums.

Taču Denijs Fuberta ne velti bija blēdījies četrdesmit astoņus mūža gadus un mācēja tulkot zīmes. Pametis Pipi, viņš nozuda pagrīdē, nosūtījis ziņu, ka patlaban ceļo, vākdams naudu, ko palicis parādā viesnīcai “Ksanadu”. Pipi nejutās pārsteigts. Fuberta tikai izmantoja šādos gadījumos parasto taktiku. Viņš bija nozudis, lai varētu vest pārrunas, atrazdamies drošībā. Tas nozīmēja, ka viņam nav naudas un nekādas prēmijas nebūs, ja vien Vinsents un Peti kaut ko neiekasēs.

Pipi norīkoja vairākus vīrus no Bronksas anklāva, lai pārmeklē pilsētu. Tika palaista ziņa, ka Klerikudo grib satikt Deniju Fubertu. Pagāja nedēļa, un Pipi jutās aizvien vairāk aizkaitināts. Viņam vajadzēja zināt, ka prasība atmaksāt parādu tikai darīs

Fubertu modru. Ka Fuberta izrēķinājis - ar piecdesmit tūkstošiem nebūs diezgan, pat ja viņam tie būtu.

Vēl pēc nedēļas Pipi kļuva nepacietīgs, tā ka brīdī, kad radās izdevība, viņš izturējās pārdrošāk, nekā prasīja piesardzība.

Denijs Fuberta uzradās mazā restorānā Vestsaidas augšgalā, īpašnieks, Klerikucio kareivis, tūlīt pat piezvanīja. Pipi ieradās bridi, kad Fuberta nāca ārā no restorāna un, par izbrīnu Pipi, izvilka šaujamo. Fuberta bija blēdis bez pieredzes iebiedēšanā. Tā nu, kad viņš izšāva, šāviens netrāpīja. Pipi ielika viņā piecas lodes.

Šai ainai piemita daži trūkumi. Pirmkārt, bija aculiecinieki. Otrkārt, ieradās patruļmašīna, iekams Pipi paguva aizšmaukt. Treškārt, Pipi nebija gatavojies šaušanai, viņš bija gribējis pierunāt Fubertu doties uz drošu vietu. Ceturtkārt, lai gan šo gadījumu varēja iztulkot kā pašaizsardzību, daži liecinieki sacīja, ka Pipi esot izšāvis pirmais. Nonāca līdz sen zināmajai patiesībai, ka likums tevi apdraud vairāk, ja neesi vainīgs, nekā tad, ja esi vainīgs. Turklāt Pipi ierocim bija klusinātājs, jo viņš gatavojās pēdējai draudzīgajai patērzēšanai ar Fubertu.

Šajā gadījumā palīdzēja tas, ka Pipi lieliski reaģēja uz nelaimi nesošo patruļmašīnas ierašanos. Viņš nemēģināja izlauzties no ielenkuma, bet rīkojās atbilstoši norādījumiem. Klerikucio Ģimenē valdīja stingrs priekšraksts: nekad nešaut uz likuma sargu. Pipi nešāva. Viņš nometa ieroci uz ietves, tad aizspēra prom. Viņš mierīgi ļāva sevi apcietināt un pilnīgi noliedza jebkādu saistību ar mirušo cilvēku, kurš gulēja tikai dažas pēdas atstatu.

Šādas nejaušības tika paredzētas, un to novēršana plānota. Galu galā, lai cik pūļu pielikts, vienmēr pastāvēja likteņa ļaunprātība. Pipi tagad šķita slīkstam neveiksmes viesuļvētrā, taču viņš apzinājās - jāļauj tikai sev atslābināties, un var paļauties, ka Klerikucio Ģimene aizvilks viņu līdz krastam.

Vispirms bija dārgi advokāti, kuri panāks viņa atbrīvošanu pret drošības naudu. Tad vēl bija tiesneši un prokurori, kurus varēja pierunāt, lai viņi kļūst uzticami aizstāvības godīgajā spēlē, liecinieki, kuru atmiņa varēja pievilt, nelokāmie un neatkarīgie Amerikas zvērinātie, kuri, saņēmuši visniecīgāko iedrošinājumu, atteiksies atzīt tiesājamo par vainīgu, lai iedzītu strupceļā varu.

Klerikucio Ģimenes karotājam nevajadzēja izlauzties no kļūmīga stāvokļa kā trakam sunim.

Tomēr pirmo reizi ilgajā Ģimenes dienestā Pipi De Lēnam bija jātop tiesātam. Un parastā legālā stratēģija bija tāda, ka sievai un bērniem jābūt klāt tiesas sēdē. Zvērinātajiem jāzina, ka no viņu sprieduma atkarīga šīs nevainīgās ģimenes laime. Divpadsmit pārbaudītiem un taisnīgiem vīriešiem un sievietēm bija jānocietina sirdis. “Pamatotas šaubas” bija laimes gadījums zvērinātajam, kuru mocīja žēlums.

Tiesas procesa laikā policisti liecināja, ka viņi nav redzējuši nedz Pipi ar šaujamieroci, nedz ari to, ka viņš būtu aizspēris prom šaujamo. Trīs liecinieki nespēja identificēt aizstāvamo, pārējie divi bija tik nelokāmi Pipi identifikācijā, ka attālināja zvērinātos no tiesneša. Klerikucio karotājs, kuram piederēja restorāns, liecināja, ka esot sekojis Denijam Fubertam ārā no restorāna, jo šis cilvēks neesot samaksājis rēķinu, ka redzējis šaušanu un ka šāvējs noteikti nav bijis aizstāvamais Pipi De Lena.

Šaušanas laikā Pipi rokās bija cimdi, tādēļ arī nebija pirkstu nospiedumu uz ieroča. Medicīniskā ekspertīze liecināja, ka Pipi De Lēnam bijuši intermitējoši izsitumi, noslēpumaini un neārstējami, un ka viņam ieteikts valkāt cimdus.

Maksimālam nodrošinājumam bija uzpirkts zvērinātais. Galu galā Pipi Ģimenē bija augsta ranga izpilddarbinieks. Tomēr šis pēdējais piesardzības pasākums nebija vajadzīgs. Pipi tika attaisnots un likuma acīs uz visiem laikiem uzskatīts par nevainīgu.

Taču ne sievas Nelīnas De Lēnas ads. Sešus mēnešus pēc tiesas Nelīna pateica Pipi, ka viņiem jāšķiras.

Tiem, kuri dzīvo lielā sasprindzinājumā, par to attiecīgi jāmaksā. Ķermeņa fiziskās daļas nolietojas. Pārmērīga ēšana un dzeršana prasa savu aknām un sirdij. Miegs kļūst nenotverams kā noziedznieks, prāts neatsaucas uz skaistumu un nevairo uzticību. Pipi ar Nelīnu abi dēta no šim vainām. Viņa nespēja paciest vīru savā gultā, un viņš nespēja baudīt partneri, kas nedalījās viņa priekā. Nelīna nespēja noslēpt šausmas par to, ka zina - viņš ir slepkava. Viņš izjuta milzīgu atvieglojumu, ka vairs nav jāslēpj no sievas sava patiesā daba.

-    Labs ir, šķirsimies, - Pipi teica Nelīnai. - Tomēr es netaisos zaudēt bērnus.

-    Tagad es zinu, kas tu esi, - Nelīna atbildēja. - Es vairs tevi negribu redzēt un nepieļaušu, ka mani bērni dzīvos pie tevis.

Sievas vārdi pārsteidza Pipi. Nelīna nekad nebija bijusi ne ietekmīga, ne vaļsirdīga. Un viņu pārsteidza tas, ka sieva uzdrošinājās tā runāt ar viņu, Pipi De Lenu. Bet sievietes jau vienmēr bija neprātīgas. Tad viņš apsvēra savu stāvokli. Viņš nebija sagatavojies audzināt bērnus. Krosam bija vienpadsmit un Klaudijai desmit gadu, un viņš atzina faktu, ka, par spīti tuvībai ar Krosu, abi bērni māti mīlēja vairāk nekā tēvu.

Pipi gribēja būt godīgs pret sievu. Galu galā viņš bija saņēmis no Nelīnas to, ko gribēja, - ģimeni, bērnus, dzīves pamatu, kas vajadzīgs ikvienam vīrietim. Kas to lai zina, par ko viņš būtu kļuvis, ja nebijis Nelīnas?

-    Apdomāsim visu, — viņš ierosināja. - Šķirsimies bez naida.

Pipi lika lietā savu pievilcību.

-Velns un elle, mums ir bijuši divpadsmit labi gadi. Mēs esam piedzīvojuši laimīgus brīžus. Un, pateicoties tev, mums ir divi brīnišķīgi bērni. - Viņš uz brīdi apklusa, atkal izbrīnīts par sievas bargo sejas izteiksmi.

-    Paklau, Nelīn, esmu bijis labs tēvs, bērniem es patīku. Un es tev palīdzēšu, lai ko tu gribēsi darīt. Tu, dabiski, vari paturēt māju šeit, Vegasā. Un es tev varu dabūt veikalu “Ksanadu”. Apģērbi, juvelierizstrādājumi, senlietas. Tu nopelnīsi savus divsimt tūkstošus gadā. Un mēs varam kaut kā sadalīt bērnus.

Nelīna atbildēja: - Es ienīstu Lasvegasu. Vienmēr esmu ienīdusi. Man ir skolotājas grāds un darbs Sakramento. Esmu jau pieteikusi bērnus turienes skolā.

Tieši tobrīd Pipi pārsteigts saprata, ka Nelīna ir pretiniece, turklāt bīstama. Tas viņam bija pilnīgi svešs jēdziens. Sievietes viņa uzskatu sistēmā nekad nebija bīstamas. Ne sieva, ne mīļākā, ne tante, ne drauga sieva, pat Dona meita Roza Marija ne. Pipi allaž bija dzīvojis pasaulē, kur sievietes nevarēja būt ienaidnie-ces. Piepeši viņš sajuta niknumu, enerģijas pieplūdumu, kādu spēja sajust pret vīriešiem.

Niknuma uzplūdā Pipi izmeta: - Netaisos braukt uz Sakramenta, lai satiktos ar bērniem.

Pipi vienmēr sadusmojās, kad kāds atraidīja viņa šarmu, atteicās no viņa draudzības. Jebkurš, kas atteicās būt prātīgs pret Pipi De Lenu, piesauca nelaimi. Reiz izlēmis ķerties pie konfrontācijas, Pipi rīkojās līdz galam, Tūrklāt viņš bija pārsteigts, ka sievai jau ir savi nodomi.

-    Tu sacīji, ka zini, kas es esmu, - Pipi teica. - Tā ka esi ļoti piesardzīga. Vari pārcelties uz Sakramenta, manis pēc vari vākties kaut vai uz okeāna dibenu. Taču ņem līdzi sev tikai vienu no maniem bērniem. Otrs paliks pie manis.

Nelīna vēsi paraudzījās vīrā.

-    To izlems tiesa, - viņa atteica. - Es domāju, tev jānolīgst advokāts, kas runās ar manu advokātu.

Nelīna gandrīz smējās vīram ads, ieraudzījusi viņa pārsteigumu.

-    Vai tev ir advokāts? - Pipi brīnījās. - Tu mani stiepsi uz tiesu?

Tad viņš iesāka smieties. Šķita, ka smiekli viņu aizrauj. Viņš izturējās gandrīz histēriski.

Bija savādi redzēt, kā vīrietis, kas divpadsmit gadus bijis lūdzošs mīlētājs, ubags, kurš alcis pēc viņas miesas, alcis pasargāt sievieti no pasaules nežēlības, - kā šis vīrietis pārvēršas bīstamā un draudīgā zvērā. Tajā mirklī Nelīna pēdīgi saprata, kādēļ pārējie vīri bija izturējušies pret Pipi ar tādu cieņu, kādēļ no viņa baidījās. Tagad viņa atbaidošajam pievilkšanas spēkam vairs nepiemita nekas no atbruņojošās sirsnības. Dīvainā kārtā viņa nejutās tik daudz nobijusies, cik aizskarta par to, ka Pipi mīlestība pret viņu varējusi tik viegli izgaist. Viņi galu galā divpadsmit gadus aijājuši viens otra miesu, kopā smējušies, kopā dejojuši un kopā audzinājuši bērnus, un nu viņa pateicība par Nelīnas dotajām dāvanām vairs neskaitījās.

Pipi auksti teica: — Man vienalga, ko tu nolemsi. Man vienalga, ko tiesnesis piespriedīs. Esi prātīga, un es būšu prātīgs. Iespītējies, un tev nebūs nekā.

Pirmo reizi Nelīnu biedēja viss, ko viņa bija mīlējusi: vira spēcīgais augums, lielās plaukstas ar masīvajiem kauliem, nesimetriskie, rupjie vaibsti, ko viņa allaž uzskatījusi par vīrišķīgiem, bet citi ļaudis dēvēja par pretīgiem. Visu laulības laiku viņš izturējies vairāk kā precinieks, ne vīrs, nekad netika pacēlis balsi pret sievu, nekad nebija kaut nedaudz izjokojis viņu, nekad nebārās, kad viņas rēķini bija pārmēru sakāpuši uz augšu. Un tā bija taisnība, ka viņš bijis labs tēvs, tikai parupjš pret bērniem, kad tie neizrādīja cieņu mātei.

Viņa sajutās vārga, bet Pipi seja kļuva aizvien skaidrāka, it kā ēnas ieskauta. Vaigi kļuvuši gaļīgāki, visniecīgākā rieviņa uz zoda likās piepildīta ar sīku melnas ķites punktiņu. Biezajās uzacīs vīdēja balti sari, taču mati uz masīvā galvaskausa bija melni, katra šķipsna bieza kā zirga astri. Viņa ads, parasti tik jautras, tagad izskatījās nežēlīgas, blāvi dzeltenbrūnas.

-    Es iedomājos, ka tu mīlēji mani, - Nelīna teica. - Kā tu vari mani tā biedēt.

Viņa sāka raudāt.

Tas atbruņoja Pipi.

-    Uzklausi mani, - viņš sadja. - Neklausies savā advokātā. Tu aizej uz tiesu, teiksim, es caurcaurēm zaudēju. Tik un tā tu nedabūsi abus bērnus. Nelīn, neliec man būt stūrgalvīgam, es negribu tāds būt. Saprotu, ka tu vairs negribi dzīvot kopā ar mani Es arvien domāju - man laimējies, ka tu biji ar mani tik ilgi. Gribu, lai tu būtu laimīga. No manis tu saņemsi daudz vairāk nekā no jebkura tiesneša. Taču es kļūstu vecs, negribu dzīvot bez ģimenes.

Vienu no nedaudzajām reizēm mūžā Nelīna nespēja pretoties ļaunumam.

-    Tev ir Klerikucio, - viņa izmeta.

-    Ir gan, - Pipi piekrita. - To tev vajadzētu iegaumēt. Tomēr vissvarīgākais ir tas, ka es negribu būt viens vecumdienās.

-    Miljoniem vīriešu tādi ir, - Nelīna teica. - Un sieviešu ari.

-    Tāpēc, ka viņi ir bezpalīdzīgi, - Pipi neatlaidās. - Svešinieki izlemj viņu dzīvi. Citi ļaudis liedz viņiem eksistenci. Es neļauju nevienam to darīt.

Nelīna nidgi ievaicājās: - Tu man viņus liegsi?

-Taisni tā, - Pipi apstiprināja. Viņš visžēlīgi uzsmaidīja sievai. - Uz mata tā.

-    Vari apciemot viņus, cik vien vēlies, - Nelīna teica. - Taču abiem bērniem jādzivo pie manis.

To izdzirdis, Pipi uzgrieza muguru un klusi atteica: - Dari, kā gribi.

Nelīna ieteicās: - Pagaidi.

Pipi pagriezās pret sievu. Nelīna viņa sejā, tās bezdvēseliskajā niknumā ieraudzīja kaut ko tik šausmīgu, ka nomurmināja: - Ja viens no viņiem grib iet tev līdzi, lai tā būtu.

Pipi piepeši kļuva daiļrunīgs, it kā šis jautājums būtu atrisināts.

-    Tas ir vareni, - viņš atzina. - Tavs bērns var apciemot mani Vegasā, un mans bērns var apciemot tevi Sakramento. Tas ir lieliski. Nokārtosim to šovakar pat.

Nelīna izmēģināja vēl pēdējo reizi.

-    Četrdesmit gadi nav nekāds vecums, - viņa teica. - Tu vari nodibināt jaunu ģimeni.

Pipi pakratīja galvu.

-    Nemūžam, - viņš atteica. - Tu esi vienīgā sieviete, kam jebkad bijis tāds burvju spēks pār mani. Es apprecējos vēlu un zinu, ka nekad vairs neprecēšos. Tev laimējies, ka esmu pietiekami prātīgs, lai apzinātos, ka nevaru tevi paturēt, un esmu pietiekami prātīgs, lai apzinātos, ka vairs nevaru sākt no gala.

-    Tiesa gan, - Nelīna atzina. - Tu nevari mani piespiest atkal tevi mīlēt.

-    Taču es varētu nogalināt tevi, - Pipi atteica.

Viņš uzsmaidīja Nelīnai. It kā būtu izteicis joku.

Nelīna ieskatījās vīra ads un noticēja. Viņa apjauta, ka tas bija vīra spēka avots, kad viņš draudējis un ļaudis tam noticējuši. Viņa sakopoja pēdējās drosmes rezerves.

-    Atceries, - Nelīna atgādināja, - ja abi gribēs palikt pie manis, tev jāļauj viņiem iet.

-    Viņi mīl tēvu, - Pipi atteica. - Viens no viņiem paliks šeit, pie sava vecā.

Tovakar pēc pusdienām, kad māja bija kondicionēšanas iekārtas atdzesēta un tuksneša versme ārpusē pārāk spēcīga, situācija tika izskaidrota vienpadsmit gadus vecajam Krosam un desmitgadīgajai Klaudijai. Ne viens, ne otrs nelikās pārsteigts. Krosam, kura pievilcība atgādināja mātes skaistumu, jau piemita tēva nelokāmība un piesardzība. Viņš pilnīgi nepazina bailes. Zēns atbildēja acumirklī.

-    Es palikšu pie mammas, - viņš paziņoja.

Klaudiju izbiedēja brāļa izvēle. Ar maza bērna viltību viņa teica: - Es palikšu kopā ar Krosu.

Pipi jutās pārsteigts. Kross bija tuvāks viņam nekā Nelīnai. Kross vienīgais nāca līdzi medībās. Krosam patika ar tēvu spēlēt kārtis, golfu un boksēties. Krosam nebija nekādas intereses par mātes apsēstību uz grāmatām un mūziku. Tieši Kross nāca uz iekasēšanas aģentūru pakavēt laiku, kad Pipi sestdienās bija jātiek galā ar papīru darbiem Patiesībā Pipi bija juties pārliecināts, ka tieši Krosu dabūs paturēt pie sevis. Tieši uz Krosu viņš cerēja.

Pipi uzjautrināja Klaudijas viltīgā atbilde. Tas bērns bija attapīgs. Tomēr Klaudija izskatījās pārāk līdzīga viņam pašam, Pipi negribēja katru dienu raudzīties uz tikpat neglītu ģīmi kā sev. Un bija loģiski, ka Klaudija dotos līdzi mātei. Klaudijai patika tas pats, kas Nelīnai. Ko, pie velna, viņš iesāktu ar Klaudiju?

Pipi nopētīja abus bērnus. Viņš ar tiem lepojās. Viņi zināja, ka māte bija vājākā no abiem vecākiem, un bērni aizstāvēja māti. Un vēl viņš ievēroja, ka Nelīna, teatrāla instinkta vadīta, bija gudri sagatavojusies šim gadījumam. Viņa bija ģērbusies vienkāršās melnās biksēs un melnā puloverā, viņas zeltainie mati bija stingri apsieti ar šauru, melnu lenti, seja izskatījās kā ierāmēta šaurā, sirdi plosošā baltā ovālā. Viņš apjauta savu brutālo izskatu, kāds tas droši vien likās maziem bērniem.

Pipi centās iztikt ar labu.

-    Es lūdzu tikai to, lai viens no jums paliktu pie manis, - viņš sacīja. - Varēsiet satikties, cik vien gribēsiet. Vai ne, Nelīn? Jūs, bērni, taču negribat, lai es šeit, Vegasā, dzīvoju pilnīgi viens.

Abi bērni bargi raudzījās tēvā. Viņš pievērsās Nelīnai.

-    Tev jāpalīdz, - Pipi teica. - Tev jāizvēlas.

Un tad viņš dusmīgi nodomāja - kālab tas man tik ļoti rūp?

Nelīna atbildēja: Tu apsolīji—ja viņi abi gribēs braukt man līdzi, viņi to varēs.

-    Izrunāsim visu līdz galam, - Pipi teica.

Tēva jūtas nebija aizskartas - Pipi zināja, ka bērni mīl viņu, tomēr māti mīlēja vairāk. Viņam tas likās dabiski. Tas nenozīmēja, ka bērai izdarījuši pareizo izvēli.

Nelīna nicīgi izmeta: - Tur nav, par ko runāt. Tu apsolīji.

Pipi nezināja, cik briesmīgs izskatās pārējo triju acīs. Viņš nezināja, cik aukstas kļuvušas viņa ads. Viņš domāja, ka runājis apvaldītā balsī, viņš domāja, ka runā prātīgi.

-    Tev jāizdara izvēle. Es apsolu, ja nekas neiznāks, tu varēsi rīkoties pēc sava prāta. Tomēr man vajadzīga šī iespēja.

Nelīna papurināja galvu.

-    Tu esi smieklīgs, - viņa sadja. - Mēs griezīsimies tiesā.

Tajā mirklī Pipi izdomāja, kas viņam darāms.

-    Tam nav nozīmes. Lai notiek pēc tava prāta. Tomēr padomā, lūk, par ko. Padomā par mūsu kopdzīvi. Padomā par to, kas tu esi un kas es esmu. Es lūdzu tevi - esi prātīga. Padomā par mūsu visu nākotni. Kross ir līdzīgs man, Klaudija ir līdzīga tev. Krosam labāk klāsies pie manis, Klaudijai būs labāk kopā ar tevi. Tā nu tas ir.

Viņš bridi klusēja.

-    Vai tev nav diezgan ar apziņu, ka abi tevi mīl vairāk nekā mani? Ka tevis viņiem pietrūks vairāk nekā manis?

Pēdējā frāze izskanēja gaisā. Viņš negribēja, ka bērni saprot, ko viņš teids.

Taču Nelīna saprata. Viņa aiz bailēm pastiepa roku un pievilka Klaudiju sev deši klāt. Tajā mirklī Klaudija lūdzoši paskatījās brālī un izdvesa:

-    Kros...

Krosa sejai piemita bezkaislīgs skaistums. Viņa ķermenis kus-tējās gradozi. Pēkšņi viņš nostājās blakus tēvam.

-    Es došos tev līdzi, tēt, - zēns teica. Un Pipi pateicībā saņēma dēla plaukstu.

Tagad Nelīna raudāja.

-    Kros, tu mani bieži apdemosi, tik bieži, cik vien gribēsi. Tev Sakramento būs īpaša guļamistaba. Neviens dts to nelietos.

Galu galā tā bija nodevība.

Pipi aiz pārplūstoša prieka gandrīz vai lēkāja. Viņa dvēselei bija novēlies tāds smagums, ka nebūs jādara tas, ko viņš kādā mirklī nolēmis darīt.

-    Mums tas jānosvin, - Pipi ierosināja. - Pat tad, kad izšķirsimies, mēs būsim divas laimīgas ģimenes vienas laimīgas ģimenes vietā. Un kopš tā laika dzīvosim laimīgi.

Pārējie stingām sejām blenza viņā.

-    Velns parāvis, vismaz mēģināsim, - Pipi piebilda.

Pēc pirmajiem diviem gadiem Klaudija nekad neapciemoja brāli un tēvu Vegasā. Kross ik gadus brauca uz Sakramento ciemos pie Nelīnas un Klaudijas, taču, kad viņš sasniedza piecpadsmit gadu vecumu, apciemojumi sadila līdz Ziemassvētku brīvdienām.

Abi dažādie vecāki dzīvē bija divi pretpolL Klaudija un māte aizvien vairāk līdzinājās viena otrai. Klaudija mīlēja skolu; viņa mīlēja grāmatas, teātri, filmas; viņa baudīja mātes mīlestību. Un Nelīna atrada Klaudijā tēva straujumu, viņa pievilcību. Viņa mīlēja meitas vaļsirdību, kurai nepiemita nekas no tēva brutalitātes. Kopā viņas bija laimīgas.

Klaudija pabeidza koledžu un pārcēlās uz dzīvi Losandželosā, lai iemēģinātu roku filmu biznesā. Nelīnai bija žēl redzēt meitu aizbraucam, taču viņa Sakramento bija izveidojusi tīkamu dzīvi ar draugiem un kļuvusi par direktora vietnieci vienā no pašvaldības vidusskolām.

Kross ar Pipi arī bija kļuvuši par laimīgu ģimeni, tikai pavisam citādi. Pipi apsvēra faktus. Kross skolā bija izcils sportists, bet vienaldzīgs skolnieks. Viņam nebija intereses par koledžu. Un, kaut gan Kross bija neparasti izskatīgs, sievietes viņu īpaši neinteresēja.

Krosam patika dzīve kopā ar tēvu. Patiesi, lai cik nepatīkams lēmums ticis pieņemts, tas, kā šķita, izrādījies pareizs. Nudien, divas laimīgas ģimenes, taču ne kopā. Pipi ar Krosu sadzīvoja tikpat labi kā Nelīna ar Klaudiju, proti, viņš veidoja Krosu pēc sava ģīmja un līdzības.

Krosam patika viesnīcas “Ksanadu" darbības principi, prasmīgā apiešanās ar klientiem, cīņa ar krāpšanas meistariem. Un Krosam piemita normāla kāre pēc šova meitenēm; galu galā Pipi nedrīkstēja spriest par dēlu pēc sevis. Pipi nolēma, ka Krosam vajadzēs pievienoties Ģimenei. Pipi ticēja Dona bieži atkārtotajiem vārdiem: “Dzīvē vissvarīgākais ir nopelnīt sev maizi."

Pipi pieņēma Krosu par partneri iekasēšanas aģentūrā. Viņš veda dēlu līdzi uz pusdienām viesnīcā “Ksanadu” kopā ar Grounveltu un izkārtoja tā, ka Grounvelts ieinteresējās par zēna labklājību. Pipi iesaistīja Krosu golfa spēlēs ar liela mēroga spēlmaņiem starp diviem pāriem, vienmēr spēlēdams pāri pret Krosu. Krosam septiņpadsmit gadu vecumā piemita īpašā golfa blēža labā īpašība, ka daudz labāk viņš spēlēja tieši uz to bedrīti, uz kuru bija augstas likmes. Kross ar savu partneri parasti uzvarēja. Pipi labprāt pieņēma šīs sakāves; lai gan tās viņam maksāja naudu, tomēr dēlam neizmērojami nāca par labu.

Viņš veda Krosu uz Ņujorku, uz Klerikucio Ģimenes pasākumiem - it īpaši uz ceturto jūliju, ko Klerikucio Ģimene atzīmēja ar patriotisku dedzību, kā ari uz visām Klerikucio kāzām un bērēm. Kā nekā Kross bija viņu brālēns, zēna dzīslās ritēja Dona Klerikucio asinis.

Kad Pipi devās iknedēļas sirojumā pie “Ksanadu” spēļu galdiem, lai vinnētu astoņtūkstoš dolāru lielo nedēļas honorāru pie sava īpašā kāršu dalītāja, Kross sēdēja un vēroja. Pipi apmācīja dēlu visu azartspēļu formu procentos. Viņš tam mācīja, kā pārzināt azartspēļu finansiālos resursus, nekad nespēlēt, ja nejūtas labi, nekad nespēlēt ilgāk par divām stundām dienā, nekad nespēlēt vairāk par trim dienām nedēļā, nekad nederēt uz lielām likmēm, kad iestājies neveiksmju periods, un vienmēr piesardzīgi ļauties veiksmei.

Pipi likās gluži dabiski, ka tēvam jāļauj parādīt dēlam reālās pasaules neglītumu. Kā jaunākajam partnerim iekasēšanas aģentūrā Krosam šādas zināšanas bija ļoti nepieciešamas. Jo iekasēšana reizēm nebija tik labdabīga, kā Pipi bija to aprakstījis NeKnai.

Dažu grūtāku iekasēšanas gadījumu laikā Kross neizrādīja riebuma pazīmes. Viņš vēl bija pārāk jauns un skaists, lai iedvestu bailes, tomēr viņa augums izskatījās pietiekami spēcīgs, lai ar varu izpildītu jebkādus Pipi dotos rīkojumus.

Pēdīgi Pipi, lai pārbaudītu dēlu, aizsūtīja viņu nokārtot īpaši sarežģītu gadījumu, kuru varēja atrisināt tikai ar pārliecināšanu, nevis spēka lietošanu. Krosa sūtīšana pati par sevi bija zīme, ka iekasēšana netiks steidzināta, tā bija labas gribas izrādīšana parādniekam. Parādnieks, pavisam sīks mafijas Bruglione Kali-fomijas rietumu nostūri, bija parādā viesnīcai “Ksanadu" pāri par simt tūkstošiem. Tā nebija pietiekami svariga lieta, lai tajā iejauktu Klerikucio vārdu, to vajadzēja kārtot zemākā līmenī, drīzāk ar mīkstu cimdu, nevis dzelzs dūri.

Kross uzskrēja virsū mafijas baronam nepiemērotā brīdī. Šis vīrs, Falko, noklausījies Krosa pārdomāto uzrunu, izvilka šaujamo un pielika jauneklim pie rīkles.

-    Iepīksties vēl kaut vienu vārdu, un es tev izšaušu tavas sūda mandeles, - Falko teica.

Sev par izbrīnu, Kross nejuta baiļu.

-    Samierinies ar to, ka jāatvadās no piecdesmit stabiem, -viņš atbildēja. - Tu taču negribētu mani nomušīt stulbu piecdesmit stabu dēļ? Manam tēvam tas nepatiktu.

-    Kas ir tavs tēvs? - Falko noprasīja, nenolaizdams ieroci.

Kross teica: - Pipi De Lena, un viņš tik un tā nošaus mani par

to, ka pieļāvos uz piecdesmit tūkstošiem.

Falko iesmējās un aizvāca šaujamo.

-    Labs ir, pasaki viņam, ka samaksāšu nākamreiz, kad būšu Vegasā.

Kross atteica: - Tikai piezvani man, kad iebrauksi. Es tev, kā parasti, piešķiršu istabu, ēdienu un dzērienu par brīvu.

Pipi vārds Falko nebija svešs, turklāt Krosa sejā bija kaut kas tāds, kas viņu apturēja. Bezbailība, aukstasinīgā atbilde, mazais jociņš. Tas viss atgādināja, ka draugi šo cilvēku atriebs. Taču Krosu starpgadījums pārliecināja, ka turpmākajās iekasēšanas reizēs jāņem līdzi ierocis un miesassargs.

Pipi atzīmēja dēla drosmi ar brīvdienām abiem viesnīcā “Ksanadu”. Grounvelts ierādīja viņiem divus labus apartamentus un iedeva Krosam maku ar melniem žetoniem.

Tolaik Grounvelts bija astoņdesmit gadus vecs, baltiem matiem, tomēr garais augums bija spēcīgs un joprojām lokans. Viņam piemita arī pedagoga talants. Viņš guva prieku, pamācīdams Krosu. Sniegdams Krosam maku ar melnajiem žetoniem. Grounvelts teica: - Tu nevari laimēt, tā ka es šos dabūšu atpakaļ. Tagad uzklausi mani: tev ir viena izdevība. Manā viesnīcā ir arī citas izklaides iespējas. Liels golfa laukums, spēlmaņi tajā spēlēt brauc no Japānas. Mums ir restorāni gardēžiem un brīnišķīgas šova izrādes ar visdižākajām filmu un mūzikas zvaigznēm. Mums ir tenisa laukumi un peldbaseini. Mums ir īpaša lidmašīna, kas var tevi pavizināt virs Lielā kanjona. Viss par brīvu. Tā ka nav nekāda attaisnojuma tam, ka tev būtu jāzaudē tie pieci tūkstoši, kuri atrodas šajā makā. Nespēlē azartspēles.

Tajās trijās brīvajās dienās Kross paklausīja Grounvelta padomam. Katru rītu viņš spēlēja golfu ar Grounveltu, tēvu un kādu vīru, kurš spēlēja uz augstām likmēm un patlaban uzturējās viesnīcā. Derības allaž tika slēgtas par pamatīgu, taču ne pārlieku lielu summu. Grounvelts ar atzinību ievēroja, ka Kross bija vislabākajā formā reizēs, kad likmes bija visaugstākās.

-    Tērauda nervi, tērauda nervi, - Grounvelts ar apbrīnu teica Pipi.

Tbmēr visatzinīgāk Grounvelts vērtēja puiša spriešanas spējas, apķērību, to, ka viņš bez teikšanas zināja, kā rīkoties vispareizāk. Pēdējā rītā lielais azartists, kas tika spēlējis ar viņiem, bija saīgušā omā, un tam bija savs pamats. Būdams izveicīgs un dedzīgs spēlmanis, kļuvis milzum bagāts no ienesīgu poraoie-stādījumu ķēdes, iepriekšējā vakarā viņš bija zaudējis gandrīz piecsimt tūkstošus dolāru. Pati nauda viņam darīja mazākas raizes nekā fakts, ka viņš zaudējis savaldību neveiksmes posmā un centies par varītēm no tā izkļūt, - nepieredzējuša spēlmaņa kļūda.

Tajā ritā, kad Grounvelts ierosināja mēreno piecdesmit dolāru Ukmi par bedrīti, viņš pavīpsnāja un izmeta:

-    Alfrēd, ar visu to. ko tu man vakar vakarā atņēmi, varēji atļauties likt stabu uz bedrīti.

Grounveltu aizvainoja šāds izteikums. Golfa spēle rīta agrumā bija saviesīgs pasākums; saistīt to ar viesnīcas biznesu bija nepiedienīgi. Tomēr viņš ar parasto pieklājību atteica:

- Protams. Es pat došu jums Pipi par partneri. Pats spēlēšu ar Krosu.

Viņi spēlēja. Pomoiestādījumu magnāts sita labi. Tāpat ari Pipi. Grounvelts ari. Vienīgi Krosam nelaimējās. Viņš rādīja vis* sliktāko golfa spēli, kādu pārējie jebkad redzējuši. Viņa sitieni meta līkumus, viņš iekāpa bedrītēs, viņa bumbiņa ielidoja mazajā dīķī (tas ar milzīgiem izdevumiem bija izbūvēts Nevadas tuksnesī), viņš galīgi zaudēja savaldību, kad dzina bumbiņu bedrītē. Pomomagnāts, kļuvis par piectūkstoš dolāriem bagātāks, atjaunojis pašapziņu, uzstāja kopīgi ieturēt brokastis.

Kross sacīja: - Piedodiet, ka pievīlu jūs, mister Grounvelt.

Grounvelts nopietni paraudzījās viņā un atbildēja: - Kādudien tu ar tēva atļauju pārnāksi darbā pie manis.

Kross gadu gaitā bija deši vērojis attiecības starp tēvu un Grounveltu. Viņi bija labi draugi, reizi nedēļā kopīgi ēda pusdienas, un Pipi allaž nepārprotami izturējās pret Grounveltu ar deņu, kādu ne vienmēr veltīja pat Klerikudo. Grounvelts savukārt nešķita baidāmies no Pipi, tomēr dāvāja viņam visas “Ksanadu” ērtības, atskaitot Villu. Turklāt Kross bija uzķēris, ka Pipi katru nedēļu viesnīcā laimēja astoņtūkstoš dolāru. Tad Kross aptvēra, ko nozīmē šī sakarība. Klerikudo un Alfrēds Grounvelts bija partneri viesnīcā “Ksanadu”.

Un Kross apjauta, ka Grounveltam ir kāda īpaša interese par viņu, Grounvelts pret jaunekli izturējās uzmanīgi. Par to liecināja melno žetonu dāvinājums šajās brīvdienās. Vēl bijušas daudzas dtas laipnības izpausmes. Krosam un viņa draugiem bija pilnīga brīvbiļete “Ksanadu”. Kad Kross beidza vidusskolu, Grounvelts viņam uzdāvināja kabrioletu. Kopš tā laika, kad Krosam palika septiņpadsmit, Grounvelts ar neviltotām simpātijām bija iepazīstinājis viņu ar viesnīcas šova meitenēm, lai uzsvērtu viņa nozīmīgumu. Un Kross gadu gaitā uzzināja, ka Grounvelts pats, lai cik vecs būdams, bieži aicināja sievietes pusdienās savos augšstāva apartamentos, un meitenes mēļoja, ka Grounvelts esot liels loms.

Viņš nekad nebija ielaidies nopietnās mīlas dēkās, tomēr bija tik neparasti devīgs ar dāvanām, ka sievietes pret viņu juta godbijību. Jebkura sieviete, kas mēnesi baudīja viņa labvēlību, kļuva bagāta.

Reiz vienā no skolēna un skolotāja sarunām, kad Grounvelts ievadīja puisi zināšanās par to, kā vadīt tādu lielu kazino viesnīcu kā ‘'Ksanadu”, Kross uzdrošinājās pavaicāt par attiecībām ar darbiniecēm.

Grounvelts viņam uzsmaidīja.

-    sievietes, kuras piedalās šovā, es atstāju izpriecu administratora ziņā. Pret pārējām sievietēm es izturos gluži tāpat kā pret vīriešiem. Bet, ja tu lūdz padomu mīlestībā, man tev jāsaka, lūk, kas. Apķērīgam, saprātīgam vīrietim vairumā gadījumu nav jābaidās no sievietēm. Tev jāpiesargās no divām lietām. Pirmā un visbīstamākā - nelaimē nonākusi jaunava. Otrā - sieviete, kurai ir lielāka godkāre nekā tev. Tagad nedomā, ka esmu bezsirdis, es varu teikt to pašu attiecībā uz sievietēm, bet tas nav mūsu mērķis. Man laimējās, es mīlēju “Ksanadu” vairāk par visu pasaulē. Tomēr man jāsaka, es nožēloju, ka man nav bērnu.

-    Jūs, liekas, dzīvojat lielisku dzīvi, - Kross atbildēja.

-    Tu tā domā? - Grounvelts vaicāja. - Ko tur, es maksāju savu cenu.

Kvogas savrupmājā Klerikucio Ģimenes sievietes pievērsa Krosam lielu uzmanību. Divdesmit gadu vecumā viņš bija jauneklīgas vīrišķības plaukumā - izskatīgs, graciozs, spēdgs un savam vecumam pārsteidzoši elegants. Ģimenē izteica jokus, kuri nebija gluži brīvi no sidliešu zemnieku ļaunuma, ka, paldies Dievam, viņš izskatījās vairāk pēc mātes, nevis pēc tēva.

Lieldienu svētdienā, kamēr vairāk nekā simt radinieku svinēja Kristus augšāmcelšanos, brālēns Dante atklāja Krosam pēdējo, trūkstošo daļu tēva mīklas atrisinājumam.

Plašajā, ar mūri apjoztajā dārzā pie Ģimenes nama Kross ieraudzīja skaistu meiteni, kuru aplidoja jaunekļu grupiņa. Viņš vēroja, kā tēvs dodas pie bufetes galda pēc ceptas desas šķīvja un izsaka draudzīgu piezīmi bariņam ap meiteni. Kross redzēja, ka meitene nepārprotami vairās no Pipi. Sievietēm tēvs parasti patika - Pipi neglītums, humors un labā oma viņas atbruņoja.

Ari Dante bija ievērojis starpgadījumu.

-    Skaista meitene, - viņš smaidot sacīja. - Aiziesim apsveicināties.

Viņš abus iepazīstināja.

-    Lila, - Dante sacīja, - šis ir mūsu brālēns Kross.

Lila bija viņu vecumā, taču nebija vēl pilnīgi izveidojusies sieviete; viņai piemita mazliet nepilnīgais pusaudzes skaistums. Viņas mati bija medus krāsā, āda zaigoja, it kā to spirdzinātu kāds iekšējs avots, taču mute bija pārāk vāra, it kā vēl nebūtu pilnīgi izveidojusies. Meitenei mugurā bija balts angoras džemperis, kas vērta viņas ādu zeltainu. Tajā mirklī Kross iemīlējās viņā.

Bet, kad viņš mēģināja meiteni uzrunāt, Lila puisi ignorēja un devās uz matronu svētnīcu pie dta galda.

Kross mazliet muļķīgi teica Dantem: - Viņai laikam nepatīk mans izskats.

Dante viņam ļauni uzsmaidīja.

Dante bija izveidojies par jaunu, interesantu, milzum dzīvīgu vīrieti ar skarbu, viltīgu seju. Viņam bija Klerikucio rupjie, melnie mati, kurus viņš turēja sabāztus zem neparastas renesanses stila cepures. Viņš bija ļoti maza auguma, ne vairāk par piecām pēdām un dažām collām, tomēr jauneklim bija milzīga pašapziņa, varbūt tādēļ, ka viņš bija vecā Dona mīlulis. Viņam allaž bija ļauns izskats. Tagad viņš Krosam teica: - Viņas uzvārds ir Anakosta.

Kross atminējās šo vārdu. Pirms gada Anakostas Ģimeni bija skārusi traģēdija. Ģimenes galva un viņa vecākais dēls tika nošauti Maiami viesnīcas istabā. Tomēr Dante raudzījās Krosā, gaidīdams atbildi. Kross sataisīja vienaldzīgu seju.

-    Kas tad ir? - viņš noprasīja.

Dante turpināja: - Tu taču strādā pie sava tēva, vai ne?

-    Protams, - Kross apstiprināja.

-    Un tu mēģini norunāt satikšanos ar Lilu? - Dante brīnījās. - Tu nudien esi slims.

Viņš iesmējās.

Kross noprata, ka smiekli slēpj kādas briesmas. Viņš joprojām klusēja. Dante nelikās mierā: — Vai tad tu nezini, ko dara tavs tēvs?

-    Viņš iekasē naudu, - Kross atbildēja.

Dante papurināja galvu.

-    Tev jāzina. Tavs tētuks novāc cilvēkus Ģimenes labā. Viņš ir tās Veseris numur viens.

Krosam šķita, ka visi viņa dzīves noslēpumi aizpūsti kā uz burvja mājienu. Viss kļuva pavisam skaidrs. Mātes riebums pret tēvu, cieņa, ko Pipi izrādīja draugi un Klerikucio Ģimene, tēva nedēļām ilgā prombūtne, ierocis, ko viņš allaž nēsāja līdzi, mazie, viltīgie jociņi, kurus Kross nebija sapratis. Viņš atminējās tēva tiesas procesu par slepkavību, kura savādā kārtā no bērnības atmiņām tika izmēzta tovakar, kad tēvs bija saņēmis viņa roku. Tad piepešs siltuma uzplūds pret tēvu, sajūta, ka jāaizsargā tēvs tagad, kad viņš ir tik neaizsargāts.

Tomēr pāri visam Kross juta šausmīgas dusmas, ka Dante iedrošinājies izpaust viņam patiesību.

Viņš teica Dantem: - Nē, nezinu gan. Un ari tu nezini. Neviens to nezina.

Kross gandrīz pateica: “Ej dirst, tu mazais ķēms,” - taču uzsmaidīja Dantem un pavaicāja: - No kādas elles tu esi izrāvis to tizlo cepini?

Virdžīnio Balaco ar dzimuša klauna pašpārliecību organizēja bērnus Lieldienu olu meklēšanai. Viņš sapulcināja tos ap sevi -skaistus ziedus Lieldienu tērpos, viņu sīkās sejiņas bija līdzīgas ziedlapiņām, āda kā olu čaumalas, cepures apsietas ar sārtām lentēm un sejas piesārtušas aiz satraukuma. Balaco iedeva katram pītu groziņu un mīļu buču, tad uzsauca viņiem: - Aiziet! - Bērni izklīda kur kurais.

Uz Virdžīnio Balaco bija bauda skatīties, viņa uzvalki šūdināti Londonā, kurpes ražotas Itālijā, krekli - Francijā, matus griezis Man-hetenas Mikelandželo. Dzīve bijusi laba pret Virdžīnio un svētījusi viņu ar meitu, kura bija gandrīz tikpat skaista kā mazie bērni.

Lusilla, saukta par Sillu, bija astoņpadsmit gadus veca un šajā dienā kalpoja tēvam par palīdzi. Kad viņa izdalīja groziņus, vīrieši mauriņā pie sevis iesvilpās par viņas skaistumu. Viņa bija ģērbusies īsbiksēs un vaļējā baltā blūzē. Dārgs tonālais krēms piešķīra viņas ādai tumša iedeguma nokrāsu. Melnie mati apvīti ap galvu kā vainags, un tā nu viņa stāvēja kā jauna karaliene, kuru radījusi lieliska veselība, jaunība un īsta laime, ko var sniegt labs garastāvoklis.

Tagad ar acs kaktiņu viņa redzēja Krosu strīdamies ar Danti un tajā mirklī pamanīja, ka Kross saņēmis iznīcinošu triecienu, jo puiša mute saviebās.

Meitenei kreisajā rokā bija groziņš, un viņa devās uz vietu, kur stāvēja Dante un Kross.

- Kurš no jums grib meklēt olas? - viņa jautāja, smaidā iedzirkstoties humoram. Lusilla pastiepa pretim groziņu.

Abi mulsuma pilnā apbrīnā raudzījās viņā. Vēlā rīta saule vērta meitenes ādu zeltainu, viņas skatiens jūsmīgi lēkāja. Baltā blūzīte aicinoši un tomēr tik jaunavīgi piebriedusi, apaļie augšstilbi piena baltumā.

Tajā mirklī iespiedzās viena no mazajām meitenītēm. Visi paskatījās uz viņas pusi. Bērns bija uzgājis milzīgu olu, tik lielu kā ķegļu bumba, izkrāsotu spilgti sarkaniem un ziliem raibumiem. Bērns bija nopūlējies, lai ieliktu olu savā groziņā, skaistā, baltā salmu cepurite nošķiebusies uz vienu sānu, ads sejā plaši ieplestas aiz pārsteiguma un apņēmības. Taču ola saplīsa, no tās izlidoja mazs putniņš, un tas lika bērnam iespiegties.

Peti aizskrēja pāri zālienam un pacēla bērnu, lai nomierinātu. Tas bija viens no viņa jociņiem, un ļaužu pūlis iesmējās.

Mazā meitenīte rūpīgi sakārtoja cepuri, tad diskantā iebrēcās: - Tti mani izjokoji, - un iecirta pliķi Peti sejā.

Viss bars rēca aiz smiekliem, kad viņa skrēja prom no Peti, kurš joprojām lūdzās piedošanu. Viņš saķēra meiteni rokās un sniedza viņai ar dārgakmeņiem rotātu Lieldienu oliņu, kas karājās zelta ķēdītē. Meitenīte paņēma dāvanu un nobučoja Peti.

Silla paņēma Krosu aiz rokas un veda uz tenisa laukumu, kas atradās simt jardus no mājas. Viņi apsēdās tenisa būdiņā, kura sastāvēja no trim sienām un kuras vaļējā puse bija slēpta svinību dalībnieku acīm, tā ka abi atradās noslēgtībā.

Dante ar pazemojuma izjūtu vēroja viņus aizejam. Viņš ļoti labi apzinājās, ka Kross ir pievilcīgāks, un jutās atraidīts. Tomēr Dante lepojās, ka viņam ir tik izskatīgs brālēns. Sev par pārsteigumu, viņš attapās, ka tur rokā groziņu, tā nu viņš paraustīja plecus un pievienojās Lieldienu olu meklēšanai.

Tenisa būdiņas apslēpta, Silla saņēma rokās Krosa seju un noskūpstīja viņu uz lūpām. Tie bija maigi, liegi skūpsti. Bet, kad Kross pabāza rokas viņai zem blūzītes, meitene viņu atstūma. Viņai sejā rotājās žilbinošs smaids.

-    Gribēju tevi noskūpstīt kopš desmit gadu vecuma, - viņa sadja. - Un šodien bija tik piemērota diena.

Skūpsti atmodināja Krosu, bet viņš tikai pajautāja:

-    Kādēļ?

-    Tādēļ, ka tu esi tik skaists un tik pilnīgs, - Silla atbildēja.

-    Tādā dienā kā šī nekas nevar noiet greizi.

Viņa ielika Krosa plaukstā savējo.

-    Vai mums nav brīnišķīgas ģimenes? - Silla jautāja. Tad viņa pēkšņi ievaicājās: - Kādēļ tu paliki pie tēva?

-    Tā sanāca, - Kross atteica.

-    Un vai tu nupat salēdes ar Danti? - Silla gribēja zināt.

-    Viņš ir galīgi ķerts.

-    Dantem nav nekādas vainas, - Kross atbildēja. - Mēs tikai ākstījāmies. Viņš ir tāds pats jokupēteris kā tēvocis Peti.

-    Dante ir pārāk rupjš, - Silla piezīmēja, tad atkal noskūpstīja Krosu. Viņa deši turēja puiša rokas. - Mans tēvs pelna ļoti daudz naudas, viņš pērk māju Kentuki un 1920. gada rolsroisu. Nu jau viņam ir trīs antīkie automobiļi, un viņš grasās pirkt zirgus Kentuki. Kāpēc gan tev rīt neatbraukt un neaplūkot automašīnas? Ifev arvien patikuši manas mātes gatavotie ēdieni.

-    Rīt man jāatgriežas Vegasā, - Kross attteica. - Tagad es strādāju “Ksanadu”.

Silla parāva Krosa roku.

-    Ienīstu Vegasu, - viņa teica. - Man liekas, tā ir pretīga pilsēta.

-    Manuprāt, tā ir lieliska, - Kross smaidīdams atteica. - Kādēļ tu to nedet, ja nekad neesi tur bijusi?

-    Tādēļ, ka cilvēki aizsviež prom sūri pelnīto naudu, - Silla jaunavīgā sašutumā izgrūda. - Paldies Dievam, ka mans tēvs nespēlē azartspēles. Un visas tās slampīgās rēvijas meičas.

Kross iesmējās.

-    Es nemaz to nezināju, - viņš attrauca. - Es tikai atbildu par golfa laukumu. Nekad neesmu redzējis kazino no iekšpuses.

Meitene saprata, ka Kross viņu nes cauri, tomēr sacīja: - Ja es tevi uzaicināšu pie sevis uz koledžu, kad aizbraukšu prom, vai tu mani apciemosi?

-    Protams, - Kross apstiprināja.

Kross šajā spēlē bija daudz vairāk pieredzējis nekā Silla. Un viņš juta maigumu pret meitenes vientiesību, to, kā viņa turēja Krosa rokas, to, ka viņa nezināja par tēvu un Ģimenes patiesajiem mērķiem. Viņš noprata, ka Silla pagaidām paziņo par savām tiesībām, jauko laiku, sievišķības svētkiem savā augumā, un Krosu aizkustināja viņas mīļie skūpsti bez seksa.

-    Labāk dosimies atpakaļ uz svinībām, - viņš ieminējās, un abi roku rokā aizstaigāja līdz piknika vietai.

Sillas tēvs Virdžīnio pirmais viņus pamanīja, saberzēja vienu pirkstu pret otru un līksmi uzsauca: — Kauns, kauns!

Tad viņš apkampa abus jauniešus. To dienu Kross vienmēr atminējās tās nevainīguma dēļ, šķīsti baltās drānās tērptos bērnus, sludinot augšāmcelšanos, un tādēļ, ka viņš pēdīgi saprata, kas ir viņa tēvs.

Kad Pipi ar Krosu atgriezās Vegasā, viss viņu starpā bija mainījies. Pipi acīmredzot saprata, ka noslēpums tapis zināms, un parādīja Krosam īpašu uzmanību. Kross jutās pārsteigts, ka viņa jūtas pret tēvu nav mainījušās, ka viņš joprojām to mīl. Kross nespēja iedomāties dzīvi bez tēva, bez Klerikucio Ģimenes, bez Grounvelta un viesnīcas “Ksanadu”. Tāda dzīve viņam jāvada, un viņš nebija nelaimīgs, to dzīvodams. Tomēr viņā veidojās neiecietība. Vajadzēja spert vēl vienu soli.

III GRāMATA KLAUDIJA DE LENA ATēNA AKVITEINA

4. nodaļa

KLAUDIJA DE LENA brauca no sava dzīvokļa Klusā okeāna pali-sādē uz Atēnas māju Malibu un apsvēra, ko satis, lai pierunātu Atēnu atgriezties darbā pie “Mesalīnas”.

Klaudijai filma bija tikpat svarīga kā studijai. “Mesalīna” bija viņas pirmais patiesi oriģinālais scenārijs; pārējie darbi bijuši tikai romānu adaptācijas, pārrakstīti un pielaboti citi scenāriji vai arī kopdarbi.

Klaudija bija ari “Mesalīnas" otra producente, un šis amats deva varu, kādu viņa līdz šim nebija baudījusi. Turklāt vēl koriģēta peļņas bruto daļa. Viņa dabūs redzēt tiešām lielu naudu. Un tad varēs spert nākamo soli - kļūt par producenti scenāristi. Uz rietumiem no Misisipi viņa varbūt bija vienīgais cilvēks, kas negribēja būt par režisoru; šis amats cilvēku savstarpējās attiecībās prasīja nežēlību, kādu viņa nespēja paciest.

Klaudijas attiecībās ar Atēnu valdīja patiesa tuvība, nevis kolēģu profesionālā draudzība filmu ražošanā. Atēna zinās, cik daudz šī filma nozīmēja viņas kaijerai. Atēna bija saprātīga. Klaudiju tiešām mulsināja Atēnas bailes no Boza Skeneta. Atēna nekad nebija baidījusies ne no viena un ne no kā.

Nu, vienu gan viņa paveiks. Viņa precīzi uzzinās, kādēļ Atēnai tik lielas bailes, un tad varēs palīdzēt draudzenei. Un, protams, jāglābj Atēna, lai neizposta sev kaijeru. Galu galā - kurš gan vēl labāk par Klaudiju pazīst filmu ražošanas sarežģītību un lamatas?

Klaudija De Lena sapņoja par rakstnieces dzīvi Ņujorkā. Viņa nezaudēja drosmi, kad divdesmit viena gada vecumā viņas pirmo romānu noraidīja divdesmit izdevēji. Tā vietā Klaudija nolēma pārcelties uz Losandželosu un izmēģināt roku filmu scenāriju rakstīšanā.

Būdama asprātīga, sparīga un talantīga, Losandželosā viņa drīz vien ieguva daudz draugu. Klaudija iestājās Kalifomijas Universitātes scenāristu kursā un iepazinās ar jaunekli, kura tēvs bija slavens plastikas ķirurgs. Viņi kļuva par mīlniekiem, un jauno cilvēku apbūra Klaudijas augums un saprāts. Viņš uzlaboja meitenes statusu no gultas biedres uz “nopietnām attiecībām". Viņš aizveda meiteni pie sevis mājās uz pusdienām. Klaudija apbūra jaunekļa tēvu, plastikas ķirurgu. Pēc pusdienām ķirurgs saņēma viņas seju plaukstās.

-    Tas nav taisnīgi, ka tāda meitene kā jūs nav tik skaista, kā vajadzētu būt, - viņš teica. - Neapvainojieties, tā ir vienīgi dabas nepilnība. Un tas ir mans darbs. Es to varu izlabot, ja ļausiet.

Klaudija nejutās apvainota, taču bija sašutusi.

-    Kāda velna pēc man jābūt skaistai? Kāds man no tā labums? -viņa smaidot atteica. — Jūsu dēlam es esmu pietiekami skaista.

-    Visi pasaules labumi, - ķirurgs atbildēja. - Un, kad es pabeigšu darbu pie jums, jūs būsiet pārāk laba manam dēlam. Jūs esat mīļa un gudra meitene, taču labs izskats ir spēks. Vai jūs patiesi gribat pavadīt atlikušo dzīvi, stāvēdama malā, kamēr vīrieši pulcējas ap izskatīgām sievietēm, kurām nav ne desmitās daļas no jūsu prāta? Un jums jāsēž malā kā manekenei tāpēc, ka jūsu deguns ir pārāk biezs un zods kā mafijas gangsterim.

To teikdams, viņš papliķēja meitenes vaigu un maigi sacīja:

- Tas neprasīs daudz darba. Jums ir skaistas ads un skaista mute. Un jums ir tik labs augums kā filmu zvaigznei.

Klaudija atsprāga no viņa. Viņa apzinājās, ka izskatās pēc tēva; piezīme par mafijas gangsteri bija aizskārusi vārīgu vietu.

-    Tam nav nozīmes, - viņa atteica. - Es nevaru samaksāt jūsu cenu.

-    Ir vēl kaut kas, - ķirurgs piebilda. - Es pazīstu kinobiz-nesu. Esmu paildzinājis karjeru gan vīriešu, gan sieviešu kārtas kinozvaigznēm. Reiz pienāks diena, kad studijā ķersieties pie filmas uzņemšanas un jūsu izskatam būs svarīga loma. Tas jums var šķist netaisni, es zinu, jūs esat talantīga. Bet tāda ir kinopasaule. Iedomājieties to kā profesionālu gājienu, nevis kaut kādu vīriešu-sieviešu padarīšanu. Lai gan, protams, ari tā ir tiesa.

Viņš redzēja, ka Klaudija vēl arvien svārstās.

-    Es to paveikšu bez maksas, - ķirurgs turpināja. - Es to darīšu jūsu un mana dēla labā. Kaut gan baidos - ja būsiet tik skaista, kā iedomājos, viņš zaudēs draudzeni.

Klaudija vienmēr bija apzinājusies, ka nav skaista, bet tagad atgriezās atmiņas par to, kā tēvs savulaik deva priekšroku Krosam. Ja viņa būtu bijusi skaista, vai viņas liktenis būtu citāds? Klaudija pirmo reizi kārtīgi aplūkoja ķirurgu. Viņš bija izskatīgs vīrietis, ads likās maigas, it kā viņš saprastu visu, ko Klaudija izjuta. Viņa iesmējās.

-    Labi, — viņa piekrita. - Pārvērtiet mani Pelnrušķītē.

Ķirurgam tik daudz nemaz nebija jādara. Viņš padalīja plānāku Klaudijas degunu, noapaļoja zodu un nolobīja ādu. Kad Klaudija no jauna ienāca pasaulē, viņa bija izskatīga, lepna sieviete ar nevainojamu zodu, iespaidīgu izskatu, varbūt ne gluži skaista, toties vēl pievildgāka.

Panākumi profesijā bija maģiski. Klaudija, kaut ari vēl ļoti jauna, panāca personīgu tikšanos ar Melo Stjuartu, kurš kļuva par viņas aģentu. Viņš izgādāja Klaudijai nenozīmīgus scenāriju pārrakstīšanas darbus un aicināja uz sarīkojumiem, kur viņa iepazinās ar producentiem, režisoriem un zvaigznēm. Viņa apbūra visus. Nākamajos piecos gados, par spīti jaunībai, viņa kļuva par A klases scenāristi A grupas filmām, iespaids uz personisko dzīvi bija tikpat maģisks. Ķirurgam bija taisnība. Klaudijai piederēja vesela virkne seksuālu iekarojumu - daži no tiem nonāca pilnīgā viņas varā -, kuri liktu lepoties pat kinozvaigznei.

Klaudija mīlēja kinobiznesu. Viņai patika strādāt ar dtiem rakstniekiem, patika strīdēties ar producentiem, pieglaimoties

režisoriem: ar pirmajiem par to, kā ietaupīt naudu, rakstot noteiktu scenāriju, ar pārējiem par to, kā scenārijs varētu tikt īstenots visaugstākajā mākslinieciskajā līmenī. Viņa juta godbijību pret aktrisēm un aktieriem, kā tie pieskaņojās Klaudijas vār-diem, lai izklausītos labāk un saviļņojošāk. Viņa mīlēja šīs sabiedrības burvību, kura vairumam ļaužu šķita garlaicīga, priecājās par uzņemšanas grupas biedriskumu un nejuta nožēlu par gulēšanu ar “necienīgiem vīriešiem". Klaudiju saviļņoja pats filmas atklāšanas process, viņai patika vērot tās panākumus vai neveiksmi. Viņa ticēja, ka filmas ir dižens mākslas veids, un, aicināta pārrakstīt scenāriju, iztēlojās sevi par dziednieci un nemeklēja izmaiņas vienīgi tāpēc, lai iegūtu atzīšanu uz ekrāna. Divdesmit piecu gadu vecumā viņai jau bija milzu slava un draudzība ar daudzām zvaigznēm, no kurām visciešākā - ar Atēnu Akviteinu.

Vēl lielāku pārsteigumu Klaudijai sagādāja pašas līksmi satrauktā seksualitāte. Likties gultā ar vīrieti, kurš viņai patika, bija tikpat dabiski kā jebkura cita draudzības izpausme. Klaudija nekad tā nerīkojās, lai iegūtu kādas priekšrocības, viņa bija pārāk talantīga; Klaudija reizēm jokoja, ka zvaigznes guļ ar viņu, lai dabūtu nākamo scenāriju.

Klaudijas pirmā dēka bija ar pašu ķirurgu, kurš izrādījās daudz pievilcīgāks un izveicīgāks nekā dēls. Varbūt sava roku darba apburts, viņš piedāvājās iekārtot Klaudiju dzīvoklī ar iknedēļas naudas izmaksu - ne tikai seksam, bet ari tādēļ, lai baudītu viņas sabiedrību. Klaudija labsirdīgi atteicās un piebilda: - Es iedomājos, ka nekādas samaksas nebūs.

-    Tu jau esi samaksājusi, - viņš atbildēja. - Tomēr ceru, ka mēs varam laiku pa laikam satikties.

-    Protams, - Klaudija piekrita.

Klaudijai pašai šķita neparasti, ka viņa spēja mīlēties ar tik daudziem un dažādiem vīriešiem - dažādu vecumu, tipu un izskata vīriešiem. Un izbaudīt to visu. Viņa bija kā centīgs gardēdis, kas izpētīja visādas nepazīstamas delikateses. Viņa tēloja padomdevēju daudzsološiem aktieriem un scenāristiem, taču ne jau šāda loma viņai patika. Klaudija gribēja mācīties. Un viņa atklāja, ka vecāki vīrieši ir daudz interesantāki.

Reiz Klaudija pavadīja neaizmirstamu nakti ar pašu lielo Eli Marionu. Viņai patika šī nakts, lai gan tā nebija īsti veiksmīga.

Viņi iepazinās Lodstouna studijas vakarā, un Marionu Klaudija ieinteresēja, jo nebaidījās no viņa un izteica dažas trāpīgas un nicinošas piezīmes par studijas pēdējo supergrāvēju. Vēl Marions bija dzirdējis, kā viņa atraidīja Bobija Banca mīlestības pierādījumus ar asprātīgu piezīmi, kas neizraisīja Jaunas jūtas.

Pēdējo dažu gadu laikā Eli Marions bija atmetis seksam ar roku. Tas bija drīzāk darbs, ne prieks, jo viņš bija gandrīz impotents. Aicinādams Klaudiju uz Lodstouna studijai piederošo Beverlihilsas viesnīcu, Marions iedomājās, ka viņa pieņēmusi ielūgumu varas dēļ. Marions nevarēja ne iedomāties, ka vainīga viņas seksuālā ziņkāre. Kā būtu likties gultā ar tik varenu vīru, kurš bija tik vecs? Ar to vēl nebūtu diezgan, taču Marions viņai šķita pievilcīgs, par spīti vecumam. Viņa gorillas seja patiesībā spēja kļūt skaista, kad viņš pasmaidīja, un to viņš arī darīja, kad pateica Klaudijai, ka visi, ieskaitot mazbērnus, sauc viņu par Eli. Viņa prāts un dabiskā pievilcība intriģēja Klaudiju, jo viņa bija dzirdējusi par šī vīra nežēlību. Tas būs interesanti.

Beverlihilsas viesnīcas apakšstāva apartamentu guļamistabā viņa uzjautrināta ievēroja, ka Marions bija kautrīgs. Klaudija noraidīja jebkādu biklumu, palīdzēja viņam noģērbties, un, kamēr viņš locīja drēbes uz mīkstā krēsla, pati izģērbās kaila, apkampa viņu un sekoja viņam zem segām. Marions mēģināja jokot: - Kad ķēniņš Zālamans mira, pie viņa gultā tika sūtītas jaunavas, lai sildītu viņu.

- Nu tādā gadījumā es jums daudz vis nepalīdzēšu, - Klaudija atteica.

Viņa noskūpstīja un apmīļoja veco vīru. Viņa lūpas bija patīkami siltas. Viņa sausā un vaskam līdzīgā āda nebija netīkama. Klaudija jutās pārsteigta, cik viņš bija vājš, kad nometa apģērbu un kurpes, un brīdi pārdomāja, ko trīstūkstoš dolāru vērts uzvalks var darīt ar vīru, kuram pieder vara. Taču šis mazais augums ar milzīgo galvu bija ari mīļš. Tas viss viņai nepavisam nelika vilcināties. Pēc desmit minūšu ilgas mīļošanās un skūpstīšanās (dižais Marions skūpstījās ar bērna nevainību) abi saprata, ka nu viņš bija pilnīgi impotents. Marions nodomāja — šī ir pēdējā reize, kad es būšu bijis gultā ar sievieti. Viņš nopūtās un atslābinājās, kamēr Klaudija aijāja viņu savās rokās.

-    Labi, Eli, - Klaudija teica. - Tagad es jums sīki izklāstīšu, kāpēc jūsu filma ir draņķīga no finansiālā un mākslinieciskā viedokļa.

Vēl arvien maigi aijādama Eli, Klaudija sniedza vērīgu scenārija, režisora un aktieru analīzi.

-    Tā nav vienkārši slikta filma, - Klaudija paskaidroja. - Tā filma nav skatāma. Tādēļ, ka tajā nav nekādas sižeta izjūtas, vienīgi kāds draņķa režisors rāda dzīvās bildes par to, kas, viņaprāt, ir sižets. Un aktieri tikai izliekas tēlojam, jo zina, ka tās ir blēņas.

Marions klausījās Klaudijā ar labsirdīgu smaidu. Viņš jutās ļoti ērti. Viņš aptvēra, ka beidzies būtisks mūža posms, kuru noslēgs tuvā nāve. Tas, ka viņš nekad vairs nemīlēs sievieti un pat nemēģinās to darīt, nešķita pazemojoši. Viņš zināja, ka Klaudija nerunās par šo nakti, un, ja ari runās, kāda tam nozīme? Viņš joprojām saglabāja savu laicīgo varu. Viņš joprojām varēja mainīt tūkstošiem cilvēku likteņus, kamēr vien bija dzīvs. Un tagad viņu interesēja, kā Klaudija analizē filmu.

-    Tu nesaproti, - viņš teica. - Es varu radīt filmu, taču nevaru izpildīt nāvessodu filmai. Tev pilnīga taisnība, es nekad vairs nelīgšu to režisoru. Talants nezaudē naudu, bet es gan zaudēju. Taču talantam jāuzņemas vaina. Mans jautājums ir tāds: vai filma ienesīs naudu? Ja filma kļūst par mākslas darbu, tas ir tikai laimīgs gadījums.

Kamēr abi tā sarunājās, Marions izkāpa no gultas un sāka ģērbties. Klaudija necieta, kad vīrieši uzvilka drēbes, - tad ar viņiem bija daudz grūtāk runāt. Kails Marions viņai šķita neizmērojami mīlamāks, lai cik savādi tas liktos; viņa izstīdzējušās kājas, kalsnais augums, milzīgā galva - viss lika viņai just sirsnīgu žēlumu. Dīvaini, ka viņa ļenganais dzimumloceklis šādā stāvoklī bija lielāks nekā vairumam vīriešu. Klaudija sev prātā atzīmēja, ka jāpavaicā par to ķirurgam. Vai dzimumloceklis, kļūstot nederīgāks, izaug lielāks?

Tagad viņa redzēja, cik nogurdinoši Marionam bija aizpogāt kreklu un ielikt aproču pogas. Klaudija izlēca no gultas palīdzēt viņam.

Marions nopētīja Klaudijas kailumu. Viņas augums bija labāks nekā daudzām zvaigznēm, ar kurām viņš bijis gultā, taču prātā nekas neuzplaiksnīja un ķermeņa šūnas neatsaucās viņas skaistumam. Un viņš patiesi nejuta ne nožēlu, ne skumjas.

Klaudija palīdzēja viņam uzvilkt bikses, aizpogāt kreklu, ielikt aproču pogas. Viņa sakārtoja sarkanbrūno kaklasaiti un izlaida pirkstus caur viņa sirmajiem matiem. Viņš uzģērba uzvalka žaketi un stāvēja, atguvis visu redzamo varu. Klaudija noskūpstīja Marionu un sadja: - Es labi pavadīju laiku.

Marions aplūkoja Klaudiju, it kā viņa būtu pretiniece. Tad viņš pasmaidīja savu slaveno smaidu, kas izdzēsa vaibstos visu neglītumu. Viņš pieņēma faktu, ka viņa patiesi ir vientiesīga, ka viņai ir laba sirds, un noticēja, ka tā tas ir viņas jaunības dēļ. Slikti gan, ka pasaule, kurā meitene dzīvo, pārvērtīs viņu.

-    Labi, vismaz pabarot tevi es varu, - Marions noteica.

Viņš paņēma telefonu, lai pasūtītu maltīti istabā.

Klaudija bija izsalkusi. Viņa pieveica zupu, pīli ar saknēm un

pamatīgu trauku ar zemeņu saldējumu. Marions ēda ļoti maz, toties deva savu ieguldījumu, vīna pudeli tukšojot. Viņi sarunājās par filmām un grāmatām, un Klaudija sev par izbrīnu atklāja, ka Marions lasījis daudz vairāk nekā viņa.

-    Man patiktu būt rakstniekam, - Marions sadja. - Es mīlu rakstniecību, grāmatas dod man tik daudz prieka. Bet, zini, esmu reti saticis rakstnieku, kurš man personiski patids, pat tad, ja es dievinu viņa grāmatas. Ernests Veils, piemēram. Viņš raksta skaistas grāmatas, bet reālajā dzīvē pats ir īsta suņanagla sēžamvietā. Kā tas iespējams?

-    Tādēļ, ka rakstnieki nav tas pats, kas viņu grāmatas, -Klaudija atbildēja. - Viņu grāmatas ir destilēts no paša labākā autoros. Viņi ir kā tonna akmeņu, kuri jāsasmalcina, lai iegūtu mazu dimantu, - ja vien tādā veidā iespējams dabūt dimantu.

-    Tu pazīsti Ernestu Veilu? - Marions jautāja.

Klaudija atzinīgi novērtēja, ka viņš to pateica bez jebkādas piedauzības pieskaņas. Viņš noteikti zināja par viņas mīlas dēku ar Veilu.

-Jā, man patīk viņa uzrakstītais, taču personiski nespēju viņu padest. Un viņš tur ļaunu prātu uz studiju, un tas nav saprātīgi.

Klaudija papliķēja viņa roku - šāda familiaritāte bija pieļaujama, kopš viņa redzējusi šo vīru kailu.

-    Visi talanti tur ļaunu prātu uz studiju, - Klaudija atteica.

-    Tas nav nekas personisks. Turklāt biznesa attiecībās jūs ari neesat nekāds mīlulītis. Varbūt es pilsētā esmu vienīgā rakstniece, kurai jūs tiešām patīkat.

Abi iesmējās.

Pirms viņi šķīrās, Marions teica Klaudijai: - Kad vien tev rodas kādas grūtības, lūdzu, piezvani.

Tas nozīmēja, ka viņš nevēlētos turpināt abu personiskās attiecības.

Klaudija saprata.

—    Es nekad neizmantošu šo piedāvājumu, - viņa atbildēja.

-    Un, ja jums būs kādi sarežģījumi ar scenāriju, varat zvanīt man. Padoms par brīvu, taču jums būs jāmaksā cena pēc vienošanās, ja man būs jāraksta.

Tā Klaudija lika manīt, ka profesionālā ziņā viņa tam būs vajadzīga vairāk nekā viņš tai. Tā, protams, nebija taisnība, bet viņa vēstīja Marionam, ka tic savam talantam. Abi šķīrās kā draugi.

Satiksme uz Klusā okeāna piekrastes šosejas bija lēna. Klaudija pavērās pa kreisi, lai ieraudzītu mirgojošo okeānu, un brīnījās, cik pludmalē maz ļaužu. Pavisam dtādi nekā Longailendā, kur viņa demojās, kad bija jaunāka. Virs galvas viņa redzēja planierus slīdam taisni virs elektrības vadiem un nosēžamies liedagā. Labajā pusē viņa redzēja milzīgu pūli ap skaņu ierakstu mašīnu un lielām kamerām. Kāds uzņēma filmu. Cik ļoti viņa mīlēja Klusā okeāna piekrastes šosejul Un cik ļoti Ernests Veils to ienīda. Viņš sadja, ka braukt pa šo šoseju esot tikpat kā doties ar prāmi uz elli...

Klaudija De Lena pirmoreiz satika Veilu, kad bija nolīgta strādāt pie filmas scenārija pēc viņa visvairāk pārdotā romāna. Klaudija allaž bija mīlējusi viņa grāmatas, teikumi bija tik eleganti, tie saplūda cits dtā kā notis mūzikā. Viņš izprata dzīvi un tēla traģēdijas. Viņš arvien izdomāja kaut ko jaunu, un tas vienmēr apbūra Klaudiju, kā bērnībā viņu bija valdzinājušas brinurapasa-kas. Tā nu Klaudiju saviļņoja iespēja tikties ar Veilu. Taču īstenībā Ernests Veils bija pilnīgi citāds.

Veilam tolaik bija nedaudz pāri piecdesmit. Rakstnieka fiziskajai būtnei nepiemita nekas no viņa prozas elegances. Viņš bija maza auguma, smagnējs, uz pakauša vīdēja plikums, ko viņš pat nepūlējās apslēpt. Varbūt viņš izprata un mīlēja savu grāmatu tēlus, tomēr pilnīgi neko nezināja par ikdienas dzīves sīkumiem. Varbūt tā bija viena no viņa pievilcīgajām īpašībām - šī bērnišķā vientiesība. Tikai, iepazinusi viņu labāk, Klaudija atklāja, ka zem vientiesības slēpās ekscentrisks prāts, kas bija baudāms. Viņš spēja būt asprātīgs kā bērns, kas ir asprātīgs neapzināti, un viņam piemita bērna trauslais egoisms.

Toreiz, pie brokastīm Polo bārā, Ernests Veils šķita vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Romāni bija atnesuši viņam solīdu kritiķu atzinību un labu, tomēr nenozīmīgu naudu. Tad viņa pēdējā grāmata bija guvusi nebijušus panākumus un kļuvusi par milzīgu bestselleru, un tagad Lodstouna studija uzņēma pēc tās filmu. Veils bija uzrakstījis scenāriju, un nu Bobijs Bancs ar Skipiju Dīru stāstīja Veilam, cik tas brīnišķīgs. Un, Klaudijai par pārsteigumu, Veils noticēja viņu uzslavām kā maza zvaigznīte, kas apņēmusies tikt pie lomas. Kas, ellē, pēc Veilas domām, Klaudijai darāms šajā apspriedē? Klaudiju mulsināja tas, ka šis pats Bancs ar Dīru dienu iepriekš stāstījuši viņai: scenārijs esot “gatavais sūds”. Abi nepavisam neizturējās nežēlīgi vai pat nievājoši. “Sūds” bija vienkārši kaut kas nederīgs.

Klaudiju neatturēja Veila vienkāršība, galu galā viņa pati bijusi vienkārša, iekams zem ķirurga skalpeļa atplauka viņas skaistums. Klaudiju pat tā kā valdzināja rakstnieka lētticība un entuziasms.

Bancs teica: - Ernest, mēs atvedām Klaudiju, lai viņa tev palīdzētu. Viņa ir profesionāle, vislabākā šajā nozarē, un viņa to pārvērtis īstā filmā Es saožu lielus panākumus. Un atceries - tu dabūsi desmit procentus neto ienākumu.

Klaudija redzēja, kā Veils uzķērās uz āķa. Nabadziņš nezināja, ka desmit procenti neto ienākumu nozīmēja desmit procentus no nekā.

Veils likās no tiesas pateidgs par palīdzību. Viņš atbildēja:

- Protams, es varu mādties no viņas. Rakstīt scenārijus ir daudz interesantāk nekā rakstīt grāmatas, bet šis darbs man ir svešs.

Skipijs Dīrs mierinoši teica: - Ernest, tev ir dabas dotas spējas. Šajā darbā tu vari pamatīgi izvērsties. Un vari kļūt bagāts no šīs filmas, it īpaši, ja tā iegūs Akadēmijas balvu.

Klaudija nopētīja vīriešus. Divi ķertie un viens stulbenis, visai parasts trio Holivudā. Bet viņa pati nebija ne par matu attapīgāka. Vai Skipijs Dīrs nebija gan pārnestā, gan tiešā nozīmē apjājis viņu? Tomēr viņa nespēja neapbrīnot Skipiju. Viņš likās tik neviltoti sirsnīgs.

Klaudija zināja, ka projekts jau bija nopietnā ķezā un aiz viņas muguras strādāja nepārspējamais Benijs Slajs, kā ari to, ka Slajs, izmantodams tiesības uz Veila intelektuālo varoni, pārrakstīja viņu pēc Džeimsa Bonda, Šerloka Holmsa un Kazanovas līdzības. No Veila grāmatas paliks pāri tikai pliki kauliņi.

Vienīgi aiz žēluma Klaudija piekrita tovakar pusdienot kopā ar Veilu, lai izplānotu, kā viņi kopīgi strādās pie scenārija. Viena no kopdarbībā nepiedešamajām prasmēm bija atvairīt jebkādas romantiskas attiecības, un Klaudija to panāca, darba laikā parādīdama sevi, cik iespējams, nepievildgu. Mīlas dēka rakstīšanas laikā arvien novērsa viņas uzmanību.

Klaudijai par pārsteigumu, divi mēneši, kurus viņi pavadīja strādājot, noveda pie ilgstošas draudzības. Kad abi vienā un tajā pašā dienā tika atlaisti no darba pie filmas, viņi kopā aizbrauca uz Vegasu. Klaudijai allaž patikušas azartspēles, un Veilam piemita tas pats netikums. Vegasā Klaudija iepazīstināja Veilu ar savu brāli Krosu un jutās izbrīnīta, ka abi vīrieši tik labi sapratās. Viņa nespēja saskatīt nekādu pamatu to draudzībai. Ernests bija intelektuālis, kuru neinteresēja ne sports, ne golfs. Kross gadiem nebija lasījis nevienu grāmatu. Viņa pavaicāja Ernestam.

- Viņš ir klausītājs, un es esmu runātājs, - Veils atteica.

Klaudijai gan tas nelikās īsts izskaidrojums.

Viņa jautāja Krosam; lai gan viņš bija Klaudijas brālis, viņa attieksme šķita jo noslēpumaināka. Kross apsvēra jautājumu un pēdīgi noteica: - Viņš nav jāpatur acīs, viņš neko negrib.

Un, tiklīdz Kross bija izteicis šos vārdus, Klaudija apjauta, ka tā ir patiesība. Viņai tas bija satriecošs atklājums. Ernests Veils, sev par nelaimi, bija cilvēks, kuram nebija slēptu ridbas plānu.

Klaudijas dēka ar Ernestu Veilu bija citāda. Lai gan viņš bija pasaulslavens romānists, Holivudā viņam nebija varas. Viņam nebija arī sabiedrisku talantu; viņš tiešām izaicināja pretsparu. Veila raksti žurnālos skāra viegli aizvainojamus tematus un vienmēr bija politiski nekorekti, taču ironiskā kārtā saniknoja abas puses. Viņš ņirgājās par Amerikas demokrātijas procesu; rakstīdams par feminismu, viņš apgalvoja, ka vīrieši vienmēr pakļaus sievietes, ja vien nekļūs fiziski vienlīdzīgi, un deva feministēm padomu dibināt pus militāras apmācību grupas. Attiecībā uz rasu problēmām viņš uzrakstīja valodai veltītu eseju, kurā pastāvēja uz to, ka melnajiem vajadzētu saukt sevi par “krāsainajiem”, tāpēc ka “melns” tika lietots daudzās nievājošās nokrāsās - melnas domas, melns kā elle, melna dvēsele - un šim vārdam allaž bija negatīva blakusnozīme, atskaitot vienīgi šā vārda lietojumu frāzē “vienkārša melna kleita”.

Taču Veils saniknoja abas puses, pauzdams uzskatu, ka visas Vidusjūras tautas būtu jāsauc par “krāsainajiem”. Ieskaitot itāļus, spāņus, grieķus un tā tālāk.

Rakstīdams par šķirām, Veils paziņoja, ka cilvēkiem, kuriem pieder daudz naudas, jābūt nežēlīgiem un jāaizstāvas, bet nabagajiem jākļūst par noziedzniekiem, jo viņiem jācīnās pret likumiem, kurus sarakstījuši bagātie, lai aizsargātu savu naudu. Veils rakstīja, ka visa labklājība ir vienkārši nepieciešams kukulis, lai atturētu nabagus no revolūcijas uzsākšanas. Par reliģiju viņš rakstīja, ka to vajadzētu izrakstīt kā ārstniecības līdzekli.

Nelaimīgā kārtā neviens nespēja tikt gudrs, vai autors joko vai runā nopietni. Neviena no šīm dīvainībām nekad neparādījās viņa romānos, tā ka Veila darbu lasīšana šajā ziņā nekādu ieskatu nedeva.

Tomēr, kad Klaudija strādāja kopā ar Veilu pie scenārija pēc viņa bestsellera, abi nodibināja ciešu draudzību. Viņš bija uzcītīgs skolnieks, veltīja viņai visu deņu, un Klaudija no savas puses atzinīgi novērtēja rakstnieka īdzīgos jokus, viņa nopietnību par sodālajiem apstākļiem. Viņai ads krita Veila pilnīgā nevērība pret naudu īstenībā un viņa rūpes par naudu teorētiski; viņa pilnīgā neziņa par to, kā pasaulē darbojas vara, it īpaši Holivudā. Abi sapratās tik labi, ka Klaudija lūdza Veilam izlasīt viņas romānu un jutās glaimota, kad viņš nākamajā dienā atnāca uz studiju ar piezīmēm par izlasīto.

Romāns beidzot tika publicēts, pamatojoties uz viņas kā scenāristes panākumiem un rupju spiedienu uz viņas aģentu Melo Stjuartu. Romāns bija saņēmis dažas recenzijas ar vārgu uzslavu un dažas izsmejošas - tikai tādēļ, ka viņa bija scenāriste. Bet Klaudija tik un tā mīlēja savu grāmatu. To nepirka, un neviens arī neiegādājās tiesības uzņemt filmu. Tomēr tā bija iespiesta. Viņa veltīja Veilam ierakstu: “Amerikas dižākajam dzīvajam romānistam.” Tas nelīdzēja.

-    Tu esi varen laimīga meitene, - Veils sadja. - Tu neesi romā-niste, tu esi scenāriste. Tu nekad nebūsi romāniste.

Tad bez jebkāda ļaunuma vai izsmiekla viņš veltīja nākamās trīsdesmit minūtes, mēģinādams izķidāt Klaudijas romānu un pierādīt, ka tas ir tīrās muļķības, ka tam nav ne struktūras, ne pilnasinīguma, ne rezonanses raksturojumā, un pat dialogi, viņas stiprā puse, bija šausmīgi, asprātības - bezjēdzīgas. Tā bija brutāla, nodevīga slepkavība, tomēr veikta ar tādu loģiku, ka Klaudijai bija jāatzīst vērtējuma patiesīgums.

Veils nobeidza ar, viņaprāt, laipnību.

-Tā ir ļoti laba grāmata astoņpadsmit gadu vecai sievietei, -Veils sacīja. - Visas manis pieminētās vainas var tikt labotas ar pieredzi, vienkārši kļūstot vecākai. Taču ir viena kaite, ko nemūžam neizlabot. Tev nav valodas.

To dzirdot, Klaudija, lai gan satriekta, tomēr apvainojās. Daži recenzenti tika dldinājuši uzrakstītā lirismu.

-    Šajā ziņā gan tu maldies, - viņa atcirta. - Es pūlējos rakstīt nevainojamus teikumus. Un tieši valodas dzejiskums ir tas, ko es visvairāk apbrīnoju tavās grāmatās.

Pirmo reizi Veils pasmaidīja.

-    Paldies, - viņš atteica. - Es necentos būt dzejisks. Mana valoda izauga no tēlu emocijām, lāva valoda, tavs dzejiskums šajā grāmatā ir uzspiests. Tas ir galīgi neīsts.

Klaudija sāka raudāt.

-    Kas tu tāds esi? - viņa noprasīja. - Kā tu vari teikt kaut ko tik šausmīgi iznīcinošu? Kā tu vari būt tik kategorisks?

Veils šķita uzjautrināts.

_ Ei, tu vari rakstīt publicējamas grāmatas un nomirt bada nāvē. Bet kādēļ gan tas jādara, ja esi ģeniāla scenāriste? Runājot par manu kategoriskumu - šī ir vienīgā joma, ko es pārzinu, taču pārzinu to pilnīgi. Vai ari es maldos.

Klaudija piezīmēja: - Tu nemaldies, tu esi sadistisks muļķis.

Veils piesardzīgi nopētīja Klaudiju.

-    Tu esi apdāvināta, - viņš atzina. - Tu lieliski izjūti filmas dialogu, tu esi lietpratēja sižeta ziņā. Tu patiesi izproti filmas. Kādēļ tev jāgrib būt par kalēju, nevis automehāniķi? Tu esi kino-cilvēks, tu neesi romānu rakstniece.

Klaudija raudzījās viņā ar izbrīnā ieplestām acīm.

Tu nemaz neapzinies, cik aizvainojoši izturies.

-    Protams, apzinos* - Veils attrauca. - Bet tikai tevis pašas labā.

-    Nespēju ticēt, ka tu esi tas pats cilvēks, kas sarakstījis savas grāmatas, - viņa indīgi teica. - Neviens nespētu noticēt, ka tās uzrakstīji tu.

To dzirdot, Veils sajūsmā ierukšķējās.

-    Tiesa gan, - viņš piekrita; - Vai tas nav brīnišķīgi?

Visu nākamo nedēļu Veils pret Klaudiju izturējās oficiāli, kamēr viņi strādāja pie scenārija. Viņš pieņēma, ka abu draudzība beigusies. Pēdīgi Klaudija viņam teica: - Ernest, neesi nu tik stīvs. Es tev piedodu. Es pat ticu, ka tev ir taisnība. Bet kādēļ tev vajadzēja būt tik rupjam? Es pat iedomājos, ka tu lieto kādu no vīriešu spēka paņēmieniem. Tu jau zini - pazemot mani, pēc tam iegrūst gultā. Tomēr es zinu, ka tam tu esi par dumju. Dieva dēļ, iedod mazliet cukura līdz ar savām zālēm.

Veils paraustīja plecus.

Man patīk tikai viens, - viņš atteica. - Ja šajos jautājumos neesmu godīgs, es neesmu nekas. Turklāt es izturējos rupji, tādēļ ka tu man patiesi patīc. Tu neapzinies, cik rets putns esi.

Klaudija smaidot jautāja: - Mana talanta, asprātības vai skaistuma dēļ?

Veils noraidoši pavicināja roku.

-    Nē, nē, - viņš teica. - Tāpēc, ka tu esi svētīta, tu esi ļoti laimīgs cilvēks. Nekāda traģēdija tevi nemūžam nenomāks. Tā ir ļoti reta īpašība.

Klaudija apdomāja dzirdēto.

-    Zini, - viņa sacīja, - tomēr tavos vārdos ir kaut kas viegli aizvainojošs. Vai tas nozīmē, ka es pamatos esmu stulba? - Viņa bridi klusēja. - Tiek uzskatīts, ka jūtīgāks cilvēks ir melanholisks,

-    Pareizi, - Veils apstiprināja. - Esmu melanholiķis un tātad jūtīgāks par tevi?

Viņi abi iesmējās, un Klaudija apkampa Veilu.

-    Paldies, ka biji godīgs, - viņa teica.

-    Nekļūsti pārāk pašapzinīga, - Veils brīdināja. - Mana māte allaž sacīja: “Dzīve ir kā kaste ar rokasgranātām, nekad nevar zināt, kas tevi nogādās viņsaulē.”

Klaudija smiedamās ievaicājās: - Ak jēziņ, vai tev vienmēr jāskandina šī liktenīgā nots? Tu nemūžam nekļūsi par scenāristu, un to pierāda šī īpašība.

Toties tā ir patiesīgāk, - Veils iebilda.

Iekams viņi pabeidza kopdarbu pie scenārija, Klaudija ievilka Veilu gultā. Viņai pietiekami labi patika Veils, tāpēc Klaudija gribēja redzēt viņu bez drēbēm, un abi-patiesi varētu aprunāties un uzticēt viens otram noslēpumus.

Kā mīlnieks Veils bija drīzāk entuziasts, nevis lietpratējs. Viņš bija ari pateicīgāks nekā vairums vīriešu. Vislabāk viņam patika runāt pēc mīlēšanās, kailums netraucēja sniegt pamācības un neapvaldītus spriedumus. Un Klaudija mīlēja viņa kailumu. Bez apģērba Veils šķita iegūstam pērtiķa veiklību un straujumu, turklāt viņš bija ļoti spalvains: savēlies apmatojums uz krūtīm, zvēra kažokam līdzīgi spalvu kumšķi uz muguras. Veils turklāt bija alkatīgs kā pērtiķis, sagrābis Klaudijas kailo augumu, it kā viņa būtu auglis, kas karājas kokā. Viņa negausība uzjautrināja Klaudiju. Viņa baudīja raksturīgo dzimumu komēdiju. Un Klaudijai patika tas, ka viņš bija slavens visā pasaulē, ka redzējusi viņu televīzijā un domājusi - viņš izturas uzpūtīgi pret literatūru, pasaules smago morālo stāvokli, cieņpilni turēdams pīpi, kuru reti pīpēja, un savā tvīda žaketē ar uzšūtiem ādas ielāpiem uz elkoņiem izskatījās gluži kā profesors. Tomēr gultā viņš uzjautrināja daudz vairāk nekā televīzijā; viņam nebija aktiera dāvanu.

Nekad nekas netika runāts par patiesu mīlu, par “attiecī-bām”. Klaudija pēc tās nejuta vajadzību, un Veils pazina vienīgi šā vārda literāro nozīmi. Abi atzina, ka viņš ir trīsdesmit gadus vecāks un, neņemot vērā šo faktu, nebija nekāda spožā partija, atskaitot rakstnieka slavu. Viņiem nebija nekā kopīga, izņemot literatūru, un abi bija vienisprātis, ka tā varbūt ir vissliktākais pamats, uz kā dibināt laulību.

Tomēr Klaudijai patika diskutēt ar viņu par filmām. Veils apgalvoja, ka filmas neesot māksla, ka tā ir atgriešanās pie primitīviem gleznojumiem, kas atrasti zudušās alās. Ka filmai nav valodas, un, tā kā cilvēku sugas attīstība ir atkarīga no valodas, kino bija tikai regresīva, nenozīmīga māksla.

Klaudija teica: - Tātad glezniecība nav māksla, Bahs un Bēthovens nav māksla, Mikelandželo nav māksla. TU runā muļķības.

Un tad viņa aptvēra, ka Veils viņu ķircina, ka puisim patīk provocēt, lai gan pēc seksa viņš mēdza izturēties iejūtīgāk.

Līdz tam laikam, kad abus padzina no darba pie scenārija, viņi bija kļuvuši patiešām tuvi draugi. Pirms atgriešanās Ņujorkā Veils uzdāvāja Klaudijai mazītiņu, šķību gredzentiņu ar četriem dažādu krāsu akmentiņiem. Tas neizskatījās dārgs, tomēr bija vērtīga senlieta, kuras meklēšanai viņš veltījis daudz laika. Kopš tā laika Klaudija vienmēr valkāja gredzentiņu. Viņas apziņā tas kļuva par veiksmes talismanu.

Bet, kad viņš aizbrauca, abu seksuālās attiecības bija beigušās. Kad vien Veils atgriezās Losandželosā, Klaudija bija ielaidušies kādā citā dēkā. Un viņš atzina, ka abu mīlēšanās bijusi vairāk draudzība, nevis kaislība.

Klaudijas atvadu dāvana Veilam bija rūpīga izglītošana Holivudas tikumos. Klaudija izskaidroja, ka viņu scenāriju pārraksta dižais Benijs Slajs, leģendārais scenārists, kurš pat bijis nominēts īpašai Akadēmijas balvai par pārrakstītu scenāriju. Pastāstīja ari to, ka Benijs Slajs specializējas, nekomerciālus sižetus pārvēršot simt miljonu dolāru vērtos supergrāvējos. Viņš neapšaubāmi Veila grāmatu pārvērtīs filmā, kuru Veils ienīdīs, bet kura noteikti ienesīs daudz naudas.

Veils paraustīja plecus.

-    Ir jau labi, - viņš atteica. - Es dabūšu desmit procentus no neto ienākumiem. Es būšu bagāts.

Klaudija nikni pavērās Veilā.

-    Neto? - viņa iekliedzās. - Varbūt tu pērc ari konfederātu naudu? Tu nemūžam neieraudzīsi ne centa, lai dk daudz ienestu filma. Lodstouns ģeniāli prot likt naudai pazust. Paklausies, man bija neto procenti piecām filmām, kuras nopelnīja tonnām naudas, un es vispār nedabūju redzēt ne centa. Tu ari neko nedabūsi.

Veils atkal paraustīja plecus. Šķita, ka viņam tas nerūp, un šī izturēšanās vērta viņa rīcību turpmākajos gados vēl mulsinošāku.

Klaudijas nākamā dēka lika viņai atcerēties Veila teikto, ka dzīve ir kā kaste ar rokasgranātām. Pirmo reizi, par spīti saprātam, viņa piesardzīgi iemīlējās pilnīgi nepiemērotā vīrietī. Tas bija jauns, “ģeniāls” režisors. Pēc tam viņa dziļi un nepiesardzīgi iemīlējās vīrietī, kurā būtu iemīlējies vairums sieviešu pasaulē. Šis vīrietis bija tikpat nepiemērots.

Sava “es" apziņas sākotnējo uzplūdu, ka viņa spēj valdzināt šādas pirmā lieluma vīriešu kārtas zvaigznes, ātri vien atvēsināja to izturēšanās pret Klaudiju.

Režisors, netīkams sesks, ne vīrietis, tikai dažus gadus vecāks par Klaudiju, bija uzņēmis trīs ekscentriskas filmas, kuras iemantoja ne tikai kritiķu atzinību, bet ari ienesa prāvu naudas summu. Katra studija gribēja stāties attiedbās ar viņu. Lodstouna studija piedāvāja viņam darījumu par trim filmām un piekomandēja

Klaudiju, lai viņa pārrakstītu scenāriju filmai, ko viņš plānoja uzņemt.

Viens no režisora ģenialitātes elementiem bija tas, ka viņš skaidri saskatīja, ko grib. Sākumā viņš žēlīgi uzklausīja Klaudiju, tāpēc ka viņa bija sieviete un scenāriste - gan vienā, gan otrā ziņā zemāka Holivudas varas struktūrā. Viņi tūdaļ pat sastrīdējās.

Viņš lūdza Klaudijai uzrakstāt ainu, kura, kā viņa juta, neiederējās sižeta uzbūvē. Klaudija atzina, ka šī aina pati par sevi būs spilgta vieta, kas tikai izrādīs režisora lielību.

-    Es nevaru rakstīt to ainu, - Klaudija sacīja. - Sižetam tā neko nedod, Tā ir tikai darbošanās Un operatora darbs.

Režisors strupi atcirta:

-    Tāpēc jau tās ir filmas. Dari tā, kā mēs norunājām.

-    Negribu velti šķiest tavu un savu laiku, - Klaudija atbildēja. - Ej vien un raksti ar savu stulbo kameru.

Režisors pat nešķieda laiku, lai sadusmotos.

-    Tu esi atlaista, - viņš paziņoja. - Prom no filmas.

Viņš sasita plaukstas.

Tomēr Skipijs Dīrs un Bobijs Bancs abus samierināja, un tas bija iespējams vienīgi tādēļ, ka režisoru ieinteresēja Klaudijas stūrgalvība. Filma guva panākumus, un Klaudijai bija jāatzīst, ka par panākumiem jāpateicas vairāk režisora kā filmas veidotāja talantam, nevis viņas scenāristes darbam. Viņa gluži vienkārši nespēja saskatīt to, ko iztēlojās režisors. Gultā viņi nonāca gandrīz aiz nejaušības, taču režisors sagādāja vilšanos. Viņš atteicās izģērbties kails, viņš mīlējās ar kreklu mugurā. Tomēr Klaudija vēl arvien sapņoja, kā abi kopīgi veidos lieliskas filmas. Viņi būs viena no visu laiku dižākajām režisora-scenārista komandām. Viņa labprāt pakļausies partnerim, likdama savam talantam kalpot ģēnijam. Viņi kopā radīs dižu mākslu un kļūs par leģendu. Dēka ilga mēnesi, līdz Klaudija pabeidza scenārija uzmetumu “Mesalīna!" un parādīja to režisoram. Viņš to izlasīja un aizmeta.

-    Feministu muļķības ar pupiem un pakaļām, - viņš konstatēja. - Tu esi gudra meitene, bet šī nav tā filma, kuras taisīšanai es gribētu zaudēt gadu no savas dzīves.

-    Tas ir tikai pirmais uzmetums, - Klaudija iebilda.

-Jēziņ, kā es neciešu cilvēkus, kuri izmanto personiskās attiecības, lai uzņemtu filmu, - režisors atcirta.

Tajā mirklī Klaudija juta, ka vairs to nemīl. Viņa jutās rupji apvainota.

-    Man nav jāguļ ar tevi, lai uztaisītu filmu, - viņa atteica.

-    Protams, ne, - režisors piekrita. - Tu esi talantīga, un tev ir vislielākās piegulētājas slava kinobiznesā.

Nu Klaudija bija šausmās. Viņa nekad nepļāpāja par saviem seksa partneriem. Un viņa ienīda šo toni, it kā sievietēm būtu jākaunas par to, ka viņas dara to pašu, ko vīrieši.

Klaudija viņam teica: - Tev ir talants, bet vīrietim, kurš drāžas ar visu kreklu, ir sliktāka slava. Un es vismaz neesmu likusies gultā, apsolījusi kādam fotoproves.

Tās bija beigas viņu attiecībām, un tā nu viņa sāka domāt par Ditu Tomiju kā režisori. Klaudija nosprieda, ka vienīgi sieviete spēj pienācīgi novērtēt viņas scenāriju.

Ko tur daudz, Klaudija nodomāja. Tas draņķis vispār pilnīgi neizģērbās, un viņam nepatika sarunāties pēc seksa. Kino jomā viņš patiesi bija ģēnijs, taču viņam trūka valodas. Kā ģēnijs viņš nudien bija neinteresants vīrietis, ja nu vienīgi, kad runāja par filmām.

Klaudija patlaban tuvojās Klusā okeāna šosejas lielajam līkumam, kas rādīja okeānu kā milzu spoguli, kurā atspīdēja klintis pa labi no viņas. Tā bija viņas iemīļotākā vieta pasaulē, dabisks skaistums, kas viņu allaž saviļņoja. Līdz Malibu kolonijai, kur dzīvoja Atēna, bija tikai desmit minūšu brauciens. Klaudija mēģināja savu misiju formulēt vārdos: glābt filmu, piespiest Atēnu atgriezties. Viņa atminējās, ka dažādos dzīves brīžos abām bijis viens un tas pats mīļākais, un Klaudija izjuta lepnuma uzplūdu, ka vīrietis, kurš mīlējis Atēnu, varēja mīlēt ari viņu.

Saule pašlaik bija visspožākā. Tā spodrināja Klusā okeāna viļņus, pārvērzdama tos milzīgos dimantos. Klaudija spēji nobremzēja. Viņa iedomājās, ka viens no planieriem grasās nolaisties viņas mašīnas priekšā. Klaudija redzēja, kā planieriste — jauna meitene, kurai viena krūts kārās laukā no blūzes, liekuļotā kautrībā pamāj, nolaizdamās pludmalē. Kādēļ viņiem tā ļāva

rīkoties, kādēļ neparādījās policija? Klaudija papurināja galvu un nospieda gāzes pedāli. Satiksme kļuva retāka, un šoseja nogriezās, tā ka viņa vairs neredzēja okeānu, lai gan pusjūdzi tālāk tas parādīsies no jauna. Kā patiesa mīla, Klaudija ar smaidu nodomāja. Patiesa mīla viņas dzīvē arvien parādījās no jauna.

Kad Klaudija no tiesas iemīlējās, tā bija sāpīga, toties izglītojoša pieredze. Un īstenībā tā nebija viņas vaina, jo vīrietis bija Stīvs Stolingss, stabila zvaigzne un sieviešu elks visā pasaulē. Viņam piemita vīrišķīgs skaistums, kas iedvesa bailes, neviltots šarms un milzīgs dzīvīgums, ko veicināja piesardzīgi lietots kokaīns. Viņam piemita ari liels aktiera talants. Vairāk par visu viņš bija donžuāns. Viņš drāza visas, kas vien patrāpījās ads, - filmēšanas vietā Āfrikā, mazā pilsētiņā Amerikas rietumos, Bom-bejā, Singapūrā, Tokijā, Londonā, Romā, Parīzē. Viņš to darīja tādā noskaņojumā kā džentlmenis, kas dala žēlastības dāvanas nabagiem, tas bija kā kristieša labdarības akts. Jautājums par attiecībām vispār neradās, tāpat kā ubags netiktu aicināts pie labdara uz pusdienām. Klaudija viņu tā apbūra, ka dēka vilkās divdesmit septiņas dienas.

Klaudijai tās bija pazemojošas divdesmit septiņas dienas, par spīti priekam. Stīvs Stolingss ar kokaīna palīdzību bija neatvairāms mīlētājs. Kails viņš jutās vēl ērtāk nekā Klaudija. Palīdzēja arī tas, ka viņam' bija nevainojami veidots augums. Klaudija bieži pieķēra viņu aplūkojam sevi spogulī, it kā viņš būtu sieviete, kas sakārto cepuri.

Klaudija apzinājās, ka ir tikai sīka konkubīne. Kad viņiem bija norunātas satikšanās, Stīvs vienmēr piezvanīja, lai pateiktu, ka nokavēs stundu, un pēc tam ieradās sešas stundas vēlāk. Dažreiz viņš vispār atcēla tikšanos. Viņa bija tikai atkāpšanās pozīcija uz nakti. Turklāt, kad abi mīlējās, viņš allaž uzstāja, lai Klaudija kopā ar viņu lieto kokaīnu; tas bija interesanti, bet pārvērta smadzenes tādā putrā, ka viņa nespēja strādāt vairākas turpmākās dienas un neuzticējās tam, ko bija uzrakstījusi. Viņa aptvēra, ka pamazām kļūst par to, kas viņai riebās vairāk par visu pasaulē: par sievieti, kurai visa dzīve bija atkarīga no vīrieša iegribām.

Klaudiju pazemoja fakts, ka izvēles ziņā viņa bija ceturtā vai piektā, taču īstenībā nevainoja vīrieti. Viņa vainoja pati sevi. Galu galā šajā slavas mirklī Stīvs Stolingss varēja iegūt gandrīz jebkuru sievieti Amerikā, un viņš bija izvēlējies Klaudiju. Stolingss novecos un zaudēs skaistumu, viņš vairs nebūs tik slavens un lietos aizvien vairāk kokaīna. Viņam jāizmanto savs ziedu laiks. Klaudija bija iemīlējusies un vienu no nedaudzajām reizēm mūžā jutās šausmīgi nelaimīga.

Tā nu divdesmit septītajā dienā, kad piezvanīja Stolingss, lai pasacītu, ka būs stundu vēlāk, viņa pavēstīja: - Nepūlies, Stīv, es pametu tavu geišu namu.

Bridi valdīja klusums, un, kad viņš atbildēja, tad nelikās pārsteigts.

-    Es ceru, ka mēs šķiramies kā draugi, - viņš teica. - Man tiešām patīk tava sabiedrība.

-    Protams, - Klaudija noteica un nolika klausuli. Pirmo reizi viņa negribēja palikt draugos, dēkai beidzoties. Īstenībā Klaudiju uztrauca viņas apķērības trūkums. Skaidrs, ka visa Stīva izturēšanās bija paņēmiens likt viņai aiziet, kā ari tas, ka viņai vajadzēja pārāk ilgu laiku, lai mājienu saprastu. Tas bija aizvainojoši. Kā viņa varējusi būt tāda muļķe? Viņa apraudājās, tomēr pēc nedēļas konstatēja, ka nepavisam neizjūt iemīlēšanās trūkumu. Viņa pati bija noteicēja pār savu laiku, un viņa varēja strādāt. Bija prieks atkal pievērsties rakstīšanai ar galvu, kas skaidra no kokaīna un patiesas mīlestības.

Kad viņas ģeniālais režisors un mīļākais bija noraidījis scenāriju, Klaudija sešus mēnešus drudžaini strādāja, pārrakstīdama to.

Klaudija De Lena uzrakstīja savu oriģinālo “Mesalīnas" scenāriju kā asprātīgu feminisma propagandu. Tomēr pēc pieciem kino-biznesā pavadītiem gadiem viņa zināja, ka jebkura galvenā doma jāapaudzē ar tādām pamatsastāvdaļām kā alkatība, sekss, slepkavība un ticība cilvēcei. Viņa zināja, ka jāuzraksta lielas lomas ne tikai savai pirmajai izvēlei Atēnai Akviteinai, bet ari mazākas lomas vismaz trim citām sievietēm zvaigznēm. Tik ļoti trūka labu sieviešu lomu, ka scenārijs piesaistīs pirmā lieluma zvaigznes.

Un vēl pilnīgi nepieciešams dižais nelietis - pievilcīgs, nežēlīgs, izskatīgs un asprātīgs. Te viņa atminējās tēvu.

Sākumā Klaudija gribēja uzrunāt neatkarīgu producenti ar autoritāti, taču vairums studijas priekšnieku, kuri varēja pavērt ceļu filmai, bija vīrieši. Visiem patiks scenārijs, taču viņi uztrauksies, ka tas pārvērtīsies par pārāk atklātu propagandas darbu, ja producents un režisors būs sievietes. Viņi gribēs kaut kur iespiest vismaz vienu vīrieti. Klaudija jau bija izlēmusi, ka režisore būs Dita Tomija.

Tomija noteikti pieņems piedāvājumu, jo tā būs liela budžeta filma. Šāda filma, ja gūs panākumus, ierindos viņu stabilas režisores šķirā. Pat tad, ja cietīs neveiksmi, tā vairos viņas slavu. Milzīga budžeta filma, kas cieta neveiksmi, režisoram dažreiz sagādāja lielāku prestižu nekā maza budžeta filma, kura ienesa naudu.

Vēl viens iemesls bija tāds, ka Dita Tomija mīlēja vienīgi sievietes un šī filma darīs viņai pieejamas četras slavenas skaistules.

Klaudija gribēja Tomiju, tāpēc ka pirms dažiem gadiem abas kopīgi bija strādājušas pie filmas un tā bijusi laba pieredze. Tomija bija ļoti tieša, ļoti asprātīga, ļoti talantīga. Un viņa nebija no tām režisorēm “scenāristu nīdējām”, kuras pieaicināja draugus pārstrādāt scenāriju un sadalīt nopelnus. Viņa nekad nerakstīja savu vārdu titros, ja vien nebija godīgi ieguldījusi savu daļu darba, un viņa nebija seksuāli uzmācīga kā dažs labs režisors un zvaigzne. Kaut gan jēdzienu “seksuālā uzmākšanās” patiesībā nevarētu lietot kinobiznesā, kur seksuālās pievilcības pārdošana piederējās pie darba.

Klaudija raudzījās, lai scenārijs tiktu nosūtīts Skipijam Dīram piektdienā, jo viņš scenārijus lasīja uzmanīgi tikai nedēļas nogalēs. Viņa to aizsūtīja Skipijam tāpēc, ka viņš, par spīti visām nodevībām, bija vislabākais producents pilsētā. Un vēl tāpēc, ka viņa nekad nespēja pilnīgi izmest no galvas izbijušas attiecības. Tas iedarbojās. Svētdienas rītā Skipijs piezvanīja. Viņš gribēja, lai Klaudija paēd lenču kopā ar viņu tajā pašā dienā.

Klaudija iemeta savu datoru mersedesā un apģērbās darbam: zilā rupja kokvilnas auduma vīriešu kreklā, izbalējušos zilos džinsos un platās teniskurpēs. Viņa sasēja matus pakausī ar sarkanu š ailīti.

Klaudija brauca pa Okeāna avēniju Santamonikā. Palisāžu parkā, kas atdalīja Okeāna avēniju no Klusā okeāna piekrastes šosejas, viņa redzēja Santamonikas bezpajumtniekus pulcējamies uz vēlām svētdienas brokastīm. Katru svētdienu brīvprātīgie sociālie darbinieki atveda viņiem ēdienu un dzērienu, ko baudīt parka svaigajā gaisā pie koka galdiem un soliem. Klaudija vienmēr brauca pa šo ceļu pavērot viņus, atgādināt sev par citu pasauli, kurā cilvēkiem nepiederēja mersedesi un peldbaseini un viņi neiepirkās Rodeodraivā. Agrākos gados viņa bieži pieteicās izsniegt ēdienu parkā, tagad tikai aizsūtīja čeku baznīcai, kura baroja bezpajumtniekus. Bija kļuvis pārāk sāpīgi pāriet no vienas pasaules dtā, tas mazināja viņas vēlēšanos gūt panākumus. Klaudija nespēja neievērot šos cilvēkus noplukušās drānās, izjukušām dzīvēm, tomēr daži no viņiem savādā kārtā bija deņas pilni. Tā dzīvot bez cerībām viņai šķita neparasti, un tomēr tas bija tikai naudas jautājums, tās pašas naudas, ko viņa nopelnīja it viegli, rakstīdama filmu scenārijus. Sešos mēnešos Klaudija nopelnīja vairāk naudas, nekā šie ļaudis dabūja redzēt visā savā mūžā.

Skipija Dīra mājā Beverlihilsas kanjonos saimniecības vadītāja aizveda Klaudiju pie peldbaseina un zili dzeltenajām pārģērbšanās kabīnēm. Dīrs sēdēja atpūtas krēslā starp spilveniem. Viņam blakus atradās mazs marmora galdiņš, uz kura stāvēja telefons un scenāriju kaudze. Viņš bija uzlicis lasāmās brilles sarkanos rāmjos, kuras lietoja tikai mājās. Rokā viņš turēja augstu, aprasojušu glāzi ar minerālūdeni.

Dīrs pielēca kājās un apkampa Klaudiju.

- Klaudij, - viņš sacīja, - mums ātri jānoslēdz darījums.

Viņa vērtēja Dīra balsi. Klaudija parasti prata noteikt reakdju uz scenārijiem pēc balss toņa. Bija piesardzīgi modulēta uzslava, kas nozīmēja noteiktu “nē”. Tad vēl bija priecīga, jūsmīga balss, kas izteica neapvaldītu apbrīnu un kam gandrīz vienmēr sekoja vismaz trīs iemesli, kāpēc scenāriju nevar pirkt: cita studija strādāja pie tās pašas tēmas, nevarēja savākt īsto tēlotāju sastāvu, studijas neķersies klāt šai tematikai. Taču Dīra balss piederēja apņēmīgam biznesmenim, kurš saprot, kas ir labs. Viņš runāja par naudu un vadību. Tas nozīmēja “jā".

-    Šī varētu būt ļoti liela filma, - viņš teica Klaudijai. - Ļoti, ļoti liela. Patiesībā tā nemaz nevar būt maza. Es zinu, ko tu dari, tu esi ļoti gudra meitene, bet man jāpārliecina studija par attiecīgā dzimuma aktieru izvēli. Es, protams, pārliecināšu sievietes zvaigznes par feminismu. Mēs varam dabūt vīrieti zvaigzni, ja tu viņu mazliet mīkstināsi, dosi viņam vairāk iespēju būt labam. Es jau zinu, ka tu gribi būt producenta partnere, bet šoreiz es esmu noteicējs. Vari izteikt savas domas, esmu gatavs uzklausīt saprātīgus argumentus.

-    Es gribu teikt savu vārdu attiecībā uz režisoru, - Klaudija sadja.

: Tu, studija un zvaigznes, - Dīrs smiedamies attrauca.

-    Es to nepārdošu, iekams netiks apstiprināts režisors. - Klaudija turpināja.

-    Labi, — Dīrs piekrita. - Tātad vispirms pasaki studijai, ka gribi režisēt, tad atkāpies, un viņi jutīsies tik atviegloti, ka dos tev savu svētību. - Viņš uz brīdi apklusa. - Kurš tev ir padomā?

-    Dita Tomija, - Klaudija atbildēja.

-    Labi. Gudrs gājiens, - Dīrs uzlielīja. - Sievietes zvaigznes viņu mīl. Studija ari. Viņa iekļaujas budžetā, viņa nedzīvo uz filmas rēķina. Taču mēs ar tevi sadalīsim lomas, pirms iesaistīsim viņu.

-    Kam tu piedāvāsi scenāriju? - Klaudija vaicāja.

-    Lodstounam, - Dīrs atbildēja. - Man ar viņiem tīri labi saskan, tā ka mums nevajadzēs daudz cīkstēties ap lomu sadalījumu un režisoriem. Klaudij, tu esi uzrakstījusi lielisku scenāriju. Asprātīgu, aizraujošu, ar varenu viedokli par agrīno feminismu, turklāt šodien tas ir populārs. Un vēl sekss. Tu attaisno Mesalīnu un visas sievietes. Es parunāšu ar Melo un Molliju Flendersu par tavu darījumu, un viņa var sarunāt ar Lodstouna studijas biznesa nodaļu.

-    Ak tu, kuņas dēls, - Klaudija noteica. - Tu jau esi runājis ar Lodstouna studiju?

-    Vakar vakarā, - Skipijs Dīrs smaidot atteica. - Es viņiem aizvedu scenāriju, un viņi man ļāva rīkoties, ja es to visu spēšu salikt kopā. Un paklau, Klaudij, mani tu nepiešmauksi. Es zinu, ka tev šai filmai padomā ir Atēna, tāpēc tu esi tik nepiekāpīga. -Viņš bridi klusēja. - Tāpēc es izstāstīju Lodstounam. Ķersimies nu pie darba.

Tāds bija šā varenā projekta sākums. Nedrīkstēja pieļaut, ka tagad tas aizietu pazušanā.

Klaudija tuvojās luksoforam, pie kura viņai būs jānogriežas pa kreisi sānceļā, kas aizvedīs uz koloniju. Pirmo reizi mūžā viņa izjuta paniku. Atēna bija tik apņēmīga, kādām jābūt zvaigznēm, viņa nemūžam nepārdomās. Vienalga - ja Atēna atteiksies, Klaudija lidos uz Vegasu un lūgs Krosu palīdzēt. Brālis viņu nekad nebija pievīlis. Ne tolaik, kad viņi auga, ne tad, kad viņa aizbrauca dzīvot kopā ar māti, ne tad, kad māte nomira.

Klaudija atminējās lielās svinības Klerikucio namā Long-ailendā. Brāļu Grimmu pasaku vide, namu ieskāva mūri, viņa ar Krosu spēlējās starp vīģeskokiem. Tur bija divi zēnu pulciņi vecumā no astoņiem līdz divpadsmit gadiem. Pretinieku grupu vadīja Dante Klerikucio, kura vectēvs vecais Dons bija nostājies pie augšstāva loga kā pūķis.

Dante bija agresīvs zēns, kuram patika kauties, kurš mīlēja būt ģenerālis un kurš vienīgais uzdrīkstējās izaicināt viņas brāli Krosu uz fizisku cīņu. Dante bija nogrūdis Klaudiju zemē, sita viņai, pūlēdamies iedzīt padevību, kad parādījās Kross. Pēc tam Dante ar Krosu sakāvās. Klaudiju toreiz pārsteidza tas, cik pārliecināts izskatījās Kross pretī Dantes niknumam. Un Kross viegli uzvarēja.

Un tā nu Klaudija nespēja izprast mātes izvēli. Kā viņa nevarēja mīlēt Krosu vairāk? Kross bija daudz vairāk vērts. Pierādīja savu vērtību, nolemdams doties līdzi tēvam. Un Klaudija nekad nešaubījās, ka Kross gribēja palikt pie mātes un viņas.

Gados, kuri sekoja attiecību saraušanai, ģimene joprojām uzturēja kaut kādus sakarus. No sarunām, no žestu valodas, ko pauda cilvēki ap viņu, Klaudija uzzināja, ka viņas brālis Kross zināmā mērā bija ieguvis tēva augsto stāvokli. Pieķeršanās starp

viņu un brāli palika nemainīga, tomēr nu viņi bija pilnīgi atšķirīgi. Klaudija apjauta, ka Kross piederēja pie Klerikudo Ģimenes, bet viņa ne.

Divus gadus pēc Klaudijas pārcelšanās uz Losandželosu, kad viņai bija divdesmit trīs gadi, mātei Nelīnai konstatēja vēzi. Kross, kurš tolaik strādāja “Ksanadu” pie Grounvelta, kad bija iemēģinājis roku darbā pie Klerikudo, atbrauca pie viņām uz Sakramento aizvadīt pēdējās divas nedē)as. Kross algoja slimnieku kopējas augu diennakti, kā arī pavāru un saimniecības vadītāju. Pirmo reizi pēc ģimenes izjukšanas visi trīs dzīvoja kopā. Nelīna aizliedza Pipi viņu apdemot.

Vēzis bija atstājis iespaidu uz Nelīnas redzi, tā nu Klaudija viņai nepārtraukti lasīja priekšā žurnālus, avīzes un grāmatas. Kross devās iepirkties. Dažreiz viņam pēcpusdienā bija jāaizlido uz Vegasu nokārtot šādus tādus viesnīcas darījumus, bet vakarā viņš vienmēr atgriezās.

Naktis Kross ar Klaudiju pārmaiņus turēja mātes roku, mierinot viņu. Un, lai gan pamatīgi sazā|ota, māte nemitīgi spieda viņu rokas. Reizēm viņai rādījās halucinācijas un mātei šķita, ka abi bērni ir atkal mazi. Kādā šausmīgā naktī viņa raudāja un lūdza Krosam piedošanu par to, ko nodarījusi viņam. Krosam bija jātur māte rokās un jāpārliedna viņa, ka viss izvērties, cik vien labi iespējams.

Garajos vakaros, kad māte gulēja dziļā, zāļu izraisītā miegā. Kross un Klaudija izstāstīja viens otram par savu dzīvi visos sīkumos.

Kross paskaidroja, ka pārdevis iekasēšanas aģentūru un pametis Klerikudo Ģimeni, kaut gan tie bija likuši lietā savu ietekmi, lai sagādātu viņam darbu viesnīcā “Ksanadu”. Viņš deva mājienu par savu varu un teica māsai, ka viņa tiek gaidīta viesnīcā jebkurā laikā - istaba, ēdiens un dzēriens par brīvu. Klaudija vaicāja, kā viņš to panāk, un Kross viņai ne bez lepnuma atbildēja: “Man ir teikšana."

Klaudijai viņa lepnums Šķita komisks un mazliet skumjš.

Klaudija izjuta mātes nāvi Šķietami daudz spēcīgāk nekā Kross, taču pārdzīvojumi atkal bija abus satuvinājuši. Viņi atguva bērnības tuvību. Gadu gaitā Klaudija bieži brauca uz Vegasu, iepazinās ar Grounveltu un ievēroja ciešās attiecības, kādas valdīja starp veco vīru un viņas brāli. Pa šiem gadiem Klaudija ievēroja, ka Krosam pieder zināma vara, tomēr viņš nekad nesaistīja šo varu ar Klerikucio Ģimeni. Tā kā Klaudija bija sarāvusi visas saites ar Ģimeni un nekad neapmeklēja bēres, kāzas un kristības, viņa nezināja, ka Kross joprojām bija Ģimenes sabiedriskās struktūras loceklis. Un Kross nekad par to ar viņu nerunāja. Viņa tikai retumis satika tēvu. Tēvs par Klaudiju neinteresējās.

Vecgada vakars bija vislielākais notikums Vegasā: dlvēki tur sapulcējās no visas valsts, bet Krosam allaž atradās apartamenti Klaudijai. Klaudija nebija nekāda lielā spēlētāja, taču Vecgada vakarā viņa aizrāvās. Klaudija bija atvedusi sev Edži centīgu aktieri un pūlējās atstāt iespaidu uz viņu. Viņa zaudēja savaldību un parakstīja parādzīmes par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Kross toreiz ienāca māsas apartamentos ar parādzīmēm rokā, un viņa seja izskatījās dīvaina. Klaudija to pazina, kad brālis sāka rimāt. Tā bija tēva seja.

-    Klaudij, - Kross teica, - es gan domāju, ka tu esi gudrāka par mani. Velns ar ārā, kas tas ir?

Klaudija jutās mazliet muļķīgi. Kross bija bieži brīdinājis viņu, lai spēlē tikai uz mazām likmēm. Tāpat ari lai zaudējot nekad nepaaugstina derību likmes. Un lai pavada ne vairāk kā divas trīs stundas dienā, spēlējot azartspēles, tāpēc ka laika ilgums, kas pavadīts spēlējot, bija vislielākais slazds. Klaudija bija pārkāpusi visus viņa padomus...

Viņa teica: - Kros, dod man pāris nedēļu laika, un es visu nomaksāšu.

Viņu pārsteidza brāļa reakcija: - Es tevi drīzāk nogalināšu nekā ļaušu nomaksāt šīs parādzīmes.

Kross pavisam nesteidzīgi saplēsa papīra strēmeles un iebāza kabatā. Viņš sacīja: - Paklausies, es tevi aicinu šurp tāpēc, ka gribu tevi redzēt, nevis paņemt tavu naudu. Liec aiz auss, tu nevari uzvarēt. Tam nav nekāda sakara ar veiksmi. Divi un divi ir četri.

-    Labi, labi, - Klaudija atteica.

- Man nav nekas pret to, ka jāsaplēš parādzīmes, taču es nevaru ciest, ka tu esi dumja, - Kross piebilda.

Tā nu tas palika, tomēr Klaudija brīnījās. Vai Krosam piederēja tik liela vara? Vai Grounvelts atzīs viņa rīcību, vai vispār uzzinās par to?

Bija vēl līdzīgi gadījumi, taču pats stindzinošākais bija saistīts ar sievieti, kuru sauca Loreta Langa.

Loreta bija dziedoša un dejojoša zvaigzne “Ksanadu” rēvijā. Viņā bija papilnam spilgtuma un dabiskas, humorpilnas nekaunības, kas apbūra Klaudiju. Kross pēc izrādes abas iepazīstināja.

Loietas Langas personība bija tikpat valdzinoša kā uz skatuves. Tomēr Klaudija ievēroja, ka Kross nebija tik ļoti savaldzināts, patiesībā šķita, ka viņas dzīvīgums mazliet kaitina brāli.

Nākamajā ciemošanās reizē Klaudija atveda līdzi Melo Stjuartu pavadīt vakaru Vegasā, kur viņi varēja noskatīties rēvijas izrādi. Melo bija atbraucis, tikai izdabādams Klaudijai, neko daudz negaidot. Viņš vērtējoši skatījās un tad sacīja Klaudijai: - Šai meitenei patiešām ir iekšā. Ne dziedāšana, ne dejošana, bet viņa ir komiķe no dabas. Sieviete ar šādu talantu ir zelta vērta. - Nonācis aiz kulisēm, lai iepazītos ar Loretu, Melo uzlika sejai masku un pavēstīja: - Loreta, esmu iemīlējies. Iemīlējies tevī. Saproti? Vai vari nākamnedēļ atbraukt uz Losandželosu? Es nokārtošu, lai tevi uzņem filmā, ko parādīt manam draugam studijā. Tomēr vispirms tev jāparaksta līgums ar manu aģentūru. Zini, man jāiegulda daudz darba, iekams nopelnīšu kādu naudu. Tāds ir bizness, tomēr atceries, es mīlu tevi.

Loreta ieslēdza Melo savās skaujās. Klaudija ievēroja, ka tā nebija nekāda asprātīga pieķeršanās tēlošana. Tika norunāts datums, un visi trīs kopīgi paēda pusdienas, lai nosvinētu tikšanos, pirms Melo ar agro rīta lidmašīnu devās atpakaļ uz Losandželosu.

Vakariņu laikā Loreta atzinās, ka viņu jau saista stingrs līgums ar aģentūru, kura specializējas naktsklubu izpriecās. Līgums uz trim turpmākajiem gadiem. Melo pārliecināja Loretu, ka visu var nokārtot.

Tomēr visu nevarēja nokārtot. Loretas izklaides biznesa aģentūra pastāvēja uz to, ka kontrolēs viņas karjeru nākamajos trijos gados. Loreta izmisusi pārsteidza Klaudiju, lūgdama, lai viņa vēršas pie sava brāļa Krosa.

-    Ko tad Kross var iesākt? - Klaudija nesaprata.

Loreta atbildēja: - Viņam šajā pilsētā ir liela ietekme. Viņš spēj panākt darījumu, kas ļautu man dzīvot. Lūdzu!

Kad Klaudija ieradās apartamentos uz viesnīcas jumta un izklāstīja problēmu Krosam, brālis noraudzījās viņā ar riebumu. Viņš papurināja galvu.

-    Tad nu gan liela muiža! - Klaudija nesaprata. - Tikai aizliec kādu vārdu, vairāk es neko nelūdzu.

-    Tu esi dumja, - Kross atcirta. - Esmu redzējis dučiem tādas dāmītes kā viņa. Viņas ir draudzenes tādiem kā tu, līdz nokļūst virsotnē, un tad tu jau piederi vēsturei.

-    Nu un tad? - Klaudija atteica. - Viņa ir tiešām talantīga. Visa viņas dzīve varētu mainīties uz labu.

Kross atkal papurināja galvu.

-    Nelūdz man to darīt, - viņš teica.

-    Kādēļ ne? - Klaudija vaicāja.

Viņa bija radusi lūgt cilvēkiem pakalpojumus citu cilvēku labā, tas piederējās pie kinobiznesa.

-    Tādēļ, ka man jāuzvar, ja reiz es tur iesaistos, - Kross paskaidroja.

-    Es nemaz negaidu, lai tu uzvari, es tikai lūdzu, lai tu dari, ko vari, - Klaudija sacīja. - Tad es vismaz varēšu sacīt Loretai, ka mēs mēģinājām.

Kross iesmējās.

-    Tu nudien esi dumja, - viņš noteica. - Labs ir, pasaki, lai Loreta ar savu aģentu atnāk pie manis rit. Precīzi desmitos no rīta. Tikpat labi ari tu vari tur būt klāt.

Nākamajā rītā Klaudija pirmo reizi satika Loretas aģentu. Viņu sauca Tolijs Nevanss, un viņš bija ģērbies Vegasas ikdienas stilā, ko mazliet pārveidoja tikšanās nopietnība. Tas nozīmēja, ka virs baltā krekla bez apkaklītes viņam mugurā bija zila vējjaka un kājās zili džinsi.

-    Kross, kāds prieks atkal tevi redzēt, - Tolijs Nevanss sacīja.

-    Vai mēs esam tikušies? - Kross vaicāja. Viņš nekad nebija personiski nodarbojies ar rēvijas darījumu sīkumiem.

-    Sen, - Nevanss izlīdzinoši noteica, - kad Loreta pirmoreiz uzstājās “Ksanadu”.

Klaudija ievēroja atšķirību starp Losandželosas aģentiem, kuri nodarbojās ar panākumiem bagātiem, talantīgiem filmu aktieriem, un Toliju Nevansu, kurš pārzināja daudz mazāko naktsklubu izklaides biznesu. Nevanss bija mazliet nervozāks, viņa izskats nebija tik neatvairāms. Viņam nepiemita Melo Stjuarta pilnīgās pašpārliecības.

Loreta aši noskūpstīja Krosu uz vaiga, taču neko neteica. Viņa nemaz neizrādīja savu parasto žirgtumu, apsēdās blakus Klaudijai, kura sajuta Loretas saspringumu.

Kross bija ģērbies golfa ietērpā: baltās biksēs, baltā T kreklā un baltās teniskurpēs. Galvā viņam bija zila beisbola cepure. Viņš piedāvāja dzērienus no bāra, taču visi atteicās, lād Kross klusi sacīja: - Nokārtosim šo lietu. Loreta?

Viņas balss drebēja: - Tolijs grib dabūt savus procentus no visa, ko es nopelnu. Ieskaitot jebkādu darbu filmās. Taču Losandželosas aģentūra, dabiski, grib saņemt procentus pilnā apmērā no darba filmās, ko viņi man sagādās. Es nevaru maksāt dubult-procentus. Un vēl Tolijs grib lemt par visu, ko es daru. Losandželosas cilvēki to nepieļaus, un ari es - ne.

Nevanss paraustīja plecus.

-    Mums ir līgums. Mēs tikai gribam, lai viņa dzīvo saskaņā arto.

Loreta iebilda: - Bet tad mans filmu aģents neņems mani darbā.

Kross teica: - Man tas liekas vienkārši. Loreta, tev jāatpērkas no līguma.

Nevanss sacīja: - Loreta ir lieliska māksliniece, viņa mums pelna daudz naudas. Mēs allaž esam atbalstījuši viņu, vienmēr ticējām viņas talantam. Esam ieguldījuši daudz naudas. Mēs nevaram vienkārši palaist viņu vaļā tagad, kad viņa to atmaksā.

Kross ieteica: - Loreta, atpērcies no viņa.

Loreta gandrīz ievaimanājās: - Es nevaru maksāt dubultpro-centus. Tas ir pārāk cietsirdīgi.

Klaudija pūlējās apvaldīt smaidu sejā. Toties Kross nemaz nepūlējās. Nevanss izskatījās aizvainots.

Pēdīgi Kross teica: - Klaudij, ej un sadabū savus golfa piederumus. Gribu, lai tu kopā ar mani iesit deviņas bedrītes. Tiksimies lejā pie kasiera kabīnes, kad būšu šeit beidzis.

Klaudija bija brīnījusies, ka Kross uz šo tikšanos saģērbies kā tāds kavalērists. Itin kā viņš to neuztvertu nopietni. Šāda izturēšanās aizvainoja Klaudiju, un viņa zināja, ka tā aizvainoja arī Loretu. Toties tā bija iedrošinājusi Toliju. Šis cilvēks netika piedāvājis nekādu kompromisu. Tā nu Klaudija teica Krosam: - Es turēšos tepat tuvumā, gribu redzēt, kā darbojas Zālamans.

Kross vispār nespēja sadusmoties uz māsu. Viņš iesmējās, un Klaudija atbildēja viņam ar smaidu. Tad Kross pievērsās Nevan-sam: - Redzu, ka tu nedomā pakļauties. Un es domāju, ka tev taisnība. Kā būtu ar procentiem no tā, ko viņa viena gada laikā nopelnīs filmās? Tomēr tev jāatsakās no kontroles, vai ari nekas neiznāks.

Loreta dusmīgi iesprauda: - Es viņam to netaisos dot.

Nevanss atteica: - Ne jau to es gribu. Ar procentiem viss kārtībā, bet ko tad, ja mums būs liels pieprasījums pēc tevis un tu būsi iesaistīta kādā filmā? Mēs zaudēsim naudu.

Kross nopūtās un gandrīz skumji izteica: - Tolij, es gribu, lai tu atbrivo šo meiteni no līguma. Tas ir lūgums. Mūsu viesnīcai ar tevi ir daudz darījumu. Izdari man pakalpojumu.

Pirmo reizi Nevanss šķita satraukts. Viņš atbildēja gandrīz lūdzoši:

-    Es labprāt tev izdarītu šo pakalpojumu, Kros, taču man jāvienojas ar partneriem aģentūrā. - Viņš bridi klusēja. - Varbūt es varu sarunāt izpirkumu.

-    Nē, - Kross atteica. - Es lūdzu pakalpojumu. Nekādu izpirkumu. Un es gribu tavu atbildi tagad, lai varu iet ārā un baudīt golfa spēli. - Viņš apklusa. - Tikai pasaki “jā” vai “nē”.

Klaudiju satrieca brāļa skarbums. Cik viņa noprata, Kross nedraudēja un neiebiedēja. Patiesībā šķita, ka viņš atmet visai šai problēmai ar roku, it kā būtu zaudējis interesi. Tomēr Klaudija manīja, ka Nevanss bija satriekts.

Nevansa atbilde bija pārsteidzoša.

-    Tas taču ir netaisnīgi, - viņš sadja.

Nevanss uzmeta pārmetuma pilnu skatienu Loretai, viņa nodūra ads.

Kross plātīgi novilka beisbola cepuri uz sānu.

-    Tas ir tikai lūgums, - viņš sadja. - Vari man atteikt. Tas ir tavā ziņā.

-    Nē, nē, - Nevanss atbildēja. - Nezināju, ka tas tev tik svarīgi, ka jūs esat tik labi draugi.

Piepeši Klaudija pamanīja brālī pārsteidzošu pārmaiņu. Kross pieliecās un viegli apkampa Toliju Nevansu. Smaids atmaidzināja viņa seju. Tas draņķis ir izskatīgs, Klaudija nodomāja. Tad Kross pateicības pilnā balsī pavēstīja: — Tolij, es to neaizmirsīšu. Paklausies, šeit, “Ksanadu”, tev ir pilnīga rīcības brīvība attiecībā uz jebkuru jaunu talantu, kuru gribēsi parādīt un kuram tā būs vismaz trešā uzstāšanās. Es pat sarīkošu īpašu vakaru rēvijā visiem taviem talantiem, un es gribu, lai tajā vakarā tu ar partneriem ieturētu pusdienas viesnīcā kopā ar mani. Zvani man jebkurā laikā, un es atstāšu rīkojumu, lai vari saistīties ar mani. Pa tiešo. Labi?

Klaudija saprata divas lietas. Kross bija tīši izrādījis savu varu. Un vēl Kross piesardzīgi piekrita zināmā mērā atlīdzināt Nevansam zaudējumus, bet tikai pēc tam, kad viņš bija piekāpies, ne ātrāk. Tolijam Nevansam būs viņa īpašais vakars, viņš šo vienu nakti izbaudīs varu.

Vēlāk Klaudija saprata, ka Kross ļāvis viņai ieraudzīt savu varu, lai izrādītu mīlestību pret māsu, un vēl to, ka mīlestība bija svarīgs spēks. Un viņa redzēja brāļa skaistajā, gludajā sejā, skaistumā, ko bija apskaudusi kopš bērnības par jutekliskajām lūpām, par nevainojami veidoto degunu, garenajām acīm, - to visu mazliet nocietināmies, it kā pārvēršoties antīko skulptūru marmorā.

Klaudija nogriezās no Klusā okeāna piekrastes šosejas un brauca uz Malibu kolonijas vārtiem. Viņa mīlēja šo koloniju, mājas, kas slējās tieši liedagā, dzirkstošo okeānu sev priekšā un tālumā ūdenī redzamos atspulgus no kalniem aiz muguras. Viņa novietoja automašīnu Atēnas mājas priekšā.

Bozs Skenets gulēja publiskajā pludmalē, Malibu kolonijas žoga dienvidu pusē. Parasta drāšu sieta nožogojums bija novilkts lejā pa pludmali un iestiepās kādus desmit soļus ūdenī. Tomēr šis žogs bija tikai formāla baijera. Ja aizgāja pietiekami tālu, tam varēja appeldēt apkārt.

Bozs izlūkoja nākamo uzbrukumu Atēnai. Šodien notiks izmēģinājuma sirojums, un tālab viņš bija iebraucis kopējā pludmalē, virs peldbiksēm uzvilcis T kreklu un tenisbikses. Pludmales somā, kas īstenībā bija tenisa soma, dvieļos ievīstīta, atradās zāļu pudelīte ar skābi.

No šīs vietas pludmalē varēja cauri drāšu sietam raudzīties uz Atēnas māju. Liedagā viņš redzēja divus privātos apsargus. Viņi bija apbruņoti. Ja mājas aizmugure bija nodrošināta, arī mājas priekša noteikti tika apsargāta. Bozām nebija nekas pret sargu ievainošanu, tomēr viņš negribēja, lai viņa rīcība izskatītos, it kā viens trakais apslaktētu veselu baru ļaužu. T^s mazinātu viņa attaisnojamo Atēnas iznīcināšanu.

Bozs Skenets novilka bikses un kreklu un izstiepās uz segas, blenzdams pār smiltīm uz Klusā okeāna zilo klaju. Siltā saule padarīja viņu miegainu. Viņš domāja par Atēnu.

Koledžā viņš tika dzirdējis kādu profesoru lasām lekciju par Emersona esejām un citējam: “Skaistums attaisno sevi.” Vai tas bija Emersons, vai tas bija Skaistums? Taču viņš bija domājis par Atēnu.

Tik reti gadās atrast cilvēku, kura fiziskais veidols ir tik skaists un kura dabai piemīt tik daudz tikumu. Un tā nu Bozs domāja par lēnu. Tālajos meitenes gados visi viņu sauca par lēnu.

Bozs jaunībā tik ļoti bija viņu mīlējis, ka dzīvoja laimes pilnā sapnī - Atēna mīl viņu. Viņš nespēja ticēt, ka dzīve var būt tik jauka. Mazpamazām visu pārņēma sairums.

Kā viņa iedrošinājās būt tik nevainojama? Kā viņa iedrošinājās būt tik prasīga pēc mīlestības? Kā viņa iedrošinājās likt tik daudziem cilvēkiem mīlēt viņu? Vai viņa neapzinājās, cik bīstami tas būs?

