Pjuzo Mario

Sicīlietis

Mario Pjuzo

SICĪLIETIS

I dala MAIKLS KORLEONE 1950

1. nodaļa

Maikls Korleone stāvēja Palermo uz garas koka kuģu piestātnes un vēroja, kā liels okeāna tvaikonis atiet uz Ameriku. Ar šo kuģi viņam bija jāaizbrauc, taču no tēva pienāca jaunas instrukcijas. Viņš pamāja atvadas mazā zvejnieku laivā sēdošajiem cilvēkiem, kas viņu atveda uz šo piestātni,— cilvēkiem, kuri bija viņu apsargājuši visus šos gadus. Zvejnieku laiva peldēja pa palso sliedi, kas palika aiz okeāna kuģa, gluži kā maza, drosmīga pīlīte nopakaļ mātei. Ļaudis no laivas pamāja pretī — viņš tos nekad vairs neredzēs. Piestātnē rosījās cilvēki cepurēs un platās biksēs, viņi izkrāva kuģus un pielādēja mašīnas, kuras stāvēja garajā piestātnē. Stiegrainie, augumā pamazie cilvēki saplacinātajās cepurēs, kuras piesedza seju, izskatījās drīzāk pēc arābiem nekā pēc itāliešiem. Starp tiem bija arī jaunie miesassargi, kuri gādās par viņa drošību līdz brīdim, kad viņš sastapsies ar donu Kroči Malo, Capo di Capi vai «Draugu draugiem». Visas pasaules avīzēs viņus sauc par mafiju, bet Sicīlijā vārds «mafija» nekad nepārveļas pār ierindas pilsoņu lūpām. Tāpat kā par donu Kroči Malo nekad nepateiks «Capo di Capi», bet tikai «Krietnā dvēsele». Savā divu gadu Sicīlijas trimdā Maikls bija dzirdējis par donu Kroči tik daudz un dažādu—dažkārt tīri fantastisku — nostāstu, ka grūti bija noticēt šāda cilvēka eksistencei. Tomēr no tēva saņemtās instrukcijas bija nepārprotamas: viņam tika pavēlēts šodien ar donu Kroči paēst pusdienas. Viņiem jāvienojas, kā lai palīdz tikt projām no Sicīlijas slavenajam laupītājam Salvato- rem Giljāno. Maikls Korleone nedrīkstēja aizbraukt no Sicīlijas bez viņa. Piecdesmit metrus no piestātnes šaurā ieliņā stāvēja liels, melns automobilis. Gar tā priekšgalu slamstījās kāda trijotne — viņi izskatījās kā tumši četrstūri uz žilbinošas saules gaismas apspīdēta audekla fona. Maikls devās pie yiņiem. Mirkli apstājās, lai aizsmēķētu cigareti un uzmestu skatienu pilsētai. Palermo bija iepletusies piltuvvei- dīgā ieplakā, ko bija izveidojis kādreiz darbīgs vulkāns, no trim pusēm to ieskāva kalni, bet ceturtajā tā izlauzās līdz žilbinoši zilgajai Vidusjūrai. Pilsēta laistījās Sicīlijas dienasvi- dus saules zeltainajos staros. Pa zemi kā čūska izlocījās sārta gaisma — likās, tās ir to asiņu pēdas, kas daudzu gadsimtu gaitā izlietas Sicīlijas zemē. Zeltainie stari glāstīja hellēņu majestātisko tempļu marmora kolonnas, musulmaņu slaidos minaretus, īpatnējos ornamentus uz spāņu katedrāļu fasādēm; tālīn.a pakalna nogāzē vīdēja drūmas, robotas senas normaņu pils sienas. Visdažādāko un visnežēlīgāko militāro valdoņu mantojums, kas Sicīlijā sastopams no laikiem, kad vēl Kristus nebija dzimis. Tur, tālāk, aiz pils sienām kalnu smailās virsotnes turēja mazliet izlutināto Palermo nāvīgās skavās, it kā tie kopā būtu noslīguši uz ceļiem lūgsnā un sasprieguši valgu, kas stingri apvīts pilsētai ap kaklu. Bet augstumos, zilajās debesīs, šaudījās neskaitāmi, sārteni piekūni. Maikls devās pie trim vīriešiem, kas viņu gaidīja piestātnes galā. Melnie četrstūri pamazām ieguva augumu aprises un seju vaibstus. Ar katru soli viņš saskatīja tos arvien skaidrāk, tie it kā atkāpās, pašķīrās — gluži vai gribēdami tikšanās brīdī viņu ielenkt no visām pusēm. Visi trīs zināja Maikla dzīvesstāstu. Zināja, ka viņš ir jaunākais dēls diženajam Donam Korleonem, kura vara pletās arī pār Sicīliju. Zināja, ka, izrēķinādamies ar Korleones impērijas ienaidnieku, Maikls Ņujorkā nogalinājis policistu. Zināja, ka slepkavības dēļ viņam nācās bēguļot un patverties Sicīlijā un ka tagad, kad jautājums, galu galā, «nokārtots», viņš nolēmis atgriezties mājās — kļūt par troņmantnieku Korleones Ģimenē. Viņi vēroja Maiklu — cik ātri un viegli viņš pārvietojas, cik uzmanīgi visu novēro, cik nomocīts izskatās, kā jau cilvēks, kas iepazinis briesmas un ciešanas. Viņš, bez šaubām, bija «cieņas» vērts.

Kad Maikls nokāpa no piestātnes, pirmais viņu sagaidīja mācītājs—sutanā, kas cieši apņēma tā pilnīgo augumu, ar netīru filca platmali galvā. Balto garīdznieka apkaklīti bija klājuši rūsganie Sicīlijas putekļi, taču sejai virs tās bija gluži laicīgs barojums.

Tēvs Benjamīno Malo, dižā dona Kročes brālis, izturējās kautrīgi un dievbijīgi, viņš bija uzticīgs savam slavenajam radiniekam un ne reizi pat nesamulsa, ka sātans viņam gluži vai azotē. Nelabvēļi deva mājienus, ka viņš atstāstot donam Kročem pat grēksūdzes noslēpumus.

Spiezdams Maikla roku, tēvs Benjamīno nervozi smaidīja, šķiet, viņš bija patīkami izbrīnīts un atviegloti nopūtās, ieraudzījis Maikla smaidu, kas nepavisam neizskatījās pēc slepkavas smaida.

Otrs sagaidītājs nesasveicinājās tik sirsnīgi, kaut gan pietiekami pieklājīgi. Tas bija Frederiko Velardi, visas Sicīlijas slepenpolicijas šefs. Viņam vienīgajam no trijotnes seju nerotāja laipns smaids. Viņš izskatījās kārns un bija ģērbies krietni labāk, nekā tas pienāktos cilvēkam ar valsts ierēdņa algu. Saltās, zilās acis ļāva nojaust viņa radniecību ar normaņu iekarotājiem. Inspektoram Velardi nebija nekādu siltu jūtu pret amerikāni, kurš nogalinājis augsta ranga policistu. No tāda arī Sicīlijā var sagaidīt kaut ko tamlīdzīgu. Velardi paspieda Maiklam roku, kā zobenus sakrustodams.

Trešais bija augumā garāks un masīvāks — līdzās diviem citiem viņš izskatījās milzīgs. Stingri satvēris Maikla roku, viņš pievilka Maiklu sev klāt un apskāva.

— Brālēn Maikl,— viņš sacīja,— priecājos tevi redzēt Palermo!— Un paskatījās uz Maiklu ar labvēlīgu, taču tramīgu skatienu.— Es esmu Stefans Andolīni, kopā ar tavu tēvu mēs uzaugām Korleonē. Es taču tevi Amerikā biju redzējis vēl kā bērnu. Vai atminies mani?

Lai cik tas dīvaini, taču Maikls atcerējās, jo Stefans Andolīni bija rudmatis, kādi Sicīlijā ir liels retums. Bet tas bija viņa lāsts, jo sicīlieši Jūdu uzskatīja par rudmati. Arī viņa seju nebija iespējams aizmirst. Milzīga, greiza mute ar biezām lūpām, kas atgādināja asiņainus gaļas gabalus, virs tās — sarainas nāsis un dziļi iegrimušas acis. Kaut gan viņš smaidīja, viņa seja uzvēdīja domas par slepkavību.

Paraudzījies uz garīdznieku, Maikls tūdaļ visu saprata. Taču inspektora Velardi klātbūtne viņu pārsteidza. Andolīni, kā jau radiniekam pieklājas, centīgi izskaidroja Maiklam inspektora oficiālo statusu. Maikls saausījās. Ko viņš te dara? Velardi tika uzskatīts par vienu no nežēlīgākajiem Salvatores Giljāno medniekiem. Inspektors un Stefans Andolīni nepārprotami viens otru necieta, viņi izturējās uzsvērti pieklājīgi kā cilvēki, kas gatavojas nāvīgai divcīņai.

Šoferis atvēra mašīnas durvis. Tēvs Benjamīno un Stefans Andolīni, viegli papliķējuši Maiklam pa plecu, lika viņam apsēsties aizmugurē. Tēvs Benjamīno savā kristietiskajā pieticībā uzstāja, lai Maikls apsēžas pie loga, bet viņš

pats — pa vidu, jo tad Maikls varēšot apskatīt Palermo krāšņumus. Trešais aizmugurējā sēdeklī novietojās Andolīni. Inspektors jau bija paguvis iespraukties līdzās šoferim. Maikls pamanīja, ka viņš tur plaukstu uz durvju roktura, lai varētu tās momentā atvērt. Maikla smadzenēs pazibēja doma: laikam tēvs Benjamīno ierāpies vidū, lai nekļūtu par mērķi.

Mašīna kā milzīgs, melns drakons lēnām virzījās pa Palermo ielām. Gar prospektu slējās eleganti nami mauru stilā, masīvas sabiedriskās ēkas ar grieķu kolonnām, spāņu baznīcas. Arī zilā, baltā un dzeltenā krāsā nokrāsotas privātas mājas ar balkoniem, no kuriem nokārušās ziedu virtenes it kā izveidoja virs galvas vēl vienu ceļu. Tas būtu jauks skats, nebijis tikai itāliešu valsts policijas — karabinieru vienību, kas stāvēja uz katra stūra ar šautenēm kaujas gatavībā. Karabinieri atradās arī augšā — uz balkoniem.

Viņu mašīna izcēlās starp pajūgiem, it īpaši laucinieku ratiem, kurus vilka ēzeļi, pārsvarā tie veda svaigus produktus no ciematiem. Katra šo pajūgu detaļa, līdz pat spieķiem un ilksīm, bija izkrāsota jautrās, košās krāsās. Uz daudzu ratu sāniem bija attēloti bruņinieki ķiverēs un kronēti karaļi: tās bija ainas no leģendām par Kārli Lielo un Rolandu, šiem sicīliešu folkloras senajiem varoņiem. Taču uz dažu pajūgu sāniem bija attēlots kokvilnas biksēs un baltā bezrocī tērpies skaists jauneklis ar pistolēm aiz jostas un šauteni pār plecu. Zem šī attēla Maikls pamanīja divas milzīgiem, sarkaniem burtiem rakstītas rindinas, kas vienmēr beidzās ar vārdu GILJANO.

Savas Sicīlijas trimdas laikā Maikls par Salvatori Giljāno bija dzirdējis daudz. Viņa vārds bez mitas tika pieminēts presē. Par viņu it visur runāja cilvēki. Maikla sieva Apolonija reiz atzinās, ka ik nakti lūdz par Giljāno Dievu, par viņu lūdzās gandrīz visi Sicīlijas bērni un jaunatne. Viņš tika dievināts — viņš taču bija viens no viņiem, par tādu viņi visi sapņoja kļūt. Kaut viņam nebija ne trīsdesmit, viņš tika uzsķatīts par izcilu karavadoni, jo bija pratis uzveikt pret viņu raidītās karabinieru vienības. Giljāno bija skaists un labs, jo lielāko daļu no saviem noziedzīgajiem ienākumiem izdāļāja nabagiem. Viņš bija augstsirdīgs un nekad neatļāva- saviem vīriem uzmākties sievietēm vai uzbrukt garīdzniekiem. Ja tika novākts denuncētājs vai nodevējs, viņš vienmēr ļāva upurim noskaitīt lūgsnu un šķīstīt dvēseli, lai samierinātos ar viņsaules pārvaldītājiem. To visu Maikls jau zināja.

Viņi nogriezās no galvenās ielas, un Maikla skatienu saistīja milzīgs uzsaukums, kas melniem burtiem bija uzrakstīts uz kādas mājas. Viņš paguva izlasīt augšējā rindā vārdu «Giljāno». Tēvs Benjamīno pieliecās uz loga pusi un teica:

—    Tā ir viena no Giljāno proklamācijām. Par spīti visam, naktīs viņš joprojām pārvalda Palermo.

—    Par ko tajā ir runa?— Maikls jautāja.

—     Viņš atļauj Palermo iedzīvotājiem atkal braukt ar tramvaju,— Benjamīno atbildēja.

—    Vi ņš atļauj?— Maikls pasmaidīja.— Laupītājs atļauj?

Stefans Andolīni salona pretējā pusē iesmējās.

—     Redzi, tramvajos brauc karabinieri, un Giljāno viņus spridzina. Sākumā viņš iedzīvotājus brīdināja, lai tie neizmanto tramvajus. Bet tagad sola vairs nespridzināt.

Maikls sausi jautāja:

—     Bet kāpēc Giljāno spridzina tramvajus, kuros brauc policisti?

Inspektors Velardi pagrieza galvu, zilās acis ieurbās Maiklā.

—    Tāpēc, ka Roma muļķības dēļ apcietināja viņa tēvu un māti par sadarbību ar pazīstamo noziedznieku, viņu pašu dēlu. Republika nav atcēlusi fašistu likumus.

—     Mans brālis dons Kroče vienojās par viņu atbrīvošanu,— gluži vai lepni sacīja tēvs Benjamīno.— Brālis bija ļoti nikns uz Romu.

«Ak Dievsl» nodomāja Maikls. «Dons Kroče dusmojies uz Romu? Kāda gan, pie velna, nozīme šim donam Kročem, ja viņš nav pezzonovanfe vai mafijas vadonis.»

Mašīna apstājās pie rozā nama, kas stiepās vesela kvartāla garumā. Katru no tā stūriem greznoja zili tornīši. Pie ieejas, pār kuru bija uzslieta plata, zaļi svītrota nojume ar uzrakstu «Hotel Umberto», stāvēja divi viesmīļi žilbinošās uniformās ar zeltītām pogām. Taču šī greznība nesaistīja Maikla uzmanību.

Ar vērīgu aci viņš apskatīja ielu pie viesnīcas. Pamanīja vismaz desmit miesassargus, kas pastaigājās pa pāriem vai arī balstījās pret metāla margām. Šie ļaudis pat nepūlējās slēpt, kāpēc te atrodas. Zem atpogātajām žaketēm varēja saskatīt revolverus. Kad Maikls izkāpa no mašīnas, divi no viņiem — ar tieviem cigāriem zobos — uz brīdi aizšķērsoja eju un uzmanīgi viņu nopētīja, itin kā lēsdami, cik liels kaps būs vajadzīgs. Inspektoram Velardi un citiem viņi nepievērsa uzmanību.

Kad viņu grupa iegāja viesnīcā, apsargi aiz viņiem nobloķēja ieeju. Vēl četri, kas bija vestibilā, izveda viņus cauri garam gaitenim. Viņi izturējās tik lepnīgi, it kā kalpotu ķeizara pilī.

Gaiteņa galu noslēdza masīvas ozolkoka divviru durvis. Cilvēks, kurš sēdēja augstā, troņveidīgā krēslā, piecēlās un atvēra durvis ar bronzas atslēgu. Viņš paklanījās, veltīdams tēvam Benjamīno sazvērniecisku smaidu.