Un Bozs brīnījās par sevi. Kādēļ viņa mīlestība pārvērtusies naidā? Īstenībā tas bija vienkārši. Tādēļ, ka viņš zināja - Atēna viņam nepiederēs visu mūžu; kādu dienu tā viņam būs jāzaudē. Tajā dienā viņa apgulsies ar citu vīrieti, tajā dienā viņa nozudīs no Boza debesīm. Un nekad vairs nedomās par viņu.

Viņš sajuta, ka saules siltums aizslīd no sejas, un atvēra acis. Virs viņa vīdēja ļoti liels, labi ģērbies vīrietis, kuram rokā bija saliekamais krēsls. Bozs viņu pazina. Tas bija Džims Louzijs, detektīvs, kurš pratināja Bozu pēc tam, kad viņš bija iešļācis ūdeni Atēnai sejā.

Bozs piemiedza ads.

-    Kāda sagadīšanās, mēs abi peldamies tajā pašā pludmalē. Pie velna, ko jūs gribat?

Louzijs atlodja krēslu un apsēdās uz tā.

-    Mana bijusī sieva iedeva man šo krēslu. Es pratināju un arestēju tik daudz sērfotāju, ka viņa teica - tikpat labi es to varot darīt ar ērtībām.

Louzijs gandrīz laipni noraudzījās lejup uz Bozu Skenetu.

-    Es tikai gribēju jums uzdot dažus jautājumus. Pirmais - ko jūs darāt tik tuvu mis Akviteinas mājai? Jūs pārkāpjat tiesneša pavēli turēties pa gabalu.

-    Es atrodos publiskajā pludmalē, starp mums ir žogs, un es esmu ģērbies peldbiksēs. Vai izskatās, it kā uzmāktos viņai? -Bozs vaicāja.

Louzijam sejā pavīdēja līdzjūtīgs smaids.

-    Ei, paklausieties, — viņš sadja, - ja es būtu precējies ar to sievišķi, ari es nespētu turēties pa gabalu no viņas. Kā būtu, ja es ielūkotos jūsu pludmales somā?

Bozs pabāza somu sev zem galvas.

-    Nē, - viņš atteica. - Ja vien jums nav ordera.

Louzijs apveltīja Bozu ar draudzīgu smaidu.

-    Neliedet man jūs apdetināt, - viņš bridināja. - Vai ari vienkārši izpurināt jūs kā maisu un paņemt somu.

Šie vārdi pamodināja Bozu. Viņš piecēlās un sniedza somu Louzijam, tad atrāva.

-    Pamēģiniet un paņemiet, - viņš teica.

Džims Louzijs satrūkās. Pēc paša vērtējuma, viņš nekad nebija sastapies ar kādu. kas būtu nepakļāvīgāks par viņu. Jebkurā citā situācijā viņš būtu izvilcis steku vai ieroci un piekāvis šo vīru līdz nāvei. Varbūt smiltis zem kājām lika viņam justies nedroši, varbūt vainīga bija Skeneta pilnīgā bezbailība.

Bozs uzsmaidīja viņam.

-Jums vajadzēs nošaut mani, - viņš piezīmēja. - Esmu stiprāks par jums. Lai ari jūs esat liels. Un, ja nošausiet mani, jums nebūs varbūtēja iemesla šādai rīcībai.

Louzijs apbrīnoja šā cilvēka apķērību. Fiziskas saķeršanās iemesls varētu būt apšaubāms. Turklāt nebija iemesla ķerties pie ieroča;

-    Labi, - viņš noteica, salocīja krēslu un devās prom. Tad pagriezās un ar apbrīnu teica: - Jūs patiešām esat sīksts zellis. Jūs uzvarējāt. Tomēr nedodiet man labu varbūtēju iemeslu. Redziet, es neesmu izmērījis attālumu no jums līdz mājai, jūs varbūt atrodaties ārpus tiesneša noteiktā attāluma...

Bozs iesmējās.

-    Es nedošu jums iemeslu, neraizējieties.

Viņš noskatījās, kā Džims Louzijs aiziet no pludmales uz savu mašīnu un aizbrauc. Bozs iebāza segu pludmales somā un atgriezās pie savas mašīnas. Viņš ielika somu bagāžniekā, paņēma mašīnas atslēgu un paslēpa to zem priekšējā sēdekļa. Pēc tam devās atpakaļ uz pludmali, lai peldētu apkārt žogam.

5. nodaļa

ATĒNA AKVITEINA ceļu uz zvaigznes stāvokli bija nopelnījusi tradicionālajā veidā, ko sabiedrība reti novērtē. Viņa aizvadīja garus mācību gadus: aktiermeistarības stundas, dejošanas un kustību stundas, balss vingrināšana, plaša dramatiskās literatūras lasīšana - viss, kas nepieciešams aktiera mākslai.

Un, protams, viss nicināmais darbs. Viņa apstaigāja aģentus, režisorus, kuri dalīja lomas, mazliet baudkārus producentus un režisorus, pacieta lielāku seksuālo tuvošanos no studijas vadītāju un šefu puses.

Pirmajā gadā Atēna pelnīja iztiku, piedalīdamās reklāmrai-dījumos un darbodamās par modeli, tēlojot trūcīgi ģērbušos automobiļu saimnieci, bet tas bija tikai pirmajā gadā. Pēc tam viņas aktiermeistarība sāka atmaksāties. Atēnai bija mīļākie, kuri apbēra viņu ar dārglietu un naudas dāvanām. Daži no viņiem piedāvāja laulību. Dēkas nevilkās ilgi un beidzās draudzīgi.

Neviena no tām viņai nebija šķitusi sāpīga vai pazemojoša, pat tad ne, kad rolsroisa pircējs nosprieda, ka viņa nāk līdzi mašīnai. Atēna bija atvairījusi vīrieti ar joku, ka viņai ir tāda pati cena kā automobilim. Viņai patika vīrieši, patika sekss, bet tikai kā bauda un atlīdzība par daudz nopietnākām pūlēm. Vīriešiem Atēnas pasaulē nebija nopietnas lomas.

Tēlošana bija Dzīve. Viņas slepenās zināšanas par sevi bija nopietnas. Briesmas, kas draudēja no pasaules, bija nopietnas. Tomēr tēlošana bija visupirmā. Ne jau sīkas filmu lomiņas, kas viņai deva iespēju samaksāt izdevumus, bet gan lielas lomas lieliskās lugās, ko iestudēja vietējās teātru trupas, un pēc tam lugās “Marka Teipera Forumā”, kas beidzot virzīja Atēnu uz galvenajām lomām filmās.

Viņas īstā dzīve bija lomas, ko viņa tēloja, viņa jutās dzīvāka, kad iedvesa dzīvību savos tēlos, nēsāja tos sevī, kamēr pati dzīvoja savu parasto dzīvi. Mīlas dēkas bija kā izklaides, kā golfa un tenisa spēlēšana, pusdienas ar draugiem, sapņiem līdzīgas vielas.

īstā dzīve bija tikai dievnamam līdzīgajā teātri: grima uzlikšana, krāsu akcenta pievienošana kostīmam, viņas seja saviebās emocijās, kad cauri galvai izskrēja lugas teksta rindas, un tad ielūkošanās dziļajā, melnajā skatītāju zālē - beidzot Dievs parādīja savu vaigu - viņa lūdzās likteni. Viņa raudāja, iemīlējās, sāpēs spalgi kliedza, lūdza piedošanu par slepeniem grēkiem un reizēm piedzīvoja atrastas laimes atbrīvojošo prieku.

Viņa alka pēc slavas un panākumiem, lai izdzēstu pagātni, noslīcinātu atmiņas par Bozu Skenetu, par abu kopīgo bērnu, par viņas nodevīgo skaistumu - nerātnas burvju krustmātes pakalpojumu.

Kā jebkura māksliniece, Atēna gribēja, lai pasaule mīlētu viņu. Viņa zināja, ka ir skaista - kā gan ne, visi pastāvīgi to viņai

apgalvoja tomēr viņa zināja ari to, ka ir gudra. Un tā nu viņa jau no sākta gala ticēja sev. Sākumā gan viņa īsti nespēja noticēt, ka viņai piemīt visas patiesam ģēnijam nepieciešamās īpašības: milzīga enerģija un koncentrēšanās spējas. Un zinātkāre.

Tēlošana un mūzika bija Atēnas patiesā mīlestība, un, lai tām pilnībā nodotos, viņa izmantoja savu enerģiju, lai kļūtu par lietpratēju visās dtās jomās. Atēna iemādjās labot automašīnu, kļuva par lielisku pavāri, guva panākumus sportā. Viņa pētīja mīlēšanos literatūrā un dzīvē, zinādama, dk tā svarīga viņas izvēlētajā profesijā.

Atēnai piemita kāds trūkums. Viņa nespēja nodarīt sāpes dtam cilvēkam, un, tā kā šajā dzīvē no tā nebija iespējams izvairīties, viņa bija nelaimīga sieviete. Tomēr Atēna pieņēma nelokāmus lēmumus, cīnījās par savu vietu pasaulē. Viņa izmantoja savu stabilās zvaigznes varu; reizēm viņai piemita saltums, kas bija ne mazāk spēdgs par viņas skaistumu. Ietekmīgi vīri lūdzās Atēnu parādīties viņu filmās, vīrieši diedelēja atļauju ierāpties viņas gultā. Viņa ietekmēja režisoru un dtu zvaigžņu izvēli, pat pieprasīja to. Atēna varēja nesodīta pastrādāt sīkus noziegumus, pārkāpt ieražas, izaicināt gandrīz visas ētikas normas, un kas gan spēja pasacīt, kura bija īstā Atēna? Viņa bija neizdibināma kā visas stabilās zvaigznes, viņa bija dvīne, viņas īsto dzīvi nevarēja atdalīt no tām, kuras viņa izdzīvoja uz ekrāna.

Viņai piederēja daudz, un pasaule mīlēja viņu, taču ar to nebija gana Viņa apzinājās savu iekšējo neglītumu. Tādējādi bija viens cilvēks, kurš nemīlēja viņu un sagādāja dēšanas. Tas ir skaidrs kā diena, ka aktrise kritīs izmisumā, ja saņems simt pozitīvas un kaut vienu nelabvēlīgu atsauksmi.

Pirmo piecu Losandželosā pavadīto gadu beigās Atēna saņēma pirmo galveno lomu filmā un guva vislielāko uzvaru.

Tāpat kā visas augstākās kategorijas zvaigznes, Stīvens Stolingss bija noteicējs pār galvenajām sieviešu lomām savās filmās. Viņš ieraudzīja Atēnu “Marka Teipera Foruma” izrādē un ievēroja viņas talantu. Tomēr vēl vairāk viņu pārsteidza Atēnas skaistums, tā nu viņš izvēlējās Atēnu, lai tēlotu kopā ar viņu nākamajā filmā.

Atēna jutās pārsteigta un glaimota. Apzinādamās, ka šī bija viņas lielā iespēja, viņa sākumā nenojauta, kādēļ tikusi izraudzīta. Viņu apgaismoja aģents Melo Stjuarts.

Viņi sarunājās Melo kantorī, brīnišķīgi iekārtotā istabā ar austrumu greznumlietiņām, ar zeltu cauraustiem paklājiem un smagnējām, ērtām mēbelēm, un to visu apspīdēja mākslīgais apgaismojums, jo aizkari bija aizvilkti, lai neielaistu dienasgaismu. Melo labāk patika dzert angļu tēju savā birojā, nevis ieturēt lenču ārpusē, un runādams viņš ņēma mazas sviestmaizītes un bāza tās mutē. Lenču ieturēt viņš devās tikai ar patiesi slaveniem klientiem.

-    Tu esi pelnījusi šo iespēju, - Melo teica Atēnai. - Tu esi lieliska aktrise. Taču šajā pilsētā tu esi tikai dažus gadus un, par spīti savai apķērībai, esi mazliet zaļa. 11 ka neapvainojies par to, ko tev tagad teikšu, - noticis, lūk, kas. - Viņš brīdi klusēja. - Parasti es to nemūžam neskaidrotu, parasti tas nav nepieciešams.

-    Es taču esmu tik zaļa, - Atēna smaidot attrauca.

-    Ne gluži zaļa, - Melo sadja. - Bet tu esi dk ļoti nodevusies mākslai, ka reizēm šķiet - tu neapzinies šīs nozares sabiedrisko sarežģītību.

Atēna likās uzjautrināta.

-    Tad pasaki man, kā es dabūju šo lomu.

Melo atbildēja: - Man zvanīja Stolingsa aģents. Viņš teica, ka Stolingss redzējis tevi Teipera izrādē un viņu apstulbinājis tavs tēlojums. Viņš noteikti grib, lai tu piedalies filmā. Pēc tam piezvanīja producents, lai aprunātos, un mēs noslēdzām darījumu. Droša alga, divsimt tūkstoši, nekādu nosadjumu, tie nāks vēlāk tavā karjerā, un nekādu noteikumu kādai dtai filmai. Tev tas ir patiesi varens darījums.

-    Paldies, - Atēna sadja.

-    Man nudien nevajadzētu to teikt, - Melo piebilda. - Stīve-nam ir tāds paradums neprātīgi iemīlēties savās filmu partnerēs. Patiesi, bet viņš ir ļoti kaismīgs pielūdzējs.

Atēna viņu pārtrauca:

-    Melo, nesāc nu izskaidrot.

-    Es jūtu, ka man tas jādara, - Melo atteica.

Viņš ar mīlestību noraudzījās uz Atēnu. Viņš pats, kurš parasti bija visai neuzņēmīgs pret šādām jūtām, sākumā bija iemīlējies Atēnā, bet, tā kā viņa nekad neizturējās pavedinoši, Melo bija sapratis mājienu un netika atklājis savas jūtas. Atēna galu galā bija vērtīgs īpašums, kas nākotnē viņam pelnīs miljonus.

-    Vai tu centies iestāstīt, ka man jāguļ ar viņu pirmajā reizē, kad būsim vieni? - Atēna sausi noprasīja. - Vai ar manu lielo talantu nepietiek?

-    Nekādā ziņā, - Melo apstiprināja. - Nekādi nepietiek. Liela aktrise paliek liela aktrise, lai vai kas. Bet vai zini, kā cilvēks kļūst par dižu zvaigzni filmā? Kaut kad viņam jādabū lielā loma īstajā bridi. Un šī ir tava lielā loma. Tu nevari atļauties palaist to garām. Un kas gan tur grūts - iemīlēties Stīvenā Stolingsā? Simt miljoni sieviešu visā pasaulē mīl viņu, kādēļ ne tu? Tev vajadzētu justies glaimotai.

-    Es esmu glaimota, - Atēna vēsi atteica. - Bet, ja es viņu tie* šām ienīstu, ko tad?

Melo iebāza mutē vēl vienu tējas sviestmaizīti.

-    Kas tur ko ienīst? Viņš patiesi ir jauks vīrietis, es tev zvēru. Pakoķetē ar viņu vismaz tik ilgi, līdz būsi safīlmēta tik daudz, ka tevi nevarēs izgriezt laukā.

-    Ko tad, ja es būšu tik laba, ka mani negribēs izgriezt laukā? - Atēna noprasīja.

Melo nopūtās.

-    Patiesību sakot, Stīvens tik ilgi negaidīs. Ja pēc trim dienām nebūsi iemīlējusies viņā, tu būsi ārā no filmas.

-    Tā ir seksuāla uzmākšanās, - Atēna smiedamās atteica.

-    Kinobiznesā nevar būt nekādas seksuālas uzmākšanās, -Melo paskaidroja. - Jau iesaistīdamās vien, tu šādā vai tādā veidā piedāvā savu pakaļu pārdošanai.

-    Es domāju to filmas daļu, kurā man jāiemīlas viņā, - Atēna sacīja. - Vai tad Stīvenam nav gana ar parastu kniebšanos?

-    Nokniebties viņš var dabūt, cik vien grib, - Melo atteica.

- Stīvens tevī ir iemīlējies, tā ka viņš grib pretī saņemt mīlestību. Kamēr beigsies filmas uzņemšana. - Melo nopūtās. - Tad jūs abi vairs nebūsiet iemīlējušies, tādēļ ka būsiet pārāk aizņemti darbā. -

Melo uz mirkli apklusa. - Tas neaizvainos tavu deņu, - viņš piebilda. - Tāda zvaigzne kā Stīvens izrāda interesi. Intereses objekts, tu pati, vai nu atsaucas, vai ari izrāda intereses trūkumu par viņa interesi. Pirmajā dienā Stīvens tev aizsūtīs ziedus. Otrajā dienā pēc mēģinājuma viņš tevi ielūgs uz pusdienām, lai izpētītu scenāriju. Tur nav nekā uzspiesta. Protams, ja nu vienīgi tas, ka tiksi izmesta no filmas, ja neiesi. Ar pilnu samaksu, to es tev varu nokārtot.

-    Melo, vai tu nedomā, ka esmu pietiekami laba, lai man izdotos, nepārdodot savu ķermeni? - Atēna tēlotā pārmetumā vaicāja

-    Protams, esi, - Melo apstiprināja. - T\i esi jauna, tev ir tikai divdesmit pied. Vari pagaidīt divus vai trīs, pat četrus vai piecus gadus. Es pilnīgi ticu tavam talantam. Tomēr dod tam iespēju. Visi mīl Stīvenu.

Viss norisinājās uz mata tā, kā Melo bija paredzējis. Pirmajā dienā Atēna saņēma ziedus. Otrajā dienā viņi kopā ar visiem mēģināja. Tā bija dramatiska komēdija, kurā smiekli noveda pie asarām - viens no grūtāk veicamajiem uzdevumiem. Stīvena Stolingsā meistarība atstāja iespaidu uz Atēnu. Viņš lasīja savu lomu monotoni, nepūlēdamies radīt iespaidu, tomēr teksts izskanēja dzīvi, un viņš nekļūdīgi izvēlējās vispatiesāko intonādju. Viņi nospēlēja vienu ainu divpadsmit dažādos veidos un atsaucās viens otram, sekoja viens otram līdzīgi dejotājiem. Beigās viņš nomurmināja: “Labi, labi," - un uzsmaidīja Atēnai ar deņas pilnu atzinību, kas bija tīri profesionāla.

Dienas beigās Stīvens beidzot lika lietā savu pievilcību.

-    Es domāju, tevis dēļ šī var būt lieliska filma, - viņš pavēstīja. - Kā būtu, ja mēs šovakar satiktos un patiesi sabojātu šo scenāriju? - Viņš brīdi klusēja un ar mīļu, zēnisku smaidu piebilda: - Kopā mēs patiesi bijām labi.

-    Pateicos, - Atēna atbildēja. - Kad un kur?

Stīvena sejā tūlīt atspoguļojās pieklājīgas, rotaļīgas šausmas.

-    Ak nē, - viņš izdvesa. - Izvēlies tu.

Tajā brīdī Atēna nolēma pieņemt lomu un notēlot to kā īsta profesionāle. Viņš bija superzvaigzne. Viņa bija jaunpienācēja. Tomēr viņam piederēja izvēle, un viņas pienākums bija izvēlēties to, ko viņš gribēja. Ausīs skanēja Melo sacītais: “Pagaidi divus, trīs, četrus, piecus gadus.” Viņa nevarēja gaidīt.

- Vai tev nebūtu iebildumu atbraukt pie manis uz mājām? -Atēna jautāja. - Es pagatavošu vienkāršas pusdienas, tā ka ēdot mēs varēsim strādāt. - Viņa bridi klusēja, tad ieminējās: - Septiņos, ja?

Arvien tiekdamās pēc pilnības, Atēna gatavojās abpusējai pavedināšanai fiziski un garīgi. Pusdienas būs vieglas, tā ka neietekmēs ne darbu, ne seksuālās nodarbes. Lai gan Atēna reti pieskārās alkoholam, viņa nopirka pudeli baltvīna. Maltīte parādīs viņas pa-vārmākslu, turklāt viņa varēja gatavot, kamēr abi strādās.

Apģērbs. Viņa saprata, ka pavešanai jānotiek nejauši, bez iepriekšēja nodoma. Tomēr apģērbu nevar izmantot ari kā zīmi, kas atvairītu. Būdams aktieris, Stīvens meklēs un tulkos ikvienu zīmi.

Tā nu viņa uzvilka izbalējušus zilus džinsus, kuri lieliski izcēla sēžamvietu, lāsumainais zili baltais audums izskatījās nebēdnīgi aicinošs. Bez jostas. Augšdaļā balta, ar rišām rotāta zīda blūze, kas gan neatsedza krūšu bedriti, tomēr ļāva nojaust pienbaltās krūtis zem tās. Ausis viņa izrotāja ar maziem, zaļiem klipšiem, kas bija pieskaņoti acu krāsai. Tomēr viņa izskatījās mazliet par bargu, pārāk atturīga. Tāds izskats deva iemeslu šaubām. Tad viņai prātā ienāca ģeniāla doma. Viņa nolakoja kāju nagus spilgti sarkanā krāsā un apsveica viesi kailām kājām.

Stīvens Stolingss ieradās ar sarkanvīna pudeli, vīns nebija nekas īpašs, tomēr ļoti labs. Viņš ari bija lietišķi ģērbies. Maisvei-dīgas brūnas velveta bikses, zils džinsa krekls, baltas teniskurpes, melnie mati nevērīgi sasukāti. Padusē scenārijs, no kura liekuļoti kautrīgi rēgojās dzeltenas papīra strēmeles ar piezīmēm. Viņu nodeva vienīgi vieglā odekolona smarža.

Abi ēda ikdienišķi pie virtuves galda. Viņš izteica atzinību par ēdienu, kā nu mācēja. Un ēzdami abi pārlapoja scenāriju, salīdzināja piezīmes, mainīja dialogus, lai priekšnesums noritētu gludāk.

Pēc pusdienām abi pārvietojās uz dzīvojamo istabu un izspēlēja atsevišķas ainas, kuras scenārijā bija atzīmējuši kā grūtākās vietas. Visu šo laiku viņi ļoti spēcīgi sajuta viens otru, un tas iespaidoja darbu.

Atēna ievēroja, ka Stīvens Stolingss savu lomu tēlo nevainojami. Viņš bija profesionālis, cieņas pilns. Vienīgi ads nodeva neviltoto apbrīnu par Atēnas skaistumu, atzinību par viņas aktrises talantu, par to, kā viņa pārvalda materiālu. Pēdīgi viņš jautāja, vai Atēna nav pārāk nogurusi, lai nospēlētu izšķirošo mīlas ainu scenārijā.

Pa to laiku pusdienas jau bija sagremotas. Pa to laiku viņi bija kļuvuši tuvi draugi - kā scenārija varoņi. Viņi notēloja mīlas ainu, Stīvens viegli noskūpstīja Atēnu uz lūpām, taču izlaida taustīšanos gar augumu. Pēc pirmā šķīstā skūpsta Stīvens dziļi un sirsnīgi ielūkojās viņai ads un piesmakušā, emoaonālā balsī izdvesa:

- Es to gribēju izdarīt pirmajā reizē, kad tevi ieraudāju.

Atēna skatījās viņam taisni ads. Tad nolaida ads, maigi pavilka viņa galvu lejup un sniedza šķīstu skūpstu. Nepiedešamo signālu. Abus pārsteidza neviltotā kaisle, ar kādu viņš atbildēja. Tas pierāda, ka viņš ir labāks aktieris, Atēna nodomāja. Tomēr viņš bija prasmīgs. Kad Stīvens izģērba viņu, viņa plaukstas glaudīja ādu un pirksti pētīgi taustījās, viņa mēle kutināja Atēnas augšstilba iekšpusi, un viņas augums atsaucās. Nav nemaz tik briesmīgi, viņa nodomāja, kad abi virzījās uz guļamistabu. Un Stīvens bija tik pārsteidzoši skaists, viņa klasiskajai sejai, ko pārņēmusi kaisle, piemita tāds spēks, ko nebija iespējams atveidot kino, nudien, filmā tas tiktu degradēts līdz baudkārei.

Mīlējoties uz ekrāna, viņš izskatījās daudz apgarotāks.

Atēna jau bija iedzīvojusies tādas sievietes lomā, kuru pārņēmusi traka fiziska iekāre. Viņi darbojās pilnīgā saskaņā un kādā žilbinošā mirklī vienlaikus sasniedza kulminādju. Kad abi paguruši atgūlās, viņi prātoja, kāda gan šī aina būtu izskatījusies filmā, un nosprieda, ka tā nebūtu bijusi pietiekami laba dub-lam. Tā nebija atklājusi raksturu, kā vajadzētu, un nebija virzījusi sižetu uz priekšu, kā vajadzētu. Ainai bija trūds iekšējas, maigas, patiesas mīlas vai pat neviltotas baudkāres izjūtas. Būtu jāuzņem vēl viens dubls.

Stīvens Stolingss iemīlējās, bet viņš to darīja bieži. Atēna, neraugoties uz faktu, ka savā ziņā tā bijusi profesionāla izvarošana, jutās priecīga, ka viss tik labi izvērties. Nebija nekādas lejupslīdes, ja nu vienīgi brīvas gribas jautājums. Un par jebkuru dzīvi varētu sacīt, ka brīvas gribas apspiešana, realizēta ar apdomu, bieži vien bija nepieciešama cilvēka izdzīvošanai.

Stīvens jutās laimīgs, ka tagad, jaunās filmas uzņemšanas laikā, viss nokārtojies. Viņam bija laba partnere. Abiem būs patīkamas attiecības, viņam nevajadzēs lūkoties apkārt pēc seksa. Turklāt viņam reti gadījusies sieviete, kas apveltīta ar tādu talantu un skaistumu kā Atēna un vēl tik laba gultā. Un nepārprotami neprātīgi iemīlējusies viņā - tas, protams, vēlāk varēja sagādāt grūtības.

Tas, kas notika pēc tam, nostiprināja abu mīlestību. Viņi abi izlēca no gultas un teica: - Iesim atpakaļ pie darba.

Viņi paņēma scenārija eksemplārus un kaili pilnveidoja savu lasījumu.

Tomēr pirmoreiz Atēna samulsa, kad Stīvens uzvilka īsās bikses. Tās bija sārtas, robotas, īpaši modelētas, lai izceltu viņa labi veidoto sēžamvietu, šos kukulīšus, kuri bija viņa sieviešu kārtas fanu ekstāzes avots. Vēl viena savāda epizode norisinājās, kad Stīvens lepni stāstīja, ka lietojis prezervatīvu, kas izgatavots speciāli viņam, to ražojusi kompānija, kurā viņš ieguldījis līdzekļus. Vispār nevarēja pateikt, ka viņš lietojis prezervatīvu. Tie bija pilnīgi droši. Un viņš vaicāja Atēnai, kāds būtu to vislabākais tirdzniecības nosaukums: Ekskaliburs vai Karalis Arturs. Viņam patika Karalis Arturs. Atēna bridi pārdomāja.

Tad viņa tēlotā nopietnībā ieminējās: - Varbūt kādu politiski korektāku nosaukumu?

- Tev taisnība, - Stīvens piekrita. - To izgatavošana ir tik dārga, ka mums tos vajadzēs pārdot abiem dzimumiem. Mūsu preču zīmes nosaukums būs “Zvaigžņu prezervatīvs”. Kā būtu ar šādu nosaukumu? Zvaigžņu prezervatīvi.

Gan filmai, gan mīlas dēkai bija milzu panākumi. Atēna bija veiksmīgi uzkāpusi uz pirmā pakāpiena pa kāpnēm, kas veda uz zvaigznes stāvokli, un katra filma, kurā viņa nākamajos piecos gados strādāja, nostiprināja šos panākumus.

Dēka, kā jau vairums dēku, ari bija veiksmīga, taču, dabiski, īslaicīga. Stīvens un Atēna ar scenārija palīdzību mīlēja viens otru, taču viņu mīlai piemita noskaņa un objektivitāte, kāda bija nepieciešama viņa slavai un viņas godkārei. Neviens no abiem nevarēja atļauties būt vairāk iemīlējies nekā otrs, un šī vienlīdzība mīlā bija viņu kaisles nāve. Vēl bija ari ģeogrāfiska problēma. Dēka beidzās, kad beidzās darbs pie filmas. Atēna devās uz filmēšanas vietu Indijā, Stīvens brauca filmēties uz Itāliju. Sekoja telefona zvani un Ziemassvētku kartītes, un dāvanas, viņi pat aizlidoja uz Havaju salām pavadīt vienu ekstātisku nedēļas nogali. Kopīgā darbā pie filmas viņi bija kā Apaļā Galda bruņinieki. Slavas un bagātības meklējumi bija kā Svētā Grāla meklēšana, tas bija jādara katram pašam.

Pastāvēja pieņēmums, ka viņi varētu apprecēties. Šādas iespējas nebija. Atēna baudīja dēku, taču allaž redzēja tās komisko pusi. Lai gan, būdama profesionāla aktrise, viņa uzskatīja par savu pienākumu izskatīties vairāk iemīlējusies nekā Stīvens, bija gandrīz neiespējami nesākt ķiķināt. Stīvens kā kaisls un jūtīgs mīlētājs bija tik sirsnīgs, tik nevainojams, ka Atēna tikpat labi varēja aiziet un noskatīties vienu no viņa filmām.

Viņa fizisko skaistumu varēja baudīt, taču ne pastāvīgi apbrīnot. Stīvena nemitīgā narkotiku un alkohola lietošana bija tik ierobežota, ka nevarēja viņu par to tiesāt. Viņš lietoja kokaīnu kā ārsta izrakstītas zāles, alkohols vairoja viņa pievilcību. Pat panākumi nebija darījuši viņu stūrgalvīgu un kaprīzu.

Tā nu bija liels pārsteigums, kad Stīvens ierosināja laulību. Atēna viņu ar joku atraidīja. Viņa zināja, ka Stīvens drāžas ar katru, kas vien kustas, - uzņemšanas vietās, Holivudā un pat rehabilitācijas klīnikā, kad vairs nespēja ierobežot narkotiku lietošanu. Viņš nebija tas vīrietis, kuru Atēna gribētu par puslīdz ilgstošu sava mūža daļu.

Stīvens viņas atraidījumu uzņēma labi. Tas bija mirkļa vājums, ko izraisījis pārmērīgs kokaīna daudzums. Viņš izjuta gandrīz vai atvieglojumu.

Nākamo piecu gadu laikā, kamēr Atēna uzšāvās līdz augstākajai pakāpei zvaigznes statusā, Stīvena slava sāka bālēt. Viņš joprojām bija elks saviem faniem, it īpaši sievietēm, taču viņam vai nu neveicās, vai ari pietrūka apķērības, izvēloties lomas. Narkotikas un alkohols darīja paviršāku attieksmi pret darbu. Ar Melo Stjuarta starpniecību Stīvens lūdza Atēnai vadošo vīriešu lomu “Mesalīnā”. Tagad apstākļi bija mainījušies. Atēna novērtēja savu partneri un iedeva viņam lomu. Viņa teica jāvārdu, pretdabisku pateicības jūtu mudināta, un ari tādēļ, ka viņš pilnīgi atbilda lomai, tomēr ar nosacījumu, ka viņam nav jāguļ ar Atēnu.

Pēdējo piecu gadu laikā Atēnai bijušas īsas mīlas dēkas. Viena bija ar jaunu producentu Kevinu Marionu, Eli Mariona vienīgo dēlu.

Kevins Marions bija viņas vecumā, taču veterāns kinobiz-nesā. Savu pirmo lielo filmu viņš bija radījis divdesmit viena gada vecumā, un tā bija guvusi panākumus. Tie pārliecināja viņu, ka viņam ir talants. Kopš tā laika viņš bija producējis trīs filmas, kuras izgāzās, un tagad vienīgi tēvs viņam deva ticību šai nozarei.

Kevins Marions bija ārkārtīgi izskatīgs; galu galā Eli Mariona pirmā sieva bijusi viena no izslavētākajām skaistulēm šajā nozarē. Nelaimīgā kārtā kameras priekšā no Kevina dvesa ledainums, un viņš neizturēja nevienu fotoprovi. Viņš kā nopietns mākslinieks savu nākotni saskatīja producenta darbā.

Atēna un Kevins iepazinās, kad viņš aicināja aktrisi tēlot galveno lomu savā filmā. Atēna klausījās viņā, apbrīnas un šausmu pārņemta. Viņš runāja ar ļoti nopietnam cilvēkam raksturīgo vientiesību.

- Šis ir vislabākais filmas scenārijs, ko jebkad esmu lasījis, -Kevins sacīja. - Man jums pavisam godīgi jāsaka, ka es to palīdzēju pārstrādāt. Atēna, jūs esat absolūti vienīgā aktrise, kas pelnījusi šo lomu. Es varētu dabūt jebkuru aktrisi, taču es gribu jūs.

Viņš bargi paraudzījās uz Atēnu, lai pārliecinātu viņu par savu vārdu patiesīgumu.

Atēnu aizrāva tas, kā viņš izklāstīja scenāriju. Tas bija stāsts par sievieti bezpajumtnieci, kura dzīvo uz ielas un kurai tiek atlīdzināts tādējādi, ka viņa atkritumu spainī atrod pamestu mazu bērnu un pēc tam kļūst par bezpajumtnieku vadoni Amerikā. Puse filmas sastāvēja no tā, ka viņa stūma iepirkumu ratiņus, kuros atradās visas viņas personiskās mantas. Un, pārdzīvojusi alkoholu, narkotikas, gandrīz vai bada nāvi, izvarošanu un valdības mēģinājumu atņemt viņai atradeni, viņa izvirza savu kandidatūru Savienoto Valstu prezidenta postenim kā neatkarīgā kandidāte. Tomēr neuzvar - tāds bija scenārijs.

Patiesībā Atēnu valdzināja šausmas. Šis scenārijs prasīs, lai viņa būtu izmisusi sieviete bez pajumtes, sagrautā vidē, vecās drēbēs. Vizuāli. Postā. Sentimentalitāte bija riebīga, šīs dramatiskās konstrukcijas intelektuālais līmenis - idiotisks. Tas bija mulsinošs, bezcerīgs sajaukums.

Kevins teica: - Ja jūs tēlosiet šo lomu, es nomiršu laimīgs.

Un Atēna nodomāja - vai nu es esmu jukusi, vai arī šis puisis ir plānprātiņš? Tomēr viņš bija ietekmīgs producents. Acīmredzami vaļsirdīgs un nepārprotami tāds cilvēks, kas savu panāca. Viņa izmisusi raudzījās uz Melo Stjuartu, un viņš iedrošinādams uzsmaidīja Atēnai. Tomēr viņa nespēja runāt.

-    Brīnišķīgi. Brīnišķīga ideja, - Melo uzlielīja. - Klasiska. Celšanās un kritiens. Kritiens un celšanās. Pati drāmas būtība. Bet, Kevin, jūs jau zināt, cik svarīgi Atēnai pēc izsišanās uz augšu ir izvēlēties piemērotāko lomu mērķa sasniegšanai. Ļaujiet mums izlasīt scenāriju, un mēs atgriezīsimies pie jums.

-    Protams, - Kevins piekrita un pasniedza abiem scenārija eksemplārus. - Es zinu, ka jums tas patiks.

Melo aizveda Atēnu uz mazu taizemiešu restorānu Melrous-pleisā. Viņi pasūtīja maltīti un pārlaida ads scenārijam.

-    Es drīzāk padarīšu sev galu, - Atēna teica. - Vai Kevins ir garīgi atpalicis?

-Tu vēl arvien neizproti kinobiznesu,- Melo atbildēja.

-    Kevinam piemīt gudrība. Viņš tikai dara kaut ko tādu, ko nav sagatavots darīt. Esmu redzējis arī sliktākus.

-    Kur? Kad? - Atēna jautāja.

-    Nevaru tā uz vietas atsaukt atmiņā, - Melo aizbildinājās.

-    Tu esi pietiekami liela zvaigzne, lai pasadtu “nē", tomēr ne tik liela, lai iemantotu nevajadzīgus ienaidniekus.

-    Eli Marions ir pārāk slīpēts, lai atbalstītu dēlu ar šādu scenāriju, - Atēna teica. - Viņš noteikti zina, cik briesmīgs ir šis scenārijs.

-    Kā tad, - Melo piebalsoja. - Viņš pat joko, ka viņam ir dēls, kurš taisa neveiksmīgas, komerciāli izdevīgas filmas, un meita, kura taisa nopietnas filmas, kas sagādā finansiālus zaudējumus. Bet Eli grib darīt savus bērnus laimīgus. Mēs ne. Mēs sakām “nē" šai filmai. Taču te slēpjas lamatas. Lodstounam pieder tiesības uz lielu romānu, kurā ir varena loma tev. Ja tu noraidīsi Kevinu, vari nedabūt to otru.

Atēna paraustīja plecus.

-    Šoreiz es pagaidīšu.

-Kādēļ neuzņemties abas lomas? Izvirzi noteikumu, ka vispirms strādāsi pie romāna. Tad izdomāsim atrunas, kā tikt vaļā no Kevina filmas.

-    Un tāda rīcība neiemantos ienaidniekus? - Atēna smaidot jautāja.

-    Pirmā filma gūs lielus panākumus, tā ka pārējam nebūs nozīmes. Tad tu varēsi atļauties iedzīvoties ienaidniekos.

-    Vai esi drošs, ka es vēlāk spēšu tikt vaļā no Kevina filmas? -Atēna gribēja zināt.

-Ja es tevi neizpestīšu, varēsi padzīt mani, - Melo atbildēja.

Viņš jau bija vienojies ar Eli Marionu, kurš nevarēja pateikt dēlam tiešu “nē”, un bija izvēlējies šo izeju no nelaimes. Eli gribēja padarīt Melo un Atēnu par neliešiem. Un Melo pret to nebija nekādu iebildumu. Jebkuram filmu aģentam pēc scenārija pienācās nelieša loma.

Viss nokārtojās. Pirmā loma filmā pēc romāna padarīja Atēnu par augstākās kategorijas zvaigzni. Tomēr nelaimīgā kārtā sekas lika viņai izšķirties par celibāta posmu.

Kevina filmas, kura nekad netiks uzņemta, šķietamās sagatavošanas laikā bija paredzams, ka viņš iemīlēsies Atēnā. Kā producents Kevins Marions bija samērā vientiesīgs jauneklis, bet vajāja Atēnu ar nekaunīgu vaļsirdību un dedzību. Jūsma un sava sabiedriskā stāvokļa apzināšanās bija viņa vispievilcīgākās īpašības. Kādu vakaru vājuma brīdī, ko vēl vairāk sarežģīja vainas apziņa,

ko viņa juta, nododama filmu, Atēna ievilka viņu gultā. Tas bija visai patīkami, un Kevins uzstāja uz laulībām.

Pa to laiku Atēna un Melo bija pierunājuši Klaudiju De lenu pārstrādāt scenāriju. Viņa to pārrakstīja kā farsu, un Kevins atlaida viņu. Viņš bija tik sadusmots, ka kļuva apnicīgs.

Atēnai šī dēka bija izdevīga. Tā jauki iederējās viņas plānā. Un Kevina entuziasms gultā sniedza prieku. Un viņa neatlaidīgā prasība pēc laulībām pat bez pirmskāzu vienošanās bija glaimojoša, jo kādudien viņš mantos Lodstouna studiju.

Tomēr kādu nakti, noklausījusies, kā viņš bez mitas runā par filmām, ko abi kopīgi veidos, Atēnas prātā uzplaiksnīja pēkšņa apskaidrība: “Ja man šis puisis būs jāklausās vēl vienu minūti, es padalīšu sev galu." Līdzīgi daudziem laipniem cilvēkiem, kuri izvesti no pacietības un spiesti izturēties nejauki, viņa neizturēja. Zinādama, ka jutīsies vainīga, viņa spēra laukā visu. Tajā brīdī Atēna pateica Kevinam, ka ne tikai neprecēs viņu, bet ari vairs negulēs ar viņu un neparādīsies viņa filmā.

Kevins bija apstulbis.

-    Mums ir līgums, - viņš teica. - Un mēs to izpildīsim piespiedu kārtā. Tu mani nodod visos iespējamos veidos.

-    Zinu, - Atēna atteica. - Parunā ar Melo.

Viņa juta riebumu pret sevi. Protams, Kevinam taisnība, tomēr viņai likās interesanti, ka viņš vairāk norūpējies par savām filmām nekā mīlestību pret Atēnu.

Pēc šīs dēkas, kad viņas kaijera kino bija nodrošināta, Atēna zaudēja interesi par vīriešiem. Viņa kļuva atturīga. Viņai bija jādara daudz kas svarīgāks, jāveic darbi, kuros vīriešu mīlestībai nebija vietas.

Atēna Akviteina un Klaudija De Lena kļuva par tuvām draudzenēm tikai tādēļ, ka Klaudija neatlaidīgi dzinās pēc draudzības ar sievietēm, kuras viņai patika. Pirmoreiz ar Atēnu viņa iepazinās, kad pārstrādāja scenāriju vienai no agrīnajām filmām, kad Atēna vēl nebija liela zvaigzne.

Atēna uzstājīgi piedāvājās palīdzēt darbā pie scenārija, un, lai gan scenāristam tas parasti bija drausmīgs process, Atēna izrādījās attapīga un krietni palīdzēja. Viņai allaž piemita laba nojauta attiecībā uz tēliem un sižetu, un tā gandrīz nekad nebija savtīga. Atēna bija pietiekami apķērīga, lai aptvertu: jo spēcīgāki raksturi ap viņu, jo vairāk iespēju viņai spīdēt savā lomā.

Viņas bieži strādāja Atēnas mājā Malibu, un tur abas atklāja, ka viņām ir daudz kas kopīgs. Viņas bija sportiskas: spēcīgas peldētājas, augstākās klases amatieres golfā un ļoti labas tenisa laukumā. Abas kopā spēlēja dubultspēlēs un pieveica gandrīz visus vīriešu pārus Malibu pludmales tenisa laukumos. Tā nu, kad beidzās filmas uzņemšana, viņas turpināja draudzību.

Klaudija stāstīja Atēnai visu par sevi. Atēna Klaudijai stāstīja maz. H bija tāda draudzība. Klaudija to apzinājās, bet tam nebija nozīmes. Klaudija izstāstīja par savu dēku ar Stīvu Stolingsu. Atēna sajūsmināta smējās, un viņas salīdzināja novērojumus. Viņas bija vienisprātis, jā, ar Stīvu bijis ļoti interesanti, gultā viņš bijis lielisks. Un, būdams tik talantīgs, viņš bija apbrīnojami apdāvināts aktieris un patiesi jauks vīrietis.

-    Viņš bija gandriz tikpat skaists kā tu, - Klaudija sacīja.

Viņa neskopodamās apbrīnoja skaistumu citos cilvēkos.

Atēna nelikās to dzirdam. Viņai bija tāds ieradums, kad kāds

pieminēja viņas skaistumu.

-    Bet vai viņš ir labāks aktieris? - Atēna ķircinoši jautāja.

-    Ak nē, tu patiesi esi diža aktrise, - Klaudija atbildēja. Un tad, mēģinādama izaicināt Atēnu atklāt par sevi ko vairāk, viņa piebilda: - Toties viņš ir daudz laimīgāks cilvēks par tevi.

-    Patiesi? - Atēna izbrīnījās. - Tas var būt. Bet kādudien viņš būs daudz nelaimīgāks, nekā es jebkad būšu.

-Jā, - Klaudija piekrita. - Kokaīns un dzeršana viņu piebeigs. Viņš nenovecos labi. Tomēr viņš ir saprātīgs, varbūt vēl pielāgo-sies.

-    Es nemūžam negribētu kļūt par to, kas viņš būs, - Atēna piezīmēja. - Un nebūšu ari.

-    Tu esi mana varone, - Klaudija atsaucās. - Bet tu tāpat neuzvarēsi novecošanas procesu. Es zinu, tu nedzer un nepļē-guro, un neko daudz nedauzies apkārt, bet tavi noslēpumi piebeigs tēvi.

Atēna iesmējās.

- Mani noslēpumi būs mans glābiņš, - viņa atteica. - Mani noslēpumi ir tik banāli, ka tos nav vērts pat stāstīt. Mums, kinozvaigznēm, vajag savu noslēpumu.

Katru sestdienas rītu, kad nestrādāja, abas kopīgi devās iepirkties Rodeodraivā. Klaudiju vienmēr pārsteidza tas, kā Atēna prata nomaskēties, tā ka viņu nepazina ne fani, ne veikalu darbinieki. Viņa nēsāja melnu parūku un vaļīgu apģērbu, lai apslēptu augumu. Viņa mainīja grimu, tā ka žoklis šķita biezāks, lūpas pilnīgākas, taču visinteresantākais bija tas, ka likās - viņa prata pārveidot sejas vaibstus. Atēna nēsāja ar! kontaktlēcas, kas pārvērta spilgti zaļās ads atturīgi gaišbrūnās. Viņas balss ieguva dienvidnieku mīksto, stiepto izrunu.

Kad Atēna kaut ko iegādājās, viņa samaksāja ar vienu no Klaudijas kredītkartēm un pēc tam atlīdzināja ar čeku, kad abas ieturēja vēlu lenču. Bija brīnišķīgi atpūsties restorānā kā pavisam neievērojamiem cilvēkiem; Klaudija jokoja, ka neviens nekad nepazīst scenāristu.

Divreiz mēnesī Klaudija visu nedēļas nogali pavadīja Atēnas mājā Malibu pludmalē, peldoties un spēlējot tenisu. Klaudija bija ļāvusi Atēnai izlasīt otro “Mesalīnas” uzmetumu, un Atēna lūgusi viņai galveno lomu. It kā viņa nebūtu augstākās klases zvaigzne, un it kā Klaudijai nevajadzētu lūgties viņu.

Tā nu, kad Klaudija ieradās Malibu pierunāt Atēnu atgriezties darbā pie filmas, viņa loloja kādas cerības uz panākumiem. Galu galā Atēna ne tikai izpostīs savu, bet sabojās arī Klaudijas kaijeru.

Vispirms Klaudijas paļāvību sašķobīja stingrā apsardze ap Atēnas māju papildu parastajiem sargiem pie Malibu kolonijas vārtiem.

Divi Klusā okeāna apsardzes firmas formās tērpušies vīri stāvēja pie pašiem mājas vārtiem. Vēl divi sargi patrulēja iekšpusē, milzīgajā dārzā. Kad mazā dienvidamerikāniete saimniecības vadītāja aizveda Klaudiju uz istabu okeāna pusē, viņa ieraudzīja liedagā vēl divus sargus. Visiem bija steki un makstīs — pistoles.

Atēna sveica Klaudiju ar ciešu apkampienu.

-    Man tevis pietrūks, - viņa sacīja. - Pēc nedēļas es būšu prom.

-    Kāpēc tu esi tik nesaprātīga? — Klaudija prasīja. - Tu taisies pieļaut, ka viens ķerts tēviņš izposta tev visu dzīvi. Un manējo ari. Nespēju ticēt, ka tu esi tāda cāļadvēsele. Paklausies, šovakar es palikšu pie tevis, un rit mēs dabūsim ieroča nēsāšanas atļaujas un sāksim vingrināties. Pēc pāris dienām mēs būsim snaiperes.

Atēna iesmējās un vēlreiz apkampa Klaudiju.

-    Tavas mafijas asinis liek sevi manīt, - viņa noteica.

Klaudija tika stāstījusi Atēnai par Klerikucio Ģimeni un savu

tēvu.

Viņas sajauca dzērienus un apsēdās mīkstajos krēslos, no kurienes varēja raudzīties uz okeānu, it kā skatītos uz tumši zilzaļu ūdens portretu.

-    Tu nevari likt man pārdomāt, un es neesmu cāļadvēsele, -Atēna atteica. - Tagad es atklāšu noslēpumu, kuru tu gribēji uzzināt; vari to izstāstīt studijā, un tad varbūt jūs visi sapratīsit.

Tad Atēna izstāstīja Klaudijai visu par savas laulības vēsturi. Par Boza Skeneta sadismu un nežēlību, par to, kā viņš tīši pazemojis Atēnu, par to, kā viņa aizbēgusi...

Ar savu vērīgo stāstnieces prātu Klaudija noģida, ka Atēnas stāstā kaut kā trūkst, ka viņa ar nolūku izlaiž kādas svarīgas detaļas.

-    Kas notika ar mazuli? - Klaudija vaicāja.

Atēnas vaibsti pārtapa kinozvaigznes maskā.

-    Tagad es par to neko vairāk nevaru stāstīt, patiesībā tas, ka man ir bērns, lai paliek tikai starp mums. Šo daļu tu nedrīksti stāstīt studijā. Šai ziņā es tev uzticos.

Klaudija apzinājās, ka nevar Atēnai neko uzspiest.

-    Bet kādēļ tu aizej no filmas? - Klaudija gribēja zināt, - Tu tiksi aizsargāta. Pēc tam vari pazust.

-    Nē, - Atēna atbildēja. - Studija aizsargās mani tikai tik ilgi, kamēr notiks filmas uzņemšana. Un tam nebūs nekādas nozīmes. Es pazīstu Bozu. Nekas viņu neatturēs. Ja palikšu, es tik un tā nemūžam nepabeigšu filmu.

"fejā mirklī abas pamanīja vīrieti peldbiksēs nākam no ūdens puses uz māju. Viņam ceļu aizšķērsoja abi sargi. Viens no sargiem iepūta svilpē, un atskrēja abi sargi no dārza. Redzot šādu pārspēku - četri pret vienu, vīrietis peldbiksēs šķita mazliet atkāpjamies.

Atēna, acīmredzami satriekta, piecēlās kājās.

-    Tas ir Bozs, - viņa klusi teica Klaudijai. - Viņš tā rīkojas tikai tādēļ, lai nobiedētu mani. Tas vēl nav viņa īstais uznāciens.

Atēna izgāja uz terases un noraudzījās lejā uz pieciem vīriešiem. Klaudija viņai sekoja.

Bozs Skenets, piemiedzis acis, palūkojās augšup uz sievietēm, viņa seja saulē bija ieguvusi bronzas krāsu. Viņa peldbiksēs tērptais augums izskatījās bīstams. Bozs pasmaidīja un teica:

-    Sveika, Atēna, kā būtu, ja tu uzaicinātu mani iedzert?

Atēna apveltīja viņu ar žilbinošu smaidu.

-    Es aicinātu, ja man būtu inde. Tu esi pārkāpis tiesas rīkojumu, es varētu panākt, lai tevi iesloga.

-    Nē, nepanāksi vis, - Bozs attrauca. - Mēs esam pārāk tuvi, mums ir pārāk daudz kopīgu noslēpumu.

Lai ari Bozs smaidīja, viņš izskatījās mežonīgs.

Klaudijai ienāca prātā vīri, kuri ieradās Kvogā uz Klerikudo svinībām.

Viens no sargiem teica: — Viņš appeldēja ap žogu no kopējās pludmales. Viņam tur droši vien ir automašīna. Ja ne, varam viņu ieslodzīt.

-    Nē, - Atēna atbildēja. - Aizvediet viņu uz viņa mašīnu. Un pasakiet aģentūrai, ka es gribu vēl četrus sargus ap māju.

Bozs joprojām bija piešķiebis seju uz augšu, viņa stāvs šķita kā liela statuja, kas stāv smiltis.

-    Uz redzēšanos, Atēna, - viņš teica.

Un tad sargi viņu aizveda.

-    Viņš biedē, - Klaudija atzina. - Varbūt tev taisnība. Mums būtu jāšauj ar lielgabaliem, lai apturētu viņu.

-    Es tev piezvanīšu, pirms aizmukšu, - Atēna sadja, padarot savus vārdus teatrālus. - Varēsim kopīgi paēst vēl pēdējās pusdienas.

Klaudija bija tuvu asarām. Bozs patiesi bija nobiedējis viņu, atgādinājis par viņas tēvu.

-    Lidošu uz Vegasu un tikšos ar savu brāli Krosu. Viņš ir gudrs un pazīst daudz cilvēku. Esmu pārliecināta, ka viņš var palīdzēt. Tā ka nebrauc prom, pirms būšu atgriezusies.

-    Kādēļ viņam būtu jāpalīdz? - Atēna nesaprata. - Un kā? Vai viņš pieder pie mafijas?

-Protams, ne.- Klaudija sašutusi atteica. - Viņš palīdzēs tādēļ, ka mīl mani. - Viņa to izteica ar lepnumu balsī. - Un es esmu vienīgais cilvēks, ko viņš tiešām mīl, atskaitot tēvu.

Atēna uzmeta draudzenei drūmu skatienu.

-    Tavs brālis liekas mazliet šaubīgs. Tu esi gaužām vientiesīga sievietei, kura strādā kino. Un, starp citu, kā tas nāk, ka tu guli ar tik daudziem vīriešiem? Tu neesi aktrise, un nedomāju, ka tu būtu staigule.

-    Tas nav nekāds noslēpums, - Klaudija atteica. - Kādēļ vīrieši guļ ar tik daudzām sievietēm?

Tad viņa apkampa Atēnu.

-    Es dodos uz Vegasu, - Klaudija paziņoja. - Nekur nebrauc, iekams būšu atpakaļ.

Tonakt Atēna sēdēja uz terases un vēroja melno okeānu un virs tā debesis, kurās nespīdēja mēness. Viņa pārcilāja prātā savus plānus un ar mīlestību domāja par Klaudiju. Nudien jocīgi, ka draudzene neredz, kāds ir viņas brālis, bet tāda jau mīlestība ir.Kad vēlāk tās pašas dienas pēcpusdienā Klaudija satika Ski-piju Dīru un atkārtoja viņam Atēnas stāstu, abi kādu bridi sēdēja klusēdami. Tad Dīrs teica: - Viņa šo to izlaidusi. Es biju pie Boza Skeneta, lai atpirktos no viņa. Viņš atteicās. Un vēl viņš brīdināja mani - ja mēģināsim kādus pekstiņus, viņš sniegs avīzēm ziņu, kas mūs pazudinās. Ka Atēna pametusi viņu bērnu.

Klaudija saniknojās.

-    Nav tiesa, - viņa iebilda. - Ikviens, kurš pazīst Atēnu, zina, ka viņa nebūtu spējīga uz kaut ko tādu.

~ Protams, - Dīrs piekrita. - Taču mēs nepazinām Atēnu, kad viņai bija divdesmit gadu.

-    Ej tu galīgi, - Klaudija noteica. - Es lidošu uz Vegasu un tikšos ar savu brāli Krosu. Viņam ir vairāk prāta un drosmes nekā jebkuram no jums, puiši. Viņš to nokārtos.

-    Nedomāju vis, ka viņš spēj nobiedēt Bozu Skenetu, - Dīrs atteica. - Mēs jau mēģinājām.

Tomēr nu viņš saskatīja vēl vienu iespēju.

Dīrs šo to zināja par Krosu. Kross raudzīja, kā iekļūt kinobiz-nesā. Viņš bija ieguldījis līdzekļus sešās Dīra filmās un kopumā zaudējis naudu, tā ka Kross nemaz tik gudrs nebija. Klīda baumas, ka Krosam esot "sakari”, ka viņam ir zināma ietekme mafijā. Tomēr ar mafiju ir saistīti visi, Dīrs nodomāja. Tas viņus nepadarīja bīstamus. Viņš šaubījās, vai Kross varētu palīdzēt tikt galā ar Bozu Skenetu. Bet producents allaž ieklausījās, producents specializējās riskantos mēģinājumos. Turklāt viņš allaž varēja iestāstīt Krosam, lai iegulda naudu vēl vienā filmā. Vienmēr bija noderīgi nenozīmīgi partneri, kuriem nebija teikšanas par filmas veidošanu un finansēm.

Skipijs Dīrs brīdi klusēja, tad sadja Klaudijai: - Es došos tev līdzi.

Klaudija De Lena mīlēja Skipiju Dīru, kaut arī tas reiz bija izkrāpis viņai pusmiljonu dolāru. Viņa mīlēja Dīru par tā trūkumiem un daudzveidīgo samaitātību un vēl tādēļ, ka Skipijs vienmēr bija labs biedrs, mīlēja Dīru par visām viņa apbrīnojamām producenta īpašībām.

Pirms kādiem gadiem viņi bija kopā strādājuši pie filmas un kļuvuši draugi. Jau tolaik Dīrs bija viens no veiksmīgākajiem un spilgtākajiem producentiem Holivudā. Reiz uzņemšanas laukumā filmas galvenās lomas tēlotājs lielījās, kā gulējis ar Dīra sievu, un Dīrs, atrazdamies uz dekorādjas dzegas trīs stāvus augstāk, to noklausījies un nolēds lejā, uzkrizdams zvaigznei uz galvas, un salauzis viņam plecu, nemaz nerunājot par to, ka iegāza viņam pa degunu ar kārtīgu labās dūres belzienu.

Klaudijai bija citas atmiņas. Viņi divatā bija staigājuši pa Rodeodraivu, un Klaudija kādā logā ieraudzījusi blūzi. Tā bija visskaistākā blūzīte, kādu Klaudija jebkad redzējusi. Tā bija balta ar gandrīz neredzamām zaļām svītriņām - tik jauka, it kā to būtu apgleznojis Monē. Tas bija viens no tiem veikaliem, kur vajadzēja iepriekš norunāt tikšanos, pirms tajā vispār varēja iekļūt un iepirkties, it kā veikala īpašnieks būtu kāds liels ārsts. Nekādu grūtību. Skipijs Dīrs bija īpašnieka personisks draugs, tāpat kā bija liels draugs studiju šefiem, korporāciju dūžiem, šo zemju valdniekiem visā Rietumu pasaulē.

Kad viņi atradās veikalā, pārdevējs teica, ka blūzīte maksā piecsimt dolāru. Klaudija grīļodamās atkāpās, turēdama rokas pie krūtīm.

-    Piecsimt dolāru par vienu blūzīti? - viņa pārjautāja. - Ne-smīdiniet mani.

Pārdevēju savukārt pārsteidza Klaudijas nekaunība.

-    Tā ir no vissmalkākā auduma, - viņš paskaidroja, - roku darbs... Un zaļā svītriņa ir tādā zaļumā, kāda nav nevienam audumam visā pasaulē. Cena ir gluži pieņemama.

Dīrs smaidīja.

-    Nepērc to, Klaudij, - viņš teica. - Vai zini, cik maksā tās mazgāšana? Vismaz trīsdesmit dolāru. Ikreiz, kad tu to uzvelc, -trīsdesmit dolāru. Un tev par to jārūpējas kā par mazu bērnu. Nekādu ēdienu traipu, un tu noteikti nedrīksti smēķēt. Ja izdedzināsi caurumu, — tutū, un izkūpēs tavi piecsimt dolāri.

Klaudija uzsmaidīja pārdevējam.

-    Sakiet man, - viņa jautāja. - vai saņemšu bezmaksas dāvanu, ja nopirkšu šo blūzīti?

Pārdevējam, skaisti ģērbtam vīrietim, ads vīdēja asaras, un viņš teica: - Lūdzu, ejiet prom.

Viņi izgāja no veikala.

-    Kopš kura laika pārdevējs var izmest pircēju no veikala? -Klaudija smiedamās noprasīja.

-    Šī ir Rodeodraiva, - Skipijs atteica. - Tev palaimējās, ka vispār tiki iekšā.

Nākamajā dienā, kad Klaudija ieradās darbā studijā, uz viņas galda atradās dāvanu kārba. Tajā bija duds blūzīšu un zīmīte no Skipija Dira: “Valkāt tikai Oskara balvas pasniegšanas ceremonijās."

Klaudija zināja, ka veikala pārdevējs un Skipijs Dīrs abi dzina velnu. Vēlāk viņa bija redzējusi tās pašas skaistās, zaļās svītriņas sieviešu kleitai un īpašam simt dolāru vērtam tenisa galvas lakatiņam.

Turklāt filma, pie kuras viņa ar Dīru strādāja, bija lēta mīlas un asa sižeta filma, kura netiks Akadēmijas balvai ne tuvumā, tāpat kā Dīrs amatam Augstākajā tiesā. Tomēr Klaudija jutās aizkustināta.

Un tad pienāca diena, kad filma, pie kuras viņi tika strādājuši, sasniedza maģisko simt miljonu dolāru bruto ienākumu un Klaudija bija domājusi, ka kļūs bagāta. Skipijs Dīrs uzaicināja viņu pusdienās atzīmēt šo gadījumu. Skipijs vai kūsāja labā noskaņojumā.

- Šī ir mana laimīgā diena, - viņš paziņoja. - Filma pārsniedz simtu, Bobija Banca sekretāre man kārtīgi nosūca, un vakarnakt mana bijusī sieva gāja bojā autokatastrofā.

Kopā ar viņiem pie pusdienu galda vēl bija divi producenti, un abi sarāvās. Klaudija domāja, ka Dīrs joko. Bet tad Dīrs teica abiem producentiem: - Redzu, ka esat vai zaļi aiz skaudības. Es ietaupu piecsimt tūkstošus alimentu gadā, un mani divi bērni manto viņas nekustamo īpašumu, ko pēc vienošanās viņa dabūja no manis, tā ka man viņi vairs nav jāuztur.

Klaudija piepeši sajutās nomākta, un Dīrs viņai teica: - Es runāju godīgi, par to domā katrs vīrietis, taču nekad neizteic skaļi

Skipijs Dīrs kinobiznesā bija samaksājis savu tiesu. Būdams namdara dēls, viņš bija palīdzējis tēvam būvēt mājas Holivudas zvaigznēm. Vienā no šādām situācijām, kādas iespējamas vienīgi Holivudā, viņš bija kļuvis par mīļāko kādai pusmūža zvaigznei, kura dabūja viņam mācekļa darbu sava aģenta kompānijā, un tas bija sākums, kā atbrīvoties no viņa.

Dīrs cītīgi strādāja, pūlēdamies apvaldīt savu ugunīgo dabu. Visvairāk - kā lutināt talantu. Kā nolūgties karstasinīgus, jaunus režisorus, pierunāt jaunas, svaigas zvaigznes, kļūt par vislabāko draugu un padomdevēju draņķīgiem rakstniekiem. Viņš jokoja ar savu uzvedību, citēdams, kā dižs renesanses laikmeta kardināls aizstāvējis pāvesta Boidžas lietu tiesā pret Francijas karali.

Kad karalis atsedzis savu pēcpusi, pēc tam izkārnījies, lai izrādītu nicinājumu pret pāvestu, kardināls iesaucies: “Ak, eņģeļa dibens!" - un meties to skūpstīt.

Taču Dīrs pārvaldīja nepieciešamo munīciju. Viņš iemācījās sarunu mākslu, kuru vienkāršoja līdz “Prasi visu". Viņš izskolojās, attīstīdams nojautu uz romāniem, no kuriem iznāks labas filmas. Viņš mācēja saskatīt talantīgu aktieri. Viņš rūpīgi izsekoja ražošanas sīkumiem, dažādajiem paņēmieniem, kā nozagt naudu filmas budžetam. Viņš kļuva par panākumiem bagātu producentu, tādu, kurš prata uzlikt uz ekrāna piecdesmit procentus scenārija un septiņdesmit procentus budžeta.

Palīdzēja ari tas, ka Dīram patika lasīt un viņš varēja rakstīt scenārijus. Ne jau uz pilnīgi tukša papīra gabala, tomēr viņš lietpratīgi izsvītroja ainas un pārstrādāja dialogus, un patiesi spēja radīt darbības ainas, mazas kompozīcijas, kas reizēm varēja tikt spoži izspēlētas, tomēr reti bija nepieciešamas sižeta izklāstā. Viņš lepojās ar to, ka viņam īpaši labi padevās beigas, kuras gandrīz vienmēr bija uzvarām vainagotas, labā triumfs pār ļauno - un, ja tas nederēja, sakāves saldums - tas viss palīdzēja viņa filmām gūt finansiālus panākumus. Dīra meistardarbs bija nobeigums filmai, kurā atombumbas sprādziens izposta Ņujorku un beigās visi filmas tēli pārtapuši labākos cilvēkos, kas nodevušies tuvākā mīlestībai, pat cilvēks, kurš uzspridzinājis bumbu. Skipijam bija papildus jānolīgst pied rakstnieki, lai paveiktu šo darbu.

Visām šim īpašībām būtu ļoti maza vērtība, ja Dīrs nebūtu īpaši manīgs finanšu lietās. Viņš dabūja filmai nepieciešamo naudu gluži vai no zila gaisa. Bagātnieki dievināja viņa sabiedrību, tāpat ari sievietes, kuras turējās viņam pie rokas. Zvaigznēm un režisoriem patika viņa godīgais un neķītrais dzīves labumu atzinīgais novērtējums. Dīrs izvilināja no studijām attīstībai paredzēto naudu un uzzināja, ka ar milzīgu kukuli iespējams dabūt ridbas brīvību no studijas priekšniekiem. Viņa Ziemassvētku kartīšu un dāvanu saraksti bija bezgalīgi - zvaigznēm, avīžu un žurnālu kritiķiem, pat augstiem likuma sargiem. Viņš tos visus sauca par dārgajiem draugiem, un, kad tie vairs nebija vajadzīgi, izsvītroja tos no dāvanu saraksta, tomēr nekad - no kartīšu saraksta.

Ja gribēji būt producents, tev bija vajadzīgs kāds īpašums. Tas varēja būt mazpazīstams romāns, kas iespiestā veidā nav guvis panākumus, tomēr bija kaut kas konkrēts, par ko varēji runāt studijā. Dīrs sagādāja šādu romānu ekranizēšanas tiesības ar izvēles tiesībām uz pieciem gadiem par piecsimt dolāriem gadā. Vai ari mēdza izvēlēties scenāriju un strādāt ar rakstnieku, lai izveidotu kaut ko tādu, ko studija pirks. Tas bija īsts grāvrača darbs, rakstnieki bija tik vārīgi. “Vārīgs" bija viņa iemīļotais vārds attiecībā uz cilvēkiem, kurus Dīrs uzskatīja par ķertiem. īpaši labi tas noderēja attiecībā uz sievietēm zvaigznēm.

Vienas no veiksmīgākajām attiecībām viņam bijušas ar Klaudiju De Lenu, un ari vienas no tīkamākajām. Dīram patiesi patika šis skuķēns, viņš gribēja iemācīt Klaudijai, ko un kā vajag. Viņi bija pavadījuši trīs mēnešus, kopīgi strādājot pie scenārija. Abi kopā devās pusdienot, kopā spēlēja golfu (Dīrs bija pārsteigts, kad Klaudija viņu uzvarēja). Viņi brauca uz Santaanitas hipodromu. Viņi peldējās Skipija Dīra baseinā, un viņš diktēja peldkostīmos tērptām sekretārēm. Klaudija reiz pat aizveda Dīru nedēļas nogalē uz Vegasu, lai iepazīstinātu ar savu brāli Krosu. Dažreiz viņi gulēja kopā, tas bija ērti.

Filma guva varenus finansiālus panākumus, un Klaudija nodomāja, ka galu galā nopelnīs daudz naudas. Viņai pienācās daļa no Skipija Dīra daļas, un viņa zināja, ka Dīrs allaž turējās “pret straumi”, kā viņam labpatika saukt bruto ienākumu daļu. Taču Klaudija nezināja, ka Dīram bija divas dažādas daļas - viena no bruto, otra no neto ienākumiem. Un Klaudijai pienācās daļa no Skipija Dīra neto ienākumu pozīcijas. Lai gan filma ienesa vairāk nekā simt miljonus dolāru, no tā nekas nesanāca. Studijas aprēķinu procedūra, Dīra procenti no bruto ienākumiem un filmas izmaksas it viegli iznīcināja neto peļņu.

Klaudija sūdzēja tiesā, un Skipijs Dīrs bija ar mieru ziedot mazu summu, lai saglabātu abu draudzību. Kad Klaudija viņam pārmeta, Dīrs atteica: - Tām nebija nekāda sakara ar mūsu personiskajām attiecībām, tas ir starp mūsu advokātiem.

Skipijs Dīrs bieži mēdza teikt: - Reiz es biju cilvēks, tad es apprecējos.

Vēl vairāk - viņš bija no tiesas iemīlējies. Dīrs aizbildinājās, ka bijis jauns un apprecējis šo sievieti tādēļ, ka jau tolaik ar savu vērigo skatienu zinājis - viņa ir talantīga aktrise. Šajā ziņā Dīrs nekļūdījās, tomēr viņa sievai Kristijai filmā nepiemita tā burvīgā īpašība, kas viņu pārvērstu zvaigznē. Vislabākais, ko viņa spēja sasniegt, bija trešā plāna sieviešu lomas.

Tomēr Dīrs patiesi mīlēja sievu. Ieguvis varu filmu ražošanā, viņš darīja visu, lai padarītu Kristīju par zvaigzni. Viņš prasīja atbalstu no citiem producentiem, režisoriem, studiju šefiem, lai sagādātu viņai lielas lomas. Dažās filmās viņš uzdabūja sievu līdz otrā plāna sieviešu lomai. Tomēr, kļūdama vecāka, viņa strādāja mazāk. Viņiem bija divi bērni, taču Kristija tapa aizvien nelaimīgāka, un Dīram tas aizņēma krietnu daļu no darba laika.

Skipijs Dīrs, līdzīgi visiem veiksmīgiem producentiem, bija ārkārtīgi aizņemts. Viņam vajadzēja braukāt pa visu pasauli, pārraugot savas filmas, gādājot finansējumu, attīstot projektus. Nonākot saskarē ar tik daudzām skaistām, apburošām sievietēm un alkstot pēc sabiedrības, Dīram bieži bija romantiski mīlas sakari, kurus viņš baudīja ar aizrautību, tomēr vēl arvien mīlēja sievu.

Kādu dienu Attīstības nodaļas meitene atnesa viņam scenāriju, par kuru apgalvoja, ka tas esot pilnīgi piemērots Kristijai, nekļūdīga zvaigznes loma, kas gluži kā radīta viņas talantam. Tā bija drūma filma par sievieti, kura nonāvējusi vīru jauna dzejnieka mīlestības dēļ, un pēc tam viņai bijis jāizvairās no bērnu bēdām un vīra radu aizdomām. Tad, protams, tika rasts glābiņš. Tās bija nedzirdētas blēņas, bet varēja iziet cauri.

Skipijam Dīram bija divējas grūtības: pārliecināt studiju uzņemt šo filmu un pārliecināt viņus, lai iedala šo lomu Kristijai.

Dīrs saaicināja savus atbalstītājus. Viņš savāca visu savu naudu. Viņš pierunāja visaugstākās kategorijas vīriešu zvaigzni uzņemties lomu, kas patiesībā bija raksturloma, un piedabūja Ditu Tomiju par režisori. Viss norisinājās kā sapnī. Kristija lieliski notēloja lomu, Dīrs perfekti producēja filmu, tā sacīt, deviņdesmit procenti budžeta patiesībā nonāca uz ekrāna.

Tolaik Dīrs bija uzticīgs sievai, atskaitot vienu nakti, ko pavadīja Londonā, kārtodams filmas izplatīšanu, un toreiz viņš iekrita vienīgi tādēļ, ka angļu meitene bija tik tieva un viņu interesēja nostiprināt pozīcijas.

Plāns izdevās. Filma guva komerciālus panākumus, upurēšanai paredzētā aizmugures darījumā viņš nopelnīja vairāk, nekā būtu dabūjis godīgā darījumā, un Kristija saņēma Akadēmijas balvu kā labākā aktrise.

Un, kā Skipijs Dīrs vēlāk teica Klaudijai, tajā vietā filmai vajadzēja beigties - un viņi dzīvotu ilgi un laimīgi. Bet tagad sieva bija radusi īstu pašcieņu, tagad viņa apjauta savu patieso vērtību. Par pierādījumu tam, ka filma viņu padarījusi par zvaigzni, tagad Kristija saņēma scenārijus, kurus piegādāja kurjers, un tajos bija lomas, paredzētas skaistām, uz filmu lentes apburošām personībām. Dīrs ieteica sievai pameklēt kaut ko viņai piemērotu, nākamā filma būs izšķirošā. Viņš nekad netika raizējies par sievas uzticību, patiesībā bija ļāvis viņai tiesības papriecāties, kad viņa atradās filmēšanas vietā. Bet tagad, dažus mēnešus pēc Akadēmijas balvas piešķiršanas, - visas pilsētas mīlule, ko aicināja uz vissmalkākajām viesībām, kas parādījās visās izklaides biznesa slejās, ko aplidoja jauni aktieri, kuri pūlējās dabūt lomas, - viņa uzplauka svaigā, jaunā sievišķībā. Kristija atklāti satikās ar aktieriem, kuri bija piecpadsmit gadus jaunāki par viņu. Tenku žurnālisti to ievēroja, feministes viņu starpā uzmundrināja Kristiju.

Skipijs Dīrs to visu uzņēma šķietami labi. Viņš izprata šo notikumu. Galu galā kādēļ viņš pats kniebās ar jauniem skuķiem? Tad kālab ņemt ļaunā, ka sieva atļaujas tādu pašu prieciņu? Bet tad atkal - kādēļ viņam jāturpina pārmērīgās pūles virzīt uz priekšu Kristijas karjeru? It īpaši pēc tam, kad viņa patiesībā lūdza vīram lomu vienam no saviem jaunajiem mīļākajiem. Dīrs pārstāja meklēt scenārijus sievai, vairs nerīkoja kampaņas viņas labā dtu producentu, režisoru un studiju vadītāju vidū. Un viņi, būdami vecāki vīri, apvienojās kopā ar Dīru vīrišķīgā brālībā un vairs nekādu īpašu ievērību Kristijai neveltīja.

Kristija notēloja galveno lomu vēl divās filmās; abas cieta neveiksmi, jo viņai bija iedalīta nepiemērota loma. Un tā Kristija iztērēja profesionālo uzticības kredītu, ko Akadēmijas balva bija viņai nopelnījusi. Pēc trim gadiem viņa atkal spēlēja trešā plāna sieviešu lomas.

Pa šo laiku Kristija bija iemīlējusies kādā jaunekli, kurš tiecās kļūt par producentu, viņš nudien bija ļoti līdzīgs viņas vīram, taču jauneklim vajadzēja kapitālu. Tā nu Kristija iesniedza tiesā šķiršanos, iegūdama milzīgu Īpašumu un alimentus piecsimt tūkstošu dolāru apmērā gadā. Viņas advokāti tā ari neko neuzzināja par Skipija īpašumiem Eiropā, tā nu abi šķirās kā draugi. Un tagad, septiņus gadus vēlāk, viņa bija mirusi autokatastrofā. Pa šo laiku, lai gan Kristija bija palikusi Dīra Ziemassvētku kartīšu sarakstā, viņa atradās Skipija slavenajā sarakstā “Dzīve ir pārāk īsa", kas nozīmēja, ka viņš nekad neatzvanlja Kristijas telefona zvaniem.

Tā nu Klaudija De Lena izjuta neparastu pieķeršanos Dīram. Par to, ka viņš rādīja citiem savu patieso būtību, par to, ka viņš tik uzkritoši dzīvoja savu dzīvi pats savās interesēs, par viņa spēju raudzīties acīs un saukt par savu draugu, nebēdādams, ka tu zini - viņš nemūžam neveiks īsta drauga cienīgu rīcību. Par to, ka viņš bija tāds bezbēdīgs, dedzīgs liekulis. Un vēl Dīrs bija varens pierunātājs. Un viņš bija vienīgais vīrietis, kuru Klaudija pazina un kurš prāta ziņā varēja mēroties ar Krosu. Viņi devās uz Vegasu ar nākamo lidmašīnu.

IV GRāMATA KROSS DE LENA KLERIKUCIO

..

6. nodaļa

LĪDZ TAM LAIKAM, kamēr Kross sasniedza divdesmit viena gada vecumu, Pipi De Lena nepacietīgi gaidīja, ka dēls ies viņa pēdās. Vissvarīgākais visu atzītais fakts vīrieša dzīvē bija tas, ka viņam jānopelna sev iztika. Viņam jānopelna maize, jāiegūst jumts virs galvas un apģērbs mugurā un jāpabaro savu bērnu mutes. Lai to izdarītu bez nevajadzīgām ciešanām, vīrietim pasaulē vajadzīga zināma varas pakāpe. Tikpat nenovēršami, kā dienai seko nakts, no tā izrietēja, ka Krosam jāieņem sava vieta Klerikudo Ģimenē. Lai to izdarītu, viņam bija pilnīgi nepieciešams “iemēģināt roku”.

Krosam Ģimenē bija laba slava. Viņa atbildi Dantem, kad tas pateica Krosam, ka Pipi ir Veseris, laimīgs citēja pats Dons Domeniko, kurš gandrīz vai ekstāzē izgaršoja šos vārdus: “Es to nezinu. Tu nezini Neviens to nezina. No kurienes tu izrāvi to tizlo cepuri?"

“H tik ir atbilde!” Dons sajūsmā bija iesaudes. “Tik jauns cilvēks un tik piesardzīgs, un dk asprātīgs - īsts gods savam tēvam. Mums jādod iespēja šim zēnam." Tas viss tika atstāstīts Pipi, un tā nu viņš zināja, ka pienāds īstais laiks.

Pipi sāka gatavot Krosu. Viņš sūtīja dēlu pildīt grūtus iekasēšanas uzdevumus, kuri prasīja spēka lietošanu. Viņš izklāstīja Ģimenes seno vēsturi un to, kā tika veiktas operādjas. Nekā īpaša.

viņš uzsvēra. Bet, kad tev vajadzēs ko Īpašu, tam jābūt pārdomātam līdz pēdējam sīkumam. Vienkāršs nozīmēja galēju vienkāršību. Tu norobežo mazu ģeogrāfisku teritoriju un tad notver šajā teritorijā savu mērķi. Vispirms novērot, tad sēsties automašīnā un trāpīt cilvēkam, tad aizkavēt jebkādu vajātāju mašīnas, pēc tam uz kādu laiku paslēpties, lai tevi nevarētu tūliņ nopratināt. Tā bija vienkārša operācija. Lai veiktu ko īpašu, tev ir iztēle. Tu vari izsapņot nezin ko, bet tam visam vajag pamatotu, pārliecinošu plānojumu. Ko īpašu dabūsi tikai tad, ja tas ir pilnīgi nepieciešams.

Pipi pat pateica Krosam noteiktus koda vārdus. “Vakarēdiens" bija tad, kad upura līķis nozuda. Tas bija kas īpašs. “Apliecinājums” tika veikts tā, lai līķis pēcāk tiktu atrasts. Tas bija vienkāršais variants.

Pipi sniedza Krosam īsu ieskatu par Klerikucio Ģimeni. Par lielo karu ar Santadio - tas nodibināja viņu kundzību. Pipi neko neteica par savu lomu šajā karā un bija patiesi nerunīgs attiecībā uz detaļām. Viņš drīzāk cildināja Džordžo, Vinsentu un Peti. Taču visvairāk Pipi slavēja Donu Domeniko par viņa tālredzību.

Klerikucio bija noauduši daudzus tīklus, bet visplašākais bija azartspēļu tikls. Tas pārvaldīja visas kazino un nelegālo azartspēļu formas Savienotajās Valstīs. Tam bija ļoti izsmalcināta ietekme uz vietējiem amerikāņu kazino, tas nopietni iespaidoja sporta derības, kuras bija atļautas Nevadā, bet nelegālas visā pārējā valstī. Ģimenei piederēja spēļu automātu fabrikas, tai bija īpašuma daļa spēļu kauliņu un kāršu ražošanā, porcelāna trauku un sudrablietu piegādē, veļas mazgātavās, kuras apkalpoja azartspēļu viesnīcas. Azartspēles bija viņu impērijas lielais dārgakmens, un viņi vadīja sabiedrisko attiecību kampaņu, lai azartspēles padarītu legālas visos štatos.

Ar federālo likumu noteiktas legālas azartspēles visās Savienotajās Valstis nu bija Klerikucio Ģimenes Svētais Grāls. Ne tikai kazino un loterijas, bet ari derības sportā: beisbolā, futbolā, basketbolā un visos pārējos sporta veidos. Sports Amerikā bija svēts, un, kad azartspēles tiks legalizētas, šis svētums pāries ari uz tām. Peļņa būs milzīga.

Džordžo, kura kompānija pārvaldīja vairākas valsts loterijas, bija sniedzis Ģimenei gaidāmo ienākumu analīzi. Minimums, par kādu tika slēgtas derības par Superkausa izcīņu visās Savienotajās Valstīs, lielākoties nelegāli, bija divi miljardi dolāru. No pieteiktajām sporta derībām Vegasā legālās vien pārsniedza piecdesmit miljonus. Pasaules kausa izcīņas sērijas atkarībā no spēļu skaita veidoja vēl apmēram miljardu. Basketbola pienesums bija mazāks, taču daudzās izšķirošās spēles ienesa vēl vienu miljardu, un tas viss, nemaz neskaitot ikdienas derības sezonas laikā.

Padarīts legāls, tas viss varēja tikt dubultots vai trīskāršots ar īpašām loterijām un kombinētām derībām, atskaitot Superkausu, kura pieaugums būtu desmitkārtīgs un pat spētu nodrošināt viena miljarda dolāru neto ienākumu dienā. Kopsumma varēja sasniegt simt miljardus dolāru, un visskaistākais bija tas, ka tie nebija saistīti ar darba ražību, vienīgos izdevumus sagādāja tirgošanās un administrācija. Milzu naudu varētu iegūt Klerikucio Ģimene - vismaz piecus miljardus dolāru lielu peļņu gadā.

Un Klerikucio Ģimenei bija ekspertīzes slēdziens, politiskie sakari un tīrais spēks, lai kontrolētu lielu šā tirgus daļu. Džordžo rīcībā bija tabulas, kurās attēlota komplicēta balvu iegūšanas sistēma, kas balstītos uz lieliem sporta pasākumiem. Azartspēles būs lielais magnēts, kas izvilks naudu no milzīgajām zelta raktuvēm - Amerikas tautas.

Tā nu azartspēles bija saistītas ar mazu risku un lielu izaugsmes potenciālu. Lai panāktu azartspēļu legalizēšanu, izmaksām nebija nozīmes un tika pieļauts pat lielāks risks.

Ģimeni bagātu darīja arī ienākumi no narkotiku tirdzniecības, bet tikai ļoti augstā līmenī, tā bija pārāk riskanta. Viņi kontrolēja narkotiku pārstrādi Eiropā, nodrošināja politisko aizsardzību un juridisko iejaukšanos un atmazgāja naudu. Klerikucio stāvoklis narkotiku darījumos bija nesatricināms un ārkārtīgi ienesīgs. Viņi noguldīja netīro naudu daudzās Eiropas un dažās Savienoto Valstu bankās. Likumsargu struktūras tika veikli apvestas ap stūri.

Bet tad, Pipi piesardzīgi atzīmēja, neraugoties uz visu, pienāca laiks, kad jāuzņemas risks, kad jāparāda dzelzs dūre. Ģimene to veica ar galēju piesardzību un maksimālu nežēlību. Un tas viss laikā, kad tev jānopelna labā dzive, ko tu dzīvo, kad tu patiesi pelni dienišķo maizi.

Drīz pēc divdesmit pirmās dzimšanas dienas Kross beidzot tika pārbaudīts.

Viena no dārgākajām Klerikucio Ģimenes politiskajām vērtībām bija Nevadas gubernators Volters Vavens. Tas bija vīrs, kuram nedaudz pāri par piecdesmit gadiem, garš un izstīdzējis, nēsāja kovboja cepuri, toties ģērbās nevainojami pašūtos uzvalkos. Viņš bija izskatīgs vīrietis un, lai gan precējies, ar veselīgu tieksmi pēc sieviešu dzimuma. Viņš ari baudīja labu ēdienu un dzērienu, mīlēja slēgt derības sportā un bija jūsmīgs spēlmanis kazino. Viņš bija pārāk jūtīgs pret sabiedrības noskaņojumu, lai atklātu šīs īpašības vai riskētu padoties romantiskiem kārdinājumiem. Viņš paļāvās uz Alfrēdu Grounveltu un viesnīcu “Ksanadu”, lai tie apmierina šīs tieksmes, vienlaikus saglabājot politiķa un personas tēlu kā dievbijīgu cilvēku, kurš nelokāmi tic vecmodīgām ģimenes vērtībām.

Grounvelts jau sen bija atzinis Vavena īpašos talantus un devis finansiālo nodrošinājumu, kas deva iespēju Vavenam tikt augšā pa politikas kāpnēm. Kad Vavens kļuva par Nevadas gubernatoru un sagribēja atpūtu nedēļas nogalē, Grounvelts piešķīra viņam vienu no augstu vērtētajām villām.

Villas bija Grounvelta lielākā atklāsme...

Grounvelts bija ieradies Vegasā agrīnā posmā, kad tā vēl galvenokārt bija azartspēļu pilsēta Rietumu kovbojiem, un tika pētījis azartspēles un spēlmaņus, kā spožs zinātnieks varētu pētīt kādu evolūcijai svarīgu kukaini, lielais noslēpums, kas nekad netiks atklāts, bija: kādēļ ļoti bagāti cilvēki izšķieda laiku spēlēdami, lai laimētu naudu, kura viņiem nebija vajadzīga? Grounvelts nosprieda, ka viņi tā rīkojas, lai apslēptu citus netikumus, vai ari grib uzveikt pašu likteni, bet vairāk par visu citu vēlas parādīt tādu kā pārākumu pār saviem līdzcilvēkiem. Tādējādi viņš nosprieda, ka pret šiem cilvēkiem jāizturas kā pret dieviem, kad viņi spēlē azartspēles. Viņi spēlēs tā, kā spēlēja dievi vai Francijas karaļi Versaļā.

Tā nu Grounvelts iztērēja simt miljonus dolāru, lai uzbūvētu septiņas greznas villas un īpašu dārglietu kazino uz viesnīcas “Ksanadu” zemes (pateicoties parastajai tālredzībai, viņš bija nopircis daudz vairāk zemes, nekā vajadzīgs viesnīcai). Šīs villas bija mazas pilis, katrā varēja pārgulēt seši pāri sešos atsevišķos apartamentos, nevis tikai viesnīcas istabās. Iekārtojums bija lepns: ar rokām austi paklāji, marmora grīdas, zelta vannasistabas, grezni audumi pie sienām; ēdamistabās un virtuvēs strādāja viesnīcas personāls. Jaunākās audiovizuālās iekārtas pārvērta dzīvojamās istabas par teātriem. Šo villu bāri bija apgādāti ar vissmalkākajiem vīniem un alkoholiskajiem dzērieniem, un Havanas kontrabandas cigāru kastēm. Ārpusē pie katras villas bija peldbaseins un iekšā - virpuļvanna. Viss brīvi pieejams spēlmanim.

īpašā drošības zonā villu teritorijā bija mazais, ovālais kazino, saukts par Pērli, kur augsta ranga spēlmaņi varēja slepenībā spēlēt un kur mazākā bakarā likme bija tūkstoš dolāru. Šajā kazino ari žetoni bija citādi, melnajiem simtdolāru žetoniem bija vismazākā vērtība; piecsimtnieki bija balti ar zelta stīdziņu; zils žetons ar zelta joslu nozīmēja tūkstoti; un īpaši darinātā desmittūkstoš dolāru žetona zelta virsmā bija iestrādāts īsts briljants. Tbmēr, piekāpjoties dāmām, ruletes ritenis pārvērta simtdolāru žetonus piecdolāru žetonos.

Bija pārsteidzoši, ka milzum bagāti vīrieši un sievietes uzķērās uz šā āķa. Grounvelts rēķināja, ka visas izšķērdīgās brīvbiļetes par istabu, ēdieniem un dzērieniem viesnīcas izdevumu tabulā sasniedza piecdesmittūkstoš dolāru nedēļā. Bet tas viss nodokļu deklarācijās tika norakstīts. Turklāt visas cenas uz papīra bija uzpūstas. Skaitļi (viņš veda atsevišķus rēķinus) rādīja, ka katra villa ienesa peļņu vidēji miljonu dolāru nedēļā. Vissmalkākie restorāni, kuri apkalpoja villas un citus svarīgus viesus, ari guva peļņu uz nodokļiem norakstīto summu rēķina. Izmaksu tabulās pusdienas četriem cilvēkiem kopā maksāja pāri par tūkstoš dolāriem, kuri, tā kā viesiem bija brīvbiļetes, tika norakstīti kā biznesa izdevumi par tādu pašu lielumu nodokļos. Tā kā maltīte viesnīcai izmaksāja ne vairāk par simt dolāriem, darbu ieskaitot, tā ienesa tīru peļņu.

Un tā Grounveltam šīs septiņas villas bija kā septiņi kroņi, ar kuriem viņš vainagoja vienīgi to spēlmaņu galvas, kuri riskēja vai derēja uz miljonu dolāru savā divu vai trīs dienu uzturēšanās laikā. Nebija svarīgi, vai viņi laimēja vai zaudēja. Galvenais, ka viņi spēlēja uz miljonu. Un viņiem vajadzēja nekavējoties atmaksāt savas parādzīmes, dtādi viņi tiktu pārcelti uz viesnīcas istabām, kuras, lai ari greznas, nebija salīdzināmas ar villām.

Protams, bija vēl šis tas. Tieši villās sabiedrībā svarīgi vīri varēja ņemt līdzi mīļākās vai draugus, un tieši villās viņi varēja spēlēt anonīmi. Un dīvaini sacīt, ka bija daudz biznesa titānu, cilvēku, kuriem piederēja simtiem miljonu dolāru, kuriem bija pat sievas un mīļākās un kuri jutās vientuļi. Cilvēki, kuri skuma pēc bezrūpīgu sieviešu sabiedrības, pēc ārkārtīgi līdzjūtīgām sievietēm. Un šiem ļaudīm Grounvelts sagādāja villās pienācīgu skaistumu.

Gubernators Volters Vavens bija viens no šādiem cilvēkiem. Un viņš bija vienīgais izņēmums Grounvelta likumam attiecībā uz miljons dolāru likmi. Viņš spēlēja pieticīgi, turklāt ar maku, kuru viņam iedeva Grounvelts personīgi, un, ja viņa parādzīmes pārsniedza noteiktu summu, tās tika paturētas, lai tiktu atmaksātas no turpmākiem laimestiem.

Vavens brauca uz viesnīcu atpūsties, spēlēt golfu “Ksanadu" laukumā, iedzert un parādīt uzmanību Grounvelta piegādātajām skaistulēm.

Grounvelts pret gubernatoru izturējās ļoti tālredzīgi. Divdesmit gadu laikā viņš nekad netika atklāti lūdzis pakalpojumu, tikai īpašu iespēju darīt zināmus savus argumentus likumdošanai, kas varētu palīdzēt kazino biznesam Vegasā. Lielākoties viņa viedoklis guva virsroku; kad tas nenotika, gubernators viņam sīki izskaidroja politiskās realitātes, kuru dēļ nav bijis iespējams īstenot cerēto. Tomēr gubernators sniedza vērtīgu pakalpojumu tajā ziņā, ka iepazīstināja Grounveltu ar ietekmīgiem tiesnešiem un politiķiem, kurus varēja iespaidot ar skaidru naudu.

Grounvelts slepeni sirdī loloja cerību, ka gubernators Volters Vavens, par spīti lielam pārspēkam, kādudien varētu kļūt par Savienoto Valstu prezidentu. Tad atlīdzība varētu būt milzīga.

Tomēr liktenis noved strupceļā visviltīgākos vīrus, kā Grounvelts allaž atzina. Visnenozīmīgākie no mirstīgajiem kļuva par postošu spēku visvarenākajiem. Šis konkrētais spēks bija kāds divdesmit piecus gadus vecs jauneklis, kurš kļuva par gubernatora vecākā bērna, astoņpadsmitgadīgas jaunietes, mīļāko.

Gubernators bija precējies ar gudru, izskatīgu sievieti, kura savos politiskajos uzskatos bija godīgāka, liberālāka par vīru, lai gan kā komanda viņi strādāja labi. Viņiem bija trīs bērni, un ģimene gubernatoram bija liela politiskā priekšrocība. Vecākā meita Mārsija apmeklēja Bērklijas Universitāti - to izvēlējās viņa ar māti, nevis gubernators.

Atbrivotu no politiķa mājas stīvuma, Mārsiju aizrāva universitātes brīvība, tās politiskā orientācija pa kreisi, atvērtība jaunai mūzikai, atklāsme, ko piedāvāja narkotikas. Kā jau īstai sava tēva meitai, viņai piemita seksuālo interešu tiešums. Apveltīta ar jauniem cilvēkiem raksturīgu vientiesību un dabisku tieksmi pēc godīgas spēles, viņa juta līdzi nabagajiem, strādnieku šķirai, apspiestajām minoritātēm. Mārsija iemīlēja ari mākslas skaidrību. Līdz ar to bija gluži dabiski, ka viņa pavadīja daudz laika ar studentiem, kuri bija dzejnieki un mūziķi Vēl dabiskāk bija tas, ka pēc dažām paviršas sastapšanās reizēm viņa iemīlējās kādā studiju biedrā, kurš rakstīja lugas, strinkšķināja ģitāru un bija nabags.

Viņu sauca Teo Tatoski, un viņš bija lieliski piemērots koledžas gadu romānam. Viņš bija tumsnējs, izskatīgs, nāca no katoļu ģimenes, kura strādāja Detroitas automobiļu rūpnīcās, un ar dzejnieka asprātīgajām aliterādjām allaž zvērēja, ka labāk piegulēt, nevis pierīkot automašīnai spārnu. Par spīti šiem izteikumiem, viņš strādāja nepilnu darba dienu, lai samaksātu par mācībām. Teo sevi uztvēra ļoti nopietni, tomēr nopietnību mazināja fakts, ka viņam piemita talants.

Mārsija un Teo bija nešķirami divus gadus. Viņa atveda Teo uz gubernatora savrupmāju iepazīstināt ar ģimeni un bija sajūsmināta, ka tēvs nebija atstājis iespaidu uz Teo. Vēlāk greznās mājas guļamistabā puisis paziņoja Mārsijai, ka viņas tēvs ir tipisks krāpnieks.

Varbūt Teo bija manījis viņu visžēlīgo laipnību; gubernators ar sievu abi bija izturējušies ārkārtīgi draudzīgi, ārkārtīgi laipni, tajā pašā laikā slepenībā nožēlojot tik nepiemērotu partiju. Māte neraizējās: viņa zināja, ka, meitai pieaugot, Tfeo pievilcība izbālēs. Tēvs jutās neveikli, tomēr pūlējās līdzsvarot neveiklību ar lielāku pieklājību nekā parasti - pat politiķim. Galu galā gubernators pēc savas politiskās platformas bija strādnieku šķiras aizstāvis, māte bija izglītota liberāle. Romāns ar Tfeo varēja tikai sniegt Mārsijai plašāku skatu uz dzīvi. Pa to laiku Mārsija un Tteo dzīvoja kopā un plānoja apprecēties pēc augstskolas beigšanas. Teo rakstīs un iestudēs lugas, Mārsija būs viņa mūza un literatūras profesore.

Stabila noruna. Jaunie ļaudis nešķita pārlieku aizrāvušies ar narkotikām, viņu seksuālajām attiecībām nebija lielas nozīmes. Gubernators pat vienaldzīgi nodomāja: ja notiks pats ļaunākais, abu laulība palīdzēs viņam politiskā ziņā - kā norādījums sabiednbai, ka, par spīti viņa tīrajai baltā anglosakšu protestanta izcelsmei, bagātībai, kultūrai, viņš demokrātiski pieņēmis znotu no strādnieku šķiras.

Viņi pielāgojās banālajai situācijai. Vecāki vienīgi vēlējās, kaut Teo nebūtu tik garlaicīgs.

Tomēr jaunie ir nesaprātīgi. Pēdējā koledžas gadā Mārsija iemīlējās studiju biedrā, kurš bija bagāts un sociālā ziņā viņas vecākiem daudz pieņemamāks nekā Teo. Taču viņa joprojām gribēja paturēt Teo par draugu. Viņai šķita aizraujoši žonglēt ar diviem mīļākajiem, tehniski nepastrādājot laulības pārkāpšanas grēku. Savā vientiesībā viņa jutās vienreizēji.

Pārsteigumu sagādāja Teo. Viņš uz šo situāciju reaģēja nevis kā iecietīgs Bērklijas radikālis, bet gan kā neizglītots polis. Par spīti savam poētiskajam, muzikālajam bohēmiskumam, profesoru feministu mācībām, visā Bērklijā valdošajai seksuālās neiejaukšanās atmosfērai, viņš kļuva ārkārtīgi greizsirdīgs.

Teo allaž bijis neaprēķināmi dīvains, tas piederējās pie viņa jauneklīgās pievilcības. Sarunā viņš bieži aizstāvēja galēji revolucionāru viedokli, ka simt nevainīgu cilvēku uzspridzināšana ir maza cena, kas maksāta par brīvu sabiedrību nākotnē. Tomēr Mārsija zināja, ka Teo nemūžam nespētu neko tādu pastrādāt.

Reiz, pēc divu nedēļu brīvdienām atgriezušies dzīvoklī, viņi gultā atrada jaundzimušu pelēnu metienu. Teo vienkārši bija izlicis sīkās radības uz ielas neskartas. Mārsijai tas likās mīļi.

Bet, uzzinājis par Mārsijas otru mīļāko, Teo iesita viņai pa seju. Tad viņš sāka raudāt un lūdza piedošanu. Mārsija piedeva. Viņai joprojām abu mīlēšanās likās aizraujoša, vēl aizraujošāka, jo tagad, kad Teo zināja par Mārsijas neuzticību, viņai piederēja vēl lielāka vara. Tomēr viņš kļuva aizvien varmācīgāks, abi bieži strīdējās, kopdzīve vairs nebija tik interesanta, un Mārsija izvācās no dzīvokļa.

Otrs mīļākais nozuda. Mārsijai bija vēl dažas dēkas. Tomēr viņa un Teo palika draugi un reizēm gulēja kopā. Mārsija bija iecerējusi doties uz austrumiem un iegūt maģistra grādu kādā no senajām, prestižajām universitātēm, Teo aizbrauca uz Losandželosu rakstīt lugas un pameklēt scenārista darbu. Vienu no viņa īsajām muzikālajām lugām uzveda maza teātra trupa trim izrādēm. Viņš uzaicināja Mārsiju atbraukt un noskatīties izrādi.

Mārsija aizlidoja uz Losandželosu noskatīties lugu. Tā bija tik briesmīga, ka puse skatītāju izgāja ārā. Tā nu Mārsija tovakar palika Teo dzīvoklī mierināt viņu. To, kas īsti tonakt notika, nekad nevarēs uzzināt. Tika pierādīts, ka kaut kad agri no rītā Teo nāvīgi sadūris Mārsiju ar naža dūrieniem abās ads. Tad viņš iedūris sev vēderā un izsauds policiju. Gluži laikā, lai tiktu izglābta viņa, bet ne Mārsijas dzīvība.

Tiesas process Kalifomijā, dabiski, bija liels, masu informād-jas līdzekļos atspoguļots notikums. Nevadas gubernatora meitu nogalinājis strādnieku šķiras dzejnieks, kas trīs gadus bijis viņas mīļākais un pēc tam ticis pamests.

Aizstāve Mollija Flendersa bija ar panākumiem specializējusies “kaislību” slepkavībās, lai gan šī lieta izrādījās viņas pēdējā krimināllieta, pirms viņa pievērsās izklaides biznesa likumiem. Viņas taktika bija klasiska. Tika pieaidnāti liednieki, lai pierādītu, ka Mārsijai bijuši vismaz seši mīļākie, kamēr Teo ticējis, ka viņi apprecēsies. Bagātā, sabiedriskā ziņā ievērojamā, padauzai līdzīgā Mārsija bija pametusi sirsnīgo strādnieku izcelsmes dramaturgu, kura prāts neizturēja triecienu. Flendersa lūdza sava

klienta interesēs atzīt “īslaicīgu neprātu”. Ar vislielāko sajūsmu tika uzņemts teiciens (to Mollijai bija uzrakstījusi Klaudija De Lena): “Viņš uz mūžiem nav atbildīgs par to, ko izdarījis." Rinda, kas būtu izraisījusi Dona Klerikucio dusmas.

Liecību sniegšanas laikā Teo izskatījās pamatīgi satriekts. Viņa vecāki, dedzīgi katoļi, bija pierunājuši uzstāties ietekmīgus Kalifomijas garīdzniekus,, un tie liecināja, ka Ifeo atsacījies no hedonistiskajiem ieradumiem un tagad bija nolēmis mācīties, lai kļūtu par priesteri. Tika uzsvērts, ka Teo mēģinājis darit sev galu un tādēļ acīmredzami esot nožēlas pilns, tādējādi pierādot savu ārprātu, it kā abi šie jēdzieni būtu nešķirami. To visu uzspodrināja Mollijas Flendersas retorika, kurā viņa uzbūra tā lielā iegul* dījuma ainu, kādu Teo spēs sniegt sabiedrībai, ja netiks sodīts par muļķīgu rīcību, ko izraisījusi sieviete ar vaļīgu morāli, sieviete, kas salauzusi strādniekpuiša sirdi. Bezrūpīga, bagāta meitene, par nelaimi, tagad mirusi.

Mollija Flendersa mīlēja Kalifomijas zvērinātos. Saprātīgi, pietiekami izglītoti, lai izprastu psihiskas traumas nianses, atvērti teātra, filmu, mūzikas, literatūras augstākajai kultūrai, viņi izstrāvoja empātiju. Kad Flendersa pārliecināja viņus, par iznākumu nebija ko šaubīties. Teo tika pasludināts par nevainīgu īslaicīga neprāta dēļ. Viņu nekavējoties nolīga filmēties īssēriju dzīvesstāstā, gan ne kā galveno aktieri, bet mazākā lomā, kur viņš dzied pašsacerētas dziesmas, lai saistītu kopā sižetu. Tās bija gluži apmierinošas mūsdienu traģēdijas beigas.

Taču iespaids, kādu tās atstāja uz meitenes tēvu, gubernatoru Volteru Vavenu, bija postošs. Alfrēds Grounvelts redzēja, kā viņa divdesmit gadu ieguldījums aiziet nebūtībā, jo gubernators Vavens savas villas noslēgtībā Grounveltam pavēstīja, ka nekan-didēs uz atkārtotu ievēlēšanu. Kāda jēga iegūt varu, kad jebkurš pagrimis plukata varēja nāvīgi sadurt viņa meitu, gandrīz vai nogriezt viņai galvu un nodzīvot mūžu kā brīvs cilvēks? Vēl ļaunāk - viņa mīļotais bērns izvazāts pa avīzēm un televīziju kā nicināma muļķa kuce, kas pelnījusi, ka viņu nogalina.

Dzīvē ir traģēdijas, kuras nav izdziedināmas, un gubernatoram šī bija tāda traģēdija. Viņš pavadīja viesnīcā “Ksanadu”

Cik daudz laika, cik vien iespējams, tomēr nebija tas pats vecais, jaukais cilvēks. Viņu neinteresēja ne rēvijas meitenes, ne kauliņu ripināšana. Viņš vienkārši dzēra un spēlēja golfu. Grounveltam radās ļoti kutelīga problēma.

Viņš dziļi juta līdzi gubernatora grūtībām. Nevar apstrādāt cilvēku vairāk nekā divdesmit gadus, kaut vai tikai savās interesēs, nejūtot nekādu pieķeršanos viņam. Ibmēr īstenība bija tāda, ka gubernators Volters Vavens, atteikdamies no politikas, vairs nebija īpaša vērtība, viņam nebija nākotnes potenciāla. Viņš bija vienkārši vīrietis, kas ar dzeršanu grūž sevi postā. Turklāt, spēlēdams azartspēles, viņš to darīja tik izklaidīgi, ka Grounvelts glabāja divsimt tūkstošus parādzīmēs. Tā nu bija pienācis laiks, kad jāatsaka gubernatoram villas lietošana. Viņš, protams, iedos tam greznus apartamentus viesnīcā, tomēr tas būs pazeminājums, un, pirms to darīt, Grounvelts vēl pēdējo reizi mēģināja labot stāvokli.

Grounvelts pierunāja gubernatoru kādu rītu satikties golfa laukumā. Lai iznāktu golfa partija starp diviem pāriem, viņš paaicināja Pipi De Lenu un viņa dēlu Krosu.

Pipi piemita parupja asprātība, ko gubernators allaž prata novērtēt, un Kross bija tik izskatīgs un pieklājīgs jauneklis, ka vecāki cilvēki vienmēr priecājās par viņa klātbūtni. Pēc spēles visi devās uz gubernatora villu ieturēt vēlīnu lenču.

Vavens bija zaudējis labu tiesu no svara un, likās, nelepojās ar savu ārieni Mugurā viņam bija notraipīts sporta tērps un beisbola cepure ar “Ksanadu” emblēmu. Viņš nebija noskuvies. Viņš bieži smaidīja - nevis politiķa smaidu, bet gan tādu kā kaunīgu grimasi. Grounvelts ievēroja, ka viņam bija pavisam dzelteni zobi. Turklāt Vavens bija galīgi piedzēries.

Grounvelts nolēma spert izšķirošo soli. Viņš ieminējās: - Gubernator, jūs pametat novārtā ģimeni, jūs pametat novārtā draugus, un jūs pametat novārtā Nevadas {audis. Jūs nevarat tā turpināt.

- Protams, varu, - Volters Vavens atteica. - Lai tie Nevadas ļaudis iet ratā! Kāda kuram daļa?

Grounvelts atbildēja: - Man ir daļa. Es raizējos par jums. Es savākšu naudu, un jums nākamajās vēlēšanās jākandidē uz senatora vietu.

-    Kāda velna pēc man tas būtu jādara? - gubernators nesaprata. - Šajā draņķa zemē tas neko nenozīmē. Es esmu dižā Nevadas štata gubernators, un tas mazais stulbenis noslepkavo manu meitu un tiek brīvībā. Un man ar to jāsamierinās. Cilvēki joko par manu mirušo bērnu un lūdz Dievu par slepkavu. Vai zini, par ko es skaitu lūgšanu? Par to, lai atombumba iznīcinātu šo draņķa valsti un jo sevišķi Kalifomijas štatu.

Pipi un Kross šīs sarunas laikā klusēja. Viņus mazliet izbrīnīja gubernatora kvēle. Turklāt abi saprata, ka Grounvelts cenšas gūt panākumus.

-    Jums tas viss jāaizmirst, - Grounvelts sadja. - Neļaujiet šai traģēdijai izpostīt jums dzīvi.

Viņa glaimīgums būtu saērcinājis pat svēto.

Gubernators aizsvieda beisbola cepuri pār istabu un pie bāra ielēja sev vēl vienu viskiju.

-    Es nespēju aizmirst, - viņš teica. - Es naktī guļu nomodā un sapņoju par to, kā izspiestu tā mazā smurguļa ads no galvas. Es gribu aizdedzināt viņu, gribu nogriezt viņam rokas un kājas. Un vēl es gribu, lai viņš būtu dzīvs un es varētu to darīt atkal un atkal.

Viņš uzsmaidīja pārējiem piedzēruša cilvēka smaidu, gandrīz paknta, tie redzēja dzeltenos zobus un saoda puvuma smaku mutē.

Tagad Vavens šķita mazāk piedzēries, balss kļuva klusa, viņš runāja gandrīz kā parasti.

-    Vai redzējāt, kā viņš nodūris manu meitu? - Vavens jautāja. - Viņš nodūra to caur acīm. Tiesnesis neļāva zvērinātajiem skatīties fotogrāfijas. Aizspriedumains. Bet es, viņas tēvs, redzēju attēlus. Un tā nu mazais Teo ar vīspsnu sejā tiek brīvībā. Viņš nogalināja manu meitu caur acīm, bet pats katru ritu pieceļas un redz sauli spīdam. Ak, es vēlos, kaut varētu nogalināt viņus visus - tiesnesi, zvērinātos, advokātus, visus viņus.

Viņš pielēja glāzi un nikni staigāja apkārt pa istabu, runādams nesakarīgi kā jucis.

-    Es nevaru iet un muldēt par to, kam vairs neticu. Vismaz ne tagad, kamēr tas mazais izdzimtenis vēl ir dzīvs. Viņš sēdēja pie mana pusdienu galda, mēs ar sievu izturējāmies pret viņu kā pret

cilvēku, lai gan viņš mums nepatika. Mēs spriedām par viņu labu. Nekad ne par vienu nedomājiet labu, ja šaubāties. Mēs uzņēmām viņu savā mājā, iedevām gultu, kur viņam gulēt ar mūsu meitu, un visu laiku viņš smējās par mums. Viņš teica: “Kāda nozīme tam, ka tu esi gubernators? Kāda nozīme tam, ka tev ir nauda? Kāda nozīme tam, ka esat civilizētas, pieklājīgas būtnes? Es jūsu meitu nogalināšu, kad vien gribēšu, un jūs nekā nevarēsiet padarīt. Es jūs visus pieveikšu. Es izdrāzīšu jūsu meitu, tad piebeigšu viņu, piekāsīšu jūs un brīvs aiziešu prom.”

Vavens sagrīļojās, un Kross ātri piegāja klāt pieturēt viņu. Gubernators raudzījās augšup garām Krosam uz augstajiem, apgleznotajiem griestiem, kas bija izrotāti ar rožainiem eņģelīšiem un baltās drānās tērptiem svētajiem.

- Es gribu, lai viņš būtu miris, - gubernators teica un izplūda asarās. - Gribu, lai viņš būtu beigts.

Grounvelts klusi sadja: - Volter, tas viss aizmirsīsies, dodiet tam laiku. Izvirziet savu kandidatūru senatora postenim. Jums vēl priekšā labākie mūža gadi, jūs vēl tik daudz varat paveikt.

Vavens atbrīvojās no Krosa rokām un itin mierīgi pateica Grounveltam: - Vai tiešām jūs nesaprotat, es vairs neticu labiem darbiem. Man liegts kādam stāstīt, kā patiesībā jūtos, pat sievai. Izteikt naidu, ko jūtu. Un es jums vēl kaut ko pasacīšu. Vēlētāji nicina mani, viņi mani uztver kā vāju muļķi. Cilvēku, kurš pieļauj, ka tiek noslepkavota viņa meita, bet pēc tam nevar panākt, ka vainīgo soda. Kurš gan uzticēs lielā Nevadas štata labklājību tādam cilvēkam? - Nu viņš pavīpsnāja. -10 mazo mērkaķi būtu vieglāk ievēlēt nekā mani. - Viņš bridi klusēja. - Alfrēd, liecieties mierā. Es ne uz ko nekandidēšu.

Grounvelts uzmanīgi vēroja Vavenu. Viņš uztvēra kaut ko tādu. ko Pipi ar Krosu neievēroja. Kaislīgas bēdas tik bieži noveda pie vājuma, tomēr Grounvelts nolēma riskēt. Viņš ievaicājās:

- Volter, vai jūs kandidēsiet uz senatora posteni, ja tas cilvēks tiks sodīts? Vai jūs būsiet tas pats vīrs, kas bijāt?

Šķita, ka gubernators nesaprot teikto. Viņš mazliet izbolīja ads pret Pipi un Krosu, tad blenza Grounveltam sejā. Grounvelts teica Pipi un Krosam: - Pagaidiet manā birojā.

Pipi un Kross nekavējoties aizgāja. Grounvelts un gubernators Vavens palika vieni. Grounvelts viņam nopietni sadja: - Volter, mums pirmoreiz mūžā jābūt tiešiem un atklātiem. Mēs viens otru pazīstam divdesmit gadus, vai es jums jebkad esmu lides neapdomīgs? Tā ka atbildiet. Tas būs droši. Vai jūs atkal kandidēsiet, ja tas puika būs beigts?

Gubernators piegāja pie bāra un ielēja viskiju. Tomēr viņš nedzēra. Viņš pasmaidīja.

-    Es izvirzīšu savu kandidatūru nākamajā dienā pēc tā puiša bērēm kā pierādījumu tam, ka piedodu, — viņš atbildēja. — Maniem vēlētājiem tas patiktu.

Grounvelts nomierinājās. Tas bija padarīts. Aiz atvieglojuma viņš ļāva vaļu dusmām.

-    Vispirms aizejiet pie zobārsta, - viņš teica gubernatoram. -Jums vajag notīrīt tos draņķa zobus.

Pipi un Kross gaidīja Grounveltu viņa birojā augšstāva apartamentos. Grounvelts ieveda abus dzīvojamās telpās, lai viņi justos ērtāk, tad atstāstīja sarunu.

-    Vai gubernatoram nekas nekait? - Pipi jautāja.

-    Gubernators nebija tik piedzēries, kā izlikās, - Grounvelts atbildēja. - Viņš man lika saprast, pats īstenībā neiesaistoties.

-    Es šovakar lidošu uz austrumiem, - Pipi teica. — Tam jāsaņem Klerikudo atļauja.

-    Pasaki viņiem, ka es domāju - gubernators ir tas cilvēks, kurš var aiziet līdz galam. - Grounvelts sacīja. - Līdz pašai augšai. Viņš būtu nenovērtējams draugs.

-    Džordžo un Dons to sapratīs, - Pipi piekrita. - Man tikai viss jāizkārto un jādabū piekrišana.

Grounvelts paraudzījās Krosā un pasmaidīja, tad pievērsās Pipi. Viņš maigi teica: - Es domāju, pienācis laiks, kad Krosam jāpievienojas Ģimenei. Es domāju, ka viņam jālido uz austrumiem kopā ar tevi.

Tomēr Džordžo Klerikucio nolēma lidot uz rietumiem, uz Vegasu, lai satiktos. Viņš gribēja visu dzirdēt no Grounvelta paša, un Grounvelts pēdējos desmit gadus nekur nebija ceļojis.

Džordžo un viņa miesassargi tika iekārtoti vienā no villām, lai gan viņš nespēlēja uz augstām likmēm. Grounvelts bija vīrs, kas zināja, kad vajadzīgi izņēmumi. Viņš bija atteids villas ietekmīgiem politiķiem, finanšu milžiem, dažām visslavenākajām Holivudas filmu zvaigznēm, skaistām sievietēm, kuras gulējušas ar viņu, tuviem personiskiem draugiem. Pat Pipi De Lēnam. Toties viņš atvēlēja villu Džordžo Klerikudo, lai gan zināja, ka Džordžo piemīt spartiskas tieksmes un viņš neko augstu nevērtē ārkārtīgu greznību. Ikviena deņas zīme skaitījās, pakāpeniski uzkrājās, un viens vienīgs misēklis, vienalga, dk sīks, kādudien varēja tikt pieminēts.

Viņi satikās Džordžo villā. Grounvelts, Pipi un Džordžo...

Grounvelts izskaidroja situādju.

-    Gubernators var būt ārkārtīgi vērtīgs Ģimenei, — Grounvelts sadja. - Ja Vavens saņemsies, viņš spēs noiet līdz galam. Vispirms senators, pēc tam prezidents. Tas notiks, un jums būs laba iespēja panākt, lai sporta derības tiktu legalizētas visā valsti. Ģimenei tas ienesīs miljardus, un šie miljardi nebūs netīrā nauda.

Tā būs balta nauda. Es saku, mums tas jādara.

Likumīgā ceļā iegūtā nauda bija daudz vērtīgāka par netīro naudu. Tomēr Džordžo labā īpašība bija tā, ka viņu nekad nevarēja piespiest pieņemt pārsteidzīgus lēmumus.

-    Vai gubernators zina, ka tu esi ar mums?

-    Ne gluži, - Grounvelts atbildēja. - Bet viņš noteikti ir dzirdējis baumas. Un viņš nav nekāds ieliktenis. Esmu viņa labā šo to izdalījis, par ko viņš zina, ka es to nevarētu, ja būtu viens. Un viņš ir gudrs. Viņš pateica tikai to, ka kandidēs uz posteni, ja tas puika būs beigts. Viņš man neko nelūdza darīt. Vavens visu lieliski apzinās, viņš nemaz tik piedzēries nebija, kad zaudēja savaldību. Es domāju, ka viņš to visu izplānoja. Viņš izturējās patiesi, bet pietēloja ari. Viņš nevarēja izplānot savu atriebi, tomēr viņam bija nojausma, ka es varu ko līdzēt. Viņš deš, taču vērpj ari intrigas. - Grounvelts bridi klusēja. - Ja mums izdosies, viņš kandidēs uz senatora posteni un būs mūsu senators.

Džordžo neveikli slāja pa istabu, izvairīdamies no skulptūrām uz pjedestāliem, no virpuļvannas, kuras marmors likās spīdam cauri auduma aizkaram. Viņš noprasīja Grounveltam: — Tu viņam apsolīji bez mūsu piekrišanas?

-Jā, - Grounvelts apstiprināja. - Tas bija pārliecināšanas jautājums. Man vajadzēja izturēties pārliecinoši, lai viņš justu, ka viņam vēl ir vara. Ka viņš vēl arvien var likt kaut kam notikt un tādējādi panākt, lai viņam atkal patiktu vara.

Džordžo nopūtās.

-    Neciešu šo darba daļu, - viņš izdvesa.

Pipi pasmaidīja. Džordžo bija velna pilns. Viņš bija palīdzējis izmanāt Santadio Ģimeni ar tādu niknumu, kas iesvēla lepnumu vecajā Donā.

-    Es domāju, mums šajā lietā vajadzīga Pipi kompetence,

- Grounvelts turpināja. - Un vēl es domāju, ka pienācis laiks viņa dēlam Krosam pievienoties Ģimenei.

Džordžo paraudzījās uz Pipi.

-    Vai tu domā, ka Kross ir gatavs? — viņš jautāja.

Pipi atteica: - Viņam ticis diezgan labumu, laiks sākt pelnīt iztiku.

-    Bet vai viņš to paveiks? - Džordžo jautāja. - Tas ir liels solis.

-    Es parunāšu ar viņu, - Pipi atbildēja. - Viņš to paveiks.

Džordžo pagriezās pret Grounveltu.

-    Mēs to darām gubernatora labā, bet ko tad, ja viņš par mums aizmirsīs? Mēs riskējam, un gluži ne par ko. Viņš taču ir Nevadas gubernators, viņa meita ir nogalināta, un viņš to pazemīgi uzņem. Viņam nav dūšas.

-    Kaut ko viņš tomēr izdarīja: viņš atnāca pie manis, - Grounvelts iebilda. - Tev jāsaprot tādi cilvēki kā gubernators. Šim solim viņam vajadzēja daudz drosmes.

-    Tātad viņš darīs tā, kā vajag? - Džordžo noprasīja.

-    Mēs viņu pataupīsim nedaudzajiem dižajiem darbiem, -Grounvelts atbildēja. - Man divdesmit gadus bijušas darīšanas ar viņu. Es galvoju, ka Vavens tiks galā, ja vien ar viņu pareizi apiesies. Viņš saprot lietas būtību, viņš ir apķērīgs.

Džordžo ieteicās: - Pipi, tam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma. Notikums gūs lielu ievērību. Mēs gribam, lai gubernators

izvairītos no jebkādiem netiešiem mājieniem no ienaidniekiem, avīzēm vai draņķa televīzijas.

Grounvelts piekrita: - Jā, ir svarīgi, lai nekas kaut netieši nenorādītu uz gubernatoru.

Džordžo ieminējās: - Varbūt šis darbs ir pārāk sarežģīts Krosam rokas iemēģināšanai.

-    Nē, tas viņam ir pašā laikā, - Pipi atteica.

Un viņi nevarēja iebilst. Pipi bija komandieris kaujas laukā. Viņš bija pierādījis sevi daudzās līdzīgās operācijās, it īpaši lielajā karā pret Santadio Ģimeni. Viņš bieži tika sadjjis Klerikucio Ģimenei: “Es riskēju, un, ja ieķibelēšos, es gribu, lai tā būtu mana, nevis kāda dta vaina.”

Džordžo sasita plaukstas.

-    Labi, metīsim mieru. Alfrēd, kā būtu ar vienu golfa spēli šajā rītā? Rītvakar es braukšu darīšanās uz Losandželosu un dienu vēlāk - atpakaļ uz austrumiem. Pipi, dod man ziņu, kuru no Anklāva tu gribi palīgā, un pasaki man, vai Kross piedalīsies vai ne.

Un no šiem vārdiem Pipi noprata, ka Kross nemūžam netiks uzņemts Klerikudo Ģimenē, ja atteiksies piedalīties ope-rādjā.

Golfs Klerikudo Ģimenē bija kļuvis par Pipi paaudzes kaislību, un vecais Dons ļauni jokoja, ka golfs esot Brugliones spēle. Topēcpusdien Pipi un Kross atradās “Ksanadu” golfa laukumā. Viņi neizmantoja mašīnas; Pipi gribēja izstaigāties un baudīt zaļo pļaviņu vientulību.

Netālu no devītās bedrites bija dārzs ar kokiem un solu zem tiem. Viņi apsēdās.

-    Es nedzīvošu mūžīgi, - Pipi iesāka. - Un tev jāpelna iztika. Iekasēšanas aģentūra ienes daudz naudas, bet to grūti patuiēt.

Tev jābūt labi ieredzētam Klerikucio Ģimenē.

Pipi tika gatavojis Krosu, sūtījis viņu grūtos iekasēšanas uzdevumos, kuros jālieto spēks un apvainojumi, bija pakļāvis viņu Ģimenes tenkām; viņš izprata lietas būtību. Pipi bija pacietīgi gaidījis īsto situāciju, mērķi, kas neizraisīs līdzjūtību.

Kross klusi atbildēja: - Saprotu.

Pipi turpināja: - Tas zellis nogalināja gubernatora meitu. Muļķa panks, bet izgrozījās no ķezas. Tas nav lāgā.

Krosu uzjautrināja tēva psiholoģija.

-    Un gubernators ir mūsu draugs, - viņš piebilda.

-    Pareizi, - Pipi piekrita. - Kros, tu vari pateikt “nē", ielāgo to. Taču es gribu, lai tu palīdzētu darbā, kas man jāpaveic.

Kross noraudzījās uz paugurainajiem zālieniem, karogiem, kuri pie bedrītēm bija pamiruši tuksneša gaisā, sudrabotajām kalnu grēdām tālumā, debesīm, kurās atspīdēja Stripas neona ugunis, ko viņš nevarēja redzēt. Kross apzinājās, ka dzīve mainīsies, un izjuta mirkļa šausmas.

-    Ja man tas nepatīk, es vienmēr varu iet strādāt pie Grounvelta, - Kross teica.

Tomēr viņš ļāva rokai bridi atdusēties uz tēva pleca, likdams manīt, ka tas ir joks.

Pipi uzsmaidīja dēlam.

-    Šis darbs ir Grounvelta labā. Tu viņu redzēji kopā ar gubernatoru. Labi, mēs izpildīsim viņa vēlēšanos. Grounveltam bija jādabū Džordžo piekrišana. Un es teicu, ka tu man izlīdzēsi.

Tālu prom, vienā no zālieniem, Kross redzēja divas sievietes un divus vīriešus, kuri lēkāja tuksneša saulē kā multiplikācijas filmas tēli.

-    Man jāpierāda sevi, - Kross teica tēvam.

Viņš zināja, ka jāpiekrit vai ari jādzīvo pilnīgi atšķirīga dzīve. Un Krosam patika sava dzīve, patika strādāt tēvam, patika dzīvot “Ksanadu”, patika Grounvelta vadība, skaistās rēvijas meitenes, viegli nopelnītā nauda, varas apziņa. Bet, ja reiz viņš piekritīs, vairs nemūžam nebūs lemts parastu cilvēku liktenim.

-    Es visu izplānošu, - Pipi teica. - Es visu laiku būšu kopā ar tevi. Nav nekādu briesmu. Bet šāvējam jābūt tev.

Kross piecēlās no sola. Viņš redzēja, kā plīvo karogi pie septiņām villām, lai gan golfa laukumā nemanīja ne vēsmiņas. Pirmo reizi savā jauna cilvēka mūžā viņš izjuta sāpes par pasauli, kuru varētu zaudēt.

-    Es būšu ar tevi, - viņš teica.

Trijās turpmākajās nedēļās Pipi nodarbojās ar Krosa ideoloģisko apstrādi. Viņš paskaidroja, ka patlaban tiek gaidīts novērošanas grupas ziņojums par Teo, viņa uzvedību, ieražām, pēdējā laika fotogrāfijas. Vēl sešu vīru rīcības komanda no Anklāva Ņujorkā pārvācās uz Losandželosu, uz vietu, kur Teo joprojām dzīvoja. Visas operācijas plāns tiks balstīts uz novērošanas grupas ziņojumu. Tad Pipi mācīja Krosam filosofiju.

-    Šis ir bizness, - viņš teica. - Tev jāveic visi drošības pasākumi, lai novērstu izgāšanos. Jebkurš var kādu nogalināt. Galvenais ir nekad netikt noķertam. Tas ir grēks. Un nekad nedomā par iesaistītajām personām. Kad General Motors galva izmet no darba piecdesmit tūkstošus, tas ir bizness. Viņš nevar nesagraut šo cilvēku dzīves, viņam tas jādara. Cigaretes nonāvē tūkstošiem cilvēku, bet ko tu vari padarīt? Ļaudis grib smēķēt, un nevar aizliegt biznesu, kas rada miljardus dolāru. Tāpat ir ar šaujamieročiem - katram pieder šaujamais, visi nogalina visus, bet tā ir miljardus dolāru vērta rūpniecība, tu nevari tikt vaļā no tās. Ko tur var darīt? Cilvēkiem jāpelna iztika, tas ir visupirmais. Visu laiku. Ja tu tam netici, ej un dzīvo sūdos. - Klerikucio Ģimene ir ļoti stingra, - Pipi teica Krosam. - Tev jāsaņem viņu labvēlība.

Tu nevari staigāt apkārt un nogalināt cilvēkus tikai tādēļ, ka viņi uzspļāvuši tavai kurpei. Ģimenei jānostājas tavā pusē, tāpēc ka viņi var pasargāt tevi no cietuma.

Kross klausījās. Viņš uzdeva tikai vienu jautājumu: - Tātad Džordžo grib, lai tas izskatās pēc nelaimes gadījuma? Kā lai mēs to izdarām?

Pipi iesmējās.

-    Nekad neļauj nevienam pamācīt tevi, kā tev jāvada operācija. Viņi var iet ratā. Viņi man izsaka savas maksimālās cerības.

Es rīkojos, kā man ir visērtāk. Un vislabāk ir būt vienkāršam. Pavisam, pavisam vienkāršam. Un, kad vajag ko īpašu, tam jābūt pavisam, pavisam īpašam.

Kad pienāca ziņojumi par novērošanas rezultātiem, Pipi uzdeva Krosam izpētīt visus datus. Tur bija dažas Teo fotogrāfijas, vairāki viņa mašīnas attēli, kuros redzams numurs. Ceļa karte, tā paša ceļa, pa kuru viņš brauca no Brentvudas uz Oksnardu ciemos pie draudzenes. Kross vaicāja tēvam: - Viņš vēl spēj tikt pie draudzenes?

-    Tu nepazīsti sievietes, - Pipi atteica. - Ja tu viņām patic, vari kaut mīzt izlietnē. Ja tu viņām nepatic, vari pataisīt viņas par Anglijas karalienēm un viņas tāpat tev taisīs virsū.

Pipi aizlidoja uz Losandželosu izveidot rīcības komandu. Viņš atgriezās pēc divām dienām un teica Krosam: — Rītvakar.

Nākamajā dienā pirms ausmas, lai izvairītos no tuksneša svelmes, viņi devās no Lasvegasas uz Losandželosu. Braucot pa tuksnesi, Pipi ieteica Krosam atslābināties. Krosu apbūra krāšņais saullēkts, kas šķita izkausējam tuksneša smiltis dziļā zelta upē, kura apņēma tālo Nevadas kalnu grēdas piekāji. Viņš jutās satraukts. Viņam gribējās, kaut darbs būtu drīzāk paveikts.

Abi ieradās Ģimenes mājā Klusā okeāna palisādēs, kur viņus gaidīja sešu cilvēku komanda no Bronksas anklāva. Piebraucamajā ceļā stāvēja zagta automašīna, pārkrāsota, viltotu numura plāksnīti. Mājā atradās arī šaujamieroči, kuriem nevarēs sadzīt pēdas un kurus vajadzēs izmantot.

Krosu pārsteidza mājas greznums. No tās pāri šosejai pavērās skaists skats uz okeānu, tur bija peldbaseins un milzīgs sauļošanās klājs. Mājā bija arī sešas guļamistabas. Šķita, ka vīri labi pazīst Pipi. Tomēr viņi netika iepazīstināti ar Krosu, arī Kross ar viņiem ne.

Viņiem bija jānonīkst vienpadsmit stundas, iekams pusnaktī sāksies operācija. Pārējie vīri, nelikdamies zinis par milzīgo televizoru, uz sauļošanās klāja iesāka kāršu spēli; visi bija ģērbušies peldbiksēs. Pipi uzsmaidīja Krosam un noteica: - Velns, aizmirsu par peldbaseinu.

-    ir jau labi, - Kross atteica. - Mēs varam peldēties ar īsajām biksēm.

Māju aizsedza milzīgi koki un ieskāva dzīvžogs.

-    Mēs varam iet ar plikām pakaļām, - Pipi izlaboja. - Neviens neredzēs, atskaitot helikopteru vadītājus, bet viņi blenzīs uz sie-viešiem, kas sauļojas pie savām Malibu mājām.

Abi vairākas stundas peldējās un sauļojās, tad ieturēja maltīti, ko bija pagatavojis viens no sešiem vīriem. Maltīte sastāvēja

no gaļas gabala, kas bija izcepts turpat sauļošanās klājā uz grila, un lapu un erukas salātiem. Pārējie ēdienam klāt piedzēra sarkanvīnu, bet Kross - gāzēto ūdeni. Viņš ievēroja, ka vīri ēda un dzēra ar mēru.

Pēc maltītes Pipi ar zagto mašīnu aizveda Krosu izlūkbrau-cienā. Viņi aizbrauca pa Klusā okeāna piekrastes šoseju līdz vesternu stila restorānam un kafejnīcai, kur atradīs Ifeo. Novērošanas ziņojumi liecināja, ka trešdienās ap pusnakti Tfeo pa ceļam uz Oksnardu bija radis piestāt pie restorāna Klusā okeāna piekrastes šosejas malā, lai iedzertu kafiju un apēstu šķiņķi ar olām. Ka viņš atstās restorānu ap vieniem nakti. Šonakt divi novērošanas grupas vīri sekos Teo un pa telefonu ziņos, ka viņš ir ceļā.

Kad viņi atgriezās mājā, Pipi vēlreiz deva norādījumus vīriem par operāciju. Sešiem cilvēkiem būs trīs automobiļi. Viena mašīna brauks visiem pa priekšu, otra noslēgs grupu, trešā tiks novietota restorāna stāvlaukumā un sagatavota neparedzētam gadījumam

Kross un Pipi sēdēja uz sauļošanās klāja un gaidīja telefona zvanu. Piebraucamajā ceļā stāvēja pieci automobiļi, visi melni un mēnesgaismā spīdēja kā vaboles. Visi seši Anklāva vīri turpināja savu kāršu spēli uz piecu, desmit un divdesmit piecu centu sudraba monētām. Beidzot pusdivpadsmitos zvanīja telefons: Teo bija ceļā no Brentvudas uz restorānu. Visi seši vīri sakāpa trijās automašīnās un aizbrauca ieņemt noteiktos posteņus. Pipi ar Krosu iekāpa zagtajā mašīnā un nogaidīja vēl piecpadsmit minūtes, iekams brauca prom. Krosam svārku kabatā bija maza divdesmit otrā kalibra pistole, kas, lai gan bez klusinātāja, šāva tikai ar nelielu, asu paukšķi; Pipi līdzi bija Glock, kas izšaujot taisīja skaļu troksni. Kopš vienīgā aresta par slepkavību Pipi vienmēr atteicās ņemt līdzi klusinātāju.

Pipi vadīja automašīnu. Operācija bija izplānota līdz pat visniecīgākajam sīkumam. Neviens no rīcības grupas nedrīkstēja ieiet restorānā. Detektīvi iztaujās kalpotājus par visiem apmeklētājiem. Novērošanas grupa bija ziņojusi, kas Teo ir mugurā, ar kādu mašīnu viņš brauc, kāds ir tās numurs. Viņiem veicās, ka Teo mašīna bija spilgti sarkana, turklāt tas bija lēts fords, viegli sazīmējams vietā, kur parasts skatīt mersedesus un poršus.

Kad Pipi un Kross ieradās restorāna stāvvietā, viņi redzēja, ka Teo mašīna jau atrodas tur. Pipi novietoja savējo blakus. T&d viņš izslēdza mašīnas gaismas un motoru un sēdēja tumsā Pāri Klusā okeāna piekrastes šosejai viņi redzēja mirgojam okeānu, ko pāršķēla mēnesgaismas zeltainās strēles. Viņi ievēroja, ka viena no viņu komandas mašīnām nolikta stāvvietas tālākajā malā. Viņi zināja, ka abas pārējās grupas atrodas savos posteņos uz šosejas un gaida, lai aizvadītu viņus atpakaļ uz māju, gatavi nogriezt ceļu jebkādiem vajātājiem un pārtvert varbūtējas grūtības, kas viņus varētu gaidīt.

Kross palūkojās pulkstenī. Bija pusviens. Viņiem jāpagaida vēl piecpadsmit minūtes. Pēkšņi Pipi uzsita viņam pa plecu.

- Viņš nāk agri, - Pipi piezīmēja. - Aizieti

Kross redzēja no restorāna parādāmies stāvu, ko apņēma gaismas atblāzma durvīs. Viņu pārsteidza šā mazā un sīkā auguma zēniskums, sprogaino matu ērkulis virs bālas, vājas sejas. Teo izskatījās pārāk trausls, lai būtu slepkava.

Tad viņi jutās pārsteigti. Teo nevis gāja uz savu mašīnu, bet, vairīdamies no satiksmes, devās pāri Klusā okeāna piekrastes šosejai. Nonācis otrā pusē, viņš aizstaigāja līdz pašai atklātās pludmales malai, izaicinādams viļņus. Viņš tur stāvēja un raudzījās okeānā, tālumā pie horizonta rietēja dzeltens mēness. Tad viņš pagriezās un nāca atpakaļ uz šoseju un stāvvietu. Viņš bija ļāvis viļņiem samērcēt kājas, un modernie zābaki žļurkstēja.

Kross lēnām izkāpa no mašīnas. Teo bija gandrīz klāt. Kross pagaidīja, kamēr Teo paiet garām, tad pieklājīgi uzsmaidīja, ļaudams Teo iekāpt mašīnā. Kad Teo bija iekšā, Kross izvilka pistoli. Teo, grasīdamies bāzt atslēgu aizdedzē, pie atvērtā loga pacēla ads, juzdams ēnu. Mirklī, kad Kross izšāva, abi ieskatījās viens otram ads. Teo bija sastindzis, kad lode ietriecās viņam sejā, kas acumirklī pārvērtās asiņainā maskā, no kuras nekustīgi raudzījās ads. Kross atrāva durvis un iešāva vēl divas lodes Teo galvas augšdaļā. Sejā iešļācās asinis. Tad viņš Teo mašīnā uz grīdas nosvieda maisiņu ar narkotikām. Viņš aizcirta durvis. Pipi bija iedarbinājis savas mašīnas motoru, kad Kross izšāva. Nu viņš atvēra mašīnas durvis, un Kross ielēca iekšā. Saskaņā ar plānu viņš nebija nometis pistoli. Tā liktu notikušajam izskatīties vairāk pēc iepriekš nodomātas slepkavības nekā pēc izjukuša narkotiku darījuma.

Pipi izbrauca no stāvvietas un aiz viņiem mašīna, kas viņus piesedza. Abas priekšējās mašīnas ieņēma savu vietu, un piecas minūtes vēlāk viņi atgriezās Ģimenes mājā. Desmit minūtes pēc tam Pipi un Kross sēdēja Pipi mašīnā, kas brauca uz Vegasu. Rīcības komanda atbrīvosies no zagtās automašīnas un pistoles.

Kad viņi brauca garām restorānam, nebija redzamas nekādas policijas aktivitātes pazīmes. Teo acīmredzot vēl nebija atrasts. Pipi ieslēdza radio un noklausījās ziņas. Nekas nebija dzirdams.

- Lieliski, - Pipi noteica. - Kad ir izplānots pareizi, viss vienmēr norit nevainojami.

Viņi ieradās Lasvegasā, kad lēca saule un tuksnesis izskatījās pēc drūmas, sarkanas jūras. Kross nemūžam neaizmirsa šo braucienu cauri tuksnesim, cauri tumsai, cauri mēnesgaismai, kas, likās, nekad nebeigsies. Un tad lēca saule, un vēl mazliet vēlāk atspīdēja Vegasas neona uguņu josla, vēstīdama drošību, pamošanos no murga. Vegasā nekad nebija tumšs.

Gandrīz tajā pašā mirkli tika atrasts Teo, viņa seja bālajā rītausmā izskatījās spokaina. Atklātībā ievērību guva fakts, ka pie Teo bijis kokaīns pusmiljona dolāru vērtībā. Tas nepārprotami bija izjucis narkotiku darījums. Gubernators nebija vainīgs.

Kross no šā gadījuma daudz ko ielāgoja. To, ka narkotikas, kuras viņš pasviedis Teo, maksāja ne vairāk par desmit tūkstošiem dolāru, lai gan varas iestādes noteikušas to vērtību pusmiljona apmērā; to, ka gubernators ticis cildināts par faktu, ka nosūtījis līdzjūtības apliecinājumus Teo ģimenei; to, ka pēc nedēļas masu informācijas līdzekļi notikušo vairs nepieminēja.

Pipi un Kross tika izsaukti uz austrumiem audiencē pie Džordžo. Džordžo uzteica abus par saprātīgi un labi izpildītu operāciju, nepieminēdams faktu, ka tam visam vajadzēja izskatīties pēc nelaimes gadījuma. Un šajā vizītē Kross apzinājās, ka Klerikudo Ģimene izturas pret viņu ar deņu, kāda pienācās Ģimenes Veserim. Par to liecināja vispirms tas, ka Krosam tika piešķirti ienākumu procenti no azartspēļu derībām Lasvegasā - gan legālām, gan nelegālām. Bija noprotams, ka nu viņš bija ofidāls Klerikudo

Ģimenes loceklis, kas īpašos gadījumos tiks saukts izpildīt pienākumu un saņems gratifikācijas, aprēķinātas atbilstoši iecerēti uzdevuma riskam.

Ari Grounveltam tika sava atlīdzība. Kad Volters Vavens bija ievēlēts par senatoru, viņš nedēļas nogalē rada patvērumu “Ksanadu”. Grounvelts iedeva viņa ridbā villu un devās apsveikt viņu ar uzvaru.

Senators Vavens bija atguvis savu veco formu. Viņš spēlēja un laimēja, un ieturēja mazas pusdienas ar “Ksanadu” rēvijas meitenēm. Viņš šķita pilnīgi atguvies. Viņš tikai vienreiz pieminēja pārdzīvoto krīzi. Senators teica Grounveltam; - Alfrēd, es jums piešķiru rīcības brīvību.

Grounvelts smaidīdams atteica: — Neviens cilvēks nevar atļauties savā kabatas portfelī nēsāt neaizpildītu čeku, tomēr paldies.

Viņš negribēja čekus, ar kuriem tiktu atmaksāts senatora parāds. Viņš gribēja ilgstošu, nepārtrauktu draudzību, tādu, kura nekad nebeigtos.

Nākamo piecu gadu laikā Kross kļuva par lietpratēju azartspēlēs un viesnīcas vadīšanā. Viņš kalpoja par Grounvelta palīgu, lai gan viņa galvenais darbs bija strādāt kopā ar tēvu ne tikai iekasēšanas aģentūrā, kuras mantošanas tiesības viņam nu bija piešķirtas, bet ari būt par Klerikucio Ģimenes otro Veseri.

Līdz divdesmit piecu gadu vecumam Kross Klerikucio Ģimenē bija pazīstams kā Mazais Veseris. Viņam pašam šķita dīvaini, ka viņš tik vēsi izturas pret savu darbu. Viņa mērķi nekad nebija cilvēki, kurus viņš pazīst. Tie bija miesas gabali, ko apņēma neaizsargāta āda; apakšā esošais skelets piešķīra viņiem savvaļas zvēru veidolu, zvēru, ko viņš ar tēvu medījis, būdams zēns.

No riska viņš baidījās gan, taču tikai smadzenēs; nekāda fiziska satraukuma nebija. Gadījās tādi brīži miera stāvoklī, kad viņš reizēm no rīta pamodās ar neskaidru baiļu sajūtu, it kā briesmīga murga mocīts. Vēl bija reizes, kad Kross jutās nomākts, kad viņš atsauca atmiņā māsu un māti, mazas ainas no bērnības un dažus apciemojumus pēc ģimenes iziršanas.

Kross atminējās mātes vaigu, viņas miesu tik siltu, zīdaino ādu tik maigu, ka iztēlojās, it kā spētu zem tās saklausīt asins šalkas, apvaldītas un drošas. Bet viņa sapņos āda saira kā pelni un asinis košsarkanos ūdenskritumos izšļācās no neķītrām spraugām.

Tas uzvandīja vēl citas atmiņas. Kad māte saltām lūpām skūpstīja dēlu, viņas rokas īsus pieklājības mirkļus to apskāva. Viņa nekad neturēja dēla roku tā, kā turēja Klaudijas roku. Bija reizes, kad viņš apciemoja māti un atstāja viņas māju aizelsies, degošām, kā ievainotām krūtīm. Viņš nekad nejuta mātes zaudējumu tagadnē, bet tikai un vienīgi pagātnē.

Kad Kross iedomājās māsu, viņam nepietrūka Klaudijas. Eksistēja abu kopīgā pagātne, un viņa vēl arvien bija daļa no Krosa dzīves, lai gan ne pietiekami liela. Viņš atminējās, kā abi ziemā mēdza spēkoties. Viņi turēja dūres mēteļa kabatās un vicināja tās viens pret otru. Nekaitīgs duelis. Viss notika, kā bija jānotiek, Kross nodomāja, viņam vienīgi reizēm pietrūka mātes un māsas. Tomēr viņš jutās laimīgs kopā ar tēvu un Klerikucio Ģimeni.

Tā nu savā divdesmit piektajā gadā Kross iesaistījās savā pēdējā operācijā jau kā Ģimenes Veseris. Mērķis bija cilvēks, kuru viņš pazinis visu savu mūžu...

Plaša FIB zondāža visā valstī iznīcināja daudzus titulētos Baronus, daži no viņiem bija īsti Brugliones, un viņu starpā bija Virdžīnio Balaco, nu jau vislielākās Austrumu piekrastes Ģimenes valdnieks.

Virdžīnio Balaco vairāk nekā divdesmit gadus bija Klerikucio Ģimenes Barons un apzinīgi maksāja meslus Klerikucio. Par to Klerikucio padarīja viņu bagātu; Balaco krišanas laikā viņam piederēja īpašumi vairāk nekā piecdesmit miljonu dolāru vērtībā. Viņa ģimene dzīvoja patiešām plaši. Un tomēr notika neparedzētais. Virdžīnio Balaco. kaut arī bija parādā, nodeva tos, kuri bija viņu tik augstu uzcēluši. Viņš pārkāpa omertč likumu, kodu, kas liedza sniegt jebkādu informāciju varas iestādēm.

Viena no apsūdzībām, kas tika izvirzītas pret viņu, bija par slepkavību, tomēr ne jau bailes no ieslodzījuma padarīja viņu

par nodevēju; galu galā Ņujorkā nāvessods nebija paredzēts. Un neatkarīgi no tā, dk ilgs detumsods tiktu piespriests, ja Balaco tiešām atzītu par vainīgu, Klerikudo viņu izpestītu desmit gadu laikā, gādātu, lai pat šie desmit gadi būtu tīkami pavadīts laiks.

Viņš zināja parasto repertuāru. Tiesas sēdē liecinieki varēja sniegt nepatiesas liecības viņam par labu, zvērinātos varēja uzpirkt ar kukuļiem. Jau pēc dažu gadu atsēdēšanas tiktu sagatavota jauna lieta, sniedzot jaunus pierādījumus, kuri apliecinātu, ka viņš nav vainīgs. Bija reiz slavens gadījums, kad Klerikudo bija šādi rīkojušies, pēc tam kad viens no viņu klientiem bija izdetis piecus soda gadus. Vīrs bija ticis laukā, un valsts piešķīra viņam vairāk nekā miljonu dolāru lielu kompensādju par **nepamatoto ieslodzījumu.

Nē, Balaco nebaidījās no detuma. Kļūt par nodevēju viņam lika fakts, ka federālā valdība draudēja atņemt visus viņa pasaulīgos labumus saskaņā ar Kongresa izdotajiem RICO* likumiem noziedzības sagraušanai. Balaco nespēja padest, ka viņš un bērni zaudēs pilij līdzīgo māju Ņūdžersijā, grezno kooperatīvo dzīvojamo māju Floridā, Kentuki zirgu fermu, kurā bija izaudzēti ari trīs Kentuki zirgu skriešanas sacīkšu dalībnieki. Jo apkaunojošie RICO likumi ļāva valdībai sagrābt visu to cilvēku pasaulīgos labumus, kuri bija arestēti par organizēto noziedzību. Varēja tikt atņemtas akrijas un obligādjas, antīkie automobiļi. Donu Klerikudo pašu bija saniknojuši RICO likumi, tomēr viņš atļāvās vienīgi izteikties: “Bagātie to nožēlos, jo pienāks diena, kad viņi saskaņā ar šo RICO likumu apdetinās visu Volstritu."

Tas, ka dažu pēdējo gadu laikā vecais draugs Balaco vairs nebaudīja Klerikudo uzticību, nebija veiksme, bet gan tālredzība.

Viņš bija kļuvis pārāk uzkrītošs Ģimenes centieniem. The New York Times bija iespiests raksts par Balaco antīko automobiļu kolekciju un attēls, kurā dzīvespriecīgs Virdžīnio ar naģeni galvā sēž pie 1935. gada rolsroisa stūres. Virdžīnio Balaco televīzijā Kentuki zirgu skriešanas sacīkšu laikā ar jājampātagu rokā runāja par šā

* RICO (Racketeer Influenced and Corrupt Organizations Act) - ASV Organizētās noziedzības likuma papildinājums, kas nosaka papildu sodāmību par darbību kāda noziedzīga grupējuma sastāvā. (Red. piez.)

sporta kara)a skaistumu. Raidījumā viņš tika pieteikts kā bagāts paklāju importētājs. Tā visa bija par daudz Klerikucio Ģimenei, viņi sāka piesargāties no Balaco.

Kad Virdžīnio Balaco uzsāka diskusijas ar Savienoto Valstu Apgabala prokuroru, Klerikucio Ģimeni par to informēja Balaco advokāts. Dons, kurš bija pa pusei atkāpies no amata, atkal pārņēma pienākumus no Džordžo. Šajā situācijā bija nepieciešama sicīlieša roka.

Tika noturēta Ģimenes apspriede, kurā piedalījās Dons Klerikucio, viņa trīs dēli Džordžo, Vinsents un Peti, kā ari Pipi De Lena. Tā bija taisnība, ka Balaco varēja sabojāt Ģimenes struktūru, tomēr stipri ciestu tikai zemākie lūneņi. Nodevējs varēja sniegt vērtīgu informāciju, bet ne juridiskus pierādījumus. Džordžo ieteicās: ja notiktu visļaunākais, viņi vienmēr varētu ierīkot mītni citā valstī, bet Dons šo ierosinājumu dusmīgi noraidīja. Kur gan citur viņi varētu dzīvot, ja ne Amerikā? Amerika darījusi viņus bagātus, Amerika ir visvarenākā valsts pasaulē un aizsargā savus bagātos. Dons bieži citēja teicienu: “Labāk lai simt vainīgi cilvēki tiek brīvībā, nekā viens nevainīgs top sodīts," - tad piebilda: “Cik skaista zeme.” Nelaime tā, ka visi no pārlieku labas dzīves kļuvuši mīkstčaulīgi. Sicīlijā Balaco nemūžam nebūtu uzdrīkstējies kļūt par nodevēju, pat nebūtu sapņojis par omertā pārkāpšanu. Paša dēli būtu viņu nogalinājuši

- Esmu pārāk vecs, lai dzīvotu svešā zemē, - Dons teica.

- Nodevējs mani neizdzīs no paša mājām.

Pats būdams sīka problēma, Virdžīnio Balaco bija simptoms, infekcija. Daudz viņam līdzīgu cilvēku neievēroja vecos likumus, kuri bija darījuši visus stiprus. Bija kāds Ģimenes Bruglione Luiziānā, vēl kāds Čikāgā un vēl cits Tampā, kuri plātījās ar savu bagātību, kuri izrādīja savu varu, lai redz visa pasaule. Un noķerti šie cafoni centās izbēgt no soda, ko ar savu bezrūpību bija nopelnījuši. Pārkāpjot omertā likumu. Nododot savus biedrus. Šī puve jāizskauž. Tāda bija Dona nostāja. Bet tagad viņš uzklausīs pārējos; viņš galu galā bija vecs, varbūt pastāvēja ari citi risinājumi.

Džordžo galvenajos vilcienos aprakstīja notiekošo. Balaco tielējās ar valdības prokuroriem. Viņš labprāt ietu cietumā, ja

valdība apsolītu nepiesaukt RICO likumus, ja sieva un bērni varētu paturēt viņa bagātību. Un vēl viņš, protams, kaulējās, lai nebūtu jāiet cietumā; par to viņam tiesā būtu jāsniedz liedba pret cilvēkiem, kurus pats nodevis. Viņi abi ar sievu tiktu iekļauti liecinieku aizsardzības programmā un atlikušo mūžu nodzīvotu ar citu personu dokumentiem. Tiktu izdarīta ari plastiskā operācija. Un viņa bērni atlikušo mūža daļu dzīvotu cienījami un ērti. Tāds bija darījums.

Lai kādas būtu viņa vainas, Balaco bija mīlošs tēvs, šajā ziņā visi bija vienisprātis. Viņam bija trīs labi audzināti bērni Viens dēls gatavojās beigt Hārvarda biznesa skolu, meitai Sillai piederēja izmeklētas kosmētikas veikals Piektajā avēnijā, vēl viens dēls bija datorsperiālists kosmosa programmā. Viņi visi bija pelnījuši savu labo likteni. Viņi bija īsti amerikāņi un piedzīvoja Amerikas sapni.

-    Tātad, - vecais Dons sadja, - mēs nosūtīsim Virdžīnio ziņu, kuru viņš sapratīs. Viņš var pienest ziņas par visiem ritiem. Viņš var aizraidīt visus uz detumu vai okeāna dibenu. Bet, ja viņš ieminēsies kaut vārdu par Klerikudo, viņa bērni būs zaudēti.

Pipi De Lena iebilda: - Šķiet, ka draudi vairs nevienu nebiedē.

. — Drauds nāks personiski no manis, - Dons Domeniko sacīja. - Man viņš ticēs. Pats viņam neko nesoli. Viņš saprot.

Tad ierunājās Vinsents: - Mēs nemūžam netiksim viņam klāt, ja viņš būs iekļauts liecinieku aizsardzības programmā.

Dons uzrunāja Pipi De Lenu: - Un tu, mans Martello, ko tu par to saki?

Pipi De Lena paraustīja plecus.

-    Pēc tam kad viņš sniegs liecību, pēc tam kad viņu paslēps ar aizsardzības programmas palīdzību, protams, mēs varēsim rīkoties. Tomēr uzvirmos daudz kaislību, būs liela atklātība. Vai tas ir tā vērts? Vai tas ko mainīs?

Dons atbildēja: - Tieši atklātības un kaislību dēļ to ir vērts darīt. Mēs liksim visiem saprast. Kad kaut kas tāds īstenībā tiek darīts, to vajadzētu paveikt bella figūra.

Džordžo ieteicās: - Mēs varētu ļaut, lai viss rit savu gaitu. Lai ko teiktu Balaco, tas nevar mūs iznīcināt. Papu, tava atbilde ir īstermiņa atbilde.

Dons apdomāja teikto.

-    Tas, ko tu saki, ir taisnība. Bet vai jelkam ir ilgtermiņa atbilde? Dzīve ir pilna ar šaubām, ar īstermiņa atbildēm. Un tu šaubies, vai šis sods apturēs citus, kuri ievilināti lamatās? Varbūt apstādinās, varbūt ari ne. Tas noteikti apstādinās dažus. Pat Dievs nespētu radīt pasauli bez soda. Es personiski runāšu ar Balaco advokātu. Viņš sapratīs mani. Viņš nodos vēsti. Un Balaco noticēs tai. — Dons bridi klusēja un tad nopūtās. — Pēc tiesas procesiem mēs paveiksim darbu.

-    Un viņa sieva? - Džordžo jautāja.

-    Laba sieviete, - Dons atzina.—Taču viņa kļuvusi pārāk amerikāniska. Mēs nevaram atstāt vīru zaudējušu atraitni, kas izkliedz savas bēdas un noslēpumus.

Pirmo reizi ierunājās Peti: - Un Virdžīnio bērni?

Peti bija īstens slepkava.

-    Nē, ja tas nav nepieciešams. Mēs neesam nekādi briesmoņi, - Dons Domeniko atteica. - Turklāt Balaco nekad nestāstīja bērniem par savu biznesu. Viņš gribēja, lai pasaule ticētu, ka viņš ir jātnieks. Lai nu jāj ar saviem zirgiem okeāna dibenā. - Visi klusēja. Tad Dons skumji piebilda: - Lai jau mazie dzīvo. Šajā valstī galu galā bērni neatriebj savus vecākus.

Nākamajā dienā Balaco advokāts nodeva vēsti. Valoda šādos ziņojumos vienmēr bija puķaina. Dons, runādams ar advokātu, izteica cerību, ka viņa vecajam draugam Virdžīnio Balaco esot tikai vispatīkamākās atmiņas par Klerikucio, kuri allaž modri ievēro sava nelaimīgā drauga intereses. Dons teica advokātam, ka Balaco nekad nebūtu jābaidās par bērniem, ja viņiem uzglūnētu briesmas, pat Piektajā avēnijā, bet Dons pats garantējot viņu drošību. Viņš, Dons, zinot, dk augstu Balaco vērtē savus bērnus; viņš zinot, ka ne detums, ne elektriskais krēsls, ne velni ellē nespētu iebiedēt viņa drosmīgo draugu, vienīgi slikta nojauta, ka bērniem draud briesmas.

-    Pasakiet viņam, — Dons pieteica advokātam, - ka es personiski, es, Dons Domeniko Klerikudo, garantēju, ka ar viņiem negadīsies nekāda nelaime.

Advokāts vārdu pa vārdam nodeva šo ziņojumu savam klientam, kurš atbildēja: - Pasakiet manam draugam, manam visudār-gajam draugam, kurš uzauga kopā ar manu tēvu Sicīlijā, pasakiet viņam, ka es ar vislielāko pateicību paļaujos uz viņa garantijām Pasakiet, ka man par visiem Klerikucio būs tikai vismīļākās atmiņas, tik neizteicami patīkamas, ka es par tām nemaz nevaru runāt. Skūpstu viņa roku. - Tad Balaco iedziedājās: - Tra-la-la... Es domāju, ka mēs ļoti rūpīgi pārskatīsim mūsu liecību, - viņš teica. — Mēs negribam iejaukt mūsu labo draugu...

- Jā, - advokāts atbildēja, kā pats vēlāk ziņoja Donam.

Viss noritēja saskaņā ar plānu. Virdžīnio Balaco pārkāpa omertā un sniedza liecību, nosūtīdams uz cietumu neskaitāmus apakšniekus un pat iepīdams Ņujorkas mēra vietnieku. Toties ne vārda par Klerikucio. Pēc tam abi Balaco. vīrs ar sievu, nozuda liecinieku aizsardzības programmas sagādātajā aizsegā.

Avīzes un televīzija gavilēja - varenā mafija sagrauta. Bija simtiem fotogrāfiju, televīzijas tiešraides sižetu, kuros šos neliešus veda uz cietumu. Balaco aizņēma Daily News visu vidus atvērumu ar virsrakstu “Krīt augsts mafijas Dons". Tur viņš bija parādīts ar savām antīkajām automašīnām, saviem Kentuki sacīkšu zirgiem, savu iespaidīgo Londonas garderobi. II bija vesela orģija.

Kad Dons uzdeva Pipi sadzīt Balaco pāra pēdas un sodīt tos, viņš piekodināja: - Izdari tā, lai šis notikums iegūtu tādu pašu atklātību kā viņi pašlaik. Mēs negribam, lai mūsu Virdžīnio tiktu aizmirsts.

Tomēr Veserim bija vajadzīgs vairāk nekā gads, lai paveiktu šo uzdevumu.

Kross atcerējās Balaco, un viņam bija mīļas atmiņas par to kā dzīvespriecīgu, devīgu cilvēku. Viņi ar Pipi tika pusdienojuši šī vīra namā, jo Balaco kundzei bija labas itāļu ēdienu gatavotājas slava, it īpaši - viņas makaroniem un ziedkāpostiem ar ķiplokiem un garšaugiem - šo ēdienu Kross vēl tagad atcerējās. Kā bērns viņš bija rotaļājies ar Balaco bērniem un pat iemīlējies Balaco meitā Sillā, kad viņi bija pusaudži. Pēc tās burvīgās

svētdienas Silla bija atrakstījusi viņam no koledžas, taču Kross tā ari neatbildēja uz vēstuli. Tagad, būdams divatā ar Pipi, viņš paziņoja: - Es nespēju veikt šo operādju.

Tēvs paraudzījās dēlā un skumji pasmaidīja, saadams: - Kros, reizēm tā gadās, tev pie tā jāpierod. Citādi tu neizdzīvosi.

Kross papurināja galvu.

-    Es to nevaru izdarīt, - viņš atkārtoja.

Pipi nopūtās.

-    Labs ir, - viņš noteica. — Pateikšu viņiem, ka izmantošu tevi plānošanā. Likšu, lai operādjas izpildei man norīko Danti.

Pipi uzsāka zondāžu. Klerikucio Ģimene ar milzīgiem kukuļiem izlauzās cauri liecinieku aizsardzības programmas radītajam aizsegam.

Balaco pāris jutās droši ar savu jauno identitāti, viltotajām dzimšanas apliecībām, jaunajiem sociālās apdrošināšanās kodiem, laulības dokumentiem un plastikas ķirurģiju, kas bija pārvērtusi viņu sejas, tā ka abi izskatījās gadus desmit jaunāki. Tomēr miesas būve, žesti, balsis padalīja viņus vieglāk sazīmējamus, nekā viņi apzinājās.

Vecas ieražas mirst nelabprāt. Sestdienas vakarā Balaco ar sievu brauca uz mazu pilsētiņu Dienviddakotā netālu no savas jaunās dzīvesvietas, lai uzspēlētu azartspēles nenozīmīgā vietējā zaņķī. Kad abi bija ceļā uz mājām, Pipi De Lena un Dante Klerikucio kopā ar sešu vīru grupu aizšķērsoja viņiem ceļu. Dante, pārkāpdams plānu, nespēja pretoties kārdinājumam likt pārim sevi pazīt, iekams nospieda bises gaili.

Neviens nemēģināja noslēpt līķus. Nekādas vērtslietas nebija paņemtas. Šī rīcība tika uztverta kā atriebība, un tā deva mājienu visiem. No preses un televīzijas gāzās niknuma plūdi, varas iestādes solīja, ka tiks panākta taisnība. Patiesi, bija sacelts tik liels furors, ka varētu likties — visa Klerikudo impērija ir briesmās.

Pipi divus gadus bija spiests slēpties Sicīlijā. Dante kļuva par Ģimenes pirmo Veseri. Kross tika iecelts par Klerikudo Rietumu impērijas Bruglione. Viņa atteikšanās piedalīties Balaco sodīšanā bija pamanīta. Krosam nepiemita tāds temperaments, lai kļūtu par īstu Veseri.

Pirms Pipi uz diviem gadiem nozuda Sicīlijā, viņam bija pēdējā tikšanās un atvadu pusdienas ar Donu Klerikudo un viņa dēlu Džordžo.

-    Man jāatvainojas par savu dēlu, - Pipi teica. - Kross ir jauns, un jaunie ir sentimentāli. Viņam ļoti patika abi Balaco.

-    Mums ari patika Virdžīnio, - Dons atbildēja. - Man nekad neviens cilvēks nav vairāk patids.

-    Tad kādēļ mēs nogalinājām viņu? - Džordžo jautāja. - Tas ir sacēlis lielāku jezgu, nekā bija vērts.

Dons Klerikudo viņam uzmeta bargu skatienu.

-    Nevar dzīvot, neievērojot kārtību. Ja tev pieder vara, tā jāizmanto bargai tiesai. Balaco izdarīja nopietnu pārkāpumu. Pipi to saprot, vai ne, Pipi?

-    Protams, Don Domeniko, - Pipi atbildēja. - Taču mēs ar jums piederam pie vecās skolas. Mūsu dēli to nesaprot. — Viņš bridi klusēja. - Gribēju ari pateikties jums par to, ka iecēlāt Krosu par Bruglione Rietumos, kamēr būšu projām. Viņš jums neliks vilties.

-    Zinu, — Dons teica. — Es viņam uzticos tāpat kā tev. Kross ir apķērīgs, un viņa pārliekais jūtelīgums ir no jaunības. Laiks nodetinās viņa sirdi.

Viņi ēda pusdienas, ko bija gatavojusi un pasniedza sieviete, kuras vīrs strādāja Anklāva. Viņa bija aizmirsusi uzlikt Dona bļodiņu ar rīvētu Parmas sieru, un Pipi iegāja virtuvē paņemt rīvi un atnesa bļodiņu Donam. Viņš rūpīgi sarīvēja sieru traukā un vēroja, kā Dons iegremdē milzīgo sudraba karoti dzeltenīgajā kaudzītē, ieliek to mutē un tad no glāzes maziem malciņiem dzer stipru mājās raudzētu vīnu. Tas ir vīrs ar iekšām, Pipi nodomāja. Pāri par astoņdesmit gadiem, un viņš vēl var pieprasīt nāvi grēciniekam, ēst šo aso sieru un dzert stipro vīnu. Viņš kā nevilšus ieminējās: - Vai Roza Marija ir mājās? Es gribētu viņai pasacīt uz redzēšanos.

-    viņai ir uznākuši kārtējie melnie, — Džordžo atteica. - viņa ieslēdzās savā istabā - paldies Dievam, citādi mēs nespētu baudīt šīs pusdienas.

-    Ā, - Pipi novilka. — Es allažiņ domāju, ka ar laiku viņai kļūs labāk.

-    viņa pārāk daudz domā, - Dons paskaidroja. - Viņa pārlieku mīl savu dēlu Danti. Viņa atsakās saprast Pasaule ir tāda, kāda tā ir, un, kāds tu pats esi, tāds esi.

Džordžo izlīdzinoši teica: - Pipi, kā tu novērtē Danti pēc šīs Balaco operācijas? Vai viņš izrādīja aukstasinību?

Pipi paraustīja plecus un klusēja. Dons noņurdēja un asi paraudzījās viņā.

-    vari būt atklāts, - Dons teica. - Džordžo ir viņa tēvocis, un es esmu vectēvs. Mums visiem ir vienas asinis, un mums ir ļauts vērtēt citam citu.

Pipi pārstāja ēst un paskatījās tieši uz Donu un Džordžo. Viņš gandrīz ar nožēlu teica: - Dantem patīk asiņu garša.

Viņu pasaulē šis teiciens apzīmēja cilvēku, kurš pārkāpis cietsirdības robežas, mājiens par brutalitāti, izpildot pretīgu, tomēr nepieciešamu darbu. Klerikucio Ģimenē šī īpašība bija stingri noliegta.

Džordžo atzvēlās krēslā un izdvesa: — Ak Kungs Jēzu.

Dons uzmeta Džordžo nosodošu skatienu par šādiem zaimiem un ar plaukstu pamāja, lai Pipi turpina. Viņš nelikās pārsteigts.

-    Dante bija labs skolnieks, - Pipi sadja. - Viņam piemīt temperaments un fiziskais spēks. Viņš ir ļoti ašs un apķērīgs. Rču viņš gūst pārāk lielu prieku no darba. Viņš galīgi nesteidzās ar abiem Balaco. Viņš desmit minūtes sarunājās ar tiem, iekams nošāva sievieti. Tad viņš pagaidīja vēl piecas minūtes, pirms nošāva Balaco. Tādas izdarības nav manā gaumē, bet jo svarīgāk ir tas, ka nekad nevar zināt, kad šāda rīcība var novest briesmās, - katra minūte var būt dārga. Citos darbos viņš bija nevajadzīgi nežēlīgs, kā atavisms no senām dienām, kad tika uzskatīts, ka ir asprātīgi pakārt cilvēku uz gaļas āķa. Negribu iedziļināties sīkumos.

Džordžo dusmīgi izgrūda: - Tas tāpēc, ka tas nelga māsasdēls ir tik maza auguma. Viņš ir ledgs knislis. Un vēl viņš valkā tās ērmīgās cepures. No kādas elles viņš tās izrauj?

Dons labsirdīgi atteica: - Turpat, kur melnie dabū savas cepures. Kad es augu, Sicīlijā visi nēsāja jodgas cepures. Kas to lai zina, kādēļ. Kāda kuram daļa? Beidz, nerunā muļķības. Es arī nēsāju jodgas cepures. Varbūt tas ģimenē ir iedzimts. Māte viņam

iedvesusi visādas muļķības jau kopš mazotnes. Viņai vajadzēja vēlreiz apprecēties. Atraitnes ir kā zirnekļi. Viņas auž pārāk daudz tiklu.

Džordžo dedzīgi iebilda: - Toties darbā viņš ir labs.

-    Labāks, nekā Kross jebkad spētu būt, - Pipi diplomātiski piebilda. - Bet dažreiz es domāju, ka viņš ir tikpat juds kā viņa māte. - Viņš apklusa. - Reizēm viņš mani pat biedē.

Dons iebāza mutē sieru un. uzdzēra vīnu.

-    Džordžo, - viņš teica, - pamād māsasdēlu, izlabo viņa kļūdu. Kādudien tā var būt bīstama mums visiem Ģimenē. Tbmēr neliec viņam manīt, ka pamācība nāk no manis. Viņš ir pārāk jauns, un es esmu pārāk vecs, es viņu neiespaidošu.

Pipi un Džordžo zināja, ka tie ir meli, taču zināja ari to - ja vecais vīrs negribēja izrādīt savu ietekmi, viņam bija pamats tā rīkoties. Tajā mirklī viņi izdzirda soļus virs galvas un pēc tam dzirdēja kādu kāpjam lejā pa kāpnēm. Ēdamistabā ienāca Roza Marija.

Visi trīs vīrieši izbailēs aptvēra, ka viņai uznākusi kārtējā lēkme. Sievietes mati bija atrisuši, grims dīvains un apģērbs sa-griezies. Viņa bija pati nopietnība, mute pavērta, taču vārdi laukā nenāca. Roza Marija izmantoja augumu un rokas vēzienus, lai aizvietotu runu. Viņas žesti izskatījās biedējoši dzīvi, spilgtāki par vārdiem. Viņa ienīda šos vīrus, gribēja, lai tie būtu beigti, viņa gribēja, lai to dvēseles mūžīgi degtu elles ugunīs. Lai viņi aizrijas ar ēdienu, kļūst akli no vīna, lai viņu daikti ļengani nokarājas, kad viņi gulēs ar savām sievām. Tad Roza Marija paņēma Džordžo šķīvi un Pipi šķīvi un trieca tos pret grīdu.

Tas viss bija atļauts, bet toreiz, pirms daudziem gadiem, kad viņai uznāca pirmā lēkme, viņa tā bija izdarījusi ar Dona šķīvi, un viņš pavēlēja sagrābt Rozu Mariju un ieslēgt istabā, bet vēlāk nosūtīja viņu uz trijiem mēnešiem uz īpašu pansionātu. Pat tagad Dons aši uzlika siera traukam vāku; viņa daudz spļaudījās. Tad piepeši viss beidzās, viņa kļuva pavisam rāma. Roza Marija uzrunāja Pipi: - Gribēju pateikt uz redzēšanos. Ceru, ka tu Sicīlijā nosprāgsi.

Pipi pārņēma žēlums pret Rozu Mariju. Viņš piecēlās un ieslēdza sievieti rokās. Viņa nepretojās. Pipi noskūpstīja Rozu Mariju uz vaiga un teica: - Es drīzāk vēlos nomirt Sicīlijā nekā pārbraukt mājās un atrast tevi tādu.

Viņa izrāvās no Pipi rokām un uzskrēja augšā pa kāpnēm.

-    Ļoti aizkustinoši, - Džordžo gandrīz vīpsnādams teica.

- Bet tev ar to nav jāsamierinās katru mēnesi.

To teikdams, viņš pameta glūnīgu skatienu, taču visi zināja, ka Rozai Marijai klimaktērijs jau sen garām un lēkmes viņai uznāk biežāk nekā reizi mēnesL

Donu, šķita, meitas lēkme bija satraukusi vismazāk.

-    Viņai kļūs labāk, vai ari viņa nomirs, - viņš noteica. - Ja vien es neaizsūtīšu viņu prom.

Tad Dons uzrunāja Pipi: - Es tev došu ziņu, kad varēsi atgriezties no Sicīlijas. Par visu pārējo priecājies, mēs topam vecāki. Tomēr turi aris vaļā, raudzīdamies pēc jauniem cilvēkiem, ko savervēt Anklāvam. Tas ir svarīgi. Mums vajadzīgi vīri, ar kuriem varam rēķināties, ka viņi mūs nenodos, kuriem omertā ir iedzimta, ne tā kā neliešiem, kuri dzimuši šajā zemē, kuri grib labi dzīvot, taču negrib par to maksāt.

Nākamajā dienā, kad Pipi bija ceļā uz Sicīliju, Dante tika uzaicināts nedēļas nogalē paciemoties Kvogas namā. Pirmajā dienā Džordžo ļāva Dantem pavadīt visu laiku kopā ar Rozu Mariju, Bija saviļņojoši vērot abu savstarpējo pieķeršanos, ar māti Dante bija pavisam cits cilvēks. Viņš nenēsāja nevienu no savām dīvainajām cepurēm, viņš veda māti pastaigā pa īpašumu, veda viņu uz pusdienām. Viņš apkalpoja Rozu Mariju kā galants astoņpadsmitā gadsimta franču kavalieris. Kad viņa sāka histēriski raudāt, Dante auklēja māti uz rokām, un viņai ne reizes neuznāca lēkme. Abi pastāvīgi sarunājās klusās, noslēpumainās balsīs.

Vakariņu laikā Dante palīdzēja Rozai Marijai Uzklāt galdu, sarīvēt Donam sieru, kavēja viņai laiku virtuvē. Māte pagatavoja viņa iemīļoto ēdienu - makaronus ar brokoļiem un vēl ceptu speķotu jērgaļu ar ķiplokiem.

Džordžo arvien pārsteidza labās attiecības starp Donu un Danti. Dante bija gādīgs, viņš ar karoti iesmēla Dona šķīvī makaronus un brokoļus un uzkrītoši spodrināja lielo sudraba karoti,

ko mēdza iegremdēt rīvētajā Parmas sierā. Dante ķircināja veco vīru.

-    Vecotēv, - viņš teica, - ja tev būtu jauni zobi, mums nevajadzētu rivēt šo sieru. Zobārsti tagad vareni strādā, viņi prot implantēt žoklī tēraudu. īsts brīnums.

Dons uzvedās rotaļīgi atbilstoši savai izpratnei.

-    Es gribu, lai mani zobi mirst kopā ar mani, - viņš atteica.

- Turklāt brīnumiem esmu par vecu. Kādēļ Dievam vajadzētu velti šķiest brīnumu tādam vecim kā es?

Roza Marija dēlam par prieku bija uzposusies, un bija redzamas skaistuma pēdas no viņas jaunības. Viņa šķita laimīga, redzot savu tēvu un dēlu tik draudzīgās attiecībās. Tas aizdzina viņas pastāvīgo satraukumu.

Arī Džordžo bija apmierināts. Viņš jutās priecīgs, ka māsa liekas laimīga. Viņa neuzvedās tik satraucoši un labāk gatavoja ēst Viņa neraudzījās brālī ar apsūdzošām adm, un viņai neuznāca kārtējā lēkme.

Kad Dons un Roza Marija bija aizgājuši gulēt, Džordžo ieveda Danti kabinetā. Tā bija istaba, kurā nebija ne telefonu, ne televizora un nebija nekādu sakaru līniju ar kādu citu mājas daļu. Un tai bija ļoti biezas durvis. Tagad istaba bija mēbelēta ar divām melnām ādas tahtām un melniem ādas krēsliem. Tur joprojām atradās viskija skapītis un neliels alkoholisko dzērienu bārs ar mazu ledusskapi un glāžu plauktu. Uz galda stāvēja kārba ar Havanas cigāriem. Tomēr tā bija istaba bez logiem, līdzīga mazai alai.

Dantes seja, kas bija pārāk interesanta un viltīga tik jaunam cilvēkam, vienmēr lika Džordžo justies neērti. Viņa ads bija pārlieku draiskas un spožas, un Džordžo nepatika, ka māsasdēls bija maza auguma.

Džordžo ielēja abiem dzeramo un aizdedzināja Havanas dgāru.

-    Paldies Dievam, ka tu nenēsā tās dīvainās cepures mātes klātbūtnē, - viņš piezīmēja. - Kāpēc tu vispār tās valkā?

-    Man tās patīk, - Dante atbildēja. - Un vēl tāpēc, lai tu, tēvo-ds Peti un tēvods Vinsents ievērotu mani. - Viņš bridi klusēja un tad ar nerātnu smaidu piebilda: - Ar tām es izskatos garāks.

Tā bija taisnība, Džordžo nodomāja, cepures Danti padara izskatīgāku. Tās it kā ierāmēja un sakārtoja viņa seska seju, viņa vaibsti dīvainā kārtā izskatījās juceklīgi, kad viņš bija bez cepures.

-    Tev tās nevajadzētu nēsāt darbā, - Džordžo teica. - Tii esi pārāk viegli sazīmējams.

-    Mirušie nerunā, - Dante atteica. - Es nogalinu visus, kuri redz mani darbā.

-Māsasdēl, beidz ākstīties, - Džordžo viņu apsauca. - Tas nav asprātīgi. Tas ir risks. Ģimene neuzņemas risku. Tagad vēl viena lieta. Klīst baumas, ka tev pārlieku patīkot asiņu garša.

Pirmo reizi Dante reaģēja ar dusmām. Piepeši viņš izskatījās briesmīgs. Viņš nolika dzēriena glāzi un noprasīja: - Vai vectēvs to zina? Vai tas nāk no viņa?

-    Dons par to neko nezina, - Džordžo meloja. Viņš bija varen lietpratīgs melis. - Un es viņam neko neteikšu. Tu esi viņa iemīļotais mazdēls, tāda ziņa sāpinās viņu. Bet to gan es tev piesaku -nekādas cepures darba laikā, un centies neizgaršot asinis. Tagad tu esi Ģimenes pirmais Veseris, un tu no tā gūsti pārāk daudz prieka. Tas ir bīstami un pret Ģimenes likumiem.

Dante izlikās nedzirdam. Nu viņš izskatījās domīgs, un smaids parādījās no jauna.

-    To tev droši vien pateicis Pipi, - viņš draudzīgi teica.

-    Jā, - Džordžo apstiprināja. Viņš bija strups. - Un Pipi ir vislabākais. Mēs tevi salikām kopā ar Pipi, lai tu varētu iemācīties visu darīt pareizi. Un vai tu zini, kādēļ viņš ir vislabākais? Tādēļ, ka viņam ir laba sirds. Viņš to nekad nedara prieka pēc.

Dante ļāva vaļu jūtām. Viņam uznāca smieklu lēkme. Viņš novēlās uz dīvāna un pēc tam uz grīdas. Džordžo sapīcis vēroja viņu, nodomādams, ka Dante ir tikpat jucis kā viņa māte. Pēdīgi Dante piecēlās kājās, ieņēma kārtīgu malku dzēriena un labā omā teica: - Un nu tu saki, ka man nav labas sirds.

-    Pareizi, — Džordžo apstiprināja. - Tu esi mans māsasdēls, taču es zinu, kas tu esi. Tu nogalināji divus cilvēkus personiskā ķīviņā bez Ģimenes piekrišanas. Dons pret tevi neko nepasāka, viņš pat nenorēja tevi. Pēc tam tu nonāvēji kādu dejotāju, ar kuru

veselu gadu kniebies. Aiz dusmām. Tu viņai iedevi Vakarēdienu, lai viņu neatrastu polidja. Un neatrada ari. Tu iedomājies, ka esi mazs, gudrs malads, bet Ģimene salika visus pierādījumus kopā un atzina tevi par vainīgu, lai gan tevi nemūžam nevarētu notiesāt.

Nu Dante bija kluss. Nevis aiz bailēm, bet gan aiz aprēķina.

-    Vai Dons zina par visām šīm blēņām?

-    Jā, - Džordžo apstiprināja. - Bet tu joprojām esi viņa mīlulis. Viņš teica - lai jau paliek, tu vēl esot jauns. Ka tu iemācīšoties. Negribu celt viņam priekšā ziņu par tavu asinskāri, viņš ir pārāk vecs. Tu esi viņa mazdēls, tava māte ir viņa meita, Tas tikai salauztu viņam sirdi.

Dante atkal iesmējās.

-    Donam ir sirds. Pipi De Lēnam ir sirds. Krosam ir cāļa sirds, manai mātei ir salauzta sirds. Bet vai man nav sirds? Kā ar tevi, tēvod Džordžo, vai tev ir sirds?

-    Kā tad, ka ir, - Džordžo atteica. - Es vēl arvien samierinos ar tevi.

-    Tātad es esmu vienīgais, kam nav tās draņķa sirds? - Dante noprasīja. — Es mīlu māti un vectēvu, un viņi abi ienīst viens otru. Vectēvs, man kļūstot vecākam, mīl mani mazāk. Tev, Vinnijam un Peti es pat nepatīku, lai gan mūs saista asinsradniecība. Tu domā, ka es to visu nezinu? Tomēr es joprojām mīlu jūs visus, lai gan jūs noliekat mani zemāk par to draņķi Pipi De Lenu. Tu domā, man nav ari smadzeņu?

Džordžo šis izvirdums pārsteidza. Viņu darīja piesardzīgu arī tajā izteiktā patiesība.

-    Tu maldies attiecībā uz Donu, viņš par tevi rūpējas tikpat daudz. Tāpat Peti, Vinsents un es. Vai mēs kādreiz neesam izturējušies pret tevi ar Ģimenes cieņu? Dons, protams, ir mazliet atšķirīgs, bet viņš ir ļoti vecs. Ja runā par mani, tad es tev lieku piesargāties tikai drošības labad. Tavs darbs ir ļoti bīstams, tev jābūt uzmanīgam. Nevar iejaukt darbā personiskās jūtas. 1ā ir katastrofa.

-    Vai Vinnijs un Pīts to visu zina? - Dante jautāja.

-    Nē, - Džordžo atbildēja.

Tie bija vēl vieni meli. Vinsents jau bija runājis ar Džordžo par Danti. Peti gan ne, bet Peti jau bija dzimis algots slepkava. Tbmēr arī viņš izrādījis nepatiku pret Dantes sabiedrību.

-    Vai ir vēl kādas sūdzības par to, kā es veicu savu darbu? -Dante jautāja.

-    Nē, - Džordžo atteica, - un neesi tik stūrgalvīgs. Dodu tev padomu kā tavs tēvocis. Bet es tev to saku atbilstoši savai vietai Ģimenē. Tu vairs nevienam neiedosi ne Vakarēdienu, ne Apliecinājumu bez Ģimenes piekrišanas. Saprati?

-    Labi, - Dante piekrita, - bet es vēl arvien esmu pirmais Veseris, pareizi?

-    Līdz tam laikam, kad Pipi atgriezīsies no sava mazā atvaļinājuma, - Džordžo teica. - Tās atkarīgs no tava darba.

-    Darbs man patiks mazāk, ja to tu gribi, — Dante sacīja.

- Labi?

Viņš mīļi uzplīkšķināja Džordžo uz pleca.

-Labi, - Džordžo teica.- Rīt aizved māti kaut kur paēst. Pakavē viņai laiku. Vectēvam tas patiks.

-    Protams, - Dante apsolīja.

-    Pie īsthemptonas atrodas viens no Vinsenta restorāniem, -Džordžo ieteica. - Tu varētu aizvest māti turp.

Dante pēkšņi ievaicājās: - Vai viņai kļūst sliktāk?

Džordžo paraustīja plecus.

-    Viņa nespēj aizmirst pagātni. Viņa tveras pie stāstiem, kurus vajadzētu aizmirst. Dons allaž saka: “Pasaule ir tāda, kāda tā ir, un mēs esam tādi, kādi esam," - tā ir viņa vecā nostāja. Bet viņa nespēj to pieņemt.

Džordžo mīļi apkampa Danti.

-    Tagad vienkārši aizmirsīsim šo mazo sarunu. Neciešu tādas runas.

It kā Dons nebūtu viņam devis īpašus norādījumus.

Kad pirmdienas rītā Dante aizbrauca, Džordžo atstāstīja Donam visu sarunu. Dons nopūtās.

-    Cik jauks puisītis viņš bija. Kas gan būtu varējis notikt? Džordžo piemita viens lielisks tikums. Viņš runāja, ko domāja,

kad patiesi to gribēja, pat ar savu tēvu, pašu lielo Donu.

-    Viņš pārāk daudz sarunājas ar māti. Un viņā mājo naids.

Kādu laiciņu pēc šiem vārdiem abi klusēja.

-Un ko mēs iesāksim ar tavu mazdēlu, kad atgriezīsies Pipi? - Džordžo jautāja.

-    Neraugoties ne uz ko, es domāju. Pipi būs jāatkāpjas» -Dons atbildēja. - Dantem vispirms jādod iespēja, viņš galu galā ir Klerikucio. Pipi būs sava dēla - Rietumu Bruglione - padomdevējs. Ja būs nepieciešams, viņš vienmēr varēs palīdzēt Dantem ar padomu. Šajos jautājumos lietpratīgāks nav neviens. Tb Pipi pierādīja karā ar Santadio. Taču viņam savi gadi jāaizvada mierā.

Džordžo sarkastiski nopurpināja: — Goda Veseris.

Tomēr Dons izlikās nesaprotam joku.

Viņš sarauca pieri un teica Džordžo: — Drīz tev būs jāuzņemas mani pienākumi. Vienmēr atceries - mūsu uzdevums ir gādāt, lai kādudien Klerikucio būtu sabiedrībā cienīti, lai Ģimene nekad neizmirtu. Vienalga, lai cik grūta izvēle būtu jāizdara.

Un tā tas palika. Bet bija jāpaiet diviem gadiem, pirms Pipi atgriezās no Sicīlijas, līdz Balaco nogalināšana pamazām atkāpās birokrātijas miglā. Klerikucio radītā miglā.

V GRĀMATA LASVEGASA HOLIVUDA KVOGA

,,

7. nodaļa

KROSS DE LENA savu māsu Klaudiju un Skipiju Dīru uzņēma viesnīcas “Ksanadu” augšstāva administratīvajās telpās. Atšķirība starp abiem vienu vecāku bērniem allaž atstāja iespaidu uz Dīru. Klaudija, ne gluži skaista un tomēr pievilcīga, un Kross, tradicionāli skaists ar slaidu, bet sportisku augumu. Klaudija, tik dabiski draudzīga, un Kross, tik stīvi pieklājīgs un atturīgs. Pastāv atšķirība starp draudzīgumu un pieklājību, Dīrs nodomāja. Viena īpašība bija gēnos, otra - iemādta.

Klaudija un Skipijs Dīrs sēdēja uz tahtas, Kross - viņiem pretī. Klaudija izskaidroja sarežģījumu ar Bozu Skenetu, tad pieliecās uz priekšu un teica: - Kros, lūdzu, uzklausi mani. Tas nav tikai darījums. Atēna ir mana visdārgākā draudzene. Un viņa patiesi ir viens no labākajiem dlvēkiem, kādu jebkad esmu pazinusi. Viņa palīdzēja, kad man vajadzēja palīdzību. Un šis ir vissvarīgākais pakalpojums, kādu tev jebkad esmu lūgusi. Palīdzi Atēnai tikt laukā no šīs ķezas, un es tev nekad vairs neko nelūgšu. - Tad viņa pagriezās pret Skipiju Dīru. — Izstāsti Krosam par naudu.

Dīrs vienmēr ieņēma agresīvu nostāju, pirms lūdza pakalpojumu. Viņš noprasīja Krosam: - Es vairāk nekā desmit gadu braucu uz tavu viesnīcu, kā tas nāk, ka tu man nekad nedod villu?

Kross iesmējās: - Tās vienmēr bijušas aizņemtas.

Dīrs ieteica: - Izmet kādu laukā.

- Katrā ziņā, - Kross piekrita. - Kad saņemšu ziņojumu par peļņu, ko nesusi kāda no tavām filmām, un kad redzēšu tevi bakarā spēlē deram uz desmit stabiem.

Klaudija iebilda: - Esmu viņa māsa un nekad neesmu dabūjusi kādu villu. Beidz muļķoties, Skipij, un klāj vaļā naudas problēmu.

Kad Dīrs beidza sakāmo. Kross, lasīdams no piezīmēm bloknotā, teica: - Ļaujiet man pateikt īsumā. Jūs un studija zaudējat piecdesmit miljonus skaidrā naudā plus vēl divsimt miljonus paredzētās peļņas, ja šī Atēna neatgriezīsies darbā. Viņa nenāks atpakaļ, tādēļ ka baidās no bijušā vīra, kuru sauc Bozs Skenets. Jūs varat atpirkties no viņa, bet Atēna tik un tā neatgriezīsies darbā, jo netic, ka Bozu iespējams apturēt. Vai tā ir visa problēma?

-    Jā, — Dīrs apstiprināja. — Mēs apsolījām, ka viņa tiks apsargāta labāk nekā Savienoto Valstu prezidents, kamēr strādās filmā. Mēs vēl tagad novērojam šo tipu Bozu Skenetu. Mēs apsargājam Atēnu divdesmit četras stundas diennakti. Viņa tik un tā neatgriežas darbā.

-    Es patiesībā nesaskatu jūsu grūtības, - Kross teica.

-    Šis zellis nāk no ietekmīgas politiķu ģimenes Teksasā, - Dīrs sacīja. - Un viņš tiešām ir stūrgalvīgs tips, es mēģināju piedabūt mūsu drošībniekus pabiedēt viņu...

-    Kas ir jūsu drošības aģentūra? - Kross vaicāja.

-    Klusā okeāna Drošības kompānija, - Dīrs atbildēja.

-    Tad kāpēc tu runā ar mani? - Kross brīnījās.

-    Tāpēc, ka tava māsa teica — tu palīdzēšot, - Dīrs paskaidroja. - Tā nebija mana ideja.

Kross noprasīja māsai: - Klaudij, kas tev lika domāt, ka es varētu palīdzēt?

Klaudijas seja nepatikā saviebās.

-    Esmu agrāk redzējusi, kā tu atrisini problēmas. Kros. Tu proti ļoti labi pārliecināt, un, liekas, tu vienmēr izdomā kādu atrisinājumu. - Viņa nevainīgi pasmaidīja. - Turklāt tu esi mans vecākais brālis, es paļaujos uz tevi.

Kross nopūtās un izgrūda: - Tās pašas vecās blēņas, - tomēr Dīrs ievēroja nepiespiesto pieķeršanos abu starpā.

Visi trīs kādu brīdi klusēdami sēdēja, tad Dīrs teica: - Kros, mēs šeit atbraucām, paļaudamies uz risku. Bet, ja tu lūkojies pēc vēl viena ieguldījuma, man pašlaik top ļoti, ļoti labs projekts.

Kross paraudzījās uz Klaudiju, pēc tam uz Dīru un domīgi sacīja: - Skipij, es gribu iepazīties ar šo Atēnu un pēc tam varbūt varēšu atrisināt visas jūsu grūtības.

-    Lieliski, - Klaudija atvieglota teica. - Mēs varam izlidot rīt.

Viņa apkampa brāli.

-    Labs ir, - Dīrs noteica.

Viņš jau pūlējās izgudrot, kā piedabūt Krosu uzņemties kādu daļu zaudējumu no filmas “Mesalīna”.

Nākamajā dienā viņi ielidoja Losandželosā. Klaudija bija pierunājusi Atēnu tikties ar viņiem, tad Dīrs bija paņēmis klausuli. Saruna viņu bija pārliecinājusi, ka Atēna nemūžam neatgriezīsies filmā. Tas Dīru saniknoja, taču lidmašīnā viņš izklaidējās, gudrodams, kā panāks, ka Kross ierādīs viņam vienu no villām, kad viņš atkal ieradīsies Vegasā.

Malibu kolonija, kur dzīvoja Atēna, bija pludmales daļa, kas atradās apmēram četrdesmit minūšu braucienā uz ziemeļiem no Beverlihilsas un Holivudas. Kolonijā bija nedaudz vairāk par simt mājokļiem, no tiem katrs bija trīs līdz sešus miljonus dolāru vērts, lai gan no ārpuses izskatījās pavisam parasts un pussagruvis. Katru māju ieskāva žogs un reizēm krāšņi ieejas vārti.

Pašā kolonijā varēja iekļūt vienīgi pa privātu ceļu, ko lielā sargbūdā apsargāja drošības darbinieki, kuri darbināja paceļamās barjeras. Drošības personāls pārbaudīja visus apmeklētājus vai nu pa telefonu, vai ari pēc saraksta. Kolonijas iedzīvotājiem bija īpašas automašīnu uzlīmes, kuras tika mainītas ik nedēļu. Kross atzina, ka šī drošības barjera ir traucēklis, nevis nopietns šķērslis.

Toties Klusā okeāna Drošības kompānijas vīri ap Atēnas māju bija pavisam kas dts. Viņi bija formas tērpos, apbruņoti un, kā izskatījās, fiziski labi sagatavoti.

Trijotne iegāja Atēnas mājā no ietves, kas stiepās paralēli pludmalei. Tur tika ievērota vēl papildu drošība, ko kontrolēja Atēnas sekretāre, kura no tuvējā mazā viesu namiņa ar telefona palīdzību ielaida viņus iekšā.

Tur stāvēja divi vīri Klusā okeāna kompānijas formās un vēl viens pie mājas durvīm. Pagājuši garām viesu namiņam, viņi devās cauri garam dārzam, kas bija pilns ar puķēm un citron-kokiem, kuri izplatīja smaržu sāļajā gaisā. Pēdīgi viņi nonāca pie galvenās mājas, no kuras pavērās skats uz pašu Kluso okeānu.

Viņus ielaida sīka dienvidamerikāņu kalpone un caur milzīgu virtuvi ieveda dzīvojamā istabā, kas šķita pildīta ar okeānu, it kā tas sūktos iekšā caur lielajiem logiem. Istabā ar bambusa mēbelēm, stikla galdiņiem un jūraszaļiem dīvāniem. Kalpone izveda viņus cauri šai istabai līdz stikla durvīm, kas veda uz terasi, no kuras pavērās skats uz okeānu, - platu, garu terasi, kur stāvēja krēsli un galdi, un trenažieris, kas mirdzēja kā sudrabs. Aiz tā visa pletās zili zaļš okeāns, ietiekdamies debesīs.

Kross De Lena, ieraudzījis Atēnu uz terases, sajuta baiļu triecienu. Viņa bija daudz izsmalcinātāka nekā filmā, un tā gadījās ļoti reti. Filmā nebija iespējams uztvert viņas krāsas, acu dziļumu vai zaļo nokrāsu. Viņas augums kustējās kā sportistei - ar fizisku grāciju, kas šķita nepiespiesta. Mati, apgriezti īsā, raupjā, zeltainā ērkulī, kas jebkurai citai sievietei būtu izskatījies atbaidoši, vainagoja viņas skaistumu. Mugurā viņai bija dūmakaini zils sporta tērps, kam vajadzētu apslēpt viņas auguma aprises, bet tas neko nenoslēpa. Viņas kājas salīdzinājumā ar ķermeni bija garas, pēdas basas, kāju nagi nebija lakoti.

Tomēr vislielāko iespaidu uz viņu atstāja Atēnas saprātīgais skatiens, koncentrētā uzmanība.

Viņa sveica Skipiju Dīru ar ierasto buču uz vaiga, silti apskāva Klaudiju un paspieda roku Krosam. Viņas acīs spoguļojās okeāns, kas atradās aiz muguras.

- Klaudija allaž runā par jums, - Atēna teica Krosam. - Par savu izskatīgo, noslēpumaino brāli, kurš var apturēt zemeslodi, kad vien grib.

Viņa iesmējās gluži dabiskus, nevis iebiedētas sievietes smieklus.

Kross izjuta brīnumainu sajūsmu, cita vārda nebija. Viņas balss bija piesmakusi, zema, tā bija kā valdzinošs mūzikas instruments. Okeāns ieskāva Atēnu, smalki veidotos vaigu kaulus, neizskaistinātās lūpas tumša sarkanvīna krāsā, viņas izstaroto saprātu. Krosam prātā pazibēja viena no Grounvelta īsajām lek* rijām. Nauda šajā pasaulē var sagādāt tev drošību no visa, izņemot skaistu sievieti.

Kross Vegasā bijis pazīstams ar daudzām skaistām sievietēm, tāpat arī Losandželosā un Holivudā. Tomēr Vegasā valdīja skaistums ar pavisam mazu talanta piedevu; daudzas no šīm skaistulēm bija cietušas neveiksmi Holivudā. Holivudā skaistums bija savienots ar talantu un ne tik bieži ar māksliniecisku dižumu. Abas pilsētas piesaistīja skaistumu no visas pasaules. Tad vēl bija aktrises, kuras kļuva par stabilām zvaigznēm.

Tās bija sievietes, kurām bez pievilcības un skaistuma vēl piemita zināma bērnišķīga nevainība un drosme. Viņu amatā tā bija dīvainība, kas varēja tikt iecelta mākslas formā, piešķirot viņām savu tiesu cieņas. Lai gan skaistums abās pilsētās bija ikdienišķa parādība, Holivudā tapa dievietes un baudīja pasaules pielūgsmi Atēna Akviteina bija viena no šīm reti sastopamajām dievietēm.

Kross vēsi teica Atēnai: - Klaudija man stāstīja, ka jūs esot visskaistākā sieviete pasaulē.

Atēna pajautāja: - Ko viņa sadja par manām smadzenēm?

Atēna pārliecās pār terases malu un, izpildot kādu vingrojumu, izslēja aizmugurē vienu kāju. Kas dtai sievietei izskatītos pēc tēlošanas, viņai šķita pilnīgi dabiski. Un patiesi, visu tikšanās laiku viņa turpināja izpildīt vingrojumus, noliekdama augumu uz priekšu un atliekdamās atpakaļ, izstiepdama kāju virs margām, ar rokām attēlodama pantomīmā dažus vārdus.

Klaudija ieminējās: - Tēna, tu nemūžam neiedomātos, ka esam radinieki, vai ne?

Skipijs Dīrs piekrita: - Nemūžam.

Bet Atēna paskatījās uz viņiem un atteica: - Jūs abi izskatāties ļoti līdzīgi, - un Kross redzēja, ka viņa runā nopietni.

Klaudija piebilda: - Tagad tu saproti, kādēļ es viņu mīlu. Atēna uz bridi pārstāja vingrot un teica Krosam: - Viņi man apgalvo, ka jūs varot palīdzēt. Es gan nezinu, kā.

Kross pūlējās neblenzt uz Atēnu, neskatīties uz saulē liesmojošajiem zelta matiem, kas izcēlās uz zaļā fona viņai aiz muguras. Viņš atbildēja: - Man labi padodas cilvēku pierunāšana. Ja tā ir patiesība, ka jūsu vīrs ir vienīgais, kas attur jūs no atgriešanās darbā, tad es varbūt varētu piedabūt viņu uz darījumu.

- Neticu, ka Bozs ievēros savas norunas, - Atēna atteica.

— Studija jau ir panākusi norunu.

Dīrs sadja, viņaprāt, pusbalsī: - Atēn, tev nudien nav par ko raizēties. Es tev apsolu.

Tomēr nezin kādēļ viņš pat sev nešķita pārliecinošs. Dīrs visus rūpīgi nopētīja. Viņš zināja, kā Atēna satrieca vīriešus - aktrises bija visvaldzinošākās būtnes pasaulē, kad gribēja tādas būt Tomēr Dīrs nekādas pārmaiņas Krosā nekonstatēja.

-    Skipijs neparko nepieņems faktu, ka es varu pamest filmas, — Atēna teica. — Tas viņam ir tik svarīgi.

-    Un tev ne? - Dīrs dusmīgi atcirta.

Atēna uzmeta viņam ilgu, saltu skatienu.

-    Kādreiz bija. Taču es pazīstu Bozu. Man jāpazūd, man jāuzsāk jauna dzīve.

Viņa nerātni uzsmaidīja visiem.

-    Es varu gūt panākumus jebkur.

-    Varu panākt vienošanos ar jūsu vīru, - Kross ieminējās.

- Un es varu garantēt, ka viņš to ievēros.

Dīrs pašapzinīgi piebalsoja: - Atēn, kinobiznesā ir simtiem šādu gadījumu, kad trakie uzmācas zvaigznēm. Mums ir droša tiesvedība. Nekādu briesmu patiešām nav.

Atēna turpināja vingrot. Viena kāja uzšāvās neiespējami augstu virs galvas.

-Jūs nepazīstat Bozu, - viņa konstatēja. - Toties es pazīstu. -Vai Bozs ir vienīgais cēlonis, kādēļ jūs neatgriezīsieties darbā? - Kross jautāja.

- Jā, - Atēna atbildēja. - Viņš mani mūžam izsekos. Jūs varat mani pasargāt, līdz es pabeigšu filmu, bet ko pēc tam?

Kross teica: - Es nekad neesmu cietis neveiksmi, vienojoties par darījumu. Došu viņam visu, ko vien viņš gribēs.

Atēna pārtrauca vingrošanu. Pirmo reizi viņa ieskatījās Krosam taisni ads.

-    Es nekad neticēšu nevienam darījumam, ko noslēgs Bozs, -viņa atbildēja.

Viņa noraidoši novērsās.

Kross atvainojās: - Piedodiet, ka velti izšķiedu jūsu laiku.

-    Es savu laiku neizšķiedu, - Atēna līksmi attrauca. - Es vingroju. - Tad viņa ielūkojās Krosam taisni ads. - Es patiesi protu novērtēt jūsu pūliņus. Es tikai cenšos izskatīties bezbailīga, kā vienā no manām filmām. Patiesībā esmu nobijusies līdz nāvei. -Tad Atēna aši atguva savaldību un turpināja: - Klaudija un Skipijs vienādiņ runā par jūsu slavenajām villām. Ja es aizbrauktu uz Vegasu, vai jūs man dotu vienu par patvērumu?

Viņas seja bija nopietna, taču acu skatiens lēkāja. Viņa izrādīja savu varu Klaudijai un Skipijam. Viņa nepārprotami gaidīja, ka Kross teiks “jā” - kaut vai tikai aiz galantuma.

Kross uzsmaidīja Atēnai.

-    Villas parasti ir aizņemtas, - viņš atrunājās. Viņš mirkli klusēja, tad galējā nopietnībā, izbiedējot pārējos, turpināja: - Bet, ja jūs atbrauktu uz Vegasu, es varu garantēt, ka neviens jums nenodarīs ļaunu.

Atēna runāja ar viņu bez aplinkiem: - Neviens nespēj apturēt Bozu. Viņam vienalga, vai viņu noķer. Lai ko viņš pasāktu* viņš to daris publiski, lai visi redz.

Klaudija nepadetīgi iejaucās: - Bet kādēļ?

Atēna izsmējīgi atbildēja: - Tādēļ, ka viņš reiz mīlēja mani. Un tādēļ, ka mana dzīve izvērtās labāka nekā viņam.

Atēna bridi noskatījās visos.

-    Vai tas nav kauns, - viņa teica, - ka divi cilvēki, kuri mīlējuši viens otru, var sākt nīst viens otru?

Šajā bridī tikšanos pārtrauca mazā dienvidamerikāniete kalpone, izvezdama uz terases kādu vīrieti.

Vīrietis bija gara auguma, izskatīgs un ofidāli ģērbies pēc prindpa — pa druskai no visa: Armani uzvalks, Tumbull & Asser krekls, Gucci kaklasaite un Bally kurpes. Viņš nekavējoties nomur* minēja atvainošanos.

-    Kalpone mani nebrīdināja, ka esat aizņemta, mis Akviteina, -viņš sacīja. - Man liekas, viņa nobijās no manas policista zīmotnes. - Vīrietis parādīja viņai žetonu. - Es tikai atnācu iegūt kādu informāciju par atgadījumu tajā vakarā. Varu pagaidīt. Vai ari atnākt citreiz. - Viņa vārdi bija pieklājīgi, taču izskats bezbailīgs. Viņš uzmeta skatienu abiem pārējiem vīriešiem un izmeta: - Sveiks. Skipij.

Skipijs Dīrs izskatījās dusmīgs.

-    TU nevari runāt ar viņu bez sabiedrisko attiecību darbinieka un jurista klātbūtnes, — viņš teica. — Tu, Džini, to zini labāk par mani.

Detektīvs sniedza roku Klaudijai un Krosam un stādījās priekšā: - Džims Louzijs.

Visi zināja, kas viņš ir. Visslavenākais Losandželosas detektīvs, kura varoņdarbi pat kalpojuši par pamatu seriāliem. Viņš ari tika parādījies nenozīmīgās kinolomās, un viņa vārds atradās Dīra Ziemassvētku dāvanu un kartīšu sarakstos. Tā nu Dīrs jutās drošs, sacīdams: - Džini, piezvani man vēlāk, un es tev pienācīgi sarīkošu tikšanos ar mis Akviteinu.

Louzijs viņam draudzīgi uzsmaidīja un atteica: - Protams, Skipij-

Bet Atēna iebilda: - Vēlāk manis te var nebūt. Kādēļ nepajautāt tagad? Man nav iebildumu.

Louzijs būtu izturējies pieklājīgi, ja nebijis pastāvīgās piesardzības ads, ķermeņa modrības, ko viņā atstājuši daudzie gadi darbā ar noziegumiem.

Viņš vaicāja: - Viņu klātbūtnē?

Atēnas augums vairs nekustējās, un viņa bija izdzēsusi visu savu burvību, kad klusi sadja: - Viņiem es uzticos daudz vairāk nekā polidjai.

Louzijs viņas teikto uzņēma mierīgi. Tas bija pazīstams.

-    Es tikai gribēju jums pavaicāt, kādēļ jūs atsaucāt apsūdzību pret savu vīru. Vai viņš jums kaut kādā veidā draudēja?

-    Ak nē, - Atēna nicīgi atteica. - Viņš tikai iešļāca ūdeni man sejā miljarda ļaužu priekšā un uzbļāva “skābe”. Nākamajā dienā viņš bija izlaists ārā pret galvojumu.

-    Labi, labi, - Louzijs noteica un pacēla rokas mierinošā žestā. - Es tikai iedomājos, ka varu palīdzēt.

Dirs teica: - Ožim, piezvani man vēlāk.

Šie vārdi izraisīja trauksmi Krosā. Viņš domīgi skatījās uz Dīru, vairīdamies skatīties uz Louziju. Un Louzijs centās neskatīties viņā.

Louzijs atbildēja: - Piezvanīšu.

Viņš ieraudāja Atēnas rokassomiņu uz viena no krēsliem un paņēma to.

-    Redzēju šādu te Rodeodraivā, - viņš teica. - Divtūkstoš dolāru.

Viņš skatījās tieši virsū Atēnai un nicīgā pieklājībā jautāja:

- Varbūt varat man izskaidrot, kālab par kaut ko šitādu kādam būtu jāmaksā tāda nauda?

Atēnas seja bija kā no akmens, viņa iznāca no okeāna ieloga un noskaldīja: - Tas ir apvainojošs jautājums. Ārā no šejienes!

Louzijs paklanījās pret Atēnu un aizgāja. Viņš smaidīja. Viņš bija radījis gribēto iespaidu.

-    Tātad tu galu galā esi cilvēks, - Klaudija secināja.

Viņa aplika roku Atēnai ap pleciem.

-    Kādēļ tu tā sadusmojies?

-    Es nebiju dusmīga, - Atēna paskaidroja. - Es viņam devu mājienu.

Kad visi trīs apmeklētāji devās prom, viņi brauca no Malibu uz Neita un Ela krodziņu Beverlihilsā. Dīrs apgalvoja Krosam, ka uz rietumiem no Rokijiem tā esot vienīgā vieta, kur var dabūt ēdamu pastrami, sālītu liellopu gaļu un karstas maizītes ar cīsiņiem Koniailendas gaumē.

Kad viņi ēda, Dīrs domīgi teica: - Atēna neatgriezīsies darbā.

-    Es to zināju visu laiku, - Klaudija piebalsoja. - Es tikai nesaprotu, kāpēc viņa tā sadusmojās uz to detektīvu.

Dīrs iesmējās un vaicāja Krosam: -Vai tu saprati?

-    Nē, - Kross atzinās.

Dīrs sacīja: - Viena no lielajām Holivudas leģendām ir par to, kā pārgulēt ar zvaigznēm. Jā, attiecībā uz vīriešiem zvaigznēm tā ir patiesība, tāpēc arī var redzēt meitenes grozāmies ap filmēšanas vietām un Beverlijas Vilšīras viesnīcu. Ar sievietēm zvaigznēm tas gadās retāk... kādam puisim, kurš strādā viņu mājā, kādam galdniekam vai dārzniekam var palaimēties, varbūt viņa kļūst seksuāli uzbudināta, man tā iznāca. Kaskadieri gūst labas sekmes, ari citiem puišiem uzņemšanas grupā var palaimēties. Bet tā ir pargulēšana ar necienīgu partneri un kaitē zvaigžņu karjerai. Ja vien, protams, viņas nav Superzvaigznes. Mums, vecajiem, kuri vada šo biznesu, tas nepatīk. Pie velna, vai tad nauda un vara neko nenozīmē? - Dīrs uzsmaidīja pārējiem. — Tagad ņemsim Dzimu Louziju. Viņš ir liels, izskatīgs zellis. Viņš pa īstam nogalina huligāniskus tipus, viņš liekas valdzinošs ļaudīm, kuri dzīvo neīstā pasaulē. Viņš to apzinās. Viņš to izmanto. Tā nu viņš nelūdzas zvaigzni, viņš to iebiedē. Tālab viņš palaida savu joku. Patiesībā tieši tādēļ viņš atklāja sevi. Viņam bija iegansts satikt Atēnu, un viņš nosprieda, ka var izmēģināt laimi. Apvainojošais jautājums vēstīja, ka viņš grib pārgulēt ar Atēnu. Un Atēna atkratījās no viņa.

-    Tātad viņa ir Jaunava Marija? - Kross vaicāja.

-    Jā, ja ņem vērā, ka viņa ir zvaigzne* — Dīrs atteica.

Kross strupi noprasīja: - Tu domā, ka viņa vazā aiz deguna studiju, pūlēdamās iegūt vairāk naudas?

-    Viņa nemūžam neko tamlīdzīgu nedarītu, - Klaudija atbildēja. - Viņa ir pilnīgi godīga.

-    Vai viņa tur ļaunu prātu un tagad atspēlējas? - Kross interesējās.

-    Tu neizproti šo biznesu, - Dīrs teica. - Pirmkārt, studija ļautu viņai sevi piešmaukt. Zvaigznes allaž tā rīkojas. Otrkārt, ja Atēnai kas nepatīk, tad viņa to neslēpj. Viņa ir vienkārši dīvaina. - Viņš bridi klusēja. - Viņa necieš Bobiju Bancu un nav stāvā sajūsmā par mapi; Mēs jau gadiem esam lūkojušies uz viņas pēcpusi, taču nekad neesam saņēmuši nekādu atbildi.

- Slikti gan, ka tu nevarēji palīdzēt, - Klaudija teica Krosam.

Taču viņš neatbildēja māsai.

Visu brauciena laiku no Malibu Kross bija cītīgi domājis. Par to, ka šī bija meklētā iespēja. Tas būs bīstami, bet, ja izdotos, viņš beidzot varētu saraut sakarus ar Klerikucio Ģimeni.

-    Skipij, - Kross ieteicās, - man ir priekšlikums, ko gribu izteikt tev un studijai. Es tūlīt pat nopirkšu jūsu filmu. Es atdošu piecdesmit miljonus, kurus esat ieguldījuši, sagādāšu naudu filmas pabeigšanai un (aušu studijai to izplatīt.

-    Vai tev ir simt miljoni? - Skipijs Dīrs un Klaudija abi pārsteigti vaicāja.

-    Es pazīstu cilvēkus, kuriem tie ir, - Kross atbildēja.

-    Tu nevari panākt, lai Atēna atgriežas. Un bez Atēnas nebūs filmas, - Dīrs iebilda.

-    Es jau teicu, ka esmu labs pierunātājs, - Kross atgādināja.

- Vai varat man izkārtot tikšanos ar Eli Marionu?

-    Protams, - Dīrs atteica, - bet tikai tādā gadījumā, ja es arī turpmāk būšu šīs filmas producents.

Tikšanos noorganizēt nebūt nebija viegli. Lodstouna studija, pareizāk sakot, Eli Marions un Bobijs Bancs, bija jāpārliecina, ka Kross De Lena nav vis nekāds balamutīgs azartspēļu spēlmanis, ka viņam ir nauda un pilnvaras. Viņam, protams, piederēja daļa viesnīcas “Ksanadu” Vegasā, tomēr nebija nekādu personīgu reģistrētu finansiālu vērtību, kas liecinātu, ka viņš varētu uzsākt paša ierosināto darījumu. Dīrs par viņu galvotu, taču viss izšķīrās, kad Kross uzrādīja akreditīvu par piecdesmit miljoniem dolāru.

Sekodams māsas padomam. Kross De Lena nolīga Molliju Flendersu par sava darījuma juristi.

Mollija Flendersa pieņēma Krosu savā alai līdzīgajā kantori. Kross bija ļoti modrs, viņš šo to zināja par Molliju. Pasaulē, kurā Kross visu mūžu dzīvojis, viņš nekad netika sastapis sievieti, kura jebkādā veidā turētu varu savās rokās, un Klaudija bija stāstījusi viņam, ka Mollija Flendersa ir viena no ietekmīgākajām personām Holivudā. Studiju vadītāji pieņēma viņu, briesmonīgi aģenti, tādi kā Melo Stjuarts, lielākajos darījumos meklēja viņas palīdzību. Zvaigznes, piemēram, Atēna Akviteina, izmantoja Molliju savos ķīviņos ar studijām. Flendersa reiz bija apturējusi augstas klases televīzijas seriāla ražošanu, kad viņas klientes zvaigznes čeks bija novēloti piesūtīts pa pastu.

Mollija bija daudz izskatīgāka, nekā Kross bija gaidījis. Viņa bija liela, toties proporcionāli veidota un skaisti ģērbusies. Taču virs šā auguma atradās gaišmatainas burves seja ar ērgļa degunu, augstsirdīgu muti un niknām, brūnām acīm, kuras likās piemiegtas intensīvā, attapīgā kaujiniedskumā. Viņas mati bija sapīti čūskās ap galvu. Viņa izskatījās draudīga, iekams pasmaidīja.

Mollija Flendersa. par spīti savai stūrgalvībai, bija jūtīga pret izskatīgiem vīriešiem, un Kross viņai iepatikās, tiklīdz viņa to ieraudzīja. Mollija bija izbrīnīta, jo bija gaidījusi, ka Klaudijas brālis būs neglīts. Vēl vairāk nekā skaistumu viņa ievēroja spēku, kāds Klaudijai nepiemita. Krosam bija tāds izskats, it kā viņš apzinātos, ka pasaule nekādus pārsteigumus nespēj sagādāt. Tomēr tas viss nepārliecināja Molliju, lai viņa gribētu pieņemt Krosu par savu klientu. Viņa bija dzirdējusi baumas par Tinamiem sakariem, viņai nepatika Vegasas pasaule, un viņa apšaubīja Krosa apņemšanos tik šausmīgi riskēt.

-    Mister De Lena, - viņa sadja, — ļaujiet man pateikt skaidri un gaiši. Es pārstāvu Atēnu Akviteinu kā advokāte, nevis aģente. Esmu paskaidrojusi, kādas sekas viņai būs jāuzņemas, ja viņa neatteiksies no savas rīcības. Esmu pārliecināta, ka viņa nepiekāpsies. Tatad, ja jūs noslēgsiet darījumu ar studiju un Atēna joprojām neatgriezīsies darbā, es pārstāvēšu viņu, ja izvirzīsiet apsūdzību pret viņu.

Kross deši raudzījās Mollijā. Nekādi nebija iespējams atminēt šīs sievietes domu gaitu. Viņam jāliek galdā gandrīz visas kārtis.

-    Es ar parakstu apliecināšu, ka neiesūdzēšu mis Akviteinu, ja tiešām nopirkšu filmu, - Kross teica. - Un te man ir čeks par divsimt tūkstošiem dolāru, ja ņemsiet mani par klientu. Tas tikai tā. sākumam. Varat man prasīt vēl samaksu.

-    Paraudzīsim, vai es visu saprotu, — Mollija sacīja. - Jūs samaksājat studijai piecdesmit miljonus, kurus viņi ir ieguldījuši. Tūlīt pat. Jūs sagādājat naudu filmas pabeigšanai, vismaz vēl piecdesmit miljonus. Tātad jūs taisāties derēt uz simt miljoniem, ka Atēna atgriezīsies darbā. Plus vēl spēlējat uz to, ka filmai būs panākumi. Tā varētu ari izgāzties. Tas ir šausmīgs risks.

Kross spēja būt valdzinošs, kad gribēja. Ibmēr viņš manīja, ka attiecībā pret šo sievieti nekāds valdzinājums nelīdzēs.

-    Saprotu, ka ar ienākumiem no pārdošanas ārzemēs, video un televīzijai šī filma nevar zaudēt ieguldīto pat tad, ja negūs panākumus, - Kross teica. - Vienīgās patiesās grūtības ir panākt, lai mis Akviteina atgrieztos darbā. Un varbūt jūs šajā ziņā varat palīdzēt.

-    Nē, nevaru vis, - Mollija atteica. - Negribu jūs maldināt. Esmu mēģinājusi un cietusi neveiksmi. Visi ir mēģinājuši, un nevienam nav izdevies. Un Eli Marions vispār nekad neblēņojas. Viņš pārtrauks filmas uzņemšanu un segs zaudējumus, pēc tam centīsies pazudināt Atēnu. Bet es viņam to neļaušu.

Kross bija saintriģēts.

-    Kā jūs to panāksiet?

-    Marionam ir jāsadzīvo ar mani, - Mollija paskaidroja. - Viņš ir apķērīgs cilvēks. Es viņu uzvarēšu tiesā, panākšu, ka visi studijas darījumi kļūs nožēlojami. Atēna vairs nevarēs strādāt, taču es nepieļaušu, ka viņi nomelno Atēnu.

-Ja pārstāvēsiet mani, varēsiet izglābt savas klientes karjeru, - Kross ieteica.

Viņš izņēma no žaketes iekškabatas aploksni un pasniedza to Mollijai. Viņa atvēra aploksni, apskatīja saturu, tad paņēma telefonu un piezvanīja, lai pārliecinātos, ka čeks ir derīgs.

Tad viņa uzsmaidīja Krosam un teica: - Es jūs neapvainoju, tā es rīkojos pret lielākajiem producentiem pilsētā.

-    Pret tādiem kā Skipijs Dīrs? - Kross smiedamies attrauca.

-    Esmu ieguldījis naudu sešās viņa filmās, četras no tām guva panākumus, un es vēl arvien neesmu nopelnījis.

-    Tāpēc, ka jūsu intereses nepārstāvēju es, - Mollija teica.

-    Tagad, pirms piekritu, jums man jāizstāsta, kā varēsiet piedabūt Atēnu atkal strādāt. - Viņa apklusa. - Esmu dzirdējusi baumas par jums.

Kross atteica:

-    Un es esmu dzirdējis par jums. Atminos, pirms kādiem gadiem, kad bijāt aizstāve krimināllietās, jūs panācāt, ka viens tips izvairījās no soda par slepkavību. Viņš nonāvēja savu draudzeni,

un jūs panācāt, ka viņu atzina par ārprātīgu. Pēc nepilna gada viņš jau staigāja pa ielām. - Kross mirkli klusēja, tīšām izrādīdams aizkaitinājumu. - Par viņa reputāciju gan jūs neraizējāties.

Mollija salti pavērās Krosā.

—jūs neesat atbildējis uz manu jautājumu.

Kross nosprieda, ka meliem jāpievieno mazliet šarma.

-    Mollij, - viņš teica. — Vai drīkstu saukt jūs par Molliju? -Viņa pamāja ar galvu. Kross turpināja: - Jūs zināt, ka es Vegasā vadu viesnīcu. Esmu iemācījies, lūk, ko. Nauda ir maģiska, ar naudu var nomākt jebkuras bailes, tā ka es grasos piedāvāt Atēnai piecdesmit procentus no naudas, ko iegūšu no filmas. Ja jūs pareizi izveidosiet līgumu un mums paveiksies, tas nozīmē, ka viņai tiks trīsdesmit miljoni. - Viņš kādu minūti klusēja, tad nopietni vaicāja: - Kā ir, Mollij, vai jūs riskētu trīsdesmit miljonu dēļ?

Mollija papurināja galvu.

-    Atēnai tiešām nerūp nauda.

-    Mani mulsina vienīgi tas, kādēļ studija nepiedāvā viņai to pasu darījumu, — Kross piezīmēja.

Pirmo reizi tikšanās laikā Mollija viņam uzsmaidīja.

-    Jūs nepazīstat filmu studijas, - viņa teica. - Viņi uztraucas, ka visas zvaigznes izspēlēs tādus pašus trikus, ja būs radīts šāds precedents. Bet nu turpināsim. Domāju, ka studija pieņems jūsu priekšlikumu, tāpēc ka viņi nopelnīs daudz naudas, tikai izplatīdami filmu. To viņi pieprasīs. Vēl viņi gribēs procentus no peļņas. Taču es jums vēlreiz saku, Atēna nepieņems jūsu piedāvājumu. - Mollija apklusa, tad, ķircinoši uzsmaidīdama, teica: - Es gan domāju, ka jūs, Vegasas īpašnieki, nekad neriskējat.

Kross viņai smaidīja pretī.

-    Visi riskē. Es riskēju tad, kad ir pareizie procenti. Un vēl esmu nodomājis pārdot viesnīcu un pelnīt iztiku kinobiznesā. — Kross kādu laiciņu klusēja, ļaudams viņai saskatīt vēlēšanos kļūt par piederīgu šai pasaulei. — Tas man liekas daudz interesantāk.

-    Ak tā, - Mollija noteica. - Tātad tas nav tikai pārejošs untums.

-    Pirmais solis ir sperts, - Kross atteica. - Ja reiz es to izdaru, man turpmāk būs vajadzīga jūsu palīdzība.

Molliju viņa sacītais uzjautrināja.

-    Es jūs pārstāvēšu, - viņa piekrita. - Bet, pirms runājam par mūsu turpmāko sadarbību, paskatīsimies, vai jūs nezaudēsiet tos simt miljonus.

Mollija paņēma telefonu. Viņa kaut ko runāja pa telefonu. Tād nolika klausuli un teica Krosam: - Taču vispirms mums jātiekas ar Biznesa nodaļas cilvēkiem un jāizklāsta viņiem savi noteikumi. Un jums ir trīs dienas pārdomām.

Notiekošais uz Krosu bija atstājis iespaidu.

-    Tās gan bija ātri, - viņš atzina.

-    Deg viņiem, nevis man, - Mollija paskaidroja. - Viņiem noturēšanās virs ūdens ar šo filmu izmaksā veselu bagātību.

-    Zinu, ka man tas nav jāsaka, - Kross teica. - lāču piedāvājums, ko gatavojos izteikt mis Akviteinai, ir konfidenciāls, tikai starp mums abiem.

-    Nē, jums tas nebija jāsaka, - Mollija piekrita.

Viņi sarokojās, un, kad Kross bija aizgājis, Mollija kaut ko atcerējās. Kādēļ Kross De Lena pieminēja seno lietu, kad viņa izpestīja to puisi no ķezas, viņas slaveno uzvaru. Kādēļ tieši šo lietu? Viņa bija palīdzējusi daudziem slepkavām izvairities no soda.

Trīs dienas vēlāk Kross De Lena un Mollija Flendersa sastapās viņas kantori pirms došanās uz Lodstouna studiju, lai viņa varētu pārbaudīt finanšu dokumentus, ko Kross bija paņēmis līdzi uz tikšanos. Tad Mollija ar Krosu aizbrauca uz studiju ar savu Mercedes SL 300.

Kad viņi bija izbraukuši ārā pa vārtiem, Mollija teica Krosam: - Apskatiet stāvlaukumu. Iedošu jums dolāru par katru amerikāņu mašīnu, ko ieraudāsiet.

Viņi brauca garām spīdīgu mašīnu jūrai visās krāsās: mersedesiem, astonmartiniem, bembjiem, rolsroisiem. Kross ieraudāja vienu Cadillac un norādīja uz to. Mollija līksmi piezīmēja: - Kāds nabaga ķēpausis rakstnieks no Ņujorkas.

Lodstouna studijas teritorija bija milzīga, tajā bija izkaisītas nelielas celtnes, kurās mitinājās neatkarīgas kompānijas. Galvenajai ēkai bija tikai desmit stāvi, un tā izskatījās pēc filmas dekorācijas. Studija bija saglabājusi divdesmito gadu noskaņu, kad tā tikusi aizsākta, veikti tikai nepieciešamie remonti. Krosam ienāca prātā Bronksas anklāvs.

Kantoru istabas studijas administratīvajā ēkā bija mazas un pārpildītas, izņemot desmito stāvu, kur bija telpas Eli Marionam un Bobij am Bancam. Starp abu apartamentiem atradās milzīga konferenču zāle ar bāru un bārmeni tālākajā malā, un bāram līdzās bija maza virtuve. Ap konferenču galdu stāvēja ar tumšsarkanu plīšu apvilkti atzveltnes krēsli. Pie sienas karājās ierāmēti Lodstouna studijas filmu plakāti.

Viņus gaidīja Eli Marions, Bobijs Bancs, Skipijs Dīrs, studijas galvenais jurists un vēl divi juristi. Mollija iedeva galvenajam juristam finanšu dokumentus, un visi trīs juristi apsēdās tos izlasīt. Bārmenis viņiem atnesa dzērienus pēc katra izvēles un pēc tam nozuda. Skipijs Dīrs iepazīstināja klātesošos.

Eli Marions, kā allaž, uzstāja, lai Kross viņu sauc vārdā. Tad viņš izstāstīja visiem vienu no saviem iemīļotajiem stāstiem, kā bieži mēdza darīt, lai atbruņotu pretiniekus sarunās. Viņa vectēvs, Eli Marions teica, nodibinājis kompāniju divdesmito gadu sākumā. Viņš gribējis nosaukt firmu par Loudstouna studiju, taču joprojām runājis ar spēcīgu vācu akcentu, kas mulsinājis juristus. Tolaik tā bijusi tikai desmit tūkstošus vērta kompānija, un, kad kļūda tika atklāta, likās, ka nav vērts ķēpāties, lai mainītu nosaukumu. Un tagad tā bija septiņus miljardus vērta kompānija ar nosaukumu, kam nebija nekādas jēgas. Tomēr, kā norādīja Marions — viņš nekad nestāstīja jokus, kam nebūtu nopietnas jēgas, - iespiestais vārds nebija svarīgs. Kompānijas logotipu varenu darīja tā vizuālais tēls ar magnetītu, kas pievelk gaismu no visiem Visuma stūrīšiem.

Tad Mollija izklāstīja piedāvājumu. Kross samaksās studijai tās iztērētos piecdesmit miljonus, piešķirs studijai filmas izplatīšanas tiesības, paturēs Skipiju Dīru kā producentu. Kross sagādās naudu filmas pabeigšanai. Lodstouna studija saņems ari piecus procentus pelņas.

Visi cītīgi klausījās. Bobijs Bancs izmeta: - Procenti ir smieklīgi. mums vajadzēs vairāk. Un kā lai mēs zinām, ka jūs, ļautiņi, neesat sazvērējušies ar Atēnu? Ka tas nav uzbrukums?

Krosu pārsteidza Mollijas atbilde. Viņš nezin kādēj bija iedomājies, ka sarunas būs daudz pieklājīgākas nekā tās, pie kurām bija radis savā Vegasas pasaulē.

Bet Mollija gandrīz vai spiedza, viņas burves seja zvēroja dusmās.

-    Ej tu galīgi, Bobij, - viņa uzsauca Bancam. - Tev vēl pietiek nekaunības apvainot mūs sazvērestībā. Apdrošināšana tev nelīdzēs, taču šī apspriede tevi izpestī no ķezas, un tu mūs vēl apvaino. Ja tu neatvainosies, es tūlīt pat vedīšu prom misteru De Lenu, un jūs paši varēsiet strēbt to putru.

Skipijs Dīrs iejaucās: - Mollij, Bobij, paklausieties. Mēs te pūlamies glābt filmu. Izrunāsim vismaz līdz galam...

Marions to visu novēroja ar rāmu smaidu, taču neko neteica. Viņš pateiks tikai “jā" vai “nē*.

-    Domāju, ka jautājums ir pamatots, — Bobijs Bancs atzina.

- Ko šis puisis var piedāvāt Atēnai, lai piedabūtu viņu atgriezties, un ko mēs nevaram?

Kross sēdēja un smaidīja. Mollija bija piekodinājusi, lai ļauj viņai atbildēt, kad vien iespējams. Viņa teica: - Misteram De Lēnam acīmredzot ir piedāvājams kas īpašs. Kālab viņš lai jums to sacītu? Ja piedāvāsiet viņam desmit miljonus par šo informāciju, es apspriedīšos ar viņu. Desmit miljoni būtu lēta maksa.

Pat Bobijs Bancs smējās par Mollijas vārdiem.

Skipijs Dīrs teica: - Viņi domā, ka Kross neriskētu ar visu savu naudu, ja vien nebūtu drošs par iznākumu. Tas visos modina nelielas aizdomas.

-    Skipij, - Mollija aizrādīja. - esmu pieredzējusi, kā tu izliec miljonu par romānu, no kura tā arī neesi izveidojis filmu. Kāda tur atšķirība?

Bobijs Bancs iejaucās: - Tāpēc, ka Skipijs liek mūsu studijai sagādāt to miljonu.

Visi iesmējās. Kross brīnījās par šo apspriedi. Viņš sāka zaudēt pacietību. Viņš arī apzinājās, ka nedrīkst izskatīties pārāk dedzīgs, tā ka nenāks par ļaunu, ja viņš izrādīs aizkaitinājumu. Viņš klusā balsī teica: - Es lieku uz spēles pamatīgu summu. Ja tas ir pārāk sarežģīti, mēs varam to visu vienkārši aizmirst.

Bancs dusmīgi atcirta: - Mēs te runājam par lielu naudu. Šī filma visā pasaulē varētu ienest pusmiljardu bruto ienākuma.

-    Ja tu spētu dabūt Atēnu atpakaļ, - Mollija aši iestarpināja.

- Varu tev pateikt, ka es šorīt runāju ar viņu. Viņa jau ir nogriezusi matus, lai pierādītu, ka izturas nopietni.

-    Mēs viņai varam uzlikt parūku. Sasodītās aktrises, - Bancs atburkšķēja. - Tagad viņš nikni raudzījās uz Krosu, pūlēdamies nolasīt viņa domas. Bancs kaut ko apsvēra. Viņš sadja: - Ja Atēna neatgriezīsies un jūs zaudēsiet savus piecdesmit miljonus un nevarēsiet pabeigt filmu, kurš dabūs jau uzfilmēto materiālu?

-    Es, - Kross atbildēja.

-    Ak tā, - Bancs noteica. — Tad jūs to izlaidīsiet uz ekrāna tādu, kāda tā ir. Varbūt kā vieglu pomofilmu.

-    Iespējams, - Kross pieļāva.

Mollija papurināja galvu, brīdinādama Krosu, lai deš klusu.

-    Ja jūs piekrītat šim darījumam, — viņa teica Bancam. - par visu var vienoties attiecībā uz izplatīšanu ārzemēs, video, televīzijā, kā arī par peļņas sadali. Pastāv tikai vienas briesmas. Līgumam jābūt slepenam. Misters De Lena grib vienīgi otra producenta godu.

-    Man nav iebildumu, - Skipijs Dīrs atteica. - Tomēr mana vienošanās ar studiju par naudu paliek spēkā.

Pirmo reizi ierunājās Marions.

-    Tas ir kaut kas pavisam dts, - viņš teica, domādams “nē".

- Kros, vai jūs dodat savai advokātei brīvību rīkoties pēc pašas ieskatiem?

-Jā, - Kross apstiprināja.

-    Es gribu izteikt savas domas, — Marions sacīja. — Jums jāzina, ka mēs plānojām norakstīt filmu un uzņemties zaudējumus. Mēs esam pārliecināti, ka Atēna neatgriezīsies. Mēs jums neiztē-lojam, it kā viņa varētu atgriezties. Ja jūs noslēdzat šo darījumu un samaksājat mums piecdesmit miljonus, mēs neesam atbildīgi. Jums būtu jāsūdz tiesā Atēna, un viņai nav tādas naudas.

- Es nemūžam nesūdzētu viņu tiesā, - Kross atteica. - Es piedotu un aizmirstu.

Bancs brīnījās: - Jums nav jāatbild cilvēkiem, kuri deva naudu?

Kross paraustīja plecus.

Marions noteica: - Tā ir morāla pagrimšana. Jūs nevarat Jaut personiskajai attieksmei nodot cilvēkus, kuri uztic jums naudu. Tikai tāpēc, ka viņi ir bagāti.

Kross ar vienaldzīgu sejas izteiksmi atteica: - Es nebūt nedomāju, ka ir prātīgi pataisīt bagātus cilvēkus par saviem ienaidniekiem.

Bancs uzbudinājumā izmeta: - Te slēpjas kāda blēdība.

Uzlikdams sejai žēlīgas pašapziņas masku. Kross atteica:

- Visu mūžu esmu pavadījis, pārliecinādams cilvēkus. Savā Vegasas viesnīcā man jāpārliedna ļoti apķērīgi vīri, lai viņi nospēlē savu naudu neizdevīgos apstākļos. Un es to paveicu, darot viņus laimīgus. Tas nozīmē, ka es viņiem sniedzu to. ko viņi patiesi grib.

7b pašu es izdalīšu ar mis Akviteinu.

Bancam visa šī ideja nepatika. Viņš bija pārliecināts, ka studija tiek apšmaukta. Viņš atklāti paziņoja: - Ja mēs uzzināsim, ka Atēna jau piekritusi strādāt kopā ar jums, mēs jūs iesūdzēsim. Mēs nepildīsim šo līgumu.

- Es gribu iekļūt kinobiznesā uz ilgu laiku, - Kross atbildēja. - Gribu strādāt kopā ar Lodstouna studiju. Naudas pietiek visiem.

Eli Marions visu apspriedes laiku bija pētījis Krosu, cenzdamies novērtēt viņu. Šis cilvēks bija ļoti ieturēts, nevis kāds blefo-tājs vai stiķu meistars. Klusā okeāna Drošības dienests nevarēja konstatēt nekādu īstu sakaru ar Atēnu, slepena vienošanās šķita neiespējama. Jāpieņem lēmums, taču šis lēmums patiesībā nebija tik grūts, kā cilvēki šajā telpā izlikās. Marions jau bija tā noguris, ka juta apģērba svaru uz kauliem. Viņš gribēja, kaut viss jau būtu beidzies.

Skipijs Dīrs teica: - Varbūt Atēna ir vienkārši savādniece, varbūt viņa ir pāršāvusi pār strīpu. Tādā gadījumā mēs varam izlīdzēties ar apdrošināšanu.

Mollija Flendersa iebilda: - Viņa ir saprātīgāka par jebkuru no mums šajā telpā. Varu to jums visiem apliecināt, pirms sapratīsiet viņu.

Bobijs Bancs ieskatījās Krosam taisni sejā.

-    Vai jūs parakstīsiet dokumentus, ka jums šajā bridi nav vienošanās ar Atēnu Akviteinu?

-Jā, - Kross atbildēja.

Viņš neslēpa nepatiku pret Bancu.

Marions, to pamanījis, jutās apmierināts. Vismaz šī apspriedes daļa noritēja pēc plāna. Nu Banca kā sliktā tēla stāvoklis bija iedibināts. Pārsteidzoši, ka cilvēki gandrīz instinktīvi izjuta nepatiku pret viņu, un īstenībā tā nebija viņa vaina. Tā bija viņam atvēlētā loma, kas jātēlo, lai gan jāatzīst, ka tā piederējās Banca personībai.

-    Mēs gribam divdesmit procentus no filmas peļņas, - Bancs pavēstīja. - Mēs to izplatīsim gan pašu mājās, gan ārzemēs. Un mēs būsim otrās sērijas partneri.

Skipijs Dīrs uzbudinājumā iebilda: - Bobij, filmas beigās viņi visi ir beigti, tur nevar būt nekādas otrās sērijas.

-    Labi, - Bancs piekrita, - tad tiesības uz nullto sēriju.

-    Otrā sērija, nulltā sērija, tīrās muļķības, - Mollija noburkšķēja. - Varat tās dabūt. Bet jūs nevarat dabūt vairāk par desmit procentiem peļņas. Jūs iedzīvosieties bagātībā no filmas izplatīšanas. Turklāt bez jebkāda riska. Dariet, kā gribat.

Eli Marions vairs nespēja izturēt. Viņš piecēlās, izslējās pavisam taisns un sāka runāt nosvērtā, mierīgā balsī.

-    Divpadsmit procenti, — viņš paziņoja. - Esam vienojušies.

Viņš bridi klusēja un tad, raudzīdamies tieši uz Krosu, teica:

- Ne jau par naudu vien ir runa. Tā varēja būt lieliska filma, un es negribu to norakstīt. Turklāt man ļoti gribas redzēt, kas notiks. -Viņš pagriezās pret Molliju. — Tātad — jā vai nē?

Mollija Flendersa, pat nepalūkojusies, vai Kross nedos zīmi, atbildēja: - Jā.

Vēlāk Eli Marions un Bobijs Bancs vieni sēdēja konferenču telpā. Abi klusēja. Gadu gaitā viņi bija ielāgojuši, ka ir lietas, ko nevajag izteikt skaļi. Pēdīgi Marions izmocīja: - Šajā gadījumā pastāv morālas dabas jautājums.

Bancs atsaucās: - Mēs esam parakstījušies turēt vienošanos slepenībā, Eli, bet, ja jums šķiet, ka vajag, es varētu piezvanīt.

Marions nopūtās.

-    Tādā gadījumā mēs zaudēsim filmu. Šis vīrs Kross ir mūsu vienīgā cerība. TurkJāt, ja viņš atklātu, ka noplūdes avots esi tu, mums varētu draudēt briesmas.

-    Lai kas viņš būtu, viņš neuzdrošināsies ķerties klāt Lod-stounam, - Bancs teica. - Mani uztrauc tikai tas, ka mēs ļaujam viņam spert pirmo soli.

Marions iemalkoja no sava dzeramā, izpūta dūmu mutuli no cigāra. Smalkie, pēc koka smaržojošie dūmi uzdzina augumam tirpas.

Eli Marions nu bija patiesi noguris. Viņš kļuva pārāk vecs, lai raizētos par nelaimēm, kas gaidāmas tālākā nākotnē. Lielā Visuma katastrofa bija tuvāk.

-    Nezvani, - viņš teica. - Mums jāievēro noruna. Un vēl -man varbūt nāk virsū otrā bērnība, bet es ļoti labprāt redzētu, ko burvis izvilks no savas cepures.

Skipijs Dīrs pēc apspriedes atgriezās mājās un pa telefonu uzaicināja Džimu Louziju satikties. Kad abi sastapās, Dīrs nozvērināja Louziju klusēt un izstāstīja viņam par notikušo.

-    Es domāju, ka tev vajadzētu likt novērot Krosu, - viņš sacīja. - Tu varētu uzzināt šo to interesantu.

Bet Dīrs to teica tikai pēc tam, kad bija piekritis nolīgt Džimu Louziju notēlot mazu lomu jaunā filmā par sērijveida slepkavībām Santamonikā.

Kross De Lena atgriezās Lasvegasā un savos augšstāva apartamentos pārdomāja jauno dzīves virzienu. Kādēļ viņš bija uzņēmies risku? Vissvarīgākais tas, ka laimests varēja būt milzīgs: ne tikai nauda, bet ari jauns dzīvesveids. Tbmēr Kross apšaubīja pamatmotīvu - viņš iztēlojās Atēnas Akviteinas vīziju, ko ieskāva zaļais jūras ūdens, viņas pastāvīgi kustīgo augumu, neticēja, ka viņa kādudien varētu iepazīt un iemīlēt Krosu, ne jau uz mūžiem, bet tikai uz laiciņu. Kā bija teicis Grounvelts? “Sievietes nekad nav bīstamākas vīriešiem kā tad, kad viņas jāglābj. Piesargies no nelaimē nonākušas skaistules.”

Bet Kross savā prātā atvairija visas šīs domas. Nolūkodamies lejā uz Vegasas Stripu, krāsainās gaismas sienu. Šajā gaismā kustošajiem pūļiem, skudrām, kas nesa naudu ķīpām vien, lai noglabātu kādā lielā pūznī, viņš pirmo reizi izanalizēja visu problēmu auksti un bezkaislīgi.

Ja Atēna Akviteina bija tāds eņģelis, tad kādēļ viņa būtība, ja ne vārdos, pieprasīja, ka cena par to, lai viņa atgrieztos pie filmas, būtu tāda, ka kādam jānogalina viņas vīrs? Tas noteikti bija skaidrs ikvienam. Studijas piedāvājums aizsargāt Atēnu, kamēr viņa pabeigs filmu, bija nevērtīgāks, jo viņa strādās, tuvinādama pati savu nāvi. Kad filma tiks pabeigta un viņa paliks viena, Skenets ieradīsies pēc viņas.

Eli Marions, Bobijs Bancs, Skipijs Dīrs — viņi zināja problēmas būtību un zināja atbildi. Tomēr neviens neuzdrīkstējās to izteikt skaļi. Tādiem ļaudīm kā viņi risks bija par lielu. Viņi bija pacēlušies tik augstu, dzīvojuši tik labi, un viņiem bija pārāk daudz, ko zaudēt. Viņiem ieguvums nebija līdzvērtīgs riskam. Viņi varēja pielāgoties filmas zaudējumam, šiem cilvēkiem tā bija tikai nenozīmīga sakāve. Viņi nevarēja atļauties lielo kūleni no sabiedrības augstākā līdz zemākajam līmenim. Tāds risks bija nāvīgs.

Ja pienācīgi novērtēja šos cilvēkus, bija skaidrs, ka viņi pieņēmuši saprātīgu lēmumu. Šajā jomā viņi nebija speciālisti; viņi varēja kļūdīties. Labāk uzskatīt piecdesmit miljonus dolāru par zaudējumiem, ko radījusi akciju kursa krišanās Volstrītā.

Tā nu pastāvēja divas galvenās problēmas. Nāvessoda izpildīšana Bozām Skenetam tādā veidā, kas nekādi nekaitētu ne filmai, ne Atēnai, otrā problēma, turklāt daudz svarīgāka, bija—iegūt sava tēva, Pipi De Lēnas, un Klerikucio Ģimenes atzinību. Jo Kross zināja, ka visa šī vienošanās diez cik ilgi nepaliks viņiem noslēpums.

8. nodaļa

KROSS DE LENA lūdza saudzēt Lielā Tima dzīvību daudzu un dažādu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņš katru gadu ieguldīja “Ksanadu" kasē no piecsimt tūkstošiem līdz vienam miljonam dolāru.

Otrkārt, Kross Izjuta slepenu pieķeršanos šim cilvēkam, viņa dzīves alkām, viņa nedzirdētajām ākstībām.

Timām Snedenam, kas bija pazīstams kā Šeptmanis, piederēja vesela tirdzniecības centru ķēde, kas stiepās pāri Kalifomijas zieme)u daļai. Viņš bija arī Lasvegasas spēlmanis, kas derēja uz augstām likmēm un parasti apmetās “Ksanadu”. Viņam sevišķi patika un neparasti veicās sporta derībās. Šeptmanis derēja uz lielām summām, uz piecdesmit tūkstošiem par futbola spēli un reizēm uz desmit tūkstošiem basketbolā. Iedomādamies, ka ir gudrs, viņš zaudēja mazās derības, toties gandrīz vienmēr laimēja lielās. Kross to uzķēra tūlīt

Šeptmanis bija ļoti liela auguma, gandrīz sešarpus pēdu garš, un svēra vairāk nekā trīssimt piecdesmit mārciņu. Tima ēstgriba bija atbilstoša ķermeņa uzbūvei, viņš ēda visu, ko vien ieraudāja. Viņš lielījās, ka viņam esot daļējs kuņģa apvedkanāls, tā ka barība izgāja taisni cauri organismam un viņš vispār nepieņēmās svarā. Viņš par to priecājās, it kā būtu apvedis ap stūri pašu dabu.

Jo Šeptmanis bija dzimis krāpšanas meistars, un tieši tā viņš iemantoja savu iesauku. “Ksanadu" viņš baroja draugus ar savu brīvbiļeti, viņš pilnīgi iznīcināja apkalpošanu istabās. Viņš mēģināja ar to pašu brīvbiļeti samaksāt pa telefonu izsauktām prostitūtām un par suvenīru veikalā iegādātiem pirkumiem. Un vēl, kad viņš zaudēja un kase bija pilna ar parādzīmēm, viņš atlika apmaksu līdz nākamajam “Ksanadu” apmeklējumam, nevis samaksāja mēneša laikā, kā rīkotos azartspēļu cienītājs džentlmenis.

Lai gan viņam ļoti veicās sporta derībās, Šeptmanim kazino spēlēs tik labi vis nelaimējās. Viņš bija izveicīgs, zināja iespējas un derēja pareizi, taču neapvaldītā jūsma aizrāva viņu, un sporta derību laimesti tika pārpārēm iznīcināti. Tā nu Klerikucio ieinteresējās ne naudas, bet tālejošu stratēģisku mērķu dēļ.

Tā kā Ģimenes galamērķis bija sporta derību legalizācija visās Savienotajās Valstīs, jebkurš azartspēļu skandāls, kas saistīts ar sportu, kaitētu šim mērķim. Tā tika uzsākta ziņu ievākšana par Lielā Tima Snedena Šeptmaņa dzīvi. Iznākums bija tik satraucošs, ka Pipi un Kross tika izsaukti uz apspriedi Austrumos, Kvogas savrupmājā. Tā bija Pipi pirmā operācija pēc atgriešanās no Sicīlijas.

Pipi un Kross lidoja uz Austrumiem kopā. Kross raizējās, ka Klerikucio jau uzzinājuši par viņa darījumu ar filmu “Mesalīna" un tēvs dusmosies, ka viņš nav prasījis padomu. Jo Pipi savos piecdesmit septiņos gados, lai gan atkāpies no amata, vēl bija consigliere savam dēlam Bruglione.

Tā nu lidmašīnā Kross izstāstīja tēvam par filmu un apgalvoja, ka joprojām augstu vērtējot viņa padomu, taču neesot gribējis parādīt tēvu neizdevīgā gaismā Klerikudo ads. Kross izteica ari satraukumu par to, ka tids izsaukts atpakaļ uz austnimiem, jo Dons uzzinājis par viņa Holivudas plāniem.

Pipi klausījās, neteikdams ne vārda, tad riebumā nopūtās.

-    Tu vēl arvien esi pārāk jauns, - viņš noteica. - Runa nebūs par filmu darījumu. Dons nemūžam neizrādītu savu varu tik ātri. Viņš nogaidītu, lai redzētu, kas notiks. Izskatās, it kā visu vadītu Džordžo - vismaz Vinsents, Peti un Dante tā domā. Taču viņi maldās. Vecais ir viltīgāks par mums visiem. Un neuztraudes par viņu, šādās lietās viņš allaž ir taisnīgs. Tev jāuztraucas par Džordžo un Danti. - Pipi bridi klusēja, kā negribēdams runāt par Ģimeni pat ar Krosu. - Vai ievēroji, ka Džordžo, Vinsenta un Peti bērni neko nezina par Ģimenes būšanām? Dons un Džordžo ir iecerējuši, ka viņu bērni noteikti piederēs pie legālās sabiedrības. Dons to pašu plānoja ari Dantem, bet Dante bija pārāk attapīgs, saprata visu un gribēja iesaistīties. Dons nespēja viņu atturēt. Iedomājies, ka mēs visi - Džordžo, Vinsents un Peti, mēs ar tevi un Dante - esam arjergards, kas cīnās, lai Klerikudo klans varētu izsprukt drošībā. Tāda ir Dona iecere. Tas ir spēks, kas dara viņu dižu. Tā ka viņš pat var justies priecīgs, ka tu mūc prom, viņš cerēja, ka tā rīkosies Dante. Uz mata tā, vai ne?

-    Laikam gan, - Kross piekrita.

Viņš pat tēvam neatzītos savā šausmīgajā vājumā. Ka viņš to dara sievietes mīlestības dēļ.

-    Arvien iesāc iztālēm, kā Grounvelts, - Pipi pamācīja. - Kad pienāks laiks, pasaki Donam bez aplinkiem un gādā, lai Ģimenei ari tiek kāds labums no darījuma. Tomēr piesargies no Džordžo un Dantes. Vinsentam un Peti par to nebūs ne silts, ne auksts.

-    Kādēļ no Džordžo un Dantes? - Kross jautāja.

-    Tādēļ, ka Džordžo ir mantrausis, - Pipi paskaidroja. - Un no Dantes tāpēc, ka viņš vienmēr apskauž tevi, un vēl tāpēc, ka tu esi mans dēls. Turklāt viņš ir galīgi ķerts.

Kross jutās izbrīnīts. Tā bija pirmā reize, kad viņš dzirdēja tēvu kritizējam kādu no Klerikucio.

-    Un kāpēc Vinsentam un Peti būs vienalga? - viņš gribēja zināt.

-    Tāpēc, ka Vinsentam ir viņa restorāni un Peti ir celtniecības bizness un Bronksas anklāvs. Vinsents grib baudīt vecumdienas, un Peti patīk darbošanās. Un viņiem abiem patīc tu, un viņi ciena mani. Mēs kopā veicām darbus, kad bijām jauni.

Kross noprasīja: - Papu, tu neesi dusmīgs, ka es nesaskaņoju ar tevi?

Pipi apveltīja dēlu ar sardonisku skatienu.

-    Necenties mani piemuļķot, - viņš teica. - Tu zināji, ka es to neatbalstīšu un Dons neatbalstīs. latad kad tu grasies nogalināt to puisi Skenetu?

-    Vēl nezinu, - Kross atbildēja. - Tas ir ļoti sarežģīti, jābūt apliecinājumam, lai Atēna zinātu, ka vairs nav jāuztraucas viņa dēļ. Tad viņa varēs atgriezties darbā pie filmas.

-    Ļauj, es tev izplānošu, - Pipi sadja. - Un ko tad, ja šis sievišķis, Atēna, neatgriezīsies darbā? Tad tu zaudēsi piecdesmit miljonus.

-    Viņa atgriezīsies, - Kross atteica. - Viņas ar Klaudiju ir tuvas draudzenes, un Klaudija saka, Atēna atgriezīšoties.

-    Mana dārgā meitiņa, - Pipi novilka. - Viņa vēl arvien negrib redzēt mani?

-    Nedomāju vis, - Kross atbildēja. - Bet tu vari katrā laikā ierasties īsā vizītē, kad viņa būs apmetusies viesnīcā.

-    Nē, - Pipi teica. - Ja šī Atēna nenāks darbā, kad tu būsi paveicis darbu, es viņai sarikošu Svēto vakarēdienu, lai cik liela kinozvaigzne viņa būtu.

-    Nē, nē, - Kross iebilda. - Tev vajadzētu redzēt Klaudiju. Tagad viņa ir daudz skaistāka.

-Tas ir labi, - Pipi noteica.- Viņai bērnībā gan bija neglīts ģīmis. Gluži kā man.

-    Kādēļ tu neizlīgsti ar viņu? - Kross vaicāja.

-    viņa neļāva man iet uz bijušās sievas bērēm, un es viņai nepatīku. Tad kāda jēga? Patiesībā, kad nomiršu, es gribu, lai tu aizliegtu viņai nākt uz manām bērēm. Pie velna viņu! - Pipi uz mirkli apklusa. - Viņa bija mazs, neatlaidīgs bērns.

-    Tev vajadzētu viņu redzēt tagad. - Kross bilda.

-    Atceries, - Pipi piekodināja. - Neko neizsaki Donam bez uzaicinājuma. Šī apspriede būs par kaut ko citu.

-    Kā tu to vari zināt? — Kross brīnījās.

-    Tāpēc, ka viņš vispirms būtu ticies ar mani, lai pārliecinātos, vai es tevi atdošu, - Pipi paskaidroja.

Kā izrādījās, Pipi bija taisnība.

Dārzā pie mājas zem vīģeskokiem gaidīja Džordžo, Dons Domeniko, Vinsents, Peti un Dante, lai sveiktu viņus. Pēc tradīcijas visi kopā ieturēja lenču, pirms ķērās pie darīšanām.

Džordžo izklāstīja, kas noticis. Izmeklēšana rādīja, ka Šeptmanis Snedens ietekmēja dažu koledžas spēļu rezultātus Vidējos rietumos. Ka viņš varbūt apcirpa punktus profesionāļu futbola un basketbola spēlēs. Viņš to paveica, piekukuļojot amatpersonas un noteiktus spēlētājus - ļoti bīstama un nedroša padarīšana. Ja tā nonāks atklātībā, tad izraisīs pamatīgu skandālu un troksni, kas dotu gandrīz liktenīgu triecienu Klerikucio Ģimenes pūliņiem panākt, lai sporta derības Savienotajās Valstīs tiktu legalizētas. Un beigu beigās to atklās.

— Kruķi atvēl vairāk cilvēku sporta derību atklāšanai nekā sērijveida slepkavību izmeklēšanai, - Džordžo teica. - Kāpēc, to es nezinu. Kāda tur starpība, kurš uzvar un kurš zaudē? Tas ir noziegums, kas kaitē vienīgi bukmeikeriem, un kruķi viņus tik un tā nevar ciest. Ja Šeptmanis tā ietekmētu visas Notre Dame spēles, ka viņi vienmēr uzvarētu, visa zeme būtu laimīga.

Pipi nepacietīgi iejaucās: - Kāpēc mēs vispār par to runājam? Vajag tikai, lai kāds viņu brīdinātu.

Vinsents atbildēja: — Mēs jau mēģinājām. Šis zellis ir īpaši pretīgs tips. Viņš nezina, kas ir bailes. Viņš ir ticis bridināts, bet vēl arvien turpina to pašu.

Peti piebilda: - Viņu sauc par Lielo Timu, un viņu sauc par Šeptmani, un viņam tās muļķības patīk. Viņš nekad nemaksā savus rēķinus, viņš apšmauc pat finanšu pārvaldi, viņš karo ar Kalifomijas varas iestādēm, tāpēc ka netaisās maksāt apgrozījuma nodokli no veikaliem, kuri viņam pieder tirdzniecības centros. Pie velna, viņš šmauc pat bijušo sievu un bērnus, maksājot tiem iztikas līdzekļus. Savā sirdī viņš ir zaglis. Ar viņu nevar runāt saprātīgi.

Džordžo teica: - Kros, tu viņu pazīsti personiski no azartspēlēm Vegasā. Ko tu saki?

Kross pārdomāja.

-    Viņš ļoti vēlu nomaksā parādzīmes. Tomēr galu galā nomaksā. Viņš spēlē gudri un nav nekāds izvirtis deģenerāts. Viņš ir viens no tiem puišiem, pret kuriem grūti izjust patiku, bet viņam ir vesels lērums draugu, kurus viņš atved uz Vegasu. Patiesībā ar visu to, ka viņš vilto spēļu rezultātus un laimē drusku mūsu naudas, mums viņš ir liels pluss. Lai nu paliek.

To teikdams. Kross ievēroja, ka Dante smaida, kā zinādams kaut ko tādu, ko viņš nezina.

-    Mēs nevaram to tā atstāt, - Džordžo iebilda. - Tāpēc, ka šis Lielais Tlms, šis Šeptmanis, ir galīgi dulls. Viņš patlaban izstrādā traku plānu, kā ietekmēt Superkausa spēļu rezultātus.

Dons Domeniko ierunājās pirmo reizi un vērsās tieši pie Krosa: - MāsasdēL vai tas ir iespējams?

Šis jautājums bija kompliments. Ar to Dons apliecināja, ka Kross ir lietpratējs savā jomā.

-    Nē, - Kross atbildēja Donam. - Nevar iespaidot Superkausa amatpersonas, jo neviens nezina, kuri tie būs. Nevar iespaidot spēlētājus, jo svarīgākie no viņiem nopelna pārāk daudz naudas. Turklāt nekad, nevienā sporta veidā nevar ietekmēt spēles rezultātus ar simtprocentīgu drošību. Ja esi blēdis, tev jāspēj viltot piecdesmit vai simt spēļu rezultātus. Tādā gadījumā, ja tu zaudē tris vai četras spēles, tev nekas nekait. Un tādējādi, ja vien tu nevari ietekmēt daudzas spēles, nav vērts riskēt.

-    Bravo, - Dons uzlielīja. - Tad kāpēc šis vīrs, kurš jau tā ir bagāts, grib darīt kaut ko tik pārdrošu?

-    Viņš grib būt slavens, - Kross teica. - Lai ietekmētu Superkausa spēles, viņam būtu jāpaveic kaut kas tik riskants, ka viņu noteikti atklātu. Kaut kas tik traks, ka es pat nespēju iedomāties, kas tas būs. Šeptmanis domās, ka rīkojies gudri. Un viņš ir cilvēks, kurš tic, ka spēj izkļūt no jebkuras ķezas.

-    Nekad neesmu sastapis tādu vīru, - Dons atzina.

Džordžo attrauca: - Tādi aug vienīgi Amerikā.

-    Bet tādā gadījumā viņš ir ļoti bīstams tam, ko mēs gribam darīt, - Dons turpināja. - No tevis stāstītā izriet, ka viņš ir cilvēks, kas neieklausīsies saprāta balsī. Tātad nav nekādas izvēles.

Kross iebilda: - Pagaidiet. Kazino viņš nozīmē vismaz pusmiljonu dolāru ienākumu ik gadu.

Vinsents teica: - Tas ir principa jautājums. Bukmeikeri mums maksā naudu, lai aizsargājam viņus.

Kross sacīja: - Ļaujiet man parunāt ar viņu. Varbūt viņš uzklausīs mani. Visa šī būšana tādi sīkumi vien ir. Viņš nespēj iespaidot Superkausa spēles. Nav vērts ķerties pie darbiem.

Bet tad Kross uztvēra tēva skatienu un noprata, ka viņam nezin kādēļ nepiedienēja izvirzīt šādus iebildumus.

Dons ar galēju apņēmību konstatēja: - Tas cilvēks ir bīstams. Nerunā ar viņu, māsasdēl. Viņš neapzinās, kas tu patiesībā esi. Kādēļ iedot viņam trumpjus? Šis cilvēks ir bīstams, jo viņš ir dumjš, dumjš kā lopiņš, kas grib baroties no itin visa. Un pēc tam, kad tiks pieķerts, viņš grib sacelt pēc iespējas lielāku jezgu. Viņš iepīs visus, vienalga, vainīgus vai nevainīgus.

Viņš mirkli klusēja un paraudzījās uz Danti.

- Mazdēl, - Dons teica, - domāju, ka tev jāpaveic šis darbs. Taču ļauj Pipi to izplānot, viņš pārzina šo lauciņu.

Dante pamāja.

Pipi noprata, ka atrodas briesmās. Ja ar Danti kaut kas notiktu, no viņa prasītu atbildību. Un viņam tapa skaidrs vēl kaut kas. Dons un Džordžo bija apņēmušies, ka Dante kādudien būs Klerikucio Ģimenes galva. Tomēr pašlaik viņi neuzticējās Dantes spriešanas spējām.

Vegasā Dante piereģistrējās viesnīcas “Ksanadu" apartamentos. Šeptmanis Snedens ieradīsies Vegasā ne agrāk kā pēc nedēļas, un pa šo laiku Kross un Pipi ideoloģiski apstrādāja Danti.

Šeptmanis spēlē uz augstām likmēm, - Kross teica. -Tbmēr ne tik augstām, lai tiktu novērtēts kā villas cienīgs. Viņš nepieder pie arābu un aziātu šķiras. Viņa rēķins par istabu, ēdienu un dzērieniem ir milzīgs, viņš grib par brīvu visu, ko vien var dabūt. Viņš iekļauj draugus restorāna rēķinos, pasūta vislabākos vīnus, viņš pat mēģina iekļaut savā rēķinā suvenīru veikala pirkumus. Tādu iespēju mēs nedodam pat villu iemītniekiem. Viņš ir pretenziju meistars, tā ka kāršu dalītājiem viņš jāuzmana. Viņš apgalvos, ka noslēdzis derības mirkli pirms tam, kad uz kauliņspēles galda parādās skaitlis. Viņš mēģinās noslēgt derības bakarā pēc tam, kad atklāta pirmā kārts. Blekdžeka spēles gaitā viņš apgalvos, ka gribējis trāpīt astoņpadsmit, kad nākamā kārts ir trijnieks. Viņš ļoti vēlu atmaksā savas parādzīmes. Tomēr mums viņš dod pusmiljonu gadā, pēc tam kad atrēķinām to, ko viņš ieņem no sporta derībām. Viņš ir apķērīgs. Viņš pat izņem žetonus draugiem un iekļauj savā parādzīmē, lai mēs domātu, ka viņš spēlē vairāk nekā patiesībā. Visi tie sīkmanīgie pekstiņi, kādus senāk mēdza izspē-lēt apģērbu tirdzniecības centra puisi. Toties viņš kļūst traks no dusmām, kad veiksme novēršas. Pērn Tims zaudēja divus miljonus, un mēs viņam sarīkojām viesības un uzdāvinājām kadiljaku. Viņš vēl gaudās, ka tas nebija mersedess.

Dante bija sašutis.

-    Viņš ņem no kases žetonus un naudu un nespēlē?

-    Protams, - Kross apstiprināja. - Daudzi tā dara. Mēs neiebilstam. Mums patīk izskatīties dumjiem. Tas viņiem dod lielāku pašpaļāvību pie galdiem. Viņi mūs atkal pārspēj viltībā.

-    Kādēļ viņu sauc par Šeptmani? - Dante vaicāja.

-    Tādēļ, ka viņš daudz ko ņem un nemaksā par to, - Kross paskaidroja. - Kad viņam ir meitenes, viņš tām kož, it kā gribētu pakampt miesas gabalu. Un viņš tiek sveikā ar veselu ādu. Viņš ir liels, varens stiķu meistars.

Dante sapņaini piezīmēja: — Nevaru vien sagaidīt, kad dzirdēšu visu no viņa paša.

-    Viņš nekad nespēja pierunāt Grounveltu, lai piešķir viņam villu, - Kross piebilda. - Tā nu es ari nedodu.

Dante asi paraudzījās Krosā.

-    Kā tas nāk, ka es nedabūju villu?

-    Tāpēc, ka viesnīcai tas varētu izmaksāt no simt tūkstošiem līdz miljonam dolāru par nakti, - Kross atteica.

Dante tiepās: - Bet Džordžo dabū villu.

-    Labs ir, - Kross noteica, - es to saskaņošu ar Džordžo.

Abi zināja, ka Dantes prasība smagi apvainos Džordžo.

-    Varenas izredzes, - Dante novilka.

-    Kad precēsies, - Kross apsolīja, — tu dabūsi villu medusmēnesim.

Pipi sacīja: - Mans darbības plāns ir atkarīgs no Lielā Tima rakstura. Kros, tev šeit, Vegasā, tikai jāatbalsta puiša apgāde. Tēv jāatvēl Dantem neierobežots kredīts no kases un pēc tam jāgādā, lai viņa parādzīmes pazustu. Pa to laiku Losandželosā tiks veikti sagatavošanas darbi. Tev jānodrošina, lai tas zellis atbrauc šurp un neatsauc rezervēto vietu. Tātad tu sarīkosi viesības, lai viņam uzdāvinātu rolsroisu. Kad viņš būs ieradies šeit, tev viņš jāiepazīstina ar Danti un manL Pēc tam tavi pienākumi būs galā.

Pipi vajadzēja vairāk nekā stundu, lai sīkumos izklāstītu plānu. Dante apbrīnā konstatēja: — Džordžo arvien teicis, ka tu esot vislabākais. Biju sapīcis, kad Dons šajā darbā man piekoman-dēja tevi. Tomēr saprotu, ka viņam bija taisnība.

Pipi uzņēma šos glaimus ar vienaldzīgu seju. Viņš atgādināja Dantem - Atceries, šis ir Svētais vakarēdiens, nevis Apliecinājums. Visam jāizskatās tā, it kā viņš būtu aizmucis. Ņemot vērā viņa reputāciju un pret viņu vērstos tiesas procesus, tas būs ticami. Dante, nenēsā šajā operācijā kādu no savām janagajām cepurēm. Ļaudīm ir jocīga atmiņa. Un vēl ielāgo - Dons teica, ka viņš gribētu, lai tas puisis sniegtu informāciju par krāpšanu, bet tas patiesībā nav nepieciešams. Viņš ir barvedis, un, kad viņš būs pagalam, visa krāpšana izzudīs. Tā ka nedari neko neprātīgu.

Dante vēsi atteica: - Bez savas cepures es jūtos kā bez veiksmes.

Pipi paraustīja plecus.

-    Vēl kas - nemēģini krāpties ar savu neierobežoto kredītu. 1b pieteica pats Dons, viņš negrib, lai viesnīca ar šo operāciju zaudētu veselu bagātību. Viņiem jau tā ir jāsagādā rolsroiss.

-    Neraizējies, - Dante atteica. - Darbs man sagādā prieku. -Viņš mirkli klusēja, tad ar viltīgu smīnu ieminējās: — Ceru, ka dosi par mani labu atsauksmi šajā operācijā.

Viņa teiktais pārsteidza Krosu. Bija skaidrs, ka abu starpā valdīja zināms naidīgums. Un vēl Krosu izbrīnīja tas, ka Dante mēģināja iebiedēt viņa tēvu. Tas varēja nest nelaimi, vienalga, vai viņš bija vai nebija Dona mazdēls.

Tomēr Pipi likās neko neievērojam.

-    TU esi Klerikucio Ģimenes loceklis, - viņš atteica. - Kas es tāds esmu, ka varu par tevi ziņot? — Pipi uzsita Dantem uz pleca.

- Mums kopā darbs veicams. Pārvērtīsim to par izpriecu.

Kad ieradās Šeptmanis Snedens, Dante nopētīja viņu. Viņš bija liels un resns, taču viņa resnums bija stingrs, tauki turējās uz kauliem un neļumēja. Viņam bija zils rupja kokvilnas auduma krekls ar lielām kabatām uz abām krūtīm un baltu pogu pa vidu. Vienā kabatā viņš sastūķēja melnos simtdolāru žetonus un otrā -balti zeltītos piecsimtniekus. Sarkanos piecniekus un zaļos divdesmitpiecniekus viņš sabāza plato, balto audekla bikšu kabatā. Kājās viņam bija mīkstas, brūnas sandales.

Šeptmanis lielākoties spēlēja kauliņus, visienesīgāko spēli. Kross un Dante zināja, ka viņš jau licis desmit tūkstošus uz divām koledžas basketbola spēlēm un pilsētā nelegāli saderējis uz pieciem tūkstošiem par zirgu skriešanas sacīkstēm Santaanitā. Šeptmanis netaisījās maksāt nodokļus. Un viņš nelikās noraizējies par savām derībām. Viņš lieliski pavadīja laiku kauliņu spēlē.

Šeptmanis bija galvenais pie kauliņšpēles galda, mudināja pārējos spēlētājus turēt līdzi, labsirdīgi uzsaukdams, lai tie nebaidās. Viņš derēja ar melnajiem, žetonu kaudzītes pārklāja visus skaitļus, derēja nepārtraukti. Kad kauliņi nonāca pie viņa, viņs tos sparīgi svieda, tā ka kauliņi atsitās pret galda pretējo malu un lidoja atpakaļ un viņš tos varēja viegli sasniegt. Tad viņš mēģināja paķert kauliņus, taču spēles vadītājs allaž modri satvēra tos ar savu nūju, lai ari citi spēlētāji varētu slēgt derības.

Dante ieņēma vietu pie kauliņspēles galda un saderēja ar Lielo Timu, ka uzvarēs. Tad viņš slēdza vēl visas postošās papildu derības, kuras, ja vien ārkārtīgi nepaveiksies, padarīs viņu par drošu zaudētāju. Viņš lika uz grūto četrinieku un grūto desmitnieku. Vienā metienā Dante lika uz divpadsmit un vienā metienā uz divi un vienpadsmit attiecībā trīsdesmit un piecpadsmit pret vienu. Viņš pieprasīja parādzīmi par divdesmit tūkstošiem un, parakstījies par melnajiem žetoniem, izlika tos pa visu galdu. Viņš pieprasīja vēl vienu parādzīmi. Pa šo laiku Dante bija piesaistījis Lielā Tima uzmanību.

- Ei, tu ar to cepuri. Iemācies spēlēt šo spēli, - Lielais Tims uzsauca.

Dante viņam līksmi pamāja un turpināja neprātīgās derības. Kad Lielais Tims uzmeta septītnieku un zaudēja, Dante paņēma kauliņus un pieprasīja parādzīmi par piecdesmit tūkstošiem. Viņš izlika melnos žetonus pa visu galdu, cerēdams, ka nelaimēsies. Nelaimējās ari. Nu Lielais Tims vēroja viņu ar interesi, kas vairs nebija parasta.

Lielais Tims Šeptmanis ēda kafejnīcā, kas reizē bija ari restorāns, kur tika pasniegts vienkāršs amerikāņu ēdiens. Lielais Tims reti ēda “Ksanadu” izsmalcinātajā franču restorānā vai Ziemeļitālijas restorānā, vai autentiskajā angļu karaliskā paba restorānā. Pusdienās viņam piebiedrojās pied draugi, un Lielais Tims Šeptmanis visiem aizpildīja loto biļetes, tā ka viņi ēzdami varēja vērot, kā parādās skaitļi. Kross un Dante apsēdās stūra kabīnē.

īsi apgrieztie, gaišie mati darīja Šeptmani līdzīgu līksmam vācu birģerim Brēgela gleznā. Viņš pasūtīja daudz dažādu ēdienu, līdzvērtīgus trim pusdienām, tomēr, gods kam gods, lielāko daļu apēda pats, ielūkodamies ari biedru šķīvjos.

- Tas nudien ir slikti, - Dante piezīmēja. - Nekad neesmu redzējis puisi, kurš gūtu tādu prieku no dzīves.

_ viens no paņēmieniem, kā iemantot ienaidniekus, - Kross atsaucās. - It īpaši, kad baudi dzīvi uz citu rēķina.

Viņi noskatījās, kā Lielais Tims parakstīja čeku, kas viņam nebūs jāapmaksā, un pavēlēja vienam no saviem biedriem iedot dzeramnaudu skaidrā naudā. Kad viņi bija aizgājuši, Kross un Dante atslābinājušies baudīja kafiju. Kross mīlēja šo milzīgo telpu ar stikla sienām, caur kurām ārpusē bija redzama nakts, ko apgaismoja sārtas spuldzes, telpā spoguļojās zāles un koku zaļums, darīdams lustru gaismu maigāku.

-    Atminos kādu nakti apmēram pirms trim gadiem, - Kross teica Dantem. - Šeptmanim pie kauliņspēles galda uzsmaidīja varena laime. Liekas, viņš laimēja pāri par simt stabiem. Pulkstenis bija kādi trīs naktī. Un, kad pārzinis paņēma viņa žetonus kasē, Šeptmanis uzlēca uz spēles galda un apmīza to.

-    Ko tu darīji? - Dante jautāja.

-    Liku, lai drošībnieki aizved viņu uz istabu, un liku viņam samaksāt piecus stabus par čurāšanu uz galda. Tos viņš tā arī nesamaksāja.

-    Es būtu izrāvis viņa draņķa sirdi, - Dante atzinās.

-Ja cilvēks tev dod pusmiljonu gadā, vai tu viņam neļautu čurāt uz galda? - Kross jautāja. - Tomēr, patiesību sakot, es to allaž ņēmu vērā. Faktiski, ja viņš tā būtu izdarījies villas kazino, kas zina, kā būtu.

Nākamajā dienā Kross ieturēja lenču kopā ar Lielo Timu, lai informētu par viņam rīkotajām viesībām un rolsroisa dāvināšanu. Pipi viņiem piebiedrojās un tika iepazīstināts.

Lielais Tims allaž pieprasīja vairāk

-    Es protu novērtēt rolsroisu, bet kad es dabūšu vienu no tavām villām?

-Jā, tu esi to pelnījis, - Kross atzina. - Nākamreiz, kad tu ieradīsies Vegasā, dabūsi villu. To es apsolu, pat tādā gadījumā, ja man kāds būtu jāizmet laukā.

Lielais Tims Šeptmanis teica Pipi: — Tavs dēls ir daudz jaukāks nekā tas vecais ķēms Grounvelts.

-    Pēdējos gados viņš bija drusku jodgs, - Pipi teica. - Es varbūt biju viņa vislabākais draugs, bet viņš man nekad nedeva villu.

-Ko tur daudz, lai viņš iet ratā, - Lielais Tims noteica. - T&. gad, kad viesnīcu vada tavs dēls, tu varēsi tikt pie villas, kad vien gribēsi.

-    Nemūžam, - Kross iebilda, - viņš nav spēlmanis.

Visi iesmējās.

Bet nu Lielais Tims ķērās pie dta temata.

-Ir viens tāds mazs, dīvains pipirkšķis, kas nēsā jocīgu cepuri un ir vissliktākais kauliņu spēles spēlētājs, kādu jebkad esmu redzējis, - viņš iesāka. - Nepilnas stundas laikā tas zellis parakstīja parādzīmes par gandrīz divsimt stabiem. Ko tu vari man pateikt par viņu? Tu jau zini, ka es arvien lūkojos pēc ieguldītājiem.

-    Nevaru tev neko stāstīt par saviem spēlmaņiem, - Kross atteica. - Kā tev patiktu, ja es izpaustu informādju par tevi? Varu tev pasacīt, ka viņš var dabūt villu jebkurā laikā, taču viņš nekad to nelūdz. Viņam patīk palikt neievērotam.

-    Iepazīstini mani ar viņu, - Lielais Tims sadja. - Ja noslēgšu darījumu, tu ari dabūsi savu tiesu.

-    Nē, - Kross atbildēja. - Toties mans tēvs pazīst viņu.

-    Es varētu laist darbā naudu, - Pipi ieminējās.

Lielais Tims atteica: — Labi. Sarīko man kārtīgu reklāmu.

Pipi lika lietā savu pievilcību: - No jums abiem iznāktu varena

komanda. Tam puisim ir daudz naudas, bet viņam nav tavu dotību lielajā biznesā. Zinu, tu esi godīgs, Tim, tā ka dod man tikai to, ko es, tavuprāt, esmu pelnījis.

Dzirdot šos vārdus. Lielais Tims staroja. Pipi būs vēl viens lētticīgais, ko piemuļķot.

-    Lieliski, - Tims teica. - Šovakar es būšu pie kauliņspēles galda, tā ka ved viņu šurp.

Kad iepazīšanās pie kauliņspēles galda bija galā, Lielais Tims Šeptmanis pārbiedēja Danti un Pipi, noraudams Dantem no galvas viņa renesanses cepuri un tās vietā uzlikdams savu beisbola reklāmas cepurīti. Iznākums bija varen uzjautrinošs. Renesanses stila cepure uz Lielā Tima galvas darīja viņu līdzīgu vienam no Sniegbaltītes septiņiem rūķīšiem.

- Tas tāpēc, lai mainītu mūsu veiksmi, - Lielais Tims paskaidroja.

Visi iesmējās, tomēr Pipi nepatika ļaunais uzplaiksnījums Dantes ads. Vēl Pipi dusmojās par to, ka Dante nebija ņēmis vērā viņa norādījumus un nēsāja šo cepuri. Viņš bija stādījis priekšā Danti kā Stīvu Šārpu un sastāstījis Lielajam Timām, ka Stīvs ir Austrumu piekrastes narkotiku impērijas pavēlnieks un ka viņam "jāatmazgā" daudzi miljoni. Ari to, ka Stīvs ir izvirtis spēlmanis, kas lids miljonu uz Superkausu un zaudējis derības, ne aci nepamirkšķinot. Un viņa parādzīmes kazino kasē esot no tīra zelta. Viņš tās nekavējoties atmaksājot.

Tā nu tagad Lielais Tims aplika savu masīvo roku Dantem ap pleciem un teica: - Stīvij, mums jāaprunājas. Kafejnīcā drusku iekodīsim.

Kafejnīcā Lielais Tims ieņēma slēgtu kabīni. Dante pasūtīja kafiju, bet Lielais Tims - veselu rindu dažādu desertu: zemeņu saldējumu, napoleonus un banānu krēma pīrāgu, kā ari trauku ar cepumu izlasL

Pēc tam Tims nodevās stundu ilgai reklāmas runai. Viņam piederot mazs tirdzniecības centrs, no kura viņš gribot tikt vaļā, izdevīgs ilgtermiņa darījums, un viņš varot iekārtot tā, ka samaksa tiktu veikta galvenokārt zem letes, skaidrā naudā. Esot gaļas fasēšanas rūpnīca un veseli vagoni svaigas produkcijas, ko varētu pārdot par slepenu skaidru naudu, pēc tam vēlreiz ar peļņu pārdot par legālu naudu. Viņam esot “savs cilvēks” kinobiznesā, tā ka viņš varot palīdzēt finansēt filmas, kuras taisnā ceļā nonāktu video vai pomofilmu kinoteātriem.

-    Lielisks bizness, - Lielais Tims slavēja. - Var iepazīties ar zvaigznēm un drāzties ar zvaigznītēm, un nomazgāt naudu baltu.

Dantem patika šis priekšnesums. No visa, ko izteica Lielais Tims, dvesa tāda pašpaļāvība un spars, ka upuris varēja vienīgi noticēt nākotnes bagātībām. Dante uzdeva jautājumus, kuri nodeva viņa dedzību, taču izrādīja arī viņa biklumu.

-    Iedod man savu vizītkarti, - Dante sacīja. - Es tev piezvanīšu vai arī uzdošu Pipi, lai tev piezvana, un tad mēs varēsim

sarunāt tikšanos pie pusdienām un visu pilnībā izrunāt, lai es varētu uzņemties saistības.

Lielais Tims iedeva Dantem savu vizītkarti.

-    Nodarīsim to patiešām ātri, - viņš teica. — Man ir viens īpašs darījums, kurā zaudēt nav iespējams un kurā es tev ļaušu piedalīties. Bet mums būs jārikojas ātri. - Viņš mirkli klusēja.

- Tas ir sporta darījums.

Nu Dante izrādīja sajūsmu, kādu iepriekš netika paudis: - Ak jēziņ, tas vienmēr ir bijis mans sapnis. Es mīlu sportu. TU varbūt gribi teikt, ka nopirksi augstākās līgas beisbola komandu?

-    Ne jau nu tik augstu, - Lielais Tims steigšus iebilda. - Tomēr pietiekami augstu.

-    Tātad - kad mēs tiekamies? — Dante taujāja.