Durvīm atveroties, pavērās greznu istabu anfilāde; aiz atvērtajiem logiem pletās krāšņs dārzs, no kura dvesa citronkoku kairā smarža. Kad viņi iegāja, Maikls pamanīja, ka iekšpusē pie durvīm dežurē divi vīri. Interesanti, Maikls nodomāja, kāpēc donu Kroči tā apsargā? Viņš ir Giljāno draugs, taču viņš ir arī Romas justīcijas ministra uzticības persona, tādēļ viņam nevajadzētu baidīties no karabinieriem, kuri pārplūdinājuši Palermo. Bet no kā un kāpēc baidās varenais dons? Kas ir viņa ienaidnieks?

Oriģinālās viesistabas mēbeles kādreiz bija paredzētas itāļu pilij — gigantiski atzveltnes krēsli, dīvāni, kas garuma un platuma dēļ atgādināja kuģus, gluži vai muzejā zagti masīvi marmora galdi. Tie kalpoja par labu fonu cilvēkam, kurš iznāca viņiem pretī no dārza.

Viņš ļāva Maiklam Korleonem sevi apskaut. Dons Kroče bija gandrīz cik garš, tik plats. Masīvo lauvas galvu vainagoja biezi, iesirmi, kā nēģerim cirtaini un rūpīgi apgriezti mati. Acis bija tumšas kā ķirzakai — gluži vai divas rozīnes, kas iespiestas virs gaļīgajiem vaigiem, šie vaigi atgādināja divus lielus sarkankoka gabalus; kreisais bija gluds, bet otrs uzblīdis, ar krunku. Mute bija apbrīnojami akurāta, virs tās — šauras ūsiņas. Iespaidīgākais sejā bija deguns — masīvs, ar majestātisku kumpumu.

Tomēr viss, kas bija zemāk par šo majestātisko galvu, piederējās zemniekam. Viņa vareno vidukli aptvēra milzīgas, slikti pieguļošas bikses, kuras saturēja gaiši bikšturi. Mugurā viņam bija platum plats, tīri izmazgāts, taču neizgludināts krekls. Nebija ne kaklasaites, ne svārku, un viņš soļoja pa marmora grīdu basām kājām.

Viņš nepavisam neizskatījās pēc cilvēka, kas «pieknābā» no katra Palermo milzu uzņēmuma, līdz pat pēdējai letei tirgus laukumā. Grūti bija noticēt, ka viņš vainojams tūkstošu nāvē, ka Sicīlijas rietumos patiesībā noteicējs ir viņš, nevis Romas valdība. Un ka viņš ir bagātāks par hercogiem un baroniem, kuriem Sicīlijā pieder milzīgi īpašumi.

Strauji apkampis Maiklu, viņš sacīja:

— Es pazinu tavu tēvu, kad mēs vēl bijām bērni. Esmu priecīgs, ka viņam ir tik labs dēls.

Pēc tam viņš painteresējās, kā viesim klājies ceļā un vai kaut kā netrūkst. Maikls pasmaidīja un atbildēja, ka viņš apmierinātos ar maizes riecienu un lāsi vīna. Dons Kroče tūdaļ veda viņu uz dārzu, jo, tāpat kā visi sicīlieši, viņš vislabprātāk ieturējās svaigā gaisā.

Galds bija uzklāts pie citronkoka. Uz tā mirgoja izmeklēts stikls un sniegbalts galdauts. Kalpotāji atcēla nostāk no galda bambusa krēslus. Dons Kroče moži un laipni izsēdināja ciemiņus; viņš izskatījās jaunāks, nekā īstenībā bija, viņam ritēja jau septītais desmits. Viņš apsēdināja Maiklu pa labi no sevis, bet savu brāli garīdznieku — pa kreisi. Inspektoru Velardi un Stefanu Andolīni novietoja iepretī un vispār izturējās pret viņiem mazliet pavēsi.

Visi sicīlieši ir negauši, un viens no nedaudzajiem jokiem, kuru cilvēki atļāvās izteikt attiecībā uz donu Kroči, bija šāds: vispirms viņš piestūķēs vēderu un tikai pēc tam liks ienaidniekam trūkties. Arī tagad viņš sēdēja ar svētlaimīgu apmierinājuma smaidu sejā, turēdams gatavībā nazi un dakšiņu, kamēr kalpotāji pienesa ēdienu. Maikls uzmeta skatienu dārzam. To ieskāva augsts akmens žogs, un vismaz desmit miesassargu sēdēja pie maziem galdiņiem, taču ne vairāk kā pa divi pie katra, turklāt pietiekami tālu, lai neapgrūtinātu donu Kroči un viņa sarunu biedrus. Dārzā virmoja citronkoku un olīveļļas smarža.

Dons Kroče pats cienāja Maiklu: salika uz viņa šķīvja ceptu cāli un kartupeļus, uzmanīja, kā uz cita, mazāka, šķīvja ar rīvētu sieru apkaisa spageti, piepildīja viņa glāzi ar paduļķainu vietēja ražojuma baltvīnu. Viņa darbībā jautās patiesas rūpes, cenšanās pēc tā, lai viņa jaunais draugs labi paēstu un atveldzētos. Maikls bija izsalcis, viņš nebija ēdis ne kumosa kopš paša rīta, tāpēc dons vienā laidā skubināja viņu vēl ieēst. Tajā pašā laikā viņš uzmanīgi sekoja pārējo viesu maltītei, un pēc viņa mājiena kalpotājs arvien piepildīja kādu glāzi vai uzlika ēdienu uz tukša šķīvja.

Beidzot ēšana bija galā, un, kafiju malkodams, dons gatavojās ķerties pie lietas.

—   Tātad tu gribi palīdzēt mūsu draugam Giljāno aizbēgt uz Ameriku,— viņš sacīja Maiklam.

—   Man ir tādas instrukcijas,— Maikls atbildēja.— Man jānodrošina viņa ierašanās Amerikā bez jebkādām ķibelēm.

Dons Kroče pamāja, viņa masīvajā sarkankoka krāsas sejā vīdēja sāta apremdināta rīmas miegainība. Viņa augstā, vibrējošā balss nekādi nesaderējās ar seju un augumu.

—    Ar tavu tēvu mēs visu norunājām, man jānodod tev Salvatore Giljāno. Tomēr dzīvē neiet kā smērēts, vienmēr kaut kas atgadās. Tagad man ir grūti turēt solījumu.— Viņš pacēla roku, neļaudams Maiklam sevi pārtraukt.— Un es neesmu vainīgs. Mana nostāja nav mainījusies. Taču Giljāno vairs nevienam neuzticas, pat ne man. Ilgus gadus, kopš pirmās dienas, kad viņš nonāca ārpus likuma, es palīdzēju viņam izdzīvot; mēs bijām partneri. Ar manu atbalstu viņš kļuva par visievērojamāko cilvēku Sicīlijā, kaut gan pašlaik viņam ir tikai divdesmit septiņi gadi. Taču viņa laiks ir garām. Pieci tūkstoši itāliešu karavīru un policistu okšķerē pa kalniem. Bet viņš tik un tā atsakās paļauties uz mani.

—    Tad arī es viņam nekādi nevaru līdzēt,— teica Maikls.— Man pavēlēts gaidīt ne ilgāk par septiņām dienām, pēc tam jādodas uz Ameriku.

Taču, arī šos vārdus sacīdams, viņš nespēja saprast, kāpēc tēvam ir tik svarīga Giljāno bēgšana. Pēc tik daudziem trimdas gadiem Maiklam neizsakāmi gribējās uz mājām, viņš bija nobažījies par tēva veselību. Kad viņš aizbēga no Amerikas, tēvs gulēja slimnīcā, smagi ievainots. Jau pēc viņa aizmukšanas nogalināja vecāko brāli Saniju. Korleones Ģimene izmisīgi cīnījās par eksistenci ar piecām Ņujorkas Ģimenēm. Sī cīņa pārsviedās uz pašu Sicīlijas centru, kur tika nogalināta Maikla jaunā sieva. Tiesa, sakarnieki no tēva atnesa vēstis, ka vecais Dons pēc ievainojumiem atspirdzis, ka viņš izlīdzis ar piecām Ģimenēm un nokārtojis, lai atsauc Maikla apsūdzību. Maikls zināja, ka tēvs gaida viņa atbraukšanu un grib iecelt viņu par savu vietnieku. Ka visa ģimene ilgoties ilgojas viņu redzēt—māsa Konija, brālis Fredijs, audžubrālis Toms Heigens un nabaga māte, kas droši vien nerimstas sērot par Saniju. Viens palika neskaidrs: kāpēc tēvs aizkavē viņa atgriešanos? Par iemeslu varēja būt tikai kaut kas ārkārtīgi svarīgs, kas saistīts ar Giljāno.

Piepeši Maikls pamanīja, cik uzmanīgi viņu pēta inspek- toraVelardi saltās, zilās acis. Viņa smalkā, aristokrātiskā seja pauda nicinājumu, it kā Maikls būtu atļāvies gļēvulību.

—     Pacieties,— teica dons Kroče.— Mūsu draugs Andolīni ir sakarnieks starp mani, Giljāno un viņa ģimeni. Apdomāsim visu kopīgi. Pa ceļam no šejienes tu apciemosi Giljāno tēvu un māti Monteleprē — tas ir pa ceļam uz Trapāni.— Viņš uz mirkli apklusa un pasmaidīja — smaids pat neskāra biezos vaigus.— Man pastāstīja par taviem plāniem. Par visiem.

Viņš to teica ar uzsvaru, taču Maikls nodomāja, ka nez vai viņam zināmi visi plāni. Krusttēvs nekad nevienam visu nav stāstījis.

Bet dons Kroče rāmā balsī turpināja:

—    Mēs visi, kas mīlam Giljāno, esam vienisprātis divos jautājumos. Viņš vairs nevar palikt Sicīlijā, un viņam jāemigrē uz Ameriku. Inspektors Velardi domā tāpat.

—    Pat te, Sicīlijā, tas ir dīvaini,— Maikls sacīja ar smaidu.— Inspektors ir slepenpolicijas šefs, un viņam ir jāapcietina Giljāno.

Dons Kroče nosmēja īsus, sausus smieklus.

—    Kurš gan spēj izprast Sicīliju? Tomēr šajā gadījumā viss ir vienkārši. Romai patiktos, ka Giljāno vienā mierā dzīvotu Amerikā, nevis klaigātu atmaskojumus no apsūdzēto sola Palermo tiesā. Tā ir politika.

Maikls nonāca strupceļā. Viņš jutās stipri nelāgi. Situācija neattīstījās pēc plāna.

—    Kāpēc inspektors Velardi ir ieinteresēts, lai viņš pazūd? Beigts Giljāno viņam nemaz nav bīstams.

—   Tā nu ir mana daļa,— inspektors Velardi nicīgi izmeta.— Taču dons Kroče mīl viņu kā miesīgu dēlu.

Stefans Andolīni raudzījās inspektorā naidīgi. Tēvs Benjamīno nodūra galvu un iemalkoja no glāzes. Taču dons Kroče cieši paskatījās uz inspektoru.

—    Mēs šeit visi esam draugi, un mums jāizstāsta Maiklam patiesība. Giljāno glabā iezīmētu kārti. Viņam ir dienasgrāmata, kuru viņš dēvē par savu Testamentu. Tā satur pierādījumus, ka Romas valdība — daži ierēdņi — savtīgu, politisku mērķu dēļ ir palīdzējusi viņam bandītismā. Ja šis dokuments nāks atklātībā, kristīgo demokrātu valdība kritīs un Itālijā tiks pie vadības sociālisti un komunisti. Inspektors Velardi ir ar mani vienisprātis, ka jāizdara viss iespējamais, lai to novērstu. Viņš ir ar mieru palīdzēt Giljāno pazust kopā ar Testamentu, ja vien tas netiks publicēts.

—   Jūs esat redzējis šo Testamentu?— Maikls jautāja. Interesanti, vai par to zināja tēvs. Instrukcijās šāds dokuments ne reizi netika pieminēts.

—    Es zinu tā saturu,— dons Kroči sacīja.

—    Ja noteicējs būtu es, tad pavēlētu novākt Giljāno, un velns rāvis to Testamentu,— asi sacīja inspektors Velardi.

Stefans Andolīni paskatījās uz inspektoru ar tik atklātu un negantu naidu, ka Maikls saprata: šis cilvēks ir tikpat bīstams kā pats dons Kroče. Andolīni sacīja:

—   Giljāno nekad nepadosies, un tu neesi tas cilvēks, kurš noguldīs viņu kapā. Labāk saudzē pats sevi.

Dons Kroče pacēla roku, un pie galda iestājās klusums. Viņš lēni iesāka runāt, vērsdamies pie Maikla un ignorēdams pārējos.

—    Iespējams, ka nespēšu turēt vārdu, ko devu tavam tēvam, un nenogādāšu pie tevis Giljāno. Neņemos spriest, kāpēc dons Korleone ir iesaistījies šajā lietā. Nav šaubu, ka viņam ir savi iemesli un pie tam visai pamatoti. Bet ko lai es iesāku? Maikl, šo pēcpusdien dodies pie Giljāno vecākiem, pārliecini viņus, lai viņu dēls man, galu galā, uzticētos, un atgādini šiem krietnajiem cilvēkiem, ka tieši es atbrīvoju viņus no cietuma.— Viņš apklusa.— Varbūt tad mēs spēsim palīdzēt viņu dēlam.

Trimdas un klejojumu laikā Maiklam bija izstrādājies dzīvniecisks instinkts, kas uzrādīja briesmu tuvošanos. Viņam nepatika inspektors Velardi, viņš izjuta respektu pret nežēlīgo Stefanu Andolīni, tēvs Benjamīno uzdzina viņam trīsas. Taču vistrauksmainākos signālus viņa smadzenēm raidīja dons Kroče.

Visi pie galda sēdošie, pat dona Kročes miesīgais brālis tēvs Benjamīno, pazemināja balsi, kad runāja ar viņu. Tie paliecās uz viņa pusi, gaidīdami viņa vārdus, pat mitējās koš|āt. Kalpotāji riņķoja ap viņu kā ap sauli, dārzā izkliedētie miesassargi neizlaida viņu no redzesloka, bija gatavi pēc pavēles lēkt stāvus un saraustīt jebkuru gabalos.

—    Don Kroče, esmu šeit, lai izpildītu jūsu vēlmes,— Maikls bijīgi ieteicās.

Dons apmierināti pamāja ar masīvo galvu, kundziski sakrustoja rokas uz vēdera un skaļā tenorā sacīja:

—    Mums jābūt vienam pret otru pilnīgi vaļsirdīgiem. Saki man — kā tu iedomājies Giljāno izvešanu? Runā ar mani kā dēls ar tēvu.

Maikls pameta skatienu uz inspektoru Velardi. Viņš nekad nebūs atklāts Sicīlijas slepenpolicijas vadītāja klātbūtnē. Dons Kroče tūdaļ saprata.

—    Inspektors Velardi visnotaļ respektē manus padomus,— viņš sacīja.— Vari uzticēties viņam kā man pašam.

Maikls pielika pie lūpām vīna glāzi. Pār tās malu viņš redzēja šīs izrādes skatītājus — apsardzi, kas viņus modri vēroja. Viņš pamanīja, kā saviebās inspektora Gelardi seja, ievērojot visu diplomātiju, šie vārdi tomēr viņam nepatika; nu kļuva skaidrs, ka dons Kroče pavēl arī viņam un viņa dienestam. Maikls fiksēja arī Stefana Andolīni nežēlīgās, biezlūpainās sejas noraidošo izteiksmi. Tikai tēvs Benjamīno, nevēlēdamies atklāties viņa skatienam, sēdēja nodurtu galvu. Maikls izdzēra duļķainā baltvīna glāzi, un kalpotājs to tūdaļ atkal piepildīja. Piepeši dārzs šķita Maiklam bīstama vieta.