Lielais Tims lepni atteica: - Rīt viesnīca man par godu rīkos balli un dāvinās rolsroisu. Par to, ka esmu viens no viņu labākajiem naudas pumpīšiem. Dienu vēlāk es došos atpakaļ uz Losandželosu. Kā būtu ar šo vakaru?

Dante izlikās, it kā apdomātu jautājumu.

-    Labs ir, - viņš piekrita. - Pipi brauks uz Losandželosu kopā ar mani, un es viņam uzdošu, lai piezvana tev un norunā.

-    Lieliski, - Lielais Tims atsaucās.

Viņš mazliet brīnījās par šā cilvēka piesardzību, taču zināja ari to, ka labāk neizjaukt darījumu ar nevajadzīgiem jautājumiem.

-    Un šovakar es tev parādīšu, kā spēlēt kauliņus, lai ari tev būtu kādas izredzes laimēt.

Dante rādīja kaunīgu ģīmi.

-    Es zinu, kādas ir iespējas, man tikai patīk ākstīties. Un tad paklīst valodas un es varu izmēģināt laimi pie rēvijas meitenēm.

-Tādā gadījumā tev nav cerību, - Lielais Tims konstatēja.

- Bet mēs ar tevi tik un tā kopīgi iesitīsim kādu naudiņu.

Nākamajā dienā viesības par godu Lielajam Timām Šeptmanun tika rīkotas viesnīcas “Ksanadu" lielajā deju zālē, kura bieži tika izmantota sevišķiem notikumiem: Jaungada sarīkojumam, Ziemassvētku bufetes galdiem, augsta ranga spēlmaņu kāzām, īpašu balvu un dāvanu pasniegšanai, Superkausa sarīkojumiem, pasaules čempionātu sērijām un pat politiskām sanāksmēm.

Tā bija milzīga telpa ar augstiem griestiem, gaisā visur peldēja baloni, un divi milzīgi bufetes galdi dalīja telpu uz pusēm. Bufetes galdi bija veidoti kā milzīgi ledus šļūdoņi, un ledū bija iespiesti eksotiski augļi visās krāsās. Pāršķeltas melones rādīja zeltaini dzelteno mīkstumu, lielas, purpursārtas vīnogas šķita plīstam aiz sulas pārpilnības, spurainie ananasi, kivi un kum-kvati, nektarīni un līčijas, un gigantisks arbūza klucis. Spainīši ar divpadsmit dažādiem saldējumiem bija iegremdēti ledū kā zemūdenes. Tad vēl bija viena eja ar karstajiem ēdieniem: biezs filejas gabals bifeļa lielumā, milzīgs tītars, balts šķiņķis ar tauku gredzeniem. Vēl bija paplāte ar dažādiem makaronu ēdieniem, zaļiem ar pesto un sarkaniem ar tomātu mērci. Un tad vēl liels, sarkans atkritumu urnas lieluma pods ar sudraba rokturiem, traukā kūpēja “mežacūkas” sautējums, kas patiesībā bija cūkgaļas, vēršgaļas un teļa gaļas maisījums. Tad visādu veidu sātīgas, miltainas maizes un maizītes. Otrā ledus kalnā bija saldie ēdieni, lapu mīklas kūkas ar krēmu, ar putukrējumu pildīti virtuļi, dažādas kārtainās kūkas, ko rotāja mazas viesnīcas “Ksanadu” figūriņas. Kafiju un alkoholiskos dzērienus viesiem pasniegs visizskatīgākās viesnīcas oficiantes.

Lielais Tims Šeptmanis jau radīja jucekli uz šiem galdiem, kad pirmais viesis vēl nebija ieradies.

Pašā telpas vidū uz rampas, ko no pūļa atdalīja virves, bija uzbraukts rolsroiss. Krēmkrāsas, balts, grezns, dizaina ziņā patiesi elegants un zināmā mērā ģeniāls, tas tur stāvēja, asi kontrastēdams ar pretenciozo Vegasas pasauli. Itelpas sienu aizstāja smagas, zeltainas drapērijas, lai automobilim būtu iespējams iebraukt un izbraukt. Tālāk, telpas stūri, atradās purpursārts kadiljaks, kuru vajadzēja laimēt kādam ar numurētajiem ielūgumiem: uz sarīkojumu ielūgtajiem augsta ranga spēlmaņiem vai lielāko viesnīcu kazino vadītājiem. Šī bijusi viena no dižākajām Grounvelta idejām. Šie vakari jūtami palielināja paspēlētās naudas daudzumu viesnīcā.

Vakaram bija milzīgi panākumi, jo Lielais Tims bija varen iespaidīgs. Piepalīdzot divām oficiantēm, viņš gandrīz viens pats iznīcināja bufetes galdu. Viņš piekrāva tris šķīvjus un parādīja, kā jāēd, tādējādi gandrīz padarīdams par nevajadzīgu Dantes uzdevumu.

Kross viesnīcas vārdā teica dāvinājuma runu. Pēc tam Lielais Tims teica savu atzinības runu.

- Gribu pateikties viesnīcai “Ksanadu" par šo brīnišķo dāvanu, - viņš teica. - Tā divsimttūkstoš dolāru vērtā mašīna nu ir mana gluži ne par ko. Tā ir atlīdzība par to, ka pēdējos desmit gadus esmu devies šurp, uz viesnīcu “Ksanadu", kur pret mani ir izturējušies kā pret princi un tukšojuši manu maku. Es tā rēķinu, ka mēs būtu apmēram norēķinājušies, ja man uzdāvātu piecdesmit rolsroisus, bet, velns ar ārā, es vienlaikus varu braukt tikai ar vienu mašīnu.

Šajā bridī viņu pārtrauca aplausi un gaviles. Kross novaikstī-jās. Viņu allaž mulsināja šie rituāli, kuros atklājās viesnīcas labās gribas neīstums.

Lielais Tims apkampa abas oficiantes, kas atradās viņam pie sāniem. Viņš draudzīgi paspaidīja abām krūtis. Lielais Tims kā pieredzējis komiķis nogaidīja, kamēr norima aplausi.

- Bez jokiem, es patiesi jūtos pateicīgs, - viņš sadja. - Šī ir viena no mana mūža laimīgākajām dienām. Tāpat kā šķiršanās no sievas. Tikai viens sīkums. Kurš man iedos naudu benzīnam, lai aizbrauktu ar šo mašīnu uz Losandželosu? ‘'Ksanadu" man atkal iztīrījuši kabatas.

Lielais Tims zināja, kad beigt. Kad atkal atskanēja aplausi un gaviles, viņš uzgāja uz rampas un iekāpa automobilī. Zeltainais priekškars, kas aizstāja sienu, pašķīrās, un Lielais Tims izbrauca ārā.

Vakara dalībnieki steigšus izklīda, kad kāds no augstākā ranga spēlmaņiem bija laimējis kadiljaku. Svinības bija ilgušas četras stundas, un visi gribēja atgriezties pie spēļu galdiem.

Tonakt Grounvelta gars būtu sajūsmināts par vakara iznākumu. Paspēlētā nauda gandrīz divkārt pārsniedza vidusmēra

līmeni. Neviens nevarēja apliecināt, ka būtu manījis seksuālu kopošanos, taču spermas smaka, likās, sūcās ārā gaiteņos. Izskatīgās pa telefonu izsaucamās prostitūtas, kuras bija uzaicinātas uz Lielā Tima viesībām, ātri vien ielaidās ar mazāk aizrautīgiem liela mēroga spēlmaņiem, kuri deva viņām melnos žetonus spēlēšanai.

Grounvelts bieži tika atgādinājis Krosam, ka spēlmaņiem vīriešiem un sievietēm bija atšķirīgi seksuālās uzvedības modeļi. Un vēl to, ka kazino īpašniekiem bija svarīgi tos zināt.

Vispirms Grounvelts norādīja uz meiču pārākumu, kā viņš to sauca. Meiča spēja pārvarēt visu. Tā pat varēja pamudināt izvirtušu spēlmani sākt godīgu dzīvi. Daudzi ievērojami sabiedrības dlvēki bijuši viesnīcas viesi. Nobela prēmiju ieguvuši zinātnieki, miljardieri, lieli reliģijas atmodas darbinieki, ievērojami literāti. Nobela prēmijas laureāts fizikā, cilvēks, kam varbūt piederēja pasaulē labākās smadzenes, savā sešu dienu uzturēšanās laikā bija draiskojies ar veselu rindu rēvijas meiteņu. Viņš gan daudz nespēlēja, toties darīja godu viesnīcai. Grounveltam pašam vajadzēja pasniegt dāvanas katrai meitenei, Nobela prēmijas ieguvējam to darīt vispār neienāca prātā. Meitenes tika ziņojušas, ka viņš esot pasaulē labākais kniebējs, dedzīgs, kaislīgs un prasmīgs, neatļāvies nekādus pekstiņus, un viņam esot visskaistākais daikts, kāds jebkad redzēts. Un, pats galvenais, viņš bijis amizants, nekad negarlaikojis viņas ar nopietnām runām. Tikpat pļāpīgs un izlaidīgs kā jebkura no meitenēm. Nezin kādēļ tādas ziņas ielīksmoja Grounveltu. Tas, ka cilvēks ar šādām smadzenēm spēja iepriecināt pretējo dzimumu. Ne tā kā Ernests Veils, lai ari dižs rakstnieks, tomēr pusmūža vecuma bērns, kuram vienmēr stāvēja un kurš neprata tērzēt. iad vēl bija senators Vavens, varbūtējs Savienoto Valstu nākotnes prezidents, kurš izturējās pret seksu kā pret golfa spēli. Nemaz nerunājot par Jeilas dekānu, Čikāgas kardinālu, Pilsoņtiesību nacionālās komitejas vadītāju un īgnajiem republikāņu dūžiem. Meičas viņus visus pataisīja par bērniem. Vienīgie iespējamie izņēmumi bija geji vai narkomāni, tomēr galu galā tie nebija tipiski spēlmaņi.

Grounvelts ievēroja, ka vīrieši spēlmaņi pieprasīja ielasmeitas, pirms grasījās spēlēt azartspēles. Toties sievietes deva priekšroku seksam pēc spēlēšanas. Tā kā viesnīcai bija jāapmierina ikviena seksuālās vajadzības un pērkamu vīriešu nebija, tikai žigolo, sieviešu vajadzībām viesnīca izmantoja bārmeņus, krupjē un jaunākos spēles pārziņus, un tāda bija šo cilvēku slava. Tādējādi Grounvelts panāca strauju kāpumu. Vīriešiem sekss vajadzīgs, lai sagatavotos doties kaujā ar pašapziņu. Sievietēm sekss vajadzīgs zaudējuma bēdu remdēšanai vai kā daļa no uzvaras gandarījuma.

Tā bija patiesība, ka Lielais Tims pieprasīja ielasmeitu stundu pirms sava vakara un agri no rīta pēc lielas naudas summas zaudējuma likās gultā ar abām oficiantēm. Viņas negribēja piekrist, jo bija godīgas meitenes. Lielais Tims atrisināja šo sarežģījumu sev raksturīgā veidā. Viņš izlika melnos žetonus desmittūkstoš dolāru vērtībā un pateica meitenēm, ka tie pieder viņām, ja abas pavadīs nakti kopā ar viņu. Šiem vārdiem sekoja parastais nenoteiktais solījums dot vēl, ja viņi patiesi labi pavadīs nakti. Viņam patika, kā meitenes domīgi aplūkoja žetonus, iekams piekrita. Joks bija tāds, ka meitenes tā piedzirdīja Timu, ka viņš aizmiga pierijies un piedzēries, neticis tālāk par glāstīšanos. Viņš aizmiga starp abām, milzīgais stāvs stūma viņas uz gultas malām, un abas meitenes turējās pie Tima, līdz pēdīgi novēlās uz grīdas un aizmiga.

Tonakt vēlu Krosam piezvanīja Klaudija. - Atēna pazudusi, -viņa paziņoja. - Studijā visi ir izmisumā, un es esmu noraizējusies. Kopš pazīstu Atēnu, viņa mēdza nozust vismaz vienu nedēļas nogali mēnesī. Tomēr šoreiz es domāju, ka tev tas jāzina. Labāk dari kaut ko, pirms viņa aizskries prom uz visiem laikiem.

- Ir jau labi, - Kross atteica.

Kross nestāstīja māsai, ka viņa vīri izsmeļoši ziņoja par Skeneta gaitām.

Tomēr šis zvans pievērsa viņa domas Atēnai. Šī valdzinošā seja, kas šķita parādām katru izjūtu; garās, slaidās, skaistās kājas. Un saprāts viņas acu skatienā, kāda neredzama instrumenta vibrācija iekšējā būtībā.

Kross ķērās pie telefona un piezvanīja rēvijas meitenei kuru sauca Tifānija un ar kuru viņš reizēm satikās.

Tifānija bija meiteņu rindas vadone "Ksanadu" lielajā kabare šovā. Amats viņai deva tiesības uz papildu samaksu un privilēģijas uzturēt disciplīnu un novērst ķīviņus un atklātus kautiņus, kuros iesaistījās meitenes. Viņa bija skulptūrai līdzīga skaistule, kas nebija izturējusi fotoproves, tādēļ ka bija vienkārši par lielu filmu lentei. Ja uz skatuves viņas skaistums izskatījās iespaidīgs, tad filmā viņa likās milzīga.

Kad Tifānija ieradās, viņu izbrīnīja Krosa straujums. Viņš vienkārši sagrāba Tifāniju, norāva meitenei drēbes un pēc tam ar skūpstiem šķita aprijam viņas augumu. Viņš aši ieslīdēja viņā un aši sasniedza baudu. Šāda izturēšanās tik ļoti atšķīrās no Krosa parastā stila, ka Tifānija gandrīz skumīgi noteica: - Šoreiz tai jābūt īstai mīlestībai.

-    Protams, tā ir īsta, - Kross atteica un atsāka mīlēšanos.

-    Ne jau pret mani, tu stulbeni, - Tifānija attrauca. - Kas ir tā laimīgā meitene?

Kross jutās sapīcis, ka ir tik viegli izprotams. Un tomēr viņš nespēja nenodoties šai miesai, kas atradās līdzās. Krosam nebija diezgan viņas sulīgo krūšu, viņas zīdainās mēles, samtainā uzkalniņa starp augšstilbiem, un tas viss izstaroja neatvairāmu kvēli. Kad pēc vairākām stundām drudžainā iekāre bija garām, viņš nespēja nedomāt par Atēnu.

Tifānija paņēma telefonu un pasūtīja apkalpošanu istabā viņiem abiem.

-    Man žēl tās nabaga meitenes, kad tu beigās dabūsi viņu, -Tifānija izmeta.

Kad viņa aizgāja, Kross sajutās brīvs. Tik ļoti iemīlēties bija vājums, taču apmierināta iekāre piešķīra viņam pašpaļāvību. Trijos naktī viņš devās pēdējā apgaitā pa kazino.

Kafejnīcā Kross redzēja Danti kopā ar trim izskatīgām, sparīgām sievietēm. Lai gan viena no viņām bija Loreta Langa, dziedātāja, kurai viņš palīdzējis lauzt līgumu. Kross nepazina Loretu. Dante viņam pamāja, taču Kross noraidoši papurināja galvu. Nonācis savos augšstāva apartamentos. Kross pirms gulētiešanas iedzēra divas miega zāļu tabletes, tomēr joprojām sapņoja par Atēnu.

Trīs sievietes pie Dantes galdiņa bija slavenas Holivudas dāmas, stabilu zvaigžņu sievas un nenozīmīgākas zvaigznītes. Viņas bija Lielā Tima vakara viešņas, tikai iekšā iekļuva nevis ar ielūgumiem, bet gan izmantojot savu pievilcību.

Vecākā no viņām bija Džūlija Delerija, precējusies ar vienu no ievērojamākajām kinozvaigznēm. Viņai bija divi bērni, un ģimene bieži parādījās žurnālos kā izcils laulāts pāris, kas nepazīst grūtību un ir ekstāzē par savu laulību.

Otrā bija Džouna Vorda. Viņa vēl arvien izskatījās ļoti pievilcīga, viņai bija gandrīz piecdesmit gadu. Tkgad viņa tēloja otrā plāna lomas, parasti saprātīgu sievieti, māti, kura deš, jo viņas bērns ir nolemts nāvei, vai arī pamestu sievieti, kuras traģēdija noved pie otras laimīgas laulības. Vai ari kaismīgu cīnītāju, kas pauž feministes viedokli. Viņa bija precējusies ar studijas vadītāju, kurš nesūkstīdamies apmaksāja sievas kredītkartes, lai cik lieli būtu parādi, un kura vienīgā prasība sievai bija, lai viņa būtu daudzo vīra rīkoto saviesīgo un biznesa pasākumu namamāte. Viņai nebija bērnu.

Trešā zvaigzne bija Loreta, kurai tagad piederēja priekšroka uz galveno komisko lomu ekscentriskās komēdijās. Ari viņa bija labi apprecējusies ar stabilu zvaigzni tukšās asa sižeta filmās, kuras lielāko gada daļu aizveda vīru uz filmēšanas vietām dtās zemēs.

Šīs trīs sievietes bija sadraudzējušās, tēlojot lomas vienās un tajās pašās filmās, iepērkoties Rodeodraivā un ieturot lenču Beverlihilsas viesnīcas Polo bārā, kur viņas apmainījās iespaidiem par vīriem un savām kredītkartēm. Attiecībā uz kartēm viņām sūdzību nebija. Tas bija tikpat kā ar lāpstu šķipelēt zelta raktuvēs, un vīri nekad neapšaubīja sievu rēķinus.

Džūlija zūdījās, ka vīrs nepavadot pietiekami daudz laika kopā ar bērniem. Džouna, kuras vīrs bija atzīts jaunu zvaigžņu atklājējs, sūkstījās, ka viņai nebija bērnu. Loreta errojās, ka viņas vīram vajadzētu ķerties pie nopietnākām lomām. Tomēr pienāca diena, kad Loreta ar savu parasto sparu paziņoja: - Beigsim muļķot sevi. Mēs visas esam ļoti laimīgi un saderīgi precējušās ar svarīgiem vīriem. Patiesībā mēs neciešam to, ka vīri mūs sūta uz Rodeo-draivu, lai paši nejustos tik vainīgi, ka guļ ar citām sievietēm.

Visas trīs iesmējās. Sacītais bija tik patiess.

Džūlija teica: - Es mīlu savu vīru, taču viņi jau mēnesi atrodas T&iti, kur tiek uzņemta filma. Un es zinu, ka viņš nesēž pludmalē un nenodarbojas ar masturbēšanu. Tomēr es negribu pavadīt mēnesi Taiti tikai tādēļ, lai viņš negulētu vai nu ar galvenās lomas tēlotāju, vai ari kādu vietējo talantu.

- To viņš darītu pat tad, ja tu tur būtu, - Loreta piebilda.

Džouna sapņaini noteica: — Un, kaut gan manam vīram nav sēklas ne tik, cik mazai štrunta skudrai, daikts viņam ir kā dārza šļūtenes uzgalis. Kā tas nāk, ka vairums viņa atklāto zvaigžņu ir sievietes? Fotoprovju vietā viņš laikam pārbauda, cik no viņa daikta tās spēj norit.

Nu jau visas bija pa pusei piedzērušās. Viņas ticēja, ka vīnā nav kaloriju.

Loreta izteiksmīgi sadja: - Mēs nevaram vainot savus vīrus.

To viņiem pierāda pasaules skaistākās sievietes. Viņiem patiesībā nav izvēles. Bet kādēļ mums jāaeš? Pie velna kredītkartes, papriecāsimies taču!

Un šai sarunai sekoja viņu svētā ikmēneša ārpus mājas pavadītā nakts. Kad vīri bija aizbraukuši, un tas notika bieži, viņas devās nakts piedzīvojumos.

Tā kā vairums amerikāņu varēja viņas pazīt, sievietēm vajadzēja maskēties. Izrādījās, ka to izdarīt bija neparasti viegli. Viņas izmantoja parūkas, lai mainītu matu griezumu un krāsu. Viņas lietoja grimu, padarīja lūpas biezākas vai plānākas. Viņas saģērbās kā vidusšķiras sievietes. Viņas mazināja savu skaistumu, kam nebija nozīmes, jo, kā vairums aktrišu, viņas prata būt ārkārtīgi valdzinošas. Un viņas sajūsminājās par šo lomu tēlošanu. Viņām patika uzklausīt, kā dažādi vīrieši izkratīja sirdis cerībā iedabūt viņas gultā, bieži vien sekmīgi. Tā bija īstas dzīves elpa, noslēpumainības pilni raksturi, nevis pakļauti rakstītam scenārijam. Gadījās ari jauki pārsteigumi. Neviltoti precību un īstas mīlestības piedāvājumi; vīrieši, kuri dalījās savās sāpēs, jo domāja, ka nekad vairs viņas neredzēs. Apbrīna, ko viņas saņēma nevis sava slēptā sabiedriskā stāvokļa, bet gan dabiskās pievilcības dēļ.

Un viņām patika veidot sev jaunas personības. Reizēm viņas bija datoroperatores atvaļinājumā, reizēm medmāsas, zobu tehniķes vai patronāžas darbinieces, kuras tobrīd nepildīja darba pienākumus. Viņas iemācījās šīs lomas, lasot par savām jaunajām profesijām. Reizēm viņas izlikās, ka ir sekretāres lielā Losandželosas šov-biznesa jurista birojā, un izplatīja skandalozas ziņas par saviem vīriem un draugiem aktieriem. Viņas vareni pavadīja laiku, tomēr allaž izbrauca no pilsētas; Losandželosa bija pārāk bīstama, varēja nejauši uzskriet virsū draugiem, kuri pazītu viņas, kaut ari maskējušās. Viņas atklāja, ka ari Sanfrancisko bija riskanti uzturēties. Šķita, ka daži geji no pirmā acu uzmetiena zināja, kas viņas patiesībā bija. Viņu iemīļotākā vieta bija Lasvegasa.

Dante bija iepazinies ar šīm sievietēm “Ksanadu” kluba bārā, kur paguruši spēlmaņi atvilka elpu un klausījās orķestri, komiķi un kādu meiteni dziedātāju. Loreta kādreiz savas karjeras sākumā tur bija uzstājusies. Tur neviens nedejoja. Viesnīca gribēja, lai klienti dotos atpakaļ pie galdiem, tiklīdz bija atpūtušies.

Danti sievietes pievilka ar savu dzīvīgumu, dabisko pievilcību. Viņš sievietes piesaistīja, jo viņas tika vērojušas, kā Dante spēlē un ar savu neierobežoto kredītu zaudē milzīgas summas. Pēc iedzeršanas viņš aizveda dāmas pie ruletes un piešķīra viņām žetonus tūkstoš dolāru vērtībā. Sievietes valdzināja viņa cepure un neparastā pieklājība, kādu viņam izrādīja krupjē un spēles pārzinis. Un viltīgā pievilcība, kurā jautās ļauns humors. Dante bija vulgāri un reizēm stindzinoši asprātīgs. Un vēl sievietes satrauca viņa izšķērdība spēlē. Protams, viņas pašas bija bagātas, viņas pelnīja milzu naudu, taču šī bija skaidra nauda, un tai piemita sava burvība. Protams, viņas bija iztērējušas Rodeo-draivā desmitiem tūkstošus vienā dienā, taču pretī tika saņēmušas greznas preces. Kad Dante parakstīja parādzīmi par simt tūkstošiem dolāru, viņas juta godbijību, lai gan vīri viņām pirkuši automobiļus, kuri maksāja vairāk. Taču Dante vienkārši izsvieda naudu.

Viņas ne vienmēr gulēja ar vīriešiem, ar kuriem iepazinās, taču, aizgājušas uz dāmu istabu, apspriedās, kura dabūs Danti. Džūlija lūdzās un apgalvoja, ka viņai esot patiesi kvēla vēlēšanās iečurāt Dantes jocīgajā cepurē. Pārējās padevās.

Džouna bija cerējusi iespēlēt piecus vai desmit tūkstošus. Ne tādēļ, ka tie viņai būtu tiešām vajadzīgi, bet tā bija skaidra, īsta nauda. Loretu Dante nebija tā savaldzinājis kā abas pārējās. Dzīve Lasvegasas kabarē viņu bija pa daļai pieradinājusi pie šādiem vīriešiem. Tie bija pārāk pilni ar pārsteigumiem, un vairums no tiem nebija patīkami.

Sievietēm viesnīcā “Ksanadu” bija trisistabu apartamenti Viņas šajos izbraukumos arvien turējās deši kopā - drošības labad un tādēļ, lai varētu kopīgi pamēļot par saviem piedzīvojumiem. Viņas padarija par likumu nepavadīt visu nakti ar vīriešiem, kurus nomakšķērēja.

Tā nu Džūlija pievērsās Dantem, kuram šajā jautājumā nebija nekādas teikšanas, lai gan viņš deva priekšroku Loretai. Taču viņš pieprasīja, lai Džūlija dotos uz viņa apartamentiem, kuri atradās tieši zem viņas istabām.

-    Es tevi uzvedīšu augšā uz tavu istabu, - viņš vēsi teica.

- Tikai uz stundu. Man rit agri jāceļas.

Tobrīd Džūlija apjauta, ka viņš domāja - viņas ir ielasmeitas.

-    Nāc augšā uz manu istabu, - Džūlija aicināja. - Es tevi pavadīšu lejā.

Dante iebilda: - Tev tur augšā ir divas seksuāli uzbudinātas draudzenītes. Kā lai es zinu, ka jūs visas man neuzbruksiet un netiklā veidā neapmierināsiet ar mani savu iekāri? Es esmu tikai mazs cilvēciņš.

Teiktais tā uzjautrināja Džūliju, ka viņa devās uz Dantes apartamentiem. Dantes viltīgais smaids viņai bija palicis nepamanīts. Pa ceļam uz viņa istabu Džūlija jokojot sadja: - Gribu iečurāt tavā cepurē.

Dante ar pārakmeņojušos seju atteica: -Ja tas sagādās prieku tev, būs pa prātam ari man.

Kad viņi bija nonākuši istabā, nekāda lielā pļāpāšana nenotika. Džūlija nometa somiņu uz dīvāna un pavilka uz leju kleitas augšdaļu, tā ka bija redzamas krūtis, tās viņai bija visskaistākās. Tbmēr šķita, ka Dante ir izņēmums, vīrietis, kuru neinteresēja krūtis.

Viņš ieveda sievieti guļamistabā un novilka viņai kleitu un apakšveļu. Kad viņa bija kaila, viņš nometa savas drēbes. Viņa redzēja. ka Dantes dzimumloceklis bija īss. resns un neapgraizīts.

-    Tev jāuzvelk prezervatīvs, - viņa sacīja.

Dante nosvieda viņu uz gultas. Džūlija bija spēcīga sieviete taču vīrietis pacēla viņu un nometa bez redzamas piepūles. Tfcd viņš apsēdās jāteniski viņai virsū.

-    Es pieprasu, lai tu uzvelc prezervatīvu, - viņa atkārtoja.

- Es to saku nopietni.

Nākamajā mirklī Džūlijas galvā uzliesmoja gaismas eksplozija. Sieviete apjauta, ka Dante iecirtis tādu pļauku, ka viņa gandrīz zaudējusi samaņu. Viņa pūlējās izlocīties, tomēr viņš bija neticami spēdgs tik maza auguma cilvēkam. Viņa sajuta vēl divas pļaukas, no kurām seja sametās karsta un iesāpējās zobi. Tad viņa juta, kā viņš ienāca viņā. Grūdieni ilga tikai dažas sekundes, un viņš uzvēlās Džūlijai virsū.

Viņi gulēja, savijusies kopā, un viņš ņēmās velt Džūliju otrādi Viņa redzēja, ka viņam vēl arvien bija erekdja, un saprata, ka viņš grib izdarīt anālo dzimumaktu. Džūlija pačukstēja Dantem: - Tas būs mīļi, bet man jāpaņem no somiņas vazelīns.

Viņš ļāva sievietei izslīdēt sev no apakšas, un viņa iegāja dzīvojamā istabā. Dante pienāca pie guļamistabas durvīm. Abi joprojām bija kaili, un Dantem vēl arvien stāvēja.

Džūlija pameklējās somiņā un tad ar dramatisku žestu izņēma maziņu sudraba revolveriti. Tas bija rekvizīts no filmas, kurā viņa strādājusi, un viņa arvien fantazēja, kā to izmantos reālā dzīves situādjā. Viņa notēmēja uz Danti, mazliet pieliecās, it kā pieplak-dama, kā viņai tids mācīts filmā, un teica: - Es apģērbšos un iešu. Ja mēģināsi mani aizturēt, es šaušu.

Viņai par pārsteigumu, kailais Dante sāka labsirdīgi smieties. Tomēr Džūlija apmierināta ievēroja, ka viņa dzimumloceklis tūdaļ nokārās.

Viņai patika šī situācija. Viņa iztēlojās, kā atgriezīsies augšstāvā pie Džounas un Loretas un kā viņas smiesies par šo atgadījumu. Viņa mēģināja saņemt dūšu un palūgt Dantem cepuri, lai varētu tajā iečurāt.

Bet nu Dante pārsteidza viņu. Viņš sāka lēnām iet uz Džū-lijas pusi. Viņš smaidīja, maigi sacīdams: - Tas ir tik maza kalibra, ka pat neatturēs mani, ja vien tev nepalaimēsies iešaut

man galvā. Nekad nelieto mazu šaujamo. Vari ielaist man ķermeni trīs lodes, un es vēl nožņaugšu tevi. Turklāt tu nepareizi niri ierod, nav vajadzīga tāda stāja, tā ne pēc kā neizskatās. Vēl pastāv iespēja, ka tu man netrāpīsi, šīs mazās, raustelīgās lietiņas ir neprecīzas. Tā ka met to prom, un mēs aprunāsimies. Tad varēsi iet.

Viņš vēl arvien nāca uz Džūlijas pusi, tā ka viņa nosvieda ieroci uz dīvāna. Dante to pacēla, paskatījās, papurināja galvu.

-    Revolvera makets? - viņš brīnījās. - Drošs veids, kā tikt nogalinātam. - Viņš papurināja galvu gandrīz vai mīlošā nosodījumā. - Tā, ja tu būtu īsta ielasmeita, šis būtu īsts šaujamais. Tātad kas tu esi?

Viņš nogrūda Džūliju uz dīvāna un pieturēja viņu ar kāju, ar pirkstiem piespiezdams viņas kaunuma apmatojumu. Tad viņš atvēra Džūlijas somiņu un izbēra tās saturu uz kafijas galdiņa. Viņš iebāza roku somiņas nodalījumos un izņēma maku ar kredītkartēm un autovadītājas apliecību. Dante to visu rūpīgi apskatīja un sajūsmināts pasmaidīja. Viņš teica Džūlijai: - Noņem parūku.

Tad viņš pasniedzās, paņēma sedziņu no dīvāna un noslaucīja grimu no viņas sejas.

-    Ak jēziņ, tu esi Džūlija Delerija, - Dante noteica. - Es guļu ar kinozvaigzni. - Viņš vēlreiz sajūsmināts iesmējās. - Vari jeb-kurā laikā čurāt manā cepurē.

Viņa kāju pirksti meklēja Džūlijas kājstarpi. Tad Dantē uzrāva viņu kājās.

-    Nebaidies, - viņš teica.

Dante noskūpstīja Džūliju, tad pagrieza viņu un pastūma tā, ka viņa pārliecās pār dīvāna atzveltni, krūtīm nokarājoties uz leju, paslējusi dibenu uz augšu, pret Danti.

Džūlija raudulīgi teica: - Tu solīji, ka ļausi man iet.

Dante skūpstīja viņas sēžu, viņa pirksti meklēja ceļu. lād viņš neganti ielauzās sievietē, un viņa aiz sāpēm iebrēcās. Pabeidzis viņš maigi papliķēja Džūlijas pēcpusi.

-    Tagad vari ģērbties, - viņš noteica. - Piedod, ka neturēju vārdu. Es tikai nevarēju palaist garām iespēju pastāstīt draugiem, kā izdrāzu Džūlijas Delerijas lielisko pakaļu.

Nākamajā rītā modinātāja zvans agri izcēla Krosu no gultas. Bija gaidāma aizņemta diena. Viņam jāizņem no kases visas Dantes parādzīmes un jāveic nepieciešamie rakstu darbi, lai tās pazustu. Vajadzēja dabūt no spēles pārziņu rokām parādzīmju grāmatiņas un likt tās pārrakstīt. Tad vēl jānokārto, lai Lielā Tima rolsroisa dokumenti tiktu atsaukti. Džordžo bija izkārtojis, lai dokumenti tiktu sagatavoti tā, ka oficiālā īpašnieka maiņa stātos spēkā tikai pēc mēneša. Vecajam Džordžo raksturīga rīcība.

Visiem šiem darbiem pa vidu Krosu pārtrauca Loretas Lan-gas zvans. Viņa atradās viesnīcā un steidzami gribēja tikties ar viņu. Iedomādamies, ka tikšanās iemesls varētu būt saistīts ar Klaudiju, Kross lika, lai drošībnieks uzved Loretu augšstāvā.

Loreta nomutēja Krosu uz abiem vaigiem un tad izstāstīja notikumu ar Džūliju un Danti. Viņa sadja, ka šis vīrietis esot stādījies priekšā kā Stīvs Šārps un pie kauliņspēles galda paspēlējis simt stabus. Tas uz viņām bija atstājis iespaidu, un Džūlija nolēmusi pārgulēt ar viņu. Visas trīs bija šeit ieradušās tikai atpūsties un vienu nakti paspēlēt azartspēles. Nu viņas baidījās, ka Stīvs varētu izraisīt skandālu.

Kross līdzjūtīgi pamāja. Viņš patlaban nodomāja - kādu muļķību Dante pastrādājis pirms lielas operādjas, un vēl tas kuces dēls atdod melnos žetonus nejaušām paziņām spēlēšanai. Viņš rāmi atbildēja Loretai: - Es, protams, pazīstu šo cilvēku. Kas ir tās divas sievietes kopā ar tevi?

Loreta zināja, ka ar Krosu labāk nekoķetēt. Viņa nosauca abus vārdus. Kross pasmaidīja.

-    Vai jūs trīs bieži tā darāt?

-    Mums mazliet jāpapriecājas, - Loreta atteica.

Kross viņai līdzjūtīgi uzsmaidīja.

-    Labi, - viņš noteica. - Tava draudzene aizgāja uz viņa istabu. Viņa izģērbās. Viņa grib brēkt, ka tikusi izvarota? Ko?

Loreta steigšus atbildēja: - Nē, nē. Mēs tikai gribam, lai viņš klusētu. Ja viņš par to runās, mūsu karjerām tā var būt pilnīga katastrofa.

-    Viņš nerunās, - Kross teica. - Viņš ir jocīgs tips. Izturas neuzkrītoši. Tomēr klausiet manam padomam, nepinieties vairs ar viņu. Jums, meitenēm, vajadzētu būt piesardzīgākām.

Loretu satrauca šī pēdējā piezīme. Visas trīs sievietes bija nolēmušas turpināt savus izbraukumus. Viena neveiksme viņas neiebiedēs. Patiesībā nekas šausmīgs nebija notids. Viņa jautāja: - Kā tu zini, ka viņš neizrunāsies?

Kross nopietni paraudzījās Loretā.

-    Es viņam lūgšu pakalpojumu, - viņš paskaidroja.

Kad Loreta aizgāja, Kross pieprasīja slēptās kameras ierakstus, kas rādīja visus viesus pie reģistrādjas letes. Viņš tos izpētīja. Tagad, kad viņam bija infonnādja, nebija grūti izprast abu Loretas biedreņu maskēšanos. Muļķīgi, ka Dante nav dabūjis šo informādju.

Pipi atnāca uz augšstāva biroju ieturēt lenču, pirms devās uz Losandželosu pārbaudīt Lielā Tima operādjas loģistiku. Kross viņam atstāstīja Loretas stāstu.

Pipi pakratīja galvu.

-    Tas mazais nešķīstenis varēja pazudināt visu operāciju, izvēlēdamies galīgi nepiemērotu laiku savām izpriecām. Un viņš joprojām nēsā to sūda cepuri, kad esmu pieteicis viņam to nedarīt.

Kross piekodināja: - Esi uzmanīgs ar šo operādju. Pieskati Danti.

-    Es to izplānoju, lai viņš neko nevarētu sacūkot, - Pipi atbildēja. - Un, kad es viņu šovakar Losandželosā satikšu, vēlreiz sniegšu norādījumus.

Kross izstāstīja Pipi: Džordžo tā sagatavojis rolsroisa dokumentus, ka Lielais Tims vēl mēnesi nebūs tā likumīgs īpašnieks un pēc viņa nāves viesnīca varēs atgūt automobili.

-    Tipiska Džordžo izrīcība, - Pipi piezīmēja. - Dons būtu ļāvis nelaiķa bērniem saglabāt īpašumtiesības uz mašīnu.

Lielais Tims Šeptmanis Snedens atstāja Vegasu pēc divām dienām, palikdams parādā viesnīcai “Ksanadu” sešdesmit tūkstošus parādzīmēs. Viņš aizlidoja uz Losandželosu ar vēlo pēcpusdienas lidmašīnu, devās uz savu biroju un pastrādāja dažas stundas, tad aizbrauca uz Santamoniku paēst pusdienas kopā ar bijušo sievu un diviem bērniem. Kabatās viņam bija piecdolāru zīmju žūkšņi, ko viņš atdeva bērniem kopā ar kvartas tilpuma kartona kārbu, kurā bija sudraba dolāri. Sievai viņš iedeva pienākošos iztikas un alimentu čeku, bez kura viņam nebūtu ļauts ierasties ciemos. Viņš ar saldām runām pieglaimojās sievai, kad bērni bija aizgājuši gulēt, taču viņa nepiekrita pārgulēt, un pēc Vegasas viņam tas patiesībā nemaz nebija vajadzīgs. Tomēr pamēģināt vajadzēja, tas bija kaut kas, ko varēja dabūt par brīvu.

Nākamā diena Lielajam Timām Šeptmanim bija patiesi aizņemta. Divi ieņēmumu dienesta aģenti pūlējās viņu iebiedēt, lai viņš samaksātu kādus strīdīgus nodokļus. Tims viņiem pateica, ka griezīsies tiesā, un izsvieda abus laukā. Pēc tam viņam vajadzēja apmeklēt konservētās pārtikas noliktavu un vēl vienu noliktavu ar bezrecepšu medikamentiem, viss bija iegādāts par viszemākajām cenām, jo tuvojās preču derīguma termiņa beigas. Šos datumus vajadzēs mainīt. Lenča laikā viņš satikās ar lielveikalu ķēdes viceprezidentu, kurš pieņems šo preču kravu. Lenča laikā Lielais Tims iegrūda vadītājam aploksni ar desmittūkstoš dolāriem.

Pēc lenča Timu negaidīti apciemoja divi FIB aģenti, kuri gribēja iztaujāt viņu par attiecībām ar kongresmeni, pret kuru bija izvirzīta apsūdzība. Lielais Tims abus pasūtīja tālāk.

Lielais Tims Šeptmanis nekad nebija pazinis bailes. Varbūt sava masīvā stāva dēļ, varbūt arī smadzenēs viņam kaut kā trūka. Jo viņš nepazina ne tikai fiziskas bailes, viņš nepazina ari psihiskas bailes. Viņš bija ieņēmis agresīvu nostāju ne tikai pret cilvēkiem, bet arī uzbruka pašai dabai. Kad ārsti viņam teica, ka viņš ar ēšanu iedzīs sevi nāvē un vajadzētu nopietni ieturēt diētu, viņš diētas vietā izvēlējās kuņģa apvedkanāla operāciju, kura bija bīstamāka. Un tā bija izdevusies lieliski. Viņš bez redzamām kaitīgām sekām ēda visu, ko vien vēlējās.

Tādā pašā veidā viņš bija uzbūvējis savu finanšu impēriju. Viņš slēdza līgumus, kurus atsacījās pildīt, kad tie kļuva neizdevīgi, viņš nodeva partnerus un draugus. Visi sūdzēja Timu tiesā, taču viņiem allaž bija jāsamierinās ar mazāku guvumu, nekā viņi būtu saņēmuši saskaņā ar sākotnējiem nosacījumiem. Tā bija

panākumiem bagāta dzīve cilvēkam, kurš nerūpējās par nodrošinājumu nākotnei. Viņš arvien domāja, ka beigās uzvarēs. Viņš vienmēr varēja sagraut korporatīvo būtību, pļāpāt par personisku naidu. Pret sievietēm viņš bija vēl nežēlīgāks. Viņš apsolīja tām veselus tirdzniecības centrus, dzīvokļus, modes preču veikalus. Pēc tam viņas apmierinājās ar mazu dārglietu uz Ziemassvētkiem, ar nelielu čeku dzimšanas dienā. Tās bija ievērojamas summas, kuras tomēr nespēja mēroties ar sākotnējiem solījumiem. Lielais Tims negribēja attiecības. Viņš tikai gribēja pārliecināties, ka varēs draudzīgi pārgulēt, kad viņam to vajadzēs.

Lielais Tims mīlēja visu šo rosīšanos, tā darīja dzīvi interesantu . Losandželosā bija neatkarīgs bukmeikers, kuru viņš bija apkrāpis futbola spēļu derībās par septiņdesmit tūkstošiem. Bukmeikers pielika viņam ieroci pie galvas, un Lielais Tims pateica:

"Ej tu galīgi,” - tad piedāvāja viņam desmit tūkstošus, lai nokārtotu parādu. Bukmeikers paņēma piedāvāta

Viņa bagātība, ziedošā veselība, iespaidīgais stāvs, vainas izjūtas trūkums lika Lielajam Timām gūt panākumus visā, kam vien viņš pieskārās. Pārliecība, ka visa cilvēce ir uzpērkama, piešķīra viņam nevainīgu izskatu, kas noderēja ne tikai sievietes gultā, bet arī tiesā. Un dzīvesprieks apveltīja viņu ar zināmu pievilcību. Tims bija blēdis, kas ļāva otram ieskatīties savās kārtīs.

Tā nu Lielais Tims nebrīnījās par noslēpumaino satikšanos, ko Pipi De Lena viņam bija sarunājis šim vakaram. Tfes vīrs bija tāds pats krāpnieks kā Tims, un pret viņu vajadzēja atbilstoši izturēties. Diži solījumi un maz labuma.

Attiecībā uz Stīvu Šārpu Lielais Tims saoda dižu izdevību, krāpšanu uz daudziem gadiem Kā viņš bija ievērojis, tas mazais zellis pie galdiem bija paspēlējis vismaz pusmiljonu vienā dienā.

Tas nozīmēja, ka viņam kazino bija neierobežota kredītlīnija un viņš droši vien nopelna daudz netīras naudas. Superkausa rezultātu ietekmēšanā viņš lieliski noderēs. Viņš varētu ne tikai sagādāt naudu derībām, bet viņam piederēja ari bukmeikeru uzticība. Galu galā tie puiši nepieņēma milzīgas derības no kura katra.

Tad Lielais Tims pasapņoja par nākamo vizīti Vegasā. Beidzot viņš tiks pie villas. Viņš apsvēra, kādus viesus ņemt līdzi.

Biznesam vai priekam? Nākotnes blēdību upurus vai varbūt visas sievietes? Pēdīgi bija pienāds laiks doties pusdienās ar Pipi un Stāvu Šārpu. Lielais Tims piezvanīja bijušajai sievai un abiem bērniem, papļāpāja un devās ceļā.

Pusdienas bija paredzētas mazā zivju restorānā Losandže-losas doku rajonā. Sulainis tur neapkalpoja, tā nu Lielais Tims novietoja mašīnu stāvlaukumā.

Restorānā viņu sveicināja mazs galvenais oficiants, kurš uzmeta Timām skatienu un aizveda pie galdiņa, kur gaidīja Pipi De Lena.

Lielais Tims bija abraccio spedālists un ieslēdza Pipi savās skaujās.

-    Kur ir Stīvs? Vai viņš velk laiku? Man nav vaļas tādām muļķībām.

Pipi lika lietā visu savu pievilcību. Viņš uzsita Lielajam Timām uz pleca.

-Kas tad es esmu, kapātas aknas, vai? - viņš noprasīja.

- Sēdies un iebaudi vislabākās zivju pusdienas, kādas jebkad esi ēdis. Stīvu mēs satiksim vēlāk.

Kad galvenais oficiants atnāca pieņemt pasūtījumu, Pipi viņam sadja: - Mēs gribam labāko no visa un visvairāk no visa. Mans draugs ir varens ēdājs, un, ja viņš piecelsies no šā galda izsalcis, es runāšu ar Vinsentu.

Galvenais oficiants pašapzinīgi pasmaidīja: viņš apzinājās savas virtuves kvalitāti. Viņa restorāns ietilpa Vinsenta Klerikucio impērijā. Kad policija dosies pa Lielā Tima pēdām, viņi uzdursies aklai sienai.

Pieaugošā progresijā viņi ēda gliemežus, mīdijas, garneles un pēc tam omārus; trīs Lielais Tims un vienu Pipi. Pipi beidza ēst ilgi pirms Lielā Tima. Pipi viņam sacīja: - Tīs puisis ir mans draugs, un tagad varu tev pasadt, ka viņš ir vislabākais narkotiku tirgotājs. Ja tas tevi atbaida, pasaki to tūlīt.

-    Tas mani baida tāpat kā šis omārs, - Lielais Tims atteica, vicinādams milzīgās, izēstās spīles Pipi sejā. - Kas vēl?

-    Viņam vienmēr jāatmazgā netīrā nauda, - Pipi turpināja.

-    Tev ari būs ar to jānodarbojas.

Lielais Tims baudīja ēdienu; visas sāļās okeāna garšas pildīja viņa nāsis.

-    Lieliski, es to visu zinu, - viņš teica. - Bet kur, pie velna, viņš ir?

-    Viņš ir uz savas jahtas, - Pipi atbildēja. - Viņš negrib, ka kāds redzētu tevi kopā ar viņu. Tas ir tavās interesēs. Viņš ir ļoti piesardzīgs puisis.

-    Es nebēdāju nenieka, kas redz mani kopā ar viņu, - Lielais Tims attrauca. - Es gribu redzēt sevi kopā ar viņu.

Beidzot Lielais Tims bija paēdis. Desertā bija augļi ar tasīti espiesso. Pipi viņam veikli nomizoja bumbieri. Tims pasūtīja vēl vienu espiesso.

-    Lai es paliktu nomodā, - viņš paskaidroja. - Pēdējais omārs gandrīz mani piebeidza.

Nekāds rēķins netika pasniegts. Pipi nolika uz galdiņa divdesmit dolāru zīmi. un abi atstāja restorānu, kamēr galvenais oficiants klusītēm aplaudēja Tima priekšnesumam pie galda.

Pipi aizveda Lielo Timu pie mazas īrētas automašīnas, kurā Tims iespiedās ar grūtībām.

-    Ak Dievs, vai tu nevari atļauties lielāku mašīnu? - Lielais Tims noprasīja.

-    Ceļš ir pavisam īss, - Pipi mierinoši teica.

Un brauciens patiesi ilga tikai piecas minūtes. Pa to laiku bija pilnīgi satumsis, spīdēja vienīgi ugunis no mazas jahtas, kas bija pietauvota piestātnē.

Traps bija nolaists, un to sargāja vīrs, gandrīz tikpat liels kā Tims. Tālāk uz klāja bija vēl viens cilvēks. Pipi un Lielais Tims uzkāpa pa trapu un nonāca uz jahtas klāja. Tad uz klāja parādījās Dante un panācās uz priekšu paspiest viņiem roku. Viņam galvā bija renesanses stila cepure, kuru viņš labsirdīgi sargāja no Lielā Tima tvēriena.

Dante noveda viesus zem klāja kajītē, kura bija iekārtota kā ēdamistaba. Viņi apsēdās ap galdu ērtos krēslos, kuri bija pieskrūvēti pie gridas.

Uz galda rindojās dažādu alkoholisko dzērienu pudeles, spainītis ar ledu un paplāte ar glāzēm. Pipi ielēja visiem konjaku.

Tajā bridi sāka darboties dzinēji un jahta sakustējās. Lielais Tims noprasīja: - Kur, pie velna, mēs braucam?

Dante pieglaimīgi atbildēja: - Tikai mazliet pavizināsimies svaigā gaisā. Nokļuvuši atklātā jūrā. mēs varēsim kāpt uz klāja un izbaudīt braucienu.

Lielais Tims nebija gluži bez aizdomām, tomēr viņš ticēja sev, ticēja, ka varēs tikt galā ar visu, kas nākotnē atgadīsies. Viņš pieņēma Dantes paskaidrojumu.

Dante iesāka: — Tim, es tā saprotu, ka tu gribi kopā ar mani uzsākt biznesu.

-    Nē, es gribu, lai tu iesaistītos manā biznesā, - Lielais Tims lielīgā, labā noskaņojumā atteica. - Noteicējs esmu es. Tava nauda tiks atmazgāta bez maksas. Un piedevām vēl labi nopelnīs. Es pie Ftesno būvēju tirdzniecības centru, un tu vari dabūt daļu par pieciem vai desmit miljoniem Man visu laiku ir daudz ritu darījumu.

-    Izklausās ļoti labi, - Pipi De Lena iespraucās runā. Lielais Tims uzmeta viņam saltu skatienu.

-    Kas tev ko prasīja? Jautājumus uzdodu es.

-    Viņš ir mans jaunākais partneris, - Dante teica. - Mans padomdevējs. Man ir nauda, toties viņam ir smadzenes. — Dante mirkli klusēja, tad sirsnīgi teica: - Viņš man stāstījis daudz laba par tevi, Tim, tādēļ mēs patlaban sarunājamies.

Jahta tagad kustējās ļoti ātri, glāzes uz paplātes tricēja. Lielais Tims apsvēra, vai viņam vajadzētu iesaistīt šo puisi Superkausa afērā. Viņu vajāja nojauta, un šīs nojausmas nekad nepievīla. Viņš atgāzās krēslā, iemalkoja konjaku un uzmeta abiem vīriešiem nopietnu, vaicājošu skatienu, kādu bieži mēdza izmantot un patiesībā bija iestudējis. Tāda cilvēka skatienu, kurš gatavojas parādīt kādam uzticību. Vislabākajam draugam.

-    Es jums, puiši, gatavojos uzticēt noslēpumu, - viņš pavēstīja. - Bet vispirms - vai mēs slēgsim darījumu? Tu gribi daļu no tirdzniecības centra?

-    Es piedalos, - Dante piekrita. - Rīt satiksies mūsu advokāti, un es sagādāšu naudu par zīmi uzticībai.

Lielais Tims iztukšoja konjaka glāzi un pieliecās uz priekšu.

-    Es varu ietekmēt Superkausa spēļu rezultātus, - viņš teica.

Lielais Tims ar dramatisku žestu rādija Pipi, lai tas pielej viņa

glāzi. Viņš apmierināts redzēja pārsteigumu abu pārējo sejās.

-Jūs domājat, ka esmu stiķu pilns, ja? - viņš noprasīja.

Dante noņēma savu renesanses cepuri un domīgi to apskatīja.

-    Man šķiet, tu patlaban čurā manā cepurē, - viņš smaidot noteica, kaut ko atcerēdamies. - Daudzi to mēģina. Bet Pipi šajā ziņā ir lietpratējs. Pipi?

-    Tas nav izdarāms, - Pipi sacīja. - Līdz Superkausam vēl astoņi mēneši, un tu pat nezini, kas tajā piedalīsies.

-    Tad ej dirst, - Lielais Tims atteica. - Ja negribi piedalīties drošā lietā, kas tad man. Bet es tev saku, ka varu to nokārtot. Ja negribi - labi, tad vienosimies par tirdzniecības centru. Griez to kuģīti apkārt un beidz šķiest manu laiku.

-    Neesi nu tik jūtīgs, - Pipi mierināja. - Tikai izstāsti mums, kā tu to esi iecerējis.

Lielais Tims norija konjaka malku un nožēlas pilnā balsī sacīja: - To es jums nevaru stāstīt. Toties es došu garantiju. TU derēsi uz desmit miljoniem, un mēs sadalīsim laimestu. Ja kaut kas noies greizi, es tev atdošu atpakaļ desmit miljonus. Vai tā būs godīgi?

Dante un Pipi palūkojās viens otrā ar uzjautrinātiem smīniem. Dante pielieca galvu un ar savu renesanses cepuri izskatījās pēc viltīgas vāveres.

-    Tu man atdosi atpakaļ skaidrā naudā? - viņš jautāja.

-    Ne gluži, - Lielais Tims atbildēja. - Es to sagādāšu ar kāda cita darījuma palīdzību. Atņem desmit miljonus no cenas.

-    Vai tu iespaido spēlētājus? - Dante gribēja zināt

-    To viņš nevar, - Pipi atteica. - Viņi pelna pārāk daudz naudas. Droši vien amatpersonas.

Lielais Tims nu bija sajūsmināts.

-    Es jums nevaru stāstīt, bet tas ir droši. Un nekad neuztraucies par naudu. Domā par slavu. Tā būs vislielākā afēra sporta vēsturē.

-    Kā tad, viņi uzsauks tostu, kad būsim cietumā, - Dante piezīmēja.

-    Tur jau ir tas skaistums, ka es jums neko nestāstu, - Lielais Tims turpināja. - Cietumā iešu es, nevis jūs, puiši. Un man ir pārāk labi advokāti un pārāk daudz sakaru.

Pirmo reizi Dante izmainīja Pipi scenāriju. Viņš vaicāja: - Vai mēs esam pietiekami tālu jūrā?

Pipi atbildēja: - Jā, tomēr es domāju, ja vēl mazliet parunāsimies, Tims mums izstāstīs.

-    Pie velna Timu, - Dante patīkamā balsī atteica. - Dzirdi, Lielo Tim? Tagad es gribu dzirdēt, kā notiek spēļu rezultātu ietekmēšana, un nekādas muļķības.

Dantes tonis bija tik nicīgs, ka Lielā Tima seja pietvīka sarkana.

-    Tu, mazais pipirkšķi, - viņš teica, - tu iedomājies, ka vari nobaidīt mani? Tu iedomājies, ka esi sīkstāks par FIB un ieņēmumu dienestu, ka esi visneatlaidīgākais naudas piedzinējs Rietumu krastā? Es iedirsīšu tavā cepurē.

Dante savā krēslā atliecās atpakaļ un piedauzīja pie kajītes sienas. Pēc dažām sekundēm divi lieli, pēc izskata izturīgi vīri atvēra durvis, tad nostājās sardzē. Par atbildi Lielais Tims piecēlās un ar vienu milzīgās rokas vēzienu noslaudja galdu. Dzērienu pudeles, ledus spainītis un paplāte ar glāzēm sašķīda uz kajītes grīdas.

-    Nē, Tim, uzklausi mani, - Pipi sauca.

Viņš gribēja aiztaupīt šim vīram nevajadzīgas dēšanas. Viņš ari negribēja būt šāvējs, tas neietilpa plānā. Bet Lielais Tims jau metās uz durvīm, gatavs kauties.

Tad piepeši Dante ieslīdēja starp Lielā Tima rokām, piekļāvās viņa milzīgajam stāvam. Viņi atrāvās viens no otra, un Lielais Tims noslīga uz ceļiem. Tas bija drausmīgs skats. Puse krekla viņam bija nošķelta, un vietā, kur bijusi viņa spalvainā labā krūts, rēgojās tikai liels sarkans plankums, no kura gāzās pamatīga asins straume, notraipīdama pusi galda.

Dantes rokā atradās nazis, ko viņš tika lietojis, tā platais asmens bija notriepts ar tumšsārtām asinīm līdz pat spalam.

-    Novietojiet viņu krēslā, - Dante pavēlēja sargiem, tad paņēma galdautu, lai apturētu Lielajam Timām asiņošanu. Lielais Tims no šoka bija gandrīz bez samaņas.

Pipi noteica: - Varēji gan pagaidīt.

-    Nē, - Dante atteica. - Viņš ir izturīgs zellis. Redzēsim, dk īsti izturīgs.

-    Es sagatavošu visu uz klāja, - Pipi sadja.

Viņš negribēja skatīties. Viņš nekad nebija lietojis spīdzināšanu. Patiesībā nebija tik svarīgu noslēpumu, kuri attaisnotu šādu rīcību. Nogalinot dlvēku, tu viņu tikai nošķīri no šīs pasaules, lai viņš vairs nespētu nodarīt ļaunumu.

Nonāds uz klāja, Pipi redzēja, ka divi viņa vīri jau bija sagatavojuši vajadzīgo. Tērauda būris bija iekārts āķī, režģi aiztaisīti det. Klājs bija nosegts ar plastikāta plēvi.

Viņš sajuta liego gaisu, kas smaržoja pēc sāls, naksnīgais okeāns bija purpursārts un mierīgs. Jahta samazināja ātrumu un apstājās.

Pipi veselas piecpadsmit minūtes blenza lejup, okeānā, iekams abi vīri, kuri bija stāvējuši sardzē pie durvīm, parādījās, nesdami Lielā Tima līķi. Skats bija tik briesmīgs, ka Pipi novērsa skatienu.

Visi četri vīri ielika Lielā Tima līķi būri un nolaida to virs ūdens. Viens no vīriešiem tā nostiprināja režģus, lai būris būtu atvērts okeāna iemītniekiem, kuri varētu iekļūt starp stieņiem iekšā un mieloties ap līķi. Tad āķis tika atlaists vaļā un būris nogrima jūras dibenā.

Pirms ausīs saule, no Lielā Tima pāri būs palicis tikai skelets, kas mūžam savā būrī atdusēsies okeāna dibenā.

Uz klāja iznāca Dante. Viņš acīmredzot bija nomazgājies dušā un pārģērbies. Mati zem renesanses cepures bija spīdīgi un slapji Nekur nemanīja asiņu pēdu.

-    Tātad viņš jau saņēmis savu Vakarēdienu, - Dante sed-nāja. - Varējāt pagaidīt mani

Pipi vaicāja: - Vai viņš runāja?

-    Ak jā, - Dante apstiprināja. - Afēra bija tiešām vienkārša. Varbūt vienīgi viņš bija niķu pilns līdz pašām beigām.

Nākamajā dienā Pipi lidoja uz Austrumiem, lai sniegtu pilnu atskaiti Donam un Džordžo.

-    Lielais Tims bija traks, - Pipi stāstīja. - Viņš piekukuļoja aģentu, kurš apgādā ar pārtiku un dzērieniem komandas, kas piedalās Superkausā. Viņi gatavojās izmantot narkotikas, lai spēles gaitā vājinātu komandu, pret kuru tiktu slēgtas derības. Treneri un spēlētāji to pamanītu, ja ari līdzjutēji nepamanītu, un ari FIB, protams, ievērotu. Jums, tēvoc, bija taisnība, skandāls atliktu mūsu programmu varbūt uz visiem laikiem.

-    Vai viņš bija idiots? — Džordžo vaicāja.

-    Es domāju, ka viņš gribēja kļūt slavens, - Pipi atbildēja.

- Ar bagātību nebija diezgan.

-    Kā būs ar citiem afēras dalībniekiem? - Dons gribēja zināt

-    Nesaņēmuši ziņu no Šeptmaņa, viņi nobīsies, - Pipi atteica.

Džordžo sadja: - Piekritu.

-    Ļoti labi, - Dons uzlielīja. - Un mans mazdēls, vai viņš labi visu izdarīja?

Teiktais šķita nevilšus izteikta piezīme, taču Pipi pietiekami labi pazina Donu, lai saprastu, ka šis bija ļoti nopietns jautājums. Viņš atbildēja, cik uzmanīgi spēja, tomēr ar zināmu nolūku: - Es viņam pieteicu nenēsāt cepuri šīs operādjas laikā Vegasā un Losandželosā. Tik un tā viņš to nēsāja. Tad viņš nerīkojās pēc operādjas scenārija. Mēs būtu varējuši iegūt informādju, ilgāk aprunājoties, bet viņam vajadzēja asinis. Viņš to puisi sagrieza gabalos. Nogrieza viņam riku, pautus un krūtis. Tas nebija nepie-dešams. Viņam patīk tā rīkoties, un tas ir ļoti bīstami Ģimenei. Kādam patiesi jāaprunājas ar viņu.

-    Tam jābūt tev, — Džordžo teica Donam. — Manī viņš neklausās.

Dons Domeniko ilgi apsvēra sadto.

-    Viņš ir jauns, viņš no tā izaugs.

Pipi saprata, ka Dons neko nedarīs. Tā nu viņš izstāstīja par Dantes neapdomīgo rīcību pret kinozvaigzni naktī pirms operācijas. Viņš redzēja, kā Dons sarāvās un Džordžo nepatikā saviebās. Valdīja ilgs klusums. Pipi prātoja, vai nav atļāvies par daudz.

Pēdīgi Dons pakratīja galvu un sadja: - Pipi, tu esi labi izplānojis, kā vienmēr, taču vari būt mierīgs. Tev nekad vairs nevajadzēs strādāt kopā ar Danti. Tomēr tev jāsaprot, Dante ir manas

meitas vienīgais bērns. Mums ar Džordžo viņa labā jādara tik, dk vien mūsu spēkos. Viņš pieņemsies gudribā.

Kross De Lena sēdēja uz balkona savā augšstāva birojā viesnīcā "Ksanadu” un apdomāja visas briesmas, kādas slēpa viņa izvēlētais darbības virziens. No sava izdevīgā skatpunkta viņš redzēja Stripu visā garumā, greznu kazino viesnīcu rindas gar abām pusēm, ļaužu pulkus uz ielas. Viņš redzēja spēlmaņus "Ksanadu” golfa laukumā māņticīgi pūlamies ar vienu paņēmienu iesist bumbiņu bedrītē, lai nodrošinātu uzvaru pie spēļu galdiem vēlāk.

Pirmās briesmas: šajā Boza operācijā viņš izdarīja izšķirošu gājienu, neprasīdams padomu Klerikudo Ģimenei. Taisnība, Kross bija administratīvais Barons Rietumu rajonā, kurā ietilpa Nevada un Kalifomijas dienvidu daļa. Taisnība, Baroni daudzās teritorijās darbojās neatkarigi un nebija stingri pakļauti Klerikudo Ģimenei, kamēr Klerikudo saņēma noteiktu procentu no nopelnītā. Tomēr pastāvēja ļoti stingri likumi. Neviens Barons jeb Bruglione nedrīkstēja uzsākt tāda mēroga operāaju bez Klerikucio piekrišanas. Viena vienkārša iemesla dēļ. Ja Barons tā rīkojās un iekļuva ķezā, viņš nebaudīja ne prokurora iecietību, ne juridisku iejaukšanos. Turklāt viņš nesaņemtu nekādu atbalstu dņā pret jaunu, ietekmīgu vadoni savās teritorijās un viņa nauda netiktu atmazgāta un noglabāta vecumdienām. Kross zināja, ka vajadzētu tikties ar Džordžo un Donu, lai saņemtu viņu piekrišanu.

Šī operācija, iespējams, būs ārkārtīgi nedroša. Un viņš gādāja daļu no sava viesnīcas “Ksanadu” piecdesmit viena procenta, ko viņam atstājis Grounvelts, lai finansētu filmas darījumu. Tiesa gan, tā bija viņa paša nauda, tomēr šī nauda bija tuva slēptajai Klerikucio līdzdalībai viesnīcā. Un tā bija nauda, kuru Klerikucio bija palīdzējuši viņam nopelnīt. 1ā bija raksturīga un tomēr ļoti cilvēciska Klerikucio dīvainība, ka viņi sajuta īpašnieku interesi par savu padoto bagātībām. Viņi ņemtu ļaunā, ja Kross ieguldītu šo naudu bez viņu padoma. Viņu īpatnība, lai gan tai nebija juridiska pamata, atgādināja viduslaiku laipnību: neviens barons nevarēja pārdot savu pili bez karaļa piekrišanas.

Un darījumā iesaistītās naudas daudzumam ari bija nozīme. Kross bija mantojis Grounvelta piecdesmit vienu procentu, “Ksanadu” vērtība bija miljards dolāru. Taču viņš lika uz spēles piecdesmit miljonus, ieguldīdams vēl piecdesmit, un kopā sanāca vesels simts. Ekonomiskais risks bija milzīgs. Un Klerikucio piesardzība un konservatīvisms bija vispārzināmi — tādiem viņiem patiesi vajadzēja būt, lai izdzīvotu pasaulē, kurā bija ienākuši.

Kross atcerējās vēl vienu faktu. Sen, sen, kad starp Santadio un Klerikucio Ģimenēm valdīja labas attiecības, viņi bija nostiprinājušies kinobiznesā. Tomēr stāvoklis neizveidojās veiksmīgs. Kad Santadio impērija bija sagrauta, Dons Klerikucio pavēlēja apturēt visus mēģinājumus iefiltrēties kinobiznesā. “Šie ļaudis ir pārlieku gudri,” Dons teica. “Un viņi nebaidās, jo maksa ir pārāk augsta. Mums vajadzētu viņus visus nogalināt, bet pēc tam mēs nepratīsim vadīt šo biznesu. Tas ir daudz sarežģītāks par narkotiku darījumiem.”

Nē, Kross nosprieda. Ja viņš lūgtu atļauju, tā tiktu liegta. Un tad nebūtu iespējams turpināt. Kad darbs būs padarīts, viņš varēs izpirkt grēkus, varēs ļaut, lai Klerikucio aizrijas ar viņa peļņas daļu, izdošanās bieži vien attaisnoja visbezkaunīgākos grēkus. Un gadījumā, ja Kross ciestu neveiksmi, visticamāk, viņš tik un tā būtu pagalam, ar piekrišanu vai bez tās. Šis spriedums izraisīja pēdējās šaubas.

Kādēļ viņš to visu darīja? Kross iedomājās Grounvelta teicienu: “Piesargies no nelaimē nonākušām jaunavām.” Jā, viņš jau agrāk bija saskāries ar nelaimē nonākušām jaunavām un atstājis tās likteņa ziņā. Vegasa bija pilna ar nelaimē nonākušām jaunavām.

Tomēr viņš zināja gan. Viņš ilgojās pēc Atēnas Akviteinas skaistuma. Ne tikai pēc viņas piemīlīgās sejas, acīm, matiem, kājām, krūtīm, viņš alka redzēt saprātīgo un silto skatienu viņas acīs, vaigu kaulos, lūpu maigajā izliekumā. Viņš nojauta - ja pazītu Atēnu, būtu viņas tuvumā, ieraudzītu visu pasauli citā gaismā, pat saule sildītu citādi. Viņš redzēja okeānu Atēnai aiz muguras - zaļš, viļņojošs, ar baltām putu mugurām, tas ieskāva viņas galvu kā oreols. Un prātā nevilšus ienāca kāda doma: Atēna bija sieviete, par kādu sapņojusi kļūt viņa māte.

Kross pārsteigts izjuta dziju tieksmi redzēt Atēnu, būt kopā ar viņu, klausīties viņas balsī, noraudzīties viņas kustībās. Un tad viņš iedomājās: velns parāvis, vai tāpēc es to visu daru?

Viņš pieņēma šo domu un jutās apmierināts, ka beidzot zina savas rīcības patieso cēloni. Tas darīja viņu apņēmīgu un lika koncentrēties. Pašlaik galvenā problēma bija, kā paveikt iecerēto. Aizmirst Atēnu. Aizmirst Klerikucio. Pastāvēja sarežģītā Boza Skeneta problēma, problēma, kuru vajadzēja atrisināt ātri.

Kross apzinājās, ka nostādījis sevi pārāk neaizsargātā pozīcijā - vēl viens sarežģījums. Ja kaut kas notiks ar Skenetu, publiski gūt kādu labumu būtu bīstami

Kross izlēma par trim cilvēkiem, kurus viņam vajadzēja plānotajai operācijai Pirmais bija Endrū Polards, kuram piederēja Klusā okeāna Drošības kompānija un kurš jau bija iesaistīts šajā ķezā. Otrais bija Lia Vāci, Klerikucio medību nama uzraugs Nevadas kalnos. Lia vadīja vīru komandu, kuri ari kalpoja par sargiem, taču tika izsaukti pildīt īpašus pienākumus. Trešais cilvēks bija Leonards Sosa, izbijis naudas viltotājs, tagad Ģimenes kalps gadījuma darbu veikšanai. Visi trīs bija pakļauti Krosam kā Rietumu Bruglione.

Divas dienas vēlāk Endrū Polardam piezvanīja Kross De Lena.

-    Dzirdēju, ka tu pārāk daudz strādājot, - Kross teica. - Kā būtu, ja tu atbrauktu uz Vegasu nelielās brīvdienās? Es tev sagādāšu brīvu istabu, ēdienu un dzērienu. Atved līdzi sievu. Un, ja tev kļūs garlaicīgi, pienāc manā birojā papļāpāt.

-    Paldies, - Polards atteica, - taisni tagad esmu stipri aizņemts, bet kā būtu ar nākamo nedēļu?

-    Protams, — Kross piekrita. - Bet tad manis nebūs pilsētā, tā ka es tevi nesatikšu.

-    Tādā gadījumā es aizbraukšu rīt, - Polards apsolīja.

-    Lieliski, - Kross noteica un nolika klausuli.

Polards domīgs atzvēlās krēslā. Uzaicinājums skanēja kā pavēle. Viņš nonāks Varen riskantā situācijā.

Leonards Sosa baudīja dzīvi, kā var baudīt vienīgi cilvēks, kuram atlikts briesmīgs nāvessods. Viņš priecājās par saullēktu,

viņš priecājās par saulrietu. Viņš priecājās par augošu zāli un par govīm, kuras ēda šo zāli. Viņš priecājās, redzot skaistas sievietes, pašapzinīgus jaunekļus un gudrus bērnus. Viņš priecājās par maizes garoziņu, par vīna glāzi, par siera gabaliņu.

Pirms divdesmit gadiem FIB viņu arestēja par simtdolāru naudaszīmju izgatavošanu tagad izmirušajai Santadio Ģimenei. Viņa biedri bija atteikušies palīdzēt, nodevuši viņu, un viņš jau domāja, ka labākie vīra gadi būs jānonīkst cietumā. Naudas viltošana bija daudz bīstamāks noziegums par izvarošanu, slepkavību, ļaunprātīgu dedzināšanu. Viltodams naudu, tu uzbruki pašas valdības mehānismam. Izdarīdams pārējos noziegumus, tu biji tikai maitēdājs, kas izplēš kumosu no milzīga sprāguša dzīvnieka, kuru veidoja izmantojamu cilvēku ķēde. Viņš negaidīja žēlastību, un tāda viņam netika dota. Leonardu Sosu notiesāja uz divdesmit gadiem.

Sosa izcieta tikai vienu gadu soda. Kāds dts ieslodzītais, kuru bija pārņēmusi apbrīna par Sosas ģeniālo māku rīkoties ar tinti, zīmuli un spalvu, savervēja viņu Klerikudo Ģimenei.

Piepeši Sosam uzradās jauns advokāts. Piepeši parādījās kāds nepazīstams ārsts, kuru viņš nekad nebija redzējis. Pēkšņi notika jauna lietas iztiesāšana, lūdzot apžēlošanu, pamatojoties uz to, ka viņa gara spējas samazinājušās līdz bērna līmenim un viņš vairs neapdraud sabiedrību. Pēkšņi Leonards Sosa bija brīvs cilvēks un Klerikudo Ģimenes kalpotājs.

Ģimenei vajadzēja pirmklasīgu viltotāju. Ne jau naudas viltošanai, viņi apzinājās, ka varas iestāžu acīs naudas viltošana bija nepiedodams noziegums. Viņiem vajadzēja viltotāju daudz svarīgākiem uzdevumiem. Rakstudarbu kalnos, ar kuriem bija jātiek galā Džordžo, krāpjot dažādas nadonālas un starptautiskas korporādjas, parakstot juridiskus dokumentus ar neesošu pašvaldības ierēdņu parakstiem, noguldot un izņemot lielas naudas summas, bija vajadzīgi dažādi paraksti un parakstu atdarinājumi. Vēlāk, laikam ritot, tika atrasti citi veidi, kā izmantot Leonardo spējas.

Viesnīca “Ksanadu” ļoti ienesīgi izmantoja viņa māku. Kad nomira kāds ļoti bagāts augsta ranga spēlmanis un kasē palika

parādzīmes. Sosa tika aicināts palīgā parakstīties par vēl vienu miljonu dolāru. Protams, mirušā īpašuma aģents nepiekrita atmaksāt parādzīmes. Bet tādā gadījumā visu naudas summu vaiēja ierakstīt kā zaudējumu, aprēķinot “Ksanadu” nodokļus. Ifes gadījās daudz biežāk, nekā būtu dabiski. Šķita, ka izpriecu nozarē ir augsts mirstības līmenis. Tas pats tika darīts attiecībā uz lielajiem spēlmaņiem, kuri atteicās maksāt parādus vai samaksāja tikai desmito daļu.

Par to visu Leonardam Sosam maksāja simttūkstoš dolāru gadā un aizliedza darīt jebkādu citu darbu, it īpaši — viltot naudu. Tas kopumā saskanēja ar Ģimenes politiku. Klerikucio edikts aizliedza visiem noziedznieku ģimenes locekļiem iesaistīties naudas viltošanā un cilvēku nolaupīšanā. Šos noziegumus federālās iestādes apkaroja ar iznīcinošu spēku. Maksa vienkārši nebija riska vērta.

Tā nu Sosa divdesmit gadus baudīja dzīvi kā mākslinieks savā mazajā namiņā, kas šķita ērti iekļāvies Topanga kanjonā netālu no Malibu. Viņam bija neliels dārzs, kaza, kaķis un suns. Dienā viņš gleznoja un naktī dzēra. Nekad neaptrūkās jaunu meiteņu, kuras dzīvoja kanjonā, bija brīvas garā un ari gleznoja.

Sosa kanjonu pameta vienīgi tādēļ, lai iepirktos Santamonikā, vai ari tad, kad viņu aizsauca Klerikucio Ģimenes darbos, un tas parasti notika divreiz mēnesī ne ilgāk par dažām dienām. Sosa paveica darbu, ko no viņa prasīja, un nekad neuzdeva jautājumus. Klerikucio Ģimenē viņš bija augstu vērtēts kareivis.

Tā nu reizē, kad pēc viņa atbrauca automašīna un šoferis lika paņemt darbarīkus un apģērbu dažām dienām, Sosa palaida kazu, suni un kaķi savā vaļā kanjonā un aizslēdza māju. Dzīvnieki varēja paši parūpēties par sevi; tie galu galā nebija bērni. Nebija tā, ka Sosa nemīlētu dzīvniekus, taču dzīvniekiem bija īss mūžs, it īpaši kanjonā, un viņš bija pieradis tos zaudēt. Cietumā pavadītais gads bija padarījis Sosu par reālistu, un pēc negaidītās atbrīvošanas viņš bija kļuvis par optimistu.

Lia Vad, Klerikudo Ģimenes medību nama uzraugs Nevadas kalnos, ieradās Savienotajās Valstīs, kad trīsdesmit gadu vecumā viņš bija Itālijā kļuvis par visvairāk meklēto cilvēku. Desmit gados, kas bija pagājuši kopš tā laika, viņš bija iemācījies runāt angliski ar pavisam niecīgu akcentu un prata diezgan labi lasīt un rakstīt šajā valodā. Sicīlijā viņš bija dzimis vienā no salas izglītotākajām un varenākajām ģimenēm.

Pirms piecpadsmit gadiem Lia Vāci bija mafijas vadonis Pa-lenno, augstākās kategorijas Lietpratējs. Taču viņš bija atļāvies par daudz.

Valdība Romā bija nozīmējusi miertiesnesi, kurš veiktu ari nopratināšanu, un piešķīrusi viņam ārkārtējas pilnvaras, lai iznīcinātu mafiju Sicīlijā. Miertiesnesis ar sievu un bērniem ieradās Palermo, karaspēka vada un policijas pulka apsargāts. Viņš teica kaismīgu runu, solīdams neizrādīt žēlastību noziedzniekiem, kuri gadsimtiem ilgi valdījuši skaistajā Sicīlijas salā. Pienācis laiks valdīt likumam, Itālijas tautas vēlētajiem pārstāvjiem lemt par Sicīlijas likteni, nevis neizglītotiem slepkavām ar viņu kaunpilnajām slepenajām biedrībām. Vad šo runu uzņēma kā personisku apvainojumu.

Miertiesnesis dienu un nakti tika pamatīgi apsargāts, jo viņš uzklausīja liecinieku liedbas un izdeva apcietināšanas pavēles. Viņa tiesa bija detoksnis, viņa miteklim apkārt pa perimetru stāvēja karavīri. Viņš bija šķietami nesatricināms. Taču pēc trim mēnešiem Vad uzzināja miertiesneša maršrutu, kurš tika turēts noslēpumā, lai novērstu pēkšņus uzbrukumus.

Miertiesnesis ceļoja uz lielajām pilsētām Sicīlijā vākt pierādījumus un izdot apdetināšanas orderus. Bija paredzēts, ka viņš atgriezīsies Palermo, lai tiktu apbalvots ar medaļu par varonīgajiem pūliņiem atbrīvot salu no mafijas posta. Lia Vāci ar saviem vīriem mīnēja mazu tiltiņu, pār kuru bija jābrauc miertiesnesim. Miertiesnesis un viņa sargi tika saspridzināti tik sīkos gabaliņos, ka līķus vajadzēja zvejot ārā no ūdens ar sietiem. Saniknotā valdība Romā atbildēja ar vainīgo masveida meklēšanu, un Vad bija jānoiet pagrīdē. Lai gan valdībai nebija pierādījumu, Vāci saprata - ja nokļūs viņu rokās, tad labāk būt mirušam.

Tagad Klerikucio katru gadu sūtīja Pipi De Lenu uz Sicīliju vervēt vīrus, kuri dzīvotu Bronksas anklāvā un kalpotu Klerikucio Ģimenes armijā. Dona ticības pamatā bija uzskats, ka vienīgi

sidliešiem ar viņu gadsimtiem ilgo omertā tradīciju varēja uzticēties. ka viņi nekļūs par nodevējiem. Jaunekļi Amerikā bija pārlieku maigi, pārāk vieglprātīgi un iedomīgi, pārāk viegli negantākie apgabalu prokurori, kuri tik daudzus Brugliones nogādāja detumā. varēja viņus pārvērst par ziņu pienesējiem.

Omertā kā filosofija bija gaužām vienkārša. Runāt ar policiju par jebko, kas varētu kaitēt mafijai, bija nāves grēks. Ja sāncenšu mafijas klans tavu acu priekšā noslepkavoja tavu tēvu, polidjai ziņot bija aizliegts. Ja tu pats biji sašauts un miri, tu nedrīkstēji ziņot polidjai. Ja viņi nozaga tavu mūli, tavu kazu, tavas dārglietas, tev bija aizliegts iet uz polidju. Varas iestādes bija Dižais Sātans, pie kura īstens sicīlietis nemūžam nevarētu vērsties. Atriebēji bija Ģimene un mafija.

Pirms desmit gadiem Pipi De Lena bija paņēmis līdzi savu dēlu Krosu ceļojumā uz Sicīliju, lai viņš arī pamādtos. Uzdevums bija ne tik daudz vervēt, dk pārbaudīt, jo bija simtiem vīriešu, kuru lielākais sapnis bija tikt izraudzītiem, lai brauktu uz Ameriku.

Viņi devās uz mazu pilsētiņu piecdesmit jūdžu no Palermo, laukos, kur ciemati bija būvēti no akmens un rotāti ar Sicīlijas košajām puķēm. Viņi tika laipni uzņemti paša mēra mājā.

Mērs bija neliela auguma cilvēks ar apaļu vēderu - ar vēderu gan pārnestā, gan tiešā nozīmē, jo sidliešu idioma “cilvēks ar vēderu" nozīmēja mafijas vadoni.

Pie mājas bija jauks dārzs ar vīģu, olīvu un atronu kokiem, un šeit Pipi veica pārrunas. Dārzs savādā kārtā atgādināja Klerikudo dārzu Kvogā. vienīgais izņēmums bija košie ziedi un dtron-koki. Mērs acīmredzot bija cilvēks, kas mīlēja skaistumu, jo viņam turklāt bija piemīlīga sieva un tris daiļas meitas — pilnīgi izveidojušās sievietes, lai gan viņām vēl nebija ne piecpadsmit gadu.

Bet Kross ievēroja, ka tēvs Sicīlijā bija gluži dts cilvēks. Nebija manāms nekas no viņa bezrūpīgā galantuma, pret sievietēm viņš izturējās nosvērti, ar deņu. viņa valdzinājums šķita izdzēsts. Tovakar vēlu istabā, kurā abi dzīvoja kopā, viņš pamādja Krosu.

- Ar sidliešiem jābūt uzmanīgam. Viņi neuzticas vīriešiem, kuri interesējas par sievietēm. Pārguli ar vienu no viņu meitām, un mēs nemūžam dzīvi prom no šejienes netiksim.

Nākamās dažas dienas nāca cilvēki, lai Pipi ar viņiem aprunā tos un pārbaudītu viņus. Pipi bija savi nosacījumi. Vīrieši nedrīkstēja būt vecāki par trīsdesmit pieciem vai jaunāki par divdesmit gadiem. Ja viņi bija precējušies, viņiem nevarēja būt vairāk par vienu bērnu. Visbeidzot mēram vajadzēja galvot par viņiem. Pipi izskaidroja šos nosacījumus. Ja cilvēki bija pārāk jauni, Amerikas kultūra varēja viņus spēcīgi iespaidot. Ja viņi bija par vecu, viņi nespēja pielāgoties Amerikai. Ja viņiem bija vairāk par vienu bērnu, viņi būs pārāk piesardzīgi, lai uzņemtos risku, ko prasīs viņu pienākumi.

Daži no atnākušajiem vīriem bija tik nopietni sakompromitējušies likuma priekšā, ka viņiem bija jāpamet Sicīlija. Daži vienkārši meklēja Amerikā labāku dzīvi, vienalga, par kādu cenu. Daži bija pārāk gudri, lai paļautos uz likteni, un ļoti gribēja kalpot Klerikudo, un šie bija vislabākie.

Nedēļas beigās Pipi bija savāds savu divdesmit vīru kvotu un iedeva sarakstu mēram, kurš to apstiprinās un nokārtos visu emigrādjai nepieciešamo. Mērs sarakstā izsvītroja vienu vārdu.

Pipi teica: - Es iedomājos, ka viņš mums būs ļoti piemērots. Vai esmu kļūdījies?

- Nē, nē, — mērs atbildēja. — Jūs, kā allaž, esat rīkojies gudri. Pipi bija apjuds. Pret visiem jaunpienācējiem izturēsies ļoti labi. Vieniniekiem tiks iedoti dzīvokļi, precētajiem vīriem ar bērnu - neliela māja. Visiem būs pastāvīgs darbs. Viņi dzīvos Bronksas anklāvā. Un pēc tam daži tiks izraudzīti par kareivjiem Klerikudo Ģimenē, krietni nopelnīs, un viņus gaidīs spoža nākotne. Vīram, kuru mērs izsvītrojis, jābūt mēra nežēlastībā kritušam. Bet kādēļ gan viņu pielaida uz pārrunām? Pipi nojauta kaut ko sidliski nelabu.

Mērs vērīgi nopētīja Pipi, un šķita, ka viņš lasa tā domas un likās apmierināts ar izlasīto.

- Jūsos ir pārāk daudz no sicīlieša, lai es jūs krāptu, - mērs teica. - Vārds, kuru es izsvītroju, pieder vīrietim, ko mana meita iecerējusi precēt. Gribu paturēt viņu šeit gadu ilgāk meitas laimes labad, pēc tam varat viņu dabūt. Es nevarēju atteikt viņam pārrunas. Otrs cēlonis manai ridbai ir tāds, ka man ir cilvēks kuru

pēc manām domām, jums vajadzētu ņemt izsvītrotā vietā. Vai izrādīsiet man pretimnākšanu un tiksieties ar viņu?

-    Protams, - Pipi piekrita.

Mērs turpināja: - Negribu jūs maldināt, taču šis ir īpašs gadījums, un viņam nekavējoties jāaizbrauc.

-Jūs zināt, ka man jābūt ļoti uzmanīgam, - Pipi atteica.

- Klerikucio ir izvēlīgi.

-    Tas būs jūsu interesēs, - mērs sacīja. — Bet tas ir mazliet bīstami.

Tad viņš paskaidroja visu par Liu Vad. Par miertiesneša slepkavību rakstīja pasaules avīzes, tā ka Pipi un Kross zināja par šo gadījumu.

-Ja pierādījumu nav, kādēļ šī situācija Vad ir tik bezcerīga? -Kross nesaprata.

Mērs atbildēja: - Jaunais cilvēk, šeit ir Sicīlija. Policisti ari ir sicīlieši. Miertiesnesis bija sidlietis. Visi zina, ka to izdarīja Lia. Nekad neuztraucies par juridiskajiem pierādījumiem. Ja viņš nonāks to rokās, viņš būs beigts.

Pipi vaicāja: - Vai jūs varat viņu aizdabūt prom no šīs zemes un nogādāt Amerikā?

-Jā, - apstiprināja mērs. - Grūti būs viņu Amerikā paslēpt.

Pipi piezīmēja: - Izklausās, ka viņš nav sagādāto nepatikšanu vērts.

Mērs paraustīja plecus.

-    Atzīstos, viņš ir mans draugs. Tbrnēr neņemsim to vērā.

Viņš apklusa un laipni pasmaidīja, lai pārliecinātos, ka teiktais tiek ņemts vērā.

-    Viņš ir ari pilnīgs Lietpratējs. Viņš pārzina sprāgstvielas, un tā allaž ir sarežģīta būšana. Viņš pārzina kāršanu, vecu un ļoti noderīgu māku. Nazi un šaujamieročus, protams. Vissvarīgākais ir tas, ka viņš ir saprātīgs, spējīgs cilvēks. Un nelokāms. Kā klints. Viņš nekad nerunā. Viņš klausās, un viņam piemīt spēja atraisīt mēli. Tagad pasakiet man, vai jūs varat izmantot šādu dlvēku?

-    Viņš ir kā atbilde uz manām lūgšanām, - Pipi pieglaimīgi atsaucās. - Un tomēr - kādēļ šāds vīrs bēg projām?

-    Tādēļ, ka līdz ar visām citām labajām īpašībām, - mērs paskaidroja, - viņš ir arī piesardzīgs. Viņš neizaicina likteni. Šeit viņa dienas ir skaitītas.

-    Un cilvēks, kuram ir kvalifikācija, - Pipi vaicāja, - vai Amerikā viņš var būt laimīgs, būdams tikai kareivis?

Mērs skumjā līdzjūtībā nolieca galvu.

-    Viņš ir īstens kristietis. Viņam piemīt pazemība, ko Kristus mums arvien mācījis.

-    Man jāsatiek šis vīrs, - Pipi teica, - kaut vai tikai prieka dēļ, ko sniedz pieredze. Tomēr es neko nevaru garantēt.

Mērs pamāja plašā, vaļsirdīgā žestā.

-    Viņš, protams, noteikti būs jums piemērots. Bet man jums jāsaka vēl kas. Viņš man aizliedza šajā ziņā blēdīties. - Pirmo reizi mērs nelikās pašapzinīgs. — Viņam ir sieva un trīs bērni, un tiem jādodas līdzi.

Tajā mirklī Pipi saprata, ka atbilde būs noliedzoša.

-    Ā, - viņš novilka, - tas visu sarežģī. Kad mēs viņu redzēsim?

-    Viņš būs dārzā pēc tumsas iestāšanās, - mērs atbildēja.

- Nekādu briesmu nebūs, par to esmu parūpējies.

Lia Vad bija maza auguma cilvēks, toties viņam piemita muskuļots stiegrums, ko daudzi sicīlieši mantojuši no sensenajiem arābu senčiem. Viņš bija izskatīgs, ar seju kā ērglim - tumšbrūnu deņas pilnu masku - un ļoti labi runāja angliski.

Viņi sēdēja mēra dārzā ap galdu, uz kura stāvēja pudele paš-darīta sarkanvīna, šķīvis ar olīvām no tuvējiem kokiem un maize ar kraukšķīgu garoziņu, svaigi cepta tajā pašā vakarā, apaļa, vēl silta, un tai blakus vesela prosciutto ciska, apbārstīta ar melno piparu graudiem kā melniem dimantiem. Lia Vad ēda un dzēra, un neko neteica.

-    Esmu saņēmis visaugstākos ieteikumus, - Pipi ar cieņu sadja. - Tomēr es raizējos. Vai cilvēks ar jūsu izglītību un kvalifi* kāciju Amerika var būt laimīgs cita cilvēka dienestā?

Lia palūkojās Krosā un tad uzrunāja Pipi: - Jums ir dēls. Ko jūs darītu, lai viņu glābtu? Es gribu, lai mana sieva un bērni būtu drošībā, un šā mērķa labad pildīšu savu pienākumu.

-    Mēs būsim nedaudz apdraudēti, - Pipi teica. - Jūs saprotat, ka man jāapsver priekšrocības, kas attaisno šo risku.

Lia paraustīja plecus.

-    Par to es nevaru spriest.

Viņš šķita samierinājies ar iespējamo atteikumu.

Pipi turpināja: - Ja brauksiet viens, tas būs vieglāk.

-    Nē, - Vad atbildēja. - Mana ģimene vai nu dzīvos, vai mirs kopā, - Viņš bridi klusēja. - Ja atstāšu viņus šeit, Romas varas iestādes padarīs viņu dzīvi }oti grūtu. Tad es drīzāk pats padotos.

Pipi sadja: - Jautājums ir tāds - kā noslēpt jūs un jūsu ģimeni.

Vad paraustīja plecus.

-    Amerika ir plaša, - viņš atteica. Viņš piedāvāja Krosam olīvas no šķīvja un gandrīz izsmējīgi noprasīja: - Vai tēvs jūs jebkad pamestu?

-    Nē, - Kross atbildēja. - Viņš ir vecmodīgs tāpat kā jūs.

Kross to pateica nopietni, tomēr ar vieglu smaida ēnu. Tad

viņš piebilda: - Dzirdēju, ka esat ari zemnieks.

-    Olīvas, - Vad atteica. - Man pieder sava eļļas spiestuve.

Kross uzrunāja Pipi: - Kā būtu ar Ģimenes medību namu kalnos? Viņš ar savu ģimeni varētu rūpēties par to un nopelnīt sev iztiku. Nams atrodas nomaļā vietā. Ģimene var viņam palīdzēt.

Kross pievērsās Liam.

-    Vai jūs dzīvotu mežos?

Meži nozīmēja visu, kas nebija saistīts ar pilsētu. Lia paraustīja plecus.

Pipi De Lenu pārliecināja Lia Vad personības spēks. Vad nebija liela auguma vīrs, tomēr viņa ķermenis iedvesa cieņu. Viņš atstāja aukstasinīga cilvēka iespaidu, cilvēka, kuru nebaidīja nāve, kurš nebaidījās ne debesu, ne elles.

Pipi teica: - Tā ir laba doma. Pilnīga maskēšanās. Un mēs varam jūs izsaukt īpašiem darbiem un ļaut papildus nopelnīt. Šie darbi būs jūsu risks.

Viņi redzēja, kā muskuļi Lias sejā atslāba, kad viņš aptvēra, ka ir izraudāts. Balss viegli trīcēja, kad viņš runāja.

-    Gribu pateikties jums par to, ka glābjat manu sievu un bērnus - viņš teica un paskatījās tieši uz Krosu De Lenu.

Kopš tā laika Lia Vad bija vairāk nekā atpelnījis sev parādīto žēlastību. Viņš bija paaugstināts no kareivja līdz visu Krosa operatīvo grupu vadītājam. Viņš uzraudzīja sešus vīrus, kas palīdzēja rūpēties par medību nama īpašumu, kura teritorijā viņam piederēja māja. Vad bija veides, viņš bija ieguvis pilsonību, bērni mād-jās universitātē. Tas viss bija nopelnīts ar viņa drosmi, saprātu un galvenokārt ar uzticību. H nu, kad Vad saņēma ziņu, ka jātiekas ar Krosu Lasvegasā, viņš labprātīgi ielika ceļasomu savā lielajā buikā un devās garajā ceļā uz Vegasu un viesnīcu “Ksanadu”.

Endrū Polards pirmais ieradās Lasvegasā. Viņš izlidoja no Losandždosas ar pusdienas reisu, atpūtās pie viena no “Ksanadu” milzīgajiem baseiniem, dažas stundas uzspēlēja kauliņu spēli, pēc tam slepus tika ātri ievests Krosa De Lēnas augšstāva birojā.

Viņi sarokojās, un Kross teica: - Ilgi es tevi neaizturēšu. Šovakar varēsi lidot atpakaļ. Man vajadzīga visa infonnādja par šo puisi Skenetu, kāda ir tavā rīcībā.

Polards viņam izstāstīja visu, kas notids, un pateica, ka Skenets pašlaik uzturas Beverlihilsas viesnīcā. Viņš atstāstīja savu sarunu ar Bancu.

-    Tā ka viņiem patiesi nav ne silts, ne auksts par Atēnu, viņi tikai grib, lai filma tiktu pabeigta, - viņš teica Krosam. - Turklāt studija tādus tipus neuztver nopietni. Manā kompānijā ir divdesmit vīru nodaļa, kas nodarbojas tieši ar uzmādgiem tipiem. Kinozvaigznēm tiešām jāuztraucas par tādiem cilvēkiem kā viņš.

-    Ko tad policisti? - Kross jautāja. - Vai viņi nevar kaut ko darīt?

-    Nē, - Polards atteica. - Kamēr nekas nav nodarīts.

-    Bet tu? - Kross gribēja zināt. - Pie tevis strādā labs personāls.

-    Man jābūt uzmanīgam, - Polards paskaidroja. - Es varētu zaudēt savu biznesu, ja ietiepšos. Tu jau zini, kādas ir tiesas. Kādēļ uzņemties lieku risku?

-    Šis Bozs Skenets, kas viņš ir par cilvēku? - Kross jautāja.

-    Viņu neiebiedēsi, - Polards teica. - Patiesībā viņš biedē mani. Viņš ir viens no tiem patiesi stūrgalvīgajiem tipiem, kuri

nebēdā par sekām. Viņa ģimenei ir nauda un politiskā vara, tā nu viņš iedomājas, ka jebkurā situācijā tiks cauri sveikā ar veselu ādu. Un viņam tiešām patīk ķibeles, tu jau zini, ar dažiem tā ir. Ja gatavojies iesaistīties šajā lietā, tev jāizturas nopietni.

-    Es vienmēr izturos nopietni, - Kross atteica. - Vai Skenets pašlaik tiek novērots?

-    Kā tad, ka tiek, - Polards atbildēja. - Viņš pilnīgi noteikti spēj sataisīt kādus mēslus.

Kross teica: - Pārtrauc viņa novērošanu. Es negribu, lai kāds viņu novērotu. Saprati?

-    Labi, ja tu tā saki, - Polards piekrita. Bridi klusējis, viņš sadja: - Uzmanies no Džima Louzija, viņš ari patur ads Skenetu. Vai tu pazīsti Louziju?

-    Esmu tiries ar viņu, - Kross sadja. - Gribu, lai tu man izdari vēl vienu pakalpojumu. Aizdod man uz pāris stundām savu Klusā okeāna Drošības dienesta apliecību. Tu to saņemsi atpakaļ, lai laikā aizlidotu ar pusnakts reisu uz Losandželosu.

Polards bija satraukts.

-    Tu zini, Kros, es tavā labā darītu jebko, taču esi uzmanīgs: šī ir ļoti sarežģīta būšana. Es šeit esmu sev iekārtojis ļoti labu dzīvi un negribu to aizlaist vējā. Zinu, ka to visu esmu parādā Klerikudo Ģimenei, vienmēr jūtos pateidgs un allaž esmu atmaksājis ar to pašu. Tomēr šī ir varen piņķerīga padarīšana.

Kross mierinoši uzsmaidīja viņam.

-    Tu mums esi pārāk vērtīgs. Vēl kas - ja Skenets piezvanīs, lai pārbaudītu tavus vīrus, kuri ar viņu runājuši, tu tikai visu apstiprini.

Pie šiem vārdiem Polardam sašļuka dūša. Nu būs īstas nepatikšanas.

Kross turpināja: — Tagad izstāsti man, ko tu vēl par viņu zini. - Kad Polards vilcinājās. Kross piebilda: - Es kaut ko izdarīšu tavā labā. Vēlāk.

Polards bridi padomāja.

-    skenets apgalvo, ka zinot lielu noslēpumu un Atēna darīšot visu, lai neviens to neuzzinātu. Tādēļ viņa atsauca apsūdzību pret Skenetu. Briesmīgs noslēpums, Skenets mīl šo noslēpumu. Kros,

es nezinu, kā un kādēļ tu esi te iejaukts, bet varbūt šā noslēpuma zināšana var atrisināt tavas grūtības.

Pirmo reizi Kross raudzījās viņā nelaipni, un Polards piepeši apjauta, kādēļ Kross ieguvis savu slavu. Skatiens bija salts, vērtējošs, tāds vērtējums varēja beigties ar nāvi.

Kross teica: - Tu zini, kādēļ esmu ieinteresēts. Bancs tev droši vien izstāstījis. Viņš tevi nolīga, lai uzzinātu kaut ko par manu pagātni. Tātad - vai tu vai studija zina kaut ko par šo lielo noslēpumu?

-    Nē, - Polards atteica. - Neviens nezina. Kros, es tavā labā daru, dk spēju, tu to zini.

-    Es to zinu, - Kross pēkšņā lēnprātībā piekrita. - Ļauj, es tev atvieglošu šo uzdevumu. Studija deg nepaaetībā uzzināt, kā es gatavojos piedabūt Atēnu atgriezties darbā. Es tev pateikšu. Es viņai atdošu pusi no filmas ienākumiem. Un, manis pēc, tu vari viņiem to stāstīt. Vari iegūt viņu labvēlību, viņi varbūt tev piešķirs pat piemiju.

Kross iebāza roku galdā, izņēma apaļu ādas maisiņu un ielika to Polardam saujā.

- Pied stabi melnajos žetonos, - viņš sadja. - Kad aicinu tevi šurp dalīšanās, es arvien raizējos, ka tu kazino zaudēsi naudu.

Viņam nebija jāuztraucas. Endrū Polards vienmēr kazino kasē pārvērta žetonus skaidrā naudā.

Leonards Sosa patlaban iekārtojās slēgtos biznesa apartamentos “Ksanadu”, kad viņam tika atnesta Polarda personības apliecība. Viņš ar savu iekārtu rūpīgi izgatavoja četrus viltotus Klusā okeāna Drošības kompānijas apliecību komplektus ar visiem atlokāmajiem vāciņiem. Polarda pārbaudi šie darinājumi nebūtu izturējuši, bet tas nebija nepieciešams, Polards šīs apliecības nekad neredzēs. Kad pēc vairākām stundām Sosa beidza darbu, divi vīri aizveda viņu uz Nevadas medību namu, kur viņš tika iekārtots vienstāva mājiņā dziļi mežos.

Topēcpusdien, sēdēdams uz namiņa lieveņa, Sosa vēroja garāmklīstošu briedi un lāci. Naktī viņš notīrīja instrumentus un gaidīja. Viņš nezināja, kur atradās un ko gatavojās darīt, un viņš

to ari negribēja zināt. Viņš saņēma savus simt tūkstošus gadā un dzīvoja brīva ciivēka dzīvi brīvā dabā. Viņš īsināja laiku, skicēdams redzēto lāci un briedi uz simt papīra lapām un pēc tam strauji šķirstīdams tās, lai radītu iespaidu, it kā briedis dzītos paka) lācim.

Lia Vāci tika uzņemts pavisam citādi. Kross viņu apkampa, pacienāja ar pusdienām savos apartamentos. Tajos gados, ko Vad pavadījis Amerikā, Kross daudz reižu bijis viņa operāciju vadonis. Vad, neraugoties uz paša spēdgo raksturu, nekad netika mēģinājis nelikumīgi piesavināties varu, un Kross savukārt izturējās pret viņu ar deņu, kādu velta sev līdzvērtīgam dlvēkam.

Gadu gaitā Kross tika brauds uz medību namu nedējas nogales brīvdienās un abi bija kopīgi devušies medībās. Vad stāstīja par nepatikšanām Sicīlijā un atšķirību no dzīves Amerikā. Kross atmaksāja, ielūgdams Vad ar ģimeni uz Vegasu, nodrošināja viņam “Ksanadu” istabu, ēdienus un dzērienus par velti un vēl kredītu kazino piecu tūkstošu apjomā, kurus atmaksāt viņam nekad nelūdza.

Pie pusdienām viņi tērzēja par vispārīgiem jautājumiem. Vad vēl arvien brīnījās par savu dzīvi Amerikā. Viņa vecākais dēls gatavojās iegūt zinātnisko grādu Kalifomijas Universitātē un neko nezināja par tēva slepeno dzīvi. Vad par to jutās neveikli.

-    Reizēm es domāju, ka viņā nav nemaz manu asiņu, - viņš teica. - Dēls tic visam, ko profesori viņam stāsta. Viņš tic, ka sievietes ir vienlīdzīgas ar vīriešiem, viņš tic, ka zemniekiem vajag piešķirt zemi par brīvu. Viņš ir koledžas peldētāju komandā. Visu savu Sicīlijā nodzīvoto laiku, un Sicīlija ir sala, es nekad neesmu redzējis sicīlieti peldam.

-    Atskaitot zvejnieku, kurš izmests no laivas, - Kross smiedamies piebilda.

-    Pat tad viņi nepeldēja, - Vad atbildēja. - Viņi visi noslīka.

Beiguši ēst, viņi runāja par darīšanām. Vad nekad īsti nepatika ēdiens Vegasā, toties viņam patika brendijs un Havanas dgāri. Kross reizi gadā uz Ziemassvētkiem vienmēr aizsūtīja viņam kasti laba konjaka un kārbu ar tieviem Havanas dgāriem.

-    Man tev ir kāds grūti paveicams darbs, - Kross teica. - Kaut kas tāds, kas jāizdara ļoti gudri.

-    Tas vienmēr ir grūti, - Vad atzina.

-    Tam jānotiek medību namā, - Kross turpināja. - Mēs turp aizvedīsim kādu cilvēku. Es gribu, lai viņš uzrakstītu dažas vēstules, gribu, lai viņš sniegtu kādu informādju.

Kross apklusa un pasmaidīja par Vad noraidošo žestu. Vad bieži tika izsadjis domas par amerikāņu filmām, kurās varonis vai nelietis atteicās izpaust ziņas. “Es varētu piespiest viņus runāt ķīniski," Vad mēdza sadt.

-    Grūtības, - Kross teica, - sagādā tas, ka uz viņa ķermeņa nedrīkst būt ne zīmes, viņa organismā nedrīkst būt narkotikas. Turklāt šis tips ir varen ietiepīgs.

-    Tikai sievietes ar skūpstiem spēj likt vīrietim runāt, - Vad draudzīgi piezīmēja, baudīdams dgāru. - Man tā vien izklausās, ka tu gatavojies personiski iesaistīties šajā notikumā.

Kross atbildēja: — Nav dtas izejas. Vīri, kuri tur strādā, būs tavā grupā, taču vispirms nams jāatbrivo no sievietēm un bērniem.

Vad pavicināja dgāru.

-    Visi dosies uz Disnejlendu, lai tā svētīta gan laimē, gan nelaimē. Mēs viņus vienmēr turp sūtām.

-    Uz Disnejlendu? - Kross pārjautāja un iesmējās.

-    Nekad neesmu tur bijis, — Vad atzinās. - Ceru tur nokļūt, kad nomiršu. Vai šis būs Vakarēdiens vai Apliecinājums?

-    Apliecinājums, - Kross teica.

Tad viņi ķērās pie lietas. Kross izskaidroja Vad operāciju, kādēļ un kā tā jāveic.

-    Kā tev tas viss izklausās? - viņš jautāja.

-    TU esi daudz lielāks sidlietis nekā mans dēls, un tu esi dzimis Amerikā, - Vad atbildēja. - Bet kas notiks, ja viņš iespītēsies un nedos to, ko tu gribi?

-    Tad tā būs mana vaina, - Kross atteica. - Un viņa vaina. Un mums par to jāmaksā. Šajā ziņā Amerika un Sicīlija ir vienādas.

-    Taisnība, - Vad piekrita. - Tāpat kā Ķīna, Krievija un Āfrika. Kā Dons bieži saka, tad mēs visi varam peldēt okeāna dibenā.

9. nodaļa

ELI MARIONS, Bobijs Bancs, Skipijs Dīrs un Melo Stjuarts sapulcējās Mariona mājā uz ārkārtas sanāksmi. Endrū Polards bija ziņojis Bancam par Krosa De Lēnas slepeno plānu panākt, lai Atēna atgrieztos darbā. Šo informāciju bija apstiprinājis detektīvs Džims Louzijs, kurš atteicās izpaust ziņu avotu.

-    Tas ir uzbrukums, - Bancs konstatēja. - Melo, tu esi viņas aģents, tu atbildi par viņu un visiem saviem klientiem. Vai tas nozīmē, ka tad, kad lielfīlmas uzņemšana ir pusē, tava zvaigzne atsakās strādāt, līdz iegūst pusi no ienākumiem?

-    Tikai tādā gadījumā, ja tu esi pietiekami traks, lai tos maksātu, - Stjuarts atteica. - Lai tas De Lena paveic savu darbiņu. Viņš biznesā ilgi nenoturēsies.

Marions iejaucās: - Melo, tu runā par stratēģiju, mēs runājam par pašreizējo bridi. Ja Atēna atgriezīsies darbā, tad tu un tava kliente aptīrīsiet mūs kā bankas aplaupītāji. Vai tu to pieļausi?

Vīsi bija pārsteigti. Marions vairs nenonāca līdz būtībai tik ātri, vismaz kopš tā laika, kad bija kļuvis vecāks. Stjuarts jutās satraukts.

-    Atēna par to neko nezina, - viņš atbildēja. - Viņa būtu man pateikusi.

Dīrs vaicāja: - Vai viņa piekristu darījumam, ja zinātu?

Stjuarts atteica: - Es viņai ieteiktu pieņemt piedāvājumu un pēc tam atsevišķā vēstulē sadalītu viņas pusi ar studiju.

Bancs izteiksmīgi sadja: - Tad visi viņas iebildumi par bailēm būtu ņirgāšanās. īsi sakot, muļķības. Un tu. Melo, esi niķu pilns. Tu domā, ka šī studija samierināsies ar pusi no tā, ko Atēna saņems no De Lēnas? Un tā nauda pēc taisnības pieder mums.

Un viņa ar De Lenu var tikt pie bagātības, bet tas nozīmē viņas karjeras beigas kino. Neviena studija ar viņu vairs nekad neslēgs līgumu.

-    Ārzemnieki, - Skipijs iebilda. - Ārzemnieki riskētu.

Marions paņēma telefonu un padeva to Stjuartam.

-    Tas viss ir bezjēdzīgi. Piezvani Atēnai. Pasaki viņai, ko piedāvā Kross De Lena, un pavaicā, vai viņa pieņems piedāvājumu.

Dīrs sadja: - Viņa pa nedēļas nogali nozudusi.

-    Viņa ir atgriezusies, - Stjuarts atteica. - Viņa bieži nedēļas beigās nozūd.

Viņš spaidīja telefona aparāta podziņas.

Saruna bija pavisam īsa. Stjuarts nolika telefonu un pasmai» dīja.

-    Viņa apgalvo, ka neesot saņēmusi šādu piedāvājumu. Un šāds piedāvājums nepiespiedīšot viņu atgriezties darbā. Viņa nenieka nebēdā par savu karjeru.

Stjuarts mirkli klusēja un tad apbrīnā teica: - Es gribētu sastapt šo puisi Skenetu. Jebkurā vīrietī, kas spēj tā nobiedēt aktrisi, ka viņa atsakās no karjeras, ir kaut kas labs.

Marions nobeidza: - Tātad tas ir nokārtots. Mūsu zaudējumi bezcerigā situācijā ir kompensēti. Tomēr žēl. Atēna bija dižena zvaigzne.

Endrū Polards bija saņēmis norādījumus, kuri jāizpilda. Pirmais bija darīt zināmus Bancam Krosa De Lēnas nodomus attiecībā uz Atēnu. Otrais bija pārtraukt Skeneta novērošanu. Trešais bija apdemot Bozu Skenetu un izteikt priekšlikumu.

Skenets bija ģērbies apakškreklā, kad ielaida Polardu savos Beverlihilsas viesnīcas apartamentos, un smaržoja pēc odekolona.

-    Nupat pabeidzu skūties, - viņš paskaidroja. - Šīs viesnīcas vannasistabā ir vairāk smaržu nekā meitumājā.

-Jums nav jāatrodas šajā pilsētā, - Polards pārmetoši teica. Skenets uzsita viņam pa muguru.

-    Zinu, taču rit es braukšu prom. Man tikai vēl šis tas jāpa* beidz.

Ļaunais prieks, viņam izsakot šos vārdus, un masīvais augums agrāk būtu biedējuši Polardu, bet tagad, kad šajā notikumā iesaistījies Kross, tikai izraisīja žēlumu. Tomēr jāizturas piesardzīgi.

-    Atēna nav pārsteigta par to, ka neesat aizbrauds, — Polards teica. - Viņa uzskata, ka studija jūs neizprot, bet viņa gan. Tā nu viņa gribētu jūs sastapt personiski. Viņa domā, ka tikai jūs divi vien varat noslēgt vienošanos.

Ieraudzījis acumirklīgo prieka uzplūdu Skeneta sejā, viņi saprata, ka Krosam bijusi taisnība. Šis puisis joprojām bija iemīlējies, viņš noticēs pasaciņai.

Taču Skenets pēkšņi kļuva uzmanīgs.

-    Tas neizklausās pēc Atēnas. Viņa nevar mani dest ne acu galā, un es viņu par to nevainoju. - Skenets iesmējās. - Atēnai vajag tādu pašu smuku purniņu kā viņai.

Polards sadja: - Viņa grib izteikt nopietnu piedāvājumu. Mūža renti. Procentus no viņas nopelnītā līdz mūža galam, ja vēlaties. Taču viņa grib aprunāties personiski ar jums, turklāt slepenībā. Ir vēl kaut kas, ko viņa grib.

-    Es zinu, ko viņa grib, - Skenets atteica.

Skenetam sejā parādījās dīvains skatiens. Tādu skatienu Polards bija redzējis sapņainu, nožēlas pilnu izvarotāju sejās.

-    Pulksten septiņos, - Polards paziņoja. - Divi mani vīri atbrauks jums pakaļ un aizvedīs uz satikšanās vietu. Tie paliks pie viņas kā miesassargi. Divi no maniem labākajiem vīriem, apbruņoti. Tikai tādēļ, lai jums prātā neiešautos kādi pekstiņi.

Skenets pasmaidīja.

-    Par mani neraizējieties, — viņš atteica.

-    Labi, - Polards noteica un devās prom.

Kad durvis aizvērās, Skenets pašāva labo roku gaisā. Viņš atkal redzēs Atēnu, ko aizsargās tikai divi stulbi privātdetektīvi.

Un viņam būs pierādījums, ka Atēna bijusi šīs tikšanās inidatore, viņš nebūs pārkāpis tiesneša pavēli.

Atlikušo dienas daļu viņš sapņoja par abu atkalapvienošanos. Bozām tas patiesi bija pārsteigums, un viņš zināja, ka Atēna izmantos savu augumu, lai pārliecinātu viņu par vienošanos. Viņš gulēja gultā un iztēlojās, kā atkal būs kopā ar Atēnu. Viņas auguma aprises, baltā āda, maigais vēdera izliekums, krūtis ar sārtajiem galiņiem, ads tik zaļas, ka izstaroja gaismu, siltā, maigā mute, elpa, mati, kuri liesmoja kā saule, kas zem vakara debesim pārvēršas apsūbējušā misiņā. Vecā mīla kādu mirkli pārņēma viņu, mīlestība pret viņas saprātu un drosmīgo raksturu, ko viņš bija salauzis un pārvērtis bailēs. Tad pirmo reizi kopš sešpadsmit

gadu vecuma viņš sevi uzkurināja. Viņa prāts veidoja skaidras vīzijas, kurās Atēna viņu skubināja, līdz viņš izjuta svētlaimi. Par šo vienu mirkli viņš jutās laimīgs un mīlēja viņu.

Un tad viss sagriezās otrādi. Viņš sajuta kaunu, pazemojumu. Viņš atkal ienīda Atēnu. Piepeši Bozs bija pārliecināts, ka viņu gaida kādas lamatas. Ko viņš vispār īstenībā zināja par šo cilvēku - Polardu. Skenets steigšus apģērbās un aplūkoja Polarda iedoto vizītkarti. Kantoris atradās tikai divdesmit minūšu brauciena attālumā no viesnīcas. Viņš metās lejā uz viesnīcas ieeju, un kalpotājs piebrauca viņa automašīnu.

Kad Skenets iegāja Klusā okeāna Drošības kompānijas ēkā, viņu pārsteidza darbības vēriens un daudzveidība. Viņš devās pie reģistrācijas galda un pateica savu vajadzību. Bruņots drošībnieks pavadīja viņu līdz Polarda kabinetam. Skenets ievēroja, ka sienas bija rotātas ar apbalvojumiem no Losandželosas Policijas departamenta, Bezpajumtnieku palīdzības asociācijas un citām organizācijām, Amerikas skautu organizāciju ieskaitot. Bija pat kaut kāds kino apbalvojums.

Endrū Polards uzlūkoja Skenetu ar izbrīnu un nelielām bažām. Skenets nomierināja viņu.

-    Es tikai gribēju jums pateikt, - viņš pavēstīja, - ka uz tikšanos došos ar savu mašīnu. Jūsu vīri var braukt man līdzi un rādīt, kur jābrauc.

Polards paraustīja plecus, Tā nebūs viņa darīšana. Viņš bija paveicis, kas viņam ticis norādīts.

-    Jauki, - viņš noteica. - Taču jūs varējāt man piezvanīt.

Skenets uzsmaidīja Polardam.

-    Protams, bet es gribēju pārbaudīt jūsu biroju. Vēl es gribu piezvanīt Atēnai, lai pārliecinātos, ka šis būs daudzsološs gadījums. Es izprātoju, ka jūs varētu pasaukt viņu pie telefona. Ja zvanītu es, viņa diez vai runātu ar mani.

-    Protams, - Polards piekrita.

Viņš paņēma telefonu. Polards nezināja, kas notiek, un sirds dziļumos cerēja, ka Kross atteiksies no satikšanās un viņš vairs nebūs iejaukts Krosa plānotajos notikumos. Viņš zināja ari to, ka Atēna pati nerunās ar viņu.

Polards uzgrieza numuru un palūdza Atēnu. Viņi turēja telefonu tā, lai Skenets varētu dzirdēt sarunu. Atēnas sekretāre Polar-dam pateica, ka mis Akviteina esot izbraukusi un atpakaļ neesot gaidāma agrāk kā nākamajā dienā. Viņš nolika klausuli un uzrāva vienu uzaci. Skenets izskatījās laimīgs.

Un Skenets patiesi bija laimīgs. Viņam bijusi taisnība. Atēna gatavojās laist darbā savu augumu, lai panāktu vienošanos. Viņa iecerējusi pavadīt nakti ar viņu. Skeneta sejas sarkanā āda, asinīm pieplūstot smadzenēs, ieguva gandrīz vai bronzas spīdumu, viņam atceroties, kad sieva bija jauna, kad viņa mīlēja Bozu, kad viņš mīlēja Atēnu.

Tovakar septiņos, kad Lia Vad ar vienu no saviem kareivjiem ieradās viesnīcā, Skenets viņu jau gaidīja un bija gatavs nekavējoties doties ceļā. Skenets bija ļoti kārtīgi un puiciski ģērbies. Kājās viņam bija biezi, zili džinsi, mugurā izbalējis džinsu auduma krekls un balta sporta žakete. Viņš bija rūpīgi noskuvies, gaišie mati atsukāti atpakaļ. Viņa sarkanā āda šķita bālāka, bālums darīja seju maigākļi. Lia Vad un viņa kareivis parādīja Skene-tam savas viltotās Klusā okeāna Drošības kompānijas apliecības.

Vīrieši neatstāja iespaidu uz Skenetu. Divi sīkuļi, viens runāja ar nelielu akcentu, par kuru viņš domāja, ka tas varētu piederēt meksikānim. Šitie viņam nekādas raizes nesagādās. Šīs privātdetektīvu aģentūras bija tīrās blēņas, kas gan tā par aizsardzību Atēnai?

Vad teica Skenetam: - Cik saprotu, jūs gribat braukt ar savu automašīnu. Es braukšu kopā ar jums, un mans draugs sekos mūsu mašīnā. Vai tas jums liekas pieņemami?

- Labi, - Skenets piekrita.

Kad viņi izgāja no lifta vestibilā, viņus apturēja Džims Louzijs. Detektīvs bija gaidījis uz dīvāna pie kamīna un, nojautas vadīts, aizšķērsoja vīriem ceļu. Viņš bija ieņēmis šo posteni, lai gadījuma pēc paturētu Skenetu ads. Nu viņš pastiepa pret trim vīriem savu personas apliecību.

Skenets palūkojās uz apliecību un noprasīja: - Pie velna, ko tu gribi?

Džims Louzijs atjautāja: - Kas ir šie divi cilvēki kopā ar tevi?

-    Nav tava darīšana, - Skenets atcirta.

Vad ar savu biedru klusēja, kamēr Louzijs nopētīja viņu sejas.

-    Es gribētu aprunāties ar tevi dažus vārdus zem četrām acīm, - Louzijs teica.

Skenets atvairīja viņu, un Louzijs satvēra viņu aiz rokas. Abi bija liela auguma vīrieši. Skenets izmisīgi gribēja tikt prom. Viņš skaļā un niknā balsī teica Louzijam: - Apsūdzība ir atsaukta, man ar tevi nav jārunā. Un, ja tu neaizvāksi rokas, es tevi izpurināšu kā maisu.

Louzijs palaida vaļā roku. Viņš nekādā ziņā nejutās iebiedēts, taču prāts darbojās. Abi vīri kopā ar Skenetu viņam likās dīvaini, te kaut kas notika. Viņš pakāpās sānis, tomēr sekoja tiem līdz velvētajai ieejai, kur viesnīcas viesiem tika piebrauktas automašīnas. Viņš noskatījās, kā Skenets ar Liu Vad iekāpa savā automobilī. Otrs vīrietis nez kur bija nozudis. Louzijs to ievēroja un pagaidīja, vai neredzēs vēl kādu mašīnu izbraucam no stāvvietas, bet vairāk nevienu nemanīja.

Nebija nozīmes mēģināt sekot, tāpat ari nebija iemesla novērot Skeneta mašīnu. Louzijs apsvēra, vai ziņot par šo starpgadījumu Skipijam Dīram, un nolēma neziņot. Viens bija skaidrs - ja Skenets vēlreiz šaus pār strīpu, viņš nožēlos savus šodien izteiktos apvainojumus.

Tas bija garš braudens, Skenets nemitīgi žēlojās un uzdeva jautājumus, un pat draudēja griezties atpakaļ. Bet Lia Vad izturējās pārliecinoši. Skenetam bija sadts, ka satikšanās notiks medību namā, kurš Atēnai piederēja Nevadas kalnos, un sniegti norādījumi, ka viņiem kopā jāpavada nakts. Atēna bija apgalvojusi, ka gribot paturēt noslēpumā šo tikšanos un nokārtošot problēmu tā, lai visi būtu apmierināti. Skenets nezināja, ko tas nozīmē. Ko gan viņa varēja darīt, lai kliedētu naidu, kas bija izaudzis pēdējo desmit gadu laikā? Vai viņa bija tik dumja, lai iedomātos, ka mīlas nakts un naudas žūksnis atmaidzinās Skenetu? Vai viņa domāja, ka viņš ir tik vientiesīgs? Viņš arvien bija apbrīnojis Atēnas apķērību, bet varbūt tagad viņa bija tikai viena no tām uzpūtīgajām

Holivudas aktrisēm, kas iedomājās, ka ar savu augumu un naudu var nopirkt visu? Un tomēr Skenetu vajāja doma par Atēnas skaistumu. Beidzot pēc visiem šiem gadiem tā uzsmaidīs viņam, apburs viņu, pakļausies viņam. Lai kas notiktu, viņam piederēs si nakts.

Lia Vāci neuztraucās par Skeneta draudiem griezties atpakaļ. Viņš zināja, ka pa ceļu aiz viņiem brauc vēl trīs mašīnas, un bija saņēmis norādījumus. Ļaunākajā gadījumā viņš varēja vienkārši likt Skenetu nogalināt. Tomēr bija ari nepārprotami norādīts, ka Skenetam nedrīkst nodarīt nekādus miesas bojājumus, izņemot nāvi.

Viņi iebrauca pa atvērtajiem vārtiem, un Skenetu pārsteidza medību nama izmēri. Tas izskatījās pēc mazas viesnīcas. Viņš izkāpa laukā un izstaipīja rokas un kājas. Pie nama stāvēja vēl piecas vai sešas automašīnas, un tas uz mirkli viesa viņā izbrīnu.

Vari veda viņu uz durvīm un atvēra tās. Tajā brīdī Skenets dzirdēja, ka piebraucamajā ceļā ieripo vēl vairāki automobiļi. Viņš pagriezās, domādams, ka ieradusies Atēna. Viņš ieraudzīja piestājam trīs mašīnas, un no katras izkāpa pa diviem cilvēkiem. Tad Lia ieveda Skenetu pa nama galvenajām durvīm dzīvojamā istabā ar milzīgu kamīnu. Tur uz dīvāna sēdēja un gaidīja kāds vīrietis, kuru viņš nekad nebija redzējis. Šis dlvēks bija Kross De Lena.

Tālāk viss norisinājās ļoti ātri. Skenets dusmīgi noprasīja:

- Kur ir Atēna? - tad divi vīri sagrāba viņu aiz rokām, divi dti pielika šaujamos viņam pie galvas un šķietami nekaitīgais Lia Vad parāva Skenetu aiz kājām, tā ka viņš nogāzās uz gridas.

Vad teica: - Tagad jūs varat nomirt, ja nedarīsiet precīzi to, ko jums liks. Nepretojieties. Guliet mierīgi.

Vēl viens vīrs sasaistīja kopā Skeneta kājas, un viņi uzrāva Skenetu stāvus, tā ka viņš raudzījās Krosā. Skenets jutās pārsteigts par savu bezpalīdzību pat tad, kad viņam atbrīvoja rokas. Sasietās kājas šķita atņemam visu viņa fizisko spēku. Viņš pasniedzās, lai vismaz iebelztu tam mazajam draņķim, bet Vad atkāpās, un, lai gan Skenets mazliet palēcās uz priekšu, viņš tomēr ar rokām nespēja aizsniegt mērķL

Vad noraudzījās viņā ar mēmu nicinājumu.

-    Mēs zinām, ka esat spēdgs vīrs, - viņš teica, - bet nu pie-nāds laiks laist darbā smadzenes. Spēks te nelīdzēs...

Skenets, likās, pieņēma šo padomu. Viņš saspringti domāja. Ja šie cilvēki gribētu nogalināt viņu, tad būtu to izdarījuši. Šis bija kāds iebiedēšanas process, lai piespiestu viņu kaut kam piekrist. Labi jau, labi, viņš piekritīs. Un pēc tam nākotnē ievēros piesardzību. Par vienu viņš bija pārliecināts: Atēna šajā operācijā nebija iejaukta. Skenets nelikās manām Vad un pievērsās uz dīvāna sēdošajam vīrietim.

-    Kas tu, pie velna, tāds esi? - viņš jautāja.

Kross atbildēja: - Es gribu, lai tu šo to izdarītu, un pēc tam tev būs atļauts braukt mājās.

-    Un, ja es neklausīšu, jūs mani spīdzināsiet, ja? - Skenets iesmējās.

Viņš jau sāka domāt, ka šī ir kāda stulba Holivudas aina, kāda slikta filma, ko uzņem studija.

-    Nē, - Kross vienkārši atteica. - Nekādas spīdzināšanas nebūs. Neviens tevi neaizskars. Es gribu, lai tu apsēdies pie tā galda un uzraksti man dažas vēstules. Vienu Lodstouna studijai, apsolot vairs nekad nerādīties tās tuvumā. Vienu Atēnai Akviteinai, atvainojoties par līdzšinējo uzvedību un zvērot nekad vairs viņai netuvoties. Vēl vienu polidjai, atzīstot, ka nopirki skābi, ko izmantot vēl vienā uzbrukumā sievai, un vienu man adresētu vēstuli, kurā tu pateiktu, ar kādu noslēpumu draudi savai sievai. Vienkārši.

Skenets ar sapītām kājām metās virsū Krosam, un viens no vīriešiem viņu pagrūda tā, ka viņš izplestām rokām un kājām iegāzās dīvānā.

-    Neaizskariet viņu, - Kross strupi noteica.

Skenets, rokām piepalīdzot, pietrausās kājās.

Kross norādīja uz galdu, uz kura stāvēja papīru kaudzīte.

-    Kur ir Atēna? - Skenets gribēja zināt.

-    Viņas te nav, — Kross atteica. — Visi ejiet ārā no istabas, vienīgi lia lai paliek, - viņš izrīkoja.

Pārējie vīri izgāja laukā pa durvīm.

-    Ej un apsēdies pie galda, - Kross teica Skenetam.

Skenets darīja, kā likts.

Kross viņam sacīja: - Es gribu pavisam nopietni aprunāties ar tevi. Nepūlies man izrādīt, cik stūrgalvīgs esi. Es gribu, lai tu uzklausi mani. Nedari nekādas muļķības. Rokas tev ir blīvas, un tev var rasties iespaids, ka esi briesmīgi varens. Gribu tikai to. lai uzraksti šīs vēstules, un tu būsi brīvs.

Skenets nicīgi atcirta: - Ej tu dirstl

Kross pievērsās Vāci un teica viņam: - Nav vērts šķiest laiku. Nogalini viņu.

Kross saglabāja nosvērtību balsī, un tomēr viņa nevērībā jautās kaut kas šausmīgs. Tajā mirklī Skenets sajuta bailes, kādas nebija pazinis kopš bērnības. Viņš pirmo reizi saprata, ko nozīmē visi medību namā sabraukušie cilvēki, visi šie spēki, kuri nostājušies pret viņu. lia Vāci ir nepakustējās. Skenets teica: - Labi. Es to izdarišu.

Viņš paņēma papīra lapu un sāka rakstīt.

Būdams viltīgs, Skenets rakstīja vēstules ar kreiso roku; līdzīgi dažiem labiem sportistiem, viņš prata vienlīdz labi rīkoties ar abām rokām. Kross pienāca viņam aiz muguras un vēroja. Skenets, nokaunējies par pēkšņo gļēvulību, atspērās ar pēdām pret grīdu. Pārliecināts par savu kustību koordināciju, viņš pārlika rakstāmo labajā rokā un pielēca kājās, lai durtu Krosam sejā, cerēdams trāpīt tam draņķim acī. Pēkšņi, roku vēzējot, viņš ar visu augumu metās uz priekšu un bija pārsteigts, ka Kross viegli pavirzījās, kļūdams nesasniedzams. Skenets vēl mēģināja pakustēties ar sapītajām kājām.

Kross mierīgi noskatījās uz viņu un teica: - Katram reiz ir savas tiesības. Tu savas esi izmantojis. Tagad noliec rakstāmo un dod šurp tos papīrus.

Skenets paklausīja. Kross apskatīja papīra lapas un konstatēja: - Tu neesi man atklājis noslēpumu.

- Uz papīra es to neizpaudīšu. Tiec vaļā no tā tipa, - Skenets ar mājienu norādīja uz Vad, - un es tev izstāstīšu.

Kross pasniedza Liam papīra lapas un teica: - Parūpējies par šīm te.

Vari izgāja no istabas.

-    Labi, - Kross teica Skenetam, - noklausīsimies to lielo noslēpumu.

Pametis medību namu, Vad skrēja simt jardus līdz mājiņai, kurā bija iemitināts Leonards Sosa. Sosa gaidīja. Viņš apskatīja divas papīra lapas un riebumā noteica: - Tas ir rakstīts ar kreiso roku. Es nevaru strādāt ar tekstu, kas rakstīts ar kreiso roku. Kross to zina.

-    Apskaties vēlreiz, - Vāci sacīja. - Viņš mēģināja nodurt Krosu ar labo roku.

Sosa vēlreiz aplūkoja lapas.

-Jā, - viņš atzina. - Šis puisis nav īsts kreilis. Viņš tikai vazā tevi aiz deguna.

Vad paņēma lapas, devās atpakaļ uz medību namu un iegāja bibliotēkā. No Krosa sejas viņš noprata, ka kaut kas misējies. Kross izskatījās apjuds, Skenets gulēja uz dīvāna, sapītās kājas izstiepis pār roku balstu, un, laimīgi smaidīdams, vērās griestos.

-    No šīm vēstulēm nav nekādas jēgas, - Vad teica. — Viņš tās uzrakstījis ar kreiso roku, un spedālists saka, viņš neesot kreilis.

Kross sadja Skenetam: - Man liekas, tu esi pārāk stūrgalvīgs, lai tiktu ar tevi galā. Nevaru tevi iebiedēt, nevaru panākt, lai tu dari, ko gribu. Es padodos.

Skenets pieslējās no dīvāna un ļauni teica Krosam: - Bet tas, ko tev stāstīju, ir patiesība. Visi iemīlas Atēnā, taču neviens nepazīst viņu tā, kā pazīstu es.

Kross klusi atbildēja: - Tu viņu nepazīsti. Un tu nepazīsti mani.

Viņš piegāja pie durvīm un pamāja ar roku. Istabā ienāca četri vīri. Tad Kross uzrunāja Liu.

-    Tu zini, ko es gribu. Ja viņš man to nedod, tad vienkārši atbrīvojies no viņa.

Kross izgāja no istabas.

Lia Vad izdvesa neslēptu atvieglojuma nopūtu. Visus šos gadus bijis cītīgs apakšnieks, viņš apbrīnoja Krosu, tomēr Kross bija pārāk padetigs. Tiesa gan, visi dižie Sicīlijas Doni izcēlās ar pacietību, bet viņi ari zināja, kad apstāties. Vāci nojauta, ka

Krosam De Lēnam piemita amerikāņa mīkstsirdība, kas viņam nejaus iemantot dižumu.

Vad pagriezās pret Skenetu un samtainā balsī teica: - Nu mēs abi sāksim, tu un es. - Viņš uzrunāja četrus vīriešus: - Sasaistiet viņam rokas, taču viegli. Nenodariet viņam sāpes.

Visi četri vīri metās virsū Skenetam. Viens no viņiem izvilka roku dzelžus, un pēc mirkja Skenets jau bija pilnīgi bezpalīdzīgs. Vari nogrūda viņu uz ceļiem, pārējie viri piespieda Skenetu palikt vietā.

-    Komēdija beigusies, - Vad teica Skenetam. Viņa muskuļainais augums šķita atslābis, balss skanēja ikdienišķi. - Tu uzkricelēsi tās vēstules ar labo roku. Vai ari vari atteikties.

Viens no vīriem izvilka milzīgu revolveri un kārbu ar lodēm un pasniedza tos Vad. Viņš pielādēja revolveri, parādīdams katru lodi Skenetam, piegāja pie loga un šāva mežā, līdz ierods bija tukšs. Tad viņš atgriezās pie Skeneta un ielika vienu lodi. Griezdams aptveri, viņš pabāza šaujamo Skenetam zem deguna.

~ Es nezinu, kur ir lode, - lia teica. - Tu nezini, kur tā ir. Ja tu vēl arvien atsakies rakstīt vēstules, es nospiedīšu gaili. Tātad - jā vai nē?

Skenets ieskatījās Liam acīs un neatbildēja. Lia nospieda gaili. Atskanēja tikai klikšķis no tukšas patrontelpas. Lia atzinīgi pamāja.

-    Es tevi uzmundrināju, - viņš teica Skenetam.

Lia ieskatījās aptverē un ielika lodi pirmajā nodalījumā, tad piegāja pie loga un izšāva. Šāviens šķita sadrebinām visu istabu: lia atgriezās pie galda, paņēma no kārbas vēl vienu lodi, pielādēja revolveri, griezdams aptveri.

-    Pamēģināsim vēlreiz, - Lia sacīja.

Viņš piegrūda revolveri Skenetam zem zoda. Bet šoreiz tas sarāvās.

-    Pasauc šurp savu saimnieku, - Skenets izgrūda. - Man ir vēl šis tas, ko viņam pastāstīt

-    Nē, - Lia atbildēja, - pietiek muļķību. Tagad atbildi - jā vai nē.

Skenets ieskatījās liam ads un ieraudzīja tajās nevis nožēlu, bet gan skumju nožēlu.

-    Labi, - Skenets noteica. - Es uzrakstīšu.

Viņš tika nekavējoties piecelts kājās un apsēdināts pie galda. Vad apsēdās uz dīvāna, kamēr Skenets nodarbojās ar rakstīšanu. Vāci paņēma no Skeneta papīrus un aizgāja uz Sosas namiņu.

-    Vai nu ir labi? - viņš jautāja.

-    Šis derēs lieliski, - Sosa attteica.

Vad atgriezās medību namā un ziņoja Krosam. Uid viņš iegāja bibliotēkā un pavēstīja Skenetam: — Viss ir galā. Es tevi aizvedīšu atpakaļ uz Losandželosu, tiklīdz būšu gatavs.

Tad lia pavadīja Krosu līdz viņa mašīnai.

Kross teica:

-    Tu zini visu, kas tev jādara. Pagaidi līdz ritam, es pa to laiku būšu atgriezies Vegasā.

-    Neraizējies, - Vad mierināja. - Es jau domāju, ka viņš nemūžam neuzrakstīs. Ir nu gan lops!

Viņš noprata, ka Kross ir par kaut ko norūpējies.

-    Ko viņš tev pateica, kamēr biju prom? - Vad jautāja. - Kaut ko tādu, kas man būtu jāzina?

Kross atbildēja ar neremdināmu rūgtumu, kādu Vad nekad agrāk netika manījis: - Man vajadzēja viņu nogalināt uzreiz. Vajadzēja riskēt. Ienīstu sevi par to, ka esmu tik gudrs.

-    Ak, ko tur vairs, — Vad noteica, - nu tas ir paveikts.

Viņš noskatījās, kā Kross izbrauca pa vārtiem. Šī bija viena no retajām reizēm desmit gadu laikā, kad viņš sajuta ilgas pēc Sicīlijas. Tur vīrieši nekad tā nesatraucās par sievietes noslēpumu. Turklāt Sicīlijā tāda jezga nemūžam nesaceltos. Skenets jau sen atdusētos okeāna dibenā.

Rītam austot, pie medību nama piebrauca slēgts furgons.

Lia Vad paņēma no Leonarda Sosas viltotās pirmsnāves vēstules un iesēdināja viņu automobilī, kas aizvedīs viņu atpakaļ uz Topangas kanjonu. Vad iztīrīja namiņu, sadedzināja Skeneta uzrakstītās vēstules, likvidēdams jebkādas pēdas, kas liecinātu, ka te kāds dzīvojis. Leonards Sosa savas uzturēšanās laikā netika redzējis ne Skenetu, ne Krosu.

Pēc tam lia Vad sagatavojās Boza Skeneta nāvessoda izpildei.

Šajā operācijā tika iesaistīti seši cilvēki. Viņi bija Skenetam aizsējuši acis, aizbāzuši muti un ievietojuši viņu furgonā. Divi vīri iekāpa furgonā pie viņa. Skenets bija pilnīgi nevarīgs, sasaistītām rokām un kājām. Vēl viens vīrs sēdēja pie furgona stūres, un viens brauca līdzi par saīgu šoferim. Piektais vīrs vadīja Skeneta mašīnu. Lia Vāci un sestais vīrs ar otru mašīnu brauca pa priekšu.

Lia Vāci vēroja, kā saule lēnām ceļas pār kalnu ēnām. Karavāna nobrauca gandrīz sešdesmit jūdžu un nogriezās pa ceļu, kas veda dziļi mežos.

Beidzot karavāna apstājās. Vāci precīzi norādīja, kā jānovieto Skeneta automobilis. Tad viņš lika Skenetu izcelt no fuigona. Skenets nepretojās, viņš šķita samierinājies ar savu likteni. Tā, nu viņš beidzot visu sapratis, Vad nodomāja.

Vad izņēma no mašīnas virvi. Viņš rūpīgi nomērīja gabalu un pakāra tuvumā augoša koka resnā žuburā. Divi vīri turēja Skenetu taisni, lai Vad varētu apmest cilpu ap nelaimīgā kaklu. Vad izņēma abas pirmsnāves vēstules, kuras bija izgatavojis Leonards Sosa, un iebāza tās Skeneta žaketes kabatā.

Četriem vīriem vajadzēja uzcelt Skenetu uz fuigona jumta, un pēc tam Vad ar dūri pamāja šoferim. Furgons šāvās uz priekšu, Skenets noslīdēja no jumta un palika karājamies gaisā. Kakls nokrakšķēja, un skaņa atbalsojās mežā. Vad pārbaudīja līķi un noņēma valgus no ķermeņa. Pārējie vīri noņēma acu apsēju un izvilka vīkšķi no mutes. Ap muti bija sīkas skrambiņas, taču pēc pāris dienu karāšanās mežā tās vairs nebūs manāmas. Viņš pārbaudīja, vai uz rokām un kājām nav kādu pēdu no valgiem. Ari tur bija palikušas sīkas zīmes, bet tās nebūs izšķirošas. Vad bija apmierināts. Viņš nezināja, kas notiks turpmāk, taču viss Krosa pavēlētais bija izdalīts.

Divas dienas vēlāk, anonīma ziņojuma brīdināts, apgabala šerifs atrada Skeneta līķi. Viņam vajadzēja aizbaidīt prom ziņkārīgu brūno lād, kurš sita pa virvi, šūpodams līķi šurpu turpu, un, kad ieradās kriminālmeklētājs ar saviem palīgiem, viņi konstatēja. ka līķa trūdošo ādu saēduši kukaiņi.

VI GRĀMATA NĀVE HOLIVUDĀ

..

10. nodaļa

DESMIT KAILAS sieviešu pēcpuses saskanīgi cēlās pretī kameras mirgojošajai acij. Lai gan filma joprojām bija lemta aizmirstībai, Dita Tomija aplūkoja aktrises “Mesalīnas” skaņu studijā, lai izvēlētos dibenu, kas dublēs Atēnas Akviteinas pēcpusi.

Atēna bija atteikusies filmēties kaila, proti, viņa pilnībā nerādīs pupus un pēcpusi - zvaigznei pārsteidzoša, tomēr ne liktenīga pieticība. Dita vienkārši aizstās šos skatus ar vairākām citām aktrisēm, kuras viņa patlaban apskatīja.

Dita, protams, bija iedevusi aktrisēm pilnas ainas ar dialogu, viņa tās nepazemoja, izturoties tā, it kā tās nodarbotos ar pornogrāfiju. Tomēr noteicošā būs kulminādja seksa ainā, kurā, valstoties pa gultu, viņas izslies kailos dibenus pretī kameras objektīvam. Seksa ainas horeogrāfs ieskicēja aktiera Stīva Stolingsā vāļāšanos un lodšanos.

Kopā ar Ditu Tomiju proves vēroja Bobijs Bancs un Skipijs Dīrs. Uzņemšanas laukumā atradās vēl vienīgi vajadzīgie uzņemšanas grupas locekļi. Tomijai nebija nekas pretī, ka Dīrs skatījās, bet kas, pie velna, te darāms Bobijam Bancam. īsu bridi viņa bija apsvērusi, vai neaizliegt tam uzturēties uzņemšanas laukumā, bet, ja “Mesalīnas” filmēšana tiks pārtraukta, viņa nonāks ļoti neizdevīgā stāvoklī. Dita varēja izrādīt savu labsirdību.

Bancs īgni prasīja: - Ko īsti mēs te meklējam?

Seksa ainas horeogrāfs, jauns cilvēks, vārdā Villišs, kurš vadīja ari Losandželosas baleta trupu, līksmi atteica: - Visskaistāko dibengalu pasaulē, lāču ari ar vareniem muskuļiem. Mēs negribam neko slampīgu, neko nevīžīgu.

-    Pareizi, - Bancs piekrita, - neko slampīgu.

-    Kā ar pupiem? - Dīrs vaicāja.

-    Tie nedrīkst lēkāt, - horeogrāfs atbildēja.

-    Pupus mēs skatīsimies rīt, - Tomija sadja. - Nevienai sievietei nav nevainojamu pupu un nevainojamas pakaļas, varbūt vienīgi Atēnai, bet viņa tos netaisās rādīt.

Bancs viltīgi ieminējās: - Tev, Dita, vajadzētu zināt.

Tomija aizmirsa par savu nestabilo situādju varas ziņā.

-    Bobij, tu pats esi īsts pakaļa, ja vien tas ir tas, ko mēs meklējam. Tā kā viņa ar tevi negulēs, tad tu pieņem, ka viņa ir Ies* biete.

-    Labi, labi, - Bancs atvairījās. - Man vēl jāatbild uz simt telefona zvaniem.

-    Man ari, - Dīrs piebalsoja.

-    Es jums, puiši, neticu, - Tomija novilka.

Dīrs teica: - Dita, esi taču kaut mazliet līdzjūtīga. Mēs ar Bobiju - kādu atpūtu mēs saņemam? Esam pārāk aizņemti, lai spēlētu golfu. Filmu skatīšanās ir darbs. Mums nav laika iet uz teātri vai operu. Varbūt varam izspiest kādu stundiņu dienā izklaidei, kad esam pavadījuši laiku kopā ar ģimeni; Ko gan var iesākt ar vienu stundu dienā? Drāzties. Tā ir visniecīgākā aktīvā atpūta.

-    0, Skipij, paskaties uz šito, - Bancs aicināja. - Tas ir visskaistākais dibens, kādu jebkad esmu redzējis.

Dīrs apbrīnā papurināja galvu.

-    Bobijam taisnība. Dita, tas ir īstais. Nolīgsti viņu.

Tomija netidgi nogrozīja galvu.

-    Ak jēziņ, jūs nu gan esat kretīni, - viņa teica. - Tās ir melns dibens.

-    vienalga, nolīgsti viņu, - Dīrs pāri plūstošā priekā nerimās.

-    jā, - Bancs novilka. - Mesalīnas verdzene etiopiete. Bet kāda velna pēc viņa te piedalās?

Dita Tomija ziņkāri aplūkoja abus vīriešus. Te bija divi visrūdītākie vīri kinobiznesā, katram jāzvana uz simt vietām, bet viņi uzvedās kā divi pusaudži, kas nevar vien sagaidīt pirmo orgasmu. Viņa pacietīgi atbildēja: - Izsūtot uzaicinājumus pieteikties, mēs nedrīkstam minēt, ka vajadzīgi tikai balti dibeni.

Bancs paziņoja: - Es gribu iepazīties ar to meiteni.

-    Es ari, - Dīrs piebalsoja.

Taču šo sarunu pārtrauca Melo Stjuarts, ierazdamies uzņemšanas laukumā. Viņš uzvaroši smaidīja.

-    Mēs visi atkal varam ķerties pie darba, - Melo pavēstīja.

- Atēna atgriezīsies filmā. Viņas vīrs Bozs Skenets pakāries. Bozs Skenets savu lomu nospēlējis.

To sacīdams, viņš sasita plaukstas, kā uzņemšanas grupa vienmēr aplaudēja, kad aktieris, notēlojis savu lomu, beidza darbu pie filmas. Skipijs un Bobijs arī plaukšķināja. Dita Ibmija ar riebumu noskatījās uz trijotni.

-    Eli grib tūlīt pat satikt jūs abus, - Melo teica. - Tevi ne, Dita, - viņš atvainodamies pasmaidīja. - Tā būs lietišķa saruna, nevis radoši lēmumi.

Vīrieši pameta skaņu studiju.

Kad viņi bija prom, Dita Tomija paaicināja savā autopiekabē meiteni ar daiļo pēcpusi. Viņa bija ļoti skaista, patiesībā melna, nevis dzeltenbrūna, un viņai piemita nekaunīgs sparigums, ko Dita novērtēja kā dabisku, nevis aktiera uzspēlētu.

-    Es tev iedošu valdnieces Mesalīnas verdzenes etiopietes lomu, - Dita sacīja. - Tev būs jāpasaka viena rindiņa teksta, bet galvenokārt mēs rādīsim tavu dibenu. Par nelaimi, mums vajadzīgs balts dibens, lai dublētu mis Akviteinu, un tavējais ir pārāk melns, citādi tu varētu aizēnot visu filmu. - Viņa draudzīgi uzsmaidīja meitenei. - Falīna Fanta, režisora goda vārds.

-    Lai kā ari būtu, - meitene atteica. - Paldies. Gan par komplimentiem, gan darbu.

-    Vēl kas, - Dita piebilda. - Mūsu producents Skipijs Dīrs domā, ka tev ir pasaulē visskaistākais dibens. Tāpat ari misters Bancs, studijas prezidents un ražošanas vadītājs. Tu vēl dabūsi dzirdēt par viņiem.

Falīna Fanta viņai nešpetni uzsmaidīja.

-    Un ko tu domā? - viņa atjautāja.

Dita Tomija paraustīja plecus.

-    Es neesmu kritusi uz dibeniem kā vīrieši. Tomēr domāju, ka tu esi apburoša un ļoti laba aktrise. Pietiekami laba, lai, manuprāt, varētu pasadt vairāk nekā vienu teikumu šajā filmā. Un, ja tu šovakar atnāksi pie manis uz mājām, mēs varētu pārrunāt tavu karjeru. Es tevi padenāšu ar pusdienām.

Tovakar, pēc tam kad Dita Tomija un Falīna Fanta bija pavadījušas gultā divas stundas, Dita gatavoja pusdienas un viņas pārsprieda Falīnas karjeru.

-Tas bija jauki, - Dita sadja, ~ tomēr domāju, ka turpmāk mums vajadzētu būt vienkārši draudzenēm un paturēt noslēpumā šo vakaru.

-    Protams, - Falīna piekrita. - Bet visi zina, ka tu esi lesbiete. Vai vainīgs mans melnais dibens?

Viņa smaidīja.

Dita nelikās dzirdam vārdu “lesbiete”. Tā bija tīša bezkaunība, lai atdarītu par šķietamo noraidījumu.

-    Dibens ir lielisks, lai kāds tas būtu - melns, balts, zaļš vai dzeltens, - Dita atbildēja. - Bet tev ir īsts talants. Ja es turpmāk iedalīšu tev lomas tikai savās filmās, tavs talants netiks pienācīgi novērtēts. Un es tikai reizi divos gados uztaisu pa filmai. Tev jāstrādā vairāk. Vairākums režisoru ir vīrieši, un, piešķirdami lomu tādai kā tev, viņi arvien cer uz mazu pameņģēšanos. Ja viņi nodomās, ka esi lesbiete, viņi var pasēt.

-    Kam gan vajadzīgi režisori, ja man ir producents un studijas vadītājs, - Falīna līksmi attrauca.

-Tev, - Dita atbildēja. - Pārējie var tevi iekārtot stabilā vietā, bet režisors - pamest uz montāžas telpas grīdas. Vai ari viņš var uzfilmēt tevi tā, ka tu izskatīsies un izklausīsies pēc suņa.

Falīna bēdīgi papurināja galvu.

-    Man jāguļ ar Bobiju Bancu, Skipiju Dīru, un es jau esmu pārgulējusi ar tevi. Vai bez tā nevar iztikt?

Viņa plati, nevainīgi iepleta ads.

Tajā mirklī Dita tiešām izjuta patiku pret viņu. Šī meitene pat nepūlējās izlikties sašutusi.

- Es šovakar ļoti labi pavadīju laiku, - viņa sadja. - Tu trāpīji tieši desmitniekā.

-Nekad neesmu izpratusi, kādēļ cilvēki tā uztraucas par seksu, - Falīna noteica. - Man tas nesagādā nekādas grūtības. Es nelietoju narkotikas, daudz nedzeru. Man mazliet jāpapriecājas.

-Jauki, - Dita atteica. - Tagad par Dīru un Bancu. Ar Dīru ir drošāk, un es tev pateikšu, kāpēc. Dīrs ir iemīlējies pats sevī, un viņš mīl sievietes. Viņš patiesi izdarīs kaut ko tavā labā. Viņš tev sameklēs labu lomu, viņš ir pietiekami attapīgs, lai saskatītu tavu talantu. Toties Bancam nepatīk neviens, izņemot Eli Marionu. Turklāt viņam trūkst gaumes, viņš neprot saskatīt talantu. Bancs parakstīs tavu līgumu ar studiju un pēc tam ļaus tev sapūt. Tāpat viņš rīkojas ar savu sievu, lai viņa dēstu klusu. Viņai ir daudz darba par vislielāko maksu, taču nekad nav pieklājīgas lomas. Skipijs Dīrs, ja tu viņam iepatiksies, darīs kaut ko tavas karjeras labā.

-    Izklausās mazliet nežēlīgi, - Falīna piezīmēja.

Dita papliķēja viņai pa roku.

-    Nemuļķo mani. Esmu lesbiete, taču esmu ari sieviete. Un es pazīstu aktierus. Kā vīrieši, tā sievietes - viņi darīs jebko, lai tiktu augšā pa kāpnēm. Mēs visi spēlējam uz augstām likmēm. Vai gribi dabūt darbu Oklahomā un sēdēt no deviņiem līdz piedem vai ari kļūt par zvaigzni un dzīvot Malibu? No taviem papīriem redzu, ka tev ir divdesmit trīs gadi. Ar cik cilvēkiem tu jau esi pārgulējusi?

-    Tevi ieskaitot? - Falīna vaicāja. - Varbūt piecdesmit. Bet ar visiem joka pēc, - viņa ar tēlotu atvainošanos piebilda.

-    Tātad vēl daži tevi netraumēs, - Dita secināja. - Un kas zina, varbūt ari ar šiem būs interesanti.

-    Zini, - Falīna teica, - es to nedarītu, ja nebūtu pārliecināta, ka būšu zvaigzne.

-    Protams. - Dita piekrita. - Neviens no mums tā nerīkotos. Falīna iesmējās.

-    Un tu? - viņa gribēja zināt.

-    Man nebija izvēles, - Dita atbildēja. - Es visu panācu ar milzīgu talantu.

-    Ak tu nabadzīte, - Falīna novilka.

Lodstouna studijā Bobijs Bancs, Skipijs Dīrs un Melo Stjuarts satikās ar Eli Marionu viņa birojā. Bancs bija saniknots.

-    Tas muļķa āksts, viņš nobiedē visus līdz nāvei un pēc tam izdara pašnāvību.

Marions teica Stjuartam: - Melo, es pieņemu, ka tava kliente atgriezīsies darbā.

-    Protams, - Melo apstiprināja.

-    Viņai nav citu lūgumu, viņai nekādus īpašus pamudinājumus nevajag? - Marions vaicāja klusā nāves balsī.

Pirmo reizi Melo Stjuarts apjauta, ka Marions ir saniknots.

-    Nē, - Melo atbildēja. - Viņa var sākt strādāt rit

-Lieliski, - Dīrs noteica. - Mēs vēl varam iekļauties budžetā.

-    Es gribu, lai jūs visi apklustu un uzklausītu mani, - Marions atcirta.

Un šī rupjā izturēšanās, no viņa puses nepieredzēta, apklusināja pārējos.

Marions runāja savā parasti klusajā, patīkamajā balsī, bet nu tajā nekļūdīgi varēja nomanīt dusmas.

-    Skipij, kāda mums daļa gar to, ka filma iekļaujas budžetā? Filma mums vairs nepieder. Mēs kritām panikā, mēs izdarījām muļķīgu kļūdu. Mēs visi esam vainīgi. Šī filma nepieder mums, tā pieder cilvēkam no malas.

Skipijs Dīrs mēģināja viņu pārtraukt.

-    Lodstouns tiks pie bagātības ar izplatīšanu. Un jūs saņemat procentus no peļņas. Tas joprojām ir ļoti labs darījums.

-    Tomēr De Lena nopelnīs vairāk naudas nekā mēs, - Bancs tiepās. - Tas nav pareizi.

-    Galvenais ir tas, ka De Lena nedarīja neko. lai atrisinātu šo problēmu, - Marions konstatēja. - Protams, mūsu studijai ir zināms juridisks pamats filmas atgūšanai.

-    Pareizi, - Bancs piekrita. - Iesim uz tiesu.

Marions sadja: - Mēs viņam piedraudam ar tiesu un pēc tam pārtraucam darījumu. Mēs viņam atdodam atpakaļ naudu un desmit procentus koriģētu bruto ienākumu.

Dīrs iesmējās.

-    Eli, Mollija Flendersa viņam neļaus piekrist jūsu piedāvājumam.

-    Mēs runāsim tieši ar De Lenu, - Marions teica. - Domāju, ka spēšu viņu pierunāt. - Marions mirkli klusēja. - Es viņam piezvanīju, tiklīdz saņēmu ziņas. Viņš mums pievienosies pavisam drīz. Un jūs zināt, ka viņam ir noteikta pagātne, šī pašnāvība viņam ir pārāk izdevīga, es nedomāju, ka viņš vēlēsies tiesas procesa atklātību.

Kross De Lena savos viesnīcas “Ksanadu" augšstāva apartamentos lasīja avīžu ziņas par Skeneta nāvi. Viss bija noritējis lieliski. Tas bija nepārprotams pašnāvības gadījums, abas pie līķa atrastās pirmsnāves vēstules to apstiprināja. Nebija iespējams, ka rokrakstu spedālisti varētu konstatēt viltojumu, Bozs Skenets nebija atstājis nekādu lielo korespondend un Leonards Sosa bija pārāk labs spedālists. Valgi ap Skeneta kājām un rokām ar nolūku bija vaļīgi un nebija atstājuši nekādas pēdas. Lia Vad bija lietpratējs.

Pirmo telefona zvanu Kross bija gaidījis. Džordžo Klerikudo izsauca viņu uz Ģimenes savrupmāju Kvogā. Kross nekad netika mānījis sevi, ka Klerikudo neatklās, ko viņš dara.

Otrais Krosam zvanīja Eli Marions un lūdza viņu aizbraukt uz Losandželosu bez advokāta. Kross atbildēja, ka aizbrauks. Taču, iekams atstāt Vegasu, viņš piezvanīja Mollij ai Flendersai un izstāstīja par Mariona zvanu. Viņa bija saniknota.

- Šitie glumie blēži, - viņa teica. - Es tevi sagaidīšu lidostā, un mēs dosimies turp kopā. Nekad nenovēli pat labrītu studijas galvam, ja tev nav līdzi advokāts.

Kad viņi iegāja Lodstouna studijā un Mariona kabinetā, abi saprata, ka draud nepatikšanas. Četri vīri, kuri viņus gaidīja, izskatījās nopietni un agresīvi kā cilvēki, kas gatavi nodarboties ar iebiedēšanu.

_ Nolēmu atvest līdzi advokāti, - Kross teica Marionam. -Ceru, ka jūs neiebilstat.

-    Kā vēlaties, - Marions atteica. - Es tikai gribēju aiztaupīt jums iespējamus sarežģījumus.

Mollija Flendersa ar bargu seju dusmīgi sacīja: - Tfcs nu gan ir jauki. Jūs gribat filmu atpakaļ, bet mūsu līgums ir dzelžains.

-    Tev taisnība, - Marions atzina. - Bet mēs gribam apelēt pie Krosa godīgas rīcības apziņas. Viņš nedarīja neko, lai atrisinātu grūtības, kamēr Lodstouna studija ieguldījusi krietni daudz laika, naudas un radošā talanta, bez kā šī filma nebūtu iespējama. Kross dabūs atpaka} savu naudu. Viņš saņems desmit procentus koriģēto bruto ienākumu, un mēs būsim devīgi, nosakot koriģējumus. Viņš ne ar ko neriskē.

-    Viņš jau ir pārcietis risku, - Mollija iebilda. - Jūsu piedāvājums ir aizvainojošs.

-    Tādā gadījumā mums būs jāgriežas tiesā, - Marions teica.

- Kros, esmu pārliecināts, jums tas liksies tikpat netīkami kā man.

Viņš uzsmaidīja Krosam. Tas bija laipnīgs smaids, kas vērta viņa gorillas seju eņģelisku.

Mollija bija nikna.

-    Eli, tu griezies tiesā un dod zvērestu divdesmit reižu gadā, tādēļ ka vienmēr izstrādā šitādus pekstiņus. - Viņa pagriezās pret Krosu un paziņoja: - Mēs aizejam.

Taču Kross apzinājās, ka ilgstošs tiesas process bija kaut kas tāds, ko viņš nevarēja atļauties. Filmas pirkšana, kam sekoja Skeneta izdevīgā nāve, tiks rūpīgi pārbaudīta. Tiks izrakts viss par viņa pagātni, Krosu attēlos tā, ka viņš kļūs pārāk pazīstams sabiedrībā, un to Dons nekad necieta. Nevarēja būt šaubu, ka Marions to visu zināja.

-    Paliksim tepat, - Kross teica Mollijai. - Tad viņš uzrunāja Marionu, Skipiju Dīru un Melo Stjuartu. — Ja manā viesnīcā ierodas spēlmanis un, drosmīgi riskēdams, laimē, es samaksāju visu, kas viņam pienākas. Es nesaku, ka izmaksāšu viņam koriģētu laimestu. Tieši to jūs. džentlmeņi, šeit darāt. Tad kādēļ jūs nepārdomājat?

Bancs nidgi izmeta: - Šis ir bizness, nevis azartspēles.

Melo Stjuarts mierinoši teica Krosam: - Tu ar savu ieguldi-jumu apdomīgi nopelnīsi desmit miljonus dolāru. Tas, protams ir taisnīgi.

-    Un tu vispār neko nedarīji, - Bancs piebilda.

Vienīgi Skipijs Dīrs šķita esam Krosa pusē:

-Kros, tu esi pelnījis vairāk. Bet viņu piedāvātais ir labāks par tiesas procesu, par risku zaudēt. Lai nu paliek šis gadījums; un mēs ar tevi atkal slēgsim darījumus bez studijas. Un es apsolu, ka tu dabūsi savu godīgi nopelnīto daļu.

Kross saprata, ka ir svarīgi izlikties nekaitīgam. Viņš samierinājies pasmaidīja.

-    Varbūt jums visiem taisnība, - Kross noteica. - Es gribu saglabāt labas atiedbas ar visiem kinobiznesā, un desmit miljonu peļņa nav slikts iesākums. Mollij, noformē dokumentus. Tagad man jāsteidzas uz lidmašīnu, tā ka lūdzu atvainot mani.

Kross atstāja istabu, un Mollija viņam sekoja.

—    Mēs varam tiesā uzvarēt, - Mollija teica Krosam.

-Es negribu iet uz tiesu, - Kross atteica. - Slēdz darījumu. Mollija viņu uzmanīgi nopētīja, tad sacīja: - Labi, taču es dabūšu vairāk par desmit procentiem.

Kad Kross nākamajā dienā ieradās Kvogas savrupmājā, viņu gaidīja Dons Domeniko Klerikudo un viņa dēli Džordžo, Vinsents un Peti. Visi dārzā ieturēja lenču no aukstiem itāļu šķiņķiem un sieriem, salātiem milzīgā koka bļodā un gariem, kraukšķīgiem itāļu maizes kukuļiem. Kamēr viņi ēda, Dons runīgi ieminējās:

-    Kročifiksio, mēs dzirdējām, ka tu esot iesaistījies kinobiznesā.

Dons apklusa, lai iedzertu malciņu sarkanā vīna. Tad viņš paņēma pilnu karoti ar rīvētu Parmas sieru.

-    Jā, - Kross atbildēja.

Džordžo jautāja: - Vai tas tiesa, ka tu esi ieķīlājis daļu no savām “Ksanadu” akcijām, lai finansētu filmu?

-    Man ir tiesības to darīt, — Kross atteica. - Es galu galā esmu jūsu Bruglione Rietumos.

Viņš iesmējās.

-    Tas par Bruglione ir taisnība, - Dante piezīmēja.

Dons uzmeta mazdēlam nosodošu skatienu. Viņš teica Krosam: - Tu iesaistījies ļoti nopietnā pasākumā, neapspriedies ar Ģimeni. Tu nemeklēji mūsu gudrību. Vissvarīgākais, tu īstenoji vardarbīgu akciju, kura var izraisīt spēcīgas oficiālas atskaņas. Šajā ziņā mūsu paradums ir skaidrs - tev vajadzīga mūsu piekrišana, vai ari ej savu ceļu un samierinies ar sekām.

-Un tu izmantoji Ģimenes resursus,- Džordžo bargi piebilda. - Medību namu kalnos. Tu izmantoji Liu Vāci, Leonardu Sosu un Polardu ar viņa drošības aģentūru. Protams, Rietumos viņi ir tavi cilvēki, taču viņi ir arī Ģimenes resursi. Par laimi, viss noritēja lieliski, bet ko tad, ja tā nebūtu? Mēs visi būtu nonākuši briesmās.

Dons Klerikudo nepadetīgi iebilda: - To visu viņš zina. Jautājums ir - kādēļ. Māsasdēl, pirms kādiem gadiem tu man lūdzi atļauju nepiedalīties nepieciešamajā darbā, kas jāveic dažiem vīriem. Es piekritu tavam lūgumam, kaut ari tu biji tik vērtīgs. Tagad tu tā rīkojies pats sava labuma pēc. Tas nepavisam neizskatās pēc iemīļotā māsasdēla, kuru allaž esmu pazinis.

Tobrīd Kross apjauta, ka Dons jūt viņam līdzi. Viņš saprata -nevar teikt patiesību, ka viņu pavedinājis Atēnas skaistums; tas nebūtu saprātīgs izskaidrojums, tas nudien būtu apvainojošs. Un, iespējams, liktenīgs. Kas var būt nepiedodamāks par ļaušanos svešas sievietes valdzinājumam, kas izrādījies pārāks par uzticību Ģimenei? Kross runāja piesardzīgi.

-    Es saskatīju izdevību nopelnīt daudz naudas, - Kross teica. - Es redzēju iespēju nostiprināties jaunā biznesā. Sev un Ģimenei. Biznesā, kuru izmantotu, lai netīru naudu pārvērstu baltā. Taču man bija jārikojas ātri. Es. protams, nevēlējos to paturēt noslēpumā, un to pierāda tas, ka es izmantoju Ģimenes resursus, par ko jūs tik un tā uzzinātu. Gribēju nākt pie jums ar paveiktu darbu.

Dons smaidīja, klusi vaicādams: - Un vai darbs ir paveikts?

Kross tūlīt pat nojauta, ka Dons visu zina.

-    Ir vēl vienas grūtības, - Kross atbildēja un izstāstīja par jauno darījumu, ko bija noslēdzis ar Marionu. Viņš bija izbrīnīts, kad Dons skaļi iesmējās.

-    Tu rikojies gluži pareizi, - Dons atzina. - Lietas izskatīšana tiesā varētu izvērsties par katastrofu. Lai viņiem tiek uzvara. Bet kas par blēžiem! Labi vien ir, ka mēs arvien turējāmies pa gabalu no tā biznesa. - Viņš bridi klusēja. - Tu vismaz esi nopelnījis savus desmit miljonus. Tā ir prāva summa.

-    Nē, - Kross atteica. - Piecus sev un piecus Ģimenei, tas ir skaidrs. Nedomāju, ka mums tik viegli var atņemt drosmi. Man ir daži plāni, tomēr man vajadzīga Ģimenes palīdzība.

-    Tādā gadījumā mums jāpārrunā labāks sadalījums, - Džordžo piezīmēja.

Viņš ir kā Bancs, Kross nodomāja, vienmēr prasa vairāk.

Dons nepacietīgi pārtrauca viņu.

-    Vispirms noķeriet trusi, un tad mēs to dalīsim. Tev ir Ģimenes svētība. Tbmēr ar vienu iebildi. Pilnībā jāapspriež visi veiktie radikālie pasākumi. Tu saproti mani, māsasdēl?

-Jā, - Kross atbildēja.

Viņš pameta Kvogu ar atvieglojuma sajūtu. Dons bija izrādījis savu pieķeršanos.

Dons Klerikucio, kuram bija pāri par astoņdesmit, joprojām vadīja savu impēriju. Pasauli, kuru bija radījis ar lielām pūlēm un par augstu maksu un tādējādi jutās to nopelnījis.

Cienījamā vecumā, kad vairumu ļaužu nomoka nenovēršami pastrādātie grēki, nožēla par zaudētiem sapņiem un pat šaubas par pašu taisnīgumu, Dons joprojām bija tikpat nesatricināms kā tolaik, kad viņam bija četrpadsmit.

Dons Klerikudo bija stingrs savā pārliecībā un bargs spriedumos. Dievs bija radījis bīstamu pasauli, un cilvēce to bija padarījusi vēl bīstamāku. Dieva pasaule bija cietums, kurā cilvēkam jāpelna dienišķā maize, un viņa līdzcilvēks bija tāds pats dzīvnieks, gaļēdājs, kas nepazina žēlastības. Dons Klerikudo bija lepns, ka droši pasargājis savus mīļotos viņu ceļojumā pa dzīvi.

Viņš bija apmierināts, ka, būdams vecs, spēja parādīt gribasspēku, piespriežot nāvessodu ienaidniekiem. Protams, viņš tiem piedeva, jo vai gan viņš nebija kristietis, kurš paša mājā ierīkojis svēto kapelu? Tomēr viņš piedeva saviem ienaidniekiem, kā Dievs piedod visiem cilvēkiem, tajā pašā laikā nolemjot viņus neizbēgamai iznīcībai.

Pasaulē, kuru radījis Dons Klerikucio, viņu cienīja. Viņa Ģimene, tūkstošiem cilvēku, kuri dzīvoja Bronksas anklāvā, Brug-liones, kuri pārvaldīja teritorijas, uzticēja viņam savu naudu un nāca pēc viņa starpniecības, kad iekūlās nepatikšanās ar oficiālo sabiedrību. Viņi zināja, ka Dons bija taisnīgs. Ka grūtību, slimības vai nepatikšanu gadījumā varēja doties pie viņa un Dons ķersies pie viņu likstām. Un tā nu viņi mīlēja Donu.

Dons apzinājās, ka mīlestība nav jūtas, uz kurām var paļauties, lai dk dziļas tās būtu. Mīlestība negarantē pateicību, negarantē paklausību, nenodrošina saskaņu tik sarežģītā pasaulē. Neviens to nesaprata labāk par Donu Klerikudo. Lai iedvestu patiesu mīlestību, jāiedveš ari bailes. Mīlestība vien bija nicināma, tā nebija nekas, ja to nepapildināja uzticība un paklausība. Kāds viņam labums no mīlestības, ja tā neapliecināja viņa varu?

Jo viņš bija atbildīgs par visu dzīvēm, viņš bija cilvēku labvēlīgā likteņa pirmsākums un tādējādi nevarēja minstināties, pildot savu pienākumu. Viņa spriedumiem jābūt bargiem. Ja kāds nodeva viņu, ja kāds izpostīja viņa pasaules vienotību, šis cilvēks jāsoda un jāizolē pat tad, ja tas nozīmēja nāvessodu. Nevarēja būt nekāda attaisnojuma, nekādu vainu mīkstinošu apstākļu, nekāda lūguma pēc žēlastības. Kas jādara, tas jādara. Paša dēls Džordžo reiz tika nosauds viņu par novecojušu. Viņš atzina par pareizu, ka dtādi nevarēja būt.

Nu viņam bija daudz kas jāpārdomā. Dons bija labi izplānojis pēdējos divdesmit piecus gadus kopš kara ar Santadio. Viņš bijis tālredzīgs, viltīgs, brutāls, kad tas bija nepiedešams, un žēlsirdīgs, kad tas bija droši. Un tagad Klerikudo Ģimene atradās savas varas augstumos, šķietamā drošībā no jebkura uzbrukuma. Drīz tā izzudīs sabiedrības likumīgajā struktūrā un kļūs neievainojama.

Taču Dons Domeniko nebija nodzīvojis tik ilgi, būdams optimistiski tuvredzīgs. Viņš spēja saskatīt ļaunu nezāli, pirms tā izlīda no zemes. Lielās briesmas tagad bija iekšējas - Dantes izvirzīšanās; viņš pārtapa par vīrieti veidā, kas Donu pilnībā neapmierināja.

Tad vēl Kross, iedzīvojies bagātībā ar Grounvelta atstāto mantojumu, patiesībā veica svarīgu darbību bez Ģimenes uzraudzības. Jauneklis bija tik spoži iesācis, gandrīz kļūdams par Lietpratēju kā viņa tēvs Pipi. Tad Virdžīnio Balaco lieta padarīja viņu izvēlīgu. Un pēc tam, kad Ģimene atbrīvoja Krosu no operatīvās darbības viņa mīkstās sirds dēļ, viņš sava labuma pēc bija atgriezies tajā pašā jomā un izpildījis nāvessodu šim virām Skenetam. Bez viņa, Dona, piekrišanas. Taču Dons Klerikucio šīs rīcības piedošanu attaisnoja ar vienu no retajiem sentimentalitātes mirkļiem. Kross mēģināja izbēgt no viņa pasaules un iekļūt citā. Lai gan šī rīcība bija vai varēja būt nodevības iedīglis, Dons Klerikucio saprata Krosu. Tomēr abi kopā Pipi un Kross varēja būt drauds Ģimenei Turklāt Dons itin labi zināja par Dantes naidu pret De Lēnām. Pipi bija pārāk gudrs, lai to nezinātu, un Pipi bija bīstams vīrs. Viņš jāpatur ads, kaut arī pierādījis uzticību.

Dona iedetība radās no viņa maiguma pret Krosu un mīlestības pret Pipi, savu veco un uzticamo kareivi, māsasdēlu. Galu galā viņos ritēja Klerikudo asinis. Patiesībā viņam lielākas raizes sagādāja briesmas, kādas Ģimenei varētu radīt Dante.

Dons Klerikudo Dantem arvien bijis maigs un mīlošs vectēvs. Abi bijuši ļoti tuvi, līdz zēnam bija apmēram desmit gadu un notika zināma atgriešanās īstenībā. Dons zēna raksturā saskatīja iezīmes, kas darīja viņu nemierīgu.

Desmit gadu vecumā Dante bija bērns ar pāri plūstošu enerģiju un viltīgu humoru. Viņš bija labs sportists lieliskā fiziskā formā. Viņam patika sarunāties, sevišķi ar vectēvu, un viņam bija garas, slepenas sarunas ar māti Rozu Mariju. Taču vēlāk viņš kļuva ļauns un rupjš. Viņš kāvās ar sava vecuma zēniem, nevajadzīgi iekarsdams. Viņš bez žēlastības ķircināja meitenes ar nevainīgu neķītrību, kas bija satriecoša, tomēr jocīga. Viņš spīdzināja mazus dzīvnieciņus - Dons zināja, ka ne vienmēr tam ir kāda nozīme mazu zēnu dzīvē, - taču reiz viņš mēģināja noslīcināt mazāku zēnu skolas peldbaseinā.

Donam par visiem šiem sīkumiem nebija sevišķi stingra sprieduma. Bērni galu galā bija dzīvnieki, civilizācija bijajāiedzen viņu smadzenēs un pēcpusēs. Ir bijuši tādi bērni kā Dante, un viņi

izauguši par svētajiem. Donu satrauca mazdēla pļāpīgums, garās sarunas ar māti un visvairāk - sīkie nepaklausības gadījumi pret pašu Donu.

Varbūt tādā pašā mērā Donu, kurš izjuta godbijību pret dabas untumiem, satrauca tas, ka piecpadsmit gadu vecumā Dante pārstāja augt. Viņa augums nepārsniedza piecas pēdas trīs collas. Tika prasīts padoms ārstiem, un viņi apstiprināja, ka vislabākajā gadījumā Dante izaugs vēl trīs collas un nesasniegs Klerikudo ģimenes parasto sešas pēdas garo augumu. Dons uzskatīja, ka Dantes mazais augums ir briesmu signāls, tādos pašos uzskatos viņš bija par dvīņiem un apgalvoja - ja bērna dzimšana ir svētlaimīgs brīnums, dvīņi ir pārspīlējums. Bronksas anklāvā bija kareivis, kurš kļuva par tēvu trīnīšiem, un Dons aiz šausmām nopirka viņiem pārtikas veikalu Portlendā, Oregonā, sagādādams labu, taču vientulīgu dzīvi. Donam ari piemita aizspriedumi pret kreiļiem un cilvēkiem, kuri stostījās. Lai ko dti sacītu, tās nevarēja būt labas zīmes. Dante no dabas bija kreilis.

Tomēr pat ar visām šīm pazīmēm nepietiktu, lai darītu Donu piesardzīgu pret savu mazdēlu vai mazinātu viņa pieķeršanos; visi, kuriem bija viņa asinis, bija brīvi no šādām aizdomām. Tomēr, jo vecāks Dante kļuva, jo vairāk viņš attālinājās no Dona sapņiem par mazdēla nākotni.

Dzīves sešpadsmitajā gadā Dante pameta skolu un tūlīt pat ieinteresējās par Ģimenes lietām. Viņš strādāja Vinsenta restorānā. Viņš bija populārs oficiants un ar savu ašumu un atjautību pelnīja milzīgas dzeramnaudas. Kad šis darbs Dantem apnika, viņš divus mēnešus nostrādāja Džordžo Volstritas kantori un neizrādīja nekādas spējas, par spīti Džordžo nopietnajiem pūliņiem iemādt viņam smalkumus darbā ar vērtspapīriem. Pēdīgi Dante iekārtojās Peti celtniecības firmā, un viņam patika strādāt ar anklāva kareivjiem. Viņš lepojās ar savu ķermeni, kas kļuva aizvien muskuļotāks. Tomēr visās šajās gaitās viņš zināmā mērā iemantoja visu trīs onkuļu īpašības, un Dons to ar lepnumu ievēroja. Dantem piemita Vinsenta tiešums, Džordžo nekaunība un Peti nežēlība. Kaut kad savas dzīves ceļā viņš izveidoja personību, kļūdams tāds, kāds patiesībā bija: izmanīgs, viltīgs, negodīgs.

Tomēr ar humora izjūtu, kas varēja būt pievilcīga. Un taisni tad viņš sāka nēsāt renesanses cepures.

Cepures - neviens nezināja, kur viņš tās dabūja, - bija gatavotas no zaigojošiem diegiem; dažas bija apaļas, dažas - Četrstūrainas, un tās turējās viņam uz galvas, it kā atrastos ūdeni Cepures šķietami darīja puisi garāku, izskatīgāku un tīkamāku. Pa daļai tāpēc, ka atgādināja klauna cepures un bija atbruņojošas, pa daļai tāpēc, ka līdzsvaroja Dantes dažādās dabas. Cepures bija viņam piemērotas. Tās apslēpa viņa matus, kas bija piķa melni un rupji kā visiem Klerikucio.

Kādu dienu darbistabā, kur Silvio fotogrāfija vēl arvien stāvēja goda vietā, Dante vaicāja vectēvam: - Kā viņš nomira?

Dons īsi atteica: - Nelaimes gadījumā.

-    Viņš bija tavs iemīļotais dēls, vai ne? — Dante tincināja, i Donu tas viss pārsteidza. Dantem bija tikai piecpadsmit gadu.

-    Kādēļ tā varētu būt taisnība? — Dons atjautāja pretī.

-    Tādēļ, ka viņš ir miris, - Dante ar viltīgu smīnu atteica, un pagāja labs brīdis, iekams Dons atskārta, ka šis nepieredzējušais jauneklis uzdrīkstējies palaist tādu joku.

Dons zināja ari to, ka Dante mājā klīda pa viņa darbistabu un pārmeklēja to, kamēr Dons lejā ēda pusdienas. Tas viņu neuztrauca, bērni allaž bija ziņkārīgi pret vecajiem, un Dons nekad nerakstīja uz papīra neko tādu, kas paustu jebkādu informāciju. Donam Klerikucio kādā smadzeņu nostūri bija liela tāfele, uz kuras ar kritu bija uzrakstīta visa nepieciešamā informācija, visus sev visdārgāko cilvēku grēkus un tikumus ieskaitot.

Tomēr, kļūdams aizvien piesardzīgāks pret Danti, Dons Klerikucio izrādīja viņam vēl lielāku pieķeršanos, pārliecinādams zēnu, ka viņš būs viens no Ģimenes impērijas mantiniekiem. Un rājienus un pārmetumus zēnam veltīja viņa tēvoči, vispirmām kārtām Džordžo.

Pēdīgi Dons zaudēja ceribas, ka Dante kopā ar visiem atkāpsies likumīgajā sabiedrībā, un deva atļauju apmācīt Danti par Veseri.

Dons dzirdēja, kā meita Roza Marija sauc viņu pusdienās virtuvē, kur abi ēda, kad bija divi vien. Viņš iegāja virtuvē

apsēdās krēslā pie lielas, krāsainas bļodas ar makaroniem kā eņģeļu matiem, kam virsū bija tomāti un svaigs baziliks no paša dārza. Viņa nolika Donam priekšā sudraba trauku ar rīvētu sieru, kas bija pavisam dzeltens, un krāsa liecināja par tā tīkamo riekstu garšu. Roza Marija apsēdās viņam pretī. Viņa bija līksma un jautra, un tēvu iepriecināja meitas labā oma. Šovakar viņai neuznāks briesmīgā lēkme. Viņa bija tāda pati kā pirms kara ar Santadio.

Kas tā bija par traģēdiju - viena no viņa nedaudzajām kļūdām, kļūda, kas pierādīja, ka uzvara ne vienmēr ir uzvara? Bet kurš gan būtu iedomājies, ka Roza Marija mūžīgi paliks atraitnēs? Mīlētāji arvien mīlēja atkal, tā viņš allaž uzskatījis. Tajā brīdī Donu pārņēma neatvairāma mīlestība pret meitu. Viņa attaisnotu Dantes mazos grēciņus. Roza Marija pieliecās un mīļi noglāstīja Dona sirmo galvu.

Viņš paņēma pamatīgu karoti ar rīvēto sieru un sajuta pret smaganām tā riekstu garšas asumu. Viņš malkoja vīnu un vēroja, kā Roza Marija sagriež jēra cisku. Viņa uzlika tēvam trīs brūnus, kraukšķīgus kartupeļus, kuri spīdēja no taukiem. Satrauktais prāts noskaidrojās. Kurš vēl bija labāks nekā viņš?

Viņš bija tik labā noskaņojumā, ka otru reizi nedēļā ļāvās pierunāties kopā ar Rozu Mariju skatīties televīziju dzīvojamā istabā.

Pēc četru šausmām pārpilnu stundu skatīšanās viņš teica Rozai Marijai: - Vai iespējams dzīvot tādā pasaulē, kur ikviens dara to. kas viņam iepatīkas? Kur nevienu nesoda ne Dievs, ne cilvēks, un kur nevienam nav jāpelna iztika? Vai ir tādas sievietes, kuras ļaujas visiem untumiem? Vai vīrieši ir tik muļķīgi vārguļi, kuri padodas katrai sīkākai vēlmei, katram mazam sapnītim par laimi? Kur ir godīgie vīri. kuri strādā, lai nopelnītu maizi, kuri domā, kā vislabāk pasargāt savus bērnus no likteņa un nežēlīgās pasaules? Kur ir tie ļaudis, kas saprot, ka siera gabals, vīna glāze, silta māja dienas beigās ir pietiekama samaksa? Kas ir tie cilvēki, kuri alkst kādas noslēpumainas laimes? Kādu kņadu viņi saceļ ap dzīvi, kādas traģēdijas uzpūš gluži no nekā. - Dons noglāstīja meitai galvu un noraidoši pamāja uz televizora ekrāna pūsi. Viņš

teica: - Lai viņi visi nogrimst okeāna dibenā. - Tad viņš izteica pēdējo gudrību: - Katrs atbild par visu, ko darījis.

Tonakt, būdams viens savā guļamistabā, Dons izgāja uz balkona. Visas mājas iežogotajā teritorijā bija spoži apgaismotas; viņš dzirdēja bumbiņu paukšķus tenisa laukumā un redzēja spēlētājus zem spuldžu pudura. Bērni ārā tik vēlu nerotaļājās. Viņš redzēja sargus pie vārtiem un ap māju.

Dons prātoja, ko pasākt, lai novērstu traģēdiju nākotnē. Viņu pārņēma mīlestība pret meitu un mazdēlu, tās dēļ bija vērts piedzīvot lielu vecumu. Vienkārši jāpasargā viņi, cik vien labi pratīs. Tad Dons sadusmojās uz sevi. Kādēļ viņš vienmēr paredzēja traģēdiju? Viņš savā dzīvē bija atrisinājis visas grūtības un atrisinās ari šīs.

Prātā vēl arvien virpuļoja ieceres. Viņš domāja par senatoru Vavenu. Viņš gadiem devis šim vīram miljoniem dolāru, lai tiktu pieņemti likumi, kuri nodrošinātu legālas azartspēles. Tomēr senators izturējās izvairīgi. Slikti gan, ka Grounvelts vairs nebija dzīvs; Krosam un Džordžo trūka nepieciešamās mākas pamudināt senatoru. Varbūt azartspēļu valstība nekad nekļūs par īstenību.

Tad viņš iedomājās savu veco draugu Deividu Redfelovu, kurš tagad ērti dzīvoja Romā. Varbūt pienācis laiks ievest viņu atpakaļ Ģimenē. Labi vien bija, ka Kross tik piedodoši izturējās pret saviem Holivudas partneriem. Viņš galu galā bija jauns. Kross nevarēja zināt, ka viena vājuma pazīme varēja būt liktenīga. Dons nosprieda, ka ataicinās no Romas Deividu Redfelovu, lai viņš kaut ko darītu kinobiznesā labā.

11. nodaļa

NEDĒĻU PĒC Boza Skeneta nāves Kross ar Klaudijas starpniecību saņēma ielūgumu uz pusdienām Atēnas Akviteinas Malibu mājā.

Kross aizlidoja no Vegasas uz Losandželosu, noīrēja automobili un sasniedza Malibu sargmāju pie vārtiem, kad saule jau grima okeānā. Nekāda īpaša drošība vairs netika ievērota, lai gan viesu namiņā vēl arvien atradās sekretāre, kas pārbaudīja viņu un ielaida iekšā. Viņš izgāja cauri garajam dārzam uz māju liedagā. TUr vēl arvien bija mazā kalpone dienvidamerikāniete, kas aizveda Krosu uz jūraszaļo dzīvojamo istabu, kuru, likās, teju teju aizsniegs Klusā okeāna viļņi.

Atēna jau gaidīja Krosu un bija vēl skaistāka, nekā viņš atminējās. Atēna bija ģērbusies zaļā blūzē un biksēs un likās izkūstam un saplūstam ar dūmaku virs okeāna viņai aiz muguras. Kross nespēja atraut acis no viņas. Viņa sveicināja, paspiezdama roku, nevis ar Holivudā parasto skūpstu uz abiem vaigiem. Viņa bija sagatavojusi dzērienus un pasniedza Krosam glāzi. Tas bija minerālūdens ar laimu. Viņi apsēdās lielos, piparmētru zaļos mīkstajos krēslos, kuri bija novietoti pret okeānu. Lejupslīdošā saule istabā kaisīja gaismas laukumiņus kā zelta monētas.

Kross tik spēcīgi apzinājās viņas daiļumu, ka viņam vajadzēja noliekt galvu, lai neskatītos uz šo sievieti Uz zeltaino matu vainagu, krēmkrāsas ādu. uz slaido, krēslā atzvilušo augumu. Daži zelta lāsumiņi iekrita viņas zaļajās ads kā gaistošas ēnas. Viņš juta neatvairāmu vēlēšanos pieskarties viņai, būt tuvāk viņai, iegūt viņu.

Šķita, ka Atēna neapjauta, kādas emodjas izraisījusi. Viņa iedzēra malciņu un klusi sadja: - Gribēju pateikties jums, ka noturējāt mani kinobiznesā.

Viņas balss skaņa vēl vairāk aizrāva Krosu. Tā nebija ne kaislīga, ne aidnoša. Tomēr tai piemita tik samtains maigums, tik majestātiska pašapziņa un tajā pašā laikā tāds siltums, ka viņš gribēja, lai Atēna runātu vēl. Ak jēziņ, Kross nodomāja, pie velna, kas tad tas? Viņam bija kauns par to, ka nonāds sievietes varā. Joprojām nolieds galvu, viņš nomurmināja: - Es iedomājos, ka varu piedabūt jūs atkal pie darba, apelējot pie jūsu alkatības.

-    Tā nepieder pie manām vājībām, - Atēna atteica.

Tagad viņa novērsās no okeāna, tā ka varēja ielūkoties Krosam ads.

-    Klaudija man stāstīja, ka studija lauzusi līgumu, ja jau mans vīrs nonāvējis sevi. Jums vajadzēja atdot viņiem atpakaļ filmu un pieņemt procentus.

Kross saglabāja bezkaislīgu seju. Viņš cerēja atvairit visu, ko juta pret Atēnu.

-    Es laikam neesmu nekāds labais biznesmenis, - viņš sadja.

Kross gribēja, lai Atēnai rastos iespaids, ka viņš ir nemākulis.

-    Mollija Flendersa sastādīja jūsu līgumu, - Atēna turpināja. - Viņa ir vislabākā. Jūs varējāt neatkāpties.

Kross paraustīja plecus.

-    Tas ir politikas jautājums. Es gribu iekļūt kinobiznesā uz ilgu laiku un negribēju iegūt tik ietekmīgus ienaidniekus kā Lodstouna studija.

-    Es varētu jums palīdzēt, — Atēna teica. - Es varētu atteikties atgriezties pie filmas.

Kross juta saviļņojumu, ka Atēna tā rīkotos viņa dēļ. Viņš apsvēra šo piedāvājumu. Studija tik un tā varēja aizvilkt viņu uz tiesu. Turklāt viņš nespēja padest, ka varētu palikt Atēnai pateicību parādā. Un tad viņam ienāca prātā: lai gan Atēna ir skaista, tas nenozīmē, ka viņa nav gudra.

-    Kādēļ jūs tā rīkotos? — viņš jautāja.

Atēna piecēlās no krēsla un nostājās pie loga, no kura pavērās skaistais skats. Liedags ietinies pelēkās ēnās, saule nozudusi, un okeāns Šķita atspoguļojam kalnu grēdas aiz viņas mājas otrpus Klusā okeāna šosejai. Viņa raudzījās ārā uz tagad zili melno ūdeni, sīkajiem ņirbu vilnīšiem draiski šļācoties pret krastu. Atēna nepagrieza galvu pret Krosu, kad sadja: - Kādēļ es tā rīkotos? Vienkārši tādēļ, ka es pazinu Bozu Skenetu labāk nekā jebkurš dts. Un man vienalga, vai viņš būtu atstājis kaut simt pirmsnāves vēstuļu, viņš nemūžam nedarītu sev galu.

Kross paraustīja plecus.

-    Beigts paliek beigts, - viņš noteica.

-    Tiesa gan, - Atēna piekrita.

Viņa pagriezās pret Krosu, skatījās taisni uz viņu.

-    Jūs nopērkat filmu, un piepeši Bozs izdevīgā kārtā izdara pašnāvību. Jūs kā slepkava esat pirmais kandidāts.

Pat barga viņas seja Krosam likās tik skaista, ka viņa balss neskanēja tik nosvērti, kā viņš būtu vēlējies.

-    Bet studija? - Kross vaicāja. - Marions ir viens no ietekmīgākajiem vīriem valstī. Kā ar Bancu un Skipiju Dīru?

Atēna papurināja galvu.

-    viņi saprata, ko es lūdzu. Gluži tāpat kā jūs. Viņi to neizdalīja, viņi pārdeva jums filmu. Viņiem nerūpēja, vai tikšu nogalināta, kad filma būs pabeigta, bet jums gan. Un es zināju, ka palīdzēsiet man, pat tad, kad sacījāt, ka nevarat. Kad padzirdēju, ka jūs pērkat filmu, es precīzi zināju, kā rīkosieties, tomēr man jāsaka, es neiedomājos, ka varat būt tik slīpēts.

Piepeši Atēna nāca uz Krosa pusi, un viņš piecēlās no krēsla. Viņa saņēma Krosa rokas savējās. Viņš sajuta sievietes auguma smaržu, viņas elpu.

Atēna teica: - Tas bija vienīgais ļaunais darbs, ko jebkad savā mūžā esmu pastrādājusi. Likt kādam izdarīt slepkavību. Tas bija šausmīgi. Es būtu daudz labāks cilvēks, ja pati būtu to izdarījusi. Bet es to nespēju.

Kross jautāja: - Kādēļ jūs bijāt tik pārliecināta, ka es kaut ko darīšu?

Atēna atbildēja: - Klaudija man tik daudz stāstījusi par jums. Es sapratu, kas jūs esat, taču viņa ir tik naiva, viņa vēl arvien nav aptvērusi. Viņa domā, ka esat vienkārši neatlaidīgs tips ar lielu ietekmi.

Kross kļuva pavisam modrs. Viņa pūlējās panākt, lai viņš atzīst savu vainu. Kaut ko tādu viņš nemūžam nedarītu ne priestera, ne paša Dieva priekšā.

Atēna turpināja: - Un vēl pēc tā, kā jūs skatījāties uz mani. Daudzi vīrieši ir tā raudzījušies manī. Es neesmu nekautrīga, apzinos, ka esmu skaista, cilvēki man to sacījuši kopš bērnības.

Es arvien zināju, ka man piemīt spēks, tomēr nekad īsti neizpratu šo spēku. Es par to neesmu sevišķi laimīga, tomēr izmantoju savu varu. To, ko mēdz saukt par “mīlestību”.

Kross palaida vaļā viņas rokas.

-    Kādēļ jūs tik ļoti baidījāties no sava vīra? Tādēļ, ka viņš varēja izpostīt jūsu karjeru?

Viņas ads uz mirkli pazibēja dusmas.

-    Ne jau karjeras dēļ, - viņa atteica, - un ne aiz bailēm, kaut gan es apjautu, ka viņš nogalinās mani. Man bija nopietnāks

iemesls. - Viņa apklusa, tad turpināja: - Es varu piespiest viņus atdot jums filmu. Varu atteikties strādāt.

- Nē, - Kross iebilda.

Atēna pasmaidīja un jautri, dzīvespriecīgi ierosināja: - Tādā gadījumā varam kopīgi pārgulēt. Jūs man liekaties ļoti pievilcīgs, un esmu pārliecināta, ka mēs lieliski pavadīsim laiku.

Pirmajā mirklī Krosam uznāca dusmas - kā viņa spēja iedomāties, ka var tā atpirkties no viņa. Dusmas par to, ka viņa tēloja savu lomu un, būdama sieviete, izmantoja savu māku tāpat, kā vīrietis izmantotu savu fizisko spēku. Tbmēr Krosu patiesi satrauca tas, ka Atēnas balsī viņš saklausīja vāju izsmieklu. Izsmieklu par viņa galantumu, tādējādi pārvēršot viņa neviltoto mīlu vienkāršā pārgulēšanā. It kā pūlētos iegalvot Krosam, ka viņa mīlestība ir tikpat neīsta kā pašas mīlestība pret viņu.

Viņš vēsi atteica: - Man ar Bozu bija gara saruna, mēģinot panākt vienošanos. Viņš teica, ka mēdzis gulēt ar jums piecreiz dienā, kad bijāt precējušies.

Kross jutās apmierināts, ka Atēna šķita izbijusies. Viņa sadja:

- Es gan neskaitīju, bet daudz. Man bija astoņpadsmit, un es viņu tiešām mīlēju. Vai nav jodgi, ka tagad es gribēju, kaut viņš būtu miris? - Kādu bridi viņa rauca pieri un nevērīgi ievaicājās:- Par ko vēl jūs runājāt?

Kross drūmi pavērās Atēnā.

-    Bozs man izstāstīja par briesmīgo noslēpumu, ko jūs abi glabājāt. Viņš apgalvoja: jūs esot atzinusies, ka tad, kad aizbēgāt, jūs esot aprakusi tuksnesī savu bērnu.

Atēnas seja pārvērtās maskā, zaļās ads aizmiglojās. Pirmo reizi tovakar Kross nojauta, ka viņa netēlo. Viņas sejā bija tāds bālums, ko nepanāktu neviena aktrise. Viņa čukstus jautāja Krosam: — Vai jūs patiesi ticat, ka es noslepkavoju savu bērnu?

-    Bozs apgalvoja, ka jūs tā esot viņam teikusi, - Kross sadja.

-    To es viņam patiešām teicu, - Atēna apstiprināja. - Tagad es jums vēlreiz jautāju: vai jūs ticat, ka es noslepkavoju savu bērnu?

Nav nekā briesmīgāka kā nosodīt skaistu sievieti. Kross zināja - ja viņš atbildēs patiesīgi, tad zaudēs viņu uz visiem laikiem. Pēkšņi viņš ļoti maigi apskāva Atēnu.

_jūs esat pārāk daiļa. Tik daiļa būtne kā jūs nespētu to izdarīt.

Vīriešu mūžīgā skaistuma pielūgsme par spīti visiem pierādījumiem.

-    Nē, - viņš teica. - Neticu, ka jūs to izdalījāt.

Atēna atkāpās soli no Krosa.

-    Pat tādā gadījumā, ja esmu bijusi Boza nāves cēlonis?

-Jūs neesat izraisījusi viņa nāvi, - Kross atteica. - Viņš pats

sevi nonāvēja.

Atēna cieši raudzījās Krosā. Viņš saņēma viņas rokas.

-    Vai jūs ticat, ka es nogalināju Bozu? - viņš jautāja.

Un tad Atēna pasmaidīja kā aktrise, kura beidzot sapratusi, kā jātēlo šī aina.

-    Ne vairāk kā jūs, ka es nogalināju savu bērnu.

Abi pasmaidīja, viņi bija pasludinājuši viens otru par nevainīgu. Atēna saņēma Krosa roku un teica: - Tagad es jums pagatavošu pusdienas, un pēc tam mēs iesim gultā.

Atēna ieveda Krosu virtuvē.

Cik reižu viņa tēlojusi šo ainu, Kross greizsirdīgi nodomāja. Daiļā valdniece veic mājsaimnieces pienākumus kā parasta sieviete. Viņš vēroja, kā Atēna gatavo ēdienu. Viņa nenēsāja nekādu aizsargtērpu un rīkojās neparasti izveicīgi. Viņa sarunājās ar Krosu, smalcinādama dārzeņus, gatavodama pannu un klādama galdu. Viņa iedeva Krosam vīna pudeli, ko atvērt, turēdama viņa roku un pieskardamās viņa augumam. Atēna redzēja viņa apbrīnas pilno skatienu, kad pēc pusstundas galds bija klāts.

Atēna paskaidroja: - Vienā no savām pirmajām lomām es tēloju šefpavāri, tā nu es mācījos skolā, lai visu izdarītu pareizi.

Un kāds kritiķis rakstīja: “Kad Atēna Akviteina tēlos tikpat labi, kā gatavo ēdienu, viņa kļūs par zvaigzni.”

Viņi ēda virtuves nišā, tā ka varēja raudzīties uz viļņojošo okeānu. Ēdiens bija gards, mazi vēršgaļas gabaliņi ar dārzeņiem un rūgtenu zaļumu salātiem. Vēl bija siera plate un īsi, strupi maizes klaipiņi, tukli kā baloži. Tad vēl espresso ar mazu, vieglu citronu pīrāgu.

-Jums vajadzēja kļūt par pavāri, - Kross teica, - mans brālēns Vinsents jūs katrā laikā pieņemtu savos restorānos.

- Ak, es varēju kļūt par jebko, - Atēna tēlotā lielībā attrauca. Visu maltītes laiku viņa pieskārās Krosam nevilšus, tomēr kairinoši, it kā meklēdama garu viņa miesā. Kross pēc katra pieskāriena alka izjust viņas augumu uz savējā. Līdz maltītes beigām viņš vairs nejuta ēdiena garšu. Pēdīgi viņi bija beiguši ēst, Atēna paņēma Krosu aiz rokas un veda viņu laukā no virtuves, divus kāpņu posmus augšā uz savu guļamistabu. Viņa izturējās piemīlīgi, gandriz kautri, sarkdama, it kā būtu nepacietīga, nevainīga līgava. Kross apbrīnoja viņas tēlošanas spējas.

Lielā guļamistaba atradās pašā mājas augšā, pie tās bija mazs balkoniņš, no kura redzams okeāns. Sienas klāja dīvains, spilgts gleznojums, kas šķita apgaismojam telpu.

Viņi stāvēja uz balkona un vēroja, kā gaisma no istabas spokaini atspīd liedaga smiltīs, vēroja pārējās Malibu mājas, kas, satupušas gar ūdens malu, rādīja mazus gaismas četrstūrus. Sīki putni, kā piedalīdamies rotaļā, šaudījās ap viļņiem, lai nesaslapinātos.

Atēna uzlika roku Krosam uz pleca, apvija viņam ap augumu, ar otru roku sniegdamās, velkot viņa muti lejup, pretī savējai. Viņi ilgi skūpstījās, un ap viņiem vēdīja siltais okeāna gaiss. Tad Atēna veda viņu iekšā, guļamistabā.

Atēna aši izģērbās, nomezdama zaļo blūzi un bikses. Viņas baltais augums vizēja mēness apspīdētajā tumsā. Viņa bija tikpat skaista, kā viņš bija iztēlojies. Stāvās krūtis ar avenēm līdzīgajiem galiņiem šķita kā no cukura veidotas. Viņas garās kājas, gūžu izliekums, gaišie kaunuma matiņi, pilnīgais miers, gluži kā dūmakainā okeāna gaisa uzburts.

Kross sniedzās pēc viņas auguma, un viņas miesa šķita samtaina, lūpas ziedu smaržas pilnas. Prieks pieskarties viņai bija tik tīkams, ka viņš neko citu nespēja. Atēna sāka izģērbt Krosu. Viņa to darīja maigi, rokas slīdēja pār viņa augumu, tāpat kā bija slīdējušas viņa rokas. Tad, skūpstīdama Krosu, Atēna viņu vieglītēm pastūma uz gultu.

Kross mīlēja ar kaisli, kādu nekad nebija pazinis un kāda viņam pat sapņos nebija rādījusies. Viņš bija tik dedzīgs, ka

Atēnai vajadzēja glāstīt Krosa seju un nomierināt viņu. Viņš nespēja atlaist viņas augumu pat tad, kad abi bija sasnieguši svētlaimi. Viņi gulēja savijušies, līdz atsāka no gala. Viņa izturējās vēl kaislāk nekā iepriekš, it kā piedalītos kādā sacensībā, it kā tā būtu atklāta atzīšanās. Beidzot abi )āvās miegam.

Kross pamodās, kad saule tikko parādījās virs apvāršņa. Pirmo reizi mūžā viņam sāpēja galva. Viņš kails izgāja uz balkona un apsēdās vienā no pītajiem krēsliem. Viņš vēroja, kā saule zagšus lēnām pacēlās virs okeāna un uzsāka savu kāpienu debesīs.

Viņa bija bīstama sieviete. Sava bērna slepkava, un bērna kauli tagad ieputināti tuksneša smiltīs. Un viņa bija pārlieku prasmīga gultā. Viņa varēja pazudināt Krosu. Tajā bridi viņš nolēma, ka nekad vairs nesatiksies ar šo sievieti.

Tad Kross sajuta sev ap kaklu viņas rokas un pagrieza galvu, lai noskūpstītu viņu. Atēna bija tērpusies baltā, pūkainā peldmē-telī, un viņas matus saturēja spraudes, kas vizuļoja kā dārgakmeņi kronī.

-    Nomazgājies dušā, un es tev pagatavošu brokastis, iekams tu dosies prom, - viņa sadja.

Viņa ieveda Krosu lielā vannasistabā ar divām izlietnēm, divām marmora letēm, divām vannām un divām dušām. Tā bija apgādāta ar vīriešu tualetes piederumiem, skuvekļiem, skūšanās krēmu, tonizējošiem ādas kopšanas līdzekļiem, sukām un ķemmēm.

Kad viņš bija beidzis un atkal izgāja uz balkona, Atēna atnesa pie galda paplāti ar radziņiem, kafiju un apelsīnu sulu.

-    Varu pagatavot tev šķiņķi ar olām, - viņa piedāvāja.

-    Tāpat ir labi, - Kross atteica.

-    Kad es atkal tevi redzēšu? - Atēna vaicāja.

-    Man Lasvegasā ir daudz darāmā, - Kross sacīja. - Es tev nākamnedēļ piezvanīšu.

Atēna uzmeta viņam vērtējošu skatienu.

-    Tas nozīmē ardievu, vai ne? - viņa jautāja. - Un es patiesi guvu prieku no pagājušās nakts.

Kross paraustīja plecus.

-    Tu atmaksāji savas saistības, - viņš teica.

Atēna apveltīja viņu ar labsirdīgu smaidu un noprasīja: - Un pārsteidzoši labprātīgi, vai tev tā nešķiet? Es tev neko nenošķaudu.

Kross iesmējās.

-    Nē, - viņš atzina.

Šķita, ka Atēna lasa viņa domas. Iepriekšējā vakarā viņi melojuši viens otram, no rīta meli bija zaudējuši savu spēku. Likās, Atēna apzinājās, ka Kross nespēj uzticēties viņas skaistumam. Ka viņš mana briesmas viņā un grēkos, kuros viņa atzinās. Viņa likās dziļi nogrimusi domās un ēda klusēdama. Tad viņa teica Krosam: - Zinu, ka tu esi aizņemts, taču man tev kaut kas jāparāda. Vai vari atlicināt šo rītu un doties prom ar pēcpusdienas lidmašīnu? Tas ir svarīgi. Es gribu tevi kaut kur aizvest.

Kross nespēja pretoties izdevībai pēdējo reizi pavadīt laiku kopā ar Atēnu, un tā nu viņš pasacīja "jā”.

Atēna vadīja savu mašīnu Mercedes SL 300 un brauca pa dienvidu šoseju uz Sandjego. Taču, pirms sasniedza pilsētu, viņa nogriezās uz šaura ceļa, kas veda dziļāk iekšzemē, kalnos.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi nonāca pie dzeloņstieplēm iežogotas teritorijas. Žoga iekšpusē atradās sešas sarkanu ķieģeļu ēkas, kuras citu no dtas atdalīja zaļi mauriņi un savienoja debeszili krāsoti celiņi. Vienā no zaļajiem četrstūriem kādi divdesmit bērni spēlējās ar futbola bumbu. Kādā atā mauriņā apmēram desmit bērni laida gaisā pūķus. Apkārt stāvēja trīs vai četri pieaugušie un vēroja viņus, tomēr šajā ainā jautās kaut kas dīvains. Kad bumba lidoja pa gaisu, likās, vairums bērnu bēga no tās, kamēr otrā laukumā pūķi uzlidoja augšup debesīs un neatgriezās.

-    Kas šī ir par vietu? - Kross vaicāja.

Atēna lūdzoši palūkojās viņā.

-    Lūdzu, pagaidām nāc man līdzi. Jautājumus varēsi uzdot vēlāk.

Atēna piebrauca pie vārtiem un parādīja sargam savu zelta personas žetonu. Iekļuvusi pa vārtiem, viņa piebrauca pie lielākās ēkas un novietoja tur mašīnu.

Iegājusi iekšā pie reģistrācijas galdiņa, Atēna klusā balsī kaut ko vaicāja kalpotājam. Kross turējās pa gabaliņu, tomēr

sadzirdēja atbildi. "Viņai bija tāds noskaņojums, tā ka mēs viņai atvēlējām apkampienu istabā.”

_ pie velna, kas tas bija? - Kross nesaprata.

Taču Atēna neatbildēja. Viņa paņēma Krosu pie rokas un veda pa garu, spožām flīzēm izliktu gaiteni uz blakusēku, tad iegāja tādā kā guļamzālē.

Medmāsa, kas sēdēja pie durvīm, pavaicāja apmeklētāju vārdus. Kad viņa pamāja, Atēna veda Krosu pa vēl vienu gaiteni. Pēdīgi viņa atvēra kādas durvis.

Viņi stāvēja skaistā guļamistabā, lielā un gaismas pielietā. Tur bija tādi paši savādi, tumši gleznojumi kā Atēnas mājā pie sienas, bet šeit tie bija izkaisīti pa grīdu. Pie sienas uz maza plauktiņa bija sarindotas skaistas lelles iestīvinātos menonītu tērpos.

Uz grīdas mētājās vēl dtas zīmējumu un gleznojumu strēmeles.

Tur bija maza gultiņa, pārklāta ar sārtu, pūkainu segu, balti spilveni ar sarkanām izšūtām rozēm. Taču bērna gultā nebija.

Atēna piegāja pie lielas, augšpusē vaļējas kastes, tās sienas un pamatne bija izklātas ar biezu, mīkstu gaišzilu polsteri, un, ielūkojies iekšā, Kross ieraudzīja tajā guļam bērnu. Viņa neievēroja pienācējus. Meitene grozīja pogu kastes galvgalī, un Kross vēroja, kā bērns virza polsterus vienu otram pretī, gandrīz saspiežot sevi Viņa bija desmit gadus veca meitenīte, maza Atēnas kopija, taču bez emodjām, bez jebkādas izteiksmes, un viņas zaļās acis šķita neredzīgas kā porcelāna lellei. Tomēr ikreiz, kad viņa pagrieza kloķi, lai plātnes viņu deši saspiestu, bērna sejā atspoguļojās pilnīgs miers. Viņa nekādi neapliecināja, ka būtu pamanījusi pieaugušo klātbūtni.

Atēna pievirzījās klāt koka kastes augšpusei. Viņa tā pārslēdza pulti, ka varēja izcelt bērnu no kastes. Šķita, ka bērnam gandrīz nebija svara.

Atēna turēja viņu kā zīdaini un pieliecās noskūpstīt bērna vaigu, taču bērns sarāvās un izvairījās.

- Tā ir tava mamma, - Atēna sadja. - Vai neiedosi man buču? Viņas balss tonis salauza Krosa sirdi. Tā bija verdziska lūgšanās, bet nu jau bērns viņas rokās mežonīgi spārdījās. Beidzot Atēna saudzīgi nolika viņu uz gridas. Bērns nometās uz ceļiem

un tūlīt pat paņēma krāsu kasti un milzīgu kartona loksni. Pilnīgi nogrimusi darbā, viņa sāka gleznot.

Kross stāvēja nomaļus un vēroja, kā Atēna izmēģina visu savu aktrises māku, lai nodibinātu jelkādas attiecības ar bērnu. Vispirms viņa nometās uz ceļiem līdzās mazajai meitenītei un bija mīloša rotaļu biedre, palīdzēdama meitai gleznot, taču bērns nelikās zinis.

Tad Atēna apsēdās taisni, mēģinādama būt uzticama māte, kura stāsta bērnam, kas notiek pasaulē. Pēc tam Atēna kļuva par pieglaimīgu pieaugušo, kurš uzliela bērna gleznas. No tā visa meitene vienīgi izvairijās. Atēna paņēma vienu no otām un centās palīdzēt, taču bērns, to ieraudzījis, atņēma viņai otu. Meitene vispār neizteica ne vārda.

Pēdīgi Atēna padevās.

- Es rit atgriezīšos, mīļā, - viņa sacīja. - Es tevi paņemšu līdzi izbraukumā un atvedīšu tev jaunu krāsu kasti. Redzi, - viņa sadja, asarām sariešoties ads, - sarkanās krāsas tev gandrīz beigušās.

Atēna mēģināja bērnu uz atvadām noskūpstīt, taču viņu atturēja divas mazas, skaistas rociņas.

Beidzot Atēna piecēlās un izveda Krosu no istabas.

Atēna iedeva viņam mašīnas atslēgas, tā ka Kross vadīja auto atpakaļ uz Malibu, un braudena laikā viņa, saķērusi galvu rokās, raudāja. Kross bija tik apstulbis, ka nespēja izteikt ne vārda.

Kad viņi izkāpa no automobiļa, Atēna šķita atguvusi savaldību. Viņa ievilka Krosu mājā un pagriezās pret viņu.

-    Tas bija bērns, par kuru Bozām stāstīju, ka apraku viņu tuksnesī. Vai tagad tu man tid?

Un pirmo reizi Kross tiešām noticēja, ka Atēna varētu mīlēt viņu.

Atēna ieveda viņu virtuvē un uzvārīja kafiju. Abi apsēdās nišā un raudzījās uz okeānu. Kamēr viņi dzēra kafiju, Atēna sāka runāt. Viņa runāja ikdienišķi, nepauzdama emodjas ne ar balsi, ne seju.

-    Kad aizbēgu no Boza, es atstāju bērnu pie attāliem radiniekiem. kāda precēta pāra Sandjego. Viņa likās normāls bērns. Tolaik es nezināju, ka viņai ir nosliece uz autismu, varbūt viņa tāda nebija. Es viņu tur atstāju, tādēļ ka biju apņēmusies kļūt par panākumiem bagātu aktrisi. Man bija jānopelna nauda mums abām. Biju pārliecināta, ka man piemīt talants, un Dievs vien zina, ka visi man iegalvoja, dk skaista es esot. Un es allaž domāju, ka tad, kad man paveiksies, varēšu paņemt bērnu atpakaļ.

Tā nu es strādāju Losandželosā un apdemoju meitu Sandjego, kad vien varēju. Tad es pamazām izlauzu ceļu un neredzēju viņu dk bieži, varbūt kādu reizi mēnesī. Beidzot, kad biju gatava vest viņu mājās, es devos uz meitas trešās dzimšanas dienas svinībām ar visādām dāvanām, taču Betānija, šķita, bija aizslīdējusi citā pasaulē. Viņa neko neatcerējās. Es biju izmisusi Iedomājos, ka viņai varbūt ir smadzeņu audzējs, atcerējos, ka toreiz, kad Bozs bija ļāvis viņai nokrist uz grīdas, varbūt viņas smadzenes tikušas savainotas un tagad tas izpaužas. Mēnešiem ilgi pēc tam es viņu vadāju pie ārstiem, viņai tika veiktas visdažādākās pārbaudes, es vedu viņu pie spedālistiem, un tie pārbaudīja visu. Tad kāds - es neatminos, vai tas bija ārsts Bostonā vai psihiatrs Teksasas bērnu slimnīcā, - pateica, ka meitenei esot nosliece uz autismu. Es pat nezināju, ko tas nozīmē, vienīgi iedomājos, ka tas varētu būt kaut kas līdzīgs atpalicībai. “Nē,” ārsts sadja. Tas nozīmēja, ka viņa dzīvo savā pasaulē, neapzinās dtu cilvēku esamību, neinteresējas par viņiem, neko neizjūt ne pret lietām, ne cilvēkiem. Tieši tolaik, kad aizvedu viņu uz klīniku, lai viņa būtu manā tuvumā, mēs atklājām, ka viņa reaģē uz apkampšanas mehānismu, ko tu redzēji. Šķita, ka tas palīdz, tā nu man vajadzēja viņu tur atstāt.

Kross sēdēja, nebilzdams ne vārda, bet Atēna turpināja:

- “Ar noslied uz autismu” - nozīmēja, ka viņa nemūžam nespēs mani mīlēt. Taču ārsti man teica, ka daži šādi cilvēki esot talantīgi, pat ģēnijiem rada. Un es domāju, ka Betānija ir ģeniāla.

Ne tikai gleznošanas ziņā. Kaut kas dts. Ārsti man sadja, ka pēc daudziem grūtiem gadiem šādiem cilvēkiem var iemādt interesēties par dažām lietām, pēc tam - par dažiem cilvēkiem. Daži pat spēj dzīvot gandrīz normālu dzīvi. Patlaban Betānija nedeš mūzikas klausīšanos, nedeš nekādu troksni. Bet sākumā viņa nevarēja dest manus pieskārienus, nu viņa ir iemādjusies padest mani, tā ka viņas stāvoklis ir labāks nekā agrāk.

Viņa joprojām atgrūž mani, tomēr ne tik nikni. Mēs esam guvušas zināmus panākumus. Mēdzu domāt, ka tas bija sods par manu nevērīgo izturēšanos pret meitu, jo gribēju kļūt slavena. Tomēr speciālisti apgalvo: lai gan reizēm šī nosliece liekas iedzimta, tā var tikt iegūta dzīvē, tomēr viņi nezina, kāpēc īsti tā notiek. Ārsti man teica, tam neesot nekāda sakara ne ar to, ka Bozs nometa bērnu uz galvas, ne ar to, ka es atstāju viņu, tomēr es nezinu, vai ticu šiem apgalvojumiem. Viņi pūlējās pārliecināt mani, ka mēs to neesam izraisījuši, ka tas ir viens no dzīvības noslēpumiem, varbūt tas bija iepriekš nolemts. Viņi apgalvoja, ka nekas nav varējis novērst notikušo un nekas to nevar mainīt Tomēr kaut kas manī liedzas tam visam ticēt.

Jau tad, kad to pirmoreiz uzzināju, es par to nemitīgi domāju. Man vajadzēja pieņemt dažus stingrus lēmumus. Es apzinājos, ka nespēšu izglābt meitu, kamēr nenopelnīšu daudz naudas. Tā nu es ievietoju bērnu klīnikā un apciemoju vismaz vienu nedēļas nogali mēnesī un dažās darbdienās. Beidzot es kļuvu bagāta, biju slavena un nekam, kas man rūpēja agrāk, vairs nebija nozīmes. Gribēju vienīgi būt kopā ar Betāniju. Ja ari nekas nebūtu noticis, es tik un tā gatavojos atstāt darbu pēc "Mesalīnas” pabeigšanas.

-    Kādēļ? - Kross jautāja. - Ko tu taisījies iesākt?

-    Francijā ir specializēta klīnika, kurā strādā lielisks ārsts, -Atēna paskaidroja. - Un pēc darba pie filmas es grasījos doties turp. Tad uzradās Bozs un es sapratu, ka viņš nonāvēs mani un Betānija paliks gluži viena. Tāpēc ari es viņam piedāvāju sava veida vienošanos. Betānijai neviena nav, tikai es. Nu labi, es nesīšu šo grēku.

Tagad Atēna apklusa un uzsmaidīja Krosam.

-    Vel sliktāk nekā ziepju operā, vai ne? - viņa ar sīku smai-diņu ievaicājās.

Kross raudzījās ārā uz okeānu. Saules gaismā tas bija spilgti zilā, eļļainā krāsā. Viņš atminējās mazo meitenīti un viņas neizteiksmīgo, maskai līdzīgo seju. kas nekad neatvērsies šai pasaulei.

-    Kas tā par kasti, kur viņa gulēja? - viņš jautāja.

Atēna iesmējās.

- Tā man dod cerības, - viņa atbildēja. - Skumji, vai ne? 1§ ir apkampšanas kaste. To izmanto daudzi bērni ar noslieci uz autismu, kad jūtas nomākti. Tas ir tikpat kā saņemt apkampienu no cilvēka, bet viņi negrib ne saistīties, ne saprasties ar dtu cilvēku. - Atēna dziļi ievilka elpu un sadja: - Kros, kādudien es ieņemšu šis kastes vietu. Tagad tas ir visas manas dzīves mērķis. Ja neskaita šo, manai dzīvei nav jēgas. Vai nav jocīgi? Studijā man stāsta, ka es saņemot tūkstošiem vēstuļu no cilvēkiem, kuri mīl mani. Sabiedrībā cilvēki grib man pieskarties. Vīrieši nemitīgi stāsta, ka mīlot mani. Visi, tikai ne Betānija, un viņa ir vienīgā, kuru es gribu.

Kross teica: - Es tev palīdzēšu, kā vien spēšu.

-    Tad piezvani man nākamnedēļ, - Atēna atteica. - Būsim kopā, dk bieži varēsim, līdz “Mesalīna” būs pabeigta.

-    Es piezvanīšu, - Kross apsolīja. - Nevaru pierādīt savu nevainīgumu, taču mīlu tevi vairāk par visu šajā dzīvē.

-    Un vai tu patiesi neesi vainīgs? - Atēna vaicāja.

-    Nē, - Kross atbildēja.

Tagad, kad viņas nevainīgums bija pierādīts. Kross nespēja padest domu, ka viņa zinātu patiesību.

Kross domāja par Betāniju, viņas neizteiksmīgo seju, mākslinieciski skaistajiem, asajiem vaibstiem, spogulim līdzīgajām acīm; reti sastopamu dlvēdsku būtni, kura pilnīgi brīva no grēka.

Atēna bija vērtējusi Krosu. No visiem cilvēkiem, kurus viņa pazina, Kross bija vienīgais, kurš redzējis viņas meitu, kopš bērnam noteikta autisma diagnoze. Tā bija pārbaude.

Viens no lielākajiem triedeniem mūžā piemeklēja Atēnu, kad viņa atklāja: kaut ari tik skaista, tik talantīga (un, sevi izsmiedama, viņa nodomāja - tik laipna, tik maiga, tik augstsirdīga), viņas tuvākie draugi, vīrieši, kuri mīlēja viņu, radinieki, kuri dievināja viņu. reizēm, likās, rada baudu viņas likstās.

Tbreiz, kad Bozs bija uzsitis viņai zilu ad, lai gan visi sauca Bozu par nekam nederīgu draņķi. Atēna manīja šo cilvēku skatienos acumirklīgu apmierinātību. Sākumā Atēna iedomājās, ka iztēlojusies to. ka ir pārāk jūtīga. Tbmēr, kad Bozs viņai otrreiz

uztaisīja zilu ad, viņa atkal uztvēra šos skatienus. Un tie viņu bezgala sāpināja. Jo šoreiz viņa saprata pilnīgi visu.

Protams, visi mīlēja Atēnu, par to viņa nešaubījās. "tomēr šķita, ka neviens nespēj pretoties nelielai ļaunīguma piegaršai Dižums jebkādā formā modina skaudību.

Viens no iemesliem, kādēļ viņa mīlēja Klaudiju, bija tāds, ka Klaudija nekad nebija nodevusi Atēnu ar šo skatienu.

Taisni tādēļ viņa turēja Betāniju tādā slepenībā no ikdienas dzīves. Viņa ienīda domu, ka visiem cilvēkiem, kurus viņa mīlēja, skatienā būs šī acumirklīgā apmierinātība par to, ka Atēna tikusi sodīta par savu skaistumu

Tā nu, lai gan Atēna apzinājās sava daiļuma spēku un izmantoja to, viņa nicināja šo spēku. Viņa ilgojās pēc dienas, kad nevainojamajā sejā iegrauzīsies dziļas rievas, katra rieva rādīs viņas izvēlēto ceļu, pārdzīvoto ceļojumu, ilgojās, kad viņas augums kļūs tuklāks, darīs viņu mīkstāku un lielāku, lai sniegtu mierinājumu tiem, par kuriem viņa interesēsies un rūpēsies, un viņas ads taps valgākas aiz žēlsirdības no visām pārciestajām bēdām un asarām, kuras viņa nekad neizlies. Viņa izaudzēs smaida krunciņas ap muti, smiedamās par sevi un pašu dzīvi. Cik brīva viņa jutīsies, kad vairs nebaidīsies no sava fiziskā skaistuma sekām un tā vietā priecāsies par skaistuma zudumu, kad to aizstās daudz ilgstošāks rāmums.

Un tā Atēna bija uzmanīgi vērojusi Krosu De Lenu, kad viņš sastapa Betāniju, redzējusi, kā sākumā viņš it kā novērsās, taču vēlāk neko vairs nemanīja. Atēna saprata, ka Kross bezcerīgi iemīlējies viņā, un redzēja, ka Kross nerādīja parasto apmierināto skatienu, kad uzzināja par viņas nelaimi ar Betāniju.

12. nodaļa

KLAUDIJA BIJA APŅĒMUSIES labi nopelnīt no intīmajām attiecībām ar Eli Marionu; viņa piespiedīs Marionu aiz vainas apzi» ņas piešķirt Ernestam Veilam kārotos procentus par romānu. Tas bija riskants mēģinājums, taču viņa bija ar mieru pārkāpt savus

principus. Bobijs Bancs attiecībā uz bruto procentiem bija nepielūdzams, taču Eli Marions bija neaprēķināms un juta simpātijas pret Klaudiju. Turklāt kinobiznesā gods prasīja, lai intīmas attiecības, lai cik īsas, tiktu atalgotas ar noteiktu materiālu laipnību.

Šīs satikšanās cēlonis bija Veila draudi izdarīt pašnāvību. Ja viņš izpildītu šos draudus, tiesības uz romānu atgrieztos pie viņa bijušās sievas un bērniem un Mollija Flendersa pieprasītu augstu cenu. Neviens neticēja draudiem, pat Klaudija ne, taču Bobi-jam Bancam un Eli Marionam, vadoties pēc apziņas, ko viņi paši darītu naudas dēļ, arvien vajadzēja raizēties.

Kad Klaudija, Ernests un Mollija ieradās Lodstouna studijā, viņi administratīvajās telpās atrada vienīgi Bobiju Bancu. Viņš izskatījās samulsis, lai gan centās to slēpt ar eksaltētiem sveicieniem, it īpaši pret Veilu.

-    Mūsu nacionālais dārgums, - viņš teica un cieņas pilns apkampa Ernestu.

Mollija uzreiz tapa modra, piesardzīga.

-    Kur tad Eli? - viņa vaicāja. - Viņš ir vienīgais cilvēks, kurš šajā jezgā var izteikt galīgo lēmumu.

Banca balss skanēja pārliecinoši: -Eli ir slimnīcā Cedar Šinai, nekā nopietna, tikai pārbaude. Tas ir slepeni. Lodstouna akcijas te ceļas, te krītas atkarībā no viņa veselības.

Klaudija sausi piezīmēja: - Viņam ir pāri par astoņdesmit, viss ir nopietni.

-    Nē, nē, - Bancs attrauca. - Mēs katru dienu slimnīcā kārtojam darījumus. Viņš ir vēl apķērīgāks. Tā ka iesniedziet man savu jautājumu, un es visu pateikšu, kad apciemošu viņu.

-    Nē, - Mollija strupi atteica.

Bet Ernests Veils ieminējās: - Parunāsim ar Bobiju.

Viņi izteica savu vajadzību. Bancs šķita uzjautrināts, taču atklāti nesmējās. Viņš teica: - Visu ko esmu dzirdējis šajā pilsētā, bet tas nu gan ir skaisti. Šo lietu kārtoja mani juristi, un viņi teica, ka Veila nāve neietekmēšot mūsu tiesības. Tas ir sarežģīts juridisks jautājums.

-Lai to kārto tavi sabiedrisko attiecību darbinieki, - Klaudija atteica. - Ja Ernests to izdarīs un viss nāks gaismā, Lodstouna studija izskatīsies gaužām nelāgi. Eli tas nepatiks. Viņam piemīt lielāka izpratne par morāli.

-    lielāka nekā man? - Bobijs Bancs pieklājīgi pavaicāja.

Tomēr viņš bija nikns. Kādēļ cilvēki nesaprata, ka Marions

atzīst par labu visu, ko viņš dara. Bancs noprasīja Ernestam: - Kā tu domā atstiept kājas? Ar šaujamo, nazi, ārā pa logu?

Veils uzsmaidīja Bobijam.

-    Harakiri uz tava galda, Bobij.

Visi iesmējās.

-    Tā mēs neko nepanāksim, - Mollija piezīmēja. - Kāpēc mēs visi nevaram aizbraukt uz slimnīcu un apraudzīt Eli?

Veils iebilda: - Es neiešu pie slimnieka gultas slimnīcā strīdēties par naudu.

Visi līdzjūtīgi noraudzījās viņā. Parastos apstākļos šāda rīcība, protams, likās neiejūtīga. Bet cilvēki slimības gultā plānoja slepkavības, revolūciju, krāpšanas, studijas nodevības. Slimnīcas gulta nebija vis nekāda svētnīca. Un vēl viņi zināja, ka Veila protests bija galvenokārt romantisks paradums.

Mollija salti atteica: — Turi muti det, Ernest, ja gribi ari turpmāk būt mans klients. Eli no savas slimnīcas gultas ir piešmaucis vai simt cilvēku. Bobij, sarunāsim prātīgi. Lodstounam šie filmu turpinājumi ir tīrā zelta bedre. Tu vari atļauties piešķirt Ernestam pāris bruto procentu nodrošinājumam.

Bancs bija šausmās, viņam karsts izskrēja caur iekšām.

-    Bruto procentus? - viņš netidgi iebrēcās. - Nemūžam.

-    Labi, - Mollija teica. - Kā būtu ar diferencētiem pieriem neto procentiem? Bez reklāmas izdevumiem, bez atvilkumiem, bez bruto procentiem zvaigznēm.

Bancs nicīgi izgrūda: - Tas ir gandrīz tas pats, kas bruto procenti. Un mēs visi zinām, ka Ernests neatņems sev dzīvību. Tas ir pārāk muļķīgi, un viņš ir par gudru.

Patiesībā viņš gribēja sacīt, ka Ernestam nepietiktu dūšas.

-    Kāpēc riskēt? - Mollija vaicāja. - Esmu izpētījusi skaitļus. Jūs plānojat vismaz trīs turpinājumus. Tas nozīmē vismaz pusmiljardu par iznomāšanu, arī uz ārzemēm, bet ne video un televīzijai. Un Dievs vien zina, dk naudas jūs, draņķa zagļi, nopelnīsiet ar video. Tad kādēļ neiedot Ernestam procentus, nožēlojamus divdesmit miljonus. Tos jūs iedotu jebkurai otršķirīgai zvaigznei.

Bancs pārdomāja. Tad viņš lika lietā savu pievilcību.

-    Ernest, - viņš sacīja, - kā romānists tu esi nacionālais dārgums. Neviens tevi neciena vairāk par mani. Un Eli ir izlasījis ikvienu tavu grāmatu. Viņš tevi burtiski dievina. Tā ka mēs gribam panākt vienošanos.

Klaudija jutās samulsusi, ka Ernests nepārprotami noticēja šim blēņām, lai gan viņam par godu jāteic, ka viņš tā kā nodrebēja pie vārdiem "nacionālais dārgums”.

-    Runā konkrēti, - Ernests atteica.

Tagad Klaudija lepojās ar viņu.

Bancs uzrunāja Molliju: - Kā būtu ar kontraktu uz pieriem gadiem par desmit tūkstošiem nedēļā, lai rakstītu oriģinālsce-nārijus un pārstrādātu dažus scenārijus, un mēs, protams, oriģinālus redzētu pirmie. Un par katru pārstrādātu scenāriju viņš papildus saņem piecdesmit tūkstošus nedēļā. Piecos gados viņš varētu nopelnīt desmit miljonus.

-    Dubulto naudas summu, — Mollija atteica. - Tad mēs varam runāt.

Šajā mirklī Veils šķita zaudējam savu gandrīz vai eņģeļa pacietību.

-    Neviens no jums neuztver mani nopietni, - viņš sadja. - Es varu izrēķināt vienkāršu aritmētikas uzdevumu. Bobij, tavs piedāvājums ir tikai divarpus miljonu vērts. TU nemūžam nepirksi no manis oriģinālscenāriju, un es nemūžam to neuzrakstīšu. TU nemūžam nedosi man scenārijus pārstrādāšanai. Un kas būs, ja tu uzņemsi sešus turpinājumus? Tādā gadījumā tu nopelnīsi miljardu. - Veils iesmējās neviltotā priekā. - Divarpus miljoni dolāru man neko nedod.

-    Velns parāvis, par ko tu smejies? - Bobijs iesaucās.

Veils uzvedās gandrīz histēriski.

-    Es savā mūžā neesmu sapņojis pat par vienu miljonu, un tagad tas man neko nedod.

Klaudija pazina Veila humora izjūtu. Viņa jautāja: - Kādēļ tas tev neko nedod?

-    Tādēļ, ka es joprojām esmu dzīvs, - Veils paskaidroja.

- Manai ģimenei vajag procentus. Viņi man uzticējās, un es viņus nodevu.

Visi justos aizkustināti, pat Bancs, ja vien Veila sacītais neskanētu tik uzspēlēti, tik pašapmierināti.

Mollija Flendersa ierosināja: - Aizbrauksim aprunāties ar Eli. Veils pilnīgi zaudēja savaldību un izskrēja no istabas, kliegdams: - Es nespēju ar jums tirgoties. Es neiešu lūgties cilvēku slimības gultā.

Kad viņš bija aizgājis, Bobijs Bancs noprasīja: - Un jūs abas gribat aizstāvēt šo tipu?

-    Kāpēc ne? - atjautāja Mollija. - Es pārstāvēju tāda tipa intereses, kurš bija nodūris savu māti un savus trīs bērnus. Ernests nav sliktāks par viņu.

-    Un kāds ir tavs attaisnojums? - Bancs vaicāja Klaudijai.

-    Mums, rakstniekiem, jāturas kopā, - viņa sāji novilka.

Visi iesmējās.

-    Tas laikam viss, - Bobijs piezīmēja. - Es darīju, ko varēju, vai ne?

Klaudija neatlaidās: - Bobij, kāpēc tu nevari viņam piešķirt vienu vai divus procentus, tas ir tikai godīgi.

-    Tāpēc, ka gadu gaitā viņš piešmaucis tūkstoš rakstnieku, zvaigžņu un režisoru. Tas ir principa jautājums, - Mollija paskaidroja.

-    Pareizi, - Bancs apstiprināja. - Un, kad viņiem ir spēks, viņi šmauc mūs. Tas ir bizness.

Mollija, tēlojot rūpes, jautāja Bancam: - Vai ar Eli viss kārtībā? Nav nekā nopietna?

-Viņš jūtas lieliski, - Bancs attrauca. - Nepārdod savas akcijas.

Mollija devās uzbrukumā: - Tādā gadījumā viņš var pieņemt mūs.

Klaudija piebalsoja: - Es viņu tik un tā gribu redzēt. Man patiešām rūp Eli. Viņš deva man pirmo iespēju.

Bancs nelikās viņas dzirdam. Mollija teica: - Tu nudien sacelsi traci, ja Ernests atstieps kājas. Tie turpinājumi ir vairāk vērti, nekā es teicu. Es viņu vājināju tevis dēj.

Bancs nicīgi atcirta: - Tas ņerga nenonāvēs sevi. Viņam nepietiek dūšas.

-    No “nacionālā dārguma” līdz “ņergām”, - Klaudija domīgi sadja.

Mollija teica: - Tas cilvēks noteikti ir mazliet juds. Viņš izlaidīs garu aiz tīrās neuzmanības.

-    Vai viņš lieto narkotikas? - Bancs, mazliet noraizējies, jautāja.

-    Nē, - Klaudija atbildēja, - bet Ernests ir pārsteigumu pilns. Viņš ir īsts dīvainis, kurš nemaz nezina, ka ir dīvains.

Bancs bridi apdomāja šos vārdus. Viņu iebildumiem bija sava vērtība. Turklāt Bancs uzskatīja, ka nekad nevajag iemantot nevajadzīgus ienaidniekus. Viņš negribēja, ka Mollija Flendersa turētu uz viņu ļaunu prātu. Tā sieviete bija īsts bieds.

-    Es piezvanīšu Eli, - Bancs teica. - Ja viņš piekritīs, es jūs aizvedīšu uz slimnīcu.

Viņš bija pārliecināts, ka Marions atteiksies viņus pieņemt

Tomēr, Bancam par pārsteigumu, Marions atbildēja: - Katrā ziņā visi var atbraukt mani apraudzīt.

Viņi brauca uz slimnīcu ar Banca limuzīnu, kas bija milzum garš, taču nekādā ziņā grezns. Automobilī bija fakss, dators un mobilais tālrunis. Blakus šoferim sēdēja miesassargs no Klusā okeāna Drošības kompānijas. No mugurpuses sekoja vēl viena drošībnieku automašīna ar diviem vīriem.

Pilsēta caur brūni tonētajiem limuzīna stikliem izskatījās kā vecās, melnbaltās kovboju filmās. Viņiem dodoties dziļāk pilsētas iekšienē, ēkas kļuva aizvien augstākas, it kā viņi lauztos dziļā akmens mežā. Klaudija allaž jutās pārsteigta, kā īsU desmit minūšu laikā no viegli bukoliska mazpilsētas zaļuma varēja nokļūt betona un stikla metropolē.

Cedars Šinai slimnīcas gaiteņi likās plaši kā lidostas zāles, bet griesti šlpta saspiesti kā dīvains kinokadrs vācu impresionistu filmā viņus sagaidīja slimnīcas administratore, izskatīga sieviete, ģērbusies vienkāršā, taču augstās modes dizaina kostīmā, kas Klaudijai atgādināja “saimniekus” Vegasas viesnīcās.

Administratore aizveda apmeklētājus uz īpašu liftu, kas bez apstāšanās uzveda viņus augšstāva apartamentos.

Uz šiem apartamentiem veda milzīgas, kokgriezumiem rotātas melnozola durvis, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, ar spīdīgiem misiņa rokturiem. Durvis atdarījās kā vārti uz slimni-cas guļamistabu, lielāku telpu bez sienām, ar ēdamgaldu un krēsliem, dīvānu un atpūtas krēsliem, un sekretāres nišu, kurā atradās dators un faksa aparāts. Tur bija ari maza virtuve un bez pacientiem domātās arī viesu vannasistaba. Griesti bija ļoti augsti, un neesošās sienas starp virtuves nišu, dzīvojamās istabas zonu un darbistabas stūriti darīja visu telpu līdzīgu filmas dekorācijām.

Atbalstīts milzīgos spilvenos, svaigā, baltā slimnīcas gultā gulēja Eli Marions. Viņš lasīja scenāriju oranžos vākos. Līdzās viņam uz galda atradās darījumu mapes ar budžetiem filmām, kuras patlaban bija ražošanā. Jauna, glīta sekretāre sēdēja uz otras gultas malas un rakstīja piezīmes. Marionam allaž patika, ka ap viņu bija skaistas sievietes.

Bobijs Bancs noskūpstīja Marionu uz vaiga un teica: - Eli, tu izskaties lieliski, vienkārši lieliski.

Mollija un Klaudija arī noskūpstīja viņu uz vaiga. Klaudija bija atvedusi puķes un nolika tās uz gultas. Šāda familiaritāte bija attaisnojama, tādēļ ka dižais Eli Marions bija slims.

Klaudija ievēroja visus sīkumus, it kā pētītu scenāriju. Medicīniskas drāmas finansiālā ziņā bija gandrīz drošas.

Patiesībā Eli Marions neizskatījās “vienkārši lieliski”. Viņa lūpas izvagoja zilas rievas, kas šķita ievilktas ar tinti, runādams viņš kampa pēc gaisa. Viņam no nāsīm rēgojās divas dakšveida caurulītes, piestiprinātas pie tievas plastmasas caurulītes, kura aizstiepās līdz burbuļojošai ūdens pudelei, kas bija piestiprināta pie sienas, un tas viss pievienots apslēptam skābekļa balonam.

Marions ievēroja Klaudijas skatienu.

-    Skābeklis, - viņš paskaidroja.

-    Tikai uz laiku, - Bobijs Bancs steigšus ieminējās. - Tā viņam ir vieglāk elpot.

Mollija Flendersa nelikās zinis par viņiem.

_ Eli, - viņa teica, - esmu izskaidrojusi Bobijam situāciju, un viņam vajadzīga tava piekrišana.

Marions šķita esam labā omā.

_ Mollij, - viņš atteica, - tu vienmēr esi bijusi visneatlaidīgākā juriste šajā pilsētā. Vai grasies nomocīt mani uz nāves gultas?

Klaudija bija noraizējusies.

-    Eli, Bobijs mums teica, ka tev nekas nekait. Un mēs patiesi gribējām tevi redzēt.

Viņa tik nepārprotami izskatījās nokaunējusies, ka Marions pacēla roku par zīmi piekrišanai un svētībai.

-    Es saprotu visus iebildumus, - Marions teica.

Viņš ar žestu atlaida sekretāri, un viņa atstāja telpu. Dežurējošā slimnieku kopēja, glīta, apņēmīga izskata sieviete, pie ēdamgalda lasīja grāmatu. Marions pamāja, lai viņa iet prom. Kopēja paskatījās uz viņu un papurināja galvu. Viņa atsāka lasīšanu.

Marions iesmējās klusus, gārdzošus smieklus. Viņš sacīja pārējiem:-Tā ir Prisila, vislabākā māsa Kalifomijā. Viņa ir intensīvās terapijas māsa, tādēļ arī tik ietiepīga. Mans ārsts nolīga viņu īpaši šim gadījumam. Viņa ir noteicēja.

Prisila ar galvas mājienu apstiprināja teikto un turpināja lasīt.

Mollija sacīja: - Es gribētu ierosināt Veila daļu līdz divdesmit miljoniem. Tas būs nodrošinājums. Kādēļ riskēt? Un kādēļ būt tik netaisnīgam?

Bancs dusmīgi atcirta: - Tas nav netaisnīgi. Veils parakstīja līgumu.

-Ej tu galīgi, Bobij, - Mollija noteica.

Marions nepievērsa viņiem uzmanību.

-    Klaudij, par ko tu domā?

Klaudija domāja par daudz ko. Marions acīmredzami bija slimāks, nekā jebkurš to atzina. Un bija šausmīgi cietsirdīgi mēģināt iespaidot šo veco vīru. kurš pat parunāt varēja ar tādu piepūli. Viņai gribējās paziņot, ka viņa aiziet, pēc tam atminējās, ka Eli nemūžam nebūtu ļāvis visiem braukt šurp, ja vien viņam nebūtu savi iemesli.

-    Ernests ir cilvēks, kas var pastrādāt visādus brīnumus, -Klaudija sacīja. - Viņš ir apņēmies nodrošināt ģimeni. Bet, Eli, viņš ir rakstnieks, un rakstnieki tev allaž patikuši. Iedomājies to kā ieguldījumu mākslā. Velns parāvis, tu iedevi divdesmit miljonus Metropolitēna muzejam. Kādēļ to neizdarīt Ernesta labā?

-    Un dabūt sev uz kakla visus aģentus? - Bancs noprasīja.

Eli Marions dziļi ievilka elpu, šķita, ka zaļie dakšveida zari ieduras viņa sejā vēl dziļāk.

-    Mollij, Klaudij, mums tas būs jātur mazā noslēpumā. Es iedošu Veilam divus bruto procentus līdz maksimālajai summai divdesmit miljonu apmērā. Es viņam piešķiršu miljonu iepriekš. Vai tas jūs apmierinās?

Mollija pārdomāja priekšlikumu. Diviem bruto procentiem no visām filmām vajadzētu ienest vismaz piecpadsmit miljonus, bet varbūt ari vairāk. T&s bija vislabākais, ko viņa varēja panākt, un Mollija jutās izbrinīta, ka Marions tik daudz atļāvies. Ja viņa kaulētos, viņš būtu spējīgs atsaukt piedāvājumu.

-    Tas ir brīnišķīgi. Eli, paldies. — Mollija pieliecās noskūpstīt viņu uz vaiga. - Es rit nosūtīšu memorandu uz tavu biroju. Eli, es patiesi ceru, ka tu drīz vien izveseļosies.

Klaudija nespēja apvaldīt emodjas. Viņa saspieda Eli plaukstu savās rokās. Viņa ievēroja brūnus plankumiņus, kas izraibināja ādu, tuvā nāve darīja roku vēsu.

-    Tu izglābi Ernesta dzīvību.

Tajā mirklī istabā ienāca Eli Mariona meita ar saviem abiem mazajiem bērniem. Māsa Prisila piecēlās no krēsla kā kaķis, kas saodis peles, un virzījās uz bērnu pusi, nostādamās starp viņiem un gultu. Meita bija divreiz šķīrusies un nesatika ar tēvu, tomēr viņai piederēja ražošanas kompānija Lodstouna teritorijā, tāpēc ka Eli ļoti mīlēja mazbērnus.

Klaudija un Mollija devās prom. Viņas aizbrauca uz Mollijas kantori un piezvanīja Ernestam, lai pavēstītu labās ziņas. Viņš uzstāja, ka aizvedīs abas pusdienās, lai nosvinētu veiksmi.

Mariona meita un abi mazbērni uzkavējās tikai īsu laiciņu. Tomēr pietiekami ilgi, lai meita panāktu, ka tēvs apsola nopirkt ļoti dārgu romānu viņas nākamajai filmai.

Bobijs Bancs un Eli Marions palika vieni.

-    šodien tu esi mīkstsirdīgs, - Bancs piezīmēja.

Marions sajuta nogurumu, kad ķermenī ieplūda skābeklis. Bobija klātbūtnē viņš varēja atslābināties, viņam nekad nevajadzēja tēlot. Abi kopā bija tik daudz pārdzīvojuši, kopīgi lietojuši spēku, uzvarējuši karos, ceļojuši un kaluši plānus pa visu plašo pasauli. Viņi prata lasīt viens otra prātā kā grāmatā.

-    Vai no tā romāna, ko es pirkšu savai meitai, - vai no tā iznāks filma? - Marions vaicāja.

-Ar mazu budžetu, - Bancs atbildēja. - Tava meita taisa ļo-o-oti “nopietnas” filmas.

Marions gurdi pamāja.

-    Kādēļ mums vienmēr jāmaksā par citu cilvēku labajiem nodomiem? Iedod viņai pieklājīgu rakstnieku, bet ne zvaigznes. Viņa jutīsies laimīga, un mēs nezaudēsim pārāk daudz naudas.

-    Vai tu no tiesas grasies dot Veilam bruto procentus? -Bancs jautāja. - Mūsu jurists saka, mēs varot tiesā uzvarēt, ja viņš nomirs.

Marions smaidīdams atteica: - Ja es izveseļošos. Ja ne, tad viss būs tavā ziņā. Tu būsi noteicējs par visu.

Bancs bija pārsteigts par šo sentimentalitāti.

-    Eli, tu atlabsi, tu, protams, atlabsi.

Un Bancs nepavisam neliekuļoja. Viņam nebija vēlēšanās nomainīt Eli Marionu, patiesībā viņš baidījās no dienas, kam nenovēršami jāpienāk. Viņš varēja darit visu, kamēr Marions to atzina par labu.

-    Tas paliks tavā ziņā, Bobij, — Marions sadja. — Patiesība ir tāda, ka es to nepagūšu. Ārsti saka, man esot vajadzīga sirds transplantādja, un es esmu izlēmis nepiekrist operādjai. Ar savu draņķīgo sirdi varu nodzīvot varbūt sešus mēnešus, varbūt gadu, varbūt daudz mazāk. Turklāt esmu par vecu, lai man izdarītu pārstādīšanas operādju.

Bancs bija apstulbis.

-    Vai nevar iztaisīt apvedkanālu? - viņš jautāja.

Kad Marions papurināja galvu, Bancs turpināja: - Nekļūsti smieklīgs, tev, protams, pārstādīs sirdi. Tu uzcēli pusi slimnīcas.

viņiem jādod tev sirds. Tu nodzīvosi vēl krietnus desmit gadus. ļ Bancs uz mirkli apklusa. - Tu esi noguris, Eli, mēs par to parunāsim rit.

Bet Marions bija iesnaudies. Bancs aizgāja aprunāties ar ārstiem un pateikt viņiem, lai uzsāk visas procedūras un gādā jaunu sirdi Eli Marionam.

Ernests Veils, Mollija Flendersa un Klaudija De Lena atzīmēja uzvaru, pusdienojot La Dolce Vita Santamonikā. T&s bija Klaudijas iemīļotais restorāns. Viņa atcerējās, ka tēvs viņu kā mazu meiteni vedis šurp, un te pret viņu izturējās kā pret karaliskās ģimenes locekli. Viņa atminējās sarkanā un baltā vīna pudeles, kas bija sakrautas visās logu nišās, uz sēdekļu aizmugures apmalēm un katrā brivā vietā. Apmeklētāji varēja pastiept roku un paņemt pudeli, it kā noplūktu vīnogu ķekaru.

Ernests Veils bija labā noskaņojumā, un Klaudija atkal brīnījās, kā vispār kāds spētu noticēt, ka viņš izdarīs pašnāvību. Viņš kūsāt kūsāja aiz prieka par to, ka viņa draudi iedarbojušies. Un labais sarkanvīns visiem sagādāja līksmu, mazliet lielīgu noskaņojumu. Viņi bija ļoti apmierināti ar sevi. Veselīgais itāliešu ēdiens deva enerģiju.

-    Tagad mums jādomā par to, - Veils ieminējās, - vai ar diviem procentiem ir gana, vai mums vajadzētu pieprasīt trīs?

-    Nekļūsti alkatīgs, - Mollija atteica. - Vienošanās ir panākta.

Veils noskūpstīja sievietei roku, it kā viņa būtu kinozvaigzne,

un paziņoja: - Mollij, tu esi ģeniāla. Tiesa gan, cietsirdīga. Kā jūs abas varējāt iebiedēt cilvēku, kurš guļ slimnīcā?

Mollija iemērca maizi tomātu mērcē.

-    Ernest, - viņa teica, - tu nekad neizpratīsi šo pilsētu. Te nav nekādas žēlsirdības. Ne tad, kad esi piedzēries, lieto kokaīnu, esi iemīlējies vai izputējis. Kādēļ lai slimais būtu izņēmums?

Klaudija sacīja: — Skipijs Dīrs man reiz stāstīja: kad tu kaut ko pērc, ved cilvēkus uz ķīniešu restorānu, bet, kad pārdod, ved viņus uz itāļu restorānu. Vai tam ir kāda jēga?

-    Viņš ir producents, - Mollija atbildēja. - Viņš to kaut kur izlasījis. Ārpus konteksta tas neko nenozīmē.

Veils ēda ar tādu aizrautību, it kā būtu kriminālnoziedznieks, kam atlikta soda izpilde. Viņš sev bija pasūtījis tris dažādus makaronu ēdienus, taču deva mazas porcijas Klaudijai un Mollijai un pieprasīja, lai viņas izsaka savas domas.

- vislabākais itāļu ēdiens pasaulē ir ārpus Romas, - viņš apgalvoja. - Attiecībā uz Skipiju tam ir sava jēga filmu izpratnē. Ķiniešu ēdiens ir lēts, tas nosit cenu. Itāļu ēdiens var padarīt tevi miegainu un mazināt uztveri. Man patīk gan viens, gan otrs. Vai nav jauki apzināties, ka Skipijs allaž vērpj intrigas?

Veils vienmēr pasūtīja trīs desertus. Ne tāpēc, ka viņš tos visus apēstu, bet gan tāpēc, ka gribēja vienās pusdienās nogaršot daudzus un dažādus ēdienus. Šī viņa rīcība nelikās ekscentriska. Ne viņa ģērbšanās stils, it kā apģērbs būtu tādēļ, lai aizsargātu ādu no vēja vai saules, ne tas, ka viņš bija pavirši noskuvies - vaigu bārda vienā pusē nogriezta zemāk nekā otrā. Pat drauds nonāvēt sevi nelikās neloģisks vai dīvains. Ari viņa pilnīgā un bērnišķīgā atklātība, kas bieži aizskāra cilvēku jūtas. Klaudija bija pieradusi pie dīvainībām. Holivudā dīvaiņu netrūka.

-    Vai zini, Ernest, tu iederies Holivudā. Tu esi pietiekami ekscentrisks, - viņa konstatēja.

-    Es neesmu ekscentrisks, - Veils iebilda. - Neesmu tik pieredzējis.

-Tu nesauc par ekscentrisku vēlēšanos nonāvēt sevi dēļ strida par naudu? - Klaudija brīnījās.

-    Tā bija ārkārtīgi satraukta reakcija. - Veils atteica. - Es biju noguris no tā, ka nebiju nekas.

Klaudija nepacietīgi iebilda: - Kā tu vari tā domāt? TU esi sarakstījis desmit grāmatas, ieguvis Pulicera balvu. Tu esi starptautiski pazīstams.

Veils bija pieveicis savas tris pastas un skatījās uz uzkodu -trim ar citronu pārklātām pērļainām teļa gaļas šķēlītēm. Viņš paņēma dakšiņu un nazi.

-    Tas viss neko nenozīmē, — viņš atteica. — Man nav naudas.

Man vajadzēja piecdesmit piecus gadus, lai uzzinātu, ka sūds vien esi, ja tev nav naudas.

Mollija sadja: - Tu neesi dīvainis, tu esi traks. Un beidz gaudot par to, ka neesi bagāts. Arī nabags tu neesi. Vai arī mēs te nesēdētu. Tu savas mākslas dēļ pārlieku vis nedet.

Veils nolika nazi un dakšiņu. Viņš papliķēja pa Mollijas roku.

-    Tev taisnība, - viņš atzina. - Viss, ko tu saki, ir taisnība. Es baudu dzīvi no mirkļa uz mirkli. Mani nomāc dzīves loks.

Viņš izdzēra savu vīna glāzi un lietišķi turpināja.

-    Es nekad vairs nerakstīšu, - viņš paziņoja. - Romānu rakstīšana ir strupceļš, tā ir tikpat kā kalēja darbs. Tagad valda filmas un televīzija.

-    tās ir muļķības, - Klaudija iebilda. - Cilvēki lasīs vienmēr.

-    Tu esi vienkārši slinks, - Mollija piebalsoja. - Jebkurš iegansts, lai tikai nerakstītu. Tas ir patiesais cēlonis, kālab tu gribēji nonāvēt sevi.

Visi iesmējās. Ernests uzlika viņām teļa gaļu no sava šķīvja un pēc tam vēl papildu desertu. Viņš izturējās pieklājīgi vienīgi pie pusdienām, šķita, ka viņam sagādā prieku pabarot cilvēkus.

-    Tas viss ir taisnība, - Veils atzina. - Tomēr romānists nevar labi nopelnīt, ja vien viņš neraksta vienkāršus romānus. Un pat tas noved strupceļā. Romāns nekad nevar būt tik vienkāršs kā filma.

Klaudija dusmīgi noprasīja: - Kādēļ tu noniecini filmas? Esmu redzējusi tevi raudam labu filmu laikā. Un tā ir māksla.

Veils izklaidējās. Viņš galu galā bija uzvarējis cīņā ar studiju, viņam bija savi procenti.

-    Klaudij, es tev tiešām piekrītu, — viņš sacīja. — Filmas ir māksla. Es žēlojos aiz skaudības. Filmas padara romānus nenozīmīgus. Kāda jēga rakstīt lirisku rindkopu par dabu, tēlojot pasauli sarkankvēlē, skaistu saulrietu, sniegiem klātu kalnu grēdu, lielu okeānu viļņus, kuri iedveš godbijību? — Veils skandēja, plātīdamies ar rokām. - Ko tu vari uzrakstīt par kaisli un sieviešu daiļumu? Kāda jēga no tā, ja visu var redzēt krāsainu filmā uz ekrāna? Ak, šīs noslēpumainās sievietes ar pilnīgām, sarkanām lūpām, burvīgām acīm - kad redzi viņas ar plikām pakaļām, pupi izskatās tik brīnišķi kā spēkavīrs Velingtons. Daudz labāk nekā reālajā dzīvē, par prozu nemaz nerunājot. Un kā mēs varam rakstīt par

brīnumainiem varoņdarbiem, ko veic varoņi, kuri nogalina ienaidnieku simtus, kuri uzveic lielu pārspēku un lielu kārdinājumu, kad to visu jūsu acu priekšā var parādīt ar asiņu straumēm, izmocītām, ciešanu izķēmotām sejām? Aktieri un kameras paveic visu darbu, neizlaižot to caur smadzenēm. Izmanīgais Stallone kā Ahillejs “Iliādā”. Vienīgais, ko nespēj ekrāns, ir iekļūt filmas varoņu prātā, tas nevar atveidot domāšanas procesu, dzīves sarežģītību. - Viņš bridi klusēja, tad domīgi teica: - Bet vai jūs zināt, kas ir visļaunākais? Es esmu elitāras mākslas aizstāvis. Gribēju būt mākslinieks, būt kaut kas īpašs. Tā nu es neciešu, ka kino ir tik demokrātiska māksla. Jebkurš var uztaisīt filmu. Tev taisnība, Klaudij, esmu redzējis filmas, kuras aizkustinājušas mani līdz asarām, un es zinu, ka cilvēki, kuri tās veidojuši, ir nejūtīgi, neizglītoti kretīni, kam nav ne mazākās sajēgas par morāli. Scenārists ir analfabēts, režisors - egocentrisks maniaks, producents ir morāles slakteris, un aktieri triec dūri pret sienu vai spoguli, lai parādītu skatītājiem, ka ir sarūgtināti. Tomēr filma ir iedarbīga. Kā tas var būt? Tāpēc: lai izveidotu filmu, tiek izmantota tēlniecība, glezniecība, cilvēku augumi un tehnoloģija, bet romānistam ir vienīgi vārdu virknējums, melns iespiedums uz balta papīra. Un, patiesību sakot, tas nav tik briesmīgi. Tas ir progress. Un jaunā, lielā māksla. Demokrātiska māksla. Turklāt māksla bez ciešanām. Nopērc tikai pareizo kameru un satiecies ar draugiem. - Veils starodams uzsmaidīja abām sievietēm . - Vai nav brīnišķīga māksla, kas neprasa īstu talantu? Kas par demokrātiju, kas par terapiju — taisīt pašam savu filmu. Tās aizvietos seksu. Es aizeju noskatīties tavu filmu, un tu atnāc noskatīties manējo. Tā ir māksla, kas vērtis pasauli labāku. Klaudij, esi laimīga, ka darbojies mākslas formā, kurai pieder nākotne.

-    Tu esi augstprātīgs mērglis, - Mollija konstatēja. - Klaudija cīnījās par tevi, aizstāvēja tevi. Un es pret tevi esmu izturējusies pacietīgāk nekā pret kuru katru slepkavu, ko esmu aizstāvējusi.

Un tu mums izmaksā pusdienas, lai apvainotu mūs.

Veils likās no tiesas pārsteigts.

-    Es neapvainoju, es tikai pasaku, kā ir. Esmu jums pateicīgs un mīlu jūs abas. - Viņš bridi klusēja, tad pazemīgi teica: - Es taču neapgalvoju, ka esmu labāks par jums.

Klaudija nespēja novaldīt smieklus. t Ernest, tu esi niķu pilns, - viņa secināja.

-    Tikai reālajā dzīvē, - Ernests draudzīgi atteica. - Vai mēs varam mazliet parunāt par darījumiem? Mollij, ja es būtu miris un mana ģimene atgūtu visas tiesības, vai Lodstouns maksātu piecus procentus?

-    Vismaz piecus, - Mollija atbildēja. - Vai tad tu gatavojies nonāvēt sevi dažu lieku procentu dēļ? Tu mani galīgi sanikno.

Klaudija norūpējusies skatījās uz Veilu. Viņa neuzticējās tā labajam garastāvoklim.

-    Ernest, vai tu vēl arvien jūties nelaimīgs? Mēs tev izkārtojām brīnišķīgu darījumu. Es biju tik saviļņota.

Veils mīļi atteica: - Klaudij, tev nav nojausmas par to, kāda ir reālā dzīve. Tāpēc tu esi tik nevainojama scenāriju rakstīšanā. Kāda tur starpība, vai es jūtos laimīgs? Vislaimīgākajam cilvēkam, kāds jebkad dzīvojis, reiz pienāk šausmīgi brīži. Briesmīgas traģēdijas. Paskaties uz mani tagad. Es tikko esmu izcīnījis lielu uzvaru, man nav jānogalina sevi. Es baudu šo maltīti, es baudu divu skaistu, saprātīgu, līdzjūtīgu sieviešu sabiedrību. Un es priecājos, ka mana sieva un bērni būs materiāli nodrošināti.

-    Tad kāda velna pēc tu gaudo? - Mollija noprasīja. - Kāpēc tu sabojā patīkamu bridi?

-    Tāpēc, ka nespēju rakstīt, - Veils atbildēja. - Tā gan nav nekāda lielā traģēdija. Tas patiesi vairs nav svarīgi, taču rakstīšana ir vienīgais, ko es māku.

To sacīdams, viņš piebeidza savus trīs desertus ar tik nepārprotamu prieku, ka abas sievietes sāka smieties. Veils viņām atbildēja ar smaidu.

-    Mēs katrā ziņā piešņācām veco Eli, - viņš piezīmēja.

-    Tu pārāk nopietni uztver savu rakstnieka pauri, - Klaudija sacīja. - Ieņem kādu amfetamīnu.

-    Scenāristiem nav rakstnieka galvas, tāpēc ka viņi neraksta, -Veils atteica. - Nevaru rakstīt tāpēc, ka man nav ko teikt. Tagad parunāsim par kaut ko interesantāku. Mollij, nekad neesmu varējis saprast, kā es varu dabūt desmit procentus ienākumu no filmas, kuras bruto ienākums ir simt miljoni dolāru un izmaksas

tikai piecpadsmit miljoni, un pēc tam neredzēt ne graša. Tas ir noslēpums, kuru es gribētu atminēt, iekams nomirstu.

Šie vārdi atkal uzlaboja Mollijas garastāvokli; viņai patika mādt likumus. Viņa izņēma no somiņas piezīmju grāmatiņu un uzkricelēja dažus skaitļus.

- viss ir pilnīgi likumīgi, - viņa teica. - Viņi ievēro līgumu, to, kuru tev pirmām kārtām vispār nevajadzēja parakstīt. Skaties, ņemsim simt miljonus bruto ienākumu. Teātri, demonstrētāji paņem pusi, tā ka studija nu dabū tikai piecdesmit miljonus, ko sauc par nomas maksu.

Labi. Studija atrēķina piecpadsmit miljonus dolāru - tik, dk izmaksā filma. Tagad palikuši trīsdesmit pied miljoni. Bet saskaņā ar nosadjumiem tavā un lielākajā daļā līgumu studija saņem trīsdesmit procentus nomas maksas par filmas izplatīšanas izdevumiem. Tas nozīmē vēl piecpadsmit miljonus viņu kabatā. Tā ka nu summa sarukusi līdz divdesmit miljoniem. Tad viņi atrēķina izmaksas par kopiju izgatavošanu un filmas reklāmu, kas itin viegli varētu veidot vēl piecus miljonus. Tava summa sarūk līdz piecpadsmit miljoniem. Tagad nāk pats skaistākais. Pēc līguma studija dabū divdesmit piecus procentus pieskaitāmo izmaksu par telefona rēķiniem, elektrību, skaņu ierakstu studijas izmantošanu un tā tālāk. Nu tev paliek vienpadsmit miljoni. Labi, tu sadsL Tu paņemsi savu daļu no vienpadsmit miljoniem. Taču stabila zvaigzne saņem vismaz piecus procentus no samaksas par iznomāšanu, režisors un producents vēl piecus procentus. Kopā sanāk vēl pieci miljoni. Summa sadilst līdz sešiem miljoniem. Beidzot tu kaut ko dabūsi. Tomēr nesteidzies. Tad viņi pieprasīs no tevis visas izplatīšanas izmaksas, viņi pieprasa piecdesmit tūkstošus par kopiju piegādāšanu Anglijas tirgum, vēl piecdesmit par nogādāšanu Frandjā vai Vadjā. Un pēdīgi viņi pieskaita procentus no piecpadsmit miljoniem, kurus aizņēmušies, lai uzņemtu filmu. Un tajā brīdī viņi mani sanikno. Bet tie pēdējie seši miljoni pazūd. Lūk, tā notiek, kad mani neņem par advokāti. Es sastādu līgumu, kas tev tiešām sagādās kādu daļu no zelta bedres. Ne jau bruto procentus rakstniekam, toties ļoti labi definētus neto procentus. Vai nu tu saproti?

Veils smējās.

-    Ne gluži, - viņš atzinās. - Kā ir ar televīzijas un video naudu?

-    No televīzijas tu kaut ko dabūsi redzēt, - Mollija atbildēja.

- Neviens nezina, cik naudas tiek nopelnīts ar video.

-    Un mans darījums ar Marionu tagad ir bruto procenti? -Veils jautāja. - Viņi nevar atkal piešmaukt mani?

-Ar tādu līgumu, kādu uzrakstīšu es. nevar, - Mollija atteica. - Tie būs caurcaurēm procenti no bruto ienākumiem.

Veils sērigi novilka: - Man vairs nebūs aizvainojuma sajūtas. Man nebūs aizbildinājuma, kādēļ es nerakstu.

-    Tu nudien esi ekscentrisks. — Klaudija teica.

- — Nē, nē, - Veils atvairījās. - Es esmu vienkārši stulbenis. Ekscentriķi sastrādā visādas dīvainības, lai novērstu ļaužu uzmanību no tā, ko viņi dara vai kas viņi ir. Viņiem ir kauns. Tāpēc kinoļaudis ir tik dīvaini.

Kuram gan rādījies sapņos, ka miršana var būt tik patīkama, ka vari justies tik mierīgs, bez bailēm? Ka vislabāk par visu esi atminējis vienu lielu, vispārzināmu mītu?

Eli Marions garajās slimības nakts stundās sūca skābekli pa caurulīti un pārdomāja dzīvi. Viņa privātā dežurējošā kopēja Prisila. strādādama divas maiņas no vietas, otrā telpas malā pie blāvas lampas lasīja grāmatu. Viņš redzēja, kā kopējas ads pašāvās augšup un nolaidās lejup, kā pārbaudot viņu pēc katras izlasītās rindas.

Marions domāja par to, cik ļoti šī aina atšķiras no ainas, kāda būtu filmā. Filmā valdītu liels saspringums, jo viņš atrastos uz dzīvības un nāves robežas. Kopēja būtu noliekusies pār viņa gultu, ārsti staigātu iekšā un ārā. Katrā ziņā valdītu pamatīgs troksnis, liels spriegums. Un te viņš pavisam mierīgi gulēja gultā, kopēja lasīja, Marions viegli elpoja caur plastmasas caurulīti.

Viņš zināja, ka augšstāvā atrodas tikai šādi milzīgi apartamenti ļoti svarīgiem cilvēkiem. Ietekmīgiem politiķiem, nekustamā īpašuma miljardieriem, zvaigznēm, kuras bija gaistoši mīti izklaides pasaulē. Visi bija karaļi ar pilnām tiesībām, bet tagad naktī šeit, šajā slimnīcā, atkarīgi no nāves. Viņi gulēja nevarīgi un vientuļi, viņus mierināja algoti cilvēki, viņu spēki bija izšķiesti. Ar caurulītēm ķermeņos, ar caurulītēm nāsīs viņi gaidīja, kad ķirurga skalpelis atbrīvos viņus no vājās sirds gruvešiem vai ari, kā viņš pats, gaidīja, kad viņiem iemontēs pavisam citu sirdi. Viņš prātoja: nez, vai citi arī jutās tikpat samierinājušies kā viņš.

Un kādēļ šāda rezignācija? Kādēļ viņš pateicis ārstiem, ka viņam nevajag pārstādīt sirdi, ka viņš labāk nodzīvos īso laidņu, ko vājā sirds viņam atvēlēs. Marions nodomāja, ka, paldies Dievam, vēl spēj pieņemt saprātīgus lēmumus bez sentimenta.

Viss viņam bija skaidrs, kā slēdzot darījumu par filmu: aprēķinot izmaksas, peļņas procentus, blakustiesību vērtību, iespējamos slazdus attiecībā uz zvaigznēm, režisoriem un izmaksu pārtēriņu.

Pirmkārt, viņš bija astoņdesmit gadus vecs, un tie nebija astoņdesmit spēka gadi. Sirds transplantācija vislabākajā gadījumā padarīs viņu darba nespējīgu uz gadu. Protams, viņš vairs nekad nevadīs Lodstouna studiju. Protams, lielākā tiesa viņa varas pār šo pasauli izzudīs.

Otrkārt, dzīve bez varas bija nepanesama. Galu galā - ko gan tik vecs vīrs kā viņš varēja iesākt pat ar jaunu, svaigu sirdi? Viņš nevarēja sportot, skraidīt pakaļ sievietēm, gūt prieku no ēdiena vai dzēriena. Nē, vara bija veca vīra vienīgais prieks, un kādēļ gan tas būtu slikti? Varu varēja izmantot labiem nolūkiem. Vai gan viņš pretēji visiem piesardzības principiem, pretēji saviem mūža aizspriedumiem nebija dāvājis Ernestam Veilam žēlastību? Vai viņš netika sacījis ārstiem, ka negrib atņemt iespēju bērnam vai jauneklim, pieņemot sirdi? Vai tā nebija varas izlietošana augstākiem, labākiem mērķiem?

Tomēr viņš bija nodzīvojis ilgu mūžu, kurā viņam bijusi darīšana ar liekulību, un šo liekulību viņš tagad apzinājās sevī. Viņš bija atteicies no jaunas sirds, tāpēc ka tas nebija labs darījums; tas bija galīgais iznākums zem svītras. Viņš tika dāvājis Ernestam Veilam viņa procentus, tāpēc ka vēlējās iemantot Klaudijas pieķeršanos un Mollijas Flendersas cieņu - tīrā sentimentalitāte. Vai gan tas, ka viņš gribēja atstāt labestīgu tēlu, bija tik briesmīgi?

Viņš bija apmierināts ar dzīvi, kuru nodzīvojis. Viņš bija izcīnījis ceļu no nabadzības uz bagātību, viņš bija uzvarējis savu līdzcilvēku, izbaudījis visus cilvēka dzīves priekus, mīlējis skaistas sievietes, dzīvojis greznās mājās, valkājis vissmalkākos zīdus. Un viņš bija palīdzējis radīt mākslu, iemantojis lielu varu un nopelnījis milzu bagātību. Un viņš bija mēģinājis darīt labu savam līdzcilvēkam. Viņš ieguldījis desmitiem miljonu šajā pašā slimnīcā. Tomēr par visu vairāk viņam paticis cīnīties pret līdzcilvēku. Un kas gan tur briesmīgs? Kā vēl varēja iegūt varu, lai daritu labu? Pat tagad viņš nožēloja pēdējo žēlastības darbu Ernesta Veila labā. Nevarēja tā vienkārši atdot savas cīņu trofejas, it īpaši draudu apstākļos. Taču Bobijs par to parūpēsies. Bobijs gādās par visu.

Bobijs iedvesīs atklātībai nepieciešamos stāstus, attēlojot Mariona atsacīšanos no sirds pārstādīšanas, lai to iegūtu kāds jaunāks par viņu. Bobijs atgūs visus bruto procentus, kādi vien bija. Bobijs tiks vaļā no viņa meitas ražošanas uzņēmuma, kas Lodstounam bija neveiksmīgs plāns. Bobijs saņems nosodījumu.

Tālumā Marions dzirdēja smalkas zvana skaņas, pēc tam faksa aparāta troksni, saņemot Ņujorkā apkopotos teātra kases ieņēmumus. Nevienmērīgā klaboņa atbalsoja viņa vājo sirdi.

Tagad patiesību. Viņam pietika dzīves vislabākajā tās brīdī. Beigu beigās viņu nodeva nevis ķermenis, bet apziņa.

Tagad patiesību. Viņš bija vīlies cilvēkos. Viņš pieredzējis pārāk daudz nodevības, pārāk daudz nožēlojama vājuma, pārāk daudz alkatības pēc naudas un slavas. Neīstumu mīlētāju, vīru un sievu, dēlu, māšu, meitu starpā. Paldies Dievam par viņa veidotajām filmām, kuras deva ļaudīm cerību, un paldies Dievam par mazbērniem, un paldies Dievam par to, ka viņš neredzēs tos pieaugam.

Faksa aparāts aprima trokšņot, un Marions juta, kā nevienmērīgi dauzās viņa slimā sirds. Telpu pildīja agra rīta gaisma. Viņš redzēja, ka kopēja nodzēš lampu un aizver grāmatu. Bija tik vientulīgi nomirt kopā vienīgi ar šo svešinieci, kad viņu mīlēja tik daudz ietekmīgu cilvēku. Tad kopēja papleta viņa plakstiņus, pielika stetoskopu viņam pie krūtīm. Slimnīcas apartamenta lielās durvis atvērās kā sena tempļa milzīgā ieeja, un viņš dzirdēja trauku šķindoņu uz brokastu paplātēm...

Tad telpā ielija spoža gaisma. Viņš juta, kā dūres dauza viņam pa krūtīm, un brīnījās, kas gan ar viņu tiek darīts. Smadzenēs veidojās mākonis, aizvilkdams tās ar dūmaku. Cauri šai dūmakai spiedza balsis. Skābekļa bada pārņemtajās smadzenēs ielauzās teikums no kādas filmas. “Vai tā mirst dievi?”

Viņš juta elektriskās strāvas triecienus, dauzīšanu ar dūrēm, juta, kā tiek izdarīts iegriezums, lai veiktu sirds masāžu ar kailām rokām.

Sēros visa Holivuda, taču neviens nesēros vairāk par dežurējošo nakts kopēju Prisilu. Viņa nostrādājusi divas maiņas, jo uzturēja divus mazus bērnus, un viņai nepatika, ka Marions miris viņas dežūras laikā. Viņa lepojās ar savu slavu, ka bija viena no labākajām kopējām Kalifomijā. Viņa ienīda nāvi. Taču grāmata, kuru Prisila lasīja, bija aizrāvusi viņu, un viņa iecerējusi aprunāties ar Marionu. kā pēc tās uzņemt filmu. Mūžīgi viņa nebūs slimnieku kopēja, viņa bija arī scenāriste. Tagad viņa neatmeta cerību. Šis slimnīcas augšējais stāvs ar milzīgajiem apartamentiem uzņēma visdižākos Holivudas cilvēkus, un viņa mūžīgi sargās tos no nāves.

Bet tas viss norisinājās Mariona prātā, iekams viņš nomira, prātā, kas bija piesātināts ar tūkstošiem filmu, kuras viņš bija noskatījies.

Patiesībā kopēja piegāja pie Mariona gultas piecpadsmit minūtes pēc viņa nāves, tik klusi viņš bija nomiris. Kādas trīsdesmit sekundes viņa apsvēra, vai necelt trauksmi, lai mirušo atgrieztu dzīvē. Viņa bija daudz pieredzējusi nāvi un pazina lielāku žēlastību. Kādēļ gan atdzīvināt cilvēku, nolemt mokām, pieprasot atpakaļ dzīvi? Viņa piegāja pie loga un vēroja, kā lec saule un baloži dižmanīgi pastaigājas pa logu dzegām. Prisila bija pēdējā vara, kas izlēma Mariona likteni... un viņa visžēlīgākais tiesnesis.

13. nodaļa

SENATORAM VAVENAM bija lieliski jaunumi, un Klerikudo tie maksās piecus miljonus dolāru. Tā sadja Džordžo kurjers. Tas prasīja milzum daudz rakstu darbu. Krosam būs jāizdabū pieci miljoni no kazino kases un jāatstāj garum gari dokumenti, lai izskaidrotu naudas nozušanu.

Krosam bija ari ziņa no Klaudijas un Veila. Viņi bija viesnīcā un dzīvoja vienā apartamentā. Viņi gribēja satikt Krosu, dk drīz vien iespējams. Tas bija steidzami.

Ari lia Vad bija zvanījis no medību nama. Viņš lūdza Krosu satikties personiski, dk drīz vien iespējams. Vad nebija jāsaka, kas tas ir steidzami, jebkuram lūgumam no viņa puses vajadzēja būt neatliekamam, dtādi viņš nezvanītu, turklāt viņš jau atradās ceļā.

Kross iesāka rakstu darbus, lai nogādātu piecus miljonus dolāru senatoram Vavenam. Skaidrā nauda aizņems pārāk daudz vietas, lai satilptu koferi vai lielā vienas dienas ceļasomā. Viņš piezvanīja uz viesnīcas suvenīru veikalu; Kross atminējās, ka tur pārdošanā bija senlaidgs ķīniešu čemodāns, pietiekami liels, lai tajā saietu visa nauda. Tas bija tumši zaļš, rotāts ar sarkaniem pūķiem un virsū spiestiem mākslīgiem zaļiem dārgakmeņiem, un tam bija stingrs slēdzenes mehānisms.

Grounvelts bija iemādjis Krosam veidot dokumentu ķēdīti, kas darītu likumīgu viesnīcas kazino nosmelto naudu. Tas bija ilgs un nogurdinošs darbs, saistīts ar naudas pārskaitīšanu uz dažādiem kontiem, maksājumiem par piegādātajiem dzērieniem un pārtiku, īpašiem apmācību plāniem un reklāmas trikiem un sarakstu ar neeksistējošiem spēlētājiem, kuri it kā būtu parādā kasei.

Šim darbam Kross veltīja stundu. Senators Vavens neieradīsies agrāk kā rit, sestdien, un pied miljoni jānodod viņam rokās, pirms viņš pirmdienas rītā brauks prom. Pēdīgi Krosa uzmanība novirzījās no uzdevuma un viņam vajadzēja kādu laiciņu atpūsties.

Viņš piezvanīja uz Klaudijas un Veila numuru. Klaudija pacēla telefona klausuli. Viņa sadja: — Man ar Ernestu iet briesmīgi. Mums jāpanmā ar tevi.

- Labi, - Kross atteica. - Kāpēc jums abiem nenokāpt lejā un neuzspēlēt, un es pēc stundas satikšos ar jums pie kauliņspēles galda. - Viņi apklusa. - Pēc tam mēs varēsim doties pusdienās un jūs izstāstīsiet man par savām nelaimēm.

-Mēs nevaram spēlēt, - Klaudija atbildēja. - Ernests pārsniedza kredīta limitu, un man tu kredītu nedosi, ja nu vienīgi par kādiem draņķa desmit tūkstošiem.

Kross nopūtās. Tās nozīmēja, ka Ernests Veils bija parādā kazino simt tūkstošus, un šīm parādzīmēm bija tualetes papīra vērtība.

-    Dodiet man stundu laika un tad brauciet augšā uz manām istabām. Paēdīsim pusdienas tepat.

Krosam bija vēl jāpiezvana Džordžo, lai apstiprinātu maksājumu senatoram - ne tādē), ka kuijers tiktu turēts aizdomās, bet tāda bija neatņemama, ierasta kārtība. To viņi veica ar iedibināta vārdiska koda palīdzību. Vārdu veidoja iepriekš sagatavoti, pieņemti skaitļi, nauda tika apzīmēta ar iepriekš sagatavotiem, pieņemtiem alfabēta burtiem.

Kross mēģināja turpināt savus rakstudarbus. Taču domas atkal aizklīda citur. Par pieciem miljoniem senatoram Vavenam būs sakāms kaut kas svarīgs. Ja Lia veica garo ceļu uz Vegasu, viņam noteikti bija nopietnas nepatikšanas.

Atskanēja durvju zvans, drošībnieki bija atveduši Klaudiju un Ernestu uz apartamentiem. Kross īpaši silti apkampa Klaudiju, tādēļ ka negribēja, lai viņa domātu, ka viņš ir dusmīgs par māsas zaudējumiem kazino.

Sava apartamenta dzīvojamā istabā Kross pasniedza viņiem ēdienkarti apkalpošanai numurā un pēc tam pasūtīja pusdienas. Klaudija stīvi sēdēja uz dīvāna, Veils - vienaldzīgi sakumpis.

Klaudija iesāka: - Kros, Veils ir šausmīgā stāvoklī. Mums kaut kas jādara viņa labā.

Krosa ads Veils nemaz tik slikti neizskatījās. Viņš likās patiesi atslābinājies, pievērtām acīm, apmierinātu smaidu uz lūpām. Tas ērcināja Krosu.

-    Protams, vispirms es pārtraukšu viņa kredītu šajā pilsētā.

Tas ietaupīs naudu, viņš ir visnemākulīgākais spēlmanis, kādu es jebkad esmu redzējis.

-    Runa nav par spēlēšanu, - Klaudija atteica.

Un viņa izstāstīja brālim, kā Marions apsolījis iedot Veilam bruto procentus no visiem viņa grāmatas turpinājumiem un pēc tam nomiris.

-    Tātad? - Kross jautāja.

-    Tagad Bobijs Bancs netur šo solījumu, - Klaudija paskaidroja. - Kopš Bobijs kļuvis par Lodstouna studijas vadītāju, viņš gluži vai sajucis no varas apziņas. Viņš dara, ko māk, lai līdzinātos Marionam, taču viņam nav ne saprāta, ne pievilcības. TS ka Ernests atkal ir izslēgts no spēles.