Ar katru audu šķiedru viņš juta, ka dona Kročes teiktais nevar būt patiesība. Kāpēc visiem viņiem, kas sēž pie šī galda, būtu jāuzticas Sicīlijas slepenpolicijas priekšniekam? «Sicīlijas vēsture mudžēt mudž no nodevībām,» Maikls drūmi nodomāja. Viņš atcerējās savu nogalināto sievu. Kāpēc tad dons Kroče ir tik lētticīgs? Un kāpēc tā cenšas nodrošināt savu apkārtni? Dons Kroče ir mafijas vadonis. Viņam ir visietekmīgākie sakari Romā, un būtībā viņš ir valdības neoficiāls pārstāvis Sicīlijā. No kā tad baidās dons Kroče? Viņš varētu baidīties vienīgi no Giljāno.

Taču dons viņu uzmanīgi vēroja. Un Maiķls centās runāt pēc iespējas ticamāk.

—    Mans plāns ir ļoti vienkāršs. Es gaidīšu Trapāni, kamēr man atvedīs Salvatori Giljāno. Ar jums un jūsu ļaudīm. Ātrgaitas kuteris nogādās mūs Āfrikā. Vajadzīgie dokumenti mums, protams, būs. No Āfrikas mēs aizlidosim uz Ameriku, kur viss būs organizēts tā, lai mēs izietu kontroli uz robežas bez parastajām formalitātēm. Ceru, ka viss notiks vienkārši.— Viņš uz brīdi pieklusa.— Ja jums nav citas idejas.

Dons nopūtās un nodzēra malciņu no glāzes. Pēc tam ar skatienu ieurbās Maiklā. Un uzsāka runāt, lēni uzsvērdams katru vārdu.

—    Sicīlija — tā ir traģiska sala,— viņš sacīja.— Uzticības šeit nav. Toties papilnam varmācības un nodevības. Tu raugies ar aizdomām, mans draugs, un tev ir absolūta taisnība. Tāpat dara arī mūsu Giljāno. Atļauj man tev ko teikt. Turi Giljāno bez manas palīdzības neizdzīvotu; mēs abi esam kā vienas rokas divi pirksti. Bet tagad viņš uzskata mani par savu ienaidnieku. Ak, tu taču nezini, kā tas plosa manu dvēseli! Es par to vien sapņoju, lai Turi Giljāno varētu atgriezties savā ģimenē un tiktu slavināts par Sicīlijas varoni. Viņš ir īstens kristietis un drosmīgs cilvēks. Un ar tik atsaucīgu sirdi, ka iekarojis visu sicīliešu mīlestību.— Dons Kroče apklusa un iztukšoja vīna glāzi.— Taču liktenis no viņa novērsies. Ar saujiņu vīru viņš kalnos pretojas armijai, kuru pret viņu raida Itālija. Un uz katra stūra viņu nodod. Tāpēc viņš neuzticas nevienam, pat ne sev.

Kādu brīdi dons skatījās uz Maiklu ledainām acīm.

—    Būšu atklāts līdz galam,— viņš teica.— Ja es tik ļoti nemīlētu Giljāno, droši vien dotu tev padomu, kādu nevajadzētu dot. Laikam man tev nāktos pavisam atklāti pateikt: brauc uz Ameriku bez viņa. Pie mums tuvojas beigām traģēdija, kas tevi it nemaz neskar.— Dons aprāvās un atkal nopūtās.— Bet, protams, tu esi mūsu vienīgā cerība, un man jālūdz, lai tu paliec un palīdzi mūsu lietā. Es dažādi atbalstīšu Giljāno un nekad viņu nepametīšu.— Dons Kroče pacēla glāzi.— Lai viņš dzīvo tūkstoš gadus!

Visi iedzēra, un Maiklam nācās izprast: ko īsti dons grib,— lai viņš paliek vai arī lai pamet Giljāno?

Tad Stefans Andolīni ieteicās:

—    Atminieties, jūs solījāt Giljāno vecākiem, ka Maikls apciemos viņus Monteleprē.

—    Noteikti,— dons Kroče klusu sacīja.— Mums kaut kā jāiedrošina viņa vecāki.

Tēvs Benjamīno sacīja uzstājīgi, kas nekādi nesaderējās ar viņa pazemību.

—    Varbūt viņi kaut ko zina par Testamentu?

Dons Kroče nopūtās.

—   Jā, Giljāno Testaments. Viņš uzskata, ka tas glābs viņa dzīvību vai vismaz atriebs viņa nāvi.— Un tad viņš sacīja tieši Maiklam:— Atceries to! Roma baidās no Testamenta, bet es — ne. Un pasaki viņa vecākiem, ka tas, kas ir uzrakstīts uz papīra, ietekmē vēsturi. Bet ne jau dzīvi. Dzīve atšķiras no vēstures.

» » *

No Palermo līdz Monteleprei ar mašīnu bija jābrauc ne ilgāk kā stundu. Taču šīs stundas laikā Maikls un Andolīni no- pilsētas civilizācijas paguva nokļūt Sicīlijas provinces primitīvajā vidē. Sīciņo fiatu stūrēja Andolīni, un uz viņa gludi skūtajiem vaigiem pēcpusdienas saule mirdzināja neskaitāmas iesarkanu matu saknītes. Viņš vadīja mašīnu uzmanīgi un nesteidzīgi kā cilvēks, kas iemācījies braukt tikai pusmūža gados.

Pāri augstajām kalnu pārejām fiats tusnīja kā elpas trūkumā.

Uz ceļa viņus piecas reizes apturēja nacionālās policijas posteņi — vismaz divpadsmit cilvēku vienības ar bruņumašīnām, kam ložmetēji kā sari spraucās uz visām pusēm. Dokumenti, kas bija pie Andolīni, līdzēja nevainojami.

Maiklam likās dīvaini, ka tik niecīgā attālumā no lielas pilsētas, kāda bija Palermo, apkārtne izskatījās mežonīga un

pirmatnēja. Viņi brauca garām maziem ciematiņiem, kur no akmeņiem mūrētas mājas bīstami balansēja uz stāvu nogāžu malām. Sīs nogāzes bija rūpīgi iekoptas un pārvērstas par terasēm ar šauriem lauciņiem, kuros līdzenās rindās slējās zaļi augi ar smailām galotnēm. Nelielās nogāzes bija nokaisītas neskaitāmiem baltiem akmeņiem, kas bija pa pusei iestiguši sūnās un bambusa dzinumos, no tālienes tas viss izskatījās kā milzīgi kapulauki bez kapu pieminek|iem.

Gar ceļmalu zināmā attālumā cita no citas stāvēja maziņas kapelas — ar piekaramo atslēgu noslēgtas koka būdiņas, kuru iekšpusē bija Dievmātes Marijas vai kāda svētā statuete. Vienā no šādām vietām Maikls ieraudzīja uz ceļiem noslī- gi/šu sievieti — viņa skaitīja lūgsnas, bet vīrs sēdēja ratos, kuros bija iejūgts mūlis, un no pudeles sūca vīnu. Mūlis stāvēja nokārtu galvu kā tāds moceklis.

Stefans Andolīni ar roku pieskārās Maikla plecam un sacīja:

—    Man patīkami redzēt tevi, mans dārgais brālēn. Vai tu zini, ka Giljāno ģimene ir mums rados?

Maikls bija pārliecināts, ka tie ir meli —to varēja secināt no rudmaša lapsas smīniņa.

—    Nē,— viņš atbildēja.— Zinu tikai to, ka Giljāno vecāki strādājuši Amerikā pie mana tēva.

—   Tāpat kā es,— Andolīni sacīja.— Mēs palīdzējām tavam tēvam būvēt Longailendā māju. Vecais Giljāno bija lielisks mūrnieks, un, kaut arī tavs tēvs piedāvāja viņam piedalīties pasākumā, kas saistīts ar olīveļļas tirdzniecību, viņš palika pie sava amata. Viņš astoņpadsmit gadus rāvās kā nēģeris un krāja kā žīds. Pēc tam viņš atgriezās Sicīlijā, lai dzīvotu kā anglis. Bet karš un Musolīni pārvērta viņa liras putekļos, un tagad viņam pieder tikai māja ar zemes pleķīti. Viņš nolād to dienu, kad aizbrauca no Amerikas. Viņi domāja, ka viņu puisēns izaugs un kļūs par princi, bet viņš kļuva par bandītu.

Fiats sacēla putekļu mākoņus; savvaļas bumbieru un bambusu brikšņi gar ceļmalām izskatījās kā rēgi, bumbieru zari bija līdzīgi lejā nolaistām rokām. Ielejās vīdēja olīvkoku birzis un vīnogulāji. Andolīni pēkšņi teica:

—    Turi tika ieņemts Amerikā.

Viņš pamanīja Maikla jautājošo skatienu.

—   Jā gan, Turi ir ieņemts Amerikā, bet piedzimis Sicīlijā. Paies daži mēneši, un viņš būs Amerikas pilsonis.— Viņš mirkli klusēja.— Turi vienmēr runā par to. Vai tu patiešām domē, ka vari viņam palīdzēt aizbēgt?

—    Nezinu,— Maikls sacīja.— Pēc pusdienām ar inspektoru un donu Kroči es nezinu, ko katrs domā. Vai viņi grib, lai es palīdzu? Mans tēvs teica, ka visu izdarīs dons Kroče. Viņš ne reizi nepieminēja inspektoru.

Andolīni atglauda pašķidros matus. Neviļus viņš nospieda gāzes pedāli, un fiats salēcās uz priekšu.

—    Giljāno un dons Kroče tagad ir ienaidnieki,— viņš teica.— Taču mēs izstrādājām plānu, kurā dons Kroče nepiedalās. Turi un viņa vecāki cer uz tevi. Viņi zina, ka tavs tēvs nekad nav piekrāpis draugu.

—    Bet kurā pusē esi tu?— Maikls jautāja.

Andolīni nopūtās.

—    Es cīnījos par Giljāno,— viņš sacīja.— Pēdējos piecus gadus mēs bijām biedri, bet pirms tam viņš izglāba man dzīvību. Taču es dzīvoju Sicīlijā un nevaru ignorēt donu Kroči. Es staigāju pa virvi, kas nostiepta starp viņiem, taču es nekad nenodošu Giljāno.

Kādas sasodītas blēņas viņš gvelž, Maikls nodomāja. Kāpēc šeit ne no viena nevar saņemt skaidru atbildi? Tāpēc, ka tā ir Sicīlija, viņš nosprieda. Sicīlieši šausmīgi baidās no patiesības. Gadu tūkstošus tirāni un inkvizitori viņus spīdzinājuši, lai uzzinātu patiesību. Romas valdība ar savu juridisko aparātu prasīja patiesību. Garīdznieks, savā bikts- krēslā sēdēdams, ar mūžīga nolādējuma draudiem spieda ārā patiesību. Patiesība bija varas avots, pārvaldīšanas svira,— kāpēc tad cilvēkam tā būtu jāizpļāpā?

«Man pašam jāatrod izeja,» Maikls domāja, «vai arī jāatsakās no šīs misijas un jāsteidzas mājup.» Te viņš atradās bīstamā teritorijā. Starp Giljāno un donu Kroči noteikti bija sākusies savdabīga vendeta, bet nokļūšana Sicīlijas vendetas virpulī ir pašnāvība. Jo sicīlietis uzskata, ka atriebe ir vienīgā īsteni taisnās tiesas forma un tai vienmēr jābūt nežēlīgai, šajā katoliskajā salā, kur raudošā Kristus statuetes ir katrā mājā, kristietiskā pāridarījumu piedošana ir gļēvuļa patvērums.

—   Kāpēc Giljāno un dons Kroče kļuva par ienaidniekiem?— Maikls jautāja.

—   Tas ir traģēdijas dēļ, kas notika pirms diviem gadiem Portella della Džinestrā,— Andolīni atbildēja.— Pēc tam viss mainījās. Giljāno apsūdzēja donu Kroči.

Pēkšņi mašīna sāka it kā vertikāli krist: ceļš no kalniem laidās ielejā. Viņi aizdrāzās garām normaņu pilij, kas bija uzcelta pirms deviņsimt gadiem, lai terorizētu provinci;

tagad pa drupām ložņāja nekaitīgas ķirzakas un klejoja nomaldījušās kazas. Lejā Maikls ieraudzīja Montelepri.

Pilsētiņa bija dziļi ieslīgusi starp kalniem, gluži kā akas dibenā iegremdēta kanna. Tā bija apaļa; neviens no namiem neizspraucās pāri apļa malai, vēlajā pēcpusdienas saulē sienas kvēloja sārtā uguns tonī. Un nu jau fiats virzījās pa šauru līkloču ieliņu, un Andolīni apstājās pie barjeras, kuru apsargāja karabinieru vads. Viens no tiem pavicināja šauteni, lai viņi izkāpj no mašīnas.

Maikls vēroja, kā Andolīni uzrāda policistiem dokumentus. Viņš ieraudzīja speciālu caurlaidi ar sarkanu apmali, tādu, kā viņš zināja, varēja izsniegt tikai tieslietu ministrs Romā. Pašam Maiklam arī tāda bija, taču saskaņā ar instrukciju viņš to drīkstēja uzrādīt tikai ārkārtējā situācijā. Kā gan tāds cilvēks kā Andolīni varēja saņemt tik visvarenu dokumentu?

Viņi atgriezās mašīnā un virzījās tālāk pa Montelepres šaurajām ieliņām, tik šaurām, ka divām pretim braucošām mašīnām vietas nepietiktu. Mājas ar glezniem balkoniem bija krāsotas dažādās krāsās. Visvairāk — zilā un baltā, retāk rozā. Un pavisam maz bija dzeltenu. 5ajā laikā sievietes iekšā gatavoja vīriem pusdienas. Taču arī bērnu ielās nebija. Viņu vietā uz katra stūra dežurēja pa karabinieru pārim. Montelepre atgādināja okupētu pilsētu ielenkuma stāvoklī. Tikai daži večuki akmenscietām sejām skatījās no balkoniem.

Fiats apstājās pie namu rindas, kurā viens bija dzidri zilā krāsā ar izkaltu burtu «G» uz vārtiņiem. Vārtiņus atvēra gadus sešdesmit vecs stiegrains neliela auguma vīrs, kuram mugurā bija tumšs, svītrots amerikāņu uzvalks, zem tā balts krekls un melna kaklasaite. Tas bija Giljāno tēvs. Viņš spēji apskāva Andolīni. Vedot viņus iekšā mājā, viņš gandrīz pateicīgi uzplikšķināja Maiklam pa plecu.

Giljāno tēvs izskatījās pēc tāda, kuram mīļš cilvēks ilgstoši ir nedziedināmi slims. Bija skaidri redzams, ka viņš ļoti stingri cenšas apslēpt patiesās izjūtas, bet reizēm viņš neviļus pacēla roku pie sejas, it kā tiektos ar varu apvaldīt vaibstus. Vīrs kustējās stīvi, augumu turēja taisnu, tomēr tas viegli šūpojās.

Viņi iegāja plašā viesistabā, kas bija par greznu sicīliešu mājai tik mazā pilsētiņā. Istabā uzmanību saistīja liela fotogrāfija, kuru ieskāva no koka darināts ovāls krēmkrāsas ietvars, tā bija pārāk miglaina, lai tajā varētu tūdaļ saskatīt attēlu. Maikls uzreiz saprata, ka tas ir Salvatore Giljāno. Zem fotogrāfijas uz maza, apaļa, melna galdiņa kvēloja svētbildes spuldzīte. Uz cita galda atradās ierāmēta fotogrāfija, kas bija daudz skaidrāka. Tēvs, māte un dēls stāvēja uz sarkana aizkara fona, dēls bija māti aizbildnieciski apskāvis. Salva- tore Giljāno izaicinoši raudzījās tieši objektīvā. Viņa seja bija apbrīnojami skaista — kā grieķu skulptūrai; vaibsti mazliet smagnēji, gluži vai marmorā kalti, pilnīgas, jutekliskas lūpas, ovālās acis ar puspievērtiem plakstiņiem atradās tālu viena no otras. Šī bija tāda cilvēka seja, kurš ir pārliecināts par sevi un zina, ka pasaule ar viņu rēķināsies. Taču Maikls nepavisam nebija gaidījis, ka šī skaistā seja būs tik maiga.

Istabā atradās arī citas fotogrāfijas — tajās Giljāno bija redzams kopā ar māsām un viņu vīriem —, bet tās bija noliktas uz galdiņiem krēslainos stūros un nebija labi saskatāmas.

Giljāno tēvs pavadīja viņus uz virtuvi. Giljāno māte, kura stāvēja pie plīts, atskatījās, lai sasveicinātos ar viņiem. Marija Lombardo Giljāno izskatījās krietni vecāka nekā fotogrāfijā, kas atradās istabā. Likās, ka tā ir pavisam cita sieviete. Pieklājības smaids viņas vēja aprautajā, krunkainajā, kalsnajā un izmocītajā sejā izskatījās pēc grimases. Garie mati ar platām, sirmām šķipsnām krita uz pleciem. Pārsteidza viņas acis — tās bija gandrīz melnas no naida pret visu šo pasauli, kas grasījās iznīcināt viņu un viņas dēlu.

Nepievērsdama uzmanību vīram un Stefanam Andolīni, viņa uzrunāja tieši Maiklu:

—    Vai tu palīdzēsi manam dēlam?

šķita, ka abus pārējos vīriešus tik nepārprotami izteikts jautājums samulsina, bet Maikls viņai uzsmaidīja.

—    Jā, es esmu ar jums.

Viņas saspringtība drusku mazinājās, un viņa nolieca galvu un aizsedza seju ar plaukstām, it kā gaidītu sitienu. Andolīni mierinošā tonī sacīja:

—   Tēvs Benjamīno lūdza paņemt līdzi arī viņu, bet es teicu, ka tu negribi.

Marija Lombardo pacēla galvu, un Maikls varēja apbrīnot to, cik atklāti šīs sievietes seja atspoguļoja itin visu, ko viņa izjuta. Nicinājums, naids, bailes, ironija, kas izskanēja viņas vārdos, bija atbilstoši viņas saltajam smaidam, viņas sejas izteiksmei, pār kuru viņa nespēja valdīt.

—    Ak, tēvam Benjamīno ir laba sirds, tas nu tiesa,— viņa teica.— Un ar šo sirdi viņš gluži kā mēris nes nāvi visam ciematam. Viņš ir līdzīgs sizala augam — vajag tikai tam pieskarties, un cilvēkam jau tek asinis. Viņš nodod grēksūdzēs noslēpumus savam brālītim, viņš nodod dvēseles, pinoties ar nelabo.

Giljāno tēvs sacīja vēsi prātnieciski, it kā gribētu nomierināt šo jukušo sievieti.

—    Dons Kroče ir mūsu draugs. Viņš izpestīja mūs no cietuma.

Giljāno māte zaudēja savaldību.

—    Ak dons Kroče, «Lāga dvēsele», viņš, protams, vienmēr ir tik labs! Taču es tev teikšu, ka dons Kroče ir čūska. Viņš pavērš ieroci uz priekšu, bet nogalina savu draugu, kas ir viņam pie sāniem. Viņi ar mūsu dēlu grasījās valdīt Sicīlijā, bet tagad Turi vientuļš slapstās kalnos, turpretī «Lāga dvēsele» uzdzīvo Palermo ar savām padauzām. Donam Kročem tikai jāpasvilpj, un Roma laizīs viņam papēžus. Viņš taču pastrādājis daudz vairāk noziegumu nekā Turi. Viņš ir pats ļaunums, bet mūsu dēls ir labsirdīgs. Ja es būtu vīrietis tā kā tu, es donu Kroči nogalinātu. Es tai «Lāga dvēselei» ļautu dusēt Dieva mierā.— Ar nicīgu žestu viņa piebilda:

—    Bet jūs, vīrieši, neko nejēdzat.

Giljāno tēvs nepacietīgi sacīja:

—    Cik noprotu, mūsu viesim pēc dažām stundām jādodas ceļā, un viņam jāieturas, pirms mēs sākam sarunu.

Giljāno māte tūdaļ pārvērtās.

—    Nabadziņš, tu visu dienu kūlies šurpu, lai tiktos ar mums, bet tev bija jāklausās dona Kročes blēņustāstus un manas pļāpas. Kurp tad tu dodies?

—    Pret rītu man jānokļūst Trapāni,— Maikls atbildēja.

—    Es apmetīšos pie mana tēva draugiem, līdz jūsu dēls ieradīsies pie manis.

Istabā brīdi valdīja klusums. Maikls apjauta, ka visi zina, kas ar viņu noticis. Viņi redzēja dziļo rētu, kas jau divus gadus rēgojās viņa sejas vienā pusē. Giljāno māte pienāca Maiklam klāt un aši viņu apkampa.

—    Izdzer glāzi vīna,— Giljāno māte sacīja.— Tad pastaigājies pa pilsētu. Pēc stundas galds būs klāts. Ap to laiku atbrauks Turi draugi, un mēs varēsim visu prātīgi izspriest.

Andolīni nostājās Maiklam pie viena sāna, Giljāno tēvs — pie otra, un viņi aizsoļoja pa Montelepres šaurajām, bruģētajām ieliņām; tagad, kad saule bija norietējusi, akmeņi izskatījās melni. Mijkrēšļa nespodrajā gaismā ap viņiem kustējās tikai nacionālās policijas un karabinieru stāvi. No ' Via Bella ielas atzarojās mazas šķērsieliņas, kas aizlocījās kā indīgas čūskas. Šķita, ka pilsēta ir izmirusi.

—   Agrāk šī bija rosīga pilsētiņa,— Giljāno tēvs sacīja.— Aizvien, aizvien ļoti nabadzīga, kā jau visa Sicīlija, bēdu pilna, taču rosīga. Bet tagad vairāk nekā septiņi simti mūsu iedzīvotāju ir cietumā — arestēti par sadarbību ar manu dēlu. Viņi ir bez vainas, vismaz lielākā daļa no viņiem, taču valdība viņus arestējusi, lai iebaidītu pārējos, piespiestu tos ziņot par manu Turi. Pilsētā slamstās ap divi tūkstoši nacionālās policijas vīru un ne viens vien tūkstotis medī Turi kalnos. Tāpēc cilvēki vairs neēd pusdienas svaigā gaisā, viņu bērni nerotaļājas ielās. Policisti ir tik gļēvi, ka sāk šaut, pat ja zaķis pārskrien pār ceļu. Līdz ar tumsu spēkā ir komandanta stunda, un, ja kāda sieviete pilsētā dodas apciemot kaimiņieni, viņu aiztur, apvaino un pazemo. Vīriešus viņi aizvelk uz spīdzināšanu savos Palermo pagrabos.— Viņš nopūtās.— Amerikā gan nekas tāds nevarētu notikt. Es nolādu to dienu, kad devos projām.

Stefans Andolīni nolēma aizsmēķēt cigāru, un viņiem nācās apstāties. Ievilkdams dūmu, viņš ar smaidu sacīja:

—   Atklāti sakot, itin visi sicīlieši labāk osta sava ciemata mēslu smaku nekā Parīzes smaržas. Ko gan es šeit kavējos? Es jau sen būtu varējis aizlaisties uz Brazīliju kā dažs labs. Mēs mīlam to vietu, kur esam dzimuši, mēs, sicīlieši, mīlam dzimto novadu, taču Sicīlija mūs nemīl.

Giljāno tēvs paraustīja plecus.

—    Muļķis es biju, ka atgriezos. Ja es būtu nogaidījis tikai dažus mēnešus, mans Turi pēc likuma būtu Amerikas pilsonis. Bet tās zemes gaiss laikam gan ir iekļuvis pat viņa mātes klēpī.— Un viņš domīgi pašūpoja galvu.— Nu kāpēc gan mans dēls vienmēr bāžas svešās darīšanās, pat ja tās neattiecas uz radiniekiem? Vienmēr viņam bijušas visādas dižas idejas, vienmēr viņš runājis par taisnīgumu. Bet īsts sicīlietis runā par dienišķo maizi.

Kamēr viņi gāja pa Via Bella, Maikls ievēroja, ka pilsēta ideāli izbūvēta slēpņu ierīkošanai un partizānu karam. Ielas bija tik šauras, ka izbraukt varēja tiķai viena mašīna, bet daudzas no tām vispār derēja tikai pajūgiem un ēzeļiem, ar kuriem Sicīlijā vēl joprojām pārvadā kravas. Burtiski daži cilvēki spētu atvairīt jebkuru uzbrukumu, bet pēc tam paslēpties krīta kalnos, kas ieskāva pilsētu.

Viņi nokāpa līdz centrālajam laukumam. Andolīni norādīja uz mazu baznīciņu, kas slējās tajā, un teica:

—    Seit, šinī baznīcā, Turi slēpās, kad policisti pirmo reizi mēģināja viņu apcietināt. Kopš tā laika viņš kļuva par tādu kā rēgu.

Visi trīs blenza uz baznīcas durvīm, it kā viņu priekšā tūdaļ varētu parādīties Salvatore Giljāno.

Saule bija norietējusi aiz kalniem, un viņi atgriezās mājās tieši pirms komandanta stundas iestāšanās. Tur viņus gaidīja divi svešinieki. Tikai Maikls viņus nepazina; ar Giljāno tēvu viņi apkampās, savukārt ar Stefanu Andolīni apmainījās rokasspiedieniem.

Viens no tiem bija kalsns, jauns cilvēks ar slimīgi bālu ādu un lielām, melnām, drudžaini mirdzošām acīm. Viņam bija švītīgas ūsiņas un kaut kāds, gandrīz sievišķīgs piemīlī- gums, kaut arī viņš nemaz neizskatījās sievišķīgs. No viņa strāvoja lepna cietsirdība, kas rodas cilvēkam, kurš vēlas pavēlēt, par spīti visam.

Maikls jutās satriekts, kad noskaidrojās, ka tas ir Gaspāre Pišota. Pišota bija otrais cilvēks Turi Giljāno vienībā, viņa brālēns un tuvākais draugs. Pēc Giljāno viņš bija nākamais, kuru vistrakāk medīja Sicīlijā, par viņa galvu bija apsolīts pieci miljoni liru atalgojums. Par Gaspāri Pišotu stāstītās leģendas Maiklam bija likušas iztēloties daudz bīstamāka un ļaunāka izskata vīru. Te nu šis cilvēks stāvēja; viņš bija ļoti kalsns, un viņa seju klāja drudža sārtums, kas liecināja par to, ka viņam ir tuberkuloze. Viņš atradās šeit, Monteleprē, kur viņu ielenca divi tūkstoši Romas militāro policistu!

Par otru nepazīstamo arī nācās brīnīties, taču gluži cita iemesla dēļ. Jau uzmetot viņam skatienu vien, Maiklam vai acis izsprāga. Cilvēciņš bija tik mazs, ka izskatījās pēc pundura, tomēr izturējās ar lielu pašcieņu, un Maikls tūdaļ noprata: ja viņš ļaus vaļu emocijām, viņš nāvīgi aizvainos šo cilvēku. Vīriņam mugurā bija lieliski pašūts uzvalks — pelēks ar svītriņām —, plata (laikam dārga), sidrabaina kravate greznoja viņa krēmkrāsas kreklu. Pundura biezie mati bija gandrīz sirmi, kaut gan viņam droši vien nebija vairāk par piecdesmit. Viņš izskatījās elegants. Protams, cik elegants var izskatīties ļoti mazs cilvēks. Viņa seja ar lielu, juteklisku muti bija savdabīgi skaista.

Mazais svešinieks pamanīja, ka Maikls jūtas neērti, un veltīja viņam ironisku, bet laipnu smaidu.

Viņu stādīja priekšā kā profesoru Hektoru Adonisu.

Marija Lombardo Giljāno uzklāja pusdienu galdu virtuvē. Viņi ēda pie loga blakus balkonam, caur logu varēja redzēt sārtu debesu strēmelīti; nakts tumsa paslēpa apkārtējos kalnus. Maikls ēda lēnām, saprazdams, ka visi vēro viņu un vērtē. Ēdiens bija vienkāršs, bet labs — spageti ar tintes krāsas mērci un sutināta truša gaļa asā tomātu un sarkano piparu merce. Visbeidzot Caspare Pišota ieteicās vietēja sicīliešu dialektā:

—   Tātad tu esi dēls tam Vito Korleonem, kurš, kā runā, esot pat augstāks par mūsu donu Kroči. Un tieši tu izglābšot mūsu Turi.

Viņa balsī skanēja salts izsmiekls, kas pamodināja vēlēšanos dot pretsparu, ja vien būtu dūša. Ar savu smaidu viņš it kā apšaubīja jebkuras rīcības motivāciju, it kā teikdams: «Jā, patiesi, tu dari krietnu darbu, bet kāds tev no tā labums?» Tomēr viņš neizturējās nicīgi, viņš zināja Maikla dzīvesstāstu, viņi abi bija slepkavas.

—    Es izpildu tēva pavēli,— Maikls sacīja.— Man jāgaida Giljāno Trapāni. Pēc tam es aizvedīšu viņu uz Ameriku.

Pišota sāka runāt jau nopietnāk:

—    Kad Turi nokļūs tavās rokās, vai tu spēsi garantēt viņa drošību? Varēsi aizstāvēt viņu pret Romu?

Maikls zināja, ka Giljāno māte viņu novēro, viņa seja bija sasprindzināta bažās. Viņš izteicās uzmanīgi.

—    Cik vien cilvēks spēj kaut ko garantēt no likteņa. Jā, esmu pārliecināts.

Viņš redzēja, ka mātes seja atslābst, bet Pišota asi atcirta:— Toties es neesmu. 5o priekšpusdien tu uzticējies donam Kročem. Izstāstīji viņam savu bēgšanas plānu.

—    Kāpēc gan es nedrīkstēju to darīt?— Maikls atcirta. Kādā veidā, velns parāvis, Pišota tik ātri uzzinājis sīkumus par viņa un dona Kročes kopīgajām pusdienām?— Saskaņā ar mana tēva norādījumiem dons Kroče nokārto, lai Giljāno tiek nogādāts pie manis. Jebkurā gadījumā es izstāstīju viņam tikai vienu no iespējamiem bēgšanas plāniem.

—    Vai ir arī citi?— Pišota jautāja. Viņš redzēja, ka Maikls svārstās.— Runā, nebaidies! Ja nevar uzticēties cilvēkiem šai istabā, tad Turi nav nekādu cerību.

Punduris Hektors Adoniss ņēma vārdu pirmo reizi. Viņam bija ārkārtīgi zema balss, īsta oratora balss.

—    Mans dārgais Maikl, jums jāsaprot, ka dons Kroče ir Turi Giljāno ienaidnieks. Jūsu tēva informācija ir novecojusi. Dabiski, ka mēs nevaram uzticēt jums Turi, neveikuši drošības pasākumus.— Viņš runāja elegantā Romas itāliešu valodā, kas nebūt nebija sicīliešu dialekts.

Iejaucās Giljāno tēvs, teikdams:—Es uzticos dona Korleones solījumam palīdzēt manam dēlam. Es negrasos to apšaubīt.

Hektors Adoniss teica:— Es uzstāju, ka mums jāzina jūsu plāni.

—     Varu jums sacīt tikai to, ko esmu teicis donam Kročem,— Maikls atbildēja.— Un kāpēc gan man būtu jāstāsta — vienalga kam — par visiem maniem plāniem? Ja es pajautāšu, kur pašlaik ir Turi Giljāno, vai jūs man pateiksiet?