-    Pie velna, kā tu domā, ko es tur varu darīt? - Kross nesaprata.

-Jūs ar Lodstouna studiju esat partneri filmā “Mesalīna", -Klaudija atbildēja. - Tev noteikti ir kāda ietekme pār viņiem. Es gribu, lai tu palūdz Bobijam Bancam turēt Mariona solījumu.

Tādās reizēs kā šī Klaudija dzina Krosu izmisumā. Bancs nemūžam nepiekāpsies, tas piederējās viņa darbam un raksturam.

-    Nē, - Kross noskaldīja. - Esmu jau agrāk tev paskaidrojis. Es nevaru ieņemt nostāju, ja vien nezinu, ka atbilde būs “jā*. Un šajā ziņā man nav nekādu izredžu.

Klaudija sarauca pieri.

-    Es to nekad neesmu izpratusi, - viņa atzinās, tad bridi klusēja. - Ernests to domā nopietni, viņš nonāvēs sevi, lai viņa ģimene varētu atgūt tiesības.

To dzirdot, Veils izrādīja interesL Viņš iesaucās: - Klaudij, stulbene tāda, vai tu nesaproti, kā rīkojas tavs brālis? Ja viņš kādam ko lūdz un tiek atbildēts ar “nē”, viņam šis cilvēks jānogalina.

Veils plati uzsmaidīja Krosam.

Kross bija saniknots, ka Veils tā uzdrošinās runāt Klaudijas klātbūtnē. Par laimi, tajā brīdī ieradās apkalpotāji, stumdami galdiņus uz ritentiņiem, un uzklāja dzīvojamā istabā galdu. Kross valdījās, kad viņi sēdās ēst, tomēr nespēja ar saltu smaidu neizmest: - Ernest, cik saprotu, tu vari visu atrisināt, izlaizdams garu. Varbūt es varu palīdzēt. Es pārcelšu tavu numuru uz desmito stāvu, un tu varēsi vienkārši izkāpt pa logu.

Tagad sadusmojās Klaudija.

-    Tas nav nekāds joks, - viņa atcirta. - Ernests ir viens no maniem labākajiem draugiem. Un tu esi mans brālis, kuri allaž apgalvo, ka milot mani un darīšot manā labā visu.

Viņa izplūda asarās.

Kross piecēlās un piegāja apskaut māsu.

-    Klaudij, es tur neko nevaru darīt. Es neesmu burvis.

Ernests Veils baudīja pusdienas. Neviens cilvēks nevarētu

izskatīties vēl mazāk noskaņots darīt sev galu.

-    Tu, Kros, esi pārlieku pieticīgs, - viņš piezīmēja. - Paklau, man nepietiek dūšas, lai izlēktu pa logu. Man ir pārāk spēcīga iztēle, es nomirtu tūkstoš nāvēs, krizdams lejā un domādams, kā izskatīšos, izšķīdis uz visām pusēm. Un es pat varētu uzkrist kādam nevainīgam cilvēkam. Esmu pārāk gļēvs, lai pārgrieztu vēnas, nevaru skatīties uz asinīm un nāvīgi baidos no šaujamieročiem, nažiem un satiksmes līdzekļiem. Negribu beigt savu dzīvi kā dārzenis, kas neko nav paveicis. Negribu, ka tie draņķi Bancs un Dīrs smejas par mani un pievāc visu manu naudu. Tu vari izdarīt vienu: nolīgt kādu, kas nogalinātu mani. Nesaki man, kad. Tikai gādā, lai tas tiktu paveikts.

Kross sāka smieties. Viņš mierinādams noglāstīja Klaudijai galvu un atgriezās pie sava krēsla.

-Vai tu iedomājies, ka mēs piedalāmies draņķīgā filmā? -viņš noprasīja Ernestam. - Vai tu domā. ka nogalināt cilvēku ir tāds kā joks?

Kross devās no ēdamgalda pie sava rakstāmgalda. Viņš atslēdza atvilktni un izņēma maisiņu ar melnajiem žetoniem. Viņš pasvieda maisiņu Ernestam un teica: - Te būs desmit tūkstoši. Pēdējoreiz izmēģini laimi pie galdiem, varbūt tev paveiksies. Tikai beidz apvainot mani māsas priekšā.

Veils nu bija līksms.

- Iesim, Klaudij, - viņš sacīja. - Tavs brālis negrasās palīdzēt.

Veils iebāza maisiņu ar melnajiem žetoniem kabatā. Viņš šķita degam nepacietībā sākt spēlēt.

Klaudija likās nogrimusi domās. Viņa patlaban prātā lika visu kopā, taču prāts atsacījās nonākt pie rezultāta. Viņa skatījās uz

brāļa rāmo, glīto seju. Viņš nevarēja būt tas, par ko Veils viņu nosauca. Viņa noskūpstīja Krosu uz vaiga un teica: - Piedod, taču es raizējos par Ernestu.

-    Ar viņu viss būs labi, - Kross atteica. - Viņam pārāk patīk spēlēt azartspēles, lai mirtu. Turklāt viņš ir ģēnijs, vai ne?

Klaudija iesmējās.

-    Tā viņš allaž saka, un es piekrītu, - viņa atbildēja. - Turklāt viņš ir briesmīgs gļēvulis.

Taču Klaudija pastiepa roku apmīļot Veilu.

-    Kāda velna pēc tu esi viņam uzticīga? - Kross brīnījās.

- Kāpēc tu dzīvo vienā numurā ar viņu?

-    Tāpēc, ka esmu viņa labākā un pēdējā draudzene, - Klaudija dusmīgi atteica. - Un es mīlu viņa grāmatas.

Kad abi bija prom. Kross atlikušo vakara daļu pavadīja, pabeigdams piecu miljonu nodošanas plānu senatoram Vavenam. Pabeidzis viņš izsauca kazino vadītāju, augsti stāvošu personu Klerikucio Ģimenē, un pavēlēja atgādāt naudu uz augšstāva apartamentiem.

Naudu divos milzīgos maisos uznesa vadītājs un divi drošībnieki, kuri ari piederēja pie Klerikucio. Viņi palīdzēja Krosam sakraut naudu ķīniešu čemodānā. Kazino vadītājs viegli uzsmaidīja Krosam un noteica: - Smuks koferītis.

Kad vīri bija aizgājuši. Kross paņēma no gultas vatētu segu un ievīstīja tajā čemodānu. Tad viņš pasūtīja, lai atnes brokastis diviem. Pēc dažām minūtēm zvanīja drošības dienests un paziņoja, ka viņu gaida Lia Vāci. Kross atļāva vest viņu augšā.

-    Labas vai sliktas ziņas? - Kross vaicāja, kad brokastis bija atnestas,

-    Sliktas, - Lia atbildēja. - Tas detektīvs, kas mani apturēja Beverlihilsas viesnīcas vestibilā, kad biju kopā ar Skenetu. Džims Louzijs. Viņš uzradās medību namā un izprašņāja mani par attiecībām ar Skenetu. Es viņu atšuvu. Ļaunākais ir tas, ka viņš zināja, kas es esmu un kur atrodos. Es neesmu nevienā policijas kartotēkā, nekad neesmu iekūlies ķezā. Tātad tas nozīmē, ka ir kāds ziņu pienesējs.

-piktais izbiedēja Krosu. Pārbēdzēji Klerikudo Ģimenē gadījās reti un vienmēr tika bez žēlastības izskausti.

-    Par to es ziņošū Donam pašam. - Kross teica. - Kā ir ar tevi? Vai tu gribi doties atvaļinājumā uz Brazīliju, līdz mēs uzzināsim, kas notids?

Lia tikpat kā nebija ēdis. Viņš ielēja sev konjaku un paņēma vienu no Krosa noliktajiem Havanas dgāriem.

-    Es nenervozēju, vēl ne, - Lia atteica. - Es tikai gribētu saņemt tavu atļauju aizsargāties pret šo cilvēku.

Kross jutās nemierīgs.

-    Lia, tā tu nedrīksti rīkoties, - viņš brīdināja. - Šajā zemē ir ļoti bīstami nogalināt polidstu. Te nav Sicīlija. lā nu man tev jāpasaka kaut kas tāds, ko tev nevajadzētu zināt. Klerikucio maksā Džimam Louzijam. Lielu naudu. Es domāju, ka viņš tikai izošņā, lai pieprasītu prēmiju par tevis likšanu mierā.

-    Labi, - Vad noteica. - Tomēr fakts paliek fakts. Noteikti ir kāds ziņu pienesējs.

-    Es par to parūpēšos, - Kross teica. - Par Louziju nekreņķējies.

Lia izpūta dūmu mutuli no dgāra.

-    Viņš ir bīstams vīrs. Esi piesardzīgs.

-    Būšu, - Kross apsolīja. — Bet lai no tavas puses nebūtu nekādu apsteidzošu gājienu, labi?

-    Protams, - Lia atteica.

Viņš šķita nomierināmies. Tad nevērīgi ievaicājās: - Kas tur zem tās segas?

-    Maza dāvaniņa varen svarīgam vīram, - Kross atbildēja. ~ Vai gribi pa nakti palikt viesnīcā?

-    Nē, - Lia atbildēja. - Došos atpakaļ uz medību namu, un tu varēsi man izstāstīt, ko pamazām uzzināsi. Tomēr mans padoms būtu atbrīvoties no Louzija tūlīt pat.

-    Es parunāšu ar Donu, - Kross apsolīja.

Senators Vorens Vavens ar svītu, kas sastāvēja no trim palīgiem, piereģistrējās savā “Ksanadu” villā pulksten trijos pēcpusdienā. Viņš, kā parasti, bija atbrauds ar limuzīnu bez pazīšanās zīmēm un bez kāda eskorta. Piecos viņš izsauca Krosu uz villu.

Kross lika diviem drošības dienesta sargiem ielikt segā ievīstīto čemodānu motorizēto golfa ratiņu aizmugurē. Viens no sargiem sēdēja pie stūres, un Kross apsēdās pasažiera vietā, paturēdams ads čemodānu kravas nodalījumā, kur parasti atradās golfa nūjas un ūdens ar ledu. Cauri viesnīcas “Ksanadu" teritorijai uz atsevišķi apsargāto, iežogoto laukumu, kurā pacēlās visas septiņas villas, bija tikai piecu minūšu braudens.

Krosam allaž patika skats uz villām, varas apziņa. Mazas Ver-saļas pilis, pie katras smaragdzaļš rombveida peldbaseins, un centrā laukums ar villu iemītniekiem domātu privātu kazino, kas pēc formas atgādināja pērli.

Kross pats ienesa čemodānu villā. Viens no senatora palīgiem ieveda viņu ēdamistabā, kur senators baudīja ēdienus no bagātīgi klāta aukstā galda un ledainas limonādes krūzēm. Viņš vairs nedzēra alkoholu.

Senators Vavens bija tikpat izskatīgs un laipns kā arvien. Viņš bija augstu uzkāpis nāajas politiskajās padomēs, vadīja vairākas svarīgas komitejas un bija bez priekšvēlēšanu kampaņas izvirzīts kandidāts nākamajām prezidenta vēlēšanām. Viņš pielēca kājās, lai apsveicinātos ar Krosu.

Kross norāva segu no čemodāna un nolika to uz grīdas.

-    Maza dāvaniņa no viesnīcas, senator, - viņš sadja. - Novēlu patīkamu uzturēšanos.

Senators abām rokām saņēma Krosa plaukstu. Viņa rokas bija gludas.

-    Cik jauka dāvana, - Vavens atsaucās. - Pateicos, Kros. Vai es tagad varētu ar tevi slepenībā mazliet aprunāties?

-    Protams, - Kross atbildēja un iedeva viņam čemodāna atslēgu. Vavens to iebāza bikšu kabatā. Tad viņš uzrunāja savus palīgus:

-    Lūdzu, nolieciet čemodānu guļamistabā un viens palie-det pie tā. Tagad atstājiet mani uz kādu bridi vienatnē ar manu draugu Krosu.

Palīgi aizgāja, un senators sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Viņš sarauca pieri:

-    Man, dabiski, ir labas ziņas, taču man ir ari sliktas ziņas.

Kross pamāja un miermīlīgi atteica:

-    parasti tā mēdz būt.

Viņš nodomāja, ka par pieciem miljoniem labajām ziņām jābūt daudz labākām par sliktajām

Vavens ieklukstējās.

-    Vai nav taisnība? Vispirms labās ziņas. Un tās ir ļoti labas ziņas. Dažus pēdējos gadus savu uzmanību esmu veltījis tādu likumu pieņemšanai, kuri azartspēles padarītu likumīgas visās Savienotajās Valstis. Pat nosacījumu padarīt sporta derības likumīgas. Domāju, ka beidzot man ir balsis Senātā un Baltajā namā. Nauda čemodānā vēl mainīs dažas izšķirošas balsis. Tur ir pied, vai ne?

-    Pied, - Kross apstiprināja. - Turklāt labi izlietota nauda. Kādas tad ir sliktās ziņas?

Senators skumji papurināja galvu.

-    Taviem draugiem tas nepatiks, - viņš sadja. - It īpaši Džordžo, kurš ir tik nepadetigs. Bet viņš ir lielisks puisis, nudien, lielisks.

-    Mans iemīļotais brālēns, - Kross sausi atteica.

No visiem Klerikudo Džordžo viņam patika vismazāk, un senators acīmredzot jutās tāpat.

Tad Vavens pavēstīja satriecošo ziņu: - Prezidents man teica, ka uzliks veto likumprojektam.

Kross bija izjutis gaviles par Dona Klerikudo meistarīgā plāna galīgajiem panākumiem Uzbūvēt likumīgu impēriju, balstītu uz legālām azartspēlēm Nu Kross bija apjucis. Ko tas Vavens te vāvuļoja?

-    Un mums nepietiek balsu, lai pārvarētu veto, - Vavens tur* pināja.

Lai iegūtu laiku un atgūtu savaldību. Kross jautāja:

-    Tātad pied miljoni ir paredzēti prezidentam?

Senators bija šausmās.

-    Ak nē. nē, - viņš atteica. - Mēs pat neesam tajā pašā partijā. Turklāt prezidents būs ļoti bagāts vīrs. kad atgriezīsies privātajā dzīvē. Ikvienas lielas kompānijas direktoru padome gribēs viņu. Viņam nav nekādas vajadzības pēc sīknaudas.

Vavens apveltīja Krosu ar apmierinātu smaidu.

-    viss notiek pavisam citādi, kad esi Savienoto Valstu prezidents.

-    Tātad mēs cietīsim neveiksmi, ja vien prezidents nenomirs, - Kross secināja.

-    Tieši tā, - Vavens apstiprināja. - Viņš ir ļoti populārs prezidents, man jāsaka, lai gan mēs piederam pie pretinieku partijām Viņš noteikti tiks ievēlēts no jauna. Mums jābūt pacietīgiem.

-    Tātad mums jāgaida pied gadi un pēc tam jācer uz prezidentu, kurš neuzliks veto?

-    Tā vis gluži nav, - senators iebilda un mazliet tā kā samin-stinājās. - Man jābūt godīgam pret tevi. Piecos gados Kongresa sastāvs var mainīties, man var nebūt to balsu, kuras ir pašlaik. -Viņš atkal uz bridi apklusa. - Ir daudz dažādu apstākļu.

Tagad Kross jutās galīgi samulsis. Ko tas Vavens te patiesībā runāja? Tad senators vieglītēm pieskārās viņa rokai.

-    Protams, ja ar prezidentu kaut kas gadīsies, viceprezidents parakstīs likumprojektu. Tā nu, lai cik ļauni tas izklausītos, jums jācer, ka prezidentu piemeklēs sirdslēkme, viņa lidmašīna dētas katastrofā vai viņam uzbruks trieka, kas laupīs darba spējas. Tā varētu gadīties. Mēs visi esam mirstīgi.

Senators staroja, un piepeši Krosam viss tapa skaidrs.

Viņš juta dusmu uzplūdu. Tas draņķis lika saprast Klerikudo: senators savu paveicis, tagad viņiem jānogalina Savienoto Valstu prezidents, lai panāktu likumprojekta pieņemšanu. Un Vavens bija tik glums un izmanīgs, ka pats nekur konkrēti nebija iesaistījies. Kross bija pārliecināts, ka Donam tas nepatiks, un, ja patiks, Kross atteiksies turpmāk ielaisties jebkādās darīšanās ar Ģimeni.

Vavens tik smaidīja savu laipno smaidu.

-    Izskatās pavisam bezcerīgi, tomēr nekad nevar zināt. Var iejaukties liktenis, un viceprezidents ir man ļoti tuvs draugs, lai ari mēs esam no dažādām partijām. Es droši zinu, ka viņš manu likumprojektu atzīs par labu. Mums tikai jānogaida, tad redzēsim.

Kross tikko spēja noticēt tam, ko teica senators. Senators Vavens personificēja krietnu visas Amerikas politiķi, lai gan, jāatzīst, ar vājību pret sievietēm un nevainīgo golfa spēli. Viņam bija cienījama, glīta seja un aristokrātiska balss. Viņš parādīja sevi kā vistīkamāko cilvēku uz zemes. Tomēr viņš netieši norādīja, lai Klerikucio Ģimene noslepkavo pati savu prezidentu. Pretīga būšana. Kross nodomāja.

Senators pie galda izvēlējās ēdienus.

-    Palikšu tikai vienu nakti, - viņš paziņoja. - Ceru, ka jūsu rēvijā ir kādas meitenes, kuras gribētu paēst pusdienas kopā ar tādu vecu sakāmi kā es.

Atgriezies savā dzīvoklī. Kross piezvanīja Džordžo un pateica, ka nākamajā dienā ieradīsies Kvogā. Džordžo sadja, ka lidostā Krosu sagaidīs Ģimenes šoferis. Viņš neuzdeva jautājumus. Klerikudo pa telefonu nekad nerunāja par darīšanām.

Ieradies Kvogas savrupmājā. Kross pārsteigts atrada visus pilnā sastāvā. Bezlogu darbistabā bija ne tikai Dons, bet ari Pipi un Dona tris dēli Džordžo, Vinsents un Peti, un pat Dante, kurš nēsāja debeszilu renesanses cepuri.

Darbistabā nebija ēdienu, pusdienas bija paredzētas vēlāk. Dons kā parasti lika visiem aplūkot uz kamīna plaukta novietotās fotogrāfijas: Silvio portretu un Krosa un Dantes kristību skatu. “Cik laimīga diena," Dons allaž teica. Visi ierīkojās krēslos un dīvānos, Džordžo izsniedza dzeramos, un Dons aizdedza saliekto, melno itāļu dgāru ar apgrieztiem galiem.

Kross ziņoja visos sīkumos: kā viņš nogādājis piecus miljonus senatoram Vavenam un pēc tam vārdu pa vārdam atstāstīja sarunu ar viņu.

Sekoja ilgs klusums. Nevienam nevajadzēja Krosa interpretā-dju. Vinsents un Peti izskatījās visvairāk nobažījušies. Tagad, kad Vinsentam piederēja restorānu virkne, viņš bija mazāk noskaņots riskēt Peti, lai gan pats bija kareivju vadonis Bronksas anklāvā, galvenokārt rūpējās par milzīgo celtniecības biznesu. Šajā dzīves posmā viņus nesajūsmināja šāda briesmīga misija.

-    Tas draņķa senators ir traks, - Vinsents konstatēja.

Dons vaicāja Krosam: — Vai esi pārliecināts, ka tieši to mums lika pateikt senators? Ka mums patiesi jānoslepkavo mūsu valsts vadītājs, viens no viņa kolēģiem valdībā?

Džordžo sausi piezīmēja: - Viņi nepieder pie vienas un tās pašas politiskās partijas, senators saka.

Kross atbildēja Donam: - Senators nemūžam neuzņemsies vainu. Viņš tikai minēja faktus. Es domāju, viņš pieņem, ka mēs rīkosimies saskaņā ar tiem.

Ierunājās Dante. Viņu aizrāva šī doma, tās lieliskums un labums.

-    Mēs varam panākt, lai viss azartspēļu bizness kļūtu legāls. Tas būtu tā vērts. Tā ir visaugstākā balva.

Dons uzrunāja Pipi.

-    Un ko domā tu, manu Martello? - viņš ar mīlestību vaicāja.

Pipi nepārprotami bija nikns.

-    Tā nevar rīkoties, un tā nevajadzētu rīkoties.

Dante izsmējīgi izmeta: - Brālēn Pipi, ja tu nevari to paveikt, es varu.

Pipi nicīgi nopētīja viņu.

-    Tu esi slakteris, nevis plānotājs. Tu kaut ko tādu nespētu izplānot pat miljons gados. Tas ir pārāk liels risks. Pārāk daudz trokšņa. Un izpilde ir pārāk grūta. Tu nevari tikt cauri sveikā.

Dante uzpūtīgi teica: - Vecotēv, uzdod man šo darbu. Es gādāšu, lai tas tiktu paveikts.

Dons pret mazdēlu izturējās ar deņu.

-    Esmu pārliecināts, ka tu to varētu, - viņš atzina. - Un atalgojums būtu ļoti liels. Tomēr Pipi ir taisnība. Sekas būtu pārāk riskantas Ģimenei. Arvien var kļūdīties, taču nekad neizdari liktenīgo kļūdu. Pat tad, ja mums paveiktos un mēs panāktu savu mērķi, šis nodarījums mūs mūžīgi apdraudētu. Tas ir pārāk liels noziegums. Turklāt esošā situācija neapdraud mūsu esamību, tas ir tikai veids, kā sasniegt noteiktu mērķi. Mērķi, ko var sasniegt ari ar pacietību. Tajā pašā laikā mēs atrodamies izdevīgā pozīcijā. Džordžo, tev ir sava vieta Volstritā, Vinsent, tev ir restorāni, Peti, tev ir celtniecības bizness, Kros, tev ir viesnīca, un tu, Pipi, vari iet pensijā un aizvadīt pēdējos gadus mierā. Un tev, Dante, manu mazdēl, jābūt pacietīgam, kādudien tev piederēs azartspēļu valstība, tā būs tavs mantojums. Un, kad tā piederēs tev, tavu galvu neapenos kāds šausmīgs noziegums. Tā ka - lai tas senators peldas okeāna dibenā.

Visi istabā nomierinājās, saspīlējumam atslābstot; atskaitot Danti, visi bija apmierināti ar lēmumu. Un visi bija vienisprātis ar Dona lāstu, ka senatoram vajadzētu noslīkt. Par to. ka viņš uzdrīkstējies piedāvāt tik bīstamu izvēli.

Vienīgi Dante, likās, nepiekrita. Viņš teica Pipi: - Tev ir varena dūša, ja nosauci mani par slakteri. Kas tad tu esi, Florensa Nai-tingeila, vai?

Vinsents un Peti iesmējās. Dons nosodoši pakratīja galvu.

-    Vēl kas, - Dons Klerikucio piebilda. - Es domāju, mēs pagaidām uzturēsim visus sakarus ar senatoru. Man nav žēl atvēlēt viņam liekus piecus miljonus, tomēr es uzņemu kā apvainojumu, ka viņš domā - mēs nogalināsim savas valsts prezidentu, lai virzītu uz priekšu biznesa pasākumu. Turklāt kas vēl viņam ir aiz ādas? Kādu labumu viņam dod šī rīcība? Senators mēģina mūs ietekmēt. Kros, kad viņš ieradīsies tavā viesnīcā, palielini viņa parādzīmju apjomu. Gādā, lai viņš labi pavadītu laiku. Viņš ir pārāk bīstams cilvēks, lai mēs iemantotu tādu ienaidnieku.

Viss bija nokārtots. Kross vilcinājās pieminēt vēl vienu slepenu problēmu. Tomēr viņš izstāstīja visu par Iiu Vāci un Džimu Louziju.

-    Ģimenē, iespējams, ir kāds ziņu pienesējs, - Kross teica.

Dante vēsi atteica: - Tā bija tava operācija, tava problēma.

Dons apņēmīgi papurināja galvu.

-    Ziņu pienesēja nevar būt, — viņš teica. — Detektīvs kaut ko nejauši atklāja un tagad grib saņemt prēmiju, pirms likties mierā. Džordžo, parūpējies par to.

Džordžo sapīcis izmeta: - Vēl piecdesmit stabL Kros, tas jānokārto tev. Tev tie būs jāizmaksā no viesnīcas.

Dons no jauna aizdedza dgāru.

-    Tagad, kad mēs visi esam kopā, vai ir vēl kādas grūtības? Vinsent, kā ar tavu restorānu biznesu?

Vinsenta granītā cirstie vaibsti atmaiga.

-    Es vēršu vaļā vēl trīs, - viņš atbildēja. - Vienu Fillijā, vienu Denverā un vēl vienu Ņujorksitijā. Augstākā klase. Papu, vai tu ticētu, ka es prasu sešpadsmit dolārus par spageti šķīvi? Kad tos gatavoju mājās, es rēķinu, ka tie izmaksā pusdolāru par šķīvi. Lai kā es pūlētos, dārgāk man neiznāk. Es pat ierēķinu ķiploku vērtību. Un kotletes - man ir vienīgie augstas klases itāļu restorāni, kur pasniedz kotletes, es nezinu, kādēļ, bet es par tām saņemu astoņus dolārus. Un kotletes nav lielas. Man tās izmaksā divdesmit centus.

Vinsents būtu runājis vēl, taču Dons viņu pārtrauca. Viņš pievērsās Džordžo un vaicāja: - Džordžo, kā tev iet pa Volstrītu?

Džordžo piesardzīgi atteica: - Iet visādi. Tbmēr komisijas naudas, ko iegūstam no darījumiem, ir tikpat lielas kā tās, ko saņem augļotāji ielās, ja vien kārtīgi izvēršamies. Un bez kāda riska par dīkdienību nokļūt cietumā. Mums vajadzētu aizmirst visus citus darījumus, atskaitot varbūt vienīgi azartspēles.

Donam patika šis uzskaitījums, viņam bija dārgi panākumi likumīgajā pasaulē. Viņš jautāja: - Un tavs celtniecības bizness, Peti? Dzirdēju, ka tev nesen bijušas mazas nepatikšanas...

Peti paraustīja plecus.

-    Man ir vairāk darba, nekā spēju tikt galā. Visi kaut ko būvē, un mūsu ziņā ir galvenie līgumi Visi mani kareivji ir algu sarakstā un labi nopelna. Bet pirms nedēļas manā vislielākajā būvlaukumā uzradās viens melnais. Aiz viņa stāv vesels simts melno ar visvisādām pilsoņu tiesībām. Tā nu es ievedu viņu savā kantori, un piepeši viņš izturas varen mīlīgi. Man tikai jāpieņem darbā desmit procenti melno un jāsamaksā viņam divdesmit stabi skaidrā.

Teiktais uzjautrināja Danti.

-Mūs sāk iebiedēt? - viņš ķiķinādams noprasīja. - Klerikucio?

Peti turpināja: - Es centos domāt tāpat kā tēvs. Kādēļ gan lai viņi nenopelnītu? Tā nu es iedevu tam melnajam viņa divdesmit stabus un pateicu, ka paņemšu darbā piecus procentus.

-    Tu darīji labi, - Dons uzteica Peti. - Tu panāci, lai sīkas grūtības nepārvēršas lielās grūtībās. Un kas gan ir Klerikucio, lai nedotu savu ieguldījumu dtu tautu un visas dvilizādjas attīstībā?

-    Es būtu nožmiedzis to melno kuņas dēlu, - Dante piezī-mēja. - Tagad viņš atgriezīsies, lai dabūtu vēl.

-    Un mēs dosim viņam vēl, - Dons atteica. - Tik ilgi, kamēr viņi būs saprātīgi. - Dons pievērsās Pipi un jautāja: - Un kādas tev grūtības?

-    Nekādu, - Pipi atbildēja. - Ja nu vienīgi tādas, ka Ģimene neveic gandrīz nekādas operācijas un es esmu bez darba.

-    Tā ir tava laime, - Dons sacīja. - T\i esi diezgan smagi strādājis. TU esi izvairījies no daudzām briesmām, tā ka tagad izbaudi labākos brieduma gadus.

Dante negaidīja, kad viņam uzdos jautājumu.

-    Esmu tajā pašā laivā, - viņš teica Donam. - Taču esmu par jaunu, lai ietu pensijā.

-    Spēlē golfu kā Brugliones, - Dons Klerikucio sausi atteica.

-    Un neraizējies, dzīve allaž sagādā darbu un problēmas. Bet pagaidām esi pacietīgs. Baidos, ka pienāks tavs laiks. Manējais ari.

14. nodaļa

ELI MARIONA bēru ritā Bobijs Bancs kliedza uz Skipiju Dīru:

-    Tas ir kaut kas traks, lūk, kas ir aplami kinoražošanā. Kā tu vari pieļaut, ka kaut kas tāds notiek?

Viņš virināja Dīram sejā kopā sašūtu papīra lapu žūksni.

Dīrs palūkojās uz papīriem. Tas bija transporta grafiks filmas uzņemšanai Romā.

-Jā, nu un tad? - Dīrs brīnījās.

Bancs bija saniknots.

-    Visiem, kuri piedalās filmā, ir pasūtītas pirmās klases lidmašīnas biļetes uz Romu... uzņemšanas grupai, epizodisko lomu tēlotājiem, izsūtāmajiem, interniem. Ir tikai viens izņēmums. Tu zini, kurš tas ir? Lodstouna grāmatvedis, kuru mēs aizsūtījām pārbaudīt izdevumus. Viņš lidoja ekonomiskajā klasē.

-    Jā, un kas tad ir? - Dīrs atkārtoja.

Bancs mazliet pievaldīja dusmas.

-    Un filmas budžetā ir paredzēts ierīkot skolu visu filmā iesaistīto personu bērniem. Budžetā ir jahtas noma uz divām nedēļām.

Es rūpīgi izlasīju scenāriju. Divpadsmit aktieri un aktrises filmā

parādās varbūt uz divām trim minūtēm. Jahta ir paredzēta Hiraj divu dienu filmēšanai. Tagad paskaidro man, kā tu to pieļāvi.

Skipijs Dīrs viņam uzsmaidīja.

-    Protams, - viņš atteica. - Mūsu režisors ir Lorenco Talufo. Viņš pieprasa, lai viņa ļaudis ceļotu pirmajā klasē. Sīkās epizodiskās lomas tika ierakstītas scenārijā, tāpēc ka šie cilvēki gulēja ar vadošajām zvaigznēm. Jahta ir pasūtīta uz divām nedēļām, jo Lorenco grib apmeklēt Kannu filmu festivālu.

-    Tu esi producents, parunā ar Lorenco, — Bancs sadja.

-    Es ne, - Dīrs atvairījās. - Lorenco ir četras filmas, kuras nesušas simt miljonu dolāru bruto ienākumus, viņam ir divas Akadēmijas balvas. Es viņam vēl pakaļu nobučošu, kad palīdzēšu uzkāpt uz jahtas. Runā tu ar viņu.

Uz to nebija, ko atbildēt. Ražošanas hierarhijā studijas galva stāvēja pāri visiem. Producents bija cilvēks, kurš savāca visus galus kopā un pārraudzīja budžetu un scenārija attīstību. Tomēr īstenībā notika tā, ka tad, kad sākusies filmas uzņemšana, augstākā vara piederēja režisoram. It īpaši tad, ja viņa kontā bija panākumiem bagātas filmas.

Bancs papurināja galvu.

-    Es nevaru runāt ar Lorenco, vismaz ne tagad, kad nav vairs Eli, kurš mani atbalstītu. Lorenco mani pasūtīs pie velna, un mēs zaudēsim filmu.

-    Un viņam būs taisnība, - Dīrs piezīmēja. - Velns parāvis, Lorenco vienmēr nozog filmai piecus miljonus. Viņi visi tā dara. Tagad nomierinies, lai varam rādīties bērēs.

Taču Bancs nu jau skatījās dtā izmaksu lapā.

-    Tavā filmā, - viņš teica Dīram, - ir piecsimt tūkstoš dolāru maksa par ķīniešu ēdieniem promnešanai. Neviens, neviens, pat mana sieva nespēj izdot pusmiljonu dolāru par ķīniešu ēdieniem Par franču ēdieniem varbūt. Bet par ķīniešu? Par ķīniešu ēdieniem promnešanai?

Skipijam Dīram vajadzēja izdomāt atbildi - Bobijs bija pieķēris viņu.

-    Tas ir japāņu restorāns, ēdiens ir suši. Tfes ir visdārgākais ēdiens pasaulē.

Bancs piepeši nomierinājās. Cilvēki vienmēr sūdzējās par suši. Konkurējošās studijas vadītājs tika stāstījis, kā vedis japāņu investoru uz pusdienām restorānā, kurš specializējās suši gatavošanā. "Tūkstoš zaļo divām personām par divdesmit draņķīgām zivju galvām," viņš bija teicis. Sadtais bija atstājis iespaidu uz Bancu.

- Labs ir, - Bancs teica Skipijam Dīram, - tomēr tev jāsamazina izdevumi. Nākamajai filmai pamēģini sadabūt vairāk koledžu internu.

Interni strādāja par velti.

Eli Mariona bēres Holivudā bija uzskatāmas par vēl lielāku jaunumu nekā stabilas zvaigznes bēres. Marionu bija denījuši studiju vadītāji, producenti un aģenti, viņu denīja un reizēm pat mīlēja stabilās zvaigznes un scenāristi. Tam par iemeslu bijusi viņa pieklājība un neatvairāmais prāts, kas bija atrisinājis daudzas grūtības kinobiznesā. Viņam bija arī saprāta robežās taisnīga cilvēka slava.

Pēdējos gados viņš dzīvoja kā askēts, negozējās savā varā, neprasīja seksa pakalpojumus no sīkām zvaigznītēm. Turklāt Lodstouna studijā bija radīts vairāk lielisku filmu nekā jebkurā atā, un cilvēkiem, kuri veidoja šīs filmas, nekā dārgāka nebija.

Savienoto Valstu prezidents atsūtīja savu personāla vadītāju, lai tas nodzied īsu slavas dziesmu. Frandja atsūtīja savu kultūras ministru, lai gan viņš bija Holivudas filmu ienaidnieks. Vatikāns atsūtīja pāvesta vēstnieku, jaunu kardinālu, kurš bija pietiekami izskatīgs, lai saņemtu piedāvājumus epizodiskām lomām. Gluži maģiskā kārtā uzradās japāņu biznesa vadītāju grupa. Eli Marionu godāja visaugstākie filmu korporādju vadītāji no Nīderlandes, Vācijas, Itālijas un Zviedrijas.

Sākās slavas dziesmas. Vispirms stabila vīrieškārtas zvaigzne, pēc tam stabila sievieškārtas zvaigzne, pēc tam A grupas filmu režisors; pat rakstnieks Benijs Slajs apliecināja deņu Marionam. Tad prezidenta personāla vadītājs. Pēc tam, lai visa šī izrāde netiktu uzskatīta par pretendozu, divi dižākie filmu komiķi jokoja par Eli Mariona varu un biznesa ķērienu. Beigās runāja Eli dēls Kevins, meita Dora un Bobijs Bancs.

Kevins Marions cildināja Eli Marionu kā gādīgu tēvu ne tikai paša bērniem, bet ar! visiem, kuri strādāja Lodstouna studijā. Eli bija tas vīrs, kurš nesis Mākslas lāpu. Lāpu, kuru, Kevins apgalvoja sērotājiem, tālāk nesis viņš.

Eli Mariona meita Dora teica vispoētiskāko runu, ko bija uzrakstījis Benijs Slajs. Tā bija daiļrunīga, apgarota un ar humor-pilnu deņu aplūkoja Eli Mariona tikumus un dotības.

-    Es mīlēju tēvu vairāk par jebkuru vīrieti, kuru esmu pazinusi, - viņa sadja, - tomēr priecājos, ka man nekad nevajadzēja ar viņu par kaut ko vienoties. Man bija darīšana tikai ar Bobiju Bancu, un viņu es varēju pārspēt viltībā.

Viņa tika apbalvota ar smiekliem, un pienāca Bobija Banca kārta. Slepenībā viņš ņēma ļaunā Doras joku.

-    Es pavadīju trīsdesmit gadus, kopā ar Eli Marionu celdams Lodstouna studiju, - viņš teica. - Viņš bija vissaprātīgākais, vislaipnākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinis. Viņa vadībā šis trīsdesmit gadu ilgais dienests ir bijis mana mūža laimīgākais laiks. Un es turpināšu kalpot viņa sapnim. Viņš parādīja savu uzticību, atstādams man studijas vadīšanu uz nākamajiem pie* dem gadiem, un es viņu nepievilšu. Nevaru cerēt, ka spēšu mēroties ar Eli sasniegumiem. Viņš deva sapņus miljardiem cilvēku visā pasaulē. Viņš dalījās bagātībā un mīlestībā ar ģimeni un visu Amerikas tautu. Viņš patiesi bija magnēts.

Sapulcējušies sērotāji zināja, ka Bobijs Bancs pats uzrakstījis runu, jo viņš bija paziņojis svarīgu vēsti visai kino ražošanai. To, ka nākamos piecus gadus Bancs vadīs Lodstouna studiju un gaida, lai visi veltītu viņam tādu pašu cieņu kā Eli Marionam. Bobijs Bancs vairs nebija otrais cilvēks, viņš bija pirmais.

Divas dienas pēc bērēm Bancs izsauca Skipiju Dīru uz studiju un piedāvāja viņam Lodstouna studijas ražošanas vadītāja vietu, ko līdz šim ieņēmis pats. Tagad viņš virzījās uz Mariona - priekšsēdētāja — posteni. Atalgojumam, ko viņš piedāvāja Dīram, nevarēja pretoties. Dīrs saņems peļņas daļu no katras filmas, ko veidoja studija. Viņš varēs atļaut uzņemt jebkuru filmu ar budžetu, mazāku par trīsdesmit miljoniem dolāru. Viņš varēs pats savu

ražošanas sabiedrību kā neatkarīgu iekļaut Lodstouna studijā un nosaukt šis kompānijas vadītāju.

Skipiju Dīru pārsteidza piedāvājuma dāsnums. Viņš to uztvēra kā nedrošības pazīmi no Banca puses. Bancs apzinājās, ka radošā ziņā bija vājš, un rēķinājās, ka Dīrs piesegs viņu.

Dīrs pieņēma piedāvājumu un nozīmēja Klaudiju De Lenu par savas ražošanas sabiedrības galvu. Ne tikai tādēļ, ka viņa bija radoša, ne tikai tādēļ, ka viņa patiesi prata veidot filmas, bet ari tādēļ, ka zināja - viņa bija pārāk godīga, lai blēdītos. Ar Klaudiju viņam nebūs vajadzīgas acis pakausi Turklāt, un filmu ražošanā tas nepavisam nebija mazsvarīgi, viņam arvien patika Klaudijas sabiedrība, viņas labais noskaņojums. Un viņu intīmās attiecības abiem jau sen bija aizmirsušās.

Skipijs Dīrs juta patīkamu siltumu, iedomājoties, dk bagāti viņi visi kļūs. Jo Dīram jau bija pietiekami ilga pieredze, lai zinātu, ka reizēm pat stabilas zvaigznes sagaidīja vecumdienas trūkumā. Dīrs allaž bija ļoti bagāts, tomēr uzskatīja, ka pastāv desmit bagātības līmeņi un ka viņš atrodas tikai pirmajā. Viņš, protams, varēja aizvadīt greznībā atlikušo dzīvi, tomēr viņam nevarēja piederēt privāta lidmašīna, viņš nevarēja būt piecu māju īpašnieks un tās uzturēt. Viņš nevarēja turēt harēmu. Viņš nevarēja atļauties būt izvirtis azartspēļu spēlmanis. Viņš nevarēja atļauties vēl piecas šķiršanās. Viņš nevarēja atļauties turēt simt kalpotāju. Viņš pat nevienu bridi nevarēja atļauties finansēt savas filmas, un viņš nevarēja atļauties dārgu mākslas darbu kolekdju, Monē vai Pikaso darbus, kā Eli. Bet tagad kādudien viņš no pirmā līmeņa izvirzīsies varbūt uz piekto. Viņam būs ļoti dtīgi jāstrādā un jābūt ļoti viltīgam, un, vissvarīgākais, ļoti uzmanīgi jānovēro Bancs.

Bancs galvenajos vildenos aprakstīja savus plānus, un Dīrs jutās pārsteigts, dk pārdroši tie bija. Bancs nepārprotami bija apņēmies ieņemt savu vietu varas pasaulē.

Iesākumam viņš gatavojās vienoties ar Melo Stjuartu, lai tas sniegtu Lodstouna studijai atvieglotu pieeju visiem talantiem savā aģentūrā.

- Tb es varu izdarīt, - Dīrs sadja. - Es viņam likšu manīt, ka došu zaļo gaismu visiem viņa iemīļotajiem projektiem.

-    Esmu sevišķi ieinteresēts, lai Atēna Akviteina strādātu mūsu nākamajā filmā, - Bobijs Bancs turpināja.

Ak tā, Dīrs nodomāja. T&gad, kad Bancs ir noteicējs pār Lodstouna studiju, viņš cer iedabūt Atēnu gultā. Dīrs nosprieda, ka viņam kā ražošanas vadītājam arī jāpamēģina.

-    Pateikšu Klaudijai, lai tūlīt pat sāk viņai domātu projektu, -Dīrs atbildēja.

-    Lieliski, - Bancs noteica. - Bet nu atceries, ka es vienmēr zināju, ko Eli tiešām gribēja paveikt, taču nespēja, jo bija pārāk mīkstsirdīgs. Mēs atbrīvosimies no Doras un Kevina ražošanas sabiedrībām. Viņi vienmēr sagādā zaudējumus, turklāt es negribu, ka viņi atrodas šajā teritorijā.

-    Šajā ziņā tev jābūt uzmanīgam, — Dīrs brīdināja. - Viņiem pieder daudz kompānijas akciju.

Bancs pasmīnēja.

-    Jā, bet Eli atstāja man vadību uz pieciem gadiem. Tā ka tu būsi grēkāzis. Tu atsacīsies dot zaļo gaismu viņu plāniem. Es tā rēķinu, ka pēc gada vai diviem viņi riebumā aizvāksies un visā vainos tevi. Tāda bija Eli metode. Es allaž saņēmu nosodījumu viņa vietā.

-    Domāju, ka tev būs grūti panākt, lai viņi aizvācas no studijas teritorijas, - Dīrs piezīmēja. - Tās ir viņu otrās mājas, viņi te ir uzauguši.

-    Mēģināšu, - Bancs attrauca. - Vēl kas. Vakarā pirms nāves Eli piekrita dot Ernestam Veilam bruto procentus no visām filmām, ko uzņemam pēc viņa sūdīgā romāna. Eli to apsolīja, tāpēc ka Mollija Flendersa un Klaudija viņam piesējās uz nāves gultas, tas nu gan bija patiešām riebīgi. Rakstiski esmu darījis Mollijai zināmu, ka neesmu saistīts ne juridiski, ne morāli, lai turētu šo solījumu.

Dīrs apsvēra šo jautājumu.

-    Veils nemūžam nedarīs sev galu, bet turpmākajos piecos gados viņš varētu nomirt dabiskā nāvē. Mums vajadzētu pret to nodrošināties.

-    Nē, - Bancs atteica. - Mēs ar Eli apspriedāmies ar advokātiem. un viņi saka, ka Mollijas prasība tiesā zaudētu. Es vedīšu

sarunas par naudu, bet ne par bruto procentiem. Tā jau ir tīrā asinssūkšana.

- Vai Mollija ir atbildējusi? - Dīrs jautāja.

-Jā, parastā, muļķībām pilnā jurista vēstulē, - Bancs atbildēja. - Es viņai teicu, lai iet pie velna.

Bancs paņēma telefonu un piezvanīja psihoanalītiķim. Sieva jau gadiem ilgi prasīja, lai viņš ārstētos un kļūtu patīkamāks. Bancs teica telefona klausulē: - Es tikai gribēju apstiprināt mūsu tikšanos četros pēcpusdienā. Jā, parunāsim par tavu scenāriju nākamnedēļ.

Viņš nolika klausuli un viltīgi uzsmaidīja Dīram.

Dīrs zināja, ka Bancam ir norunāta satikšanās ar Falīnu Fantu studijas Beverlijas viesnīcas namiņā. Tā nu Bobija ārsts kalpoja uzmanības novēršanai, jo studija bija izvēlējusies ārsta oriģi-nālscenāriju par sērijveida slepkavu psihiatru. Joks bija tāds, ka Dīrs bija izlasījis scenāriju un uzskatīja, ka no tā iznāktu jauka filma ar mazu budžetu, lai gan Bancs domāja, ka tas ir draņķis. Dīrs taisīs filmu, un Bancs uzskatīs, ka Dīrs tikai izdara viņam pakalpojumu.

Pēc tam Bancs ar Dīru pļāpāja par to, kāpēc laika pavadīšana kopā ar Falīnu daiīja viņus laimīgus. Abi bija vienisprātis, ka tas ir bērnišķīgi tādiem svarīgiem vīriem kā viņi. Viņi bija ari vienisprātis, ka sekss ar Falīnu bija tik patīkams tādēļ, ka viņa bija interesanta un nekad neko neprasīja. Protams, izskanēja netieši izteikti lūgumi, taču viņa bija talantīga, un, kad pienāks īstais laiks, viņai tiks dota iespēja.

Bancs teica: - Mani māc bažas, ka mūsu prieki beigsies, ja viņa kļūs par muļķīgu zvaigzni.

- Jā, - Dīrs piekrita. - Ar talantiem tā notiek. Bet, velns un elle, viņa mums ienesīs pamatīgu naudiņu.

Abi pārlūkoja ražošanas un filmu izlaišanas grafikus. “Mesalīna" tiks pabeigta pēc diviem mēnešiem un būs Ziemassvētku sezonas lokomotīve. Veila turpinājums bija uzņemts un tiks izlaists uz ekrāna nākamo divu nedēļu laikā. Šīs Lodstouna filmas kopā varēja ienest miljardu bruto ienākumu visā pasaulē, video ieskaitot. Bancs dabūs redzēt divdesmit miljonus dolāru, Dīrs

varbūt piecus miljonus. Bobijs tiks pasludināts par ģēniju pirmajā darbības gadā kā Mariona pēctecis. Viņš tiks apstiprināts par īstu pirmā numura vadītāju.

Dīrs domīgi izmeta: - Tas ir kauns, ka mums jāmaksā Krosam piecpadsmit procenti koriģēto “Mesalīnas" bruto ienākumu Kāpēc gan mēs vienkārši neatmaksājam viņam atpakaļ naudu kopā ar procentiem, un, ja viņam tas nepatīk, viņš var sūdzēt tiesā. Viņš acīmredzot negrib vērsties tiesā.

-    Vai tad viņš nav mafijas cilvēks? - Bancs jautāja.

Un Dīrs nodomāja, tas tips nu gan ir īsta cāļa dvēsele.

-    Es pazīstu Krosu, - Dīrs atbildēja. - Viņš nav stūrgalvīgs. Viņa māsa Klaudija būtu man pateikusi, ja viņš būtu patiesi bīstams. Es drīzāk raizējos par Molliju Flendersu. Mēs šmaucam divus viņas klientus uzreiz.

-    Labi, - Bobijs noteica. - Ak Dievs, mēs patiešām šodien esam labi pastrādājuši. Mēs ietaupām divdesmit miljonus uz Veila rēķina un varbūt desmit uz De Lēnas rēķina. Tā mums atmaksāsies prēmijas. Mēs būsim varoņi.

-    Jā, - Dīrs piekrita. Viņš palūkojās pulkstenī. - Drīz būs četri. Vai tev jau nevajadzēja būt ceļā pie Falīnas?

Tajā brīdī atsprāga Bobija Banca kabineta durvis un tajās nostājās Mollija Flendersa. Viņa bija kaujas ietērpā - garajās biksēs, žaketē un baltā zīda blūzē. Un kurpēs uz zemiem papēžiem. Viņas skaistā seja bija pietvīkusi sarkana aiz dusmām. Mollijai ads bija asaras, un tomēr viņa nekad nebija izskatījusies tik skaista. Viņas balsī skanēja ļauns prieks.

-    Nu tā, jūs, abi sūdabrāļi, - Mollija teica. - Ernests Veils ir miris. Man ir izpildraksts, lai jūs atliktu sava jaunā turpinājuma laišanu klajā pēc viņa grāmatas. Vai tagad jūs, abi aunapieres, esat gatavi sēsties un vienoties?

Ernests Veils apzinājās, ka lielākās grūtības pašnāvības izdarīšanā ir izvairīties no vardarbības. Viņš bija pārāk gļēvulīgs, lai izmantotu parastās metodes. Šaujamieroči viņu biedēja, naži un indes bija pārāk tieši un nepavisam ne droši. Gāzes plīts cepeškrāsnī iebāzta galva, nāve automašīnā no oglekļa oksīda viesa

pārāk lielu nedrošību. Vēnu pārgriešana bija saistīta ar asinīm. Nē, viņš gribēja nomirt tīkamā nāvē, ātri, droši, atstājot ķermeni neskartu un cienīgu.

Ernests lepojās, ka viņa lēmums ir racionāls, no kura labums būs visiem, izņemot Lodstouna studiju. Tas bija tikai personīgā finansiālā ieguvuma un sava “es” atgūšanas jautājums. Viņš atgūs varu pār savu dzīvi; no šīs domas viņam nāca smiekli. Vēl viens veselā saprāta pierādījums: viņam joprojām piemita humora izjūta.

Iepeldēšana okeānā pārāk atgādinātu filmu, mesties zem autobusa riteņiem savukārt būtu pārāk sāpīgi un zināmā mērā pazemojoši, it kā viņš būtu kāds klaidonis bez mājām. Kādu bridi viņam patika viena doma. Tās bija miega zāles, kuras vairs nebija iecienītas, svecīte, kuru tikai vajadzēja ievietot taisnajā zarnā. Tbmēr ari šis paņēmiens šķita pārāk necienīgs un nebija pilnīgi drošs.

Ernests noraidīja visas šīs metodes un meklēja kaut ko tādu, kas viņam sniegs laimīgu, drošu nāvi. Šis process viņu tā ielīksmoja, ka viņš gandrīz atmeta pašu nodomu. Tāpat ari pirmsnāves vēstuļu melnrakstu rakstīšana. Viņš gribēja izmantot visu savu māku, lai neradītu iespaidu, it kā žēlotu sevi vai apsūdzētu kādu. Visvairāk viņš gribēja, lai pašnāvība tiktu uzņemta kā pilnīgi racionāla rīcība, nevis gļēvuma izpausme.

Ernests iesāka ar zīmīti pirmajai sievai, kuru uzskatīja par savu vienīgo, īsto mīlestību. Viņš centās likt pirmajam teikumam skanēt objektīvi un praktiski.

“Sazinies ar Molliju Flendersu, manu advokāti, tiklīdz saņemsi šo vēstuli. Viņai būs svarīgas ziņas, ko tev pavēstīt. Pateicos tev un bērniem par daudzajiem laimīgajiem gadiem, kurus esat man devuši. Negribu, lai tu domātu, ka tas, ko esmu izdarījis, būtu jebkāds pārmetums tev. Mēs bijām viens otram apnikuši, pirms šķīrāmies. Lūdzu, nedomā, ka esmu garīgi slims vai nelaimīgs un tādēļ tā rīkojos. Tā ir pilnīgi saprātīga rīcība, kā tev paskaidros mana advokāte. Pasaki bērniem, ka es mīlu viņus."

Ernests pastūma zīmīti sāņus. To vajadzēs daudz reižu pārrakstīt. Viņš uzrakstīja otrajai un trešajai sievai vēstules, kuras

pašam likās aukstas, darīdams zināmu, ka atstāj tām mazas sava nekustamā īpašuma daļas, pateikdamies par viņam sniegto laimi un apgalvodams, ka tās nekādā ziņā nav atbildīgas par viņa rīcību. Šķita, ka viņš nebija mīlīgā noskaņojumā. Tā nu viņš uzrakstīja īsu zīmīti Bobijam Bancam, vienkārši “Ej pie velna".

Tad viņš uzrakstīja Mollijai Flendersai adresētu zīmīti, kurā pateica: “Ej un parādi tiem draņķiem velnu.” Tas uzlaboja noskaņojumu.

Krosam De Lēnam viņš uzrakstīja: “Beidzot es izdarīju to, ko vajadzēja.” Ernests bija jutis De Lēnas nicinājumu par savu muldēšanu.

Pēdīgi viņš atklāja sirdi, rakstīdams Klaudijai. “Tu man sniedzi vislaimīgākos dzīves mirkļus, un mēs pat nebijām iemīlējušies. Kā tu to iztēlojies? Un kālab viss, ko tu dzīvē darīji, bija pareizi un viss, ko darīju es, bija aplami? Līdz pat šim brīdim. Lūdzu, neņem vērā to, ko esmu teicis par tavu rakstīšanu, kā es noniecināju tavu darbu, tā ir tikai veca romānista skaudība, tikpat vecmodīga kā kalēja profesija. Un paldies tev, ka cīnījies par maniem procentiem, lai gan beigās deti neveiksmi. Es mīlu tevi par to, ka tu mēģināji.”

Viņš sakrāva kaudzītē zīmītes, kuras bija uzrakstījis uz dzeltenām, jau lietotām papīra lapām. Vēstules bija briesmīgas, taču viņš tās pārrakstīs, un pārrakstīšanā vienmēr slēpās atrisinājums.

Taču zīmīšu sacerēšana bija iekustinājusi zemapziņu. Beidzot viņš izdomāja nevainojamu veidu, kā padarīt sev galu.

Kenets Kaldons bija vislabākais zobārsts Holivudā, šajā nelielajā apkārtnē tikpat slavens kā kura katra stabila zvaigzne. Viņš savā profesijā bija ārkārtīgi prasmīgs, tāpat spilgts un pārdrošs personiskajā dzīvē. Viņam riebās, ka literatūrā un filmās zobārsti tika attēloti kā buržuji, un viņš darīja visu, lai atspēkotu šo priekšstatu.

Viņa ģērbšanās un uzvedības stils bija valdzinošs, zobārstniecības kabinets - grezns, un tajā atradās statīvs ar simt vislabākajiem Amerikā un Anglijā izdotiem žurnāliem. Bija vēl viens,

mazāks statīvs ar žurnāliem svešvalodās - vācu. itāļu, franču un pat krievu valodā.

Uzgaidāmajā telpā pie sienām karājās pirmšķirīgi modernās mākslas darbi, un ārstēšanas telpu labirintā gaiteņus rotāja dažu dižāko Holivudas slavenību attēli ar autogrāfiem. Viņa pacienti.

Viņā allaž kūsāja līksma oma un tāda kā mīkstčauiība, kas dīvainā kārtā varēja būt maldinoša. Viņš mīlēja sievietes, taču nekādi neizprata saistības pret tām. Viņš neuzskatīja, ka sekss būtu svarīgāks par labām pusdienām, smalku vīnu, brīnišķīgu mūziku.

Vienīgais, kam Kenets ticēja, bija zobārstniecības māksla. Tajā viņš bija mākslinieks, sekoja visiem tehniskajiem un kosmētiskajiem sasniegumiem. Viņš atsacījās izgatavot klientiem izņemamus tiltiņus, viņš uzstāja, ka nepieciešami tērauda impland, pie kuriem pastāvīgi var piestiprināt veselu rindu mākslīgu zobu. Viņš lasīja lekcijas zobārstu sanāksmēs, viņš bija tāda autoritāte, ka reiz ticis uzaicināts ārstēt zobus pat vienam no Monako karaliskās ģimenes locekļiem.

Neviens Keneta Kaldona pacients nebija spiests pa nakti ielikt zobus glāzē ar ūdeni. Neviens padents nekad nejuta sāpes viņa rūpīgi apgādātajā zobārsta krēslā. Viņš devīgi izmantoja zāles un it īpaši “saldo gaisu”, slāpekļa oksīda un skābekļa maisījumu, ko padenti ieelpoja caur gumijas masku un kas lieliski remdēja nervu sāpes un noveda padentu pusnemaņas stāvoklī, kurš bija gandrīz tikpat tīkams kā opija radītais.

Ernests bija sadraudzējies ar Kenetu sava pirmā Holivudas apmeklējuma laikā gandrīz pirms divdesmit gadiem. Ernests deta mokošas zobu sāpes pusdienās pie kāda producenta, kurš centās pielabināties Ernestam, lai iegūtu tiesības uz vienu no viņa grāmatām. Producents pusnaktī piezvanīja Kenetam, un Kenets aiztraucās uz viesībām, lai aizvestu Ernestu uz savu kabinetu un izārstētu bojāto zobu. Pēc tam viņš aizveda Ernestu uz viesnīcu, pieteikdams vēlreiz atnākt nākamajā dienā.

Ernests vēlāk producentam izteicās, ka viņam laikam ir liela ietekme uz zobārstu, lai pusnakti izsauktu mājas vizītē. Producents atteica - nē, Kenets Kaldons vienkārši ir tāds cilvēks. Viņam cilvēks, kuram sāp zobi, bija tikpat kā slīkstošs cilvēks, kuru vajag glābt. Bet Kaldons ari bija izlasījis visas Ernesta grāmatas un mīlēja viņa darbus.

Nākamajā dienā Ernests, aizgājis uz Keneta kabinetu, eksaltēti pauda savu pateicību. Kenets apturēja viņu ar paceltu roku un sadja:

-Joprojām esmu jums parādā par to prieku, ko man sniegušas jūsu grāmatas. "Tagad ļaujiet man pastāstīt par tērauda im-plantiem.

Viņš nolasīja garu lekdju, teikdams, ka nekad nav par agru rūpēties par muti. Ka Ernests drīz zaudēšot vēl citus zobus, un tērauda implanti aiztaupīs viņam protēzes glabāšanu pa nakti ūdens glāzē.

Ernests atbildēja:

-    Es par to padomāšu.

-    Nē, - Kenets teica, - es nevaru ārstēt padentu, kurš nav vienisprātis ar mani attiecībā uz manu darbu.

Ernests iesmējās.

-    Labi, ka neesat romānists, - viņš sadja. - Tomēr labi.

Viņi kļuva par draugiem. Veils viņu aicināja pusdienās, kad vien atbrauca uz Holivudu, un dažreiz devās īpašā braudenā uz Losandželosu tikai tādēļ, lai baudītu smieklu gāzi. Kenets prātīgi runāja par Ernesta grāmatām, viņš pazina literatūru gandrīz tikpat labi kā zobārstniecību.

Ernestam patika smieklu gāze. Viņš nekad nejuta sāpes, un dažas vislabākās domas ienāca prātā, kamēr viņš atradās gāzes izraisītajā pusnemaņas stāvoklī. Nākamo dažu gadu laikā viņam ar Kenetu izveidojās tik stipra draudzība, ka rezultātā Ernestam bija jauni zobi ar tērauda saknēm, kuri pavadīs viņu līdz pat kapam.

Tomēr galvenā interese Ernestam par Kenetu bija kā par romāna varoni. Ernests allaž uzskatīja, ka ikvienā cilvēkā slēpjas kāda pārsteidzoša perversitāte. Kenets to bija atklājis, un tā bija seksuāla, taču ne parastajā pornogrāfiskajā stilā.

Parasti viņi mazliet papļāpāja pirms ārstēšanas, pirms Ernestam tika iedota smieklu gāze. Kenets minēja, ka viņa galvenā draudzene, viņa “otrā puse” uztur seksuālas attiecības ar suni -milzīgu vācu aitu suni.

Ernests, tikko sāds ļauties smieklu gāzei, noņēma no sejas gumijas masku un nedomādams pāijautāja:

-    tu guli ar sievieti, kura guļ ar savu suni? Vai tas tevi neuztrauc?

Viņš domāja medidniskus un psiholoģiskus sarežģījumus.

Kenets nesaprata, kas ar to domāts.

-    Kādēļ man būtu jāuztraucas - viņš brīnījās. - Suns nav nekāds sāncensis.

Sākumā Ernests domāja, ka viņš joko. Tad saprata, ka Kenets runā nopietni. Ernests atkal uzlika masku un iegrima slāpekļa oksīda un skābekļa radītajā sapņainībā, un viņa prāts, stimulēts kā parasti, veica pilnīgu zobārsta analīzi.

Kenets bija cilvēks, kurš neuztvēra mīlestību kā garīgu izpausmi. Prieks bija visaugstākais, līdzīgi viņa prasmei remdēt sāpes. Miesu vajadzēja apvaldīt, kamēr tai ļāvās.

Tovakar viņi kopīgi ieturēja pusdienas, un Kenets vairāk vai mazāk apstiprināja Ernesta analīzi.

-    Sekss ir labāks par smieklu gāzi, - Kenets teica. - Tomēr smieklu gāzei jāpiejauc vismaz trīsdesmit procenti skābekļa. -Viņš uzmeta Ernestam viltīgu skatienu. - Ernest, tev patiešām patīk smieklu gāze, to var redzēt. Es tev dodu maksimumu - septiņdesmit procentus -, un tu to panes labi.

Ernests jautāja:

-    Vai tas ir bīstami?

-    Ne gluži, - Kenets atbildēja. - Ja vien neturi masku uz sejas pāris dienu, un varbūt arī tad ne. Protams, tīrs slāpekļa oksīds nonāvēs tevi piecpadsmit līdz trīsdesmit minūtēs. Patiesībā apmēram reizi mēnesī es savā kabinetā sarīkoju nelielas pusnakts viesības ar rūpīgi izvēlētiem “skaistiem cilvēkiem". Visi ir mani padenti, tā nu es heku viņu asinīm ritēt straujāk. Tas viss ir veselīgi. Smieklu gāze viņus uzbudina. Vai tu gāzes iespaidā neesi jutis seksuālu uzbudinājumu?

Ernests iesmējās.

_ Kadviena no tavām tehniķēm iet garām, man gribas pieķert viņai pie dibena.

Kenets, sāji smaidīdams, atbildēja:

- Esmu pārliecināts, ka viņa tev piedotu. Kāpēc tev rit pusnakti neatnākt uz manu kabinetu? Tas patiešām ir varen jautri. -Viņš redzēja Ernesta sašutumu un piebilda: - Smieklu gāze nav kokains. Kokaīns padara sievietes tādas kā bezpalīdzīgas. Smieklu gāzes iespaidā viņas tikai atraisās. Vienkārši atnāc, it kā tu nāktu uz kokteiļu vakaru. Tev nav jāiesaistās nekādās izdarībās.

Ernests ļauni nodomāja - vai suņi ari tiks ielaisti? Tad viņš atbildēja, ka iegriezīšoties. Viņš domās sevi attaisnoja, ka tas būs tikai pētījums romānam.

Ballītē Ernestam nebija interesanti, un patiesībā viņš tajā nepiedalījās. īstenībā slāpekļa oksīds darīja viņu garīgāku, nevis seksuāli uzbudināja, it kā tas būtu svētas zāles, ar kurām pielūgt visžēlīgo Dievu. Viesu kopošanās bija tik dzīvnieciska, ka viņš pirmo reizi saprata Keneta nevērību pret savu otro pusi un vācu aitu suni. Saietā tik ļoti trūka jebkāda cilvēciska satvara, ka tas bija garlaicīgs. Kenets pats nepiedalījās - viņš bija pārāk aizņemts ar slāpekļa oksīda padeves regulēšanu.

Bet tagad, pēc daudziem gadiem, Ernests saprata, kā padarīt sev galu. Tā būs kā nesāpīga zobārstniecība. Viņš necietis, viņš netiks sakropļots, viņam nebūs bail. Viņš aizslīdēs no šīs pasaules labdabīgu pārdomu mākonī uz citu. Kā mēdz teikt, viņš nomirs laimīgs.

Galvenais tagad bija naktī iekļūt Keneta kabinetā un izprast, kā darbojas iekārta...

Viņš pieteicās vizītē pie Keneta uz pārbaudi. Kamēr Kenets pētīja rentgenuzņēmumus, Ernests viņam stāstīja, ka jaunajā romānā par varoni izmanto zobārstu, un lūdza, lai viņam parāda, kā darbojas smieklu gāzes iekārta.

Kenets bija dzimis pedagogs un parādīja, kā darbināt slāpekļa oksīda un skābekļa tvertnes, visu laiku pamācīdams un uzsvērdams drošu proporciju nozīmi.

- Bet vai tas nevarētu būt bīstami? - Ernests jautāja. - Kas notiktu, ja tu būtu piedzēries vai sakreņķējies? Tu varētu nogalināt mani.

Nē, tas tiek regulēts automātiski, tā ka tu vienmēr saņem vismaz trīsdesmit procentus skābekļa, - Kenets paskaidroja.

Ernests brīdi vilcinājās, pūlēdamies izskatīties samulsis.

_ tu zini, kā man patika tā ballīte pirms daudziem gadiem. Tfc-gad man ir skaista draudzene, kura izturas mazliet bikli. Man vajadzīga neliela palīdzība. Vai tu nevarētu man iedot sava kabineta atslēgu, lai es kādu nakti varētu atvest viņu uz šejieni? Smieklu gāze tikai nāktu mums par labu.

Kenets uzmanīgi pētīja rentgenuzņēmumus.

-    Tava mute ir kolosālā stāvoklī, - viņš teica. - Es patiesi esmu lielisks zobārsts.

-    Atslēgu? - Ernests atgādināja.

-    Vai patiesi skaista meitene? - Kenets jautāja. - Pasaki, kuru nakti, un es atnākšu un iedarbināšu iekārtu.

-    Nē, nē, - Ernests atvairījās. - Viņa tiešām ir kārtīga meitene. Viņa vispār nebūtu ar mieru saņemt smieklu gāzi, ja tu atrastos tepat. - Ernests bridi klusēja. - Viņa nudien ir vecmodīga.

-    Nerunā muļķības, - Kenets atteica un ielūkojās Ernestam taisni ads. Tad viņš sadja: - Tūlīt būšu atpakaļ, - un pameta ārstēšanas telpu.

Kad Kenets atgriezās, viņam rokā bija atslēga.

-    Aiznes šo uz dzelzs preču veikalu un liec izgatavot dublikātu, - Kenets teica. - Gādā, lai viņi zina, kas tu esi. Tad nāc atpakaļ un atdod man manu atslēgu.

Ernests bija izbrīnīts.

-    Es nedomāju tūlīt.

Kenets novāca rentgenuzņēmumus un pagriezās pret Ernestu.

Tā bija viena no nedaudzajām reizēm, kopš Ernests viņu pazina, kad jautrība viņa sejā bija nozudusi.

-    Kad kruķi tevi atradīs, - Kenets teica, - manā krēslā mirušu, es nekādā ziņā negribu būt iejaukts šajā padarīšanā. Negribu, ka tiktu apdraudēts mans profesionālais stāvoklis, un negribu, ka padenti pamestu mani. Kruķi atradis atslēgas dublikātu un sadzīs tās pēdas veikalā. Viņi nodomās, ka tā bijusi tava blēdība.

Es pieņemu, ka tu atstāsi kādu vēstuli?

Ernests jutās apstulbis un pēc tam nokaunējās.    Viņš nebija bija domājis kaitēt KENETAM. Ārsts raudzījās viņa ar pārmetošu smaidu, kurās jautās skumjas. Ērnests paņēma atslēgu no Kerneta tad retā jutu uzplūdi apkampa viņu.

-    Tātad tu saproti - viņš teica -Es izturos pavisam saprātīgi,

-Kā tad, kā saprotu. - Konēts piekritata - pats esmu bieži par to domājis, kad būsu vecs, vai kad man kļāsies ļauni-Viņš līksmi pasmaidīja un izmeta - Nāve nav nekāda sāncense. Viņi abi iesmējās

-    Tu tiešām zini kādēļ? Ernests noprasija. -Visi Holivudā to zina. Krento atteica. - Skipijs Dīrs bija viesībās, un kad*viņs jautāja vaiviņs patiešam taisās uzņemt filmu Viņi atbildēja *Es mēģināsu, kad sasals elle, vai Ernests Veils izdarīs pašnāvību"

-    Un tu nedomā, ka esmu traks- Ernests jautaja - ka tā rīkojos dēļ naudas kuru nevar iztērēt..

~ Kāpēc gan ne? - Ketnets atjautāja -- tas ir gudrāk nekā darīt sev galu mīlestības dēļ. Tomēs mehānikā nav tik vienkārša. Tev pie sienas jaatvieno šī caurule, pa kuru pūst skābeklis, tad savukārt nedarbojas regulātors un tu vari iegūt vairāk nekā septiņdesmitprocentīgu maisījumu.Dari to piektdienas nakti, kad apkopēji būs aizgājuši, tā ka tevi neatradis agrāk kā pirmdien. Vienmēr pastāv iespēja. ka vari tikt atdzīvināts. Protams, ja lietosi tīru slāpekļa oksīdu, būs

beigts trīsdesmit minūšu laikā- - Viņš atkal mazliet skumji pasmaidīja- - Velti esmu nopūlējies, labodams tavus zobus. Tīrais kauns.

Divas dienas vēlāk, sestdienas rīti. Ernests pamodās ļoti agri savā Beverlihilsas

viesnīcas istabā. Patlaban lēca saule. Viņi nomazgājās dusā. noskuvās. uzvilka platas bikses, teniskreklu un ērtus džinsus. Virsū viņš uzvilka dzeltenbrūnu audekla žaketi. Istabā bija izmētāti apģērba gabali un avīzes, taču tagad to visu kārtot būtu bezjēdzīgi

Keneta kabinets atradās pusstundas gājiena attālumā no viesnīcas, un Ernests izgāja uz ielas, baudīdams brīvības sajūtu. Losandželosā neviens vēl nestaigāja. Viņš bija izsālos, taču baidījās. ka smieklu gāzes iespaidā varētu uznākt vēmiens.

Kabinets atradās šespatsmit stāvu ēkas piecpadsmitajā stāvā Vestibilā bija tikai viens civilā ģērbies sargs un lifta neviens nebija. Ernests pagrieza atslēgu durvīs un iegāja iekšā. Viņs aiz-slēdza durvis aiz sevis un ielika žaketes kabatā. Telpas bija spokaini klusas, sekretāres logs āgra rīta saulē mirgoja un dators izskatījās draudīgs, tumš un kluss.

Ernestsests atvēra durvis, kuras veda uz darba telpām. Kad viņš gāja pa gaitenil. viņu sveica stabilo zvaigžņu fotoatēli. Tur bija seās ārstēsanās telpas.trīs katrā koridora pusē. Gaiteņa galā atradās Keneta darbistaba un apspriežu telpa, kur viņi daudzreiz tikt pļāpājuši Turpat blakus btļā pttšs Keneta ārstēšanastelpa ar viņaīpašoo hidraulisko zobārsta krēslu. kur viņs aprūpēja savus svarīgos pacientus.

Šis krēsls bija īpaši grezns,polstarējums biezāksun Ada mīk-tāka. Uz pārvietojamā galdiņa Makus taMan atradis smieklu gāzes maska. Uz vadības pults, kura ar cauruli bija pievienota apslēptajām slāpekļa oksida un skābekļa tvertnēm. abas izslēgtās pogas rādija nulli.

Ernests noregulēja skalas tā, lai saņemtu pusi slāpekļa oksida un pusi skābekļa. Tad viņš apsēdis krēslā un uzlika sejai masku . Viņš atslābinājis. Šoreiz galu galā Kenets nebakstīs smaganas ar saviem instrumentiem. Visas sāpes un ciešanas atstāja ķermeni, smadzenes klida pa visu pasauli. Viņš jutis brīnišķīgi, bija smieklīgi domāt par nāvi.

Galvā peldēja domas par turpmākajiem romāniem, atskārsmes par daudziem pazīstamiem cilvēkiem, neviena doma nebija ļauna un tādēļ viņam patika smieklu gāze. Stulbums, viņš bija aizmirsis pārrakstīt pirmsnāves vēstules, un nu viņš aptvēra, ka. par spīti labajiem nodomiem un valodai, tās būtībā bija aizvainojošas.

Ernests tagad atradis lielā, krāsaini balonā. Viņš slīdēja pār pasauli, kuru bija pazinis. Viņš domāja par Eli Marionu. kas bija sekojis savam liktenim, sasniedzis lielu varu. uz kuru skatījās ar godbijību par nežēlīgo saprātu, ar ķidu viņš izlietoja šo varu. Un tomēr, kad iznāca Ernesta labikā grāmata un tika nopirkta, lai uzņemtu filmu. - tā pati grāmata, kura sagādāja viņam Pulicera balvu. - Eli bija ieradies uz kokteiļu vakaru, ko rīkoja izdevēji

Eli toreiz sniedza roku un sacīja:

-Jūs esat ļoti labs rakstnieks.

Viņa ierašanās ballītē rosināja sensacionālas Holivudas tenkas. Un dižais Eli Marions bija parādījis rakstniekam pēdējo un neapstrīdamo cieņas zīmi - viņš bija piešķīris Ernestam bruto procentus. Tam, ka Bancs tos atņēma, kad Marions nomira, nebija nozīmes.

Arī Bancs nebija nekāds nelietis. Viņa nerimtīgā dzīšanās pēc peļņas izrietēja no pieredzes īpašā pasaulē. Patiesības labad jāteic, Skipijs Dīrs bija sliktāks, jo Dīrs ar savu apķērību, pievilcību, stihisko enerģiju un instinktīvo tieksmi uz personisku nodevību bija nāvējošāks.

Ernestu pārņēma vēl viena atklāsme. Kādēļ viņš allaž piekasījās Holivudai un filmām, ņirgājās par tām? Aiz skaudības. Tagad filmas bija visgodājamākā mākslas forma, un viņš pats mīlēja tās, vismaz labas filmas. Taču vairāk viņš apskauda attiecības, kas veidojās, uzņemot filmu. Tēlotāji, uzņemšanas grupa, režisors, stabilās zvaigznes un pat “uzvalki”, šie muļķīgie administratīvie darbinieki, - viņi visi šķita satuvināmies ciešā ģimenē, kurā varbūt arī mīlestība nevaldīja mūžīgi, tomēr vismaz līdz brīdim, kad tika pabeigta filma. Tad viņi sniedza cits citam dāvanas, skūpstījās, apkampās un zvērēja mūžīgu uzticību. Tā gan noteikti ir brīnišķīga sajūta. Viņš atminējās, kā toreiz, kad rakstīja pirmo scenāriju kopā ar Klaudiju, iedomājās, ka varētu tikt uzņemts šajā ģimenē.

Bet kā tas būtu iespējams ar viņa personību, viņa ļauno asprātību, viņa pastāvīgajām ņirgām? Tomēr tīkamā smieklu gāzes iespaidā viņš nemaz nespēja sevi bargi tiesāt. Viņam bija tiesības, viņš bija sarakstījis lieliskas grāmatas (Ernests romānistu vidū bija savādnieks, jo patiesi mīlēja savus darbus) un bija pelnījis, ka pret viņu izturas ar lielāku cieņu.

Žēlsirdīgās smieklu gāzes labdabīgā iespaida pārņemts, Ernests nosprieda, ka Īstenībā nemaz negrib mirt. Nauda nav tik svarīga, Bancs kļūs pieļāvīgāks, vai ari Klaudija un Mollija atradīs izeju.

Tad Ernests atcerējās visu pazemojumu. Neviena no sievām nekad nebija viņu patiesi mīlējusi. Viņš vienmēr bijis diedelētājs, kuram nekad netika atmaksāts ar mīlestību. Viņa grāmatas tikušas cienītas, taču nekad neizraisīja pielūgsmi, kas darīja rakstnieku bagātu. Daži kritiķi bija zākājuši viņu, un viņš izlicies, it kā uzņemtu nievas kā joku. Galu galā bija aplami dusmoties uz kritiķiem, tie tikai veica savu darbu. Tomēr piezīmes aizskāra. Un visi viņa vīrieškārtas draugi, lai ari dažreiz guva prieku no viņa sabiedrības, asprātības un godīguma, nekad nekļuva tuvi, pat Kenets ne. Klaudijai viņš patiešām patika, bet viņš zināja, ka Mollijai Flendersai un Kenetam viņa bija žēl.

Ernests pasniedzās un izslēdza smieklu gāzi. Vajadzēja tikai dažas minūtes, lai galva atkal kļūtu skaidra, pēc tam viņš aizgāja pasēdēt Keneta kabinetā.

Nomāktība atgriezās. Viņš atzvēlās Keneta atpūtas krēslā un vēroja, kā virs Beverlihilsas aust saule. Viņš dusmojās par to, ka studija viņam nokrāpusi naudu, ka nespēja ne par ko priecāties. Viņš ienīda jaunas dienas ausmu; vakarā agri viņš iedzēra miega zāles un centās gulēt, cik ilgi vien spēja... Ka viņu varēja pazemot šādi cilvēki - cilvēki, kurus viņš nicināja. Un nu viņš vairs pat lasīt nespēja - šis prieks viņam nekad agrāk nebija licis vilties.

Un vēl, protams, viņš nespēja rakstīt. Šī smalkā proza, tik bieži cildināta, tagad bija neīsta, pompoza, pretencioza. Rakstīšana viņam vairs nesagādāja prieku.

Nu jau ilgu laiku viņš ik rītu modās, baidīdamies no jaunas dienas, jutās pārāk noguris, lai pat noskūtos vai nomazgātos dušā. Turklāt viņš bija izputējis. Viņš bija nopelnījis miljonus un izšķiedis tos azartspēlēs, sievietēs un alkoholā. Vai ari vienkārši atdevis. Nauda līdz šim nekad nebija šķitusi svarīga.

Pēdējos divus mēnešus viņš nevarēja sūtīt bērniem uztura naudu un sievām alimentus. Atšķirībā no citiem vīriešiem šo čeku sūtīšana darīja Ernestu laimīgu. Piecus gadus viņš nebija publicējis nevienu grāmatu, un viņa persona bija zaudējusi pievilcību pat paša acīs. Viņš arvien gaudās par savu likteni. Viņš bija kā sāpošs zobs sabiedrības sejā. Un šis tēls viņu nomāca vēl vairāk. Kas gan šī par salkanu metaforu rakstniekam ar viņa talantu? Viņu pārņēma melanholijas vilnis; viņš bija pilnīgi nevarīgs.

Ernests pielēca kājās un iegāja ārstēšanas telpā. Kenets bija viņam pateicis, kas jādara. Viņš izvilka kabeli, kurā bija divi kontakti: viens skābeklim, otrs slāpekļa oksīdam. Tkd viņš iesprauda atpakaļ tikai vienu. Slāpekļa oksīdu. Viņš apsēdās zobārsta krēslā, pasniedzās un pagrieza skalu. Tajā mirklī viņš iedomājās, ka vajadzētu būt kādai iespējai ļaut pieplūst vismaz desmit procentiem skābekļa, lai nāve nebūtu tik droša. Viņš paņēma masku un uzlika to uz sejas.

Augumā ieplūda tīra smieklu gāze, un viņš piedzīvoja ekstāzes mirkli, kas aizdzina visas sāpes un radīja sapņainu apmierinātību. Smieklu gāze iesitās galvā un šķita iztīrām smadzenes no galvaskausa. Vēl pēdējais neviltota prieka mirklis, iekams viņš pārstāja eksistēt, un tajā mirklī viņš ticēja, ka pastāv Dievs un debesu valstība.

Mollija Flendersa bija neganta pret Bobiju Bancu un Skipiju Dīru; viņa būtu izturējusies piesardzīgāk, ja Eli Marions vēl būtu dzīvs.

- Jums nāk klajā jauns turpinājums pēc Ernesta grāmatas. Mans izpildraksts to apturēs. īpašums tagad pieder Ernesta mantiniekiem. Protams, jūs varat ignorēt izpildrakstu un laist filmu klajā, bet tādā gadījumā es sūdzēšu tiesā. Ja es uzvarēšu, Ernesta īpašumā būs filma un lielākā daļa tās nestās peļņas. Un mēs pilnīgi droši varam neļaut jums taisīt citus turpinājumus, kuros izmantoti viņa grāmatu varoņi. Tagad mēs varam aiztaupīt to visu un gadiem ilgas nepatikšanas tiesā. Samaksājiet piecus miljonus tūlīt un desmit procentus bruto ienākumu no katras filmas. Un es gribu saņemt patiesu un apstiprinātu atskaiti par naudu, kura ienākusi no mājas videokasetēm.

Dīrs bija šausmās, un Bancs - saniknots. Ernests Veils. rakstnieks, dabūs lielākus procentus no filmu peļņas, nekā saņēmis jebkurš cits. atskaitot stabilu zvaigzni, un tas bija rupjš apvainojums.

Bancs nekavējoties izsauca Melo Stjuartu un galveno Lod-stouna studijas konsultantu. Viņi ieradās apspriežu telpā pēc pusstundas. Melo piedalīšanās sanāksmē bija nepieciešama, jo viņš slēdza kompleksās vienošanās par filmu turpinājumiem un pelnīja komisijas naudu par stabilās zvaigznes, režisora un scenārija pārstrādātāja Benija Slaja iesaistīšanu. Šādā situācijā viņam būtu nepieciešams atteikties no dažiem punktiem.

Galvenais konsultants sacīja:

-    Mēs izpētījām apstākļus, kad misters Veils pirmoreiz draudēja studijai.

Mollija Flendersa dusmīgi iejaucās:

-    Sevis nonāvēšanu jūs saucat par draudēšanu studijai?

-    Un šantāžu, - galvenais konsultants pieglaimīgi papildināja. - Tagad mēs šajā situācijā esam pilnīgi izpētījuši likumus, kuri ir ļoti sarežģīti, bet pat tādā gadījumā es dariju zināmu studijai, ka mēs varētu tiesāties pret jūsu prasību un uzvarēt. Šajā konkrētajā gadījumā tiesības uz īpašumu neatgriežas pie mantiniekiem

-    Ko jūs varat garantēt? - Mollija noprasīja konsultantam.

- -Ar deviņdesmit piecu procentu drošību?

-    Nē, - konsultants atteica. - Likumos nekas nav tik drošs.

Mollija bija sajūsmināta. Viņa aizies ar nopelnīto honorāru,

kad uzvarēs šajā lietā. Viņa piecēlās uz promiešanu un noteica:

-    Velns jūs visus rāvis, redzēsimies tiesā.

Bancs ar Dīru bija tā pārbijušies, ka nevarēja parunāt. Bancs no visas sirds vēlējās, kaut Eli Marions vēl būtu dzīvs.

Tieši Melo Stjuarts piecēlās un apvaldīja Molliju ar mīļu un lūdzošu apkampienu.

-    Paklau, - viņš teica, - mēs tikai piedalāmies sarunās. Uzvedies taču kulturāli.

Viņš aizveda Molliju atpakaļ pie viņas krēsla, ievērodams asaras viņas acīs.

-    Mēs varam panākt vienošanos, es atteikšos no dažiem punktiem kompleksajā līgumā.

Mollija klusi vaicāja Bancam:

-    Vai tu gribi riskēt un zaudēt visu? Vai tavs konsultants var garantēt, ka uzvarēsi? Protams, nevar. Vai tu esi draņķīgs biznesmenis vai izvirtis spēlmanis? Lai ietaupītu kādus sūda divdesmit līdz četrdesmit miljonus, tu gribi riskēt ar miljarda zaudēšanu?

Viņi vienojās. Ernesta īpašums ieguva četrus miljonus tūlīt un astoņus procentus bruto ienākumu no filmas, kam tūlīt jānāk klajā. Viņš saņems divus miljonus un desmit procentus koriģēto bruto ienākumu par jebkuru citu filmas turpinājumu. Ernesta tris bijušās sievas un bērni būs bagāti.

Mollija atvadoties izmeta:

-Ja jūs domājat, ka es biju stūrgalvīga, pagaidiet, kad Kross De Lena padzirdēs, kā jūs viņu piekāsāt.

Mollija izbaudīja savu uzvaru. Viņa atminējās, kā reiz naktī vedusi Ernestu mājās no viesībām Viņa bija pamatīgi piedzērusies un jutās ārkārtīgi vientuļa, un Ernests bija asprātīgs un gudrs, un viņa iedomājās, ka būtu interesanti pavadīt nakti kopā ar viņu. Kad abi, brauciena atskurbināti, ieradās pie Mollijas mājās, viņa bija uzvedusi Ernestu guļamistabā un izmisīgi skatījusies apkārt. Viņš bija tik sīks un acīmredzami seksuālā ziņā kautrīgs, un pagalam neizskatīgs vīrietis. Tajā brīdī viņš bija pavisam nerunīgs.

Tomēr Mollija bija pārāk godīga, lai raidītu vīrieti prom tik kritiskā brīdī. Tā nu viņa atkal piedzērās un abi likās gultā. Un patiešām, tumsā nemaz nebija tik slikti. Ernests guva tādu prieku, ka viņa jutās glaimota un pienesa viņam brokastis gultā.

Ernests viņai nerātni uzsmaidīja.

- Paldies tev, - viņš sacīja. - Un vēlreiz paldies.

Un Mollija manīja, ka viņš sapratis, kā viņa iepriekšējā naktī jutusies, un pateicās ne tikai par brokastu atnešanu, bet ari kā seksa labdarei. Viņa arvien nožēloja, ka nebija labāka aktrise, bet ko tur daudz, viņa bija juriste. Un tagad viņa bija atmaksājusi Ernestam Veilam ar mīlestību.

Dottore Deivids Redfelovs saņēma Dona Klerikudo uzaicinājumu, atrazdamies svarīgā sapulcē Romā. Viņš konsultēja Itālijas premjerministru sakarā ar jaunu bankas noteikumu, kurš uzliktu smagu kriminālu atbildību piekukuļojamiem ierēdņiem, un viņš, dabiski, deva padomu nepieņemt šo noteikumu. Viņš nekavējoties beidza izteikt argumentus un lidoja uz Ameriku.

Divdesmit piecus gadus ilgajā Itālijas trimdā Deivids Red* felovs bija uzplaucis un mainījies, pārspēdams vispārdrošākos sapņus. Sākumā Dons Klerikucio viņam palīdzēja nopirkt mazu banku Romā. Par narkotiku tirdzniecībā iegūto un Šveices bankās noguldīto bagātību viņš nopirka vēl vairākas bankas un televīzijas stacijas. Bet tieši Dona Klerikudo draugi Itālijā palīdzēja viņam izveidot savu impēriju, papildus banku ķēdei iegādāties žurnālus, laikrakstus, televīzijas stadjas.

Tomēr Deivids Redfelovs bija apmierināts arī ar to, ko bija sasniedzis ar paša spēkiem. Pilnīgu rakstura pārveidi. Viņš ieguva Itālijas pilsonību, sievu itālieti, itāļu bērnus un neiztrūkstošo itāļu mīļāko, kā arī goda doktora grādu (tas izmaksāja divus miljonus) kādā Itālijas universitātē. Viņš nēsāja Azmani uzvalkus, katru nedēļu stundu pavadīja pie friziera, iemantoja sirdsdraugu loku savā kafijas bārā (kuru viņš nopirka) un iesaistījās politikā kā valdības un premjerministra padomdevējs. Reizi gadā viņš joprojām devās svētceļojumā uz Kvogu, lai piepildītu sava padomdevēja Dona Klerikudo vēlēšanās. Tā nu šis īpašais uzaicinājums viesa viņā nemieru.

Kad viņš ieradās Kvogas savrupmājā, pusdienas jau bija gatavas, un Roza Marija bija pārspējusi sevi, jo Redfelovs allaž jūsmoja par Romas restorāniem. Parādīt viņam godu bija sapulcējies viss Klerikudo klans: pats Dons, viņa dēli Džordžo, Peti un Vinsents, mazdēls Dante, Pipi un Kross De Lena.

Tā bija varoņa sveikšana. Deivids Redfelovs, no koledžas atskaitītais narkotiku karalis, kas dīvaini ģērbās un nēsāja auskaru, brunču medību hiēna, bija pārvērties sabiedrības pīlārā.

Visi lepojās ar viņu. Vēl vairāk. Dons Klerikudo jutās Redfelova parādnieks. Jo tieši Redfelovs bija viņam palīdzējis apgūt morāli.

Senajās dienās Dons Klerikudo bija pieļāvis dīvainu sentimentalitāti. Viņš ticēja, ka likuma sargus attiecībā uz narkotikām vispār nevar piekukuļot.

Deivids Redfelovs bija divdesmit gadus vecs koledžas students, kad 1960. gadā pirmo reizi sāka tirgoties ar narkotikām - ne jau peļņas labad, bet vienkārši tālab, lai viņam ar draugiem būtu pastāvīgs, lēts krājums. Amatieru pūliņi, tikai kokaīns un marihuāna. Gada laikā darbošanās tā pieauga, ka viņam ar partne-riem, studiju biedriem, piederēja neliela lidmašīna, kas parvadāja preces pāri Meksikas un Dienvidamerikas robežām. Gluži dabiski.

drīz vien viņi saskārās ar likumu, un taisni tad Deivids pirmoreiz parādīja savas ģeniālās spējas. Seši vīri kopējā darbā pelnīja milzīgus daudzumus naudas, un Deivids Redfelovs sāka dot tik pamatīgus kukuļus, ka drīz vien maksāja veselam sarakstam šerifu, apgabalu prokuroru, tiesnešu un simtiem policistu gar visu Austrumkrastu.

Viņš allaž apgalvoja, ka tas esot pagalam vienkārši. Tu uzzini ierēdņa gada algu un piedāvā desmitreiz vairāk.

Bet tad parādījās Kolumbijas kartelis, mežonīgāks par vismežonīgākajiem veco Rietumu filmu indiāņiem, viņi ņēma ne tikai skalpus, bet ari pašas galvas. Četri Redfelova partneri tika nogalināti, un Redfelovs sazinājās ar Klerikucio Ģimeni un lūdza aizsardzību, piedāvājot piecdesmit procentus no savas peļņas.

Peti Klerikucio un kareivju grupa no Bronksas anklāva kļuva par viņa miesassargiem, un šāda kārtība ilga līdz tam laikam, kad Dons Klerikucio 1965. gadā izsūtīja Redfelovu trimdā uz Itāliju. Narkotiku bizness bija kļuvis pārāk bīstams.

Tagad, sapulcējušies pie pusdienām, viņi apsveica Dona gudrību, pieņemot lēmumu pirms daudziem gadiem. Dante un Kross stāstu par Redfelovu dzirdēja pirmoreiz. Redfelovs bija labs stāstītājs un cēla Peti vai debesīs.

-    Kas par cīnītāju, - viņš teica. - Ja nebijis viņa, es nemūžam nebūtu nodzīvojis tik ilgi, lai dotos uz Sicīliju. - Viņš pievērsās Dantem un Krosam, teikdams: - Tas bija todien, kad jūs abus kristīja. Atceros, ka jūs pat nesarāvāties, kad jūs gandrīz vai noslīcināja svētītajā ūdenī. Man pat sapņos nerādījās, ka reiz mums kā pieaugušiem cilvēkiem būs kopīgi darījumi.

Dons Klerikucio sausi atteica:

-    Tev nekad nebūs darījumu ar viņiem, tu visu kārtosi vienīgi ar mani un Džordžo. Ja tev vajadzēs palīdzību, vari griezties pie Pipi De Lēnas. Esmu nolēmis turpināt biznesu, par kuru tev teicu. Džordžo tev pasacīs, kādēļ.

Džordžo izstāstīja Deividam pēdējos notikumus, pateica, ka Eli Marions ir miris un studiju pārņēmis Bobijs Bancs, kas noņēmis visus procentus, kuri piederēja Krosam par “Mesalīnu", un atmaksājis viņam naudu ar procentiem.

Redfelovam patika šis stāsts.

-    viņš ir ļoti gudrs vīrs. Viņš zina, ka tu uz tiesu neiesi, tā nu viņš pievāc tavu naudu. Tas ir labs darījums.

Dante patlaban dzēra kafiju un ar riebumu vēroja Redfelovu. Roza Marija, kura sēdēja viņam līdzās, uzlika roku dēla rokai.

-    Tu domā, ka tas ir smieklīgi? - Dante noprasīja Redfelovam.

Redfelovs bridi aplūkoja Danti. Viņš savilka ļoti nopietnu seju.

-    Tikai tādēļ, ka zinu - šajā gadījumā būt tik gudram nozīmē pieļaut kļūdu.

Dons ievēroja šo vārdu apmaiņu, un šķita, ka tā viņu uzjautrina. Lai nu kā, viņš uzvedās vieglprātīgi, tā gadījās reti, un viņa dēli to allaž pamanīja un uzjautrinājās.

-    Tātad, mazdēl, - viņš teica Dantem, - kā tu atrisinātu šo problēmu?

-    Nosūtītu viņu okeāna dibenā, lai peld tur, - Dante atteica, un Dons viņam uzsmaidīja.

-    Un tu, Kročifīksio? Kā tu izkļūtu no šīs situācijas? - Dons vaicāja.

-    Es to vienkārši pieņemtu, - Kross atbildēja. - Es no tās mācītos. Mani nupat pārspēja viltībā, jo es neticēju, ka viņiem pietiks dūšas.

-    Peti un Vinsents? - Dons ievaicājās.

Taču viņi atteicās atbildēt. Abi pazina spēli, ko bija uzsācis Dons.

-    Tu nevari vienkārši nelikties zinis, - Dons teica Krosam.

- Tevi pazīs kā muļķi, un cilvēki visā pasaulē liegs tev jebkādu cieņu.

Kross uzņēma Dona sacīto nopietni.

-    Eli Mariona namā joprojām atrodas viņa gleznas, un tās ir kādus divdesmit vai trīsdesmit miljonus vērtas. Mēs tās varētu nolaupīt un pieprasīt izpirkšanas maksu.

-    Nē, - Dons iebilda. - Tāda rīcība atklātu tevi, parādītu tavu patieso varu un, lai dk smalki īstenota, varētu novest pie briesmām. Tās ir pārāk sarežģīti. Deivid, ko tu darītu?

Deivids domīgi izpūta no dgāra dūmu mutuli. Viņš teica:

_ Nopirktu studiju. Izdarītu to dvilizēti un lietišķi. Ar mūsu bankām un sakaru kompānijām nopirktu Lodstounu.

Kross neticēja viņa vārdiem.

-    Lodstouna ir visvecākā un visbagātākā filmu studija pasaulē. Pat tad, ja tu spētu sagādāt desmit miljardus, viņi tev nepārdotu studiju. Tas vienkārši nav iespējams.

Peti ieminējās savā zobgaļa balsī:

-    Deivid, veco zēn, vai tu savās ķepās vari dabūt desmit miljardus? Cilvēks, kura dzīvību es izglābu? Cilvēks, kurš teica, ka nemūžam nespēšot man atmaksāt?

Redfelovs atgaiņājās no viņa.

-    Tu nesaproti, kā darbojas liela nauda. Tā ir kā putukrējums, tu saņem nelielu daudzumu un sakul pamatīgās putās ar parādzīmēm, aizņēmumiem un akciju daļām. Nauda nav problēma.

Kross piebilda:

-    Problēma ir - kā dabūt Bancu nost no ceļa. Viņš vada studiju un, lai kādi būtu viņa trūkumi, ir uzticīgs Mariona vēlējumiem. Viņš nekad nebūtu ar mieru pārdot studiju.

-    Es aizbraukšu turp un noskūpstīšu viņu, - Peti sadja.

Tagad izlēma Dons. Viņš teica Redfelovam:

-    īsteno savu plānu. Gādā, lai tas tiktu izpildīts. Bet ar visu piesardzību. Pipi un Kročifiksio būs tavā rīcībā.

-    Vēl kas, - Džordžo sacīja Redfelovam. - Saskaņā ar Eli Mariona testamentu Bobijs Bancs turpmākajos piecos gados būs pilnīgs noteicējs pār studiju. Bet Mariona dēlam un meitai kompānijā pieder vairāk akdju nekā Bancam. Bancu nevar atlaist, bet, ja studija tiks pārdota, jaunajiem īpašniekiem būs ar viņu jānorēķinās. Tāda, lūk, ir problēma, kas tev jāatrisina.

Deivids Redfelovs pasmaidīja un izpūta dūmus no dgāra.

-    Gluži kā senajās dienās. Don Klerikudo, man vajadzīga vienīgi jūsu palīdzība. Dažas Itālijas bankas varbūt negribēs riskēt tādā pasākumā. Atcerieties, ka mums vajadzēs krietni pārmaksāt studijas patieso vērtību.

-    Neraizējies, - Dons atteica. - Man tajās bankās ir daudz naudas.

Pipi De Lena bija piesardzīgi vērojis notiekošo. Viņu satrauca šīs sanāksmes atklātums. Normālos apstākļos klāt vajadzētu

būt vienīgi Donam, Džordžo un Deividam Redfelovam. Pipi un Kross varētu atsevišķi saņemt rīkojumus, lai palīdzētu Redfelovam. Kādēļ viņiem uzticēti šie noslēpumi? Vēl jo svarīgāk - kādēļ Dante, Peti un Vinsents iekļauti šajā lokā? Tā nepavisam nerīkojās Dons Klerikudo, kuru viņš pazina, kurš allaž turēja savus plānus tik lielā slepenībā, cik vien iespējams.

Vinsents un Roza Marija palīdzēja Donam uzkāpt pa trepēm, lai ietu gulēt. Viņš bija ietiepīgi atteides pierikot margām pacēlāju.

Tiklīdz viņi bija prom, Dante vērsās pie Džordžo un nikni noprasīja:

-    Un kas dabūs studiju, kad tā piederēs mums? Kross?

Deivids Redfelovs viņu aukstasinīgi pārtrauca:

-    Studija piederēs man. Es to vadīšu. Tavam vectēvam būs finansiāla līdzdalība. Tā tiks dokumentēta.

Džordžo piekrita.

Kross smiedamies izmeta:

-Dante, neviens no mums nevar vadīt kinostudiju. Mēs neesam pietiekami nežēlīgi.

Pipi vēroja klātesošos. Viņš labi mācēja nojaust briesmas. Tāpēc ari bija tik ilgi nodzīvojis. Bet šeit notiekošo viņš nespēja izprast. Varbūt Dons vienkārši kļuva vecs.

Peti aizveda Redfelovu uz Kenedija lidostu, kur gaidīja viņa privātā reaktīvā lidmašīna. Kross un Pipi bija nofraktējuši lidmašīnu no Vegasas. Dons Klerikudo kategoriski aizliedza iegādāties lidmašīnu “Ksanadu” vai kādam no viņu uzņēmumiem.

Kross ar īrēto mašīnu brauca uz lidostu. Braudena laikā Pipi teica Krosam:

-    Pavadīšu kādu laiku Ņujorkā. Es vēl paturēšu automobili, kad nokļūsim lidostā.

Kross noprata, ka tēvs ir uztrauaes.

-    Man tur negāja sevišķi labi, - viņš sadja.

-    Tev nebija nekādas vainas, - Pipi atteica. - Tomēr Donam taisnība. Nevar pieļaut, ka tevi kāds piekāš divreiz.

Kad viņi ieradās Kenedija lidostā, Kross izkāpa un Pipi ieslīdēja blakussēdeklī, lai nokļūtu pie stūres. Viņi paspieda viens

otram roku caur atvērto logu. Tajā mirklī Pipi palūkojās augšup uz dēla glīto seju un sajuta milzīgu mīlestības uzplūdu. Viņš centās pasmaidīt, maigi papliķēdams Krosa seju un sacīdams:

-    Uzmanies.

-    No kā? - Kross jautāja, ar tumšajām acīm meklēdams tēva skatienu.

-    No visa, - Pipi atbildēja. T*d, nobiedēdams Krosu, izmeta:

- Man varbūt vajadzēja ļaut mātei tevi paturēt, taču es biju savtīgs. Man vajadzēja tevi savā tuvumā.

Kross noskatījās, kā Pipi aizbrauc, un pirmoreiz apjauta, dk ļoti tēvs raizējas par viņu, dk ļoti viņu mīl.

15. nodaļa

SEV PAR LIELĀM IZBAILĒM, Pipi De Lena nolēma apprecēties -nevis mīlestības, bet sabiediības dēļ. Tiesa gan, viņam bija Kross, viņam bija sirdsdraugi viesnīcā "Ksanadu”, viņam bija Klerikucio Ģimene un plašs radinieku tīkls. Taisnība - viņam bija trīs mīļākās un viņš ēda ar labu apetīti un no sirds; viņam patika golfs un dot desmit punktu handikapu, un viņam joprojām patika dejot Bet, kā sadtu Dons, tā viņš varēja aizdancot līdz zārkam.

Tā nu, tuvodamies sešdesmit gadu vecumam, būdams pie labas veselības, ar sangvinisku temperamentu, bagāts, pa pusei pensijā, viņš ilgojās pēc pastāvīgas mājas dzīves un varbūt arī pēc maziem bērniem. Kādēļ gan ne? Šī doma viņam patika aizvien vairāk un vairāk. Pārsteidzošā kārtā viņš atkal alka būt tēvs. Būtu interesanti audzināt meitu, viņš mīlēja Klaudiju, kad viņa bija bērns, lai gan tagad abi vairs nesarunājās. Viņa bija tik viltīga un tajā pašā laikā tik atklāta, un viņa bija izkarojusi savu ceļu pasaulē kā veiksmīga scenāriste. Un, kas zina, varbūt kādudien viņi salabs. Dažā ziņā Klaudija bija tikpat stūrgalvīga kā viņš, tādējādi viņš saprata meitu un apbrīnoja, kā viņa atbalstīja to, kam ticēja.

Kross bija zaudējis spēli, ko uzsācis kinobiznesā, bet tā vai citādi viņa nākotne bija nodrošināta. Viņam joprojām bija

“Ksanadu", un Dons palīdzēs atgūties no riska, ko viņš uzņēmies jaunajā pasākumā. Kross bija labs puisis, taču jauns, un jaunajiem jāuzņemas risks. Tāda bija dzīve.

Izsēdinājis Krosu lidostā, Pipi brauca uz Ņujorksitiju pavadīt dažas dienas kopā ar savu Austrumkrasta mīļāko. lā bija izskatīga brunete, jurista sekretāre ar asu ņujorkietes prātu un turklāt lieliski dejoja. Tiesa gan, viņai bija asa mēle, viņai patika tērēt naudu, viņa būs dārga sieva. Tomēr viņa bija pārāk veca - vairāk nekā četrdesmit pieci gadi. Un viņa bija pārlieku neatkarīga -lieliska īpašība mīļākajai, taču ne tādai laulībai, kādu pieprasītu Pipi.

Kopā ar viņu pagāja tīkama nedēļas nogale, lai gan pusi svētdienas viņš pavadīja, lasīdams Times. Viņi ēda vissmalkākajos restorānos, dejoja naktsklubos un lieliski izpriecājās viņas dzīvoklī. Tomēr Pipi vajadzēja kaut ko mierīgāku.

Pipi aizlidoja uz Čikāgu. Viņa mīļākā seksuālā ziņā pilnīgi atbilda šai trokšņainajai pilsētai. Viņa dzēra mazliet par daudz, viņa pārāk krāšņi ballējās, viņa bija bezbēdīga un jautra. Tomēr viņa bija paslinka, pārlieku nekārtīga, Pipi patika tīra māja. Turklāt viņa bija pārāk veca, lai nodibinātu ģimeni. - vismaz četrdesmit, viņa sadja. Bet, pie velna! Vai viņam padomā skraidīt apkārt ar tiešām jaunu sievišķi? Pēc divām Čikāgā pavadītām dienām Pipi izsvītroja viņu no saraksta.

Abos gadījumos viņš saskartos ar grūtībām, kā iekārtot viņas Vegasā. Viņas bija lielpilsētu sievietes, un Pipi sirds dziļumos apjauta, ka Vegasa patiesībā bija lauķu un govju pilsēta, kur lopu vietā bija kazino. Un Pipi nespētu dzīvot kādā atā vietā, nevis Vegasā. jo Vegasā neeksistēja nakts laiks. Neona gaisma aizgai-nīja visus rēgus, naktī pilsēta zaigoja tuksnesī kā rožains dimants, un pēc rītausmas karstā saule izdedzināja visus spokus, kuri bija izbēguši no neona gaismas.

Viņa labākā iespēja bija mīļākā Losandželosā, un Pipi jutās apmierināts, ka tik vienkārši izvietojis viņas ģeogrāfiskā ziņā. Nevarēja būt nejaušas konfrontācijas, nebija jāizcīna dvēseles cīņas, izvēloties starp viņām. Viņas kalpoja noteiktam mērķim un nevarēja traucēt īslaidgām mīlas dēkām. Patiesi, atskatīdamies viņš jutās apmierināts par to, kā vadījis savu dzīvi. Bezbailīgs, tomēr piesardzīgs, drosmīgs, taču ne pārdrošs, uzticīgs Ģimenei un tās atalgots. Vienīgā kļūda bija tā, ka viņš apprecējis tādu sievieti kā Nelīna, un pat šajā gadījumā - kura sieviete vienpadsmit gados spētu sniegt viņam vairāk laimes? Un kurš vīrietis gan varētu lielīties, ka pieļāvis kļūdu tikai vienreiz mūžā? Kā tur bija, kā Dons arvien mēdza teikt, - ir labi pieļaut dzīvē kļūdas, kamēr nepieļauj liktenīgo kļūdu.

Pipi nolēma doties taisni uz Losandželosu un nepiestāt Vegasā. Viņš piezvanīja Mišelai un paziņoja, ka ir ceļā pie viņas, un noraidīja viņas piedāvājumu atbraukt pretī uz lidostu.

- Esi gatava man, kad es tur nonākšu, - viņš teica sievietei

- Man tevis pietrūka. Un man tev sakāms kaut kas svarigs.

Mišela bija pietiekami jauna, trīsdesmit divus gadus veca, un viņa bija maigāka, piekāpīgāka, nekrita uz nerviem, varbūt tādēļ, ka bija dzimusi un augusi Kalifomijā. Ari gultā viņa bija laba, tas gan nenozīmēja, ka dtas būtu sliktākas, jo Pipi ads tas bija galvenais novērtējums. Taču viņa nebija asa un nervoza, viņa nesagādās grūtības. Viņa bija mazliet ķerta, viņa ticēja jaunlaiku blēņām par spējām sazināties ar gariem un runāja par visām bijušajām dzīvēm, kuras dzīvojusi, tomēr prata arī būt jautra, līdzīgi daudzām Kalifomijas skaistulēm, Mišela bija sapņojusi kļūt par aktrisi, bet tas viņai izdzīts no galvas. Tagad viņa bija pil* nīgi nodevusies jogai un dvēseļu pārceļošanai, fiziskai veselībai, skrēja un apmeklēja sporta zāli. Turklāt viņa allaž izteica atzinību Pipi karmai. Jo, protams, neviena no šīm sievietēm nezināja viņa patieso nodarbošanos. Viņš vienkārši bija viesnīcu asociācijas amatpersona Vegasā.

Jā, kopā ar Mišelu viņš varētu palikt Vegasā, viņi varētu turēt dzīvokli Losandželosā un, kad kļūtu garlaidgi, uz pāris nedēļām doties četrdesmit minūšu ilgajā lidojumā uz Losandželosu. Un viņš varbūt varētu nopirkt Mišelai suvenīru veikalu viesnīcā “Ksanadu", lai viņa būtu nodarbināta. Tas patiesi varētu izdoties. Bet ko tad, ja viņa sacīs “nē"?

Kaut kas pazibēja atmiņā: kad bērni bija mazi, Nelīna lasīja viņiem priekšā pasaku "Zeltmate un tris lāči". Viņam bija gluži tāpat kā Zeltmatei. Ņujorkas sieviete bija par cietu, Čikāgas sieviete bija par mīkstu, un Losandželosas sieviete bija pašā laikā. Šī doma viņu ielīksmoja. Protams, reālajā dzīvē nekas nebija “pašā laikā”.

Losandželosā izkāpis no lidmašīnas, Pipi ieelpoja Kalifomi-jas smaržīgo gaisu, nemaz neievērodams smogu. Viņš noīrēja mašīnu un vispirms brauca uz Rodeodraivu, viņam patika sagādāt savām sievietēm mazas pārsteiguma dāvaniņas un staigāt pa ielu ar smalkiem veikaliem, kuros atradās greznuma priekšmeti no visas pasaules. Viņš nopirka bezgaumīgu rokas pulksteni Gucci veikalā; pie Fendi somiņu, lai gan pats domāja, ka tā ir neglīta; Hermes šalli un kaut kādas smaržas pudelītē, kas izskatījās pēc dārgas skulptūras. Iegādādamies dārgas veļas kārbu, viņš bija tik labā omā, ka ķircināja pārdevēju, jaunu blondīni, ka pērkot veļu sev. Meitene uzmeta viņam skatienu un atteica: “Kā tad...”

Atgriezies mašīnā par trim tūkstošiem dolāru nabagāks, Pipi brauca uz Santamoniku, pirkumus salicis pasažiera sēdeklī, dāvanas bija sabāztas spilgtajā, krāsainajā Gucci iepirkumu somā. Brentvudā viņš piestāja pie tirdzniecības centra, iemīļotas vietas. Viņam patika pārtikas veikali, kas ieskāva atklātu laukumu, kur bija salikti galdiņi, pie kuriem varēja iedzert kaut ko aukstu un paēst. Ēdiens lidmašīnā bija briesmīgs, un Pipi gribējās ēst. Miše-lai ledusskapī nekad nebija ēdamā, jo viņa arvien ievēroja diētu.

Kādā veikalā viņš nopirka divus ceptus cāļus, duci uz restēm ceptu ribiņu un četrus “karstos suņus" ar visu garnējumu. Kādā citā veikalā viņš nopirka svaigi ceptu baltmaizi un rudzu maizi. Atklātā novietnē viņš nopirka milzīgu kokakolas glāzi un apsēdās pie viena no galdiņiem izbaudīt pēdējo vientulības mirkli. Viņš apēda divus ukarstos suņus”, pusi ceptā cāļa un mazliet ceptu kartupeļu. Viņš nekad nebija baudījis kaut ko tik gardu. Viņš sēdēja vēlās Kalifomijas pēcpusdienas saules zeltainajā gaismā, svaigais, smaržīgais gaiss veldzēja seju. Viņam negribējās iet, taču Mišela gaidīja. Viņa būs nomazgājusies vannā, iesmaržojusies un mazliet iereibusi, un viņa tūlīt ievilks Pipi gultā, iekams viņš pagūs kaut iztīrīt zobus. Viņš bildinās sievieti, pirms viņi sāks.

Iepirkumu maisiņu ar pārtiku rotāja burtu raksts, kurā bija izklāstīta kāda fabula par ēdienu, - intelektuāls maisiņš, kāds piederējās tirdzniecības centra intelektuālajiem klientiem. Likdams maisiņu mašīnā, viņš izlasīja tikai sākuma rindu: "Augļi ir visvecākais produkts, ko patērējuši cilvēki. Ēdenes dārzā..." Ak jēziņ, Pipi nodomāja.

Viņš aizbrauca uz Santamoniku un apstājās pie Mišelas kooperatīvās mājas, kura slējās starp citām tādām pašām spāniska izskata divstāvu mājām. Kāpdams ārā no mašīnas, Pipi automātiski paņēma abus maisus kreisajā rokā, atstādams labo brīvu. Viņš pa paradumam pārlūkoja ielu uz vienu un otru pusi. Iela bija jauka, nekur nebija atstātas mašīnas, spāņu stila mājas nodrošināja plašus piebraucamos ceļus un tādu kā reliģiozu labsirdību. Skrējējus gar ietves malām apslēpa puķes un zāle, koki ar lielajiem žuburiem veidoja lapotni, kas aizsedza rietošo sauli.

Tagad Pipi bija jāiet pa garu, šauru ieliņu, kuras zaļi krāsotie koka žogi bija apauguši ar rozēm. Mišelas dzīvoklis atradās aizmugurē, atliekas no vecās Santamonikas, kura joprojām izskatījās bukoliska. Ēkas bija celtas no šķietami veca koka, un katru atsevišķi nožogoto peldbaseinu rotāja balti soli.

Tālumā, ieliņas otrā galā, Pipi izdzirda mašīnas motora rūkoņu. Tas viņu darīja nemierīgu, viņš allaž bija modrs. Tajā pašā mirklī viņš ieraudāja, ka no sola piecēlās kāds vīrietis. Viņš bija tik pārsteigts, ka jautāja:

- Pie velna, ko tu te dari?

Vīrieša roka nesniedzās sveicienam, un tajā bridī Pipi viss bija skaidrs. Viņš zināja, kas tūlīt notiks. Smadzenes pārstrādāja tik daudz informācijas, ka viņš nespēja reaģēt. Viņš redzēja parādāmies revolveri, tik mazu un nekaitīgu, redzēja saspringumu slepkavas sejā. Pirmoreiz saprata skatienu to cilvēku sejās, kurus bija sodījis ar nāvi, saprata viņu ārkārtīgo izbrīnu, ka dzīvei pienācis gals. Un vēl viņš saprata, ka pēdīgi būs jāsamaksā par nodzīvoto mūžu. Viņš pat īsu mirkli nodomāja, ka slepkava slikti izplānojis, ka viņš tā nebūtu darījis.

Pipi darīja, ko varēja, apzinādamies, ka žēlastības nebūs. Viņš nometa iepirkumu maisus un metās uz priekšu, vienlaikus sniegdamies pēc ieroča. Vīrietis devās uz priekšu pretī Pipi, un Pipi triumfā sniedzās pēc viņa. Sešas lodes pasvieda viņa augumu gaisā un iemeta puķu dobē pie zaļā žoga. Viņš saoda ziedu smaržu. Viņš paskatījās augšup uz blakus stāvošo vīrieti un izdvesa:

-    Tu, draņķa Santadio.

Tad viņa galvaskausā ietriecās pēdējā lode. Pipi De Lēnas vairs nebija.

16. nodaļa

TODIEN, KAD BIJA LEMTS mirt Pipi De Lēnam, agri no rīta Kross aizbrauca pēc Atēnas uz viņas Malibu māju un viņi devās uz Sandjego apciemot Atēnas meitu Betāniju.

Aukles bija sagatavojušas Betāniju, viņa bija saģērbta iziešanai. Kross ievēroja, ka viņa ir neskaidrs mātes atspulgs un gara savam vecumam. Viņas sejā un ads joprojām tas pats tukšums un augums bija pārāk ļengans. Šķita, ka vaibstiem trūkst noteiktības, it kā tie būtu daļēji izplūduši, izšķīduši kā lietots ziepju gabals. Viņai vēl bija aizsiets priekšā sarkanais plastikāta priekšautiņš, kas pasargāja drēbes, kad viņa gleznoja. Viņa bija gleznojusi uz sienas kopš agra rīta. Viņa nekādi nelika manīt, ka redz kādu, un mātes skūpstus un apkampienus uzņēma, vairīdamās no viņas sejas un auguma.

Atēna to neņēma vērā un apskāva meitu vēl ciešāk.

Todien bija paredzēts doties piknikā pie tuvīnā, mežiem apaugušā ezera. Atēna bija salikusi piknika grozu.

īsā brauciena laikā Betānija sēdēja abiem pa vidu un Atēna bija pie stūres. Atēna bieži atglauda Betānijas matus un noglāstīja viņas vaigu, kamēr meitene raudājās taisni uz priekšu.

Kross domāja, ka tad, kad diena būs galā, viņš ar Atēnu atgriezīsies Malibu un nodosies mīlestībai. Viņš iztēlojās Atēnas kailo augumu gultā un sevi stāvam līdzās.

Pēkšņi Betānija ierunājās, un teiktais bija domāts Krosam. Pirms tam viņa nekādi nebija apliecinājusi vīrieša klātbūtni. Meitene blenza Krosā ar blāvajām, zaļajām adm un jautāja:

-    Kas tu esi?

Atēna atbildēja, un viņas balss skanēja nevainojami, it kā Betānijas jautājums būtu visdabiskākais pasaulē. Viņa sadja:

_ viņu sauc Kross, un viņš ir mans vislabākais draugs. Betānija likās nedzirdam un atkal ierāvās savā pasaulē. Atēna novietoja automašīnu dažus jardus no žilbinoša ezera meža vidū, sīka, zila dārgakmeņa plašā, zaļā audumā. Kross izņēma pārtikas grozu, un Atēna izkrāva tā saturu uz sarkana galdauta, ko izklāja zālē. Viņa izlika svaigas, zaļas salvetes, kā ari dakšiņas un karotes. Galdauts bija izšūts ar mūzikas instrumentiem, kuri piesaistīja Betānijas uzmanību. Tad Atēna izlika veselu kaudzi dažādu sviestmaižu, stikla trauciņus ar kartupeļu salātiem, šķēlēs sagrieztus augļus. Tad vēl šķīvi ar saldām kūkām, no kurām sūcās krēms. Un paplāti ar ceptu cāli. Viņa bija visu sagatavojusi ar profesionāla sagādnieka rūpību, jo Betānijai patika ēdieni.

Kross devās atpakaļ pie mašīnas un izcēla no bagāžnieka kasti ar gāzēto ūdeni. Grozā bija glāzes, un viņš ielēja visiem gāzēto ūdeni. Atēna piedāvāja savu glāzi Betānijai, taču Betānija pasita viņas roku sānis. Viņa vēroja Krosu.

Kross nekustīgi vērās meitenes ads. Viņas seja bija tik stinga, ka miesas vietā varēja būt maska, bet ads tagad bija modras. Izskatījās, it kā Betānija būtu iesprostota kādā slepenā alā, it kā viņa smaktu, taču nespētu saukt pēc palīdzības, it kā viņas miesa būtu čulgām klāta un viņa nespētu paciest, ka tām pieskaras.

Viņi ēda, un Atēna uzņēmās vienaldzīgas pļāpas lomu, pūlēdamās sasmīdināt Betāniju. Kross apbrīnoja viņas izveicību, dk viņa bija māksloti kaitinoša un apnicīga, it kā bērna autiskā uzvedība būtu pavisam dabiska, kā viņa izturējās pret Betāniju, it kā bērns būtu tāda pati tenku vācele, lai gan meitene vispār neatbildēja. Tas bija iedvesmas pilns monologs, ko viņa radīja, lai remdētu savas sāpes.

Beidzot bija pienāds laiks desertam. Atēna iztina vienu no krēma kūkām un piedāvāja Betānijai, kura no tās atteicās. Viņa piedāvāja vienu Krosam, un viņš papurināja galvu. Viņš kļuva pagalam nervozs, jo Betānija nepārprotami ļoti dusmojās uz māti, lai gan bija apēdusi milzīgu daudzumu pārtikas. Viņš apzinājās, ka to mana ari Atēna.

Atēna apēda kūku un jūsmīgi izsaucās, dk tā bijusi garšīga. Viņa iztina vēl divas kūkas un nolika tās Betānijas priekšā. Meitenei parasti garšoja saldumi. Betānija paņēma kūkas no galdauta un nolika zālē. Pēc dažām minūtēm tās bija noklātas ar kukaiņiem. lād Betānija paņēma abas kūkas un iestūķēja vienu mutē. Otru viņa pasniedza Krosam. Nevilcinādamies ne mirkli. Kross ielika kūku mutē. Uz aukslējām un smaganām varēja just tādu kā kutināšanu. Viņš aši norija dažus malkus gāzētā ūdens, lai to noskalotu lejā. Betānija skatījās uz Atēnu.

Atēnai sejā bija tādas aktrises iestudētais drūmais skatiens, kura iecerējusi notēlot grūtu ainu. Tad viņa iesmējās brīnišķīgus, lipīgus smieklus un sasita plaukstas.

-    Es jau tev teicu, ka tā ir garšīga, - viņa sadja.

Viņa iztina vēl vienu kūku, taču Betānija atteicās, tāpat riko-jās ari Kross. Atēna nometa kūku zālē, tad paņēma savu salveti un noslaudja Betānijai muti, pēc tam ari Krosam. Likās, viņa izklaidējas.

Atpakaļbraudenā uz slimnīcu viņa sarunājās ar Krosu tādā pašā tonī, kā mēdza runāt ar Betāniju. It kā ari viņš būtu ar noslied uz autismu. Betānija uzmanīgi vēroja māti un ņēmās aplūkot Krosu.

Kad viņi pie slimnīcas izsēdināja bērnu, Betānija uz mirkli saņēma Krosa roku.

-    Tu esi skaists, - meitene teica, bet, kad Kross uz atvadām mēģināja viņu noskūpstīt, aizgrieza galvu. Tad viņa aizskrēja.

Kad viņi brauca atpakaļ uz Malibu, Atēna satraukti teica:

-    viņa reaģēja uz tavu klātbūtni, tā ir ļoti laba zīme.

-    Tāpēc, ka esmu skaists, - Kross sausi piezīmēja.

-    Nē, - Atēna iebilda, - tāpēc, ka tu vari ieēst kukaiņus. Esmu vismaz tikpat skaista kā tu, un mani viņa ienīst...

Atēna līksmi smaidīja, un kā allaž viņas skaistums reibināja un satrauca Krosu.

-    Viņa domā. ka tu esi tāds pats kā viņa, - Atēna teica. - Viņa domā. ka tu esi autisks.

Kross iesmējās, viņam patika šī doma.

-    Varbūt viņai taisnība, - viņš atteica. - Varbūt tev vajadzētu ielikt mani slimnīcā kopā ar viņu.

-    Nē, - Atēna smaidot attrauca. - T&d es nevarētu dabūt tavu augumu, kad gribētu. Turklāt es viņu ņemšu ārā no slimnīcas, kad beigšu darbu pie “Mesalīnas”.

Kad viņi ieradās Atēnas Malibu mājā. Kross gāja līdzi iekšā. Viņi bija iecerējuši pavadīt nakti kopā. Nu jau Kross bija iemācījies atšifrēt Atēnu: jo sparīgāka viņa izlikās, jo satrauktāka bija.

-Ja tu jūties satraukta, es varu atgriezties Vegasā, - viņš ierosināja.

Tagad viņa izskatījās bēdīga. Kross prātoja, kādu Atēnu viņš mīl visvairāk - kad viņa bija dabiska, ar pāri plūstošu enerģiju, kad viņa bija barga un nopietna vai melanholiska. Viņas daiļā seja mainījās tādā burvībā, ka viņš allaž it kā pieskaņoja savas jūtas Atēnas jūtām.

Viņa ar mīlestību teica:

-    Tev ir bijusi briesmīga diena, un tu saņemsi atlīdzību.

Atēnas balsī skanēja izsmējība, taču viņš saprata, ka viņa

izsmej pati savu skaistumu, viņa apzinājās, ka viņas valdzinājums ir neīsts.

-    Man nebija briesmīga diena, - Kross atbildēja.

Un tā bija patiesība. Prieks, ko viņš todien izjuta, visiem trim esot vienatnē pie ezera plašajā mežā, atgādināja Krosam paša bērnību.

-    Tev patīk ēst kūkas ar skudrām... - Atēna skumīgi novilka.

-    Tās negaršoja slikti, - Kross atzina. - Vai Betānijai var kļūt labāk?

-    Nezinu, taču mierā nelikšos, kamēr uzzināšu, - Atēna atbildēja. - Man tuvojas gara nedēļas nogale, kad nevajadzēs uzņemt “Mesalīnu". Es kopā ar Betāniju lidošu uz Franciju. Parīzē ir lielisks ārsts, un es gribu aizvest viņu vēlreizējai stāvokļa novērtēšanai.

-Ko tu darīsi, ja viņš pateiks, ka nav nekādu cerību? - Kross jautāja.

-    Varbūt es viņam neticēšu. Tam nav nozīmes. - Atēna atbildēja. - Es mīlu meitu. Es rūpēšos par viņu.

-    Mūžīgi mūžam? - Kross vaicāja.

-jā, - Atēna apstiprināja.

Tad viņa, zaļajām acīm spīdot, sasita plaukstas.

- Bet tagad papriecāsimies. Parūpēsimies par sevi. Uzkāpsim augšā, nomazgāsimies dušā un gultā iekšā. Mēs stundām ilgi kaislīgi mīlēsimies. Pēc tam es pusnaktī pagatavošu mums vakariņas.

Krosam bija tāda sajūta, it kā viņš atkal būtu bērns, kurš mostas un kuru gaida priekpilna diena, mātes gatavotās brokastis, spēles kopā ar draugiem, medības ar tēvu, tad vakariņas kopā ar ģimeni - Klaudiju, Nelīnu un Pipi. Pēc tam kāršu spēles. Tā bija tik nevainīga sajūta. Viņu gaidīja mīlēšanās ar Atēnu mijkrēslī, viņš no balkona vēros, kā saule nozūd Klusajā okeānā, brīnumainos sarkanos un sārtos toņos iekrāsotās debesis, viņu gaidīja Atēnas siltās miesas un zīdainās ādas pieskāriens. Viņas daiļā seja un lūpas, ko skūpstīt. Viņš pasmaidīja un veda Atēnu augšā pa kāpnēm

Guļamistabā zvanīja telefons, un Atēna aizskrēja pa priekšu Krosam, lai paceltu klausuli. Viņa aizsedza mikrofonu un izbiedētā balsī teica:

-    Zvana tev. Kāds vīrietis, vārdā Džordžo.

Krosam nekad agrāk neviens nebija zvanījis uz viņas māju.

Tas varēja nozīmēt vienīgi nepatikšanas, Kross nodomāja, un tā nu viņš izdarīja to, par ko nemūžam nebija domājis, ka būtu uz kaut ko tādu spējīgs. Viņš papurināja galvu.

Atēna teica klausulē:

-    Šeit viņa nav... Jā, es pateikšu, lai piezvana, kad viņš atnāks.

Viņa nolika klausuli un jautāja:

-    Kas ir Džordžo?

-    Tikai kāds radinieks, - Kross atbildēja.

Viņš bija apstulbis par savu rīcību, un vēl kādēļ - tādēļ, ka nespēja atteikties no nakts kopā ar Atēnu. Tas bija smags noziegums. Un tad viņš prātoja - kā gan Džordžo zināja, ka viņš būs šeit, un ko viņš gribēja. Tam jābūt kaut kam svarīgam, viņš domāja, bet tas varēja pagaidīt līdz ritam. Par visu vairāk viņš neprātīgi alka pēc stundām ilgas mīlēšanās ar Atēnu.

Tas bija bridis, kuru viņi bija gaidījuši visu dienu, visu nedēļu; viņi nometa drēbes, pirms kopīgi mazgājās dušā, taču viņš nespēja atturēties, neapskāvis Atēnu, abu augumi vēl bija

sasvīduši pēc piknika. Tad viņa saņēma Krosa roku un veda viņu zem šļakstošā ūdens.

Viņi noslaucīja viens otru ar lielajiem, oranžajiem dvieļiem un, ietinušies tajos, nostājās uz balkona vērot, kā saule pamazām aizslīd aiz apvāršņa. Tad viņi iegāja iekšā, lai liktos gultā.

Kad Kross mīlējās ar Atēnu, šķita, ka visas smadzeņu un ķer meņa šūnas aizplūst prom un viņš paliek tādā kā drudžainā sapnī; viņš bija rēgs, kura starojumu piepildīja ekstāze, spoks, kurš iegāja viņas miesā. Viņš zaudēja visu piesardzību, visu saprātu, viņš pat nepētīja sievietes seju, lai pārliecinātos, vai viņa netēlo, ka patiesi mīl viņu. Likās, tas turpinājās mūžīgi, līdz abi aizmiga viens otra rokās. Viņi pamodās, vēl arvien savijusies kopā, viņus apgaismoja mēness, kura gaisma šķita spožāka nekā saulei. Atēna noskūpstīja Krosu un jautāja:

-    Vai tev patiesi patika Betānija?

-    Jā, - Kross atbildēja. - Viņa ir daļa no tevis.

-    Vai tu domā, ka viņai var kļūt labāk? - Atēna taujāja. - Vai tu domā, ka es varu palīdzēt viņai izveseļoties?

Tobrid Kross juta, ka spētu atdot dzīvību, lai meitene atlabtu. Viņš juta vēlēšanos ziedoties sievietei, kuru mīl, vēlēšanos, ko izjūt daudzi vīrieši, bet kura līdz šim laikam bijusi viņam pilnīgi sveša.

-    Mēs abi varam mēģināt palīdzēt, - Kross sadja.

-    Nē, - Atēna iebilda, — man tas jādara pašai.

Tad viņi atkal aizmiga, un, kad zvanīja telefons, gaisā jautās nule uzausušās dienas dūmaka. Atēna pacēla klausuli, klausījās, tad sadja Krosam:

-    Zvana sargs pie vārtiem. Viņš saka, četri vīri automašīnā, tie gribot nākt iekšā un satikt tevi.

Krosam uzmācās bailes. Viņš paņēma klausuli un teica sargam:

-    Paaiciniet vienu no viņiem pie telefona.

Balss, kuru viņš izdzirda, piederēja Vinsentam.

-    Kros. kopā ar mani ir Peti. Mums ir kādas pavisam sliktas ziņas.

-    Labi, iedod klausuli sargam, - Kross noteica un pēc tam sadja sargam: - Viņi var nākt iekšā.

Kross bija galīgi aizmirsis par Džordžo zvanu. Lūk, ko nodara mīlestība, viņš nicīgi nodomāja. Es nenodzīvošu ne gadu, ja tur-pināšu tādā garā. Kross aši uzrāva drēbes un noskrēja lejā. Mašīna patlaban piebrauca mājas priekšā, saule, vēl aizvien pa pusei noslēpusies, meta gaismu virs apvāršņa.

Vinsents un Peti izkāpa no gara limuzīna aizmugures sēdekļa. Kross redzēja priekšā sēžam šoferi un vēl vienu cilvēku. Peti un Vinsents nāca pa garo dārza celiņu uz durvīm, un Kross tās viņiem atvēra.

Piepeši Atēna stāvēja viņiem līdzās, ģērbusies platās biksēs un puloverā, apakšā nekā cita nebija. Peti un Vinsents blenza viņā. Viņa nekad nebija izskatījusies tik skaista.

Atēna visus ieveda virtuvē un sāka gatavot kafiju, un Kross stādīja viņus priekšā kā brālēnus.

-    Kā jūs, puiši, te gadījāties? - Kross jautāja. - Vakar vakarā jūs bijāt Ņujorkā.

-    Džordžo mums nofraktēja lidmašīnu, — Peti atbildēja.

Atēna, vārīdama kafiju, pētīja viņus. Neviens neizrādīja nekādas emocijas. Viņi izskatījās pēc brāļiem, abi bija liela auguma vīri, taču Vinsents bija granīta bālumā, bet Peti kalsnā seja bija sarkana vai nu no saules, vai dzeršanas.

-    Tātad kādas ir tās sliktās ziņas? - Kross prasīja.

Viņš gaidīja, ka dzirdēs - miris Dons, Roza Marija pa īstam sajukusi prātā vai arī Dante pastrādājis kaut ko tik briesmīgu, ka Ģimenē iestājusies krīze.

Vinsents, kā parasti, strupi noteica:

-    Mums jārunā ar tevi vienatnē.

Atēna ielēja viņiem kafiju.

-    Es tev stāstu visas sliktās ziņas, - viņa teica Krosam. - Man būtu jādzird ari tavējās.

_ es vienkārši došos prom kopā ar viņiem, - Kross atbildēja.

-    Neesi nu tik riebīgi visžēlīgs, - Atēna teica. - Neiedrošinies braukt prom.

Vinsents un Peti reaģēja uz šiem vārdiem. Vinsenta granlt-pelēkā seja samulsumā pietvīka, Peti apveltīja Atēnu ar domīgu

smaidu, it kā viņu vajadzētu novērot. Kross, to redzēdams, iesmējās un teica:

-    Labs ir. klausīsimies ar.

Peti mēģināja mīkstināt triecienu.

-    Kaut kas noticis ar tavu tēvu, - viņš teica.

Vinsents nepacietīgi pārtrauca viņu:

-    Pipi nošāvis kāds draņķa melnais laupītājs. Viņš ir miris. Tāpat ari laupītājs, viņu nošāva kruķis, vārdā Louzijs, kad slepkava skrēja projām. Tev jādodas uz Losandželosu identificēt līķi un nokārtot formalitātes. Vecais grib viņu apbedīt Kvogā.

Krosam aizrāvās elpa. Viņš bridi svārstījās, kā drebēdams ļaunā vējā, tad sajuta, ka Atēna abām rokām tur viņa plaukstu.

-    Kad? - Kross jautāja.

-    Vakar vakarā ap astoņiem. - Peti atbildēja. - Džordžo tev zvanīja.

Kross nodomāja — kamēr es mīlējos, tēvs gulēja morgā. Viņš izjuta ārkārtīgu niknumu par savu mirkļa vājumu, neizmērojamu kaunu.

-    Man jābrauc, - viņš sacīja Atēnai.

Viņa raudzījās Krosa satriektajā sejā. Atēna nekad nebija redzējusi viņu tādu.

-    Man ļoti žēl, - viņa teica. - Piezvani man.

Apsēdies limuzīna pakaļējā sēdeklī, Kross dzirdēja, ka abi pārējie vīrieši izteica viņam līdzjūtību. Viņš pazina kareivjus no Bronksas anklāva. Mašīnai izbraucot pa Malibu kolonijas vārtiem uz Klusā okeāna piekrastes šosejas. Kross ievēroja kustības gausumu. Automobilis, ar kuru viņi brauca, bija bruņots.

Piecas dienas vēlāk Kvogā notika Pipi De Lēnas bēres. Dona īpašumā atradās privāta kapsēta, tāpat kā savrupmājā bija privāta kapela, un Pipi tika apglabāts kapā līdzās Silvio, lai parādītu Dona deņu.

Klāt bija vienīgi Klerikudo klans un Bronksas anklāva vērtīgākie kareivji. Pēc Krosa lūguma no medību nama Nevadas kalnos atbrauca Lia Vad. Rozas Marijas nebija. Kad viņa padzirda par

pipi nāvi, viņai uznāca kārtējā lēkme un viņa tika aizvesta uz psihiatrisko klīniku.

Toties Klaudija De Lena bija ieradusies. Viņa atlidoja mierināt Krosu un pasadt ardievas tēvam. Viņa juta. ka tas. ko nebija spējusi izdarīt, kad Pipi bija dzīvs, jādara pēc tēva nāves. Viņa gribēja kādu daļu no tēva pieprasīt sev, parādīt Klerikudo, ka viņš bija tiklab viņas tēvs, kā ari Ģimenes loceklis.

Zālienu Klerikudo nama priekšā rotāja milzīgs ziedu vainags ziņojumu dē)a lielumā, un vēl tur bija bufetes galdi, oficianti un bārmenis pie saliekamā galda, lai apkalpotu viesus. Tā bija stingri noteikta sēru diena, un nekādi Ģimenes darījumi netika apspriesti.

Klaudija raudāja rūgtas asaras par visiem gadiem, kurus bijusi spiesta dzīvot bez tēva, bet Kross pieņēma līdzjūtības apliecinājumus ar klusu deņu un neizrādīja nekādas bēdu pazīmes.

Nākamajā nakti viņš stāvēja uz balkona savā viesnīcas “Ksanadu" dzīvoklī, vērodams krāsu bagātību ar neona gaismām apspīdētajā Stripā. Pat tādā augstumā viņš dzirdēja mūzikas skanas, dzirdēja dūkoņu, spēlētājiem drūzmējoties ielā un meklējot laimi nesošo kazino. Tomēr klusuma bija diezgan, lai viņš analizētu pagājušajā mēnesī notikušo. Un pārdomātu tēva nāvi.

Kross ne bridi neticēja, ka Pipi De Lenu nošāvis kāds draņķa laupītājs. Bija neiespējami, ka lietpratēju piemeklētu šāds liktenis.

Kross atcerējās visus viņam minētos faktus. Tēvu nošāvis melnais laupītājs, vārdā Hjū Mārlovs. Laupītājs bijis divdesmit tris gadus vecs. ar narkotiku tirgotāja reputādju. Mārlovs ticis nogalināts, bēgot no notikuma vietas, viņu nošāvis detektīvs Džims Louzijs, kas izsekojis Mārlovu kādā narkotiku lietā. Mārlovam rokā bijis revolveris, un viņš tēmējis uz Louziju, kurš tādējādi nošāvis noziedznieku veiklā trāpījumā starp acīm. Pārmeklēdams notikuma vietu, Louzijs atradis Pipi De Lenu un nekavējoties piezvanījis Dantem Klerikudo. Tikai pēc tam ziņojis polidjai. Kādēļ viņam tā būtu jādara. kaut ari Ģimene viņam maksāja? Varena ironija - Pipi De Lenu. viskvalificētāko vīru, kurš vairāk nekā

trīsdesmit gadus bijis Klerikudo pirmais Veseris, noslepkavojis papluds narkotiku tirgonis laupītājs.

Bet kādēļ tādā gadījumā Dons sūtījis Vinsentu un Peti, lai vestu Krosu ar bruņotu automobili un apsargātu līdz bērēm? Kādēļ Dons veids tik rūpīgus piesardzības pasākumus? Bēru laikā viņš to pavaicāja Donam. Bet Dons tikai atteica, ka ir prātīgi nodrošināties pret visādiem pārsteigumiem, iekams kļūs zināmi visi fakti. Viņš esot veids pilnīgu izmeklēšanu, un liekoties, ka visi fakti ir patiesi. Kādam sīkam zaglēnam samisējies, un notikusi muļķīga traģēdija, bet vairums traģēdiju ir muļķīgas, teica Dons.

Nevarēja apšaubīt Dona bēdas. Viņš allaž izturējies pret Pipi kā vienu no saviem dēliem, patiesi zināmā mērā devis viņam priekšroku un tika sadjis Krosam: “TU Ģimenē ieņemsi tēva vietu."

Bet tagad Kross, stāvēdams uz balkona, no kura bija pārredzama Vegasa, pārdomāja galveno strīdīgo jautājumu. Dons nekad neticēja sakritībām, un tomēr šajā gadījumā bija milzums sakritību. Ģimene maksāja detektīvam Džimam Louzijam, un no Losandželosas detektīvu un policistu tūkstošiem tieši viņš uzdūrās slepkavībai. Cik liela bija varbūtība, ka varēja notikt tieši tā? Bet lai nu paliek. Vēl svarīgāk. Dons Domeniko Klerikudo labi zināja, ka ielas laupītājam ir neiespējami piekļūt tik tuvu Pipi De Lēnam. Un kurš laupītājs izšautu sešas reizes, iekams muktu prom? Dons nemūžam neticētu šādam negadījumam.