Pēc Pišotas smaida Maikls redzēja, ka tas visumā atbalsta viņa atbildi. Taču Hektors Adoniss teica:

—    Tas nav viens un tas pats. Jums nepavisam nav jāzina, kur pašlaik slēpjas Turi. Bet mums ir jāzina, kā jūs grasāties palīdzēt.

—    Es taču neko par jums nezinu,— Maikls klusu sacīja.

Hektora Adonisa skaistajā sejā atplaiksnījās starojošs

smaids. Tad mazais vīriņš piecēlās un paklanījās.

—     Piedodiet man,— viņš gluži patiesi sacīja.— Es biju Turi skolotājs, kad viņš bija mazs zēns, viņa vecāki parādīja man godu, |audami kļūt par viņa krusttēvu. Tagad es esmu Palermo universitātē vēstures un literatūras profesors. Taču man ir arī neapstrīdamāks mandāts, kuru var apliecināt visi pie šā galda sēdošie. Es esmu un vienmēr esmu bijis Giljāno vienības dalībnieks.

Stefans Andolīni klusu sacīja:

—     Es arī esmu vienībā. Tu zini manu vārdu un arī to, ka esmu tavs brālēns. Un mani iesaukuši par Sātana Brāli.

Arī šis vārds bija Sicīlijā leģendārs, un Maikls to bija dzirdējis daudzreiz. Maikls domāja, ka viņš guvis slavu kā slepkava. Arī viņš slēpās, par viņa galvu tika izsludināta liela summa. Tomēr šajā priekšpusdienā viņš bija pusdienojis kopā ar inspektoru Velardi.

Visi gaidīja Maikla atbildi. Viņš nebūt negribēja atklāt savu galīgo plānu, taču saprata, ka vismaz kaut kas ir jāpastāsta. Giljāno māte uzmanīgi skatījās viņā. Maikls teica tieši viņai:

—    Viss ir ļoti vienkārši. Vispirms man jābrīdina, ka nevaru gaidīt ilgāk par septiņām dienām. Es pārāk ilgi neesmu bijis mājās, un mana palīdzība nepieciešama tēvam viņa paša problēmu atrisināšanā. Jūs, protams, sapratīsiet, ka es ar nepacietību gaidu, kad varēšu atgriezties ģimenē. Taču tēvs grib, lai es palīdzu jūsu dēlam. Saskaņā ar pēdējām instrukcijām man bija jāapciemo šeit dons Kroče, pēc tam jābrauc uz Trapāni. Trapāni es apmetīšos vietējā dona villā. Tur mani gaidīs cilvēki no Amerikas, kuriem es varu pilnībā uzticēties. Profesionāļi.— Viņš apklusa. Vārdam «profesionālis» Sicīlijā bija īpaša nozīme, parasti tas attiecās uz labi apmaksātiem mafijas slepkavām. Tad viņš turpināja:— Tiklīdz Turi nokļūs pie manis, viņš būs drošībā. Tā villa ir cietoksnis. Pēc dažām stundām mēs iesēdīsimies ātrgaitas kuģī, kurš mūs nogādās kādā no Āfrikas pilsētām. Tur gaidīs speciāla lidmašīna, lai tūdaļ aizvestu mūs uz Ameriku, kur Turi būs mana tēva aizsardzībā, un jums vairs par viņu nebūs jābaidās.

—    Kad jūs būsiet gatavs uzņemt Turi Giljāno?— jautāja Hektors Adoniss.

—    Es gribētu ierasties Trapāni agri no rīta,— Maikls atbildēja,— dodiet man vēl divdesmit četras stundas.

Pēkšņi Giljāno māte sāka raudāt.

—    Mans nabaga Turi vairs nevienam netic. Viņš nebrauks uz Trapāni.

—   Tādā gadījumā es nespēšu viņam palīdzēt,— Maikls salti sacīja.

Giljāno māte izmisumā saguma. Maiklam par brīnumu, tieši Pišota sāka viņu mierināt. Viņš noskūpstīja un apskāva viņu.

—    Marija Lombardo, neuztraucies,— viņš sacīja.— Turi mani vēl uzklausa. Es teikšu viņam, ka mēs uzticamies šim cilvēkam no Amerikas, tā taču ir?— Viņš jautājoši uzlūkoja pārējos, un tie pamāja.— Es pats aizvedīšu Turi uz Trapāni.

Visi, šķiet, bija apmierināti. Maikls saprata, ka tieši viņa saltā atbilde likusi viņiem uzticēties … Kā jau sicīlieši, viņi vienmēr juta aizdomas, ja kāds pret viņiem izturējās sirsnīgi un labvēlīgi. Maiklu tracināja tas, ka viņiem trūkst piesardzības un viņa tēva plāni ir tik nepārdomāti. Dons Kroče tagad bija kļuvis par ienaidnieku, varēja gadīties, ka Giljāno tūlīt negriežas pie viņa, vispār viņu nemeklē. Galu galā — ko gan Turi Giljāno viņam nozīmē? Un atkal Maiklam uzmācās jautājums: ko Giljāno nozīmē viņa tēvam?

Viņi pavadīja Maiklu uz mazu viesistabu, kur Giljāno māte pasniedza kafiju ar anīsa degvīnu, atvainodamās, ka nevar likt galdā arī saldumus. Viņi teica, ka degvīns sasildīs Maiklu, lai naktī tālajā ceļā uz Trapāni viņam nesaltu. Hektors Adoniss no eleganto svārku kabatas izņēma zelta etviju un visiem piedāvāja cigaretes, tad pats vienu paņēma, iesprauda skaistās mutes kaktiņā un gluži vai aizmirsa, kur atrodas,— mazais vīrs atgāzās krēslā tā, ka viņa kājas vairs neskāra grīdu. Kādu brīdi viņš atgādināja aukliņā iekārtu marioneti.

Marija Lombardo norādīja uz lielu portretu pie sienas.

—    Vai nav skaistulis?— viņa jautāja.— Un tikpat labsirdīgs, cik skaists. Mana sirds vai lūza, kad viņu pasludināja ārpus likuma . . . Sinjor Adonis, vai atceraties to briesmīgo dienu? Un visur tos melus par Portella della Džinestru? Mans dēls nemūžam neko tādu nebūtu darījis.

Citi vīrieši bija apmulsuši. Jau otrreiz tajā dienā Maikls nevarēja saprast, kas tad īsti Portella della Džinestrā ir noticis, bet viņš negribēja jautāt.

Hektors Adoniss teica:

—   Toreiz, kad es biju Turi skolotājs, viņam ļoti patika lasīt, leģendas par Kārli Lielo un Rolandu viņš zināja no galvas. Tagad Turi pats kļuvis par leģendu. Kad viņu pasludināja ārpus likuma, arī man sāpēja sirds.

Giljāno māte rūgti noteica:— Viņam būs veicies, ja paliks dzīvs. Ak, kāpēc mūsu dēlam bija jādzimst šeit? Jā, mēs gribējām viņu izaudzināt par īstu sicīlieti.— Viņa rūgti iesmējās.— Tāds viņš arī ir. Dzīvo nāves briesmās, par viņa galvu izsludināta milzīga summa.— Viņa brīdi klusēja un tad ar pārliecību sacīja:— Mans dēls ir svētais.

Maikls pamanīja, ka Pišota viegli pasmaidīja,— tā mēdz smaidīt, kad klausās mīlošu vecāku pārāk sentimentālus stāstus par viņu bērnu tikumiem. Pat Giljāno tēvs nepacietīgi pavicināja roku. Stefans Andolīni smaidīja viltīgi, bet Pišota sacīja iejūtīgi, taču pavēsi:

—    Dārgā Marija Lombardo, neiztēlo savu dēlu par tik bezpalīdzīgu. Viņš prot sist pretī, un ienaidnieki vēl arvien no viņa baidās.

Giljāno māte jau mierīgāk atbildēja:

—   Es zinu, viņš ir daudzus nonāvējis, taču nekad nav darījis neko netaisnīgu. Un nāvei nolemtajiem viņš vienmēr ļāva atvieglot dvēseli un veltīt Dievam pēdējās lūgšanas.

Piepeši viņa paņēma Maiklu pie rokas un aizveda viņu uz virtuvi, bet no tās — uz balkonu.

—    Neviens no viņiem īsti nepazīst manu dēlu,— viņa sacīja Maiklam.— Viņi nezina, cik viņš labsirdīgs un mīļš. Varbūt pret pārējiem cilvēkiem viņam jāizturas citādi, taču pret mani viņš vienmēr ir atklāts. Viņš paklausa katram manam vārdam, nekad nav teicis man rupjības. Viņš bija mīlošs, paklausīgs dēls. Pirmajās dienās, nokļuvis ārpus likuma, viņš skatījās no kalniem lejup, taču neredzēja neko. Bet es skatījos augšup un arī neko neredzēju. Taču mēs jutām viens otra klātbūtni, viens otra mīlestību. Un es arī tagad jūtu viņa klātbūtni. Bez mitas domāju, kā viņam klājas tur, kalnos, vienam, kad tūkstošiem karavīru vajā viņu, un mana sirds plīst pušu. Un tu laikam esi vienīgais, kas spētu viņu glābt. Apsoli, ka sagaidīsi viņu.

Viņa stipri saspieda Maikla rokas, un par viņas vaigiem noritēja asaras.

Maikls ieskatījās nakts tumsā: Montelepre bija ieritinājusies augstu kalnu klēpī, tikai kā sīks punktiņš spīgoja centrālais laukums. Debesis bija piebārstītas ar zvaigznēm. Lejā, ielās, palaikam atskanēja šauteņu žvadzoņa un patrulējošo karabinieru aizsmakušās balsis. Šķita, ka pilsētiņa pilna ar spokiem. Tie lidoja mīkstajā vasaras nakts gaisā, kas bija citronkoku smaržas, neskaitāmu knišļu sanēšanas un pa ielām staigājošo policistu pēkšņu izsaucienu piesātināts.

—   Gaidīšu, cik varēšu,— Maikls klusu teica.— Taču esmu vajadzīgs mājās tēvam. Jums jāpiespiež, lai dēls ierodas pie manis.

Giljāno māte pamāja un aizveda viņu atpakaļ pie pārējiem. Pišota soļiem mērīja istabu. Izskatījās, ka viņš nervozē.

—    Mēs nolēmām, ka mums visiem šeit jānogaida līdz rītausmai, kad beigsies komandanta stunda,— viņš sacīja. — Pārāk daudz karavīru, kas gatavi tur, tumsā, nospiest gaili, tā ka var notikt nelaimes gadījums. Vai neiebilsti?— viņš jautāja Maiklam.

—    Nē,— Maikls atbildēja.— Ja tikai tas neapgrūtina nama saimniekus.

Viņi nemaz nereaģēja, it kā Maikla vārdi neattiektos uz viņiem. Tajās daudzajās reizēs, kad Turi Giljāno ielavījās pilsētā apciemot vecākus, viņi taču vienmēr bija stāvējuši sardzē . . . Turklāt bija tik daudz pārrunājamu jautājumu, tik daudz nokārtojamu lietu. Sagatavodamies garajai naktij, viņi ērti iekārtojās. Hektors Adoniss novilka svārkus un atraisīja kaklasaiti, bet joprojām izskatījās elegants.

Giljāno māte uzvārīja svaigu kafiju.

Maikls palūdza izstāstīt par Turi Giljāno visu, ko vien var. Viņam gribējās izprast šo cilvēku. Turi vecāki atkal stāstīja, cik brīnišķīgi dēls vienmēr izturējies pret viņiem. Stefans Andolīni atcerējās to dienu, kad Turi Giljāno izglāba viņam dzīvību. Pišota pastāstīja par jocīgiem atgadījumiem, kas liecināja, ka Turi piemīt drosme un humora izjūta, toties viņš nepavisam nav cietsirdīgs. Viņš nežēloja nodevējus un ienaidniekus, bet nekad spīdzinot un pazemojot neaizskāra viņu cieņu. Un tad viņš pastāstīja par traģēdiju Portella della Džinestrā.

—    Viņš toreiz raudāja visu dienu,— Pišota atcerējās.— Visas vienības klātbūtnē.

—   Viņš nevarēja nogalināt Džinestrā tos cilvēkus,— sacīja Marija Lombardo.

Hektors Adoniss viņu nomierināja:

—    Mēs visi to zinām. Viņš taču piedzima labsirdīgs. Un, pavērsies pret Maiklu, piebilda:— Viņam patika grāmatas, un es cerēju, ka viņš kļūs par dzejnieku vai zinātnieku. Karstgalvīgs gan bija, bet ne jau nežēlīgs. Viņa niknums nenesa postu. Viņš necieta netaisnību. Viņš necieta, ka karabinieri izturas rupji pret trūcīgajiem un zemu klanās bagāto priekšā. Kad Turi bija pavisam mazs puika, viņš reiz kļuva nikns, uzzinājis, ka zemnieks nevar paturēt paša izaudzētos graudus, dzert paša raudzēto vīnu un ēst paša nokautās cūkas gaļu. Un tomēr viņš bija maigas dabas zēns.

—   Tagad viņš vairs nav tāds labsirdis,— Pišota iesmējās.— Un netēlo te tādu mazu skolmeistaru, Hektor! Kad sēdēji zirga mugurā, biji tikpat liels vīrs kā ikviens no mums.

Hektors Adoniss drūmi uz viņu paskatījās.

—   Aspanu,— viņš teica,— nav īstais brīdis tavām asprātībām.

Pišota satraucās.— Mazo vīriņ, vai tev šķiet, ka tu spētu man iedvest bailes?!

Maikls nofiksēja, ka starp Pišotu, dēvētu par Aspanu, un otru vīru izveidojusies stabila nelabvēlība. Pišota nemitīgi atgādināja Hektoram Adonisam, cik viņš mazs, savukārt Adoniss vienmēr runāja ar Pišotu stingrā tonī. Būtībā starp viņiem visiem pastāvēja neuzticība, visi, kā šķita, turējās pa gabalu no Stefana Andolīni, bet Giljāno māte laikam neuzticējās nevienam. Tomēr, jo ilgāk vilkās nakts, jo skaidrāks kļuva, ka viņi visi mīl Turi.

—    Giljāno ir uzrakstījis Testamentu,— Maikls piesardzīgi teica.— Kur tas tagad atrodas?

Iestājās ilgs klusums, visi uzmanīgi pētīja Maiklu. Un piepeši visu aizdomīgums vērsās pret Maiklu.

Beidzot ierunājās Hektors Adoniss.

—   To viņš sāķa rakstīt pēc mana padoma, es viņam palīdzēju. Katru lappusi Turi ir parakstījis. Tur ir visas slepenās vienošanās ar donu Kroči, ar Romas valdību un pilnīga patiesība par Portella della Džinestru. Ja to publicēs, valdība noteikti kritīs. Tā ir Giljāno pēdējā kārts, ja nu lietas iegrozās pavisam slikti.

—    Ceru, ka tas ir drošā vietā,— Maikls teica.

—   Jā, donam Kročem jau nu dikti gribētos uzlikt Testamentam ķepu,— sacīja Pišota.

—   Kad pienāks laiks, mēs nokārtosim, lai Testamentu nogādā tev,— paziņoja Giljāno māte.— Varbūt tu pratīsi nosūtīt to uz Ameriku ar meiteni.

Maikls paskatījās viņos ar izbrīnu.

—    Ar kādu meiteni?

Visi novērsa skatienus — gluži kā apjukumā vai izbīlī. Viņi saprata, ka Maiklam tas ir nepatīkams jaunums, un baidījās no viņa reakcijas.