Un nu sekoja jautājums. Vai Klerikudo nosprieduši, ka Ģimenes lieliskākais kareivis ir viņiem bīstams? Aiz kāda iemesla? Vai viņi varēja ignorēt Pipi uzticību un ziedošanos, kā ari savu pieķeršanos viņam? Nē, Ģimene bija bez vainas. Un vispārliecinošākais pierādījums viņiem par labu bija tas, ka Kross vēl bija dzīvs. Dons to nemūžam nepieļautu, ja savējie būtu nogalinājuši Pipi. Taču Kross apzinājās, ka pašam noteikti draud briesmas.

Kross domāja par tēvu. Viņš patiesi mīlēja tēvu, un Pipi sāpināja tas, ka Klaudija atteicās runāt ar tēvu, kamēr viņš bija dzīvs. Tomēr viņa ieradās uz bērēm. Kāpēc? Vai tas varēja būt, ka viņa pēdīgi atcerējusies, cik labs viņš bijis pret abiem bērniem, pirms izjuka ģimene?

Viņš domāja par šausmīgo dienu, kad izvēlējās dzīvot pie tēva, jo saprata, kas patiesībā ir viņa tēvs, zināja, ka viņš tiešām var nogalināt Nelīnu, ja viņa paņemtu abus bērnus. Ibmēr Kross bija piegājis klāt un saņēmis tēva roku nevis aiz mīlestības, bet tādēļ, ka redzēja izbailes Klaudijas ads.

Kross arvien bija domājis, ka tēvs pasargā no pasaules, kurā viņi dzīvoja, vienmēr uzskatījis tēvu par neievainojamu. Par nāves nesēju, nevis saņēmēju. Nu viņam pašam būs jāsaigās no ienaidniekiem, varbūt pat no Klerikudo. Viņš galu galā bija bagāts, viņam piederēja “Ksanadu” daļa pusmiljarda vērtībā, viņa dzīvību tagad bija vērts ņemt.

Un tas viņam lika domāt par pašreizējo dzīvi. Ar kādiem panākumiem? Lai novecotu kā tēvs, uzņemtos visu veidu risku un tik un tā taptu nogalināts? Tiesa, Pipi patika viņa dzīve, vara, nauda, bet tagad Krosam tā likās tukša dzīve. Tēvs nekad netika pazinis laimi mīlēt tādu sievieti kā Atēna.

Kross bija tikai divdesmit sešus gadus vecs; vēl nebija par vēlu uzsākt jaunu dzīvi. Viņš domāja par Atēnu, par to, ka rit pir-ļ moreiz redzēs viņu strādājam, vēros viņas neīsto dzīvi un visas ļ maskas, kādas vien viņa valkā. Kā Pipi būtu mīlējis viņu, tēvs I mīlēja visas skaistās sievietes. Bet tad Kross iedomājās Virdžīnio Balaco sievu. Pipi viņa bija patikusi, viņš bija ēdis pie viņas galda, apkampis viņu, dejojis ar viņu, spēlējis boču ar viņas vīru, pēc tam izplānojis abu nogalināšanu.

Kross nopūtās un piecēlās, lai ietu atpakaļ dzīvoklī. Ausa rīts, un gaisma ietina dūmakā neona reklāmas, kas kā milzīgs teātra priekškars sedza Stripu. Viņš varēja pavērties lejup un redzēt visu lielo kazino viesnīcu karogus — “Smiltāju", “Cēzaru", “Flamingo", “Tuksneša krogu" un “Mirāžu", kas atgādināja darbojošos vulkānu. “Ksanadu” bija lielāka par visām pārējām. Kross vēroja, kā plīvoja karogi pār “Ksanadu” villām. Viņš līdz šim dzīvojis sapnī, un nu tas izšķīda, Grounvelts bija miris, un tēvs - noslepkavots.

Atgriezies istabā. Kross paņēma telefonu un piezvanīja Liam Vad, lai uzbrauc augšā paēst brokastis kopā ar Krosu. Viņi bija reizē braukuši no bērēm Kvogā uz Vegasu. Tad viņš pasūtīja brokastis diviem. Kross atminējās, ka Liam garšo pankūkas, viņam

tas vēl arvien, pēc daudzajiem Amerikā pavadītajiem gadiem, bija eksotisks ēdiens. Drošībnieks un Vad ieradās reizē ar brokastīm. Viņi ēda dzīvokļa virtuvē.

-    Tātad kādas ir tavas domas? - Kross vaicāja Liam.

-    Es domāju, mums jānogalina tas detektīvs Louzijs, - Lia atbildēja. - Es tev jau sen teicu.

-    Tātad tu netid šai pasaciņai? - Kross jautāja.

lia grieza pankūkas strēmelēs.

-    Šī pasaciņa ir tīrais kauna traips, - viņš sadja. - Neiespējami, ka tāds lietpratējs kā tavs tēvs pielaistu sev tik tuvu nelieti.

-    Dons uzskata, ka tā ir patiesība, - Kross teica. - Viņš ir veids izmeklēšanu.

Lia pasniedzās pēc Havanas cigāra un konjaka glāzes, ko Kross viņam bija nolids.

-    Es nemūžam nerunātu pretī Donam Klerikudo, - viņš atteica. - Tomēr drošības labad ļauj man nogalināt Louziju.

-    Un ko tad, ja aiz viņa stāv Klerikudo? - Kross vaicāja.

-    Dons ir godavīrs, - Lia atbildēja. - Kopš senām dienām. Ja viņš būtu nogalinājis Pipi, nogalinātu ari tevi. Viņš tevi pazīst. Viņš saprot, ka tu atriebtu tēvu, un viņš ir piesardzīgs vīrs.

-    Un tomēr, - Kross neatlaidās, - kā labā tu izvēlētos cīnīties? Par mani vai Klerikudo?

-    Man nav izvēles, - Lia atbildēja. - Es biju pārāk tuvs tavam tēvam un esmu pārāk tuvs tev. Viņi neatstās mani dzīvu, ja tu paspēlēsi.

Pirmo reizi Kross brokastīs dzēra konjaku kopā ar Liu.

-    Varbūt tā tiešām ir tikai muļķīga sagadīšanās, - viņš noteica.

-    Nē, - Lia iebilda. - Vainīgs ir Louzijs.

-    Bet viņam nav nekāda iemesla, - Kross nepiekrita. - Tomēr mums tas jānoskaidro. Tagad es gribu, lai tu izveidotu grupu no sešiem visuzticamākajiem vīriem un lai neviens nebūtu no Bronksas anklāva. Turi viņus gatavībā un gaidi manus rīkojumus.

Lia bija neparasti nopietns.

-    Piedod man, - viņš sacīja. - Es nekad neesmu apstrīdējis tavus rīkojumus. Bet šajā gadījumā es lūdzu tevi apspriest ar mani vispārējo plānu.

- Labi, - Kross piekrita. - Nākamajā nedējas nogalē esmu iecerējis uz divām dienām aizlidot uz Frandju. Pa to laiku uzzini par Louziju visu, ko vien vari.

Lia uzsmaidīja Krosam.

-    tu brauksi kopā ar ligavu?

Krosu uzjautrināja viņa pieklājība.

-Jā, un ar viņas meitu.

-    To, kurai trūkst viena smadzeņu ceturkšņa? - Lia jautāja. Viņš negribēja izteikties aizvainojoši. Itāļu valodā šī idioma

nozīmēja izcilus, taču aizmāršīgus cilvēkus.

-Jā, - Kross apstiprināja. - Tur ir ārsts, kas viņai var palīdzēt.

-    Bravo! - Lia uzsauca. - Vēlu tev visu to labāko. Šī sieviete -vai viņa zina par Ģimenes būšanām?

-    Pasarg, Dievs, - Kross atteica, un abi iesmējās.

Un Kross brīnījās, kā gan Lia tik daudz zina par viņa personīgo dzīvi.

17. nodaļa

KROSS PIRMO REIZI vēros Atēnu strādājam uzņemšanas laukumā, redzēs, kā viņa tēlo neīstas jūtas, tēlo citu cilvēku.

Viņš sastapās ar Klaudiju viņas darbistabā Lodstouna studijas teritorijā, viņi vēros Atēnu abi kopā. Telpā bija vēl divas sievietes, un Klaudija iepazīstināja viņus.

—    Mans brālis Kross, režisore Dita Tomija. Un Falīna Fanta, kura šodien piedalās filmēšanā.

Tomija uzmeta Krosam pētījošu skatienu, nodomādama, ka viņš ir pietiekami izskatīgs, lai filmētos, vienīgi neizrāda nekādu kvēli, nekādu kaisli, uz ekrāna viņš izskatītos auksts kā mironis. Viņa zaudēja interesi.

-    Es nule grasījos iet prom, - Dita sadja, paspiezdama Krosam roku. - Man ļoti žēl, ka tā noticis ar jūsu tēvu. Starp citu, laipni lūdzam uzņemšanas laukumā. Klaudija un Atēna galvo par jums, lai ari esat viens no producentiem.

Kross ievēroja otru sievieti. Viņa bija tumšā šokolādes krāsā ar neiedomājami nekaunīgu seju un lielisku augumu, ko apģērbs tikai izcēla. Falīna nepavisam neizturējās oficiāli kā Tomija.

-    Nezināju, ka Klaudijai ir tik skaists brālis - turklāt, kā dzirdēju, arī bagāts. Ja jums vajag kādu, kas pakavētu laiku pie pus* dienām, piezvaniet, — Falīna sadja.

-    Piezvanīšu, — Kross apsolīja.

Aicinājums viņu nepārsteidza. Daudzas rēvijas meitenes un dejotājas “Ksanadu" izturējās tikpat tieši. Šī meitene bija koķeta no dabas, apzinājās savu skaistumu un netaisījās sabiedrības normu dēļ palaist vaļā vīrieti, kura izskats viņai patika.

Klaudija sadja:

-    Mēs Falīnai dodam iespēju vairāk piedalīties filmā. Dita domā, ka viņa ir talantīga, un es ari.

Falīna apveltīja Krosu ar platu smaidu.

-Jā, tagad es grozu pakaļu nevis sešas, bet desmit reizes. Un man jāsaka Mesalīnai: “Visas Romas sievietes mīl tevi un cer uz tavu uzvaru.” - Viņa kādu minūti klusēja, tad piebilda: - Dzirdēju, ka esat viens no producentiem. Varbūt varat panākt, lai man atļauj pagrozīt pakaļu divdesmit reizes.

Kross nojauta Falīnā kaut ko tādu, ko viņa pūlējās apslēpt, par spīti sparigumam.

-    Esmu tikai viens no naudas maisiem, - Kross sacīja. - Katram savu reizi jāpagroza pakaļa. - Viņš pasmaidīja un burvīgā vienkāršībā piebilda: - Lai nu kā, vēlu jums veiksmi.

Falīna pieliecās un noskūpstīja Krosu uz vaiga. Viņš saoda sievietes smaržas, spēcīgas un erotiskas, un sajuta apskāvienu pateicībā par savu labvēlību. Tad viņa izslējās.

-    Man jums ar Klaudiju kaut kas jāpastāsta, tikai tas ir noslēpums. Negribu iekulties nepatikšanās, vismazāk jau nu tagad.

Klaudija, sēdēdama pie datora, sarauca pieri un neatbildēja. Kross atkāpās soli no Falīnas. Viņam nepatika pārsteigumi.

Falīna ievēroja abu reakciju. Viņa mazliet saminstinājās.

-    Man žēl, ka tā noticis ar jūsu tēvu, - viņa iesāka. - Tomēr ir kaut kas tāds, ko jums vajadzētu dzirdēt. Mārlovs, tas puisis, kurš, domājams, uzbruka viņam, bija jaunietis, ar kuru kopā es uzaugu un kuru tiešām labi pazinu. Domājams, ka detektīvs Louzijs nošāvis Mārlovu, kurš it kā nošāvis jūsu tēvu. Bet es zinu, ka Mārlovam vispār nebija ieroča. Viņš paniski baidījās no šaujamieročiem. Mārlovs pa druskai niekojās ar narkotikām un spēlēja klarneti. Viņš bija tāds mīļš zaķapastala. Dzims Louzijs ar savu pārinieku Filu Šārkiju reizēm mēdza saņemt viņu ciet un vadāt apkārt, lai viņš abiem uzrādītu narkotiku izplatītājus. Mārlovs ļoti baidījās no cietuma, viņš bija policijas ziņotājs. Nu piepeši viņš ir laupītājs un slepkava. Es pazīstu Mārlovu, viņš nevienai dzīvai dvēselei nenodarītu pāri.

Klaudija klusēja. Falīna pamāja viņai un izgāja pa durvīm, tad atgriezās.

-    Neaizmirstiet, - viņa piekodināja, - tas ir noslēpums mūsu starpā.

-    Tas viss ir pagājis un aizmirsts, — Kross ar vispārliecinošāko smaidu atbildēja. - Un jūsu stāsts neko nemainīs.

-    Man tikai vajadzēja atvieglot sirdi, - Falīna atzinās. — Mārlovs bija lāga zēns.

Viņa aizgāja.

-    Kā tu domā? - Klaudija vaicāja Krosam. - Ko tas varētu nozīmēt?

Kross paraustīja plecus.

-    Narkomāni arvien sagādā pārsteigumus. Viņam vajadzēja naudu narkotikām, viņš izdarīja uzbrukumu, un viņam neveicās.

-    Laikam gan, — Klaudija piekrita. — Un Falīna ir tik labsirdīga, ka noticētu jebkam. Tomēr ironiski, ka tēvs tā nomira.

Kross pārakmeņojušos seju raudzījās māsā.

-    Visiem kādreiz nelaimējas.

Atlikušo pēcpusdienas daļu viņš pavadīja, vērodams, kā tiek uzņemtas ainas, viena aina rādīja varoni, kurš neapbruņots pieveic trīs apbruņotus vīrus. Tas kaitināja Krosu, tas bija smieklīgi. Varoni nekad nevajadzētu nostādīt tik bezcerīgā stāvoklī. Tās pierādīja tikai to, ka viņš ir pārāk liels muļķis, lai būtu varonis, lād viņš vēroja, kā Atēna notēlo mīlestības ainu un scēnu ar ķildu. Kross jutās mazliet vīlies, šķita, ka viņa pārāk maz tēlo, pārējie aktieri, likās, aizēnoja Atēnu. Kross bija pārāk maz pieredzējis, lai

zinātu, ka tas, ko Atēna darīja, filmā būs redzams daudz spēcīgāk, kamera panāks burvību viņas vietā.

Un viņš neatklāja patieso Atēnu. Viņas tēlojums aizņēma pavisam īsus laika sprīžus, un starp tiem vilkās gari pārtraukumi Nebija redzams nekas no tās spriedzes, kas uzzibsnīs uz ekrāna. Atēna pat nešķita tik skaista, kad tēloja kameras priekšā.

Kross par to visu neko neteica, kad pēc tam abi Malibu kopā pavadīja nakti. Atēna, pēc mīlēšanās gatavodama pusnakts vakariņas, piezīmēja:

-    Šodien es diez cik labi netēloju, vai ne?

Viņa uzsmaidīja Krosam savu kaķes smaidu, no kā viņam allaž cauri izskrēja prieka strāva.

-    Man negribējās tev rādīt savus labākos paņēmienus, - viņa sadja. - Es apzinājos, ka tu tur stāvēsi un pūlēsies mani atšifrēt.

Viņš iesmējās. Kross allaž sajūsminājās par to, kā Atēna izprata viņa raksturu.

-    Nē, diez cik labi nebija vis, - viņš atzina. — Vai tu gribētu, lai es piektdien kopā ar tevi lidotu uz Parizi?

Atēna bija izbrīnīta. Kross nojauta pēc viņas acīm, ka viņa ir pārsteigta. Viņas seja nemainījās, viņa valdīja pār sevi. Viņa pārdomāja ierosinājumu.

-    Tu man lieliski palīdzētu, - viņa teica. - Un mēs kopīgi varētu apskatīt Parīzi.

-    Un pirmdien būtu atpakaļ, - Kross turpināja.

-Jā, - Atēna piebalsoja. - Otrdienas rītā man jāfilmējas. Palikušas vēl tikai dažas nedēļas, ko strādāt pie filmas.

-    Un pēc tam? - Kross jautāja.

-    Pēc tam es aiziešu no darba un rūpēšos par meitu, - Atēna atbildēja. - Turklāt es vairs negribu turēt viņu slepenībā.

-    Vai Parīzes ārsta lēmums būs galīgais? - Kross vaicāja.

-    Nevienam nepieder galīgais vārds, - Atēna atteica, - Šajā gadījumā ne. Tomēr viņš ir tuvu atminējumam.

Piektdienas vakarā viņi lidoja uz Parīzi ar speciāli nofrak-tētu lidmašīnu. Atēna bija nomaskējusies ar parūku, un grims pārvērta viņas skaistumu, tā ka viņa izskatījās pat neglīta. Viņai mugurā bija vaļīgs apģērbs, kas pilnīgi apslēpa augumu un dažā ziņā piešķīra viņai cienīgu izskatu. Kross jutās pārsteigts. Viņa pat staigāja citādi.

Lidmašīnā Betānijai likās aizraujoši raudzīties lejā uz zemi. Viņa klīda pa lidmašīnu, skatīdamās ārā pa dažādiem logiem. Meitene šķita mazliet izbijusies, viņas parasti tukšā sejas izteiksme kļuva gandrīz normāla.

No lidmašīnas viņi devās uz mazu viesnīcu netālu no Žorža Mandela alejas. Viņiem bija apartamenti ar divām atsevišķām guļamistabām, viena Krosam un otra Atēnai ar Betāniju, un dzīvojamo istabu starp tām. Pulkstenis bija desmit no rīta; Atēna noņēma parūku un grimu un pārģērbās. Viņa nespētu būt neizskatīga Parīzē.

Dienas vidū visi trīs ieradās ārsta kabinetā, kas atradās mazā pilī, kuras teritoriju apjoza dzelzs žogs. Pie vārtiem dežurēja sargs, kurš, pārbaudījis apmeklētāju vārdus, ielaida viņus iekšā.

Pie durvīm viņus sagaidīja apkalpotāja, kura ieveda viņus milzīgā dzīvojamā istabā ar daudzām mēbelēm. Tur gaidīja ārsts.

Dr. Osels Žerārs bija milzīga auguma smagnējs vīrs, rūpīgi ģērbies skaisti piegrieztā uzvalkā ar brūnām, smalkām svītriņām, baltu kreklu un pieskaņotu brūnu zīda kaklasaiti. Viņam bija apaļa seja, kurai būtu vajadzīga bārda, lai apslēptu masīvo zodu. Biezās lūpas bija tumši sarkanā krāsā. Viņš stādījās priekšā Atēnai un Krosam, taču nelikās zinis par bērnu. Gan Atēna, gan Kross acumirklī izjuta nepatiku pret šo cilvēku. Viņš neizskatījās pēc ārsta, kurš būtu piemērots savai delikātajai profesijai.

Bija uzklāts galds ar tēju un kūkām. Viņus apkalpoja istabene. Viņiem piebiedrojās divas medmāsas, jaunas sievietes, tērpušās formas ģērbos - ziloņkaula krāsas blūzēs, svārkos un baltās cepurītēs. Abas medmāsas visu maltītes laiku deši vēroja Betāniju.

Dr. Žerārs uzrunāja Atēnu.

- Kundze, es gribētu pateikties jums par dāsno ieguldījumu mūsu Autisko bērnu ārstniecības institūtā. Esmu ņēmis vērā jūsu lūgumu ievērot pilnīgu slepenību, tādēļ veicu šo pārbaudi šeit, savā privātajā ārstēšanas centrā. Tagad pasakiet, ko tieši gaidāt no manis.

Ārsta balss skanēja sulīgā, pievildgā basā. Tā saistīja Betāni-jas uzmanību, un viņa stingi raudzījās ārstā, taču viņš ignorēja meiteni.

Atēna bija nervoza, viņai tiešām nepatika šis cilvēks.

-    Es gribu, lai jūs novērtējat viņas stāvokli. Gribu sagādāt meitai kaut dk normālu dzīvi, ja iespējams, un es atteikšos no visa, lai to panāktu. Es gribu, lai jūs viņu uzņemtu savā institūtā, es labprāt dzīvotu Frandjā un palīdzētu viņas izglītošanā.

Viņa izteica šos vārdus ar apburošām skumjām un cerībām, ar tādu pašaizliedzību, ka abas medmāsas blenza Atēnā gandrīz vai ar dievināšanu. Kross apzinājās, ka Atēna izmanto visu aktrises māku, lai pārliecinātu ārstu uzņemt Betāniju institūtā. Viņš redzēja, kā Atēna pastiepa roku, lai saņemtu Betānijas delnu glāstošā žestā.

Likās, vienīgi uz dr. Žerāru tas neatstāja nekādu iespaidu. Viņš neskatījās uz Betāniju. Viņš uzrunāja tieši Atēnu.

-    Nemāniet sevi, - viņš teica. - Visa jūsu mīlestība nepalīdzēs šim bērnam. Esmu izpētījis viņas slimības vēsturi, un nav nekādu šaubu, ka viņa ir patiesi autiska. Viņa nespēj atbildēt jums ar pretmīlestību. Viņa nedzīvo mūsu pasaulē. Viņa pat nedzīvo zvēru pasaulē. Viņa dzīvo uz dtas zvaigznes pilnīgi viena.

Ārsts turpināja:

-Jūs neesat vainīga. Domāju, ari tēvs ne. Šis ir viens no cilvēka stāvokļa sarežģītajiem noslēpumiem. Lūk, ko es varu darīt. Es viņu rūpīgāk izmeklēšu un pārbaudīšu. Tad es jums pateikšu, ko mēs institūtā varam un ko nevaram paveikt. Ja nespēšu palīdzēt, jums viņa būs jāved mājās. Ja mēs varēsim palīdzēt, jūs uz piedem gadiem atstāsiet viņu pie manis, Frandjā.

Viņš franciski uzrunāja vienu no medmāsām, un sieviete izgāja no istabas un atgriezās ar milzīgu grāmatu, kurā bija slavenu gleznu attēli. Viņa iedeva grāmatu Betānijai, bet tā bija par lielu, lai to turētu klēpī. Pirmo reizi dr. Žerārs uzrunāja meiteni. Viņš runāja franciski. Meitene tūlīt nolika grāmatu uz galda un sāka šķirstīt lappuses. Drīz vien Betānija bija iegrimusi attēlu pētīšanā.

Šķita, ka ārsts jūtas neveikli.

-    Es negribu jūs aizvainot, - viņš sadja. - Bet tas ir bērna interesēs. Zinu. ka misters De Lena nav jūsu virs, bet vai ir iespējams, ka viņš būtu jūsu bērna tēvs? Ja tā būtu, es gribētu viņu pārbaudīt.

Atēna atbildēja:

-    Es viņu nepazinu, kad piedzima meita.

-    Bon, - ārsts noteica. Viņš paraustīja plecus. - Kaut kas tamlīdzīgs allaž iespējams.

Kross iesmējās.

-    Varbūt ārsts manī saskata kādus simptomus.

Ārsta biezās, sarkanās lūpas sakniebās, kad viņš pamāja un draudzīgi pasmaidīja.

-    Jums patiešām ir noteikti simptomi, lāpāt ir ar mums visiem Kas to lai zina? Centimetrs uz vienu vai otru pusi, un mēs visi varētu būt autiski. Tagad man rūpīgi jāizmeklē bērns un jāveic dažas pārbaudes. Tas aizņems vismaz četras stundas. Kādēļ gan jums abiem nepastaigāties pa jauko Parīzi? Mister De Lena, vai jūs šeit esat pirmo reizi?

-Jā, - Kross atbildēja.

Atēna paziņoja:

-    Es gribu palikt pie meitas.

-    Kā vēlaties, kundze, - ārsts atteica un pievērsās Krosam.

- Izbaudiet pastaigu. Es pats jūtu riebumu pret Parīzi. Ja pilsēta varētu būt autiska, tā būtu Parīze.

Tika izsaukts taksometrs, un Kross devās atpakaļ uz viesnīcas istabu. Viņam nebija vēlēšanās apskatīt Parīzi bez Atēnas, un viņam vajadzēja atpūtu. Turklāt viņš bija atbraucis uz Parīzi izvēdināt galvu, pārdomāt visu.

Kross apsvēra Falīnas sadto. Viņš atminējās, ka Louzijs bija ieradies Malibu viens pats - detektīvi parasti strādāja pa pāriem. Pirms došanās uz Parīzi viņš tika lūdzis Vad pamēģināt iegūt kādu informādju.

Pulksten četros Kross atgriezās ārsta dzīvojamā istabā. Pārējie viņu gaidīja. Betānija urbās grāmatā ar gleznu attēliem, Atēna bija bāla - vienīgā fiziskā pazīme, par kuru Kross zināja, ka to nevar notēlot. Betānija ar kāri ēda kūkas, un ārsts paņēma šlpvi.

kaut ko pateikdams franciski. Betānija neiebilda. Tkd atnāca medmāsa, lai aizvestu meiteni uz rotaļu istabu.

-    piedodiet, - ārsts teica Krosam. - Tomēr man jums jāuzdod daži jautājumi.

-    Kādus vien gribat, - Kross atteica.

Ārsts piecēlās no krēsla un lieliem soļiem staigāja pa istabu.

-    Es jums izstāstīšu to, ko teicu kundzei, - ārsts sadja. - Šādos gadījumos brīnumi nenotiek, itin nekādi. Pēc ilgas apmād-bas varētu būt milzīga uzlabošanās - dažos gadījumos, nebūt ne daudzos. Un jaunkundzes gadījumā ir noteiktas robežas. Viņai jāuzturas Nicā, manā iestādē, vismaz piecus gadus. Mums tur ir skolotāji, kuri var izpētīt ikvienu iespēju. Pa to laiku mēs zināsim, vai viņai ir iespējams dzīvot gandrīz normālu dzīvi. Vai ari viņa uz visiem laikiem jāievieto ārstniecības iestādē.

Pēc šiem vārdiem Atēna sāka raudāt. Viņa turēja pie adm mazu, zilu zīda mutautiņu, un Kross sajuta tā smaržu.

Ārsts bezkaislīgi raudājās uz Atēnu.

-    Kundze ir piekritusi. Viņa strādās institūtā par skolotāju... Tā, lūk.

Viņš apsēdās tieši pretī Krosam.

-    ir dažas ļoti labas zīmes. Meitenei ir īsts gleznotājas talants. Daži jutekļi ir modri, tie nesnauž. Viņa izrādīja interesi, kad runāju frandski, valodā, kuru viņa nesaprot, taču intuitīvi uztver. Tā ir ļoti laba zīme. Vēl viena laba zīme: šopēcpusdien bērna izturēšanās rādīja, ka viņa izjūt jūsu prombūtni, viņa sajūt otru dlvēku, un šīs sajūtas var tikt paplašinātas. Tas ir ļoti neparasti, tomēr izskaidrojums, iespējams, nav tik noslēpumains. Kad es apvaicājos tuvāk, viņa teica, ka jūs esot skaists. Tagad jūs nedrīkstat apvainoties, mister De Lena. Es šo jautājumu uzdodu tikai aiz medicīniskiem apsvērumiem, lai palīdzētu bērnam, nevis aizskartu jūs. Vai esat kaut kādā veidā seksuāli uzbudinājis meiteni, varbūt bez nodoma?

Kross jutās tik izbiedēts, ka iesmējās.

- Nezināju, ka viņa reaģē uz mani. Un es vispār nedevu tam nekādu iemeslu.

Atēnas vaigi dusmās piesarka.

-    "Ris ir smieklīgi, - viņa izgrūda. - Viņš nekad nav bijis viens ar meiteni.

Arsts neatlaidās.

-    Vai jūs jebkad esat apveltījis viņu ar fiziskiem glāstiem? Es nedomāju saņemšanu aiz rokas, matu noglaudlšanu vai pat skūpstu uz vaiga. Meitenē snauž seksualitāte, viņa reaģētu tīri fiziski. Jūs nebūtu pirmais vīrietis, kurš izjutis šādas nevainības kārdinājumu.

-    Varbūt meitene zina par manām attiecībām ar viņas māti, -Kross ieminējās.

-    Viņai nerūp māte, - ārsts atteica. - Piedodiet, kundze, bet ar to jums jāsamierinās - viņai nerūp ne mātes skaistums, ne slava. Viņai tie vienkārši neeksistē. Viņa izrāda draudzību tieši jums. Padomājiet. Varbūt nevainīgs maigums, kaut kas netīšs.

Kross vēsi paskatījās uz ārstu.

-Ja es to būtu darījis, es jums pasacītu. Ja tas viņai līdzētu.

-    Vai jūtat maigumu pret šo meiteni? - ārsts jautāja.

Kross bridi pārdomāja.

-Jā, - viņš atbildēja.

Dr. Žerārs atgāzās krēslā un saņēma rokas.

-    Es jums ticu, - viņš sadja. - Un tas man iedveš lielas cerības. Ja viņa spēj atsaukties jums, viņai var iemācīt reaģēt ari uz citiem. Kādudien viņa varbūt pacietīs savu māti, un jums, kundze, ja nemaldos, ar to pietiks?

-    Ak, Kros, - Atēna izdvesa. - Ceru, ka tu nedusmojies.

-    Ir jau labi, patiešām, - Kross atbildēja.

Dr. Žerārs piesardzīgi paraudzījās Krosā.

-Jūs neesat apvainojies? - viņš teica. - Vairums vīriešu būtu ārkārtīgi satraukti. Kāda pacienta tēvs man pat iesita. lāču jūs neesat dusmīgs. Pasakiet, kādē).

Kross nevarēja izskaidrot šim vīrietim, pat Atēnai ne, kā viņu iespaidoja skats, redzot Betāniju apkampšanās automātā.

Kā tas viņam atgādināja Tifāniju un visas rēvijas meitenes, ar kurām viņš mīlējies un kuras atstājušas viņā tukšuma sajūtu.

Kā viņa attiecības ar visiem Klerikudo un pat tēvu viesušas viņā

nošķirtību un izmisumu. Un beidzot, kā visi upuri, kurus viņš pametis aiz sevis, šķituši upuri no kādas spokainas pasaules, kas kļuva Īsta vienīgi sapņos.

Kross raudzījās ārstam taisni acīs.

-    Varbūt tādēļ, ka ari pats esmu autisks, - viņš atbildēja.

- Varbūt ari tādēļ, ka man slēpjami ļaunāki noziegumi.

Ārsts atgāzās sēdeklī un apmierinātā balsī noteica:

-    Ā. - Viņš mirkli klusēja un pirmo reizi pasmaidīja. - Vai jūs gribētu pārbaudīties?

Abi iesmējās.

-    Tā, kundze, - dr. Žerārs turpināja. - Cik noprotu, rit no rīta jums jātiek uz lidmašīnu, lai lidotu atpakaļ uz Ameriku. Kādēļ gan jums tagad neatstāt meitu pie manis? Manas medmāsas ir ļoti labas, un varu jums galvot, ka meitene neizjutis jūsu trūkumu.

-    Bet man viņas pietrūks, - Atēna iebilda. - Vai es varētu viņu šovakar paturēt un rit no rīta atvest atpakaļ? Mēs esam nofraktē-juši lidmašīnu, tā ka es varu doties prom, kad vien man tīk.

-    Protams, - ārsts piekrita. - Atvediet viņu šurp no rīta. Es uzdošu medmāsām pavadīt viņu uz Nicu. Jums ir institūta telefona numurs, un varat man zvanīt, cik bieži vēlaties.

Viņi piecēlās, lai ietu prom. Atēna impulsīvi noskūpstīja ārstu uz vaiga. Ārsts pietvīka, jo nebija nejūtīgs pret skaistumu un slavu, lai gan izskatījās pēc cilvēkēdāja milža.

Atlikušo dienas daļu Atēna, Betānija un Kross pavadīja, pastaigādamies pa Parīzes ielām. Atēna nopirka Betānijai jaunas drēbes, veselu garderobi. Viņa iegādājās krājumam visu gleznošanai nepieciešamo un milzīgu čemodānu, kur salikt jaunās mantas. Viņi aizsūtīja visu uz viesnīcu.

Viņi ēda pusdienas restorānā Elizejas laukos. Betānija ēda alkatīgi, it īpaši - kūkas. Viņa visu dienu nebija izteikusi ne vārda un neatbildēja uz Atēnas mīlestības izpausmēm.

Kross nekad nebija redzējis tādu mīlestību, kādu Atēna izrādīja Betānijai. Ja nu vienīgi, kad, bērns būdams, viņš redzēja Nelīnu, savu māti, sukājam matus Klaudijai.

Pusdienu laikā Atēna turēja Betānijas roku, notrauca drupatas viņai no sejas un skaidroja, ka pēc mēneša atgriezīsies Francijā, lai turpmākos piecus gadus paliktu skolā pie meitas.

Betānija mātei neveltīja nekādu uzmanību.

Atēna, sajūsmas pilna, stāstīja Betānijai, kā viņas varēs kopīgi mācīties franču valodu, iet uz muzejiem un aplūkot visas lieliskās gleznas un Betānija varēs veltīt saviem gleznojumiem tik daudz laika, cik pati gribēs. Viņa attēloja, kā abas apceļos Eiropu - Spāniju, Itāliju, Vāciju.

Tad Betānija izteica pirmos vārdus tajā dienā:

- Es gribu savu automātu.

Kā vienmēr. Krosu pārņēma svētuma sajūta. Skaistā meitene bija kā diža portreta kopija, kas uzgleznota bez mākslinieka dvēseles, it kā viņas augums būtu atstāts tukšs Dievam.

Bija tumšs, kad viņi devās atpakaļ uz viesnīcu. Betānija gāja starp abiem pieaugušajiem, un viņi vēzēja meitenes rokas, paceļot viņu gaisā, un šoreiz viņa ļāvās, patiesībā šķita, ka viņu tas tik ļoti sajūsmina, ka visi aizgāja garām viesnīcai.

Tajā mirklī Kross izjuta precīzi tādu pašu laimi kā toreiz, piknikā. Un nebija vairāk nekā, tikai viņi tris - sadevušies rokās, saistīti kopā. Viņu pārņēma izbrīns un šausmas par tādu jūte-līgumu.

Pēdīgi viņi atgriezās viesnīcā. Nolikusi Betāniju gulēt, Atēna ienāca dzīvojamā istabā, kur Kross viņu gaidīja. Abi apsēdās līdzās uz lavandas krāsas dīvāna, sadevušies rokās.

-    Mīlētāji Parīzē, - Atēna teica, uzsmaidīdama Krosam. - Un mums tā ari neiznāca kopā pagulēt franču gultā.

-    Vai tu raizējies, ka jāatstāj Betānija šeit? - Kross jautāja.

-    Nē, - Atēna atbildēja. - Viņa neizjutīs mūsu trūkumu.

-    Pieci gadi, - Kross sadja, - ir ilgs laiks. Un vai tu gribi atteikties no piedem gadiem un savas profesijas?

Atēna piecēlās no dīvāna un staigāja šurpu turpu pa istabu. Viņa runāja kaismīgi:

-    Es lepojos, ka spēju iztikt bez tēlošanas. Kad biju bērns, es sapņoju, ka būšu liela varone, Marija Antuanete, kas dodas uz giljotīnu, Žanna d’Arka, kas tiek sadedzināta uz sārta, Marija Kiri, kura izglābj cilvēd no kādas bīstamas slimības. Un, protams, pats smieklīgākais, atdošu visu lieliska vīrieša mīlestības dēļ. Es sapņoju dzīvot varonīgu dzīvi un zināju, ka noteikti nonākšu debesīs. Ka būšu tīra kā garīgi, tā miesiski. Man riebās doma, ka varētu darīt kaut ko tādu, kas kompromitētu mani, it īpaši naudas dēļ. Biju apņēmusies nekad, nekādos apstākļos nedarīt pāri nevienam cilvēkam. Visi, ieskaitot mani pašu, mīlēs mani. Apzinājos, ka esmu atjautīga, visi man teica, ka es esot skaista, un izrādījās, ka biju ne tikai lietpratīga, bet ari talantīga. Tātad ko es darīju? Iemīlējos Bozā Skenetā. Es gulēju ar vīriešiem nevis aiz kaisles, bet gan tādēļ, lai virzītu savu karjeru. Es devu dzīvību cilvēciskai būtnei, kura, iespējams, nekad nemīlēs ne mani, ne kādu citu. Tad es varen veikli izkārtoju vai lūdzu sava vīra slepkavību. Es gluži neslēpti vaicāju, kas nogalinās vīru, kurš mani tik nopietni apdraud. - Atēna saspieda Krosa plaukstu. - Un par to es tev pateicos.

Kross, pārliecinādams Atēnu, iebilda:

-    Tu neko tādu nedarīji. Tas bija vienkārši tavs liktenis, kā mēs sakām manā ģimenē. Runājot par Skenetu - viņš bija kā akmens tavā kurpē - vēl viens ģimenes izteiciens -, tad kālab tev neatbrīvoties no tā?

Atēna viņu īsi noskūpstīja uz lūpām.

-    Nu esmu atbrīvojusies, - viņa atbildēja. - Manu ceļojošo bruņiniek. Vienīgā nelaime ir tā, ka tu neaprobežojies ar pūķa nogalināšanu.

-    Pēc pieciem gadiem, ja ārsts pateiks, ka viņas stāvoklis nevar uzlaboties, ko tad? - Kross jautāja.

-    Man vienalga, ko kāds saka, - Atēna atteica. - Vienmēr paliek cerība. Visu atlikušo dzīvi es būšu kopā ar viņu.

-    Un tu neizjūtīsi sava darba trūkumu? - viņš vaicāja.

-    Protams, izjutīšu, un man trūks tevis, - Atēna atzinās.

- Tomēr beidzot es rīkošos tā, kā, manuprāt, ir pareizi, nevis būšu tikai filmas varone.

Atēnas balss skanēja uzjautrināti. Tad viņa kategoriskā tonī piebilda:

- Gribu, lai viņa mīlētu mani, vairāk neko es negribu.

Viņi noskūpstīja viens otru, vēlēdami labu nakti, un iegāja katrs savā guļamistabā.

Nākamajā rītā viņi aizveda Betāniju uz ārsta kabinetu. Atēna piedzīvoja grūtu bridi, atvadīdamās no meitas. Viņa apkampa meiteni un raudāja, taču Betānija neparko neļāvās. Viņa atgrūda māti un bija gatava atvairīt Krosu, taču viņš nemaz nepūlējās bērnu apkampt.

Kross kādu mirkli dusmojās uz Atēnu par viņas bezpalīdzību pret meitu. Ārsts, to ievērodams, sacīja Atēnai:

-    Kad atgriezīsieties, jums būs daudz jāmācās, lai tiktu galā ar šo bērnu.

-    Atgriezīšos, dk drīz vien varēšu, - Atēna apsolīja.

-Jums nav jāsteidzas, - ārsts atteica. - Viņa dzīvo pasaulē, kur laiks nepastāv.

Atpakaļceļā uz Losandželosu lidmašīnā Kross un Atēna vienojās, ka viņš dosies uz Vegasu un nepavadīs Atēnu uz Malibu. Visa ceļojuma laikā bija tikai viens šausmīgs bridis. Atēna veselu pusstundu, savilkusies čokurā aiz bēdām, raudāja bez skaņas. Pēc tam viņa nomierinājās.

Šķiroties Atēna teica Krosam:

-    Žēl, ka Parīzē nedabūjām pamīlināties.

Tomēr Kross saprata, ka viņa tā sadja aiz laipnības. Saprata, ka tieši šoreiz Atēnai bija netīkama doma, ka viņi varētu mīlēties. Ka viņa, tāpat kā meita, tagad bija nošķirta no pasaules.

Krosu lidostā gaidīja liels limuzīns, ko vadīja kāds no medību nama kareivjiem. Aizmugurē sēdēja Lia Vad. Lia aizvēra stikla šķērssienu, lai šoferis nedzirdētu sarunu.

-    Detektīvs Louzijs atkal bija atbrauds pie manis, - viņš teica. — Nākamā reize, kad viņš ieradīsies, būs viņam pēdējā.

-    Esi padetīgs, - Kross bilda.

-    Es pazīstu zīmes, šajā ziņā uztides man, - Lia teica. - Vēl kaut kas. Grupa no Bronksas anklāva pārcēlusies uz Losandželosu, nezinu, pēc kura pavēles. Es teiktu, ka tev vajadzīgi miesassargi.

- Vēl ne, - Kross atteica. - Vai esi savācis sešu cilvēku grupu?

-Jā, - Lia atbildēja. - Bet tie ir vīri, kuri tieši nedarbosies pretī Klerikudo.

Kad viņi nonāca “Ksanadu", Kross atrada memorandu no Endrū Polarda, pilnu Dzima Louzija dosjē, ko bija interesanti palasīt. Un vēl informādju, saskaņā ar kuru varēja nekavējoties rīkoties.

Kross izņēma no kazino kases simt tūkstošus, visus simtdo-lāru zīmēs. Viņš paziņoja Liam, ka abi dosies uz Losandželosu. Lia vadīs automašīnu, jo viņš negribēja vairāk nevienu ņemt līdzi. Kross parādīja viņam Polarda memorandu. Nākamajā dienā viņi aizlidoja uz Losandželosu un noīrēja mašīnu, lai brauktu uz San-tamoniku.

Fils Šārkijs mājas priekšā pļāva zālienu. Kross ar Liu izkāpa no mašīnas un stādījās priekšā kā Polarda draugs, kuram nepie-dešama informācija, lia uzmanīgi aplūkoja Šārkija seju. Tad viņš devās atpakaļ uz mašīnu.

Fils Šārkijs neizskatījās tik iespaidīgs kā Dzims Louzijs, tomēr rādījās diezgan sīksts. Vēl viņa izskats pauda, ka polidjā nostrādātie gadi izkvēpinājuši ticību līdzcilvēkiem. Viņā jautās modrais aizdomīgums, nopietnā izturēšanās, kas raksturīga vislabākajiem polidstiem. Tomēr acīmredzami viņš nebija laimīgs cilvēks.

Šārkijs ieveda Krosu mājā, kura patiesībā bija vienstāva vasarnīca, iekštelpas bija drūmas un nolietotas; mājai bija tāda pamesta mājokļa izskats, kurā nav sievietes un bērnu. Šārkijs vispirms piezvanīja Polardam, lai apstiprinātu apmeklētāja identitāti Tad bez jebkādas laipnības, nepiedāvājis ne apsēsties, ne dzērienu, viņš teica Krosam:

-    Prasiet, pucējiet vaļā.

Kross atvēra portfeli un izņēma simtnieku padņu.

-    Te ir desmit stabi, - viņš teica. - Tikai par to, ka ļaujat man runāt. Bet tas neaizņems ilgu laiku. Kā būtu ar kādu aliņu un vietu, kur apsēsties?

Šārkija seja izplūda smaidā. Savādā kārtā tas bija laipns -labais kruķis pāri, Kross nodomāja.

Šārkijs nevērīgi iebāza naudu bikšu kabatā.

-Jūs man patīkat, - Šārkijs sacīja. - Jūs esat apķērīgs. Jūs zināt, ka runā nauda, nevis kaut kādas blēņas.

Viņi apsēdās pie maza, apaļa galdiņa verandā mājas aizmugurē, no kurienes bija pārredzama Okeāna avēnija līdz pat smilšainajam liedagam un ūdenim aiz tā, un dzēra alu no pudelēm. Šārkijs aptaustīja kabatu, lai pārliecinātos, ka nauda vēl atrodas savā vietā.

Kross sadja:

-Ja es dzirdēšu pareizās atbildes, tūlīt pēc tam saņemsiet vēl divdesmit stabus. Pēc tam, ja turēsiet muti par manu ierašanos, es divu mēnešu laikā ieradīšos pie jums ar vēl piecdesmit stabiem.

Šārkijs uzsmaidīja, bet tagad smaidā jautās tāda kā nebēdnība.

-    Pēc diviem mēnešiem jums būs vienalga, kam es stāstu, vai ne?

-Jā, - Kross apstiprināja.

Šārkijs nu kļuva nopietns.

-    Es jums netaisos stāstīt neko tādu, kā dēļ varētu izvirzīt apsūdzību pret kādu.

-    Ei, tātad jūs nezināt, kas es patiesībā esmu, - Kross attrauca. — Varbūt labāk vēlreiz piezvaniet Polardam.

Šārkijs īsi atteica: — Zinu, kas jūs esat. Džims Louzijs teica, ka man vienmēr jāizturas pret jums pareizi. Visu laiku.

Un tad viņš pieņēma līdzjūtīga klausītāja izskatu, kas piederējās viņa profesijai.

Kross iesāka: - Jūs ar Louziju pēdējos desmit gadus bijāt pārinieki, un tajā pašā laikā abi nopelnījāt labu naudiņu. Un tad jūs aizgājāt pensijā. Es gribētu zināt, kādēļ.

-    Tātad jūs gribat iegūt ziņas par Džimu, - Šārkijs noteica. -Tas ir ļoti bīstami Viņš bija visdrosmīgākais un visattapīgākais policists, kādu jebkad esmu pazinis.

-    Kā ar godīgumu? - Kross apvaicājās.

-    Mēs bijām kruķi, turklāt Losandželosā, - Šārkijs atteica.

- vai zināt, ko tas, velns parāvis, nozīmē? Ja mēs patiesi veiktu savu darbu un kārtīgi izdrebinātu spāņus un melnos, pret mums varetu izvirzīt apsūdzību un mēs zaudētu darbu. Vienīgie, kurus varējām arestēt, neiekuļoties ķezā, bija baltie pretekļi, kuriem turējās nauda. Klausieties, man nav aizspriedumu, bet kālab man jāmet cietumā baltie, kad es pārējos tur nevaru iebāzt? Tas nav taisnīgi.

-    Bet, cik saprotu, Džimam krūtis viscaur apkārtas ar medaļām, - Kross teica. - Arī jums dažas ir.

Šārkijs noraidoši paraustīja plecus.

-    Šajā pilsētā kruķis nevar nebūt varonis, ja viņam ir kaut mazliet dūšas. Daudzi no tiem tipiem nezināja, ka varetu lietišķi vienoties, ja runātu laipni. Un daži no viņiem bija caurcaurēm slepkavas. Tā nu mums bija jāaizstāvas un mēs tikām pie dažām medaļām. Ticiet man, mēs nekad nemeklējām ķildu.

Kross apšaubīja visu, ko teica Šārkijs. Džims Louzijs bija dzimis iebiedētājs, kaut arī smalki ģērbies.

-    Vai jūs abi bijāt pārinieki visā? - Kross jautāja. - Vai zinājāt visu, kas notika?

Šārkijs iesmējās.

-    Ar Džimu Louziju? Viņš arvien bija boss. Reizēm es pat īsti nezināju, ko mēs darījām. Es pat nezināju, cik mums maksāja. Džims viens visu kārtoja un iedeva man, pēc paša vārdiem, manu godīgi nopelnīto daļu. - Viņš bridi klusēja. - Viņam bija savi likumi.

-    Tad kā jūs pelnījāt naudu? - Kross jautāja.

-    Mums maksāja daži lielie azartspēļu sindikāti, - Šārkijs atbildēja. - Dažreiz pa kādam kukulim no narkotiku tirgoņiem. Bija laiks, kad Džims Louzijs neparko neņēma narkotiku naudu, bet vēlāk kruķi visā pasaulē iesāka ņemt, tad ari mēs sekojām piemēram.

-    Vai jūs ar Louziju jebkad izmantojāt melno puisi, vārdā Mārlovs, lai uztaustītu nozīmīgākus narkotiku tirgoņus? - Kross vaicāja.

-    Kā tad, - Šārkijs atbildēja. - Mārlovs. Jauks puisis, kas baidījās pats no savas ēnas. Mēs viņu nepārtraukti izmantojām.

Kross turpināja:

-    Tātad, padzirdējis, ka Louzijs nošāvis viņu bēgšanas laikā no slepkavības vietas, jūs bijāt pārsteigts?

-    Nē, velns parāvis. - Šārkijs atteica. - Narkomāni ir dažādi. Tomēr viņi ir tik sabojāti, ka allaž pavirši strādā. Un Džims tādā situācijā nekad nebrīdina, kā mums mācīts. Viņš vienkārši šauj.

-    Bet vai tā nebija dīvaina sagadīšanās. - Kross ieminējās,

- ka viņu ceļi tā krustojās?

Pirmo reizi Šārkija seja šķita zaudējam stūrgalvību, tā kļuva skumja.

-    Tas ir gan aizdomīgi. - viņš atzina. - Visa tā būšana ir šaubīga. Bet tagad es domāju, ka varu pateikt jums kaut ko noderīgu. Džims Louzijs bija drosmīgs, sievietes viņu mīlēja, un vīrieši augstu vērtēja. Es biju viņa pārinieks un jutos tāpat. Bet patiesība ir tāda, ka viņš vienmēr bijis aizdomīgs tips.

-    Tātad tas varēja kaut kādā mērā būt iepriekš izplānots, -Kross ieteicās.

-    Nē, nē. - Šārkijs noliedza. - Jums jāsaprot. Darbs spiež ņemt kukuļus. Tomēr tas nepadara cilvēku par algotu slepkavu. Džims Louzijs nemūžam tā nedarītu. Tām es nekad neticēšu.

-    Tad kādēļ jūs pēc tam aizgājāt pensijā? - Kross jautāja.

-    Vienkārši tādēļ, ka Džims darīja mani nervozu. - Šārkijs paskaidroja.

-    Nesen es sastapu Louziju Malibu, - Kross teica. - Viņš bija viens. Vai viņš bieži darbojās bez jums?

Tagad Šārkijs atkal pasmaidīja.

-    Dažreiz, - viņš apliecināja. - Tajā reizē viņš devās izmēģināt laimi ar aktrisi. Jūs būtu pārsteigts par to, cik bieži šai ziņā viņš guva panākumus pie lielajām zvaigznēm. Reizēm viņš ieturēja lenču kopā ar kādiem cilvēkiem un negribēja, ka es tur būtu.

-    vēl viens jautājums. - Kross teica. - Vai Džims Louzijs bija rasists? Vai viņš ienīda melnos?

Šārkijs uzmeta viņam uzjautrinātu, izbrīna pilnu skatienu.

-    Protams, ienīda. Jūs esat viens no tiem ākstiem liberāļiem, ja? Jūs domājat, ka tas ir briesmīgi? Tikai aizejiet un gadu nostrādājiet tajā darbā. Jūs ierosināsiet viņus visus salikt zvērudārzā.

-    Man ir vēl viens jautājums,Kross turpināja. - Vai esat kādreiz redzējis viņu kopā ar maza auguma tipu, kurš nēsā jocīgu cepuri?

-    Itāļu puisi, - Šārkijs atteica. - Mēs ēdām lenču, un tad Džims man teica, lai pazūdu. Spocīgs tips.

Kross iebāza roku portfelī un izņēma vēl divas naudas paciņas.

-    Te būs divdesmit stabi, - viņš teica. - Un ielāgojiet, ja turēsiet muti, dabūsiet vēl piecdesmit. Sarunāts?

-    Es zinu, kas jūs esat, - Šārkijs teica.

-    Protams, zināt, - Kross apstiprināja. - Es liku Polardam, lai pasaka, kas esmu.

-    Es zinu, kas jūs patiesībā esat, - Šārkijs teica, smaidīdams savu lipīgo smaidu. - Tāpēc es ari neņemu visu portfeli uzreiz. Un tāpēc es divus mēnešus būšu kluss. Es tikai nezinu, kurš no jums pirmais nogalinās mani — jūs vai Louzijs.

Kross De Lena saprata, ka sastapies ar milzīgām grūtībām. Viņš zināja, ka Džims Louzijs ir Klerikucio “algu sarakstā”. Zināja, ka Louzijs algā saņem piecdesmit tūkstošus gadā un prēmijas par īpašiem darbiem, taču neviens no tiem nebija slepkavība. Ar to Krosam pietika, lai nonāktu pie galīgā sprieduma. Viņa tēvu nogalinājuši Dante un Džims Louzijs. Nebija grūti nonākt pie šāda secinājuma, jo viņu neierobežoja juridiskie pierādījumi. Un visa kopīgā apmācība Klerikucio Ģimenē palīdzēja atzīt viņus par vainīgiem. Kross pazina tēva lietpratību un raksturu. Neviens laupītājs nevarēja tikt viņam tuvumā. Kross pazina Dantes raksturu un lietpratību, kā ari Dantes nepatiku pret viņa tēvu.

Lielais jautājums bija tāds: vai Dante darbojies uz savu roku vai nogalināšanu komandējis Dons? Bet Klerikucio nebija iemesla tā rīkoties; tēvs bijis viņiem uzticīgs vairāk nekā četrdesmit gadus, un viņam bijusi svarīga nozīme Ģimenes nākšanā pie varas. Viņš bijis lielais ģenerālis karā pret Santadio. Un Kross ne jau pirmo reizi brīnījās. kādēļ neviens nekad viņam netika stāstījis par šo karu visos sīkumos - ne tēvs, ne Grounvelts, ne Džordžo, ne Peti, ne Vinsents.

jo vairāk Kross par to domāja, jo vairāk bija pārliecināts par vienu: Dons tēva nogalināšanā savu roku nebija pielicis. Dons Domeniko bija ļoti konservatīvs darījumu cilvēks. Viņš atalgoja uzticīgu kalpošanu, viņš par to nesodīja. Viņam piemita ārkārtīga taisnīguma izjūta, līdz pat nežēlībai. Tomēr izšķirošais arguments bija šāds: viņš nemūžam neatstātu Krosu dzīvu, ja būtu nogalinājis Pipi. Tas pierādīja Dona nevainīgumu.

Dons Domeniko ticēja Dievam, viņš dažreiz ticēja liktenim, taču nekad neticēja sakritībai. Tādu sagadīšanos, ka Džims Louzijs ir policists, kas nošāvis laupītāju, kurš savukārt nošāvis Pipi, Dons pilnīgi noraidītu. Viņš noteikti pats veicis izmeklēšanu un atklājis Dantes saistību ar Louziju. Un viņš zinātu ne tikai to, ka vainīgs Dante, bet ari viņa rīcības motīvu.

Un kā ar Rozu Mariju. Dantes māti? Ko viņa zināja? Kad viņa padziidusi par Pipi nāvi, viņai uznākusi ļoti nopietna lēkme, Roza Marija kliegusi kaut ko nesaprotamu, nemitīgi raudājusi, tā ka Dons aizsūtījis viņu uz īsthemptonas psihiatrisko klīniku, kurā pirms daudziem gadiem bija ieguldījis kapitālu. Tur viņa atradīsies vismaz mēnesi.

Dons bija aizliedzis apmeklētājiem apciemot Rozu Mariju klīnikā, iet pie viņas drīkstēja vienīgi Dante, Džordžo, Vinsents un Peti. Bet Kross viņai bieži sūtīja ziedus un grozus ar augļiem. Par ko īsti Roza Marija bija tik satraukta? Vai viņa zināja, ka vainīgs Dante, izprata viņa rīcības motīvus? Tajā mirklī Kross iedomājās Donu sakām, ka Dante būs viņa mantinieks. Ifes vēstīja ļaunu. Kross nolēma apciemot Rozu Mariju klīnikā, par spīti Dona aizliegumam. Viņš aizies ar puķēm un augļiem, šokolādes konfektēm un sieriem, ar patiesu mīlestību, bet ari ar nolūku pamudināt Rozu Mariju nodot dēlu.

Divas dienas vēlāk Kross iegāja psihiatriskās klīnikas vestibilā īsthemptonā. Pie durvīm stāvēja sargi, un viens pavadīja Krosu līdz administratores galdam.

Pie galda sēdēja labi ģērbusies pusmūža sieviete. Kad Kross pateica nāciena iemeslu, viņa apveltīja to ar burvīgu smaidu un atbildēja, ka būs jāpagaida pusstunda, tāpēc ka Rozai Marijai

patlaban tiek izdarīta kāda nenozīmīga procedūra. Viņa paziņos Krosam, kad tā būs pabeigta.

Kross apsēdās turpat blakus vestibilam uzgaidāmajā telpā, kur atradās galdi un mīksti atpūtas krēsli. Viņš paņēma kāda Holivudas žurnāla numuru. Lasīdams to, viņš manīja rakstu par Džimu Louziju, Losandželosas detektīvu varoni. Rakstā bija sīki izklāstīti viņa varoņdarbi, kurus vainagoja laupītāja un slepkavas Mārlova nogalināšana. Krosu uzjautrināja divi fakti. Tas, ka viņa tēvs bija nosaukts par finanšu pakalpojumu aģentūras īpašnieku un tipisku brutāla kriminālnoziedznieka bezpalīdzīgu upuri. Vēl viņu uzjautrināja raksta nobeiguma rindas, kurās tika apgalvots: ja būtu vairāk tādu policistu kā Džims Louzijs, noziedzība uz ielām tiktu kontrolēta.

Krosa plecam pieskārās medmāsa. Viņa bija iespaidīga, pēc izskata spēcīga sieviete, taču ar patīkamu smaidu teica:

— Es jūs aizvedīšu.

Kross paņēma šokolādes konfekšu kasti un ziedus, ko bija nopircis, un sekoja viņai augšā pa īsu kāpņu posmu un pēc tam pa garu gaiteni, kuru ik pa gabaliņam atdalīja durvis. Pie pēdējām durvīm medmāsa lika lietā universālo atslēgu un atvēra tās. Viņa ar žestu aicināja Krosu iekšā un aizslēdza durvis aiz viņa.

Roza Marija, ģērbusies pelēkā kleitā, kārtīgi sapītiem matiem, skatījās pārraidi mazā televizorā. Ieraudzījusi Krosu, viņa pielēca no guļvietas un metās tā rokās. Viņa raudāja. Kross noskūpstīja viņai vaigu un iedeva šokolādes konfektes un ziedus.

-    Ai, tu atnāci apraudzīt mani, - viņa sacīja. - Es domāju, ka tu ienīsti mani par to, ko es nodarīju tavam tēvam.

-    Tu neko nenodarīji manam tēvam, - Kross teica un veda viņu atpakaļ uz guļvietu.

Tad viņš izslēdza televizoru. Viņš nometās ceļos līdzās kušetei.

-    Biju noraizējies par tevi.

Roza Marija pastiepa roku un noglāstīja viņa matus.

-    Tu vienmēr biji tik skaists, - viņa teica. - Nevarēju ciest, ka tu esi sava tēva dēls. Biju priecīga, redzot, ka viņš miris. Tomēr es allaž zināju, ka notiks šausmu lietas. Es piepildīju gaisu un zemi

ar viņam domāto indi. Tagad tu domā, ka mans tēvs to visu tā atstās?

-    Dons ir tikai cilvēks, - Kross atteica. - Viņš tevi nekad nevainos.

-    viņš piemuļķojis tevi, tāpat kā piemānījis visus citus, - Roza Marija iebilda. - Nekad neuzticies viņam. Viņš nodeva pats savu meitu, viņš nodeva mazdēlu, un viņš nodeva māsasdēlu Pipi... Un nu viņš nodos tevi.

Rozas Marijas balss kļuva aizvien spalgāka, un Kross baidījās, ka viņai uznāks kārtējā lēkme.

-    Nomierinies, Rozas tant, - Kross sacīja. - Tikai pasaki, kas tevi tā satrauca, ka bija jābrauc šurp.

Viņš ieskatījās Rozas Marijas acīs un nodomāja, cik gan skaista viņa bijusi meitenes gados, viņas ads vēl tagad staroja nevainība.

Roza Marija čukstēja:

-    Pieprasi, lai viņi tev izstāsta par Santadio karu, tad tu visu sapratīsi.

Viņa skatījās Krosam garām un saķēra galvu rokās. Kross pagriezās. Durvis atvērās. Tajās klusi stāvēja Vinsents un Peti. Roza Marija nolēca no kušetes un ieskrēja guļamistabā, aizcērtot aiz sevis durvis.

Vinsenta akmensdetā seja pauda žēlumu un izmisumu.

-    Ak jēziņ, - viņš izdvesa.

Vinsents piegāja pie guļamistabas durvīm un pieklauvēja, tad caur durvīm teica: - Roza, atver durvis. Mēs esam tavi brāļi. Mēs tev nedarīsim pāri...

Kross sacīja: - Kāda sagadīšanās - sastapt jūs šeit. Es ari apdemoju Rozu Mariju.

Vinsents nedomāja šķiest laiku tādām blēņām.

-    Mēs neesam šeit nākuši demos. Dons Kvogā grib tevi redzēt.

Kross novērtēja situādju. Acīmredzot administratore piezvanījusi uz Kvogu. Tā nepārprotami bijusi iepriekš plānota procedūra. Un tikpat skaidrs bija tas, ka Dons negrib, lai viņš runātu ar Rozu Mariju. Tas, ka sūtīti Peti un Vinsents, nozīmēja, ka slepkavība nav paredzēta, viņi tik neuzmanīgi sevi neatklātu.

Viņa domas apstiprināja Vinsenta sacītais: - Kros, es braukšu tavā mašīnā. Peti var braukt ar savējo.

Iepriekš nodomātu slepkavību Klerikudo Ģimenē nekad nerealizētu viens pret vienu.

Kross bilda: - Mēs nevaram pamest Rozu Mariju šādā stāvoklī.

-    Protams, varam, - Peti atteica. - Māsiņa viņu sašpricēs.

Kross, vadīdams automašīnu, mēģināja uzsākt sarunu:

-    Vinsent, jūs, puiši, gan te ātri atkļuvāt.

-    Peti vadīja mašīnu, - Vinsents atbildēja. - Viņš ir gatavais maniaks. - Bridi klusējis, Vinsents raižpilnā balsī vaicāja: - Kros, tu zini noteikumus — kā tas nāk, ka apdemoji Rozu Mariju?

-    Paklau, - Kross atteica, — Roza Marija bija viena no manām mīļākajām tantēm, kad es augu.

-    Donam tāda ridba nepatīk, - Vinsents turpināja. - Viņš ir pagalam sapīds. Viņš saka, tas neizskatoties pēc Krosa. Viņš zina.

-    Es visu nokārtošu, - Kross sadja. - Bet es tiešām biju noraizējies par tavu māsu. Kā viņai klājas?

Vinsents nopūtās.

-    Šoreiz tas var būt uz visiem laikiem. Tu jau zini, ka viņa bija iemīlējusies tavā vecajā, kad bija jauna. Kurš gan spētu iedomāties, ka Pipi nogalināšana varētu viņu tā uztraukt?

Kross saklausīja Vinsenta balsī melīgu noti. Viņš kaut ko zināja. Taču Kross tikai sadja:

-    Tēvam arvien patikusi Roza Marija.

-    Aizgājušajos gados viņš tai tik ļoti nemaz nepatika, - Vinsents atteica. - It īpaši tad, kad viņai uznāca kārtējā lēkme. Tev vajadzētu dzirdēt, ko viņa tādās reizēs teica par Pipi.

Kross kā nevilšus ieminējās: - Tu piedalījies Santadio karā. Kā tas nāk, ka jūs, puiši, nekad ar mani nerunājat par to?

-    Tāpēc, ka mēs nekad nepārrunājam operādjas, - Vinsents paskaidroja. - Tēvs mums mādja, ka tas nekam neder. Vienkārši jāiet tālāk. Tagadnē jau tā pietiek nepatikšanu, par ko raizēties.

-    Tomēr mans tēvs bija liels varonis, vai ne? - Kross gribēja zināt.

Vinsents īsu bridi, pasmaidīja, viņa akmensdetā seja gandrīz atmaiga.

-    Tavs tēvs bija ģēnijs, - Vinsents teica. - Viņš spēja izplānot operādju kā Napoleons. Nekas nenogāja greizi, kad viņš ko iecerēja. Varbūt vienu vai divas reizes viņam neveicās.

-    Tātad viņš izplānoja karu pret Santadio, - Kross secināja.

-    Uzdod šos jautājumus Donam, - Vinsents ieteica. - Tagad runā par kaut ko dtu.

-    Labi, - Kross piekrita. - Vai mani nogalinās tāpat kā tēvu?

Parasti aukstais un nopietnais Vinsents reaģēja nikni. Viņš

sagrāba stūri un piespieda Krosu nobraukt šosejas malā. Viņam runājot, balss pārdzīvojumā aizrāvās:

-Vai tu esi traks? Vai tu domā, ka Klerikucio Ģimene kaut ko tādu darītu? Tavam tēvam bija Klerikudo asinis. Viņš bija mūsu labākais kareivis, viņš mūs izglāba. Dons mīlēja viņu ne mazāk kā jebkuru no dēliem. Jēzus Marija, kālab tev jājautā kaut kas tāds?

Kross lēnprātīgi paskaidroja: - Es vienkārši nobijos, kad jūs, puiši, pēkšņi parādījāties.

-    Brauc atpakaļ uz ceļa, - Vinsents riebumā teica. - Tavs tēvs, es, Džordžo un Peti, mēs cīnījāmies kopā patiesi grūtos laikos. Mēs nekādi nevaram nostāties dts pret citu. Pipi tikai nelaimējās ar to ķerto melno laupītāju.

Atlikušo ceļa gabalu viņi brauca klusēdami.

Pie savrupmājas Kvogā, kā parasti, bija divi sargi pie vārtiem un viens vīrs sēdēja verandā. Nekāda sevišķa aktivitāte nebija manāma.

Dons Klerikudo, Džordžo un Peti gaidīja viņus savrupmājas darbistabā. Uz bāra stāvēja kārba ar Havanas dgāriem un krūze, pilna ar apgrieztiem, melniem itāļu dgāriem.

Dons Klerikudo sēdēja vienā no milzīgajiem ādas atzveltņiem. Kross piegāja sasveicināties ar viņu un jutās pārsteigts, kad Dons pieslējās stāvus ar veiklību, kas radīja nepatiesu priekšstatu par viņa vecumu, un apkampa Krosu. Pēc tam viņš ar žestu aid-nāja Krosu pie milzīgā kafijas galda, uz kura bija izlikti trauki ar dažādiem sieriem un žāvētu gaļu.

Kross nojauta, ka Dons vēl nav gatavs runāt. Viņš sev pagatavoja sviestmaizi ar mozzarella sieru un prosciutto. Prosciutto bija plānas tumšsarkanas gaļas šķēles ar pavisam maigu baltu tauku maliņu. Mozzarella atgādināja baltu bumbu, tik svaigs, ka no tā vēl izdalījās piens. Tas bija augšpusē nosiets resnā, sāļā pikucī, kas atgādināja virvē iesietu mezglu. Ja Dons vispār jebkad lielījās, tad vienīgi sakot, ka viņš nekad neēdot mozzarella, kas vecāks par trīsdesmit minūtēm.

Vinsents un Peti ari ņēma ēdamos, bet Džordžo kalpoja par bārmeni, pienesdams vīnu Donam un bezalkoholiskos dzērienus pārējiem. Dons ēda vienīgi pilošo mozzarella, ļaudams tam izkust mutē. Peti iedeva viņam apgriezto, melno cigāru un aizdedzināja to. Ir nu gan vecajam brīnumkuņģis, nodomāja Kross.

Dons Klerikudo strupi noteica:

-    Krodfiksio, lai ko tu censtos uzzināt no Rozas Marijas, es tev to izstāstīšu. Un tev ir aizdomas, ka tava tēva nāvē kaut kas nav pareizi. Tu maldies. Esmu ievāds ziņas, stāsts ir patiess, kāds tas pašreiz ir. Pipi nelaimējās. Viņš bija visapdomīgākais vīrs savā profesijā, tomēr šādi dīvaini nelaimes gadījumi notiek. Ļauj man nomierināt tavu prātu. Tavs tēvs bija mans māsasdēls un viens no Klerikudo, un viens no maniem dārgākajiem draugiem.

—    Izstāsti man par karu pret Santadio, - Kross lūdza.

VII GRĀMATA SANTADIO KARŠ

..

18. nodaļa

-    ir BĪSTAMI IZTURĒTIES saprātīgi pret muļķiem, - Dons Klerikucio iesāka, iedzerdams malciņu no vīna glāzes.

Viņš nolika cigāru malā.

-    Klausies ļoti uzmanīgi. Tas ir garš stāsts, un ne viss bija tā, kā šķita. Tas notika pirms gandrīz trīsdesmit gadiem... - Dons pamāja saviem trim dēliem un piekodināja: - ja aizmirsīšu kaut ko svarīgu, palīdziet man.

Trīs dēli pasmaidīja par domu, ka tēvs varētu aizmirst ko svarīgu.

Cigāru dūmi gaismu darbistabā iekrāsoja viegli zeltainā dūmakā, un pat ēdienu asais aromāts šķita iespaidojam gaisu.

-    Pie tādas pārliecības es nonācu pēc Santadio... - Viņš uz mirkli apklusa, lai iedzertu vīna malciņu. — Bija laiks, kad Santadio spēka ziņā bija mums līdzīgi. Bet Santadio iemantoja pārāk daudz ienaidnieku, viņi piesaistīja varas iestāžu uzmanību, un viņiem nebija taisnīguma izjūtas. Viņi radīja pasauli bez jebkādām vērtībām, un pasaule bez taisnīguma izjūtas nevar ilgstoši pastāvēt. Es ierosināju Santadio dažādas vienošanās, es piekāpos, gribēju dzīvot mierpilnā pasaulē. Bet, tā kā viņi bija stipri, viņiem bija varas apziņa, kāda piemīt varmācīgiem ļaudīm. Tie domā, ka vara ir viss. Un tā nu mēs nonācām līdz savstarpējam karam.

Džordžo viņu pārtrauca: - Kādēļ Krosam jāzina šis stāsts? Kādu labumu tas var nest viņam vai mums?

Vinsents novērsa skatienu no Krosa, Peti nekustīgi blenza viņā, atliecis galvu kā vērtēdams. Neviens no trim dēliem negribēja, lai Dons stāstītu par šo notikumu.

-    Tādēļ, ka esam to parādā Pipi un Kročifiksio, - paskaidroja Dons. Tad viņš uzrunāja tieši Krosu: - Saproti šo stāstu, kā gribi, bet mēs ar dēliem neesam vainīgi noziegumā, par kuru tu mūs turi aizdomās. Pipi man bija kā dēls, tu man esi kā mazdēls. Visiem ir Klerikudo asinis.

Džordžo atkal iebilda: — Tās mums visiem neko labu nenesīs.

Dons Klerikudo nepadetīgi pavicināja roku, tad vērsās pie dēliem:

-    Vai tas, ko esmu sadjis līdz šim, ir patiesība?

Viņi pamāja, un Peti teica: — Mums jau no sākuma vajadzēja iznīdnāt viņus.

Dons paraustīja plecus un sadja Krosam: - Mani dēli bija jauni, tavs tēvs bija jauns, nevienam nebija vēl ne trīsdesmit gadu. Negribēju lielā karā aizlaist postā viņu dzīvības. Donam Santadio, lai Dievs mielo viņa dvēseli, bija seši dēli, bet viņš par tiem domāja drīzāk kā par kareivjiem, nevis dēliem. Džimijs Santadio bija visvecākais un strādāja kopā ar mūsu veco draugu Grounveltu, lai Dievs mielo ari viņa dvēseli. Santadio tolaik piederēja puse viesnīcas. Džimijs tajā kompānijā bija vislabākais, vienīgais, kurš saprata, ka labākais atrisinājums mums visiem ir miers. Bet vecais un pārējie dēli alka asiņu. Nebija manās interesēs, lai karš būtu asiņains. Man vajadzēja laiku, lai liktu lietā prātu, lai pārliecinātu viņus par manu priekšlikumu saprātīgumu. Es viņiem atvēlētu visu narkotiku tirdzniecību, un viņi man atdotu visu azartspēļu biznesu. Es gribēju viņu pusi no viesnīcas “Ksanadu”, un par to viņi kontrolētu visu narkotiku tirdzniecību Amerikā - netīru biznesu, kam vajadzēja spēdgu un stingru roku. Ļoti saprātīgs ierosinājums. No narkotiku tirdzniecības varēja iegūt daudz vairāk naudas, un tas bija bizness, kam nevajadzēja ilgtermiņa stratēģiju. Netīrs bizness ar daudzām operācijām. Tas viss vairoja Santadio spēku. Es gribēju, lai Klerikudo kontrolētu visas azartspēles, kas nav tik riskantas kā narkotikas, nav tik ienesīgas, tomēr, gudri vadītas, laika gaitā izrādītos vērtīgākas.

Un tas savukārt vairotu Klerikudo spēku. Mans mērķis allaž bijis galu galā kļūt par sabiedrības locekli, un azartspēles varēja kjūt par likumīgu zelta bedri bez jebkāda ikdienas riska un netīrā darba. Šajā ziņā laiks pierādījis, ka man bija taisnība. Par nelaimi, Santadio gribēja visu. Visu. Padomā, radiniek, tas bija ļoti bīstams laiks mums visiem. Tolaik FIB jau zināja, ka pastāv mūsu Ģimenes un ka mēs savstarpēji sadarbojamies. Valdība ar saviem resursiem un tehnoloģiju vājināja daudzas Ģimenes. Omertā siena plaisāja. Amerikā dzimušie jaunieši sadarbojās ar varas iestādēm, lai glābtu savu ādu. Par laimi, es nodibināju Bronksas anklāvu un vedu no Sicīlijas jaunus cilvēkus, lai viņi kalpotu man par kareivjiem. Vienīgais, ko nekad neesmu spējis saprast, ir tas, kā gan sievietes var būt tik daudzu nelaimju cēlonis. Tolaik manai meitai Rozai Marijai bija astoņpadsmit gadu. No kurienes viņai tāda apmātība uz Džimiju Santadio? Viņa sadja, ka abi esot kā Romeo un Džuljeta. Kas bija Romeo un Džuljeta? Kristus vārdā, kas bija šie dlvēki? Viņi noteikti nebija itāļi. Kad man to izstāstīja, es samierinājos. Es atsāku sarunas ar Santadio Ģimeni, pazemināju savas prasības, lai abas Ģimenes varētu pastāvēt kopīgi. Savā stulbumā viņi iztulkoja manu rīcību kā vājuma pazīmi. Un tā sākās traģēdija, kas ilgusi visus šos gadus.

Pie šiem vārdiem Dona stāstījums pēkšņi aprāvās. Džordžo paņēma vīna glāzi, maizes šķēli un pienainā siera gabalu. Tad viņš nostājās Donam aiz muguras.

-    Kādēļ šodien? - Džordžo jautāja.

-    Tādēļ, ka mans māsasdēla dēls ir noraizējies par to, kā nomiris viņa tēvs, un mums jāizkliedē jebkādas aizdomas, kurās viņš mūs varētu turēt, — Dons atteica.

-    Es jūs neturu aizdomās, Don Domeniko, - Kross sadja.

-    Visiem ir aizdomas par visu, - Dons atbildēja. - Tas ir cilvēka dabā. Taču ļauj man turpināt. Roza Marija bija jauna, viņa neko nezināja no pasaulīgām būšanām. Viņa bija dziļi satriekta, kad sākumā abas Ģimenes pretojās precībām. Tomēr viņa īsti neapjauta, kādēļ. Un tā nu viņa nolēma salabināt visus, jo ticēja, ka mīlestība uzvarēs visu, viņa vēlāk man sadja. Tblaik viņa bija mīlestības pilna. Un viņa bija manas dzīves gaisma. Sieva nomira

jauna, un es otrreiz neapprecējos, tādēļ ka nespētu paciest, ka man jādala Roza Marija ar svešu cilvēku. Es viņai neko neliedzu un daudz cerēju no meitas nākotnes. Tomēr es nespēju paciest viņas precības ar Santadio. Es tās aizliedzu. Ari es tolaik biju jauns. Domāju, ka bērni klausīs manām pavēlēm. Gribēju, lai viņa mācās koledžā, lai apprec kādu no atšķirīgas pasaules. Džordžo, Vinsentam un Peti vajadzēja mani atbalstāt šajā dzīvē, man vajadzēja viņu palīdzību. Un man bija cerības, ka viņu bērni ari varētu aizbēgt uz labāku pasauli. Ari mans jaunākais dēls Silvio.

Dons norādīja uz fotogrāfiju, kura stāvēja darbistabā uz kamīna plaukta.

Kross patiesībā nekad netika cieši ieskatījies šajā fotogrāfijā, viņš nebija zinājis tās vēsturi. Attēlā bija divdesmit gadus vecs jauneklis, kurš izskatījās ļoti līdzīgs Rozai Marijai, tikai maigāks, viņa ads bija pelēkākas un saprātīgākas. Tā bija seja, kas rādīja tik labu dvēseli, ka Kross prātoja, vai fotogrāfija tikusi retušēta.

Gaiss istabā bez logiem no dgāru dūmiem kļuva aizvien sīvāks. Džordžo bija aizsmēķējis milzīgu Havanas dgāru.

Dons Klerikudo turpināja: — Es dievināju Silvio vēl vairāk nekā Rozu Mariju. Viņam bija labāka sirds nekā ļaužu vairākumam. Viņš bija uzņemts universitātē ar stipendiju. Uz viņu tika liktas visas ceribas. Taču viņš bija pārāk vientiesīgs.

Vinsents piebilda: - Viņam trūka ielaszēna atjautības. Neviens no mums nebūtu gājis. Ne tā kā viņš, bez aizsardzības.

Stāstu turpināja Džordžo: — Roza Marija un Džimijs Santadio dzīvoja kopā Komaka motelī. Un Rozai Marijai ienāca prātā ideja - ja Džimijs aprunātos ar Silvio, viņi varētu salabināt abas Ģimenes. Viņa piezvanīja Silvio, un viņš, nevienam neko netei-ds, devās uz moteli. Visi trīs pārrunāja darbības stratēģiju. Silvio vienmēr sauca Rozu Mariju par Ro. Viņa pēdējie māsai teiktie vārdi bija: “Viss būs labi, Ro. Tētis uzklausīs mani."

Taču Silvio nebija lemts runāt ar tēvu. Par nelaimi, divi Santadio, Fonsa un Italo, uzraudzīja savu brāli Džimiju.

Santadio viņu slimīgajā aizdomīgumā likās, ka Roza Marija ved brāli Džimiju lamatās. Vai vismaz vilina to laulībā, kura

vājinātu viņu pašu spēku Ģimenē. Turklāt Roza Marija ar savu nikno drosmi un apņēmību apprecēt Džimiju aizvainoja viņa brāļus. Viņa nebija pakļāvusies pat savam tēvam, dižajam Donam Klerikudo. Viņu nekas nespēs atturēt.

Pazinuši Silvio, kad viņš atstāja moteli, brāļi Santadio iemānīja viņu lamatās uz Roberta Mozus dambja un nošāva. Viņi paņēma Silvio kabatas portfeli un pulksteni, lai slepkavība izskatītos pēc aplaupīšanas. Šāda mežonīga ridba pilnīgi atbilda Santadio prāta spējām.

Dons Klerikudo ne mirkli neļāva sevi maldināt. Bet tad Dži-mijs Santadio ieradās uz nelaiķa vāķēšanu neaizsargāts un neapbruņots. Viņš lūdza tikšanos ar Donu vienatnē.

-    Don Klerikudo, - viņš sacīja, - manas bēdas ir gandrīz tikpat lielas, cik jūsējās. Es nododu savu dzīvību jūsu rokās, ja domājat, ka vainīgi ir Santadio. Es runāju ar tēvu, un viņš nav devis tādu pavēli. Un viņš pilnvarojis mani pasadt jums, ka viņš no jauna apsvērs visus jūsu priekšlikumus. Viņš deva man atļauju precēt jūsu meitu.

Roza Marija pienāca klāt un turēja Džimija roku. Viņas sejā bija tik aizkustinošs skatiens, ka Dona sirds uz bridi atkusa. Bēdas un bailes piešķīra viņai traģisku skaistumu. Viņas ads biedēja, tik tumšas un spožas no asarām. Un vēl skatiens viņas sejā bija apstulbināts, neko nesaprotošs.

Viņa novērsās no Dona un raudzījās Džimijā Santadio ar tādu mīlestību, ka Dons vienu no nedaudzajām reizēm mūžā iedomājās par žēlastību. Kā gan viņš varēja nest bēdas tik daiļai meitai?

Roza Marija teica tēvam: - Džimijs bija tādās šausmās, ka tu varētu nodomāt, it kā viņa ģimenei ar to būtu kāds sakars. Es zinu, ka tā nebija. Džimijs man apsolīja, ka viņa ģimene panāks vienošanos.

Dons Klerikudo jau bija atzinis Santadio Ģimeni par vainīgu slepkavībā. Viņam nevajadzēja nekādus pierādījumus, Taču žēlsirdība bija pavisam kas dts.

-    Es ticu tev un pieņemu tevis sadto, - Dons atbildēja, un viņš patiesi ticēja, ka Džimijs nav vainīgs, lai gan tas neko nemainītu. - Roza Marija, es tev ļauju precēties, taču ne šajā mājā, un kāzās nebūs neviens no manas ģimenes locekļiem. Un tu, Džimij, pasaki tēvam, ka mēs kopīgi sēdīsimies un pārrunāsim visu pēc kāzām.

-    Paldies,  Džimijs Santadio teica. - Saprotu. Kāzas notiks mūsu Palmspringsas mājā. Pēc mēneša visa mana ģimene būs tur un visa jūsu ģimene tiks ielūgta. Ja viņi uzskatīs par labāku neierasties, tāds būs viņu lēmums.

Dons jutās aizskarts.

-    Tik drīz pēc šī te? - Viņš ar žestu norādīja uz zārku.

Un tad Roza Marija saļima Dona rokās. Viņš juta meitas bailes. Viņa pačukstēja tēvam: - Es esmu stāvoklī.

-    Ak tā, - Dons noteica.

Viņš uzsmaidīja Džimijam Santadio.

Roza Marija atkal čukstēja: — Es viņu nosaukšu Silvio vārdā. Viņš būs gluži kā Silvio.

Dons noglauda meitas tumšos matus un noskūpstīja viņu uz vaiga.

-    Labi, - viņš teica. - Labi. Tomēr uz kāzām es nebraukšu.

Nu Roza Marija bija atguvusi drosmi. Viņa pacēla seju pretī

tēva sejai un noskūpstīja viņu uz vaiga. Tad viņa teica: - Tēt, kādam jāatbrauc. Kādam jāizdod mani pie vīra.

Dons pagriezās pret Pipi, kurš stāvēja līdzās viņam.

-    Kāzās Ģimeni pārstāvēs Pipi. Viņš ir māsasdēls, un viņam patīk dejot. Pipi, tu izdosi māsīcu pie vīra, un pēc tam jūs visi varēsiet dejot kaut okeāna dibenā.

Pipi pieliecās noskūpstīt Rozas Marijas vaigu.

-    Es būšu tur, - viņš ar mākslotu galantumu teica, - un, ja Džimijs neparādīsies, mēs aizbēgsim kopā.

Roza Marija pateicībā pacēla skatienu un metās viņa rokās.

Mēnesi vēlāk Pipi De Lena sēdēja lidmašīnā no Vegasas uz Palmspringsu, lai dotos uz kāzām. Šis mēnesis bija pavadīts Kvo-gas savrupmājā ar Donu Klerikudo un apspriedēs ar Džordžo, Vinsentu un Peti.

Dons skaidri norādīja, ka Pipi būs atbildīgs par operādju. Ka viņa pavēles jāuzņem kā paša Dona pavēles, lai kādas tās būtu.

Vienīgi Vinsents iedrošinājās izjautāt Donu.

_ Kas notiktu, ja Santadio nebūtu nogalinājuši Silvio?

Dons atbildēja: - Tam nav nozīmes, bet visa šī padarīšana smird pēc viņu muļķības, kura nākotnē mūs apdraudēs. Mums vēl tikai reizi būs jācīnās ar viņiem. Protams, viņi ir vainīgi. Nelabvēlība pati par sevi ir slepkavība. Ja Santadio nav vainīgi, mums jāpiekrīt, ka pats liktenis ir pret mums. Kam jūs drīzāk ticētu?

Pirmo reizi mūžā Pipi ievēroja, ka Donu māc raizes. Viņš pavadīja garas stundas kapelā mājas pagrabā. Viņš ēda ļoti maz un dzēra vairāk vīna - tā viņš parasti nemēdza izturēties. Un viņš uz vairākām dienām nolika ierāmēto Silvio fotoattēlu savā guļamistabā. Kādu svētdienu Dons lūdza priesteri, kurš noturēja mesu, uzklausīt viņa grēksūdzi.

Pēdējā dienā Dons tikās ar Pipi vienatnē.

-    Pipi, - Dons teica, - šī ir ļoti sarežģīta operācija. Var gadīties situācija, kad radīsies jautājums, vai saudzēt Džimiju Santadio. Netaupi viņu. Tomēr neviens nedrīkst uzzināt, ka tā ir mana pavēle. Šis darbs tev jāņem uz savu galvu. Ne uz manu, ne Džordžo, Vinsenta vai Peti galvu. Vai esi ar mieru uzņemties vainu?

-Jā, - Pipi atbildēja. - Tu negribi, ka meita ienīstu tevi vai pārmestu tev. Vai ari brāļiem.

-Var gadīties situācija, kurā Rozai Marijai draudēs briesmas, - Dons turpināja.

-    Jā, - Pipi teica.

Dons nopūtās.

-    Dari visu, lai pasargātu manus bērnus, — viņš sacīja. - Tev jāpieņem galīgie lēmumi. Tomēr es tev nekad neesmu devis pavēli nogalināt Džimiju Santadio.

-    Un, ja Roza Marija atklās, ka... - Pipi ievaicājās.

Dons paskatījās tieši uz Pipi De Lenu.

-    Viņa ir mans bērns un Silvio māsa. Viņa mūs nekad nenodos.

Santadio Palmspringsas savrupmāja, kuras trīs stāvos atradās četrdesmit istabas, bija celta spāņu stilā, kas harmonēja ar tuksnesi visapkārt. No milzīgā smilšu klaja to atdalīja sarkana akmens siena. Nožogotajā teritorijā atradās ne tikai māja, bet ari milzīgs peldbaseins, tenisa laukums un bočas celiņš.

Šajā kāzu dienā mauriņā bija ierīkota pamatīga vieta gaļas cepšanai, paaugstinājums orķestrim un koka deju grīda. Apkārt deju grīdai bija salikti gari kāzu galdi. Pie milzīgajiem bronzētajiem teritorijas vārtiem bija novietotas tris lielas kravas mašīnas visa nepieciešamā sagādei.

Pipi De Lena ieradās sestdien agri no rita ar Čemodānu, kurs bija pilns ar kāzu apģērbiem. Viņam ierādīja istabu otrajā stāvā, un pa tās logiem tuksneša saule lēja spilgtu, zeltainu gaismu. Viņš sāka izkravāt mantas.

Baznīcas ceremonija tiks noturēta Palmspringsā jau pēc pusstundas. Reliģiskās ceremonijas sāksies ap pusdienlaiku. Pēc tam viesi atgriezīsies namā uz svinībām.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca Džimijs Santadio. Viņa seja staroja aiz laimes, un viņš enerģiski apkampa Pipi. Viņš vēl nebija saģērbies kāzu tērpā un baltās, vaļīgās biksēs un sudrabaini pelēkā zīda kreklā izskatījās ļoti glīts. Viņš turēja Pipi rokas savējās, pauzdams mīlestību.

-    Vareni, ka tu atbrauci, — Džimijs teica, - un Ro ir aizkustināta, ka tu izdosi viņu pie vīra. Tagad, pirms viss sāksies, vecais grib tikties ar tevi.

Vēl arvien turēdams Pipi roku, Džimijs noveda viņu pirmajā stāvā un tad pa garu gaiteni uz Dona Santadio istabu. Dons Santadio gulēja gultā, zilos kokvilnas palagos. Viņš bija daudz nevarīgāks par Donu Klerikucio, tomēr viņam bija tādas pašas vērigas ads, viņš uzmanīgi ieklausījās; viņa galva bija kaila un apaļa kā bumba. Viņš pamāja Pipi, lai nāk tuvāk, un izstiepa rokas, lai Pipi varētu viņu apkampt.

-    Cik tas taisnīgi, ka tu nāc, - vecais vīrs sadja aizsmakušā balsī. - Es rēķinos ar to, ka tu palīdzēsi apkampties abām mūsu Ģimenēm, kā apkampāmies mēs. Tu esi dūja, kas nes mums tik vajadzīgo mieru. Esi svētīts. Esi svētīts.

Viņš atkrita atpakaļ gultā un aizvēra ads.

-    Cik laimīgs es šodien jūtoši

Istabā atradās kopēja, tukla pusmūža sieviete. Džimijs iepazīstināja ar viņu kā ar savu māsīcu. Kopēja čukstēja, ka viņiem jāiet prom, vecais Dons taupīja spēkus, lai vēlāk dienas gaitā pievienotos svinībām. Kādu bridi Pipi apsvēra visu no jauna. Bija skaidrs, ka Donam Santadio vairs nebija palicis ilgi, ko dzīvot. Tbd Džimijs kjūs par Ģimenes galvu. Varbūt vēl varēja kaut ko vērst par labu. Tciču Dons Klerikudo nemūžam nespētu samierināties ar dēla Silvio slepkavību; starp abām Ģimenēm nekad nevarēja būt īsts miers. Lai kā ari būtu. Dons bija devis viņam stingrus norādījumus.

Pa to laiku divi no Santadio brāļiem, Fonsa un Italo, meklēja Pipi istabā ieročus un sakaru ierīces. Ari Pipi noīrētā mašīna bija rūpīgi pārbaudīta.

Santadio bija dāsni gatavojušies sava prinča kāzām. Milzīgi, ar eksotiskiem ziediem pildīti pīti grozi bija izvietoti visā teritorijā. Tur bija krāsaini paviljoni, kuros bārmeņi lēja glāzēs šampanieti.

Tur bija viduslaiku tērpā ģērbies āksts, kas rādīja bērniem burvju trikus, un mūzika dārdēja no teritorijā sarindotajiem skaļruņiem. Katram viesim tika iedota loterijas biļete ar galveno balvu divdes-mittūkstoš dolāru vērtībā, tai bija jātop izlozētai vēlāk. Kas gan varētu būt vēl lieliskāks?

Milzīgas teltis dzīvespriedgās krāsās bija uzslietas visā rūpīgi apcirptajā zālienā, lai pasargātu viesus no tuksneša svelmes. Zaļas teltis virs deju grīdas, sarkanas pār orķestri. Tenisa laukumā bija uzslietas zilas teltis, kurās bija saliktas kāzu dāvanas. Tb vidū bija arī sudrabains mersedess līgavai un maza privātā lidmašīna līgavainim no paša Dona Santadio.

Baznīcas ceremonija bija vienkārša un īsa, un viesi atgriezās Santadio valstībā, kur jau spēlēja orķestris. Ēdienu letes un trīs dažādi bāri bija izvietoti katrs savā teltī, viena bija rotāta ar ainām, kurās mednieki vajā meža kuiļus, otra bija pilna ar viskija glāzēm, kurās salieti tropisko augļu dzērieni.

Pirmo deju jaunais pāris nodejoja vientulīgā cēlumā. Viņi dejoja telts paēnā, sarkanā tuksneša saule ielūkojās tās stūros un zeltīja abu laimi, kad viņi pielieca galvas gaismas laukumos.

Viņi bija tik acīmredzami iemīlējušies, ka pūlis uzgavilēja un sita plaukstas. Roza Marija nekad nebija izskatījusies tik skaista, un Džimijs Santadio - tik jauns.

Kad orķestris mitējās spēlēt, Džimijs izvilka Pipi no viesu pulka un stādīja viņu priekšā vairāk nekā divsimt viesiem. Viņš sadja: - Šis ir Pipi De Lena, kurš izdeva līgavu pie vīra, un viņš pārstāv Klerikudo Ģimeni. Viņš ir mans dārgākais draugs. Viņa draugi ir mani draugi. Viņa ienaidnieki ir mani ienaidnieki. - Džimijs pacēla glāzi un teica: - Mēs visi uzdzersim par viņu. Un viņš saņem pirmo deju ar līgavu.

Kad Pipi un Roza Marija dejoja, viņa tam pačukstēja: - Tu samierināsi Ģimenes, vai ne, Pipi?

- Tas ir tīrais nieks, - Pipi atteica un sagrieza partneri dejā.

Pipi bija šo svinību brīnums, nekad nebija redzēts tik omulīgs kāzu viesis. Viņš dejoja visas dejas, un viņa kājas bija vieglākas nekā jebkuram jaunākam puisim. Viņš dejoja ar Džimiju un pēc tam ar pārējiem brāļiem, Fonsu, Italo, Benediktu, Džino un Lūisu. Viņš dejoja ar bērniem un precētām sievām. Viņš valsēja ar orķestra diriģentu un orķestra pavadībā dziedāja parupjas dziesmas sidliešu dialektā. Viņš ēda un dzēra tik aizrautīgi, ka smokings bija notraipīts ar tomātu mērci un augļu sulu kokteiļos un vīnos. Viņš svieda bočas bumbas ar tādu sparu, ka spēles laukums uz stundu kļuva par kāzu svinību centru.

Pēc bočas Džimijs Santadio pavilka Pipi sānis.

-    Es rēķinos ar to, ka tu visu vērsīsi par labu, - viņš teica.

- Abas mūsu Ģimenes kopā, nekas nevar mūs atturēt. Mani un tevi.

Džimijs Santadio bija savā vispievildgākajā formā.

Pipi atbildei sakopoja visas sirsnības druskas.

-    Mēs to paveiksim. Mēs to paveiksim.

Un Pipi prātoja, vai Džimijs Santadio bija tik godīgs, kā šķita. Nu jau viņš noteikti zināja, ka šajā Ģimenē kāds pastrādājis slepkavību.

Džimijs, likās, noprata Pipi domas.

-    Es zvēru tev, Pipi, man ar to nebija nekāda sakara.

Viņš saņēma Pipi roku savējā.

-    Mums nebija nekāda sakara ar Silvio nāvi. Nekāda. Zvēru pie sava tēva galvas.

_ ES tev ticu, - Pipi atteica un saspieda Džimija rokas.

Viņš piedzīvoja šaubu brīdi, bet tam nebija nozīmes. Par vēlu.

Sarkanā tuksneša saule nozuda mijkrēslī, un visā teritorijā iedegās ugunis. Tas bija signāls oficiālo pusdienu pasniegšanai. Un visi brāļi, Fonsa, Italo, Džino, Benedikts un Lūiss, uzsauca tostu par godu līgavai un līgavainim. Par laimīgu laulību, par Džimija labajām īpašībām, par Pipi De Lenu, viņu lielisko jauno draugu.

Vecais Dons Santadio bija pārāk slims, lai atstātu gultu, taču sūtīja vissirsnīgākos laba vēlējumus, pieminēdams dēlam dāvināto lidmašīnu un tā izraisīdams vispārējas gaviles. Uad līgava pati nogrieza pamatīgu kāzu tortes gabalu un aiznesa uz vecā vīra guļamistabu. Taču viņš gulēja, un viņa to iedeva kopējai, kura apsolīja pabarot Donu Santadio, kad viņš pamodīsies.

Pēdīgi, tuvojoties pusnaktij, viesības beidzās. Džimijs ar Rozu Mariju devās uz jaunlaulāto guļamistabu, sacīdami, ka nākamajā ritā dosies uz Eiropu pavadīt medusmēnesi un viņiem vajadzīga atpūta. To dzirdēdami, viesi izsmējīgi klaigāja un izteica rupjas piezīmes. Viss jaukā noskaņā un ar humoru.

Simtiem mašīnu pameta nožogoto teritoriju un aiztraucās tuksnesi. Smagās mašīnas tika piekrautas, personāls nojauca teltis un savāca galdus un krēslus, tad nojauca paaugstinājumu un pat steigšus pārbaudīja teritoriju, lai pārliecinātos, vai nav palikuši kādi atkritumi. Pēdīgi viņi meta mieru; viņi pabeigs visu nākamajā dienā.

Pēc Pipi lūguma tika norunāts, ka svinīgā tikšanās ar pieciem brāļiem Santadio notiks pēc viesu aizbraukšanas. Viņi apmainīsies ar dāvanām, lai atzīmētu abu Ģimeņu jauno draudzību.

Pusnaktī viņi sapulcējās Santadio savrupmājas milzīgajā ēdamistabā Pipi bija čemodāns, pilns ar Rolex pulksteņiem (īstiem, nevis pakaļdarinājumiem). Tajā bija ari liels japāņu kimono, apgleznots ar austrumnieku mīlas ainām.

Fonsa iesaucās: - Tūlīt aiznesīsim to Džimijam.

- Par vēlu, - Italo līksmi atteica. - Džimijam ar Rozu Mariju jau ir trešais raunds.

Un visi iesmējās.

Ārpusē tuksneša mēness lēja pāri nožogojumam ledaini baltu gaismu. Ķīniešu lukturīši, kas karājās pie mūriem, baltajos mēnesstaros izskatījās pēc sarkaniem apļiem.

Liela kravas mašīna, kurai uz sāna ar zeltainu krāsu bija uzkrāsots “Apgāde", ar troksni piebrauca pie Santadio teritorijas vārtiem.

Viens no abiem sargiem tuvojās mašīnai, un šoferis sargam teica, ka esot atbraukuši pēc aizmirsta ģeneratora.

- Tik vēlu? - sargs brīnījās.

Kamēr viņš runāja, šofera palīgs izkāpa no mašīnas un nāca uz otra sarga pusi. Abi sargi bija gausi no kāzu ēdieniem un dzērieniem.

Vienā saskaņotā kustībā norisinājās divas darbības: šoferis noliecās sev starp kājām un parādīja revolveri ar klusinātāju, tad iešāva tris reizes taisni pirmajam sargam sejā. Šofera palīgs dešā tvērienā sagrāba otru sargu un ar lielu, asu nazi vienā straujā kustībā pārgrieza viņam rīkli.

Sargi miruši gulēja zemē. Atskanēja klusa motora dūkoņa, kad lielā metāla platforma mašīnas aizmugurē strauji nolaidās un ārā izlēca divdesmit Klerikudo kareivji. Uzvilkuši pār sejām zeķes, ģērbušies melnā, bruņojušies ar ierodem, kam pielikti klusinātāji, Džordžo, Peti un Vinsenta vadībā viņi izklīda pa visu teritoriju. īpaša grupa pārgrieza telefona vadus. Gta grupa izvietojās, lai pārvaldītu teritoriju. Desmit maskotie vīri līdz ar Džordžo, Peti un Vinsentu iebruka ēdamistabā.

Santadio brāļi bija pacēluši glāzes, lai uzsauktu tostu par Pipi, bet viņš pakāpās sānis. Netika izteikts neviens vārds. Iebrucēji atklāja uguni, un ložu krusa saraustīja gabalos brāļus Santadio. Viens no maskotajiem vīriem, Peti, nostājās un visiem pieciem iešāva coup de grace pa lodei zem zoda. Uz grīdas vizuļoja saplēstais stikls.

Cits vīrs maskā, Džordžo, iedeva Pipi masku, melnas bikses un svīteri. Pipi aši pārģērbās un iemeta novilktās drēbes maisā, ko turēja vēl viens maskots iebrucējs.

Pipi, vēl arvien neapbruņots, veda Džordžo, Peti un Vinsentu pa garo gaiteni uz Dona Santadio guļamistabu. Viņš atgrūda vaļā durvis.

Dons Santadio beidzot bija pamodies un ēda kāzu torti. Viņš uzmeta skatienu četriem vīriem, pārmeta krustu un aizlika sejai priekšā spilvenu. Šķīvītis ar torti noslīdēja uz grīdas.

Kopēja istabas kaktā lasīja. Peti viņai uzklupa kā liels kaķis, aizbāza muti un ar tievu neilona auklu piesēja viņu pie krēsla.

Gultai tuvojās Džordžo. Viņš maigi pastiepa roku un novilka spilvenu no Dona Santadio galvas. Viņš bridi vilcinājās, tad raidīja divus šāvienus, pirmo ad, otro, paceldams uz augšu apaļo, plikpauraino galvu, no pazodes uz augšu.

Viņi pārgrupējās. Vinsents beidzot apbruņoja Pipi, pasniegdams garu, sudrabainu auklu.

Pipi veda viņus no istabas pa garo koridoru, pēc tam augšā uz trešo stāvu, kur atradās jaunlaulāto istaba. Gaitenī bija izmētāti ziedi un grozi ar augļiem.

Pipi pagrūda jaunlaulāto istabas durvis. Tās bija aizslēgtas. Peti novilka cimdu un izvilka mūķīzeri- Ar to viņš viegli atdarīja durvis un atgrūda tās vaļā.

Roza Marija un Džimijs izplestām rokām un kājām gulēja gultā. Viņi tikko bija mīlējušies, un abu augumi bija valgani no atbrīvotas juteklības. Rozas Marijas caurspīdīgais peņuārs bija uzrauts virs jostasvietas un lendtes noslīdējušas, atsedzot krūtis. Viņas labā roka bija Džimija matos, kreisā - uz viņa vēdera. Džimijs bija pilnīgi kails, taču pielēca kājās, tiklīdz ieraudzīja vīriešus, un paķēra palagu, ko aptīt sev apkārt. Viņš saprata visu.

-    Šeit ne. ārpusē, - viņš teica un nāca pretī iebrucējiem.

Roza Marija kādu sekundes daļu vēl neko nesaprata. Kad Džimijs tuvojās durvīm, Roza pieķērās viņam, taču Džimijs izvairījās. Viņš izgāja pa durvīm, maskotā Džordžo, Peti un Vinsenta ielenkts. Un tad Roza Marija sauca: - Pipi, Pipi, lūdzu, nē.

Tikai tad, kad trīs vīrieši pagriezās, lai paskatītos uz Rozu Mariju, viņa aptvēra, ka tie ir viņas brāļi.

-    Džordžo. Peti, Vinsent. Nedariet tā. Nedariet tā.

Tas bija visgrūtākais bridis Pipi. Ja Roza Marija izrunāsies, Klerikudo Ģimenes liktenis būs nolemts. Viņa pienākums bija nogalināt Dona meitu. Dons netika devis konkrētus norādījumus: kā gan viņš varētu piedot paša meitas nogalināšanu? Vai viņas brāļi tam klausīs? Un kā Roza Marija zināja, ka tie bija viņi? Pipi izlēma. Viņš aizvēra durvis aiz sevis un atradās ārpusē, gaiteni, ar Džimiju un Rozas Marijas trim brāļiem.

Vienā jautājumā Dons bija izteicies precīzi. Džimijs Santadio bija jānožņaudz. Varbūt tā bija žēlsirdības zīme, ka uz viņa auguma nebūs ievainojumu, ko mīlošajiem tuviniekiem apraudāt. Varbūt tas bija no kādas tradīcijas neizliet mīļotā cilvēka asinis, ziedojot viņu nāvei.

Pēkšņi Džimijs Santadio ļāva palagam nokrist, pastiepa rokas un norāva masku no Pipi sejas. Džordžo sagrāba viņu aiz vienas rokas, Pipi aiz otras. Vinsents nometās uz grīdas un satvēra Dži-mija kājas. Nu Pipi jau bija apmetis auklu Džimijam ap kaklu un lieca viņu lejup, pret grīdu. Džimijam lūpās vīdēja greizs smaids, tāds kā savāds žēlums, kad viņš nekustīgi blenza Pipi sejā: Šo rīcību atriebs liktenis vai kāds noslēpumains Dievs.

Pipi cieši savilka auklu, Peti sniedzās palīgā piespiest, un viņi visi novēlās uz gaiteņa grīdas, kur baltais palags kā līķauts apņēma Džimija Santadio ķermeni. Jaunlaulāto istabā sāka kliegt Roza Marija...

Dons bija beidzis runāt. Viņš aizdedza vēl vienu cigāru un iedzēra malciņu vīna.

Džordžo teica: - Pipi izplānoja visu to padarīšanu. Mēs tikām cauri sveikā, un Santadio bija iznīcināti. Tas bija spīdoši paveikts.

Vinsents piebilda: — Tas visu atrisināja. Kopš tā laika mums nav bijis nekādu nepatikšanu.

Dons Klerikucio nopūtās.

- Tas bija mans lēmums, turklāt nepareizs. Kā gan mēs varējām zināt, ka Roza Marija sajuks prātā? Mums bija krīze, un šis karš bija mūsu vienīgā iespēja dot izšķirošo triecienu. Jums jāatceras, ka tolaik man nebija vēl ne sešdesmit gadu un es biju pārāk augstās domās par savu varu un apķērību. Toreiz es domāju, ka meitai tā. protams, būs traģēdija, taču atraitnes nesēro mūžīgi. Un viņi bija nogalinājuši manu dēlu Silvio. Kā gan es to varēju piedot, lai arī no tā būtu atkarīga meitas laime? Tomēr es kaut ko uzzināju. Ar muļķiem nevar nonākt pie saprātīga risinājuma. Man viņus vajadzēja iznīcināt pašā sākumā. Pirms sastapās mīlētāji. Es būtu paglābis dēlu un meitu.

Viņš brīdi klusēja.

-    Tā ka, redzat, Dante ir Džimija Santadio dēls. Un tu, Kros, savā pirmajā vasarā šajā mājā gulēji ar viņu vienos ratiņos, kad bijāt zīdaiņi. Visus šos gadus esmu pūlējies Dantem aizstāt tēva zaudējumu. Mēģināju palīdzēt meitai atgūties no viņas bēdām. Dante tika audzināts kā Klerikudo, un kopā ar maniem dēliem viņš būs mans mantinieks.

Kross pūlējās izprast notiekošo. Viss viņa augums trīcēja riebumā pret Klerikudo un pasauli, kurā viņi dzīvoja. Viņš iedomājās savu tēvu Pipi tēlojam Sātana lomu, ievilinot Santadio nāvē. Kā tāds cilvēks varēja būt viņa tēvs? Tad viņš iedomājās mīļoto tanti Rozu Mariju, kura visus šos gadus dzīvoja ar salauztu sirdi un prātu, zinādama, ka viņas vīru nogalinājis pašas tēvs un brāļi. Ka viņu nodevusi pašas ģimene. Tagad, kad Dantes vaina bija konstatēta, Kross pat iedomājās par viņu ar tādu kā žēlumu.

Un tad viņš brīnījās par Donu. Viņš noteikti neticēja pasakai par Pipi aplaupīšanu. Kālab viņš to šķietami pieņēma - cilvēks, kurš nekad neticēja sakritībai. Kā tas jāsaprot?

Kross nekad nespēja izprast Džordžo. Vai viņš ticēja laupīšanai un slepkavībai? Bija skaidrs, ka Vinsents un Peti ticēja. Bet nu viņš izprata īpašo saikni starp savu tēvu un Donu, un viņa trim dēliem. Viņi visi bijuši kareivji Santadio slaktiņā. Un tēvs bija saudzējis Rozu Mariju.

Kross jautāja: - Un Roza Marija neizpļāpājās?

-    Nē, - Dons sardoniski atteica. - Viņa izdarīja vēl labāk. Viņa zaudēja prātu. - Viņa balsī jautās lepnuma pieskaņa. - Es viņu aizsūtīju uz Sicīliju un atvedu atpakaļ, kad Dantem pienāca laiks piedzimt uz Amerikas zemes. Kas zina, kādudien viņš varētu kļūt par Savienoto Valstu prezidentu. Es loloju sapņus par mazo puisēnu, taču viņš netika galā ar Klerikudo un Santadio asiņu sajaukumu. Un vai zini, kas bija visbriesmīgākais? - Dons jautāja. - Tavs tēvs Pipi kļūdījās. Viņam nevajadzēja saudzēt Rozu Mariju, lai gan es par to mīlēju Pipi.

Dons nopūtās. Viņš iedzēra malciņu vīna un, raudzīdamies Krosam taisni sejā, teica: - Saproti jel. Pasaule ir tāda, kāda tā ir. Un tu esi tas, kas esi.

Lidojuma laikā atpakaļ uz Vegasu Kross pārdomāja šo miklu. Kādēļ Dons beidzot bija izstāstījis viņam par Santadio karu? Lai Kross neapciemotu Rozu Mariju un nedzirdētu atšķirīgu versiju? Vai ari Dons brīdināja Krosu, ieteikdams neatriebt tēva slepkavību, tāpēc ka tajā iejaukts Dante. Dons bija neatminama mīkla. Par vienu gan Kross bija pārliecināts. Ja tēvu tiešām nogalinājis Dante, tad tas noteikti nonāvēs ari viņu. Un Dons Domeniko Klerikucio ari droši vien to zināja.

19. nodaļa

DANTEM KLERIKUCIO nebija vajadzības dzirdēt šo stāstu. Māte Roza Marija to čukstējusi viņa mazajā austiņā kopš divu gadu vecuma: ikreiz, kad viņai uznāca lēkme, ikreiz, kad viņa izjuta bēdas pēc zaudētā vīra un brāļa Silvio mīlestības, ikreiz, kad viņu pārņēma bailes no Pipi un brāļiem.

Roza Marija tikai pašu ļaunāko lēkmju laikā vainoja savu tēvu Donu Klerikucio vīra nāvē. Dons allaž noliedza, ka būtu devis tādu pavēli, tāpat ari viņš noliedza, ka dēli un Pipi būtu pastrādājuši slaktiņu. Bet, kad viņa bija divreiz apvainojusi tēvu, viņš uz mēnesi aizsūtīja meitu uz klīniku. Pēc tam viņa tikai nesakarīgi runāja un ārdījās un vairs nekad tieši nevainoja Donu.

Toties Dante vienmēr atcerējās mātes čukstus. Bērns būdams, viņš mīlēja vectēvu un ticēja, ka tas nav vainīgs. Taču zēns vērpa intrigas pret trim tēvočiem, lai gan tie arvien izturējās pret viņu maigi. īpaši viņš sapņoja par atriebību Pipi, un, lai gan tās bija tikai fantāzijas, viņš tās izdomāja mātes dēļ.

Normālā stāvoklī Roza Marija ar vislielāko mīlestību rūpējās par atraitni Donu Klerikucio. Pret trim brāļiem viņa izrādīja māsas rūpes. Pret Pipi viņa izturējās vēsi. Un, tā kā tolaik viņai bija mīļa sejas izteiksme, Rozai Marijai bija grūti pārliecinoši

paust Jaunumu. Kaulu veidojums viņas sejā, mutes izliekums un valgās, brūnās acis noliedza naidu. Pret savu bērnu Danti viņa izrādīja neizmērojamo vajadzību mīlēt, ko vairs nespēja just ne pret vienu vīrieti. Viņa aiz mīlestības apbēra dēlu ar dāvanām, tāpat ari vectēvs un tēvoči, tikai viņu mīlestība nebija tik tīra, to saduļķoja vainas apziņa. Normālā stāvoklī Roza Marija nekad nestāstīja Dantem par pagātni.

Taču lēkmju laikā viņa kļuva rupja, bārstīja lāstus, pat viņas seja spēja pārvērsties atbaidošā naida maskā. Dante vienmēr bija apjuds. Kad zēns bija septiņus gadus vecs, viņa prātā iezagās šaubas.

-    Kā tu zināji, ka tas bija Pipi ar tēvočiem? - viņš jautāja mātei

Roza Marija priekā ietarkšķējās. Dantem māte atgādināja raganu no pasaku grāmatām. Viņa stāstīja dēlam: - Šie iedomājas, ka ir varen gudri, viņi izplāno visu ar maskām, īpašiem apģērbiem un cepurēm. Vai gribi zināt, ko viņi aizmirsa? Pipi kājās vēl arvien bija balles kurpes. Lakādas kurpes ar melnām saitēm. Un tavi tēvoči vienmēr mēdza sastāties īpašā kārtībā. Džordžo allaž priekšā, Vinsents mazliet aiz viņa, un Peti vienmēr turējās labajā pusē. Un vēl tas. kā viņi raudzījās uz Pipi, lai redzētu, vai viņš dos rīkojumu nonāvēt mani. Tāpēc, ka es viņus pazinu. Kā viņi vilcinājās, gandrīz kāpās atpakaļ. Taču viņi būtu nogalinājuši mani, viņi būtu to izdalījuši. Mani pašas brāļi.

Tad viņai izlauzās tādas raudas, ka Dantem sametās bail.

Pat būdams mazs, septiņus gadus vecs bērns, viņš centās mierināt māti.

-    Tēvocis Peti nemūžam nedarītu tev pāri, - viņš teica. - Un vectēvs viņus visus būtu nogalinājis, ja viņi darītu tev pāri.

Zēns nebija pārliecināts par tēvod Džordžo vai pat tēvoci Vin-niju. Bet savā bērna sirdī viņš nespēja piedot tieši Pipi.

Kad Dantem bija desmit gadi, viņš bija iemādjies uzmanīt mātes lēkmes, un tā, kad viņa aicināja dēlu pie sevis, lai atkal stāstītu par notikumiem ar Santadio, viņš aši aizveda māti drošībā uz viņas guļamistabu, lai vectēvs un tēvoči neko nedzirdētu.

Kad Dante nobrieda par vīrieti, viņš bija pārāk gudrs, lai ļautu Klerikudo Ģimenes maskām sevi piemuļķot. Dantem piemita tik humorpilna, ļaunprātīga daba, ka puisis lika manīt vectēvam un tēvočiem - viņš zina patiesību. Un viņš nojauta, ka tēvočiem nemaz tik ļoti tīkams nebija. Bija paredzēts, ka Dante pievienosies likumīgajai sabiedrībai, varbūt ieņems Džordžo vietu un apgūs finanšu sarežģītību, taču viņš neizrādīja nekādu interesi. Viņš pat bija izmetis tēvočiem dzēlīgas piezīmes, ka neinteresējoties par Ģimenes mīkstčaulīgo pusi. Džordžo to visu noklausījās ar tādu aukstasinību, ka sešpadsmitgadīgais Dante uz brīdi nobijās.

Tēvocis Džordžo atteica: - Labs ir, tu to nedarīsi.

Viņa balsī bija manāmas skumjas un arī dusmas.

Kad Dante izlaiduma klasē pameta vidusskolu, viņš tika nosūtīts uz Bronksas anklāvu strādāt Peti celtniecības firmā. Dante bija cītīgs strādnieks un attīstīja pamatīgus muskuļus nogurdinošajā darbā būvlaukumos. Peti iedalīja viņu Bronksas anklāva kareivju grupās. Kad Dante bija pietiekami vecs, Dons nosprieda, ka puisis būs Peti pakļauts kareivis.

Dons nonāca pie šā lēmuma tikai pēc Džordžo ziņojumiem par Dantes raksturu un vairākām Dantes izdarībām. Skaista vidusskolas klasesbiedrene apsūdzēja Danti izvarošanā, un kāds dts skolnieks, tāda paša vecuma zēns, - uzbrukumā ar mazu nazīti. Dante lūdzās tēvočiem, lai nesaka vectēvam, un viņi apsolīja, ka neko neizpaudīs, bet, protams, nekavējoties ziņoja Donam. Šīs apsūdzības tika nolīdzinātas ar lielām naudas summām, iekams pret Danti tika ierosināta lieta.

Un tieši padsmitnieka gados pieauga viņa skaudība pret Krosu De Lenu. Kross bija izaudzis par garu, neparasti glītu jaunekli ar nobrieduša cilvēka laipnību. Visas Klerikudo klana sievietes dievināja viņu, rosījās ap viņu. Māsīcas flirtēja ar Krosu, pret Dona mazdēlu viņas nekad tā neizturējās. Dante, kurš nēsāja renesanses cepures, ar savu viltīgo humoru un īso, muskuļoto augumu biedēja jaunās meitenes. Dante bija pārāk gudrs, lai to visu neievērotu.

Kad Dante tika ņemts līdzi uz medību namu Nevadas kalnos, vairāk par šaušanu viņam patika slazdu izlikšana. Kad viņš iemīlējās vienā no māsīcām, un cieši saistītajā Klerikudo klanā tas bija pilnīgi dabiski, viņš bija pārāk tiešs pirmajos tuvošanās

mēģinājumos. Un viņš pārāk labi pazina Bronksas anklāvā dzīvojošo kareivju meitas. Pēdīgi Džordžo, uzņēmies pamācītāja un sodītāja tēva lomu, aizveda Danti pie pirmšķirīga Ņujorksitijas bordello īpašnieka, lai nomierinātu puisi.

Taču Dantes milzīgā ziņkārība, izmanīgā viltība padarīja viņu par vienīgo Klerikudo savas paaudzes pārstāvi, kurš patiesi zināja, ar ko nodarbojas Ģimene. 1ā nu beidzot tika izlemts apmācīt viņu šai darbībai.

Laikam ritot, Dante izjuta aizvien lielāku atšķirtību no Ģimenes. Dons viņu mīlēja kā arvien un skaidri lika saprast, ka Dante ir impērijas mantinieks, taču viņš vairs neuzticēja savas domas mazdēlam, vairs nepauda viņam savu atklāsmi, slepenās gudrības pērlītes. Un Dons neatbalstīja Dantes stratēģiskos ierosinājumus un idejas.

Tēvoči Džordžo, Vinsents un Peti vairs tik silti neizrādīja savu pieķeršanos kā tolaik, kad viņš bija bērns. Tiesa gan, Peti likās draudzīgāks, bet Peti jau viņu bija mādjis.

Dante bija pietiekami gudrs, lai iedomātos, ka varbūt pats vainīgs, atklādams, ka zina par Santadio un sava tēva noslaktē-šanu. Viņš pat uzdeva Peti jautājumus par Džimiju Santadio, un tēvods tika teids viņam, dk ļoti viņi denījuši Dantes tēvu un cik ļoti skumuši par viņa nāvi. Tas nekad netika ne atklāti pateikts, ne atzīts, taču Dons Klerikudo un viņa dēli saprata, ka Dante zina patiesību, ka Roza Marija lēkmju laikā izpaudusi noslēpumu. Viņi gribēja vērst notikušo par labu, viņi izturējās pret Danti kā pret princi.

Tomēr visvairāk Dantes raksturu veidoja žēlums un mīlestība pret māti. Lēkmju laikā viņa iededza dēlā naidu pret Pipi De Lenu; viņa attaisnoja tēvu un brāļus.

Tas viss palīdzēja Donam Klerikudo pieņemt galīgo lēmumu, jo Dons prata lasīt mazdēla prātā kā savā lūgšanu grāmatā. Dons nosprieda, ka Dante nekad nespētu kopā ar pārējiem aiziet sabiedrības aizsegā. Viņa Santadio un (Dons Klerikudo bija taisnīgs cilvēks) Klerikudo asinis bija pārāk negants sajaukums. Tādēļ Dante pievienosies Vinsenta un Peti, Džordžo un Pipi De Lēnas sabiedrībai. Viņi visi kopā izcīnīs pēdējo kauju.

Un Dante izrādījās labs, lai gan nevaldāms kareivis. Viņa neatkarība ļāva neievērot Ģimenes likumus, un reizēm viņš patiesi nepaklausīja atsevišķām pavēlēm. Viņa nežēlība noderēja, kad apmulsis Bruglione vai nedisciplinēts kareivis pārkāpa Ģimenes noteikumus un viņu vajadzēja nogādāt uz mazāk sarežģītu pasauli. Dante nepakļāvās nekādai kontrolei, izņēmums bija pats Dons, un Dons savādā kārtā atteicās personīgi izteikt viņam rājienu.

Dante baidījās par mātes nākotni. Šī nākotne bija atkarīga no Dona, un, tā kā mātei biežāk uznāca lēkmes, Dante noprata, ka Dons kļūst aizvien neiecietīgāks. It īpaši tad, kad Roza Marija demonstrēja iespaidīgu “noiešanu no skatuves" - ar kāju novilka apli un iespļāva tā vidū, kliegdama, ka vairs nekad neienāks šajā mājā. Tas notika, kad Dons atkal uz dažām dienām aizsūtīja viņu uz klīniku.

Tā nu Dante pūlējās apturēt mātes lēkmes, atjaunot viņas dabisko jaukumu un mīļumu. Tomēr viņš arvien baidījās, ka pēdīgi nespēs aizsargāt māti. Ja vien nekļūs tikpat varens kā Dons.

Pasaulē vienīgais cilvēks, no kura Dante baidījās, bija vecais Dons. Tā bija sajūta, kas nāca no bērna pieredzes attiecībā uz vectēvu. Un vēl tā radās no apjautas, ka dēli bīstas no Dona Kle-rikurio tikpat, dk mīl viņu. Dantem tas likās pārsteidzoši. Donam bija pāri par astoņdesmit, viņš vairs nebija fiziski spēdgs, viņš reti atstāja savrupmāju, un viņa augums bija sarāvies. Kādēļ gan baidīties no viņa?

Tiesa gan, Dons labi ēda, viņam bija iespaidīga āriene, vienīgais, ko laiks fiziski viņam bija spējis nodarīt, — tas bija darījis viņa zobus neizturīgākus, tā ka Dona ēdienkarte aprobežojās ar makaronu ēdieniem, rīvētu sieru, sautētiem dārzeņiem un zupām. Gaļa tika sutināta tomātu mērcēs, līdz izjuka pa šķiedrām.

Taču vecajam Donam bija drīz jāmirst, tādējādi notiktu varas maiņa.

Kas notiktu, ja Pipi kļūtu par Džordžo labo roku? Kas notiktu, ja Pipi sagrābtu varu tikai ar spēku? Un, ja tā notiktu, Kross nāktu pie varas, it īpaši tagad, kopš ar savu “Ksanadu” daļu tids pie tādas bagātības.

Tātad pastāvēja praktiski iemesli, Dante sev iegalvoja, nevis naids pret Pipi, kurš uzdrīkstējās kritizēt viņu paša Ģimenei.

Sākotnējos sakarus ar Džimu Louziju Dante bija nodibinājis, kad Džordžo nolēma, ka ari Dantem vajadzīga sava atbildība, un uzdeva viņam nogādāt Džimam Louzijam algu no Ģimenes.

Protams, tika veikti piesardzības pasākumi, lai aizsargātu Danti, ja Louzijs gadījumā izrādītos nodevējs. Tika parakstīti līgumi, kuros bija norādīts, ka Louzijs strādā Ģimenes kontrolētā drošības korporācijā par konsultantu. Līgumā bija norādīta slepenības ievērošana, kā ari tas, ka alga Louzijam izmaksājama skaidrā naudā. Taču drošības korporācijas nodokļu atskaitēs šī nauda tika uzrādīta kā izdevumi, un saņēmējs bija kāds korporācijas ieliktenis.

Dante vairākus gadus bija īpaši maksājis Louzijam, pirms aizsāka tuvākas attiecības. Viņu nebiedēja Louzija slava, viņš novērtēja to kā cilvēku, kurš pašreizējos apstākļos domā, kā uzkrāt ļoti lielus ietaupījumus vecumdienām. Louzijs bija visur pielicis roku. Viņš aizsargāja narkotiku tirgoņus, ņēma no Klerikudo naudu, lai aizsargātu azartspēles, pat mēģināja nemākulīgi iebiedēt noteiktus ietekmīgus vairumtirgotājus, lai tie viņam maksātu papildus par apsargāšanu.

Dante izmantoja visu savu pievilcību, lai atstātu labu iespaidu uz Louziju; gan viņa viltīgā un neķītrā humora izjūta, gan vispārpieņemtu morāles prindpu neievērošana Louzijam patika. Sevišķi labi Dante reaģēja uz Louzija rūgtajiem stāstiem par viņa karu ar melnajiem, kuri postīja Rietumu dvilizādju. Dantem pašam nebija rasistisku aizspriedumu. Melnie viņa dzīvi nekādi neietekmēja, un, ja ari ietekmētu, tiktu bez žēlastības novākti.

Dantem un Louzijam bija spēdgs kopējs dzinulis. Viņi abi bija švīti, interesējās par savu izskatu, un abiem piemita līdzīga seksuāla tieksme pēc kundzības pār sievietēm. Ne tik daudz erotiska, bet kā varas izpausme. Viņi kopīgi pavadīja laiku, kad Dante uzturējās Rietumos. Viņi kopā devās pusdienot un kopā apstaigāja naktsklubus. Dante nekad neuzdrīkstējās vest Louziju uz Vegasu un “Kanādu", un tas neatbilda viņa mērķiem.

Dantem patika stāstīt Louzijam, kā viņš sākumā bijis nožēlojams, izšķērdīgs sieviešu aplidotājs un sievietes izturējušās

valdonīgi, apzinādamās sava daiļuma spēku. Un kā viņš pēc tam izbaudījis varu, nostādīdams sievietes tādā situācijā, kad viņas nekādi nespēja izvairīties no intīmām attiecībām. Louzijs, izturēdamies mazliet nicīgi pret Dantes viltību, stāstīja, kā viņš jau pašā sākumā mēdzot salauzt sieviešu pretestību ar savu nepa-rasti vīrišķīgo klātbūtni un pēc tam pazemot viņas.

Abi apgalvoja, ka nemūžam nepiespiestu uz dzimumattiecībām sievieti, kura nereaģētu uz viņu uzmanības pierādījumiem. Abi bija vienisprātis, ka Atēna Akviteina būtu lielā balva, ja vien dotu viņiem kādu izdevību. Kopā klīzdami pa Losandželosas klubiem un iepazīdamies ar sievietēm, viņi mēdza apmainīties iespaidiem un smieties par tām uzpūtīgajām, kuras iedomājās, ka var nonākt līdz galējai robežai un pēc tam liegt dzimumaktu. Reizēm pretestība bija pārāk spēcīga, un tad Louzijs parādīja savu policista zīmotni un pateica sievietēm, ka apcietinās viņas par prostitūciju, la kā daudzas no viņām bija vieglas uzvedības dāmas, draudi iedarbojās.

Viņi aizvadīja biedriskus vakarus, kurus organizēja Dante. Louzijs, kad nestāstīja nēģeru stāstus, mēģināja definēt ielasmeitu pasugas.

Vispirms bija rūdītas prostitūtas, kuras izstiepa vienu roku pēc naudas un ar otru sagrāba vīrieša daiktu. Tad vēl bija tāda tipa ielasmeitas, kurām tu šķiti pievilcīgs un kuras pa draugam pārgulēja ar tevi, bet, pirms no rīta gāji prom, palūdza čeku, ar ko samaksāt īri.

Tad vēl bija padauza, kura mīlēja tevi, taču mīlēja ari citus, un nodibināja ar visiem ilgstošas attiecības, gaidot, lai tās tiktu piebārstītas ar dārglietu dāvanām visos svētkos, Darba svētkus ieskaitot. Tad vēl bija ārštata sekretāres, kuras strādāja no deviņiem līdz pieciem, lidmašīnu stjuartes, modes preču veikalu pārdevējas, kuras pēc dārgām pusdienām uzaicināja tevi savā dzīvoklī uz kafiju un pēc tam mēģināja izmest laukā uz ielas pat bez masturbēšanas. Šī bija viņu iemīļotā suga. Sekss ar viņām bija satraucošs, dramatisks, asarām slacīts, pilns ar apslāpētiem kliedzieniem pēc iecietības un pacietības, šāds sekss bija labāks par mīlestību.

Kādu vakaru pēc pusdienām Le Chinois, Venēcijas restorānā, Dante ierosināja pastaigāties pa pludmales dēļu celiņu. Viņi apsēdās uz sola un vēroja garāmejošos cilvēkus, skaistas, jaunas meitenes uz skrituļslidām, visu krāsu savedējus, kuri dzinās viņām pakaļ un izkliedza mīlestības apliecinājumus, padauzas, kas pārdeva T kreklus ar abiem vīriešiem nesaprotamiem izteicieniem. Krišnaītus ar ziedojumu traukiem, bārdainu dziedātāju grupas ar ģitārām, ģimeņu grupiņas ar kamerām, un viņus visus atspoguļoja Klusā okeāna melnie ūdeņi, un tā pludmalēs atsevišķi pārīši gulēja, pieplakuši zem segām, kuras, viņuprāt, apslēpa ārlaulības sakarus.

-    Es varētu ietupināt visus šeit esošos cilvēkus kāda iemesla dēļ, - Louzijs smiedamies piezīmēja. - Gatavais zvērudārzs.

-    Pat tās jaunās smukulītes uz slidām? - Dante vaicāja.

-    Es viņas apcietinātu par to, ka viņas nēsā bīstamus ieročus - dzimumorgānus, - Louzijs atteica.

-    Melno te nav daudz, - Dante ievēroja.

Louzijs izstiepās uz sola un ierunājās gluži labā dienvidnieku izloksnē.

-    Domāju, ka esmu bijis pārlieku bargs pret saviem melnajiem brāļiem, - viņš teica. - Tā ir, kā mēdz sadt liberāļi, - tas viss ceļas no tā, ka viņi bijuši vergi.

Dante gaidīja galveno domugraudu.

Louzijs saņēma rokas aiz galvas un pavēra žaketi, lai būtu redzama revolvera maksts, kas varētu atbaidīt pārdrošus pankus. Neviens viņam nepievērsa nekādu uzmanību, visi bija pazinuši kruķi, kad viņš spēra pirmo soli uz dēļu laipas.

-    Verdzība, - Džims Louzijs atkārtoja. - Tā demoralizē. Viņiem bija pārāk viegla dzīve, tā darīja viņus pārāk atkarīgus. Brivība bija par grūtu. Plantādjās par viņiem rūpējās, trīs maltītes dienā, bezmaksas mājoklis, viņi tika apģērbti un medicīniski aprūpēti, jo viņi bija vērtīgs īpašums. Viņi pat neatbildēja par saviem bērniem. Iedomājies. Plantāciju īpašnieki piegulēja viņu meitas un deva to bērniem darbu uz visu mūžu. Protams, viņi strādāja, toties viņi allaž dziedāja, tātad cik smagi nu viņi strādāja? Varu derēt, ka pied baltie puiši varēja paveikt simt nēģeru darbu.

Dante bija uzjautrināts. Vai Louzijs runāja nopietni? Tam nebija nozīmes, viņš pauda emocionālus, nevis racionālus uzskatus.

Viņi labi pavadīja laiku, nakts bija maiga, pasaule, kuru abi vēroja, deva viņiem patīkamu drošības izjūtu. Šie ļautiņi viņiem nekad nesagādāja briesmas.

Tad Dante ieminējās: - Man tev ir tiešām svarīgs priekšlikums. Vai tu vispirms gribi dzirdēt par atlīdzību vai risku?

Louzijs viņam uzsmaidīja.

-    Vispirms vienmēr par atlīdzību.

Dante sacīja: - Divsimt stabu skaidrā naudā uzreiz. Gadu vēlāk drošības dienesta vadītāja amats viesnīcā "Ksanadu”. Ar pieckārt lielāku algu, nekā tu saņem pašlaik. Izdevumu konts. Liela automašīna, istaba, uzturs, meičas, cik lien. Tev būs jāpārbauda viesnīcas rēvijas meiteņu pagātne. Plus prēmijas, tāpat kā tagad. Un tev nav jāuzņemas galvenā šāvēja risks.

-    Izklausās pārlieku labi, - Louzijs atzina. - Bet kāds taču būs jānošauj. Tāds ir risks, vai ne?

-    Man, - Dante atbildēja. - Šāvējs būšu es.

-    Kādēļ ne es? - Louzijs jautāja. - Man ir žetons, kas to darītu likumīgu.

-    Tādēļ, ka tu pēc tam nenodzīvotu ne sešus mēnešus, -Dante paskaidroja.

-    Un ko tad lai es daru? - Louzijs noprasīja. - Ar spalviņu kutinu tev pēcpusi?

Dante izskaidroja visu rīcības plānu. Louzijs iesvilpās, pauzdams apbrīnu par ieceres pārdrošību.

-    Kādēļ Pipi De Lena? - Louzijs jautāja.

-    Tādēļ, ka viņš var kļūt par nodevēju, - Dante atbildēja.

Louzijs vēl arvien izskatījās šaubu pilns. Tā būs pirmā reize,

kad viņš pastrādās noziegumu - nežēlīgu slepkavību. Dante nolēma pateikt mazliet vairāk.

-    Tu atceries to Boza Skeneta pašnāvību? - viņš atgādināja.

- Kross pastrādāja to slepkavību, ne jau pats, bet ar kāda tipa, Lias Vāci palīdzību.

-    Kāds viņš izskatās? - Louzijs vaicāja.

Kad Dante aprakstīja Vad, viņš saprata, ka tas bija virs, kas pavadīja Skenetu, kad Louzijs apstādināja viņus viesnīcas vestibilā.

-    Kur es varu atrast šo tipu Vad?

Dante labu bridi pārdomāja. Viņš patlaban darīja kaut ko tādu, kas pārkāpa Ģimenes vienīgo tiešām svēto likumu. Dona likumu. Toties tā varēja novākt Krosu no ce)a, un Kross būs tas, no kura vajadzēs baidīties pēc Pipi nāves.

-    Es nevienam nestāstīšu, no kurienes man tādas ziņas, -Louzijs piebilda.

Dante bridi vēlreiz pārdomāja, tad sadja:

-    Vad dzīvo medību namā, kas pieder manai ģimenei Neva-das kalnos. Tomēr neko neuzsāc, pirms neesam piebdguši Pipi.

-    Kā tad, - Louzijs atteica.

Viņš darīs, kā viņam patiks.

-    Un es uzreiz dabūšu savus divsimt stabus, ja?

-    Pareizi, - Dante apstiprināja.

-    Izklausās labi, - Louzijs teica. - Vienu gan es tev saku. Ja man uzklups Klerikudo, es tevi piešmaukšu.

-    Nekreņķējies, - Dante draudzīgi mierināja. - Ja es par to padzirdēšu, es pirmais tevi nogalināšu. Tagad mums tikai jāizstrādā visi sīkumi.

Viss noritēja, kā viņi bija iecerējuši.

Kad Dante raidīja sešus šāvienus Pipi De Lēnas augumā un Pipi čukstēja, nosaukdams viņu par “draņķa Santadio”, Dante izjuta triumfu, kādu nekad agrāk nebija jutis.

20. nodaļa

LIA VACI PIRMO REIZI tīšām neklausīja sava bosa Krosa De Lēnas pavēleL

No tā nebija iespējams izvairīties. Detektīvs Džims Louzijs bija vēlreiz apdemojis medību namu un atkal uzdevis jautājumus par Boza Skeneta nāvi. Lia noliedza, ka būtu pazinis Skenetu. un apgalvoja, ka viņam tikai nejauši gadījies tajā laikā atrasties viesnīcas vestibilā. Louzijs uzsita viņam pa plecu, pēc tam iecirta vieglu pliķi pa seju.

- Labs ir, mazo puplakstiņ, - viņš noteica. - drīz vien es tevi piežmiegšu.

Lia domās parakstīja rīkojumu izpildīt Louzijam nāvessodu. Vienalga, lai kas notiktu, un Lia apzinājās, ka viņa nākotne ir apdraudēta, viņš parūpēsies par Louzija likteni. Ifeču jābūt ļoti uzmanīgam. Klerikucio Ģimenei bija stingri likumi. Nekad neviens nedarīja pāri policistam.

Lia atcerējās, kā vedis Krosu satikties ar Filu Šārkiju, Louzija pensijā aizgājušo pārinieku. Vad vispār neticēja, vai Šārkijs klusēs par to, ka viņam nākotnē piesolīti piecdesmit tūkstoši. Tagad Lia bija pārliecināts, ka Šārkijs ziņojis Louzijam par tikšanos un varbūt pat redzējis Vad gaidām mašīnā. Ja tā bija patiesība, Krosam un viņam pašam draudētu lielas briesmas. Būtībā viņš neuzticējās Krosa spriedumiem, policisti turējās kopā kā mafijas darboņi Viņiem bija pašiem sava omertā.

Lia pierunāja divus savus kareivjus, lai tie aizved viņu no medību nama uz Santamoniku, uz Fila Šārldja māju. Viņš bija pārliecināts, ka, parunādamies vien ar Šārkiju, zinās, vai šis cilvēks informējis Louziju par Krosa apdemojumu.

Šārkija māja no ārpuses izskatījās pamesta, mauriņš tukšs, tur bija atstāta vienīgi zāliena pļaujmašīna. Bet garāžas durvis bija vaļā, iekšā stāvēja mašīna, un Lia aizgāja pa betonēto celiņu līdz durvīm un piezvanīja. Neviens neatbildēja. Viņš zvanīja vēl. Vad pārbaudīja durvju rokturi, durvis nebija aizslēgtas, tagad viņam jāizvēlas. Iet iekšā vai nekavējoties doties prom? Viņš ar kaklasaiti noslaudja pirkstu nospiedumus uz roktura un zvana pogas. Tad viņš iegāja pa durvīm mazajā priekšnamā un pasauca Šārkiju vārdā. Neviens neatsaucās.

Lia izstaigāja māju: abas guļamistabas bija tukšas; viņš ielūkojās skapjos un zem gultām. Viņš izgāja cauri dzīvojamai istabai, pamezdams skatienu zem dīvāna un spilveniem. Tad viņš iegāja virtuvē un no turienes pagalmā pie galda, uz kura stāvēja piena padņa un papīra šķīvis ar pusēstu sviestmaizi ar sieru, baltmaizi ar malās sažuvušu majonēzi.

Virtuvē bija brūnas, ar līstītēm apsistas durvis, un Lia tās atvēra, atklādams skatienam seklu pagrabu, uz kuru veda tikai divi koka pakāpieni; pagrabtelpa atgādināja iedziļinātu istabu bez logiem.

Lia Vtaci nokāpa pa abiem pakāpieniem un ielūkojās aiz vecu velosipēdu kaudzes. Viņš atvēra sienas skapja milzīgās durvis. Skapi karājās vienīgi policista formas tērps, uz grīdas stāvēja biezas, melnas kurpes, uz kurpēm uzlikta ar tresēm apšūta ielu policista cepure. Ifes bija viss.

Lia piegāja pie čemodāna, kas mētājās uz grīdas, un atvēra vāku. Tās bija pārsteidzoši viegls. Čemodāns bija līdz augšai pilns ar rūpīgi salocītām pelēkām segām.

Lia devās atpakaļ augšā pa kāpnēm un. nostājies iekšpagalmā. nekustīgi blenza okeānā. Aprakt līķi smiltīs būtu pārdroši, tā nu viņš atmeta šo domu. Varbūt kāds braucis garām un paņēmis Šār-kiju. Tomēr slepkava riskētu ar to, ka varētu tikt pamanīts. Turklāt Šārkiju būtu bīstami nogalināt. Tātad, Lia prātoja, ja šis cilvēks ir miris, tam jāatrodas šajā mājā. Viņš tūlīt atgriezās pagrabā un izmeta no čemodāna visas vilnas segas. Un, bez šaubām, apakšā vispirms atradās lielā galva, pēc tam kalsnais ķermenis. Šārkija labajā ad vīdēja caurums un virs tā — plāna sarecējušu asiņu kārtiņa, kas izskatījās pēc sarkanas monētas. Sejas ādu, kura pēc pasen iestājušās nāves kļuvusi līdzīga vaskam, izraibināja melni punktiņi. Lia, būdams lietpratējs, precīzi zināja, ko tas nozīmē. Kāds, kuram nogalinātais uzticējās, ticis pielaists pavisam tuvu, lai tiešā tēmējumā iešautu acī; punktiņi bija pulvera pēdas.

Lia rūpīgi salocīja segas, atkal apsedza ar tām līķi un izgāja no mājas. Viņš nebija atstājis nekādus pirkstu nospiedumus, taču saprata, ka apģērbam noteikti pielipušas daļiņas no segām. Vajadzēs rūpīgi iznīcināt drēbes. Arī kurpes. Vad lika kareivjiem, lai tie aizved viņu uz lidostu, un, gaidīdams lidmašīnu, kas aizvedīs viņu uz Vegasu. lidostas tirdzniecības centrā nopirka jaunu drēbju kārtu, kurpes ieskaitot. Tad viņš nopirka nelielu somu un salika tajā veco apģērbu.

Vegasā Lia piereģistrējās "Ksanadu" un atstāja zīmīti Krosam. Pēc tam viņš kārtīgi nomazgājās dušā un apvilka jaunās drēbes. Viņš gaidīja Krosa zvanu.

Kad Kross piezvanīja, Lia teica, ka dosies augšā tikties ar viņu. Vad paņēma līdzi somu ar vecajām drēbēm, un pirmie vardi, ko viņš teica Krosam, bija: “Tu nupat sev ietaupīji piecdesmit stabus."

Kross paskatījās viņā un pasmaidīja. Lia, kurš parasti ģērbās ļoti kārtīgi, bija nopircis puķainu kreklu, zilas audekla bikses un gaišu žaketi, ari zilu. Viņš izskatījās pēc sīka kazino blēža.

Lia izstāstīja par Šārkiju. Viņš pūlējās attaisnot savu rīcību, taču Kross to neņēma vērā.

-    Tu esi ieķēpājies kopā ar mani, tev jāaizsargājas. Bet ko, ellē, tas nozīmē?

-    Vienkārši, - lia atteica, - Šārkijs bija vienīgais, kurš varēja saistīt Louziju un Danti. Citādi tie ir tikai tavi izteikumi. Dante uzdeva Louzijam nogalināt savu pārinieku.

Kross brīnījās: - Kā, velns parāvis, Šārkijs varēja būt tik stulbs?

Lia paraustīja plecus.

-    Viņš izrēķināja, ka var dabūt naudu no Louzija un pēc tam tik un tā dabūt tos piecdesmit no tevis. Pēc tevis iedotās naudas viņš zināja, ka Louzijs droši vien spēlē uz augstu likmi. Viņš galu galā divdesmit gadus bijis detektīvs, viņš to visu varēja izsecināt. Un viņam ne sapņos nerādījās, ka Louzijs, viņa vecais pārinieks, nogalinās viņu. Viņš neņēma vērā Danti.

-    Viņi ķērušies pie galējiem līdzekļiem, - Kross piezīmēja.

-    Šajā situādjā nevar pieļaut lieku spēlētāju, - Lia paskaidroja. - Man jāsaka, esmu pārsteigts, ka Dante saskatījis taisni šīs briesmas. Viņš noteikti pārliednājis Louziju, kurš tiešām diezin vai gribētu nonāvēt vecu darbabiedru. Mums visiem ir savas vājības.

-    Tā nu tagad Dante ir noteicējs par Louziju, - Kross ieminējās. - Es gan iedomājos, ka Louzijam ir stingrāks mugurkauls.

-    Tu runā par divām dažādām dzīvnieku grupām, - Lia atteica. - Louzijs ir grūti uzveicams, Dante ir traks.

-    Tātad Dantem ir skaidrs, ka es zinu par viņu, - Kross secināja.

-    Tas nozīmē, ka man jārikojas ļoti ātri, - Lia piebilda.

Kross pamāja.

- Tam jābūt Svētajam vakarēdienam, - viņš teica. - Tiem būs jāpazūd.

Lia iesmējās.

-    Vai tu iedomājies, ka piekrāpsi Donu Klerikucio? - viņš noprasīja.

-Ja pareizi izplānosim, neviens mūs nevarēs vainot, - Kross atteica.

Nākamās trīs dienas Lia pavadīja, kopā ar Krosu pārlūkodams plānus. Pa to laiku viņš ar savām rokām viesnīcas kurtuvē sadedzināja veco apģērbu. Kross vingrinājās, viens pats iemezdams bumbiņu astoņpadsmit bedrītēs, Lia viņu pavadīja, vadīdams golfa ratiņus. Lia nespēja izprast golfa popularitāti visu Ģimeņu vidū. Viņam tas šķita savāds gara aptumsums.

Trešās dienas vakarā abi sēdēja uz augšstāva dzīvokļa balkona. Kross bija nolicis brendiju un Havanas cigārus. Viņi vēroja pūļus lejā, uz galvenās ielas.

-    Lai dk gudri viņi būtu, mana nāve, kas tik drīz sekotu tēva nāvei. Dona ads kompromitētu Danti, - Kross teica. - Es domāju, mēs varam pagaidīt.

Lia izpūta no dgāra dūmu mutuli.

-    Ne pārāk ilgi. Tagad viņi zina, ka tu runāji ar Šārkiju.

-    Mums viņi jādabū rokā vienlaikus, - Kross turpināja. - Atceries, tam jābūt Vakarēdienam. Viņu līķus nedrīkst atrast.

Lia iebilda: - Nu jau tu runā par to, par ko būtu jāspriež beigās. Un vispirms mums jābūt pārliecinātiem, ka varam nonāvēt viņus.

Kross nopūtās.

-    Tas būs ļoti grūti. Louzijs ir bīstams vīrs, turklāt uzmanīgs. Dante var pretoties. Mums viņi jāizolē vienā vietā. Vai to var izdarīt Losandželosā?

-    Nē, - Lia atbildēja. - Tā ir Louzija teritorija. Tur viņš ir pārāk grūti uzveicams. Mums tas būs jādara Vegasā.

-    un jāpārkāpj likumi, - Kross pabeidza.

-    ja tas būs Vakarēdiens, neviens nezinās, kur viņi nogalināti, - Lia teica. - Un mēs jau tāpat pārkāpsim likumu, nogalinot polidstu.

-    Es domāju, ka zinu, kā viņus abus reizē dabūt uz Vegasu, -Kross ieminējās.

Viņš izskaidroja plānu Liam.

-    Būs jāizliek viņiem lielāka ēsma, - Lia teica Krosam.

- Mums jābūt drošiem, ka Louzijs ar Danti atbrauks, kad mēs to gribēsim.

Kross iedzēra vēl brendiju.

-    Labi, ēsma būs, lūk, kāda.

Viņš pateica liam, kāda tieši, un Lia piekrizdams pamāja.

-    Viņu nozušana būs mūsu glābiņš, - Kross teica. - Un tā visus maldinās.

Atskaitot Donu Klerikudo, - Lia atteica. - Viņš ir vienīgais, no kura jābaidās.

VIII GRĀMATA SVĒTAIS VAKARĒDIENS

21. nodaļa

STĪVS STOLINGSS, par laimi, nenomira, pirms bija nofilmēta viņa pēdējā tuvplāna aina “Mesalīnā”. Jauna filmēšana būtu izmaksājusi miljoniem dolāru.

Pēdējā aina, ko vajadzēja uzņemt, bija kaujas skats, kas patiesībā norisinājās filmas vidū. Tuksnesī piecdesmit jūdžu no Vegasas tika uzbūvēta pilsēta, lai attēlotu persiešu armijas atbalsta punktu, ko nopostīs imperators Klaudijs (Stīvs Stolingss), kuru pavada viņa sieva Mesalīna (Atēna).

Dienas beigās Stīvs Stolingss atgriezās mazās pilsētiņas viesnīcas apartamentos. Viņam bija kokaīns, dzeramais un divas draudzenes naktij, un viņš grasījās visiem parādīt velnu, jo bija sapīcis. Pirmkārt, viņa loma filmā bija samazināta līdz raksturlomai, tā nebija domāta zvaigznei. Viņš apjauta, ka novirzās mazāk svarīgā karjerā — tāds bija novecojošu zvaigžņu neizbēgamais liktenis. Otrkārt, Atēna filmēšanas laikā bijusi atturīga pret viņu -viņš bija cerējis vairāk. Turklāt - viņš pats juta, ka tas ir bērnišķīgi, - noslēguma ballē un montāžas materiāla demonstrēšanas laikā viņš nesaņēma uzmanību, kāda pienācās zvaigznei; viņam neierādīja vienu no viesnīcas “Ksanadu” slavenajām villām.

Pēc kinobiznesā pavadītajiem ilgajiem gadiem Stīvs Stolingss zināja, kā darbojas varas struktūra. Kad Stīvs bija stabila zvaigzne, viņš varēja nevienu neņemt vērā. Teorētiski studijas vadītājs bija boss, viņš deva filmai zaļo gaismu. Ietekmīgs producents.

kurš piesaistīja “īpašumu" studijai, an bija priekšnieks, viņš salika visu kopā - zvaigznes, režisoru, scenāriju -. pārraudzīja scenārija attīstību un gādāja naudu no cilvēkiem, kuriem tika piešķirts gods būt producenta kompanjoniem, taču nebija nekādas varas. Šajā laika posmā viņš bija noteicējs.

Bet. kad iesākta filmas uzņemšana, noteicējs bija režisors. Ar noteikumu, ka viņš bija A grupas filmu režisors vai pat vēl ietekmīgāks stabils režisors (tāds, kurš garantētu skatītājus filmas atklāšanas nedēļās un gādātu, lai filmā parādās stabilas zvaigznes).

Filma atradās pilnīgā režisora pārziņā. Visam bija jānotiek ar viņa ziņu. Kostīmi, mūzika, dekorācijas, aktieru tēlojums. Turklāt Režisoru apvienība bija visietekmīgākā organizācija kinobiznesā. Neviens ievērojams režisors neuzņemtos darbā aizstāt citu režisoru.

Tomēr visiem šiem cilvēkiem, lai dk vareni viņi būtu, vajadzēja klanīties stabilajai zvaigznei. Režisors, kuram vienā filmā tēloja divas zvaigznes, bija cilvēks, kurš jāj ar diviem nevaldāmiem zirgiem. Viņa drosme varēja tikt izkaisīta visos četros vējos.

Stīvs Stolingss bijis šāda zvaigzne, un viņš apzinājās, ka vairs tāds nav.

Tbdien filmēšanās bija izsmēlusi viņa fizisko spēku un Stīvam Stolingsam vajadzēja atpūtu. Viņš nomazgājās dušā, notiesāja kārtīgu gaļas gabalu un, kad ieradās abas meitenes, vietējie talanti, turklāt gluži izskatīgas, padenāja tās ar kokaīnu un šampanieti. Vienreiz viņš bija mazinājis piesardzību, galu galā visa viņa karjera pamazām nonākusi mijkrēslī, un patiesībā viņam vairs nevajadzēja uzmanīties. Viņš aizvien vairāk pievērsās kokaīnam.

Abām meitenēm mugurā bija krekli ar uzrakstu Stīva Stolingsa pakaļas bučotājas - nodeva viņa pēcpusei, kuru apbrīnoja viņa denītāji visā pasaulē — gan vīrieši, gan sievietes. Abas bija godbijības pārņemtas, un tikai pēc kokaīna ieņemšanas meitenes novilka kreklus un metās pie viņa gultā. Tas mazliet uzmundrināja Stīvu. Viņš iešņauca vēl mazliet kokaīna. Meitenes glāstīja viņu, vilkdamas viņam nost bikses un kreklu. Stolingss sapņoja, kamēr viņas tā ņēmās, šī niekošanās ļāva viņam justies brīvi.

Rīt noslēguma ballē viņš redzēs visus savus iekarojumus. Viņš bija gulējis ar Atēnu Akviteinu. ar Klaudiju, kura uzrakstījusi

scenāriju, viņi pat gulējis ar Ditu Ibmiju sensenos laikos, kad viņa vēl nebija pilnībā pārliecināta par savu īsto seksuālo orientāciju. Viņš bija gulējis ar Bobija Banca sievu un Skipija Dīra sievu, lai gan viņa vairs neskaitījās, jo bija mirusi. Viņi arvien izjuta tikumīgu piepildījumu, kad pusdienās ar lūgtiem viesiem paraudzījis apkārt un uzskaitīja visas sievietes, kuras patlaban tik rāmi sēdēja līdzās vīriem un mīļākajiem. Viņš bijis tuvās attiecībās ar tām visām.

Tad gadījās misēklis. Viena no meitenēm iebāza pirkstu Stīvam dibenā, un tas viņu vienmēr kaitināja. Viņam bija hemoroīdi . Viņš piecēlās no gultas, lai iešņauktu vēl mazliet kokaīna un iedzertu kārtīgu šampanieša malku, taču vīns izraisīja gremošanas traucējumus. Viņš sajuta nelabumu un pēc tam zaudēja orientēšanās spēju. Viņš īsti neapjēdza, kur atrodas.

Piepeši viņš sajuta milzīgu nogurumu: kājas saļima, glāze izkrita no rokām. Stīvs bija apmulsis. Kā no liela tāluma viņš izdzirda, kā spalgi iekliedzas viena no meitenēm, un saniknojās par viņas spiegšanu, un pēdējais, ko viņš sajuta, bija zibens eksplozija paša galvā.

Pēc tam notikušais varēja gadīties, vienīgi muļķībai apvienojoties ar ļaunprātību. Viena meitene spiedza, jo Stīvs Stolingss iegāzās gultā viņai virsū un palika guļam ar atvērtu muti un ieplestām acīm, tik nepārprotami miris, ka abas meitenes krita panikā un tikai kliedza. Spiedzieni atsauca šurp viesnīcas personālu un nedaudz cilvēku, kas spēlēja azartspēles mazajā viesnīcas kazino, kurā atradās tikai spēļu automāti, kauliņspēles galds un liels, apaļš pokera galds. Šie ļaudis sekoja kliedzieniem un uzkāpa augšstāvā.

Pie Stolingsā viesnīcas istabas durvīm, kuras tagad bija vaļā, vairāki cilvēki blenza uz viņa kailo ķermeni gultā. Šķita, ka tikai dažu minūšu laikā no pilsētas sanāca krietns ļaužu pulks, veseliem simtiem. Viņi drūzmējās istabā, lai pieskartos mirušā augumam.

Sākumā bija vienkārši godbijīgi pieskārieni vīrietim, kurš lika visām pasaules sievietēm iemīlēties viņā. iad dažas sievietes noskūpstīja viņu, dtas aizskāra viņa sēkliniekus, dzimumlocekli, kāda sieviete izņēma no somiņas šķērītes un nogrieza pamatīgu biezo, spīdīgo matu kumšķi, atsegdama sirmumu apakšā, pie pašas galvas.

Ļaunprātība tādēļ, ka Skipijs Dīrs viens no pirmajiem bija ieradies notikuma vietā un tūlīt neizsauca polidju. Viņš vēroja, kā pirmais sieviešu vilnis tuvojas Stīva Stolingsa ķermenim. Viņš visu skaidri redzēja. Stolingsa mute bija vaļā, it kā viņš būtu pārsteigts dziedam, un viņa sejā sastindzis izbrīna pilns skatiens.

Sieviete, kura sasniedza viņu pirmā, - Dīrs to skaidri redzēja -vieglītēm aizspieda nelaiķa ads un aizvēra viņa muti, pirms maigi noskūpstīja mirušo uz pieres. Taču to pastūma sānis nākamās sievietes, kuras nebija tik savaldīgas. Un Dīrs sevī sajuta ļaunumu, pirms daudziem gadiem Stolingsa uzliktie ragi šķita džinkstam, un viņš ļāva iebrukumam turpināties. Stolingss bieži bija lielījies, ka viņam nespējot pretoties neviena sieviete, un viņš, protams, bija formā. Sievietes glāstīja viņa ķermeni pat mirušu.

Tikai tad, kad nozuda gabals no Stolingsa auss un viņš tika pagriezts uz sāniem, lai būtu redzama slavenā pēcpuse, viss viņa augums bija nāves bālumā, — tikai tad Dīrs beidzot piezvanīja polidjai, kļuva par situādjas noteicēju un ķērās pie visu problēmu risināšanas. Tieši to darīja producenti. Tā bija viņu stiprā puse.

Skipijs Dīrs veica visus priekšdarbus, lai līķim nekavējoties tiktu izdarīta sekdja un tas tiktu nogādāts uz Losandželosu, kur pēc trim dienām notiks bēres.

Līķa sekdja rādīja, ka Stolingss miris no smadzeņu aneiris-mas, kura plīsdama izraisījusi asiņu spēdgu pieplūdi galvā.

Dīrs uzmeklēja abas jaunās meitenes, kuras bijušas kopā ar Stolingsu, un apsolīja, ka pret viņām netiks izvirzīta apsūdzība par kokaīna lietošanu un viņām tiks iedalītas mazas lomas jaunā filmā, kuru viņš producēs. Viņš divus gadus maksās abām meitenēm tūkstoti nedēļā. Tomēr pastāvēja arī morālas atbildības pants, kas izbeigtu vienošanos, ja viņas runātu ar kādu par Stolingsa nāvi.

Tad Dīrs saņēmās piezvanīt Bobijam Bancam Losandželosā un izskaidrot paveikto. Viņš piezvanīja ari Ditai Tomijai, lai paziņotu jaunumus un uzdotu pateikt visam personālam, gan priekšniekiem,

gan apakšniekiem, lai ierodas Vegasā uz filmas demonstrēšanu un noslēguma balli. Pēc tam, juzdamies vairāk satriekts, nekā gribētu atzīt, Dīrs iedzēra divas nomierinošas tabletes un likās gulēt.

22. nodaļa

STĪVA STOLINGSĀ NĀVE neietekmēja filmas demonstrēšanu un noslēguma balli Vegasā. Hds bija Skipija Dīra kā eksperta slē* dziens. Un tāda bija filmu ražošanas emocionālā puse. Tiesa gan, Stolingss bijis zvaigzne, taču viņš vairs nebija stabila zvaigzne. Taisnība, ka viņš miesiski mīlējies ar daudzām sievietēm un vēl miljoniem sieviešu prātos, tomēr viņa mīlestība nekad nebija kas vairāk par abpusēju prieku. Pat filmā iesaistītās sievietes -Atēna, Klaudija, Dita Tomija un vēl trīs zvaigznes - jutās mazāk apbēdinātas, nekā iztēlotos romantiķi. Visi bija vienisprātis, ka Stīvs Stolingss gribētu, lai izrāde turpinās, nekas nesāpinātu viņu vairāk kā noslēguma balles un filmas seansa atcelšana viņa nāves dēļ.

Kinoindustrijā varonis filmas beigās vairumā gadījumu no mīļotā atvadījās ar tādu pašu pieklājību, ar kādu senāk atvadītos no deju partnera ballē.

Skipijs Dīrs apgalvoja, ka tā esot bijusi viņa ideja - sarīkot noslēguma balli viesnīcā “Ksanadu” un tajā pašā vakarā parādīt aptuveni samontētu filmas materiālu. Viņš zināja, ka pēc dažām dienām Atēna atstās valsti, un gribēja pārliecināties, ka viņai nevajadzēs kādos skatos filmēties par jaunu.

Bet patiesībā ideju par noslēguma balli un filmas rādīšanu viesnīcā “Ksanadu" izteica Kross. Viņš to lūdza kā pakalpojumu.

- “Ksanadu” tā būs varena reklāma, - Kross teica Dīram.

- Un, lūk, ko es darīšu tavā labā. Es došu brīvbiļeti visiem, kuri piedalījās filmas uzņemšanā, un jebkuram, ko tu uzaicināsi uz vienu nakti, - istabu, ēdienu, dzērienu. Es tev un Bancam iedošu villu. Es ierādīšu villu Atēnai. Es gādāšu par drošību, tā ka neviena nevēlama persona, piemēram, no preses, nedabūs redzēt filmas materiālu. Tu jau gadiem esi brēcis, ka gribi villu.

Dīrs apdomāja priekšlikumu.

-    Tikai popularitātes dēļ?

Kross viņam uzsmaidīja.

- var pievilināt ari simtiem naudīgu cilvēku. Labu tiesu naudas dabūs kazino.

-    Bancs nespēlē azartspēles, - Dīrs teica. - Es gan spēlēju. Īli dabūsi manu naudu.

-    Es tev piešķiršu piecdesmit tūkstošus lielu kredītu, - Kross turpināja. - Ja tu zaudēsi, mēs neuzstāsim par atmaksu.

Šie vārdi pārliecināja Dīru.

-    Labi, - viņš piekrita. - Bet tai jābūt manai idejai, citādi studijā man neticēs.

-    Protams, - Kross piebalsoja. - Bet, Skipij, mēs daudz ko esam darījuši kopā. Un es allaž esmu palicis zaudētājos. Šoreiz ir citādi. Šoreiz tev būs jādara, kā vajag. - Viņš uzsmaidīja Dīram.

- Šoreiz tu nevari likt man vilties.

Dīrs vienu no nedaudzajām reizēm mūžā juta bažas un īsti nezināja, kādēļ. Kross neizteica draudus. Viņš likās sirsnīgs, viņš šķita vienīgi konstatējam faktu.

-    Neuztraucies, - Skipijs Dīrs atteica, - mēs pabeigsim filmēšanu pēc trim nedēļām. Uz to laiku kal savus plānus.

Pēc tam Krosam vajadzēja pārliecināties, ka Atēna tiešām piekritīs ierasties uz noslēguma balli un montāžas materiāla demonstrēšanu.

-    Man tas vajadzīgs viesnīcas dēļ, un tā būs vēl viena iespēja atkal redzēt tevi, - viņš teica Atēnai.

Viņa piekrita. Nu Krosam vajadzēja gādāt, lai Dante un Louzijs ierodas uz balli.

Viņš uzaicināja Danti atbraukt uz Vegasu, lai pārrunātu Lod-stouna studijas un Louzija plānu uzņemt filmu, balstoties uz Louzija piedzīvojumiem policijas iecirknī. Visi zināja, ka Louzijs ar Danti tagad bija labi draugi.

- Gribu, lai tu aizliec par mani kādu vārdu Džimam Louzijam, - Kross teica Dantem. — Es gribu būt šīs filmas otrs producents un vēlos ieguldīt pusi budžeta.

Danti uzjautrināja sacītais.

_ tu nudien runā nopietni par šito kino padarīšanu, - viņš

attrauca, - kādēļ?

-    Liela nauda, - Kross atteica. - Sievišķi arī.

Dante iesmčjās.

_ ifev jau ir liela nauda un sievišķi, - viņš izmeta.

-    Tā ir pavisam cita klase. Liela nauda un augstākās klases sievišķi, - Kross paskaidroja.

-    Kā tas nāk, ka tu neaicini mani uz šo balli? - Dante noprasīja. - Un kā tas nāk, ka es nekad netieku pie villas?

-    Aizliec Louzijam par mani kādu vārdu, - Kross atgādināja,

- un tiksi pie abiem labumiem. Atved līdzi Louziju. Turklāt, ja tu meklē kādu tikšanos, varu tev sarunāt Tifaniju. Tu esi redzējis viņas izrādi.

Dantem Tifānija ar pilnīgajām krūtīm, gludo, iegareno seju ar biezajām lūpām un plato muti, stalto augumu un garajām, skaisti veidotajām kājām personificēja tīru iekāri vispārākajā izpausmē. Pirmo reizi Dante bija sajūsmināts.

-    Nē, kādas muļķības, — viņš atrunājās. - Viņa ir divreiz lielāka par mani. Iedomājies? Tu mani pierunāji.

Situācija bija pārāk nepārprotama, taču Kross paļāvās uz faktu, ka visu Ģimeņu aizliegums Vegasā pieļaut vardarbību viesīs Dantē drošības izjūtu.

Tad Kross kā nevilšus piebilda:

-    Pat Atēna brauks šurp. Un viņa ir galvenais iemesls, kālab es gribu palikt kinobiznesā.

Bobijs Bancs, Melo Stjuarts un Klaudija atlidoja uz Vegasu ar studijas lidmašīnu. Atēna un pārējie aktieri ieradās no filmēšanas savos personiskajos treileros, tāpat ari Dita Tomija. Senators Vavens pārstāvēs Nevadas štatu, ari Nevadas gubernators, kuru šim darbam bija rūpīgi izraudzījies pats Vavens.

Dantem un Louzijam būs divi dzīvokļi vienā no villām. Četros pārējos dzīvokļos apmetīsies Lia Vāci ar saviem vīriem.

Senators Vavens, gubernators un viņu pavadoņi aizņems vēl vienu villu. Kross bija sarīkojis viņiem slēgtas pusdienas ar īpaši atlasītām rēvijas meitenēm. Viņš cerēja, ka politiķu klātbūtne palīdzēs izvairīties no lieka trokšņa, izmeklējot notikušo. Viņi izmantos savu politisko ietekmi, lai apslāpētu jebkādu atklātību un kriminālvajāšanu.

Kross pārkāpa visus likumus. Atēnai bija villa, bet Klaudijai, Ditai Tomijai un Mollijai Flendersai ari bija dzīvokļi šajā villā. Atlikušajos divos dzīvokļos uzturējās četri Lias Vad vīri, lai apsargātu Atēnu.

Ceturtā villa bija atvēlēta Bancam un Skipijam Dīram, un viņu pavadoņiem. Pārējās trīs villas aizņēma divdesmit Lias vīri, kuri aizstās parastos drošības dienesta sargus. Ibmēr nevienu no Vad kareivju grupām nebija paredzēts iesaistīt darbībā, viņi nezināja Krosa patieso mērķi. liam un Krosam bija jābūt vienīgajiem nāves* soda izpildītājiem.

Kross uz divām dienām slēdza villu Pērļu kazino. Vairums Holivudas darbinieku, lai cik panākumiem bagāti, nevarēja atļauties spēlēt uz kazino likmēm. Tiem superbagātajiem viesiem, kuri bija pieteikušies iepriekš, tika paziņots, ka villās pašlaik notiekot remonts un pārbūve un viņus tur nevarēšot izvietot.

Savā plānā Kross un Lia Vad bija noteikuši, ka Kross noga-linās Danti un Lia nogalinās Louziju. Ja Dons atzītu viņus par vainīgiem un nospriestu, ka Danti patiesībā nonāvējis Lia, viņš varētu iznīcināt visu Lias ģimeni. Ja Dons atklātu patiesību, viņš neņemtos atriebties Klaudijai. Viņai galu galā ari bija Klerikudo asinis.

Turklāt Liam pret Džimu Louziju bija personiski atriebības plāni, viņš ienīda visus valsts varas pārstāvjus, un kālab gan neizbaudīt sīku, personisku prieciņu šādā bīstamā pasākumā.

īstā problēma bija izdomāt, kā lai nošķir abus vīriešus un liek nozust viņu līķiem. Visām Amerikas Ģimenēm vienmēr bijis tāds likums, ka Vegasā nedrīkst notikt neviena nāvessoda izpilde, lai saglabātu sabiedrības labvēlību pret azartspēlēm. Dons bija stingrs šā likuma realizētājs.

Kross cerēja, ka Dantem un Louzijam neradīsies aizdomas par lamatām. Viņi nezināja, ka Lia uzgājis Šārkija līķi un līdz ar to atklājis viņu nodomus. Otra problēma bija sagatavoties Dantes triedenam pret Krosu. Un tad Lia iesūtīja spiegu Dantes nometnē.

Mollija Flendersa atlidoja agri balles dienā, viņai ar Krosu bija darīšanas. Viņa atveda sev līdzi Kalifomijas Augstākās tiesas tiesnesi un Losandželosas kātoju eparhijas monsenjoru. Viņi būs liecinieki, kad Kross parakstīs testamentu, kuru Mollija bija sagatavojusi un atvedusi līdzi. Kross apzinājās, ka izredzes palikt dzivam bija mazas, un bija rūpīgi apsvēris, kur paliks viņa puse no viesnīcas "Ksanadu". Viņa daļa bija piecsimt miljonu dolāru vērta, tātad vērā ņemama.

Testaments paredzēja Lias sievai un bērniem pietiekami lielu mūža pensiju. Pārējo Kross sadalīja starp Klaudiju un Atēnu, Atēnas da)ā bija paredzēts nodrošinājums ari viņas meitai Betāni-jai, ko ar aizbildņa tiesībām pārvaldīs viņas māte. Krosam ienāca prātā, ka pasaulē nebija vairāk neviena, par kuru viņam būtu dk liela rūpē, lai atstātu tam savu naudu.

Kad Mollija, tiesnesis un monsinjors ieradās augšstāva apartamentos, tiesnesis apsveica Krosa apdomīgumu, tik jaunam rakstot testamentu. Monsinjors rāmi aplūkoja grezno dzīvokli, it kā novērtēdams grēka algu.

Abi bija labi draugi Mollijai, kura viņu labā bija šo to darījusi. Mollija pēc īpaša Krosa lūguma bija atprasījusi savas parādzīmes. Viņam vajadzēja lieciniekus, kurus Klerikudo neuzpirks un neie-biedēs.

Kross viņus padenāja ar dzērieniem, un testaments tika parakstīts. Abi vīri devās prom; lai gan ielūgti, viņi negribēja aptraipīt savu reputādju, apmeklējot filmas noslēguma balli Lasvegasas spēļu ellē. Viņi galu galā nebija štata vēlētas amatpersonas.

Kross un Mollija dzīvoklī palika vieni. Mollija iedeva viņam testamenta oriģinālu. Kross jautāja: - Ifev pašai ir eksemplārs, ja?

-    Protams, - Mollija atteica. - Jāatzīst, es biju pārsteigta, kad tu man devi norādījumus. Man nebija ne jausmas, ka jūs ar Atēnu esat tik tuvi. Turklāt viņa pati ir visai bagāta.

-    Viņai var ievajadzēties vairāk naudas, nekā viņai pieder, -Kross teica.

-    Meitai? - Mollija vaicāja. - Es zinu par viņu. Esmu Atēnas personiskā advokāte. Tev taisnība, Betānijai tā nauda var būt vajadzīga. Es gan tevi biju iedomājusies dtādu.

-    Tu? - Kross brīnījās. - Kādu tad?

Mollija klusi atbildēja: - Es nojautu, ka tu parūpējies par Bozu Skenetu. Biju iedomājusies tevi kā mafijas darboni, kurš nepazīst žēlastības. Atceros to nabaga puisi, kuram palīdzēju izvairīties no soda par slepkavību. Atminos, ka tu viņu pieminēji. Un vēl to, ka viņš, domājams, nogalināts kādā narkotiku lietā.

-    Un tagad tu saproti, dk ļoti maldījies, - Kross smaidīdams atteica.

Mollija salti uzlūkoja viņu.

-    Un es jutos ļoti izbrīnīta, kad tu ļāvi Bobijam Bancam noblēdīt tavu peļņas daļu no “Mesalīnas”.

-    Tas bija tīrais sīkums, - Kross noteica.

Viņš iedomājās par Donu un Deividu Redfelovu.

-    Atēna parit dosies uz FTandju, - Mollija sadja. - Uz ilgāku laiku. Vai tu brauksi viņai līdzi?

-Nē, - Kross atbildēja.- Man šeit ir pārāk daudz kas darāms.

-    Labi, - Mollija teica. - Tiksimies filmas demonstrēšanā un noslēguma ballē. Varbūt filmas materiāls sniegs tev priekšstatu par bagātību, kādu Bancs tev nokrāpis.

-    Tam nav nozīmes, - Kross attrauca.

-    Zini, Dita iemontēja paziņojumu filmas sākumā. Veltīts Stīvam Stolingsam. Bancu tas galīgi saērcinās.

-    Kāpēc? - Kross gribēja zināt.

-    Tāpēc, ka Stīvs gulēja ar visām sievietēm, ar kurām Bancs nedabūja gulēt, — Mollija paskaidroja. — Ir nu gan vīrieši draņķi, -viņa piebilda.

Tad viņa aizgāja.

Kross izgāja pasēdēt uz balkona. Vegasas iela lejā bija ļaužu pilna, tie sabira viesnīcu kazino gar abam ielas pusēm. Neona markīzes zibināja savus nosaukumus: “Smiltis”, “Cēzars", “Mirāža", “Aladins”, “Tuksneša krogs", “Zvaigžņu putekļi" - purpurkrāsas, sarkanus un zaļus, veidojot raibu varavīksni, kurai nebija gala, līdz pacēla acis pret tuksnesi un kalniem aiz tā. Liesmojošā pēcpusdienas saule nespēja nomākt šīs gaismas.

"Mesalīnas" ļaudis nesāks ierasties agrāk par trijiem, un tad viņš redzēs Atēnu pēdējo reizi, ja pasākums neizdosies. Kross paņēma balkona telefonu, piezvanīja uz villu, kur bija iemitinājis Liu Vāci, un pateica viņam, lai atnāk uz augšstāva dzīvokli, tā ka viņi vēlreiz varētu pārrunāt savus plānus.

"Mesalīnas" uzņemšana tika pabeigta pusdienlaikā. Dita Tomija gribēja nofilmēt pēdējo skatu, kurā uzlecošā saule apspīdēja drausmīgo slaktiņu romiešu kaujas laukā. Atēna un Stīvs Stolingss nodūruši skatienu. Stolingsā vietā tika filmēts dublieris, un aizsegam pār viņa seju krita ēna. Pulkstenis bija gandrīz tris pēcpusdienā, kad uzņemšanas mašīna, milzīgie treileri, kas filmēšanas laukumā kalpoja par mājokļiem, pārvietojamās virtuves, garderobes un transportlīdzekļi ar pirms kristus laika ieročiem ieripoja Vegasā. Atbrauca vēl daudzi dti, jo Kross bija organizējis šo pasākumu ar vecajai Vegasai raksturīgu vērienu.

Viņš par brīvu bija piešķīris visiem, kuri strādājuši pie “Mesalīnas”, - gan priekšniekiem, gan apakšniekiem - istabu, ēdienu un dzērienu. Lodstouna studija bija piesūtījusi sarakstu ar vairāk nekā trīssimt vārdiem. Rīdba, protams, bija dāsna, tā cēla prestižu. Toties šie trissimt cilvēki labu tiesu savas algas atstās kazino kasē. To Kross bija iemādjies no Grounvelta. “Kad cilvēki jūtas labi, kad grib svinēt, viņi spēlē azartspēles.”

“Mesalīnas” uzfilmētais materiāls tiks demonstrēts desmitos vakarā, taču bez mūzikas un specefektiem. Pēc filmas parādīšanas notiks noslēguma balle. Milzīgā “Ksanadu” balles zāle, kur tika rīkotas viesības par godu Lielajam Timām, bija sadalīta divās daļās. Vienā bija paredzēts rādīt filmu, otra, lielākā daļa atvēlēta bufetei un orķestrim.

Līdz četriem pēcpusdienā visi bija iekārtojušies viesnīcā un villās. To neviens nedrīkstēja palaist garām: viss par brīvu, saplūstot kopā divām valdzinošām pasaulēm, Holivudai un Lasvegasai.

Presi saniknoja stingrie drošības pasākumi. Pieeja villām un balles zālei bija liegta. Nebija pat iespējams nofotografēt šā burvīgā notikuma dalībniekus. Ne filmas zvaigznes, ne režisori, ne senatoru un gubernatoru, ne producentu un studijas galvu. Viņi

pat nevarēja iekļūt uz filmas materiāla demonstrēšanu. Žurnālisti ložņāja ap kazino un piedāvāja milzu kukuļus nenozīmīgiem azartspēļu spēlmaņiem, lai iegūtu viņu personas apliecības un tiktu iekšā balles zālē. Dažiem laimējās.

Četri uzņemšanas grupas darbinieki, divi ciniski kaskadieri un divas sievietes no apgādes nodaļas pārdeva savas personas apliecības reportieriem par tūkstoš dolāriem gabalā.

Dante Klerikudo un Džims Louzijs baudīja savas villas greznību. Louzijs apbrīnā kratīja galvu.

-    Kramplauzis varētu dzīvot veselu gadu no vannasistabas zelta vien, - viņš skaļi paziņoja.

-    Nē, nevarētu vis, - Dante atteica. - Pēc sešiem mēnešiem viņš būtu beigts.

Viņi sēdēja Dantes dzīvokļa dzīvojamā istabā. Viņi nebija pasūtījuši neko uz numuru, jo milzīgais virtuves ledusskapis bija piebāzts ar sviestmaižu un kaviāra uzkodu paplātēm, importa alus un vissmalkāko vīnu pudelēm.

-    Tātad mēs esam iekārtojušies, - Louzijs noteica.

-Jā, - Dante atsaucās,- un, kad būsim savu nodarījuši, es palūgšu vectēvam viesnīcu. Tad mēs būsim iekārtojušies uz mūžu.

-    Svarigi, lai mēs viņu dabūtu šurp vienu pašu, — Louzijs turpināja.

-    To es paveikšu, neraizējies, - Dante sadja. - Visļaunākajā gadījumā mēs viņu aizvedīsim tuksnesī.

-Kātu iemānīsi viņu šajā villā? — Louzijs vaicāja. - Tas ir vissvarīgākais.

-    Es viņam pateikšu, ka slepeni ielidojis Džordžo un grib viņu redzēt, - Dante paskaidroja. - Tad es paveikšu darbu un tu pēc manis satīrīsi Tu jau zini, kā izskatās nozieguma vietās. - Viņš domīgi piebilda: - Vislabākais ir izmest viņu tuksnesī. Viņu var nemūžam neatrast. - Dante bridi klusēja. - Zini, tajā naktī, kad nomira Pipi, Kross izvairījās no Džordžo. Viņš neiedrošināsies vēlreiz tā rīkoties.

- Bet ja nu viņš tā izdara? - Louzijs noprasīja. - Es te visu nakti gaidīšu un masturbēšu.

-    Atēnas villa ir blakus, - Dante atbildēja. - Pieklauvē tikai pie durvīm, un tapsi aplaimots.

-    Pārāk daudz atklātības, - Louzijs izmeta.

Dante sminēdams ieteicās: - Mēs viņu varam aizvest tuksnesī lidz ar Krosu.

-    TU esi traks, - Louzijs teica. Un viņi saprata, ka tā bija patiesība.

-    Kādēļ ne? - Dante brīnījās. - Kālab nepapriecāties? Tuksnesis ir pietiekami liels, lai tajā izmestu divus līķus.

Louzijs iedomājās Atēnas augumu, viņas jauko seju, balsi, majestātisko izskatu. 0, viņi ar Danti izpriecāsies. Viņš jau bija slepkava, tikpat labi varētu būt arī izvarotājs. Mārlovs, Pipi De Lena un vecais darbabiedrs Fils Šārkijs. Louzijs bija trīskāršs slepkava un kautrējās izvarot. Viņš pamazām pārvērtās par vienu no tiem plānprātiņiem, kurus arestējis visu mūžu. Un tikai sievietes dē), kura pārdeva augumu visai pasaulei Bet šis mazais puplak-stiņš ar jancīgo cepuri viņa priekšā bija nudien pretīgs tips.

-    Es izmēģināšu laimi, - Louzijs teica. - Es viņu uzaicināšu pie sevis iedzert, un, ja viņa atnāks, pati vainīga.

Danti uzjautrināja Louzija lietišķība.

-    Katrs pats vainīgs pie savas nelaimes, - viņš piebilda. - Mēs arī uzprasāmies.

Viņi vēlreiz pārrunāja visus sīkumus, un Dante atgriezās savā dzīvoklī. Viņš ietecināja vannā ūdeni, jo gribēja izmantot villā atrodamās dārgās smaržas. Gulēdams karstajā, smaržīgajā ūdenī, melnos, zirga astriem līdzīgos Klerikucio matus saziepējis baltā, smagā mezglā, Dante domāja par to, kāds izvērtīsies viņa liktenis. Kad viņi ar Louziju būs izmetuši Krosa līķi tuksnesī, jūdzēm tālu no Vegasas, sāksies operācijas sarežģītākā daļa. Viņam būs jāpārliecina vectēvs par savu nevainīgumu. Ja notiks visļaunākais, varētu atzīties ari Pipi nāvē, un vectēvs viņam piedotu. Dons pret viņu allaž izrādījis sevišķu mīlestību.

Turklāt Dante nu bija Ģimenes Veseris. Viņš pieteiksies uz Rietumu Bruglione posteni un viesnīcas “Ksanadu” pārvaldīšanu. Džordžo būs noskaņots pret, bet Vinsents un Peti izturēsies neitrāli. Viņi bija ar mieru dzīvot no saviem likumīgajiem uzņēmumiem.

Un vecais nevarēja dzīvot mūžīgi, Džordžo bija kantora darbinieks. Pienāks laiks, kad nemiera cēlājs kļūs par valdnieku. Viņš neatkāpsies sabiedrībā. Viņš atkal vedīs Ģimeni pretī tās slavai. Viņš nekad neatteiksies no varas pār dzīvību un nāvi.

Dante piecēlās no vannas un noskalojās dušā, lai dabūtu ārā putas no rupjajiem matiem. Viņš iezieda augumu ar odekoloniem no smalkajām pudelītēm, ieveidoja matus ar smaržīgām želejām no tūbiņām, uzmanīgi izlasīdams norādījumus pēc tam Dante piegāja pie čemodāna, kurā atradās renesanses cepures, un izvēlējās kādu, kura izskatījās pēc olu krēma pikuča un bija rotāta ar dārgakmeņiem. Tā bija austa no zelta un purpura pavedieniem. Nolikta uz gultas, tā izskatījās smieklīga, taču, uzlicis cepuri galvā, Dante jutās apburts. Tā viņu darīja līdzīgu princim. It sevišķi zaļo dārgakmeņu rinda priekšpusē. Tādu viņu šovakar redzēs Atēna vai ari, ja neveiksies, Tifānija. Bet tās abas varēja pagaidīt, ja nepieciešams.

Beidzis ģērbties, Dante domāja par to, kāda izvērtīsies viņa dzīve. Viņš dzīvos villā, kura būs tikpat grezna kā jebkura pils. Viņam būs neizsmeļams skaistu sieviešu krājums, pastāvīgs harēms, kas dejos un dziedās viesnīcas “Ksanadu” zālē. Viņš varēs ēst sešos dažādos restorānos ar sešām dažādām virtuvēm. Viņš varēs pasūtīt ienaidnieka nāvi, atlīdzināt draugam. Viņš atgādinās Romas imperatoru tik, dk mūsdienas ļaus. Vienīgi Kross stāvēja viņa ceļā.

Džims Louzijs, beidzot palids apartamentos viens, pārdomāja, kā iegrozījusies viņa dzīve. Karjeras pirmajā pusē viņš bijis lielisks polidsts, īsts bruņinieks, kurš aizstāvēja sabiedrību. Viņā kvēloja neremdināms naids pret noziedzniekiem, it īpaši melnajiem. Un tad mazpamazām viņš pārvērtās. Viņš ņēma ļaunā plaš-saziņas līdzekļu izvirzītos apvainojumus, ka polidsti esot brutāli. Tā pati sabiedrība, kuru viņš aizsargāja no neliešiem, uzbruka viņam. Viņa priekšnieki zelttresotajos formas tērpos pieslējās politiķiem, kuri cilvēkiem stāstīja blēņas. Visas tās muļķības, ka nedrīkst nīst melnos. Kas tur slikts? Viņi pastrādāja lielāko daļu noziegumu. Un vai viņš nebija brīvs amerikānis, kurš varēja nīst, ko vien gribēja? Tie bija tarakāni, kas apris visu civilizāciju. Viņi negribēja strādāt, viņi negribēja mācīties, darbs līdz vēlai naktij viņiem šķita joks, ja vien tas nenozīmēja spēlēt basket-bolu mēness gaismā. Viņi aplaupīja neapbruņotus pilsoņus, viņi padarīja sievietes par ielasmeitām, un viņi ar nepeļamu necieņu izturējās pret likumu un tā realizētājiem. Viņa darbs bija pasargāt bagātos no nabago ļaunprātības. Un viņa paša vēlēšanās bija kļūt bagātam. Viņš gribēja apģērbus, mašīnas, ēdienu, dzērienu un vairāk par visu - visas sievietes, kuras varēja atļauties bagātnieki. Un tās, protams, bija īsta amerikāņa vēlēšanās.

Sākās ar kukuļiem, lai aizstāvētu azartspēles, pēc tam dažas sazvērestības pret narkotiku tirgoņiem, lai piespiestu viņus maksāt par aizsardzību. Louzijs lepojās ar savu policista varoņa stāvokli, saņemto atzinību par parādīto drosmi, taču nebija saņēmis nekādu atlīdzību naudā. Viņš joprojām pirka lētas drēbes, viņam joprojām vajadzēja ļoti uzmanīties, lai algas pietiktu ilgākam laikam. Un viņš, kas sargāja bagātos no nabagiem, nesaņēma atlīdzību un patiesībā piederēja pie nabagiem. Tomēr pēdējais piliens bija tas, ka sabiedrība viņu vērtēja zemāk par noziedznieku. Pret dažiem viņa draugiem, likuma varas realizētājiem, bija izvirzītas apsūdzības, un viņi iesēdināti cietumā par to, ka pildījuši pienākumu. Vai ari izmesti no darba. Izvarotājiem, kramplaužiem, nāvi nesošiem aplaupītājiem, bruņotiem laupītājiem gaišā dienas laikā bija vairāk tiesību nekā policistiem.

Gadu gaitā Louzijs pats noticēja šim stāstam. Prese un televīzija nievāja likuma realizētājus. Nolādētās Mirandas tiesības, nolādētā Amerikas Pilsoņu brīvību apvienība; lai tie draņķa juristi pamēģina sešus mēnešus patrulēt, pēc tam viņi paši izaudzēs lin-čošanai koku.

Galu galā viņš pielietoja viltības, piekaušanu un draudus, lai piedabūtu kādu paklīdeni atzīties noziegumā un nošķirtu viņu no sabiedrības. Tomēr Louzijs nevarēja sevi pilnībā piekrāpt, viņš bija pārāk labs policists. Viņš nespēja noticēt, ka kļuvis par slepkavu.

Pie velna visu - viņš būs bagāts. Viņš savu zīmotni un atzinību par drosmi iesviedīs valdībai un sabiedrībai sejā. Viņš būs drošības dienesta vadītājs viesnīcā “Ksanadu" ar desmitreiz

lielāku algu un no šīs tuksneša paradīzes ar prieku noskatīsies, kā sagrūst Losandželosa, uzbrūkot kriminālnoziedzniekiem, pret kuriem viņš vairs necīnīsies. Šovakar viņš redzēs filmu "Mesa* lina” un ies uz noslēguma balli. Un varbūt viņam palaimēsies ar Atēnu. Šajā bridi viņš domās novērsās, lai gan juta, kā iesāpas augums no domas par šāda seksuāla spēka pielietošanu. Balles laikā viņš klāstīs Skipijam par mākslas filmu, balstītu uz viņa, Losandželosas policijas lielākā varoņa, kaijeru. Dante viņam tika stāstījis, ka Kross gribot ieguldīt naudu, tas nu gan bija jocīgi. Kādēļ nogalināt cilvēku, kurš ieguldīs naudu? Tas bija vienkārši Tādēļ, ka viņš zināja - Dante nogalinās viņu, ja atteiksies. Un Louzijs, lai cik sīksts, apzinājās, ka nevar nogalināt Danti. Viņš pārāk labi pazina Klerikudo.

Domās uzplaiksnīja Mārlovs, labs nēģeris, patiesi jauks, vienmēr tik jautrs un atsaudgs. Viņam arvien patias Mārlovs, un puiša noslepkavošana bija viens no tiem darbiem, ko Louzijs nožēloja.

Dzimām Louzijam vēl jāgaida stundām ilgi līdz filmas demonstrēšanai un ballei. Viņš varēja iet un uzspēlēt lielajā kazino, bet azartspēles bija domātas muļķiem. Viņš nolēma, ka neies. Priekšā lieliska nakts. Vispirms filma un balle, pēc tam trijos naktī būs jāpalīdz Dantem nogalināt Krosu De Lenu un aprakt tuksnesi

Tovakar piecos Bobijs Bancs ielūdza galvenās ar “Mesallnu” saistītās personas uz svētku iedzeršanu savā villā: Atēnu, Ditu Tomiju, Slripiju Dīru un pieklājības pēc arī Krosu De Lenu. No uzaicinājuma atteicās vienīgi Kross, aizbildinādamies ar sevišķā vakara pienākumiem viesnīcā.

Bancs bija atvedis līdzi savu jaunāko “iekarojumu” - šķietami svaigu, jaunu meiteni, vārdā Johanna, kuru bija atklājis talantu meklētājs mazā Oregonas pilsētiņā. Viņa bija pieņemta darbā uz diviem gadiem ar samaksu piecsimt dolāru nedēļā pēc līguma. Skaista, taču pilnīgi netalantīga, viņa izplatīja tik jaunavīgu auru, ka valdzināja ar nevainību vien. Un tomēr Johanna ar saviem gadiem neraksturīgu asredzību bija atteikusies gulēt ar Bobiju Bancu, kamēr viņš neapsolīja atvest meiteni uz Vegasu, uz “Mesalīnas" demonstrēšanu.

Skipijs Dīrs, kura apartamenti bija blakus tajā pašā villā, pamanījās nelikumīgi ieņemt Banca vietu un tādējādi atņēma tam iespēju aši pārgulēt ar Johannu, aizkaitinādams Bancu. Skipijs klāstīja ideju par aktierfilmu, ar kuru bija tiešām aizrāvies. Būt trakam uz īpašumu likumīgi piederējās producenta darbam.

Dīrs stāstīja Bancam par Džimu Louziju, visdižāko Losandže-losas policijas varoni, lielu, izskatīgu kuces dēlu, kurš pats varētu tēlot titullomu, jo tas būtu stāsts par viņa dzīvi. Viens no tiem lieliskajiem, "patiesajiem" dzīvesstāstiem, kuros varēja izgudrot vislielākās dīvainības.

Dīrs ar Bancu abi saprata: doma par to, ka Džims Louzijs varētu tēlot pats sevi, bija fantāzija, izgudrota tādē], lai viņš lēti pārdotu savu dzīvesstāstu, kā ari reklāmas dē).

Skipijs Dīrs ar lielu sajūsmu galvenajos vilcienos raksturoja sižetu. Neviens neprata labāk pārdot neesošu īpašumu. Prieka uzplūdu mirklī viņš paņēma telefonu un, iekams Bancs paguva iebilst, uzaicināja detektīvu pulksten piecos uz koktei}u vakaru. Louzijs jautāja, vai drīkst ņemt līdzi draugu, un Dīrs atbildēja, ka var, iedomādamies, ka tā ir draudzene. Skipijam Dīram, kā jau filmu producentam, patika sajaukt kopā dažādas pasaules. Nekad nevarēja zināt, kādi brīnumi no tā iznāks.

Kross De Lena un Lia Vad “Ksanadu” augšstāva dzīvoklī visos sīkumos atkārtoja šonakt darāmo.

-    Mani vīri visi ir savās vietās, - Lia sadja. - Es pārzinu villu teritoriju. Neviens no viņiem nezina, ko darīsim mēs, viņi tur nepiedalīsies. Bet man ir ienākušas ziņas, ka Dantes grupa no anklāva jau tuksnesī rok tev kapu. Mums šonakt jābūt piesardzīgiem.

-    Mani uztrauc tas, kas būs pēc šīs nakts, - Kross atteica.

- Tad mums būs darīšana ar Donu Klerikudo. Vai tu domā, ka viņš noticēs mūsu stāstam?

-    Ne gluži, - Lia teica. - Bet tā ir mūsu vienīgā cerība.

Kross paraustīja plecus.

-    Man nav izvēles. Dante nonāvēja manu tēvu, un tagad viņam jānogalina mani. - Viņš mirkli klusēja, tad turpināja:

- Ceru, ka Dons jau no paša sākuma nebija viņa pusē. Tādā gadījumā mums nav nekādu izredžu.

Lia piesardzīgi ieteicās: - Mēs varētu visu pārtraukt un izklās* tīt savas ķibeles Donam. Lai viņš izlemj un rīkojas.

-    Nē, - Kross iebilda. - Viņš nevar lemt pret savu maz* dēlu.

-    Tev, protams, taisnība, - Lia piekrita. - Un tomēr Dons kļuvis tāds kā pagļēvs. Viņš ļāva tiem Holivudas ļaudīm piekrāpt tevi - savā jaunībā neko tādu viņš nemūžam nebūtu pieļāvis. Ne naudas, bet gan necieņas dēļ.

Kross ielēja konjaku Lias glāzē un aizdedza viņam cigāru. Viņš nestāstīja Vad par Deividu Redfelovu.

-    Kā tev patīk tava istaba? — Kross pa jokam ievaicājās.

lia izpūta no dgāra dūmu mutuli

-    Tīrās muļķības. Tik skaista? Kālab gan? Kāpēc vispār kādam jāgrib tādā dzīvot? Tas ir par daudz. Tas atņem spēku. Tas modina skaudību. Nav gudri tā aizvainot nabagos. Kādēļ lai viņi negribētu nogalināt tevi? Mans tēvs Sicīlijā bija bagāts vīrs, taču viņš nekad nedzīvoja greznībā.

-    Tu neizproti Ameriku, Lia, - Kross atteica. - Katrs nabags, kurš ierauga villu no iekšpuses, līksmo. Tāpēc, ka sirds dziļumos viņš zina - kādudien viņš dzīvos tādā pašā vietā.

Tajā mirklī dzīvoklī iezvanījās privātais telefons. Kross pacēla klausuli. Sirds viņam salēcās. Zvanīja Atēna.

-    Vai varam satikties pirms filmas demonstrēšanas? - viņa jautāja.

-    Tikai tad, ja atnāksi uz manu dzīvokli, — Kross atbildēja.

- Es tiešām nevaru iet prom no šejienes.

-    Cik galanti, — Atēna vēsi izmeta. — Tādā gadījumā varam satikties pēc noslēguma halles, es agri iešu prom, un tu varēsi atnākt uz manu villu.

-    Es tiešām nevaru, - Kross atkārtoja.

-    No rīta es došos uz Losandželosu, - Atēna sacīja. - Tad dienu vēlāk lidošu uz Frandju. Mēs divatā nesatiksimies, iekams ari tu nedosies turp... ja vispār atbrauksi.

Kross paraudzījās uz Liu, kurš papurināja galvu un sarauca pieri. Tā nu Kross vaicāja Atēnai: - Vai vari atnākt pie manis tagad? Lūdzu?

Viņš gaidīja ilgi, līdz Atēna atbildēja: - Jā, dod man stundu laika.

-    Es aizsūtīšu pēc tevis mašīnu un sargus, - Kross teica.

- Viņi gaidīs ārpusē pie tavas villas.

Viņš nolika klausuli un teica Liam: - Mums viņa jāuzmana. Dante ir pietiekami ķerts, lai no viņa varētu sagaidīt visu ko.

Kokteiļu vakaru Banca villā rotāja daiļums.

Melo Stjuarts atveda jaunu aktrisi ar lielu skatuves slavu, un Skipijs Dīrs bija iecerējis viņu galvenajai sieviešu lomai Džima Louzija dzīvesstāstā. Viņai piemita izteikts ēģiptietes skaistums, pašapzinīgi vaibsti, valdonīga izturēšanās. Bancam līdzi bija viņa jaunais atradums Johanna, nevainīgā jaunava, par kuru vēl nebija izlemts līdz galam. Atēnu, kura nekad nebija izskatījusies tik starojoša, ielenca viņas draudzenes: Klaudija, Dita Tomija un Mollija Flendersa. Atēna izturējās neparasti klusi, tomēr Johanna un teātra aktrise Liza Rongeita uzlūkoja viņu gandrīz ar godbijību un skaudību. Abas pienāca klāt Atēnai, karalienei, kuras vietu cerēja ieņemt.

Klaudija vaicāja Bobijam Bancam: — Vai tad tu neielūdzi manu brāli?

-    Kā tad, ka ielūdzu, - Bancs atteica. - Viņš bija pārāk aizņemts.

-    Paldies, ka piešķīri Ernesta ģimenei viņa procentus, - Klaudija smīnēdama tencināja.

-    Mollija mani aplaupīja, - Bancs atbildēja.

Bancam arvien patikusi Klaudija, varbūt tādēļ, ka viņa patika Marionam, tā nu Bancam nebija nekas pret viņas jokiem.

-    Viņa turēja pistoli man pie galvas.

-    Bet tu varēji būt stūrgalvīgāks, - Klaudija atteica. - Marions to atzinīgi novērtētu.

Bancs truli blenza viņā. Pēkšņi viņš jutās bēdīgs. Nekad viņš nebūs tāds cilvēks, kāds bijis Marions. Un Bancs izjuta viņa trūkumu.

Pa to laiku Skipijs Dīrs bija notvēris Johannu un stāstīja viņai par savu jauno filmu, kurā bija lieliska epizodiska loma - nevainīga jauna meitene, kuru rupji izvaro un nogalina narkotiku tirgonis.

-Jūs izskatāties ļoti piemērota šai lomai. Jums nav lielas pieredzes, bet, ja spēšu panākt Bobija piekrišanu, varēsiet nākt uz provēm. - Viņš mirkli klusēja, tad silti, konfidenciāli paziņoja:

- Es domāju, ka jums jāmaina vārds. Johanna jūsu kaijerai liekas pārāk vecmodīgs.

Dīrs lika manīt, ka nākotnē viņa varētu kļūt par zvaigzni.

Skipijs ievēroja, kā pietvīka meitenes seja; nudien aizkustinoši, kā jaunas meitenes ticēja savam skaistumam, vēlējās kļūt par zvaigznēm tikpat kaislīgi, kā renesanses laika meitenes gribēja būt svētās. Kad priekšā pavīdēja Ernesta Veila ciniskais smaids, viņš nodomāja: smejies, dk gribi, tā bija garīga vēlēšanās. Abos gadījumos tā noved pie mokpilnas dzīves biežāk nekā pie slavas, bet tas piederēja pie darījuma.

Johanna, kā jau bija paredzams, devās runāt ar Bancu. Dīrs piebiedrojās Melo Stjuartam un viņa jaunajai draudzenei Lizai. Lai gan uz skatuves Liza bija talantīga, Skipiju māca šaubas par viņas nākotni uz ekrāna. Kamera bija pārāk nežēlīga pret viņas tipa skaistumu. Un saprāts viņu darīs nepiemērotu daudzām lomām. Taču Melo bija uzstājis, ka viņai būs galvenā sieviešu loma filmā par Louziju, un bija reizes, kad nevarēja atteikt Melo. Un galvenā sieviešu loma bija tīrās blēņas, tā bija tikai tāda kalponīte.

Dīrs noskūpstīja Lizu uz abiem vaigiem.

-    Es jūs redzēju Ņujorkā, - viņš sadja. - Brīnišķīgs tēlojums. -Viņš mirkli klusēja, tad teica: - Ceru, ka piekritīsiet tēlot manā jaunajā filmā. Melo domā, ka tas jums būs liels sasniegums.

Liza apveltīja viņu ar aukstu smaidu.

-    Man jāredz scenārijs, — viņa teica.

Dīrā uzliesmoja aizvainojums, kādu viņš allaž izjuta. Aktrise saņem dzīves lielāko iespēju, bet viņa gribēja redzēt sasodītu scenāriju. Viņš redzēja Melo uzjautrināti pasmaidām.

-    Protams, - Dīrs atbildēja. - Bet, tidet man, es jums nesūtītu scenāriju, kurš nebūtu jūsu talanta vērts.

Melo, vienmēr būdams kaislīgāks biznesmenis nekā mīlētājs, piebalsoja: - Liza, mēs jums varam garantēt vadošo sieviešu lomu A grupas mākslas filmā. Scenārijs nav svēts teksts kā luga teātrī. To var mainīt, lai izpatiktu jums.

Liza apveltīja viņu ar mazliet siltāku smaidu un teica:

-Jūs arī ticat tām blēņām? Skatuves lugas tiek pārrakstītas no jauna. Kā jūs domājat, ko mēs darām, kad mēģinām tās izrādīt ārpus pilsētas?

Iekams viņi paguva atbildēt, dzīvoklī ienāca Džims Louzijs un Dante Klerikudo. Dīrs metās apsveicināties un iepazīstināt viņus ar pārējiem saieta dalībniekiem.

Louzijs un Dante bija gandrīz komisks pāris. Louzijs bija garš, izskatīgs, nevainojami pašūtā uzvalkā un kreklā ar kaklasaiti, par spīti jūlija svelmei Vegasā. Un viņam līdzās Dante, kura nelielais, bet spēdgais, muskuļotais augums izsp3ēja teniskreklu, melnos, rupjos matus apņēma renesanses laika cepure ar košajiem dārgakmeņiem. Visi pārējie cilvēki telpā, izdomātu pasauļu pazinēji, zināja, ka šie abi, kaut arī dīvaina izskata, bija gluži reāli. Viņu sejas bija pārāk vienaldzīgas un aukstas. 1ās nebija vis nekādas ēnas.

Louzijs tūliņ uzrunāja Atēnu un sadja, ka ar nepadetību gaidot, kad varēšot redzēt aktrisi “Mesalīnā”. Viņš atmeta iebiedējošo izturēšanos un kļuva gandrīz pieglaimīgs. Sievietēm viņš allaž šķitis pievildgs, vai Atēna varētu būt izņēmums?

Dante paņēma dzeramo un apsēdās uz dīvāna. Neviens nepienāca pie viņa, vienīgi Klaudija. Pa šiem gadiem viņi bija redzējušies ne vairāk par trim reizēm, abiem kopīgas bija vienīgi bērnības atmiņas. Klaudija noskūpstīja Danti uz vaiga. Bērnībā viņš tika modjis Klaudiju, tomēr viņa allaž atcerējās brālēnu ar tādu kā maigumu.

Dante pastiepās augšup, lai apkamptu Klaudiju.

-    Cugina, tu izskaties skaista. Ja tāda tu būtu izskatījusies, kad bijām bērni, es tevi nebūtu tik stipri kaustījis.

Klaudija norāva renesanses cepuri viņam no galvas.

-    Kross man stāstīja par tavām cepurēm. Tās tevi dara pievilcīgu. - Viņa uzlika cepuri sev galvā. - Pat pāvestam nav tik jaukas cepures.

-    Un cepuru viņam ir daudz, - Dante piebilda. - Kurš gan būtu varējis iedomāties, ka tu kļūsi par tik svarīgu personu kinobiznesā.

-    Ar ko tu patlaban nodarbojies? - Klaudija vaicāja.

-    Es vadu gaļas pārstrādes firmu, - Dante atbildēja. - Mēs apgādājam viesnīcas. - Viņš pasmaidīja, tad ieminējās: - Paklau, vai tu nevarētu iepazīstināt mani ar savu daiļo zvaigzni?

Klaudija aizveda Danti pie Atēnas, kuru vēl arvien aizkavēja Louzijs, cenzdamies izrādīties pievilcīgs. Atēna pasmaidīja, ieraugot Dantes cepuri. Dante pūlējās izskatīties nekaitīgs un komisks. Louzijs turpināja bārstīt glaimus.

-    Es zinu, ka jūsu filma būs lieliska, — viņš sadja Atēnai.

- Varbūt pēc noslēguma balles ļausiet man būt jūsu miesassargam un pavadīt jūs līdz villai, pēc tam mēs varētu kopīgi iedzert.

Viņš tēloja labā polidsta lomu.

Atēna bija formā, atraidīdama tuvošanās mēģinājumu. Viņa mīli uzsmaidīja Louzijam.

-    Es jau labprāt, — viņa atbildēja. — Taču es ballē uzkavēšos tikai pusstundu, un man negribētos, ka jūs to palaistu garām. Man rit agri jāpagūst uz lidmašīnu, pēc tam es lidošu uz Frandju. Man vienkārši ir pārāk daudz darāmā.

Dante apbrīnoja Atēnu. Bija redzams, ka viņa neieredz Louziju un baidās no viņa. Tomēr Atēna atstāja Louziju tādās domās, ka viņš vēl varētu izmēģināt laimi.

-    Varu lidot jums līdzi uz Losandželosu, — Louzijs neatlaidās. - Cikos būs jūsu reiss?

-    jūs izturaties mīļi, - Atēna sadja. - Bet tas ir privāts čarter-reiss, un visas vietas ir aizņemtas.

Nokļuvusi atkal drošībā, savā villā, Atēna piezvanīja Krosam un pateica, ka dodas pie viņa.

Pirmais, ko Atēna ievēroja, bija drošības dienests. Sargi stāvēja pie lifta, kas veda uz viesnīcas “Ksanadu" augšstāva apartamentiem. Lifts tika atslēgts ar īpašu atslēgu. Lifta griestos atradās novērošanas kameras, un tā durvis atvērās uz priekštelpu, kurā bija pied cilvēki. Viens stāvēja pie lifta durvīm un sveicināja

Atēnu. Otrs vīrs sēdēja pie vientulīga galda, uz kura atradās vairāki televīzijas ekrāni, un vēl divi vīri sēdēja telpas stūri un spēlēja kārtis. Viens cilvēks sēdēja uz dīvāna un lasīja Sports Illustrated.

Visi noraudzījās Atēnā ar īpašu vērtējošu, mazliet izbrīnītu skatienu, ar kādu viņa daudzreiz sastapusies, un šis skatiens apstiprināja. ka viņas skaistums ir sevišķs. Tomēr tas jau sen nespēja modināt Atēnā iedomību; tagad tas viņai tikai lika nojaust briesmas.

Pie galda sēdošais vīrietis nospieda podziņu, atvērdams durvis uz Krosa dzīvokli, un, kad Atēna iegāja, durvis aiz viņas aizvērās.

Viņa atradās apartamentu biroja daļā. Kross sagaidīja Atēnu un ieveda dzīvojamās telpās. Viņš aši noskūpstīja Atēnu uz lūpām un ieveda viņu guļamistabā. Neteikdami ne vārda, abi izģērbās un kaili apkampās. Kross izjuta tik milzīgu atvieglojumu, turēdams viņas augumu savās rokās, raudādamies viņas starojošajā sejā, ka nopūtās.

-    Es vislabprātāk neko citu nedarītu kā tikai raudzītos uz tevi.

Atēna par atbildi glāstīja viņu, gaidīdama skūpstu, vilka Krosu

uz gultu. Atēna juta, ka šis vīrietis patiesi mīl viņu, ka viņš darītu visu, ko vien viņa pavēlētu, un Atēna atlīdzinātu, izpildot visas viņa vēlēšanās. Pirmo reizi pēc ļoti ilga laika Atēna atsaucās uz viņa jūtām kā fiziski, tā garīgi. Viņa tiešām mīlēja Krosu, un viņai patika mīlēties ar to. Ibmēr Atēna allaž apzinājās, ka Kross nezin kādēļ ir bīstams pat viņai.

Pēc stundas viņi apģērbās un izgāja uz balkona.

Lasvegasa laistījās neona ugunīs, vēlā pēcpusdienas saule cepināja ielas un bezgaumīgi spilgtās viesnīcas kā lielā zelta stīpā. Tālāk bija tuksnesis un kalni. Šeit laiks viņiem neeksistēja; zaļie villu karogi ļengani nokārās bezvējā.

Atēna stingri turēja Krosa roku.

-    vai es tevi redzēšu filmas demonstrēšanā un noslēguma ballē? - viņa jautāja.

-    Piedod, es nevaru, - Kross atvainojās. - Taču es tevi satikšu Francijā.

-    Esmu ievērojusi, ka tevi ir ļoti grūti satikt, - Atēna piezīmēja. - Aizslēgtais lifts un visi šie sargi.

Kross atteica: - Tas ir tikai uz dažām turpmākajām dienām, pilsētā ir pārāk daudz svešu cilvēku.

-    Es satiku tavu brālēnu Danti, - Atēna sacīja. - Liekas, tas detektīvs ir viņa draugs. Viņi abi ir burvīgs pāris. Louzijs ļoti interesējās par manu labklājību un dienaskārtību. Arī Dante piedāvāja savu palīdzību. Viņi bija ļoti noraizējušies par to, lai es droši nokļūtu Losandželosā.

Kross saspieda viņas plaukstu.

-    Tu nokļūsi, - viņš atbildēja.

-    Klaudija teica, ka jūs ar Danti esot brālēni, - Atēna turpināja. - Kādēļ viņš nēsā tās jocīgās cepures?

-    Dante ir jauks puisis, - Kross atteica.

-    Bet Klaudija man stāstīja, ka jūs abi esot ienaidnieki no bērna kājas, - Atēna neatlaidās.

-    Protams, — Kross miermīlīgi attrauca, - bet tāpēc jau viņš nav slikts cilvēks.

Viņi klusēja, ielas lejā bija pārblīvētas ar transportlīdzekļiem un cilvēkiem, kuri devās uz dažādām viesnīcām ieturēt pusdienas un spēlēt azartspēles. Riska pilna sapņošana par prieku.

-    Tātad šī ir pēdējā reize, kad mēs redzamies, - Atēna noteica un saspieda Krosa plaukstu, it kā noliedzot pašas teikto.

-    Es jau teicu, ka tiksimes Frandjā, - Kross atgādināja.

-    Kad? - Atēna vaicāja.

-    Nezinu, - Kross atbildēja. - Ja es neieradīšos, tu zināsi, ka esmu miris.

-    Stāvoklis ir tik nopietns? - Atēna jautāja.

-    Jā, - Kross apstiprināja.

-Un tu neko par to nevari man stāstīt?- Atēna gribēja zināt

Kross kādu bridi neatbildēja.

-    TU būsi drošībā, - viņš atbildēja. - Un es domāju, ka ari pats būšu drošībā. Vairāk neko es tev nevaru pasadt.

-    Es gaidīšu, - Atēna teica.

Viņa noskūpstīja Krosu un izgāja no guļamistabas un pēc tam no dzīvokļa. Kross noraudzījās viņai pakaļ, tad izgāja uz balkona un redzēja, kā Atēna iznāk no viesnīcas kolonādē. Viņš redzēja.

ka mašīna ar drošībniekiem aizved Atēnu uz viņas villu. lād viņš paņēma telefonu un piezvanīja Liam Vad. Kross pieteica Vad vēl vairāk pastiprināt Atēnas drošību.

Līdz pulksten desmitiem vakarā filmas demonstrēšanai paredzētā viesnīcas "Ksanadu" zāles daļa bija pilna. Publika sapulcējusies gaidīja “Mesalīnas” pirmā samontētā materiāla parādīšanu. Tur bija sēdvietas galvenajām personām - mīksti atpūtas krēsli ar vadības pulti vidū. Vienā tukšā sēdvietā bija nolikts ziedu vainags ar Stīva Stolingsa vārdu. Pārējās vietas aizņēma Klaudija, Dita Tomija un Bobijs Bancs ar draudzeni Johannu, Melo Stjuarts un Liza. Skipijs Dīrs tūliņ pat paķēra telefonu.

Atēna ieradās pēdējā, un viņai uzgavilēja uzņemšanas grupa un kaskadieri, visnenozīmīgākie cilvēki. Svarīgāki {audis, nelielu lomu tēlotāji un visi atpūtas krēslos sēdošie aplaudēja un skūpstīja Atēnu uz vaiga, kamēr viņa virzījās uz krēslu pašā vidū. Skipijs Dīrs paņēma telefonu un lika kinomehānilpm sākt.

Uz melnā fona parādījās uzraksts "Veltīts Stīvam Stolingsam”, un skatītāji aiz deņas apslāpēti aplaudēja. Bobijs Bancs un Skipijs Dīrs bija pret šo iespraudumu, bet Dita Tomija aizliedza jebkādus iebildumus — Dievs vien zina, kādē}, Bancs teica. Bet ko tur daudz, tas bija tikai samontēts materiāls, šī jūtu izpausme droši vien izraisīs izteikumus presē.

Tad uz ekrāna parādījās filma...

Atēna izskatījās valdzinoša, uz ekrāna viņai piemita vēl lielāka seksualitāte nekā dzīvē un prāts, kas gan nepārsteidza nevienu, kurš viņu labi pazina. Klaudija nudien bija rakstījusi tekstu, lai sevišķi izceltu šo Atēnas īpašību. Izdevumi nebija žēloti, un izšķirošās seksa ainas bija uzņemtas gaumīgi.

Nebija šaubu, ka “Mesalīna” pēc visām nepatikšanām gūs vislielākos panākumus. Un vēl jau nebija nobeiguma mūzikas un specefektu. Dita Tomija bija ekstāzē - beidzot viņa kļuvusi par stabilu režisori. Melo Stjuarts jau rēķināja, cik prasīs par nākamo Atēnas filmu; Bancs, neizskatīdamies sevišķi laimīgs, raizējās par to pašu. Skipijs skaitīja, cik naudas nopelnīs; beidzot viņš varēs iegādāties privātu lidmašīnu.

Klaudija jutās vairāk saviļņota nekā jebkurš no viņiem. Viņas garabērns nonācis uz ekrāna. Viņai bija viens vienīgs panākums, un tas bija oriģinālscenārijs. Pateicoties Mollijai Flendersai, Klaudijai bija paredzēti bruto procenti. Protams, Bens Slajs nedaudz pārstrādāja scenāriju, tomēr ne tik daudz, lai iekļūtu titros.

Visi drūzmējās ap Atēnu un Ditu Tomiju un apsveica viņas. Mollija bija noskatījusi kādu kaskadieri. Kaskadieri bija ķerti, pretīgi tipi, toties viņiem bija vingri augumi un gultā viņi bija lieliski.

Stīvam Stolingsam domātais vainags bija norauts uz grīdas, un cilvēki to mīdīja ar kājām. Mollija redzēja, ka Atēna nošķiras no pūļa, lai paceltu vainagu un noliktu atpakaļ uz krēsla. Atēna uztvēra Mollijas skatienu, un abas paraustīja plecus, Atēna kautri pasmaidīja, it kā sacīdama - tāda ir filmu pasaule.

Ļaužu pulks devās uz zāles otru daļu. Spēlēja mazs orķestris, taču visi metās pie bufetes galdiem. Pēc tam sākās dejas. Mollija piegāja pie kaskadiera, kurš nikni raudzījās apkārt; taisni šādos vakaros viņi bija visvieglāk ievainojami. Kaskadieri juta, ka viņu darbs netiek pienācīgi novērtēts, un briesmīgi ņēma ļaunā, kad zvaigznei vārgulim bija ļauts uz ekrāna sadunkāt viņus, kuri dzīvē varētu nogalināt tādu draņķa pederastu. Kā jau kaskadieris, viņš ir gatavs uz visu, Mollija nodomāja, kad partneris veda viņu dejot

Atēna ballē uzkavējās tikai stundu. Viņa visžēlīgi pieņēma apsveikumus, tomēr pati ievēroja, ka izturas žēlīgi, un necieta savu izturēšanos. Viņa dejoja ar dekorāciju strādnieku un pārējiem uzņemšanas grupas dalībniekiem, un pēc tam ar kaskadieri, kura agresivitāte lika Atēnai izšķirties par promiešanu.

“Ksanadu” rolsroiss ar apbruņotu šoferi un diviem sargiem jau gaidīja viņu. Pie savas villas izkāpusi no mašīnas, Atēna pārsteigta ieraudzīja Džimu Louziju iznākam no blakus esošās villas. Viņš tuvojās Atēnai.

- Šovakar filmā jūs bijāt lieliska, - viņš teica. - Nekad neesmu redzējis sievieti ar labāku augumu. It īpaši pēcpusi.

Atēna būtu kļuvusi piesardzīga, ja vien šoferis un abi sargi jau nebūtu izkāpuši no mašīnas un izvietojušies. Aktrises meistarību apgūstot, viņa bija mācījusies principus, pēc kuriem aktieri

izvietojas uz skatuves. Atēna ievēroja, ka apsargi nostājas tā, lai neviena ugunslīnija viņus neapdraudētu. Vēl viņa ievēroja, ka Louzijs noskatās uz sargiem ar vieglu nicinājumu.

-    Tā nebija mana pēcpuse, - Atēna atbildēja, - tomēr paldies.

Viņa uzsmaidīja Louzijam.

Piepeši Louzijs turēja Atēnas roku savējā.

-Jūs esat visizskatīgākā sieviete, kādu jebkad esmu sastapis, - viņš sacīja. - Kāpēc jūs neizmēģināt laimi ar kārtīgu cilvēku neīsto aktieru pēdiņu vietā?

Atēna atvilka roku.

-    Ari es esmu aktrise, un mēs neesam neīsti. Arlabunakti.

-    Vai varu ienākt pie jums iedzert? - Louzijs jautāja.

-    Piedodiet, - Atēna atteica un nospieda zvana pogu. Durvis atvēra sulainis, kuru Atēna nekad agrāk nebija redzējusi

Louzijs spēra soli, lai ietu viņai līdzi, bet, Atēnai par pārsteigumu, sulainis iznāca ārpusē un aši iestūma viņu iekšā. Visi trīs sargi nostājās starp Louziju un durvīm.

Louzijs nicīgi noraudājās viņos.

-    Velns parāvis, kas tad tas? - viņš iesaucās.

Sulainis joprojām stāvēja ārpusē.

-    Mis Akviteinas drošības apsardze, - viņš paskaidroja. -Jums būs jāiet prom.

Louzijs izņēma savu policista apliecību.

-    Jūs redzat, kas es esmu, - viņš teica. - Es jūs visus kārtīgi izpurināšu un pēc tam ietupināšu.

Sulainis paskatījās uz apliecību un atbildēja:

-    Tu esi no Losandželosas. Te nav tavs lauciņš.

Viņš izvilka savu personas apliecību.

-    Es pārstāvu Lasvegasas apgabalu.

Atēna Akviteina bija palikusi turpat, durvju iekšpusē. Viņa izbrīnījās, ka jaunais sulainis ir detektīvs, taču nu sāka saprast.

-    Neuzņemiet to pārāk nopietni. - viņa teica un aizvēra durvis visu priekšā.

Abi vīrieši ielika savas apliecības atpakaļ žaketes kabatā.

Louzijs bargi noraudzījās visos pēc kārtas.

-    Es jūs. puiši, atcerēšos, - viņš teica.

Neviens no vīriešiem nereaģēja.

Louzijs novērsās. Viņu gaidīja svarīgāki darbi. Nākamo divu stundu laikā Dante Klerikudo vedīs Krosu De Lenu uz viņu abu villu.

Dante Klerikudo renesanses cepuri galvā noslēguma ballē lieliski izklaidējās. Viņš izmantoja izpriecas, lai sagatavotos nopietnai rīcībai. Viņa uzmanību bija saistījusi kāda meitene no apgādes grupas, taču viņa nekādi neiedrošināja Danti, jo pati bija noskatījusi vienu no kaskadieriem. Kaskadieris raidīja Dantem draudīgus skatienus. Viņam par laimi, Dante nodomāja, man šonakt darbs veicams. Viņš paraudājās pulkstenī, varbūt vecajam labajam Džiniam izdevies notvert slazdā Atēnu. Tifānija vispār nebija parādījusies, lai ari tikusi apsolīta. Dante nolēma sākt pusstundu agrāk. Viņš ar telefonistes palīdzību piezvanīja Krosam pa slepeno numuru.

Kross atbildēja.

-    Man tevi tūlīt pat jāsatiek, - Dante paziņoja. - Es atrodos balles zālē. Lielisks vakars.

-    Tad nāc augšā, - Kross atteica.

-    Nē, - Dante iebilda. — Tāds ir rīkojums. Ne pa telefonu, ne tavā dzīvoklī. Nāc lejā.

Sekoja ilgs klusums. Tad Kross atbildēja: - Došos lejā.

Dante nostājās tā, ka varēja redzēt Krosu laužam ceļu cauri zālei likās, ap viņu nebija drošības dienesta sargu. Dante uzsita sev pa cepuri un domās atgriezās abu bērnībā. Kross bija vienīgais zēns, kas viņā modināja bailes, un viņš bieži kāvās ar Krosu šo baiļu dēļ. Tomēr Dantem patika Krosa izskats, viņš to bieži apskauda. Un vēl viņš apskauda brālēna pašapziņu. Žēl gan...

Nogalinājis Pipi, Dante saprata, ka nedrīkst atstāt Krosu dzīvu. T&gad, pēc šis operādjas, viņam būs jāstājas Dona priekšā. Tbmēr Dante nekad nešaubījās, ka vectēvs mīl viņu, vectēvs allaž izrādījis savu mīlestību. Donam šī rīcība varētu nepatikt, tomēr viņš nemūžam nepiesauks savu briesmīgo spēku, lai sodītu mīļo mazdēlu.

Kross stāvēja viņa priekšā. Tagad viņam jādabū Kross uz villu, kur Louzijs jau gaida. Tas būs vienkārši. Viņš nošaus Krosu, pēc tam abi ar mašīnu aizvedīs līķi tuksnesī un apraks. Nekā sevišķa, kā Pipi De Lena allaž sludinājis. Aizvešanai domātā automašīna jau bija novietota aiz villas.

Kross strupi noprasīja: - Ko tev īsti vajag?

Viņš neizskatījās ne aizdomu pilns, ne piesardzīgs.

-Jauka, jauna cepure, - Kross piebilda un pasmaidīja.

Dante vienmēr apskaudīs šo smaidu, it kā tas puisis zinātu visu, ko domā Dante.

Dante vilcinājās atbildēt, runāja pavisam klusu. Viņš saņēma Krosu aiz rokas un izveda viņu ārpusē, pie milzīgās, krāsainās telts, kura bija izmaksājusi viesnīcai “Ksanadu” desmit miljonus dolāru. Žilbinoši zilā, sarkanā un purpursarkanā krāsa lēja pār viņiem aukstu gaismu, ko tuksneša mēness darīja bālāku. Dante pačukstēja Krosam: - Džordžo atlidojis, viņš ir manā villā. Pilnīgi slepeni. Un viņš tūlīt pat grib tevi satikt. Tāpēc es neko nevarēju teikt pa telefonu. - Dante bija sajūsmināts, ka Kross izskatās nobažījies. - Džordžo man pieteica tev neko nestāstīt, bet viņš ir sapīcis. Es domāju, viņš kaut ko uzzinājis par tavu veco.

Pie šiem vārdiem Kross uzmeta Dantem drūmu, gandrīz neapmierinātu skatienu. Tad viņš atbildēja: - Labs ir; iesim.

Un Kross veda Danti caur viesnīcas teritoriju uz villu kompleksu.

Četri sargi pie nožogojuma teritorijas vārtiem pazina Krosu un pamāja, lai viņi iet.

Dante ar plašu vēzienu atvēra durvis un noņēma savu renesanses cepuri. Viņš teica: - Tikai pēc tevis, - un viltīgi pasmaidīja, un viņa seja izskatījās gandrīz šķelmīga.

Kross iegāja iekšā.

Džims Louzijs, pilns salta niknuma, novērsās no Atēnas sargiem un gāja atpakaļ uz savu villu. Tomēr kāds viņa smadzeņu nostūris novērtēja situāciju, raidīja brīdinājuma signālu. Ko šeit darīja visi šie sargi? Bet, velns parāvis, Atēna bija kinozvaigzne, un pieredze ar Bozu Skenetu viņu droši vien pārbiedējusi līdz nāvei.

Louzijs atslēdza durvis, lai iekļūtu villā, tā likās pamesta, jo visi atradās ballē. Viņam bija vairāk nekā stunda, lai sagatavotos

Krosa uzņemšanai. Louzijs piegāja pie čemodāna un atslēdza to. Tur bija viņa Glock, kas spīdēja vien, kad no tā bija noslaucīta eļļa. Viņš atvēra otru čemodānu, kuram bija slepens nodalījums. Tajā atradās aptvere ar lodēm. Viņš ielika aptveri ierod, uzlika uz pleca maksti un iebāza tajā šaujamo. Louzijs bija pilnīgi gatavs. Louzijs ievēroja, ka nenervozē, viņš šādās situādjās nekad nebija nervozs. Tieši tādēļ viņš bija labs polidsts.

Louzijs pameta guļamistabu un iegāja virtuvē. Šajā villā bija daudz gaiteņu. Viņš izņēma no ledusskapja pudeli importa alus un paplāti ar maizītēm. Vienu maizīti Louzijs samala ar zobiem. Kaviārs. Viņš izdvesa prieka nopūtu, jo nekad nebija baudījis kaut ko tik gardu. Lūk, kā jādzīvo. Tāds būs viņa atlikušais mūžs -kaviārs, rēvijas meitenes, kādudien varbūt ari Atēna. Šovakar tikai jāpaveic savs darbiņš.

Nesdams paplāti un pudeli, Louzijs iegāja milzīgajā dzīvojamā istabā.

Vispirms viņu izbiedēja tas, ka grīda un mēbeles bija pārklātas ar plastikātu, piešķirot visai istabai spokainu, baltu atblāzmu. Un vēl, apsēdies ar plastikātu apsegtajā atzveltnes krēslā, kāds vīrietis smēķēja tievu dgāru un rokā turēja ķiršu liķiera glāzi. Šis cilvēks bija lia Vad.

Louzijs nodomāja - velns parāvis, kas tas? Viņš nolika paplāti un pudeli uz kafijas galdiņa un teica Liam: - Es tevi meklēju.

Lia izpūta dūmus no cigāra, iedzēra malciņu liķiera.

-    Un tagad tu esi mani atradis, - viņš atteica.

Lia piecēlās.

-    Nu tu atkal vari mani iepļaukāt.

Louzijs bija pārāk pieredzējis, lai nebūtu modrs. Viņš novērtēja situādju. Viņš jau bija brīnījies, kādēļ pārējie dzīvokļi villā ir tukši, tas viņam bija šķitis savādi. Viņš nevērīgi atpogāja žaketi un uzsmaidīja Liam. Šoreiz viņš dabūs ne tikai pļauku, Louzijs nodomāja. Paies stunda, iekams ieradīsies Dante ar Krosu, gaidīdams viņš varēja pastrādāt. Tagad, būdams apbruņots, viņš nebaidījās palikt aci pret aci ar Liu.

Piepeši istabā ieplūda vesela vīru straume. Viņi nāca no virtuves. no priekšnama, no video un televīzijas istabas. Viņi visi

augumā bija lielāki par Džimu Louziju. Tikai divi bija izvilkuši ieročus.

Louzijs noprasīja: - Jūs zināt, ka esmu policists?

-    Mēs visi to zinām, - Lia mierinoši atbildēja.

Viņš spēra soli tuvāk Louzijam. Tajā pašā laikā abi vīri piespieda revolverus Louzijam pie muguras.

Lia iebāza roku Louzija žaketes iekšpusē un izvilka Glock. Viņš to pasniedza vienam no vīriem un viegli uzsita Louzijam.

-    Tā, - Lia sacīja, - tev vienmēr bija tik daudz kas jautājams. Te nu es esmu. Jautā.

Louzijs vēl arvien nejuta īstas bailes. Viņš tikai bažījās, ka ieradīsies Dante ar Krosu. Louzijs nespēja ticēt, ka tāds cilvēks kā viņš, kuram laimējies palikt dzīvam tik daudzās bīstamās situācijās, pēdīgi varētu tapt uzveikts.

-    Es zinu, ka tu organizēji Skeneta slepkavību, - Louzijs teica. - Un agrāk vai vēlāk es tevi dabūšu rokā.

-    Labāk agrāk, - Lia ieteica. - Vēlāk nesanāks. Jā, tev taisnība, un tagad tu varēsi nomirt laimīgs.

Louzijs vēl arvien neticēja, ka kāds uzdrošināsies nežēlīgi noslepkavot policistu. Protams, narkotiku tirgoņi apmainījās ar lodēm, un dažs nēģeris tevi aizsūtīs pie tēviem tādēļ, ka parādīji viņam zīmotni, tāpat arī bēgoši bankas aplaupītāji, tomēr nevienam mafijas cilvēkam nebūtu dūšas sodīt policistu ar nāvi. Tas nudien būtu par traku.

Louzijs pastiepa roku, lai pastumtu nost Liu, lai iegūtu pārsvaru šajā situācijā. Bet pēkšņi drausmīga uguns pāršķēla viņam vēderu un kājas saļodzījās. Viņš lēnām saļima uz ceļiem. Kaut kas smags trāpīja pa galvu, auss dega kā ugunīs, un viņš neko nevarēja dzirdēt. Viņš noslīga uz ceļiem, un paklājs šķita kā milzīgs spilvens. Louzijs paraudzījās uz augšu. Virs viņa slējās Vad stāvs, un Vad rokās bija smalka zīda aukla.

Lia Vāci veselas divas dienas bija šuvis abus līķu maisus, kurus vajadzēs izmantot. Tie bija darināti no tumšbrūna audekla ar savelkamu auklu galā. Katrā maisā varēja ievietot lielu līķL Asinīm nebija iespējams izplūst no maisa, un, ja aukla bija savilkta.

maisu varēja uzmest pār plecu gluži kā armijas pārgājienu somu. Louzijs nebija ievērojis abus maisus uz dīvāna. Tigad vīri iebāza viņa līķi vienā no maisiem un Ua cieši savilka auklu. Viņš atstāja maisu stāvus atslietu pie dīvāna. Vāci pavēlēja vīriem ielenkt villu, taču nerādīties, pirms viņus nesauks. Viņi zināja, kas pēc tam jādara.

Kross un Dante nāca no vārtiem uz Dantes villu. Nakts gaiss bija tveicīgs kā milzu katlā, ko pa dienu sakarsējusi tuksneša saule. Abiem lija sviedri. Dante ievēroja, ka Kross ģērbies platās biksēs, vaļējā kreklā un aizpogātā žaketē, viņš varēja būt apbruņots...

Tuksneša mēness gaismā skatienam pavērās krāšņa ainava ar septiņām villām, kuru zaļie karogi vieglītēm plīvoja. Ar balkoniem, zaļajām, kruzuļotajām markīzēm virs logiem, milzīgajām, baltajām, ar zeltu rotātajām durvīm villas atgādināja celtnes no kāda cita gadsimta. Dante pieķērās Krosam pie rokas.

-    Paskaties, - viņš teica. - Vai nav skaisti? Dzirdēju, ka tu guļot ar to izskatīgo sievišķi no filmas. Apsveicu. Kad viņa tev apniks, padod man ziņu.

-    Noteikti, - Kross draudzīgi atteica. - TU viņai tīri labi patīc un tava cepure arī.

Dante noņēma cepuri un dedzīgi atbildēja: - Manas cepures patīk visiem. Vai viņa tiešām sadja, ka es viņai patīku?

-    Viņa ir sajūsmā par tevi, - Kross sausi atteica.

-    Sajūsmā, - Dante domīgi atkārtoja. - Tas patiesi ir vareni.

Viņš kādu bridi prātoja, vai Louzijam izdevies ievilināt Atēnu

viņu villā iedzert. Tas būtu kā glazūra uz tortes. Viņš jutās uzjautrināts, ka samulsinājis Krosu, - Dante bija saklausījis Krosa balsī vieglu aizkaitinājumu.

Viņi jau atradās pie villas durvīm. Likās, tuvumā nebija sargu. Dante nospieda zvana pogu, pagaidīja, tad vēlreiz piezvanīja. Kad neviens neatvēra, viņš izņēma atslēgu un atdarīja durvis. Viņi iegāja Louzija dzīvoklī.

Dante domāja - varbūt Louzijs ar Atēnu ir gultā. Ellīgs veids, kā īstenot operādju, taču viņš būtu rīkojies tāpat.

Dante ieveda Krosu dzīvojamā istabā un pārsteigts ieraudāja, ka sienas un mēbeles ir pārklātas ar caurspīdīgu plastikātu. Pret dīvānu stāvus atsliets milzīgs brūna audekla maiss. Uz dīvāna mētājās tāds pats tukšs maiss. Viss bija pārklāts ar plastikātu.

-Jēzus Marija, ko tas nozīmē? - Dante brīnījās.

Viņš pagriezās pret Krosu. Kross turēja rokā pavisam mazu revolveri.

- Lai nenotrieptu mēbeles ar asinīm, - Kross paskaidroja.

- Man tev jāsaka, es nekad neuzskatīju tavas cepures par pievilcīgām, un es vispār nenoticēju, ka manu tēvu nogalinājis aplaupītājs.

Danti urdīja viena doma - kur gan palicis Louzijs? Dante pasauca Džimu, tajā pašā laikā nodomādams, ka tik maza kalibra ierocis nespēs viņu atturēt.

Kross teica: - Visu savu mūžu tu esi bijis Santadio.

Dante pagriezās sāniski, lai šāvienam būtu mazāks mērķis, un metās virsū Krosam. Viņa rīcība vainagojās ar rezultātu; lode trāpīja Dantem plecā. Kādu sekundes daļu viņš izjuta prieku, ka uzvarēs, un tad lode sprāga, saārdīdama pusi rokas. Un viņš saprata, ka nav, uz ko cerēt. Tad Dante tiešām pārsteidza Krosu. Viņš ar veselo roku ņēmās raut plastikātu no grīdas. Asinīm līstot no auguma, pilnām rokām ar plastikāta plēvi viņš grīļodamies centās tikt prom no Krosa, tad pacēla plēves sev priekšā kā sudrabainu vairogu.

Kross pakāpās uz priekšu. Viņš pavisam nesteidāgi izšāva caur plēvēm, tad izšāva vēlreiz. Lodes sprāga, un Dantes seju gandrīz no vienas vietas klāja sīki, sarkani plastikāta gabaliņi. Šķita, ka Dantes augšstilbs atdalās no auguma, kad Kross izšāva atkal. Dante pakrita, tagad uz baltā paklāja parādījās koši sarkani, koncentriski apļi. Kross nometās uz ceļiem Dantem līdzās, ietina viņa galvu plēvē un atkal izšāva. Renesanses cepure, kas vēl arvien bija viņam galvā, no šāviena pacēlās gaisā, tomēr palika klāt pie galvas. Kross redzēja, ka cepure piestiprināta ar tādu kā piespraudi, bet tagad tā balstījās uz vaļēja galvaskausa. Tā šķita peldam.

Kross piecēlās un ielika revolveri makstī pie jostasvietas. Tajā bridi istabā ienāca Lia. Viņi paraudzījās viens otrā.

-    Darīts, - Lia noteica. - Vannasistabā nomazgājies un ej atpaka) uz viesnīcu. Un atbrīvojies no drēbēm. Es savākšu ieroci un satīrīšu visu.

-    Bet paklāji un mēbeles? - Kross vaicāja.

-    Es par visu parūpēšos, - Ida teica. - Nomazgājies un ej uz balli.

Kad Kross aizgāja, Lia paņēma dgāru, kas atradās uz galdiņa ar marmora virsu, un smēķēdams meklēja asins traipus. Uz galdiņa nebija neviena traipa. Toties dīvāns un grīda mirka asinīs. Jā, tā nu tas bija.

Viņš ietina Dantes līķi plēvē un, diviem vīriem piepalīdzot, iestūķēja tukšajā audekla maisā. lād Lia savāca visu istabā esošo plēvi un iebāza tajā pašā maisā. Pabeidzis viņš deši savilka auklu.

Vispirms viņi iznesa maisu ar Louziju villas garāžā un iemeta autofurgonā. To pašu gājienu vīri atkārtoja ar Dantes līķa maisu.

Lia Vad bija pārtaisījis furgonu Tajā bija dubultgrida ar brīvu telpu starpā. Lia ar saviem vīriem iestūķēja abus maisus tukšajā spraugā un atkal savienoja grīdas plātnes.

Kā jau Lietpratējs, Lia bija sagatavojies uz visu. Furgonā atradās divas benzīna kannas. Viņš pats tās ienesa villā un izlaistīja benzīnu uz grīdas un mēbelēm. Viņš uzstādīja detonatoru, kas dos viņiem piecas minūtes, lai tiktu prom. Tad Lia iekāpa furgonā un uzsāka garo braudenu uz Losandželosu.

Viņu no abām pusēm pavadīja grupas vīri.

Bija agrs rīts, kad Lia apstājās uz ielas pretī jahtai, kura viņu jau gaidīja. Viņš izcēla abus maisus un uznesa uz jahtas. Jahta pameta krastmalu.

Bija gandrīz pusdienlaiks, kad tālu jūrā Lia noskatījās, kā dzelzs būris ar diviem līķiem lēnām iegrimst okeānā. Svētais vakarēdiens bija galā.

Mollija Flendersa ar savu kaskadieri labprātāk nozuda viņa viesnīcas istabā nekā villā, tādē} ka Mollijai, kaut ari viņa neuzskatīja varu par galveno dzīvē, tomēr piemita kaut kas no vecā

Holivudas snobisma - viņa negribēja, lai taptu zināms, ka viņa gu) ar kādu amata ziņā zemāku personu.

Noslēguma balles viesi mazpamazām izklīda, austot gaismai, kad lēca draudīga, sarkana saule, kurai pretī stiepās caurspīdīgs zilu dūmu stabs.

Kross bija pārģērbies, nomazgājies dušā un pēc tam devies uz halli viņš sēdēja kopā ar Klaudiju, Bobiju Bancu, Skipiju Dīru un Ditu Tomiju, un svinēja drošos “Mesalīnas” panākumus. Pēkšņi ārpusē atskanēja trauksmes kliedzieni. Holivudas grupa izskrēja laukā, un Kross viņiem sekoja.

Virs Vegasas Stripas neona gaismām uzvaroši pacēlās caur-spīdīgs uguns stabs. Tas strauji izauga par lieliem tumšsarkaniem un rožainiem mākoņiem uz sarkanīgo kalnu fona.

- Ak Dievs, - Klaudija izdvesa, deši turēdamās Krosam pie rokas. - Tā ir viena no tavām villām.

Kross klusēja. Viņš vēroja, kā zaļo karogu virs villas aprij dūmi un uguns, dzirdēja, kā pa Stripu kaukdamas aizdrāzās ugunsdzēsēju mašīnas. Divpadsmit miljoni dolāru izkūpēja dūmos, lai noslēptu viņa izlietās asinis. Lia Vad bija Lietpratējs, kurš neskopojās ar izdevumiem un lieki neriskēja.

23. nodaļa

TĀ KĀ DZIMS LOUZIJS ofidāli bija atvaļinājumā, viņa pazušana tika pamanīta tikai piecas dienas pēc ugunsgrēka “Ksanadu”. Par Dantes Klerikudo nozušanu, protams, varas iestādēm vispār netika ziņots.

Izmeklēšana noveda pie tā, ka poliaja uzgāja Fila Šārkija līķL

Aizdomas krita uz Louziju, un tika pieņemts, ka viņš aizmucis, lai izvairītos no pratināšanas.

Losandželosas detektīvi ieradās aprunāties ar Krosu, jo Louzijs pēdējo reizi bija redzēts viesnīcā “Ksanadu”. Tomēr nebija nekā tāda, kas liecinātu, ka starp abiem vīriešiem būtu kāds sakars. Kross paskaidroja, ka tikai īsu bridi redzējis Louziju balles vakarā.

Bet Kross neraizējās par likumu. Viņš gaidīja kādu ziņu no Dona Klerikudo.

Klerikudo noteikti zināja, ka Dante pazudis. Ģimene noteikti zināja, ka viņš pēdējo reizi redzēts “Ksanadu". Kādēļ tad viņi nesazinājās ar Krosu, lai ievāktu ziņas? Vai to visu tik viegli varēja palaist garām neievērotu? Kross tam ne mirkli nenoticēja.

Viņš dienu no dienas turpināja vadīt viesnīcu, aizņemts ar plāniem no jauna uzbūvēt izdegušo villu. Lia Vad tik tiešām bija likvidējis asins traipus.

Klaudija ieradās apdemot Krosu. Viņa vai kūsāja aiz satraukuma. Kross pasūtīja pusdienas augšā, dzīvoklī, lai viņi varētu aprunāties divatā.

-    Tu tam neticēsi, - Klaudija sadja Krosam. — lāva māsa būs Lodstouna studijas galva.

-    Apsveicu, - Kross atteka, apkampdams māsu. - Es vienmēr teicu, ka tu esi vissīkstākā no Klerikudo.

-    Es ierados tēva bērēs tevis dēļ. Es to visiem liku skaidri saprast, - Klaudija, pieri saraukusi, atbildēja.

Kross iesmējās.

-Protams, turklāt nokaitināji visus, atskaitot Donu, kurš teica: “Lai viņa iet un taisa filmas, un lai Dievs viņu svētī.”

Klaudija paraustīja plecus.

-    Man par viņiem ne silts, ne auksts. Bet ļauj man izstāstīt par notikušo, jo tas ir tik savādi. Kad mēs Bobija lidmašīnā atstājām Vegasu, viss šķita pilnīgā kārtībā. Bet, kad nosēdāmies Losandželosā, tad bija elle vaļā. Detektīvi arestēja Bobiju. Uzmini, par ko!

-    Par draņķīgu filmu uzņemšanu, - Kross ķircinājās.

-    Nē, paklausies, tas nudien ir savādi, - Klaudija teica. - Atceries to meitēnu Johannu, kura bija līdzi Bancam noslēguma ballē? Vai atceries, kāda viņa izskatījās? Tad, lūk, izrādās, ka viņai ir tikai piecpadsmit gadu. Bobiju apdetināja pēc likuma par izvaro-sanu un par nodarbošanos ar balto verdzeņu tirdzniecību, jo viņš kopā ar meiteni šķērsojis štata robežu.

Klaudijas ads bija ieplestas aiz satraukuma.

-    Bet tas viss bija iepriekš izplānots. Johannas māte un tēvs skaļi protestēja, ka viņu nabaga meitiņu izvarojis par četrdesmit gadiem vecāks vīrietis.

-    Viņa nu gan neizskatījās pēc piecpadsmitgadīgas, - Kross piezīmēja. - Drīzāk pēc kārtīgas padauzas.

-    Būtu sacēlies šausmīgs skandāls, - Klaudija turpināja. - Taču vecais labais Skipijs Dīrs ņēma to visu savās rokās. Viņš uz to bridi izpestīja Bancu no ķezas. Viņš panāca, lai Bancu nearestē un lai visa tā padarīšana nenonāk plašsaziņas līdzekļos. 11 ka viss, šķiet, ir nokārtots.

Kross pasmaidīja. Acīmredzot vecais labais Deivids Redfelovs nav zaudējis neko no savas mākas.

-    Tas nav smieklīgi, - Klaudija pārmetoši teica. - Nabaga Bobijs tika nepatiesi apvainots. Johanna zvērēja, ka Bobijs Vegasā piespiedis meiteni stāties ar viņu dzimumsakaros. Tēvs un māte dievojās, ka viņiem nerūp nauda, bet viņi gribot nākotnē apturēt visus jaunu un nevainīgu meiteņu izvarotājus. Tracis sacēlās visā studijā. Dora un Kevins Marioni bija tik apbēdināti, ka jau runāja par studijas pārdošanu. Tad atkal Skipijs ņēma grožus savās rokās. Viņš apstiprināja meiteni galvenajai lomai mazbudžeta filmā, kuras scenāriju rakstīs viņas tēvs. Par ļoti labu naudu. Tad viņš pierunāja Beniju Slāju, lai tas par lielu naudu vienā dienā pārstrādātu scenāriju. Starp citu, nav slikta doma. Benijs savā ziņā ir ģēnijs. Mēs visi jau bijām nomierinājušies. Un tad Losandželosas apgabala prokurors paziņoja, ka izvirzīšot apsūdzību. Tas pats apgabala prokurors, kurš tika ievēlēts, pateicoties Lodstouna studijai, prokurors, pret kuru Eli Marions izturējās kā pret karali. Skipijs viņam pat piedāvāja darbu studijas ražošanas nodaļā uz pieciem gadiem par miljons dolāriem gadā, un viņš noraidīja priekšlikumu. Prokurors uzstāja, ka Bobijs Bancs jāatlaiž no studijas vadītāja amata. Tad viņš būtu ar mieru noslēgt darījumu. Neviens nezina, kādēļ prokurors izturējās tik nelokāmi.

— Neuzpērkama valsts amatpersona, - Kross atteica, paraustīdams plecus. - Tā gadās.

Viņš atkal iedomājās par Deividu Redfelovu. Taš nikni pretotos šādai cūcībai. Un Kross iztēlojās, kā Redfelovs panāk savu.

Redfelovs varbūt teicis apgabala prokuroram: “Man jādod kukulis, lai jūs pildītu savu pienākumu?" Attiecībā uz naudu Redfelovs nebūs vilcinājies solīt vislielāko summu. Droši vien divdesmit, Kross rēķināja. Pērkot studiju par desmit miljardiem, kas gan ir divdesmit miljoni? Turklāt bez jebkāda riska apgabala prokuroram. Viņš rīkosies stingri pēc likuma. Nudien smalki.

Klaudija vēl arvien runāja, ātri bērdama vārdus.

- Lai nu kā, Bancam bija jāatkāpjas, - viņa turpināja. - Un Dora ar Kevinu bija laimīgi, ka var pārdot studiju. Plus vienošanās par atļauju uzņemt piecas savas filmas, un viņu kabatās nonāks miljards dolāru. Te studijā uzradās tas mazais itālis, sasauca apspriedi un paziņoja, ka būšot jaunais īpašnieks. Un tad ne no šā, ne no tā viņš iecēla mani par studijas vadītāju. Skipijs bija saniknots. Tagad es esmu viņa priekšniece. Vai nav ārprāts?

Kross uzjautrināts vēroja māsu, tad pasmaidīja.

Pēkšņi Klaudija atkāpās un uzlūkoja brāli. Un viņas ads bija tumšākas, asākas, gudrākas, nekā viņš jebkad agrāk redzējis. lāču Klaudijai sejā rotājās labsirdīgs smaids, kad viņa sadja:

-    Tāpat kā puiši, vai ne, Kros? Nu es rīkojos tāpat kā puiši. Un man pat nevajadzēja ne ar vienu pārgulēt...

Kross bija izbrīnīts.

-    Kas notids, Klaudij? - viņš jautāja. - Man likās, tu biji laimīga.

Klaudija pasmaidīja.

-    Es esmu laimīga. Es tikai neesmu stulba. Un tāpēc, ka tu esi mans brālis un es mīlu tevi, gribu, lai tu zinātu, ka es neesmu piemuļķota.

Klaudija pienāca klāt un apsēdās brālim līdzās uz dīvāna.

-    Es meloju, sacīdama, ka gāju uz tēta bērēm vienīgi tevis dēļ. Ierados tāpēc, ka gribēju būt piederīga tam pašam, kam tu un viņš. Ierados tāpēc, ka nevarēju vairs palikt malā. Tomēr es patiesi nīstu to, ko viņi aizstāv, Kros. Tiklab Dons, kā ari pārējie.

-    Vai tas nozīmē, ka tu negribi vadīt studiju? - Kross vaicāja.

Klaudija skaļi iesmējās.

-    Nē, es labprāt atzīstu, ka vēl arvien piederu pie Klerikudo. Un es gribu taisīt labas filmas un pelnīt daudz naudas. Filmas ir varenas izlīdzinātājas, Kros. Es varu uztaisīt labu filmu par dižām sievietēm... Paskatīsimies, kas var notikt, kad izmantošu Ģimenes talantus labiem, nevis ļauniem darbiem.

Abi iesmējās.

Ifed Kross apkampa Klaudiju un noskūpstīja māsu uz vaiga.

-    Es domāju, tas ir vareni, tiešām vareni, - viņš teica.

Un Kross teikto attiecināja kā uz sevi, tā ari Klaudiju. Ja Dons Klerikucio padarījis viņu par studijas vadītāju, viņš nesaistīja Krosu ar Dantes nozušanu. Tātad plāns bija izdevies.

Viņi bija paēduši pusdienas un runājuši vairākas stundas. Kad Klaudija piecēlās promiešanai. Kross izņēma no rakstāmgalda maisiņu ar melnajiem žetoniem.

-    Izmēģini laimi pie galdiem, - viņš sadja.

Klaudija viegli iepļaukāja viņa vaigu un atteica: - Tikai tādā gadījumā, ja tu atkal netēlosi lielo brāli un nerunāsi ar mani kā ar bērnu. Tajā pēdējā reizē es gribēju tev iegāzt.

Kross apkampa Klaudiju, bija labi just viņu tik tuvu. Mirkļa vājuma iespaidā viņš atklāja: - Zini, es tev atstāju trešo daļu sava īpašuma, ja gadījumā kaut kas notiktu. Un es esmu ļoti bagāts. Tā ka tu arvien vari pasūtīt studiju pie velna, ja gribi.

Klaudijai spīdēja ads, kad viņa atbildēja: - Kros, es spēju novērtēt to, ka tu raizējies par mani, bet es tik un tā varu pasūtīt studiju pie velna ari bez taviem īpašumiem... - Tad pēkšņi viņa izskatījās noraizējusies. - Vai tev kaut kas kaiš? Vai tu esi slims?

-    Nē, nē, - Kross atteica. - Es tikai gribēju, lai tu zinātu.

-    Paldies Dievam, - Klaudija noteica. - Tagad, kad esmu iekšā, varbūt tu vari tikt ārā. TU vari aizbēgt no Ģimenes. Vari būt brīvs.

Kross iesmējās.

-    Es esmu brīvs, - viņš teica. - Pavisam drīz es došos projām, lai kopā ar Atēnu dzīvotu Frandjā.

Desmitās dienas pēcpusdienā Džordžo Klerikudo ieradās “Ksanadu”, un Kross sajuta vēderā pēkšņu vājumu un apzinājās, ka tas novedīs viņu panikā, ja netiks apvaldīts.

Džordžo atstāja miesassargus dzīvokļa ārpusē pie viesnīcas drošībniekiem. Tbmēr Kross neloloja nekādas ilūzijas, jo viņa paša

miesassargi klausīs jebkurai Džordžo dotajai pavēlei. Un Džordžo izskats ari viņu nenomierināja. Džordžo likās nokrities svarā, un viņa seja bija ļoti bāla. Tā bija pirmā reize, kad Kross redzēja Dzor-džo tādu, it kā viņš pilnībā nevaldītu pār sevi.

Kross viņu neapvaldīti apsveica.

-    Džordžo, - viņš teica, - kāds negaidīts prieks. Ļauj, es piezvanīšu uz leju un likšu, lai sagatavo tev villu.

Džordžo gurdi uzsmaidīja Krosam un pavēstīja: - Mēs nevaram noteikt Dantes atrašanās vietu. - Viņš bridi klusēja. - viņš ir pazudis no redzesloka un pēdējo reizi redzēts šeit, "Ksanadu".

-    Ak jēziņ, - Kross izdvesa, - tas ir nopietni. Tu taču pazīsti Danti, viņš ne vienmēr bija valdāms.

Nu Džordžo vairs nepūlējās smaidīt.

-    Viņš bija kopā ar Džimu Louziju, un ari Louzijs ir nozudis.

-    Viņi abi veidoja jocīgu kombināciju, - Kross piezīmēja. - Es par to brīnījos.

-    Viņi bija draugi, - Džordžo atteica. - Vecajam tas nepatika, bet Dante bija tā puiša algas maksātājs.

-    Es palīdzēšu, kā vien varēšu, - Kross sadja. - Pārbaudīšu visus viesnīcas darbiniekus. Bet tu jau Tini, ka Dante un Louzijs nebija ofidāli reģistrēti. Villās mēs nekad nevienu nereģistrējam.

-    To tu varēsi darīt, kad atgriezīsies, - Džordžo atbildēja.

- Dons grib satikt tevi personiski. Viņš pat nofraktējis lidmašīnu, lai aizvestu tevi.

Kross labu bridi klusēja.

-    Es sakravāšu somu, - viņš teica. - Džordžo, vai tas ir nopietni?

Džordžo paskatījās Krosam taisni sejā.

-    Es nezinu, - viņš atbildēja.

Lidmašīnā uz Ņujorku Džordžo pētīja mapi, pilnu ar papīriem. Kross neuzbāzās, lai gan šī bija slikta zīme. Lai kā ari būtu, Džordžo nesniegs viņam nekādu informāciju.

Lidmašīnu sagaidīja trīs slēgtas automašīnas un seši Klēri-kucio kareivji. Džordžo iekāpa vienā mašīnā un ar žestu norādīja

Krosam kāpt otrā. Vēl viena slikta zīme. Ausa gaisma, kad automobiļi ieripoja pa Klerikucio teritorijas vārtiem Kvoga.

Nama durvis apsargāja divi viri. Citi atradās izklaidus pa visu teritoriju, taču nekur nebija redzamas ne sievietes, ne bērni.

Kross noprasīja Džordžo: - Kur visi palikuši, aizbraukuši uz Disnejlendu, vai?

Bet Džordžo atteicās izrādīt atzinību par šo joku.

Pirmais, ko Kross ieraudzīja Kvogas dzīvojamā istabā, bija astoņi vīri, un šā loka iekšpusē itin draudzīgi sarunājās divi cilvēki. Krosam salēcās sirds. Tie bija Peti un Lia Vari. Vinsents viņus vēroja un izskatījās dusmīgs.

Peti un Lia šķita esam vislabākajās attiecībās. Bet Lia bija ģērbies vienīgi platās biksēs un kreklā, bez žakates un kaklasaites. Lia parasti ģērbās oficiāli, tātad viņa izskats nozīmēja, ka Vad bija pārmeklēts un atbruņots. Un viņš patiesi izskatījās pēc bezbēdīgas peles, kuru aplenkuši līksmi, draudīgi kaķi. Lia skumji pamāja Krosam. Peti uz viņa pusi nepameta ne skatienu. Bet, kad Džordžo ieveda Krosu darbistabā, Peti pārtrauca sarunu un kopā ar Vinsentu sekoja viņiem.

Darbistabā viņus gaidīja Dons Klerikudo. Apsēdies milzīgā atzveltnes krēslā, viņš smēķēja savu ierasto līko dgāru. Vinsents piegāja viņam klāt un pasniedza vīna glāzi no bāra. Krosam nekas netika piedāvāts. Peti palika stāvam pie durvīm. Džordžo apsēdās uz dīvāna blakus Donam un ar mājienu lika Krosam apsēsties sev līdzās.

Dona sejā, kura aiz vecuma bija kļuvusi vāja, nebija ne vēsts no emodjām. Kross noskūpstīja viņu uz vaiga. Dons pavērās viņā, un vecā vīra seja atmaiga, it kā to būtu pārņēmušas skumjas.

-    Tātad tā, Kročifiksio, - Dons iesāka, - tas viss bija gudri nostrādāts. Bet tagad tev jāpaskaidro savas rīcības iemesli Esmu Dantes vecaistēvs, mana meita ir viņa māte. Šie vīrieši ir viņa tēvoči. Tev jāatbild mums visiem.

Kross pūlējās nezaudēt savaldību.

-    Es nesaprotu, - viņš atteica.

Džordžo bargi noprasīja: — Dante. Kur viņš ir?

-    Ak Dievs, kā lai es to zinu? - Kross kā izbrīnījies atsaucās.

- viņš man par savām gaitām nekad neatskaitījās. Viņš varbūt atrodas Meksikā un labi izklaidējas.

Džordžo neatlaidās: - Tu nesaproti. Nešķied velti laiku. Tu jau esi atzīts par vainīgu. Kur tu viņu iesviedi?

Vinsents pie bāra novērsās, it kā nespētu raudzīties Krosam sejā. Kross dzirdēja, kā Peti viņam aiz muguras pienāk tuvāk dīvānam.

-    Kur ir pierādījumi? - Kross jautāja. - Kurš apgalvo, ka es nogalināju Danti?

-    Es. - Tagad runāja Dons. - Saproti jel: esmu pasludinājis tevi par vainīgu. Šim spriedumam nav apžēlošanas. Es liku tevi atgādāt šurp. lai tu izlūgtos žēlastību, taču tev jāattaisno mana mazdēla nonāvēšana.

Izdzirdīs šo nosvērto balss toni. Kross saprata, ka visam beigas. Gan viņam, gan Liam Vad. Bet Vad jau zināja. Tās bija lasāms viņa ads.

Vinsents pagriezās pret Krosu, viņa granītdetā seja bija atmaigusi.

-    Izstāsti tēvam patiesību, Kros, tā ir tava vienīgā iespēja.

Dons pamāja. Viņš sadja: - Krodfiksio, tavs tēvs man bija kas

vairāk par māsasdēlu, viņam bija Klerikudo asinis tāpat kā tev. Tavs tēvs bija mans uzticamais draugs. Un tā nu es uzklausīšu tavas rīcības iemeslus.

Kross sagatavojās atbildei.

-    Dante nogalināja manu tēvu. Es viņu atzinu par vainīgu, tāpat kā jūs atzināt par vainīgu mani. Un viņš nonāvēja manu tēvu aiz atriebības un godkāres. Sirdī viņš bija Santadio. - Dons neatbildēja. Kross turpināja: - Kā gan es varēju neatriebt tēvu? Kā es varēju aizmirst, ka man par savu dzīvi jāpateicas tēvam? Un es, tāpat kā tēvs, izjutu pārāk lielu deņu pret Klerikudo, lai turētu jūs aizdomās par līdzdalību nogalināšanā. Tomēr es domāju, jūs droši vien zinājāt, ka vainīgs Dante, un neko nedarījāt. Tad kā gan es varēju nākt pie jums, lai pārestība tiktu izlīdzināta?

- Nosauc pierādījumus, - Džordžo atteica.

-    Tādu vīru kā Pipi De Lena nekad nevarēja pārsteigt nesagatavotu, - Kross teica. - Un Džima Louzija atrašanās notikuma vietā ir pārāk liela sagadīšanās. Šajā istabā nav neviena cilvēka, kurš ticētu sakritībām. Jūs visi zināt, ka Dante bija vainīgs. Un jūs, Don, pats man izstāstījāt notikumu ar Santadio. Kas to lai zina, ko Dante plānoja pēc manis nogalināšanas, un viņš skaidri zināja, ka viņam tā jārīkojas. Nākamie būtu viņa tēvoči.

Kross neuzdrīkstējās pieminēt Donu.

-    Viņš paļāvās uz jūsu mīlestību, - Kross teica Donam.

Dons bija atlicis cigāru sānis. Viņa seja palika neizdibināma,

bet tajā jautās skumjas.

Tad ierunājās Peti. Viņš Dantem bija vistuvākais.

-    Kur tu izmeti līķi? - Peti atkal noprasīja.

Un Kross viņam nespēja atbildēt, nevarēja dabūt vārdus pār lūpām.

Valdīja ilgs klusums, tad pēdīgi Dons pacēla galvu un, uzlūkodams visus, sāka runāt.

-    Bēres tiek velti šķiestas jauniem cilvēkiem, - viņš sacīja.

- Ko jaunie paveikuši, lai taptu cildināti? Ar ko viņi izpelnījušies dziļu cieņu? Jaunie nepazīst ne līdzjūtību, ne pateicību. Un mana meita jau ir sajukusi prātā, kādēļ gan mums vairot viņas bēdas un izdzēst cerības uz izveseļošanos? Viņai tiks pasacīts, ka dēls aizbēdzis, un paies gadi, iekams viņa uzzinās patiesību.

Un tagad šķita, ka visi istabā atslābst. Peti panācās uz priekšu un apsēdās uz dīvāna blakus Krosam. Vinsents pie bāra kā sveicienam pacēla pie lūpām konjaka glāzi.

-    Tomēr, taisnīgi vai netaisnīgi, tu esi pastrādājis noziegumu pret Ģimeni, - Dons teica. - Jābūt ari sodam. Tev tas maksās naudu, Liam Vāci - dzīvību.

Kross iebilda: - Liam nebija nekāda sakara ar Danti, ar Louziju gan. Ļaujiet man viņu izpirkt. Man pieder puse “Ksanadu”.

Es nodošu pusi no īpašumtiesībām jums kā samaksu par sevi un Vāci.

Dons Klerikucio, likās, apsvēra priekšlikumu.

-    Tu esi uzticīgs, - viņš atzina.

Dons uzrunāja Džordžo, tad Vinsentu un Peti.

-    Ja jūs trīs piekritīsiet, ari es būšu ar mieru.

Viņi neatbildēja.

Dons kā nožēlā nopūtās.

-    Tu mums norakstīsi pusi savas īpašuma daļas, taču tev jāaizvācas no mūsu pasaules. Vāci jāatgriežas Sicīlijā topā ar ģimeni vai bez tās, kā viņam tīk. Tas ir viss, ko varu darīt. Jūs ar Vari vairs nekad nedrīkstēsiet sarunāties. Un es tavā klātbūtnē pavēlu saviem dēliem nekad neatriebt māsasdēla nāvi. Tfev būs nedēļa laika, lai nokārtotu dokumentus, parakstītu Džordžo vajadzīgos papīrus. - Pēc tam Dons vairs nerunāja tik bargi. — Ļauj man tev apliecināt, ka neko nezināju par Dantes nodomiem, lāgad ej ar mieru un atceries, ka es vienmēr mīlēju tavu tēvu kā paša dēlu.

Kad Kross bija pametis namu. Dons Klerikudo piecēlās no krēsla un teica Vinsentam: — Uz gultu.

Vinsents palīdzēja tēvam tikt augšā pa kāpnēm, jo Dons vairs nebija spēdgs uz kājām. Vecums beidzot sāka postīt viņa ķermeni.

EPILOGS NICA, FRANCIJA KVOGA

PĒDĒJĀ VEGASĀ PAVADĪTAJĀ DIENĀ Kross De Lena sēdēja uz sava dzīvokļa balkona un noraudzījās lejā uz saules pielieto Strīpu. Lielās viesnīcas - “Cēzara pils”, “Flamingo”, “Tuksneša krogs”, “Mirāža” un “Smiltājs” - miidzināja neona ugunis, sacenzdamās ar sauli.

Dons, izraidīdams Krosu, skaidri noteicis: Kross vairs nekad nedrīkstēs atgriezties Lasvegasā. Cik laimīgs šeit bijis viņa tēvs Pipi, un Grounvelts uzbūvējis pilsētu, kam bija lemts kļūt par viņa Valhallu, bet Kross patiesībā nekad netika izjutis viņu bezrūpību. Tiesa gan, viņš bija baudījis Vegasas priekus, tomēr tiem allaž bijusi tērauda aukstā piegarša.

Septiņu villu zaļie karogi nokarājās tuksneša bezvējā, bet viens rēgojās pie nodegušās celtnes melnā karkasa kā Dantes gars. Bet to visu viņš vairs nekad neredzēs.

Viņš bija mīlējis “Ksanadu”, mīlējis tēvu, Grounveltu un Klaudiju. Un tomēr kaut kādā ziņā nodevis tos. Grounveltu tādēļ, ka nebija uzticīgs “Ksanadu”; tēvu tādēļ, ka nebija uzticīgs Klerikucio; Klaudiju tādēļ, ka viņa ticēja brāļa nevainīgumam. Nu viņš bija brīvs no visiem. Viņš uzsāks jaunu dzīvi.

Kā viņš varēja izprast mīlestību pret Atēnu? No romantiskas mīlas briesmām viņu tika brīdinājis Grounvelts, paša tēvs un pat vecais Dons. Šī bija to dižo vīru liktenīgā kļūme, kuri valdīja pār savām pasaulēm. Tad kādēļ Kross tagad neievēroja viņu padomu? Kādēļ viņš nodeva savu likteni sievietes varā?

Pavisam vienkārši: viņas izskats, viņas balss skaņa, viņas kustības, viņas laime un bēdas - viss darīja Krosu laimīgu. Pasaule tapa mulsinoši tīkama, kad viņš bija kopā ar šo sievieti. Ēdiens kļuva gards, saule sildīja kaulus, un viņš izjuta tīksmīgas alkas pēc viņas miesas, kas dzīvi darīja svētu. Un, gulēdams ar Šo sievieti, viņš nekad nebaidījās no pirmsausmas murgiem.

Nu jau bija pagājušas trīs nedēļas, kopš viņš pēdējo reizi redzējis Atēnu, taču vēl šorīt dzirdējis viņas balsi. Viņš bija piezvanījis uz Franciju, lai pasacītu Atēnai, ka dodas turp, un saklausījis laimi viņas balsī, jo nu viņa zināja, ka Kross vēl ir dzīvs. Iespējams, Atēna mīl viņu. Un tagad, pēc nepilnām divdesmit stundām, Kross viņu satiks.

Kross ticēja, ka Atēna kādudien viņu patiesi iemīlēs, atlīdzinās viņam ar mīlestību, nekad netiesās viņu un, līdzīgi eņģelim, izglābs no elles.

Atēna Akviteina, iespējams, bija Francijā vienīgā sieviete, kas uzlika grimu un uzvilka apģērbu, lai iznīcinātu savu skaistumu. Viņa nepūlējās izskatīties neglīta, viņa nebija mazohiste, taču bija sākusi uzlūkot fizisko skaistumu kā bīstamu pašas iekšējai pasaulei. Viņa ienīda varu, ko tas deva pār citiem cilvēkiem. Atēna ienīda liekulību, kas joprojām maitāja viņas garu. la traucēja darbā, kas, kā viņa apzinājās, būs viņas mūža darbs.

Pirmajā darba dienā Nicas Autisko bērnu institūtā viņa gribēja izskatīties tāda pati kā bērni, staigāt tāpat kā viņi. Atēnu bija pārņēmusi solidaritātes izjūta. Todien viņa atslābināja sejas muskuļus bērnu bezdvēseliskajā mierā un kliboja, sasvērusies uz sāniem, kā daži bērni, kuriem bija kustību traucējumi.

Dr. Žerārs to ievēroja un sardoniski piezīmēja: - Ak, ļoti labi, taču jūs ejat nepareizajā virzienā. - Tad viņš saņēma Atēnas rokas savējās un maigi teica: - Jūs nedrīkstat solidarizēties ar bērnu nelaimi. Jums pret to jācīnās.

Atēna jutās kā rājienu saņēmusi un nokaunējusies. Atkal aktrises liekulība maldinājusi viņu. Tomēr viņa izjuta mieru, rūpēdamās par šiem bērniem. Viņiem bija vienalga, ka Atēnas franču valodas zināšanas nebija pilnīgas, bērni tik un tā neuztvēra viņas vārdu nozīmi.

Pat mokošā īstenība nelaupīja Atēnai drosmi. Bērni reizēm izturējās postoši, neatzina sabiedrības likumus. Viņi kāvās savā starpā un ar auklītēm, izsmērēja izkārnījumus uz sienām, urinēja, kur vien gribēja. Dažreiz viņi biedēja ar savu nežēlību, riebumu pret ārpasauli.

Vienīgo reizi Atēna jutās bezpalīdzīga, kad naktī, mazajā dzīvoklī, ko bija noīrējusi Nicā, lasīja institūta publikācijas. Tie bija ziņojumi par bērnu panākumiem, un šīs ziņas biedēja. Pēc tam viņa ierāpās gultā un raudāja. Atšķirībā no filmām, kurās Atēna dzīvojusi, šiem ziņojumiem bija lielākoties nelaimīgas beigas.

Kad piezvanīja Kross un pateica, ka brauks šurp, Atēna sajuta laimes un cerību uzplūdus. Viņš vēl bija dzīvs un palīdzēs viņai, lād Atēnu pārņēma satraukums. Viņa lūdza padomu dr. Žerāram.

-    Kā jūs domājat, kā būtu vislabāk? - viņa jautāja.

-    Viņš varētu lieliski palīdzēt Betānijai, - dr. Žerārs atbildēja. - Es ļoti gribētu redzēt, kā meitene saprastos ar viņu ilgākā laika posmā. Ari jums tas varētu nākt par labu. Mātes nedrīkst būt mocekles bērnu dēļ.

Atēna domāja par viņa vārdiem, braukdama uz Nicas lidostu sagaidīt Krosu.

Lidostā Krosam bija jāiet kājām no lidmašīnas uz zemo lidostas ēku. Gaiss bija liegs un smaržīgs, te nebija svelmainās Vegasas tveices. Gar betonētā sagaidītāju laukuma malām auga milzum daudz krāšņu sarkanu un purpurkrāsas ziedu.

Kross redzēja Atēnu gaidām šajā laukumā un apbrīnoja viņas ģeniālās spējas pārvērst savu izskatu. Viņa nevarēja pilnīgi noslēpt savu skaistumu, bet prata to nomaskēt. Brilles ar zeltītiem rāmjiem un tonētiem stikliem vērta viņas koši zaļās acis pelēkās. Apģērbs lika Atēnai izskatīties druknākai un smagnējākai Gaišie mati pabāzti zem laudniedskas rupja audekla cepures, kas daļēji aizsedza seju. Kross jutās saviļņots kā īpašnieks, kurš vienīgais zināja, cik daiļa Atēna bija patiesībā.

Krosam tuvojoties, Atēna noņēma brilles un ielika blūzes kabatā. Viņš pasmaidīja par viņas nevaldāmo iedomību.

Pēc nepilnas stundas viņi atradās viesnīcas Negresco apartamentos, tās pašas viesnīcas, kurā Napoleons gulējis ar Žozefmi. Tā vismaz bija apgalvots viesnīcas reklāmas prospektā pie durvīm. Pieklauvēja oficiants un ienesa paplāti ar vīna pudeli un smalku šķīvi ar sīciņām sviestmaizītēm. Viņš atstāja paplāti uz balkona, no kura pavērās skats uz Vidusjūru.

Sākumā viņi izturējās neveikli viens pret otru. Viņa turēja Krosa roku kā uzticēdamās, tomēr kā pavēlniece, Atēnas siltās miesas pieskāriens iesvēla viņā iekāri. Tomēr Kross noprata, ka viņa nebija īsti gatava.

Istabas bija skaisti iekārtotas, daudz krāšņāk nekā jebkura “Ksanadu” villa. Virs gultas tumšsarkana zīda baldahīns, tam pieskaņotie aizkari rotāti ar zeltītām karaliskajām lilijām. Galdiem un krēsliem piemita elegance, kāda Vegasas pasaulē vispār nebūtu iespējama.

Atēna izveda Krosu uz balkona, un Kross pa ceļam neprātīgi noskūpstīja viņu uz vaiga. Un tad Atēna vairs neizturēja, viņa paņēma slapjo salveti, kura bija aptīta ap vīna pudeli, un noberza no sejas visu kosmētiku, kas viņu izķēmoja. Viņai uz sejas vizēja ūdens lāses, āda izskatījās starojoši sārta. Viņa uzlika roku Krosam uz pleca un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām.

No balkona viņi varēja aplūkot Nicas akmens celtnes, kuru zilās un zaļās krāsas gadsimtu gaitā bija izbalojušas. Lejā Nicas iedzīvotāji pastaigājās pa Promenāde des Anglais, akmeņainajā pludmalē gandrīz kaili jauni vīrieši un sievietes, šļakatām šķīstot, metās zili zaļajā ūdenī, kamēr bērni rakās oļainajās smiltis. Tālumā jahtas ar uguņu rindām kā balti vanagi slīdēja gar apvārsni.

Kross un Atēna bija iedzēruši pirmo vīna malku, kad izdzirda vārgu dunoņu. No akmens dambja pa atveri, kas izskatījās pēc lielgabala stobra, bet patiesībā bija lielā austrumpuses kanalizācijas caurule, izšļācās tumšbrūna straume un ieplūda dzidri zilajā jūrā.

Atēna novērsās. Viņa jautāja Krosam: - Cik ilgi tu šeit paliksi?

-    Piecus gadus, ja tu man (ausi, - viņš atteica.

- tas ir muļķīgi, - Atēna sacīja, saraukdama pieri. - Ko tu te darīsi?

Kross atbildēja: - Esmu bagāts, varbūt nopirkšu nelielu viesnīcu.

-    Kas notika ar "Ksanadu”? - Atēna vaicāja.

-    Man nācās pārdot savu īpašuma daļu, - Kross teica. Viņš bridi klusēja. - Mums nevajadzēs bažīties par naudu.

-    Man ir nauda, - Atēna teica. - Tev jāsaprot. Es šeit palikšu piecus gadus un pēc tam vedīšu viņu mājās. Man vienalga, ko viņi saka, es vairs nekad nelikšu meitu ārstniecības iestādē, es rūpēšos par viņu visu atlikušo dzīvi. Ja ar viņu kaut kas notiks, mana dzīve būs kopā ar tādiem pašiem bērniem kā viņa. Tātad, kā redzi, mēs nekad nevarēsim dzīvot kopā.

Kross lieliski saprata Atēnu. Viņš ilgi pārdomāja atbildi.

Krosa balss skanēja spēcīgi un apņēmīgi, kad viņš sacīja:

-    Vienīgais, par ko es tagad esmu pārliecināts, ir tas, ka es mīlu tevi un Betāniju. Tev jātic. Viegli nebūs, es zinu, bet mēs pieliksim visus spēkus. Tu gribi palīdzēt Betānijai, nevis būt par mocekli. Tādēļ mums jāveic pēdējais lēciens. Es darīšu, ko varēšu, lai tev palīdzētu. Paklau, mēs būsim kā spēlmaņi manā kazino. Apstākļi ir pret mums, tomēr vienmēr ir iespēja uzveikt apstākļus.

Kross redzēja, ka Atēna pamazām kļūst piekāpīgāka, tādēļ neatlaidīgi turpināja.

-    Apprecēsimies, - viņš ierosināja. - Laidīsim pasaulē vēl citus bērnus un dzīvosim kā normāli cilvēki. Mēģināsim ar saviem bērniem vērst par labu to, kas liekas aplams mūsu pasaulē.Visām ģimenēm ir kāda nelaime. Es zinu, mēs spējam to pārvarēt. Vai tu man ticēsi?

Beidzot Atēna raudzījās tieši uz Krosu.

-    Vienīgi tad, ja tu ticēsi, ka es patiesi mīlu tevi, - viņa atbildēja.

Guļamistabā mīlēdamies, viņi sāka ticēt viens otram: Atēna noticēja, ka Kross patiesi palīdzēs viņai glābt Betāniju, un Kross noticēja, ka Atēna viņu tiešām mīl. Pēdīgi, pavērsusi augumu pret Krosu, viņa nomurmināja:

- Es mīlu tevi. Patiešām.

Kross pielieca galvu, lai noskūpstītu viņu. Atēna atkārtoja:

- Es patiesi mīlu tevi, - un Kross nodomāja - kurš vīrietis zemes virsū spētu neticēt viņai?

Palicis viens savā guļamistabā, Dons uzvilka vēsos palagus līdz zodam. Nāve tuvojās, un viņš bija pārāk viltīgs, lai nejaustu tās tuvumu. Toties viss izdevies saskaņā ar viņa plāniem. Ak, dk viegli pārspēt viltībā jaunos.

Pēdējo piecu gadu laikā Dons Dantē bija saskatījis briesmas savam izcilajam plānam. Dante būtu pret Klerikudo Ģimenes iekļaušanos sabiedrībā. Un tomēr - ko gan viņš, Dons, varēja dalīt? Pasūtīt meitas dēla, sava paša mazdēla slepkavību? Vai Džordžo, Vinsents un Peti klausītu šādai pavēlei? Un, ja ari paklausītu, vai dēli neuzskatītu viņu par briesmoni? Vai tādā gadījumā dēli nebītos no viņa vairāk, nekā mīlēja? Un Roza Marija - kas vēl atliktu no viņas veselā saprāta, jo viņa noteikti nojaustu patiesību.

Bet, kad tika nogalināts Pipi De Lena, kauliņi bija mesti. Dons uzreiz zināja patiesību, izpētīja Dantes attiecības ar Louziju un nonāca pie sprieduma.

Dons tika sūtījis Vinsentu un Peti ar bruņotu automobili apsargāt Krosu. Un tad, lai brīdinātu Krosu, izstāstījis viņam par karu ar Santadio. Cik sāpīgi ir savest pasauli kārtībā! Un, kad viņa vairs nebūs, kurš pieņems šos briesmīgos lēmumus? Tagad viņš reizi par visām reizēm nolēma, ka Klerikudo veiks galīgo atkāpšanos.

Vinnijs un Peti nodarbosies tikai ar restorāniem un celtnied* bas biznesu. Džordžo Volstritā pirks kompānijas. Aiziešana būs pilnīga. Pat Bronksas anklāvs netiks papildināts. Beidzot Kleriku* do būs drošībā un dnīsies pret jaunajiem, ārpus likuma esoša-jiem cilvēkiem, kuri nāca pie varas visā Amerikā. Viņš nevainos sevi par pagātnes kļūdām, par to, ka meita zaudējusi laimi, un par mazdēla nāvi. Un viņš galu galā palaidis Krosu brīvībā.

Pirms iemigšanas Dons redzēja vīziju. Viņš dzīvos mūžīgi. Klerikudo asinis mūžam būs cilvēces daļa. Un tieši viņš, vienīgi viņš bija šo radurakstu, sava paša spēka pirmsākums.

Bet, ak vai, pasaule bija ļauna un noveda cilvēku grēkā.

Content

Pjuzo Mario Pēdējais Dons

PROLOGS KVOGA 1965

I GRĀMATA HOLIVUDA LASVEGASA 1990 1. nodaļa

2. nodaļa

II GRāMATA KLERICIO UN PIPI DE LENA

3. nodaļa

III GRāMATA KLAUDIJA DE LENA ATēNA AKVITEINA

4. nodaļa

5. nodaļa

IV GRāMATA KROSS DE LENA KLERIKUCIO

6. nodaļa

V GRĀMATA LASVEGASA HOLIVUDA KVOGA

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

VI GRĀMATA NĀVE HOLIVUDĀ

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

VII GRĀMATA SANTADIO KARŠ

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

VIII GRĀMATA SVĒTAIS VAKARĒDIENS

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

EPILOGS NICA, FRANCIJA KVOGA