—    Ar dēla līgavu. Viņa ir cerībās,— Giljāno māte paskaidroja. Tad viņa vērsās pie pārējiem vīriem.— Viņa taču nevar izkūpēt gaisā! Vai viņš palīdzēs meitenei vai ne? Lai viņš mums to pasaka jau tagad.— Kaut gan viņa centās saglabāt mieru, bija skaidrs, ka par Maikla reakciju viņa ir nobažījusies.— Viņa izbrauks pie tevis uz Trapāni. Turi vēlas, lai tu aizsūti meiteni uz Ameriku pirms viņa. Kad viņa pados ziņu, ka atrodas drošībā, tad Turi pie tevis atbrauks.

—    šai sakarībā man nav instrukciju,— Maikls teica, rūpīgi izvēlēdamies vārdus.— Man jākonsultējas ar saviem ļaudīm Trapāni — vai viņi pagūs to izdarīt. Es zinu, ka arī jūs ar vīru dosieties uz Ameriku pēc tam, kad tur nokļūs jūsu dēls. Bet vai meiča nevar pagaidīt un braukt kopā ar jums?

—    Meiča ir tevis pārbaudīšanai,— asi iestarpināja Pišota.— Viņa atsūtīs mums ziņu, un tad Giljāno sapratīs, ka viņam ir darīšana ne vien ar godīgu, bet arī izdarīgu cilvēku. Tikai tad viņš noticēs, ka tu viņu veiksmīgi izvedīsi no Sicīlijas.

—    Aspanu,— Giljāno tēvs aizkaitināts sacīja,— es jau teicu tev un dēlam. Dons Korleone deva vārdu, ka palīdzēs.

—    Tā ir Turi griba,— Pišota samierinoši sacīja.

Maikls aši visu apsvēra. Un sacīja:

—   Manuprāt, tas ir ļoti gudri. Mēs varēsim pārbaudīt maršrutu un redzēsim, vai tas ir drošs.

Viņam ne prātā nenāca izmantot to pašu maršrutu, vedot Giljāno. Giljāno mātei viņš teica:

—    Es varu kopā ar meiteni aizsūtīt arī jūs ar vīru.— Un paskatījās uz viņiem; taču vecāki sāka purināt galvu.

—   Tā nav slikta ideja,— iecietīgi uzbilda Hektors Adoniss.

—    Mēs neaizbrauksim no Sicīlijas, kamēr šeit ir mūsu dēls,— Giljāno māte paziņoja.

Tēvs sakrustoja uz krūtīm rokas un piekrītoši pamāja. Un Maikls saprata, par ko viņi domā. Ja Turi Giljāno nomirs Sicīlijā, viņi nevēlas būt Amerikā. Viņiem ir jābūt šeit, lai viņu apraudātu, apglabātu, aiznestu pie kapa ziedus. Traģēdijas fināls piederēja viņiem. Līgava var braukt, viņu saista tikai mīlas, nevis asins saites.

Nakts vidū Marija Lombardo-Giljāno parādīja Maiklam albumu, kas bija pilns ar avīžu izgriezumiem — dažādām izsludinātām summām, ko Romas valdība piesolīja par Giljāno galvu. Viņa parādīja 1948. gadā žurnālā «Life» publicētu ilustrētu aprakstu. Tajā bija stāstīts, ka Giljāno ir mūslaiku vislielākais laupītājs, itāliešu Robins Huds, kurš aplaupa bagātos, lai palīdzētu nabagiem. Turpat tika citēta viena no skandalozajām vēstulēm, kuras Giljāno bija piesūtījis avīzēm.

Tajā bija rakstīts: «Piecus gadus es cīnos par Sicīlijas brīvību. Es atdodu nabagiem to, ko atņemu bagātajiem. Lai tad nu sicīlieši izsakās, vai esmu bandīts vai brīvības cīnītājs. Ja tauta ir pret mani, es nododu sevi jūsu rokās — tiesājiet! Bet, kamēr tauta mani atbalsta, es turpināšu totālu karu.»

«Pilnīgi skaidrs, ka tas neizklausās pēc bandīta paziņojuma,» Maikls klusībā nosprieda, raudzīdamies Marijas Lombardo sejā, kas staroja aiz lepnuma. Maikls pēkšņi juta, ka šī sieviete viņam ir tuva, Marija Lombardo stipri atgādināja viņa māti. Viņas sejā bija manāmas ciešanu atstātas pēdas, bet acis izstaroja dedzīgu apņēmību turpināt cīnu ar savu likteni.

Beidzot atausa rīts. Maikls piecēlās un atvadījās. Viņam par izbrīnu, Giljāno māte viņu cieši apskāva.

—    Tu man atgādini dēlu,— viņa sacīja.— Es tev ticu.

Viņa piegāja pie akmens plaukta un paņēma no tā

jaunavas Marijas koka statueti. Statuete bija melna. Sejas vaibsti bija kā nēģerietei.

—    Ņem to par dāvanu. Tā ir vienīgā vērtīgā manta, ko varu tev dot.

Maikls mēģināja atteikties, taču viņa uzstāja.

—   Tikai dažas tādas statuetes vēl palikušas Sicīlijā,— teica Hektors Adoniss.— Tā ir savdabīga, bet mēs taču esam pavisam netālu no Āfrikas.

—   Nav svarīgi, kā tā izskatās, galvenais, ka pie tās var skaitīt lūgsnas,— sacīja Giljāno māte.

—   Tas gan,— Pišota piebalsoja.— Labuma no tās tikpat kā no jebkuras citas.— Viņa balsī skanēja nicinājums.

Maikla acu priekšā Pišota sāka atvadīties no Giljāno mātes. Un Maikls redzēja, ka starp viņiem pastāv sirsnīga tuvība. Pišota noskūpstīja Mariju Lombardo uz abiem vaigiem un uzmundrinoši papliķēja. Uz brīdi viņas galva noslīga viņam uz pleca, un viņa sacīja:

—    Aspanu, Aspanu, es mīlu tevi kā dēlu. Neļauj viņiem nogalināt Turi!—Un viņa iešņukstējās.

Pišotas atturīgums pagaisa, šķita, ka viņa augums saruka, viņa tumsnējās, kalsnās sejas vaibsti atmaiga.— Amerikā jūs visi kļūsiet veci,— viņš teica.

Tad viņš atvadījās no Maikla:

— Nedēļas laikā es atvedīšu tev Turi,— viņš sacīja.

Un ātri un nedzirdami izgāja pa durvīm. Viņam bija pašam sava caurlaide ar sarkanu apmali, un viņš varēja atkal pazust kalnos. Hektors Adoniss palika pie Giljāno vecākiem, kaut gan viņam pilsētā bija pašam sava māja.

Maikls un Stefans Andolīni iesēdās fiatā un pāri centrālajam laukumam izbrauca uz ceļa, kas veda uz Kastelvetrāno un piekrastes pilsētiņu Trapāni. Andolīni brauca lēni, turklāt uz ceļiem viņus apturēja neskaitāmas militāras patruļas. Tā ka Trapāni viņi iebrauca tikai pēcpusdienā.

II dala TURI GILJĀNO 1943

2. nodaļa

1943. gada septembrī Hektors Adoniss mācīja vēsturi un literatūru Palermo universitātē. Viņa ārkārtīgi mazā auguma dēļ kolēģi neizturējās pret viņu ar pienācīgu cieņu, kādu prasītu viņa spējas. Pēc sicīliešu paražām, bija pieņemts nesaudzīgi spriest par cilvēkiem atbilstoši viņu ārējiem trūkumiem. Vienīgais, kurš prata pareizi novērtēt Adonisu, bija universitātes rektors.

Tajā 1943. gada septembrī kuru katru brīdi bija gaidāmas pārmaiņas Hektora Adonisa dzīvē. Dienviditālijai karš jau bija beidzies. Amerikāņu armija bija atbrīvojusi Sicīliju un virzījās tālāk — uz kontinentu. Fašisms bija pagalam. Itālija atdzima; pirmo reizi pēc četrpadsmit gadu simteņiem Sicīlijas salā nebija īsta saimnieka. Tomēr Hektors Adoniss, izprazdams vēstures nepastāvīgumu, neloloja īpašas cerības. Mafija Sicīlijā jau sāka ņemt vadības grožus savās rokās. Un tās tvēriens bija tikpat ciešs kā jebkurai korporāciju sabiedrībai.

Pa Adonisa kabineta logu bija redzama visa universitātes teritorija ar nedaudzajām ēkām, kuras kopā varētu nosaukt par universitātes pilsētiņu.

Sicīlijā nebija nekādas nepieciešamības pēc kopmītnēm, nebija arī tādas universitātes dzīves kā Anglijā un Amerikā. Seit studenti pa lielākajai daļai mācījās mājās un pēc noteikta laika konsultējās pie profesoriem. Profesori lasīja lekcijas, bet studenti varēja tajās neierasties, un par to viņi netika sodīti. Viņiem vajadzēja tikai nolikt eksāmenus. Hektors Adoniss bija sašutis par tādu sistēmu, viņš to uzskatīja par idiotisku, jo sicīliešiem, pēc viņa pārliecības, bija nepieciešama stingrāka pedagoģiskā disciplīna nekā studentiem citās valstīs.

Pa logu, kas bija gandrīz tāds pats kā katedrālei, Adoniss redzēja, kā sabrauc mafiju barveži no visām Sicīlijas provincēm; šāda procedūra notika ik gadus, viņi ieradās, lai ietekmētu universitātes profesorus. Kad pie varas bija fašisti, šie vīri bija izturējušies daudz piesardzīgāk, ne tik uzkrītoši; turpretī tagad, amerikāņu atjaunotās svētīgās demokrātijas valdīšanā, viņi kā sliekas līda laukā no lietus slacītas zemes un sāka uzvesties atkal tāpat kā agrāk. No piesardzības vairs nebija ne miņas.

Mafijas barveži, «Draugu draugi», nelielu vietējo klanu vadītāji, svētku drānās ģērbušies, ieradās no daudziem Sicīlijas ciematiem, lai aizliktu labu vārdu par studentiem, kuri bija bagāto zemes īpašnieku radinieki vai dēli, vai arī draugu dēli, kas nebija spējuši apgūt universitātes kursu un nu nesaņems diplomu, ja netiks uzsākta enerģiska darbība. Bet šiem diplomiem bija milzīga nozīme. Kā gan vēl citādi ģimenes varēja tikt vaļā no dēliem, kuriem nebija nedz zināšanu, nedz talanta, kuri ne pēc kā netiecās? Vecākiem būs jāuztur viņi līdz mūža galam. Bet, ja būs diploms — universitātes izdota pergamenta lapiņa —, šie paši lamzaki var kļūt par skolotājiem, ārstiem, parlamenta locekļiem, ļaunākajā gadījumā par sīkiem valdības ierēdņiem.

Hektors Adoniss paraustīja plecus: mierinājumu viņam sniedza vēsture. Viņa karsti mīļotie briti impērijas uzplaukuma laikos bija uzticējuši savus karapulkus pavisam neprasmīgiem bagātnieku dēliem, kuru vecāki bija nopirkuši viņiem virsnieka patentu. Un tomēr impērija turpināja zelt un plaukt. Tiesa gan, šie komandieri veda savus vīrus slaktiņā, kas nepavisam nebija nepieciešams, tomēr nevar aizmirst arī to, ka viņi kopā ar saviem padotajiem gāja nāvē; šo cilvēku sociālais stāvoklis prasīja, lai viņi būtu drosmīgi. Un, tā kā viņi bija miruši, valsts vismaz bija atbrīvota no neprasmīgiem, nekur nederīgiem cilvēkiem. Itālieši nebija tik aristokrātiski vai arī tādi salti aprēķinātāji. Viņi mīlēja savus bērnus, sargāja viņus no nepatikšanām un ļāva, lai valsts pati par sevi parūpējas.

Hektors Adoniss pamanīja pa logu vismaz trīs vietējās mafijas barvežus, kuri klaiņoja pa universitātes teritoriju, meklēdami savus upurus. Viņiem bija galvā audekla cepures un kājās ādas zābaki, bet smagās velveta žaketes pārmestas pār roku, jo laiks vēl turējās silts. Dāvanas bija grozi ar augļiem un mājas vīna pudeles bambusa pinumos. Tas nebija kukulis, tas bija salds malks pret tām bailēm, kuras sagrāba profesorus, kad viņi ieraudzīja šos vīrus. Lielākā daļa profesoru taču bija sicīlieši, un viņi saprata, ka šos lūgumus nedrīkst atteikt.

Viens no mafijas barvežiem, kurš bija ģērbies tik laucinie- ciski, ka varētu uzstāties operā «Zemnieka gods», tajā brīdī iegāja iekšā ēkā un devās augšā pa kāpnēm. Hektors Adoniss ļaunā priekā sagatavojās nospēlēt jau zināmo komēdiju.

Adoniss pazina šo cilvēku, viņu sauca Bučilla, un viņam piederēja ferma un aitu ganāmpulks Partiniko pilsētiņā netālu no Montelepres. Viņi paspieda viens otram roku, un Bučilla sniedza viņam atnesto grozu.

—   Mums krīt zemē un sapūst tik daudz augļu, ka es nospriedu aiznest kādu nieku profesoram,— Bučilla sacīja. Viņš bija augumā neliels, bet plecīgs, ar spēcīgu vidukli, varēja redzēt, ka cilvēks daudz strādājis. Adoniss zināja, ka viņu uzskata par godīgu, ka viņš ir visai pieticīgs, lai gan ar savu spēku būtu varējis tikt pie bagātības. Vecie mafijas barveži, kuri cīnījās nevis par bagātību, bet par cieņu un godu, teica, ka viņš esot nejēga.

Adoniss smaidīdams saņēma augļus. Kurš sicīliešu zemnieks pieļaus, lai kaut kas ietu zudumā? . . . Katrai zemē nokritušai olīvai uzglūnēja simt bērnu, un šie bērni līdzinājās siseņiem.

Bučilla nopūtās. Viņš bija pieklājīgs, bet Adoniss zināja, ka šī laipnība vienā sekundes daļā var pārvērsties draudos. Tāpēc viņš viesmīlīgi pasmaidīja, kad Bučilla sāka runāt:

—   Dzīve ir trakoti sarežģīta. Man darba tīrumā atliku likām, bet, kad kaimiņš palūdza viņam mazliet izpalīdzēt, vai os varēju atteikt? Mans tēvs pazina viņa tēvu, mans vecaistēvs — viņa vecotēvu. Man ir tāda daba, var jau būt, ka tā ir mana nelaime, bet es izdarīšu visu drauga labā, ja palūgs. Galu galā, vai tad mēs visi neesam kristieši?

—   Mēs, sicīlieši, esam visi vienādi,— Hektors Adoniss saudzīgi ieminējās.— Pārlieku augstsirdīgi. Tieši tāpēc ziemeļnieki Romā mūs tik nekaunīgi izmanto.

Bučilla viņu vērīgi nopētīja. Nekādas problēmas nebija sagaidāmas. Un vai tad viņš kaut kur nebija dzirdējis, ka šis profesors ir viens no «Draugiem»? Neizskatās, ka viņš būtu nobijies. Bet, ja viņš ir «Draugu draugs», kāpēc Bučilla to nezināja? Taču «Draugiem» ir dažādas pakāpes. Lai būtu kā būdams, viņš bija cilvēks, kurš saprata, kādā pasaulē dzīvo.

—    Atnācu pie jums lūgt kādu pakalpojumu,— Bučilla sacīja,— kā sicīlietis sicīlietim. Mana kaimiņa dēls šogad izkrita universitātes eksāmenos. Jūs viņu izgāzāt. Kaimiņš tā apgalvo. Bet, kad es izdzirdēju pieminam jūsu vārdu, es viņam teicu: «Ko? Sinjors Adoniss? Tas nevar būt, tam cilvēkam ir tik laba sirds kā nevienam citam visā pasaulē. Viņš savu mūžu nebūtu nodarījis tādu ļaunumu, ja zinātu visus faktus. Nemūžam!» Tāpēc viņi ar asarām acīs lūdza izstāstīt jums visu, kā tas ir. Un vislielākajā pazemībā izlūgties, lai jūs ieliekat viņam citu atzīmi, tā ka viņš varētu iziet ļaudīs un pelnīt sev iztiku.

Hektoru Adonisu nespēja maldināt šī izsmalcinātā pieklājība . . . Profesoram atkal bija jādomā par angļiem, kurus viņš dievināja,— par viņu prasmi apslēpt rupjību tā, ka cilvēks dienām ilgi var mierīgi uzklausīt apvainojumus, līdz pēkšņi saprot, ka ir nāvīgi aizskarts. Par angļiem varēja tikai paspriedelēt, bet no Bučillas bija jāpiesargās — ja viņa lūgums tiktu noraidīts, kādu nakti atskanēs šāviens. Hektors Adoniss smalkjūtīgi pagaršoja olīvas un ogas no groza.

—    Ak, mēs nedrīkstam pieļaut, ka jaunais cilvēks šajā briesmīgajā pasaulē ciestu badu,— viņš teica.— Kā sauc to puisi?

Un, kad Bučilla minēja viņa vārdu, Adoniss izvilka no galda apakšējās atvilktnes sarakstu. Viņš pašķirstīja to, lai gan ļoti labi zināja, par kuru ir runa.

Eksāmenā izkritušais students bija īsts lauķis, neaptēsts zellis, lempis, lielāks auns nekā teķi Bučillas aitu ganāmpulkā. Slinks meitu mednieks, tukšu salmu kūlējs, neglābjams stulbenis, kurš nezināja atšķirību starp «lliādu» un Džovanni Vergas darbiem. Tomēr Hektors Adoniss vēlīgi uzsmaidīja Bučillam un izbrīna pilnā balsī sacīja:

—    Ak jā, viņam vienā eksāmenā bijušas kaut kādas grūtības. Bet to var viegli nokārtot. Lai viņš atnāk pie manis, es viņu tepat sagatavošu un tad no jauna eksaminēšu. Otrreiz viņš vairs neizkritīs.

Viņi paspieda viens otram roku, un apmeklētājs aizgāja. Esmu ieguvis vēl vienu draugu, Hektors nodomāja. Kāpēc gan visi šie jaunie nejēgas saņem universitātes diplomus, kurus viņi nav nopelnījuši un kurus nav cienīgi saņemt! Itālijā 1943. gadā viņi ar to varēja noslaucīt sev vienu vietu un palikt joprojām viduvējības.

Telefona zvans pārtrauca viņa prātošanu un izraisīja cita veida satraukumu. Vispirms atskanēja īss zvans, tad sekoja pauze un trīs aprauti zvani. Telefoniste pie pults ar kādu pļāpāja un starplaikā starp frāzēm nospieda sviriņu. Tas Adonisu tā nokaitināja, ka viņš klausulē iekliedza skaļāk, nekā vajadzēja:— Klausos!

Par nelaimi, zvanīja rektors. Taču rektoram, kurš bija dedzīgs pieklājības aizstāvis, šoreiz bija citas raizes, un viņš nepievērsa uzmanību profesora asajai atbildei. Viņa balss aiz šausmām drebēja, viņš gandrīz vai raudāja.

—   Manu mīļo profesor Adonis,— viņš teica,— v^i drīkstu jūs palūgt ienākt pie manis? Universitātei radusies nopietna problēma, to atrisināt spējat vienīgi jūs. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Ticiet man, mīļo profesor, būšu jums ļoti pateicīgs.

Tāda lišķība lika Hektoram Adonisam satraukties. Ko tas idiots no viņa grib? Lai pārlec pāri Palermo katedrālei? «Rektors tam būtu vairāk piemērots,» Adoniss ar rūgtumu nodomāja, «viņa kājas ir vismaz sešas pēdas garas. Lai tik lec un neliek viņa vietā to darīt savam padotajam, kuram ir pašas īsākās kājas Sicīlijā!» Kad Adoniss iztēlojās šo ainu, viņš atguva labo omu. Viņš laipni jautāja:

—    Varbūt jūs paskaidrotu mazliet ko tuvāk? Tad es pa ceļam sagatavotos.

Rektora balss nu jau čukstēja:

—    Augsti cienītais dons Kroče ir pagodinājis mūs ar savu vizīti. Viņa krustdēlam — medicīnas studentam — pasniedzējs ieteicis ar labu pamest kursu. Dons Kroče ir atbraucis un pazemīgi jo pazemīgi lūdz pārskatīt šo lēmumu. Bet medicīnas koledžas pasniedzējs uzstāj, lai jaunais cilvēks ietu prom.

—    Kurš muļķis tas ir?—Hektors Adoniss jautāja.

—   Jaunais doktors Natore,— rektors atbildēja.— Cienījams pasniedzējs, bet mazliet it kā nebūtu no šīs pasaules.

—   Pēc piecām minūtēm būšu pie jums,— Hektors Adoniss sacīja.

Atrā gaitā soļodams pāri zālienam uz galveno ēku, Hektors Adoniss prātoja, ko gan lai iesāk. Rektors jau nebija galvenais, viņš vienmēr tādos gadījumos aicināja Adonisu. Sarežģītāk bija ar doktoru Natori, Adoniss viņu labi pazina. Lielisks medicīnas darbinieks, lielisks pasniedzējs — viņa nāve neapšaubāmi Sicīlijai būs zaudējums, aiziešana no darba — zaudējums universitātei. Turklāt viņš bija neciešams vīzdegunis, cilvēks ar negrozāmiem principiem un neuzpēr- kamu godīgumu. Bet pat viņam taču bija jāzina varenais dons Kroče, pat viņa ģeniālajās smadzenēs vajadzēja saglabāties veselā saprāta daļiņai. Kaut kas nebija kārtībā.

Pie galvenās ēkas ārdurvīm stāvēja garš, melns automobilis, un tam blakus, atbalstījušies pret to, dižojās divi vīri solīdos uzvalkos. Tas gan viņus nedarīja cienījamākus. Acīmredzot tie bija miesassargi, kas bija te kopā ar šoferi atstāti ārā aiz cieņas pret zinātniekiem, pie kuriem bija atbraucis dons Kroče. Adoniss pamanīja viņu izbrīnu, tad izsmējīgos skatienus, kad viņi ieraudzīja tā mazo augumu, lieliski pašūto uzvalku un portfeli padusē. Viņš uzmeta tiem dzedru skatienu, un vīri acumirklī zaudēja drosmi. Vai tiešām tāds punduris var būt «Draugu draugs»?

Rektora kabinets vairāk atgādināja bibliotēku nekā lietišķu darba telpu — tā saimnieks bija zinātnieks, nevis administrators. Pie visām sienām bija grāmatas, mēbeles bija masīvas, bet ērtas. Dons Kroče sēdēja milzīgā atzveltnes krēslā, maziem malciņiem dzerdams kafiju. Hektoram Adoni- sam viņa deguns atgādināja kuģa priekšgalu «lliādā»—tāds pats cīņu gados un vētrainās jūrās savainots. Dons tēloja, it kā viņi nekad nebūtu tikušies, un Adoniss ļāva rektoram stādīt sevi priekšā. Rektors zināja, ka tas bija farss, bet doktors Natore tam noticēja.

Rektors bija garākais vīrs universitātē, Hektors — īsākais. Neievērojot labo toni, rektors tūlīt pat apsēdās un, pirms sāka runāt, atzvēlās krēslā.

—    Mums radušās nelielas domstarpības,— rektors sacīja. To dzirdot, doktors Natore satraukti nošņaukājās, bet dons Kroče viegli pamāja ar galvu, mudinādame rektoru ru-āt tālāk. Rektors turpināja:— Donam Kročem ir krustdēls, kurš vēlas kļūt par ārstu. Bet profesors Natore apgalvo, ka viņam neesot tādu atzīmju, lai varētu saņemt diplomu. Traģēdija! Dons Kroče bija tik laipns un atbrauca šurp, lai aizliktu kādu vārdu par savu radabērnu, un, tā kā dons Kroče tik daudz darījis mūsu universitātes labā, manuprāt, mums jācenšas ņemt vērā viņa lūgumu.

Dons Kroče draudzīgi ierunājās, bez mazākā sarkasma.

—    Es pats neesmu skolots, taču neviens neteiks, ka man darbā nav panākumu.

«Bez šaubām,» Hektors Adoniss nodomāja, «cilvēkam, kurš var uzpirkt ministrus, organizēt slepkavības, terorizēt tirgotājus un fabriku īpašniekus, nebūt nav jāprot rakstīt un lasīt.»

—   Es esmu pats izsities dzTvē uz augšu,— dons Kroče turpināja.— Kāpēc lai mans krustdēls arī to nevarētu? Mana nabaga māsa aiz bēdām nobeigsies, ja viņas dēlam uzvārda priekšā nebūs rakstīts «doktors». Viņa no visas sirds tic Kristum, un viņa grib palīdzēt visai pasaulei.

Doktors Natore bez mazākās smalkjūtības, kāda raksturīga cilvēkiem, kuri arvien pārliecināti par savu taisnību, kā skaldīt noskaldīja:

—    Es nevaru mainīt savu nostāju!

Dons Kroče nopūtās un tad samierinoši sacīja:

—    Nu ko tad ļaunu mans krustdēls varētu nodarīt? Es viņam sagādāšu darbu armijā vai katoļu slimnīcā galīgi veciem cilvēkiem. Viņš turēs to rokas un uzklausīs žēlabas. Viņš ir ļoti maigs, viņš apburs visas tās vecās raganas. Ko tad es lūdzu? -Mazlietiņ palabot tos papīrus, kurus jūs te pāršķirstāt.— Viņš pārlaida nicīgu skatienu grāmatām pie istabas sienām.

Hektoru Adonisu ārkārtīgi satrauca dona Kročes mīlīgais tonis — tas bija trauksmes signāls . . . Profesors nikni nodomāja, ka donam Kročem ir viegli ieņemt tādu nostāju. Ja viņa paša aknas kaut vai drusku lika sevi manīt, viņa vīri nekavējoties aizgādāja savu vadoni uz Šveici. Bet Adoniss saprata, ka viņam jāatrod izeja no šī strupceļa.

—   Manu mīļo doktor Natore,— viņš teica,— bez šaubām, mēs varam kaut ko izdarīt. Mazliet pavilksim privātā kārtā, ļausim papildus praktizēties vietējā labdarības slimnīcā . . .

Lai gan doktors Natore bija dzimis Palermo, viņš neizskatījās pēc sicīlieša ar saviem gaišajiem, jau paretajiem matiem. Viņš vai kūsāja aiz sašutuma, bet neviens īstens sicīlietis tamlīdzīgā kutelīgā situācijā to nekad nebūtu atļāvies. Neapšaubāmi, viņā izpaudās kādi aizskarti gēni, kurus viņš bija mantojis no sena normaņu iekarotāja.

—   Jūs, mans mīļais profesor Adonis, nesaprotat! šis jaunais nejēga grib kļūt par ķirurgu!

«Jēzus, Jāzep, jaunava Marija un visi svētie!» Hektors Adoniss nodomāja. «Nu vairs nav labi!»

Izmantodams kolēģa pārsteigumu, kamēr tas neattapa, ko teikt, Natore vērsās pie dona Kročes:

—   Jūsu krustdēls neko nesajēdz no anatomijas. Viņš tā preparē līķi, it kā tas būtu auns, kuru paredzēts cept uz iesma. Viņš nav apmeklējis gandrīz nevienu nodarbību, viņš negatavo kursadarbus, operāciju zālē ierodas gluži kā ballītē. Es jums piekrītu, ka viņš ir jauks, diez vai iespējams atrast patīkamāku jaunekli. Bet mēs taču, galu galā, runājam par cilvēku, kuram kādu mīļu dienu ar asu nazi būs jāpieskaras cilvēka miesai!

Hektors Adoniss sīki un smalki zināja, ko domā dons Kroče. Kāda kuram daļa, ka puisis būs slikts ķirurgs? Runa ir par ģimenes godu, ja puika izgāzīsies, visa cieņa būs pagalam . . . Lai cik slikts ķirurgs no viņa iznāktu, viņš taču nenogalinās tik daudz cilvēku kā dona Kročes padotie, kuri ir stipri nodarbināti! Turklāt šis jaunais doktors Natore nepakļaujas viņa, dona Kročes, gribai, neņem vērā mājienu, ka dons ir gatavs atteikties no domas par krustdēla ķirurga karjeru, ka viņš labprāt redzētu savu radinieku ārsta lomā.

Bija pienācis brīdis, kad Hektoram Adonisam jāizlīdzina domstarpības.

—    Dārgais don Kroče,— sacīja Hektors Adoniss,— esmu pārliecināts, ka doktors Natore uzklausīs jūsu vēlmi, mēs centīsimies viņu pārliecināt. Bet kur jūsu krustdēlam radusies tāda romantiska ideja kļūt par ķirurgu? Kā jūs pats teicāt, viņš ir pārlieku maigs, bet ķirurgi ir dzimuši sadisti. Un kurš gan Sicīlijā labprātīgi līdīs zem naža?

Viņš uz mirkli apklusa. Pēc tam turpināja:

—   Turklāt mums viņš jāsūta praksē uz Romu, ja izlaidīsim šeit cauri, romieši atradīs jebkuru ieganstu, lai izgāztu sicīliešus. Uzstādams jūs izdarīsiet sliktu pakalpojumu savam radiniekam. Atļaujiet man ieteikt kompromisu.

Doktors Natore norūca, ka nekāds kompromiss nav iespējams. Un tad dona Kročes ķirzakas acīs pirmo reizi uzliesmoja uguns. Tā kā doktors Natore bija apklusis, Hektors Adoniss steigšus turpināja:

—   Jūsu krustdēls saņems nepieciešamās balles, lai kļūtu par ārstu, bet ne par ķirurgu. Viņam ir pārāk laba sirds, lai viņš operētu.

Dons Kroče iepleta rokas, viņa lūpas pavērās platā smaidā.

—   Jūs mani uzveicāt ar savu veselīgo saprātu un skaidro domāšanu,— viņš teica Adonisam.— Lai notiek pēc jūsu prāta! Mans krustdēls būs ārsts, nevis ķirurgs. Māsai jābūt apmierinātai.

Un dons Kroče steidzās atvadīties — viņa mērķis bija sasniegts, kaut ko vairāk viņš nemaz nebija cerējis. Rektors pavadīja viņu līdz automobilim. Taču visi, kas atradās istabā, ievēroja dona Kročes pēdējo skatienu, kuru viņš pirms aiziešanas uzmeta doktoram Natorem. Tas bija uzmanīgs, pētošs skatiens. Dons it kā iegaumēja doktora seju, lai neaizmirstu tā cilvēka vaibstus, kurš bija mēģinājis pretoties viņa gribai.

Kad dons Kroče un rektors bija izgājuši, Hektors Adoniss pagriezās pret doktoru Natori un teica:

—    Jums, mīļais kolēģi, nāksies atstāt universitāti un strādāt Romā.

—     Ko jūs runājat, vai jūs esat jucis?— doktors Natore nikni jautāja.

—    Es ne, bet jūs gan. Gribu ar jums kopā šodien paēst pusdienas, un tad es jums paskaidrošu, kāpēc mūsu Sicīlija nav nekāda paradīze.

—     Bet kāpēc man būtu jāiet prom?— doktors Natore protestēja.

—    Jūs teicāt «nē» donam Kročem Malo. Sicīlija nav tik liela, lai tajā būtu vieta jums abiem.

—     Bet viņš taču panāca savu!—doktors Natore izmisis iesaucās.— Viņa krustdēls kļūs par ārstu! Jūs ar rektoru to apliecinājāt.

—    Jūs turpretī ne,— Hektors Adoniss teica.— Mēs to apliecinājām, lai glābtu jūsu dzīvību. Tomēr jūs no šī brīža esat iezīmēts.

Tovakar Hektors Adoniss uzaicināja uz vienu no labākajiem Palermo restorāniem sešus profesorus — arī doktoru Natori. Pie katra no viņiem tajā dienā bija ciemojies «goda viesis», un ikviens bija piekritis mainīt atzīmi nesekmīgam studentam. Doktors Natore ar šausmām klausījās viņu stāstos un beidzot teica:— Bet vai tā var rīkoties medicīnas skolā, vai tā drīkst darīt ārsts!— Tad pārējiem zuda pacietība. Kāds filozofijas pasniedzējs gribēja zināt, kāpēc cilvēcei mediķa darbs ir svarīgāks par grūto domas ceļu cilvēka smadzenēs vai arī viņa dvēseles svētumu. Vakariņām beidzoties, Natore piekrita atstāt Palermo universitāti un emigrēt uz Brazīliju, kur, kā kolēģi viņam apgalvoja, labs ķirurgs, operējot žultspūšļus, varot tikt pie bagātības.

Hektors Adoniss tajā naktī gulēja kā dieva ausī. Taču rīta agrumā viņam piezvanīja no Montelepres. Viņa krustdēls Turi Giljāno, par kura garīgo attīstību viņš bija rūpējies, kura labsirdību augstu vērtēja, kura nākotni bija izplānojis, Turi bija nogalinājis policistu.

3. nodaļa

Montelepre — pilsētiņa Kammaratu kalnos ar septiņiem tūkstošiem iedzīvotāju — bija visu pamesta un nabadzībā iegrimusi.

1943. gada otrajā septembrī monteleprieši gatavojās saviem svētkiem — festai —, kas sākās nākamajā dienā un kam bija jāilgst vēl trīs dienas.

Festa jebkurā pilsētā bija vislielākais notikums, lielāks nekā Lieldienas, Ziemassvētki vai Jaunais gads, lielāks nekā pasaules kara beigas vai diža nacionālā varoņa dzimšanas diena. Festa bija veltīta svētajam — pilsētas patronam. Tā bija viena no nedaudzajām paražām, kurā Musolīni fašistiskā valdība neuzdrošinājās iejaukties un kuru nemēģināja aizliegt.

Katru gadu festas svinēšanai tika izveidota komiteja — trīs cilvēki. Tie bija visvairāk cienījamie pilsētnieki. Tad šie trīs izvēlējās sev vietniekus, kuri vāca līdzekļus un ziedojumus. Katra ģimene deva atbilstoši saviem ienākumiem. Vietnieki turklāt tika sūtīti uz ielas lūgt dāvanas.

Svētkiem tuvojoties, «triju komiteja» sāk tērēt īpašu fondu, kurā līdzekļi tiek vākti visu gadu. Komiteja algo orķestri un klaunu. Nosaka diezgan augstas naudas balvas zirgu skriešanās sacīkstēm, kuras turpinās visas trīs dienas. Salīgst speciālistus, kuri izgrezno baznīcas un ielas, tā ka necilā, nabadzīgā pilsētiņa Montelepre negaidot kļūst līdzīga viduslaiku citadelei. Uzaicina marionešu teātri. Tirgotāji ierīko savas letes.

Montelepres ģimenes izmanto šos svētkus, lai parādītu pie vīra izdodamās meitas,— nopērk jaunus tērpus, par meiteņu pavadonēm norīko pavecākas sievietes. Vesels bars no Palermo atbraukušu ielasmeitu ierīko lielu telti turpat aiz pilsētiņas, telts sānus sarkanbaltzaļās krāsās rotā viņu licences un medicīniskās izziņas. Svinīgo dievkalpojumu noturēt tiek nolīgts slavens mūks, kuram pirms daudziem gadiem bija parādījušās stigmas*.

Un pašās beigās, trešajā dienā, pa ielām aiznes svētā zārku, kuram seko visi pilsētiņas iedzīvotāji ar saviem zirgiem, mūļiem, cūkām un ēzeļiem. Uz zārka vāka ir svētā tēls, kaš apbērts ar naudu, ziediem, daudzkrāsainiem konfeti, lielām vīna pudelēm bambusa pinumos.

Zīmes tajas ķermeņa daļās, kur bijušas krustā sistā Kristus brūces.

Tās ir gaviļu dienas. Tam nav nekādas nozīmes, ka visas pārējās gada dienas ļaudis cieš badu un tajā pašā laukumā, kur godina svēto, pārdod zemes īpašniekiem par simt lirām dienā savu darbaspēku.

Pirmajā svētku dienā Turi Giljāno bija paredzēts piedalīties atklāšanas rituālā —«brīnumainās Montelepres mūļu mātītes» sapārošanā ar vislielāko un spēcīgāko pilsētiņas ēzeli. Mūļu mātītes reti kad var aplecināt, tās uzskata par neauglīgiem dzīvniekiem, par ķēves un ēzeļa krustojumu. Taču Monteleprē bija mūļu mātīte, kurai pirms diviem gadiem bija atskrējis ēzelēns, un tās īpašnieks bija ar mieru nodot to pilsētas rīcībā kā savu ieguldījumu svētku norisē. Un, ja notiktu brīnums, tad izsniegt arī pēcnācēju nākamā gada svinībās . . . šī ceremonija bija izsmējīga ērmošanās.

Tomēr rituālā dzīvnieku pārošana tikai pa daļai bija ķēmošanās. Sicīliešu zemniekam'ir liela līdzība ar savu mūli un ēzeli. šie dzīvnieki smagi strādā, un tiem, tāpat kā pašam zemniekam, ir stingrs, stūrgalvīgs raksturs. Tāpat kā zemnieks, viņi spēj cītīgi strādāt garas stundas bez pārtraukuma, toties zirgu, kas ir dižciltīgāks par viņiem, nākas drusku palutināt. Pie tam ēzelis un mūlis ir stabilāki uz kājām, tie spēj atrast ceļu kalnos, tie nenokrīt un nesalauž kāju kā ugunīgie ērzeļi vai karstasinīgās, tramīgās ķēves. Turklāt kā zemnieks, tā ēzelis un mūlis pārtiek no tādas barības, kas citus cilvēkus un dzīvniekus nonāvē. Bet pati lielākā līdzība ir šāda: zemniekam, ēzelim un mūlim ir jātuvojas iejūtīgi, ar cieņu, citādi viņi kļūst slepkavnieciski un cietpaurīgi.

Reliģiozie katoļu festivāli cēlušies no senām pagāniskām svinībām, kad dieviem izlūdzās brīnumus. Šajā liktenīgajā 1943. gada septembra dienā Montelepres festivālā tik tiešām notika kaut kas tāds, kas mainīja pilsētiņas septiņi tūkstoši iedzīvotāju likteni.

Turi Giljāno bija divdesmit gadu vecs, un viņu pilsētā uzskatīja par visdrosmīgāko, cienījamāko, stiprāko jaunekli. Viņš bija godavīrs, tas ir, cilvēks, kurš pret citiem bija bezgala godīgs, bet kuru pašu nedrīkstēja nesodīti aizvainot.

Pēdējā ražas novākšanā viņš izcēlās ar to, ka atteicās strādāt par pazemojoši zemo samaksu, kuru piedāvāja vietējās muižas pārvaldnieks. Tad viņš vērsās pie pārējiem ar runu, aicinādams sekot viņa priekšzīmei,— lai raža sapūst! Barons viņu apsūdzēja, un karabinieri viņu arestēja, bet citi gāja pie darba. Giljāno neapvainojās nedz uz šiem cilvēkiem, nedz pat uz karabinieriem. Kad pēc Hektora Adonisa iejaukšanās viņu atbrīvoja no cietuma, viņam uz tiem nebija ļauns prāts.

Viņš nebija atkāpies no saviem principiem — un tas bija pats svarīgākais.

Kādu citu reizi viņš pārtrauca kautiņu ar nažiem, gluži vienkārši nostādamies starp abiem kaušļiem — Aspanu Pišotu un vēl vienu puisi —, un ar labsirdīgu pierunāšanu nomierināja saniknotos.

Neparastākais bija tas, ka jebkurš cits, ja tas būtu tā rīkojies, tiktu atzīts par gļēvuli, bet nezin kas liedza tā domāt par Giljāno.

Šajā otrā septembra dienā Salvatore Giljāno, kuru draugi un radinieki sauca par Turi, bija iegrimis pārdomās par to, ko viņš uzskatīja par iznīcinošu triecienu viņa vīrieša pašcieņai.

Patiesībā sīkumi vien bija. Monteleprē nebija ne kinoteātra, ne kluba, tikai viena maza kafejnīca ar biljarda galdu. Iepriekšējā vakarā Turi Giljāno, viņa brālēns Gaspāre — Aspanu Pišota — un vēl divi trīs puiši spēlēja biljardu. Daži pilsētnieki, vecāki vīri, sūkdami vīnu, vēroja spēli. Viens no viņiem, vārdā Gvido Kvintāna, bija nedaudz sadzēries. Sis vīrs bija visiem pazīstams. Musolīni laikā viņš bija sēdējis cietumā, jo tika turēts aizdomās par sadarbību ar mafiju. Kad amerikāņi ieņēma salu, viņš tika atbrīvots kā fašisma upuris, un klīda valodas, ka viņš varētu kļūt par Montelepres mēru.

Kā jau jebkurš sicīlietis, Turi Giljāno zināja, kāds leģendārs spēks ir mafijai. Pirmajos mēnešos pēc Sicīlijas atbrīvošanas salā atkal parādījās mafijas čūskas galva. Pilsētiņā jau sačukstējās, ka veikaliņu īpašnieki maksājot «apdrošināšanas naudu» zināmiem «cienījamiem vīriem». Un Turi, bez šaubām, zināja vēsturi, zināja par daudziem noslepkavotajiem zemniekiem, kuri bija mēģinājuši saņemt nopelnīto naudu no varenajiem aristokrātiem un zemes īpašniekiem, zināja, cik stipri mafija bija turējusi savās rokās salu, līdz Musolīni bija to apvaldījis, pats mainīdams likumu,— it kā vēl indīgāka čūska būtu iecirtuši zobus mazāk spēcīgā reptilī. Tā ka Turi Giljāno saprata, kādi laiki sākušies.

Kvintāna skatījās uz Giljāno un viņa draugiem ar nelielu nicinājumu. Acīmredzot viņu kaitināja jauno cilvēku jautrais noskaņojums. Galu galā, viņš taču bija nopietns vīrs, kurš tuvojās savas dzīves brieduma posmam. Musolīni valdība viņu bija nometinājusi nomaļā salā; nu viņš bija atgriezies dzimtajā pilsētā. Nekas, pēc dažiem mēnešiem viņš liks pilsētiņas iedzīvotājiem viņu cienīt.

Bet varbūt Gvido Kvintānu kaitināja Giljāno skaistums — viņš pats bija ļoti neglīts. 5o vīru atbaidošu padarīja nevis kāds atsevišķs vaibsts, bet viņa paradums rādīt apkārtējiem ļaunu seju. Vai arī te vienkārši atklājās pretstats starp dzimušu nelieti un dzimušu varoni.

Pēkšņi viņš piecēlās un ar spēku pagrūda Giljāno, kad tas gāja apkārt biljarda galdam. Turi, kurš ar cieņu izturējās pret vecākiem cilvēkiem, protams, pieklājīgi un neliekuļoti atvainojās. Gvido Kvintāna nomēroja viņu no galvas līdz kājām ar nicīgu skatienu.

— Kāpēc tu neesi mājās, kāpēc tu neguli, neatpūties pirms darbadienas?—viņš jautāja.— Mani draugi gaida jau veselu stundu, lai uzspēlētu biljardu.— Viņš pastiepa roku un, paķēris biljarda nūju no Giljāno pirkstiem, izsmējīgi pamāja, rādīdams, lai Turi iet prom no galda.

Visi to redzēja. Aizvainojums nebija pārāk briesmīgs. Ja Kvintāna būtu bijis jaunāks vai apvainojums stiprāks, Giljāno nāktos cīnīties par savu vīrieša cieņu. Aspanu Pišotam vienmēr bija līdzi nazis, un viņš nostājās tā, lai pārtvertu Kvintānas draugus, ja tie nolemtu iejaukties. Pišota nejuta cieņu pret vecākiem cilvēkiem un gaidīja, lai viņa draugs un radinieks izbeidz strīdu.

Taču šajā mirklī Giljāno nez kādēļ kļuva neomulīgi. Kvintāna bija briesmīgs un, šķiet, gatavs uz visu. Viņa drauģeļi, kuri stāvēja aiz muguras, arī jau vīri gados, acīm redzami uzjautrinājās un smīnēdami vēroja, kas notiek, nemaz nešaubīdamies, kā tas viss beigsies. Vienam bija mugurā mednieka jaka, un viņš turēja rokā šauteni. Giljāno nebija ieroča. Un kādu apkaunojošu mirkli viņš izjuta bailes. Viņš nebaidījās, ka viņam iesitīs, sagādās sāpes, ka šis cilvēks būs stiprs. Giljāno izjuta bailes, ka stāvokļa noteicēji bija viņi. Ka viņi var nošaut Giljāno Montelepres tumšajās ieliņās, kad viņš ies mājās. Ka nākamajā dienā viņš kā nejēga gulēs beigts. Kāda iekšēja nojauta — kā cilvēkam, kurš dzimis partizāns,— lika viņam atkāpties.

Turi Giljāno paņēma savu draugu aiz rokas un izveda no kafejnīcas. Pišota nepretodamies gāja viņam līdzi, pārsteigts, ka draugs tik viegli padevies, bet nepavisam nenojauta, ka Giljāno ir bailes. Viņš zināja, ka Turi ir mīksta sirds, un nosprieda, ka draugs nav gribējis uzsākt ķildu — var vēl nieku dēļ ievainot cilvēku. Dodamies pa Via Bella ielu uz mājām, viņi aiz muguras dzirdēja biljarda bumbu būkšķus.

Turi Giljāno visu nakti nespēja aizmigt. Vai patiešām viņš būtu izbijies no tā cilvēka ar ļauno seju un biedējošo izskatu? Vai patiešām viņš sāka trīcēt, gluži kā skuķēns? Un tie visi tur par viņu zobojās? Ko par viņu tagad domā labākais draugs, brālēns Aspanu? Ka Turi ir gļēvulis? Ka viņš, Turi Giljāno,

Montelepres jauniešu vadonis, viņš, kuru uzskatīja par visspēcīgāko un visbezbailīgāko, zaudēja dūšu, tiklīdz piedraudēja īsts vīrietis? Un tomēr, viņš teica sev, kāpēc uzsākt vendetu, kura var beigties ar slepkavību, tāda sīkuma kā biljarda spēles dēļ, tāpēc ka gadu ziņā vecāks cilvēks ir saniknots un rupjš! Tas nepavisam nav kautiņš ar citu jaunieti. Turi saprata, ka šai cīņai varētu būt nopietnas sekas. Viņš zināja, ka šie ļaudis ir saistīti ar «Draugu draugiem», un tieši tas bija viņu nobiedējis.

Giljāno slikti gulēja un pamodās tajā nomāktajā noskaņojumā, kas jaunības gados ir tik bīstams. Viņš pats sev šķita smieklīgs. Viņš vienmēr bija gribējis būt varonis, tāpat kā lielākā daļa jaunu cilvēku. Ja viņš dzīvotu jebkurā citā vietā Itālijā, viņš jau sen būtu kļuvis karavīrs, bet, kā īsts sicīlietis, viņš nepieteicās brīvprātīgajos, un viņa krusttēvs Hektors Adoniss nez kā panāca, ka viņu neiesauca.

Beigu beigās, kaut arī Itālija bija noteicēja pār Sicīliju, neviens īstens sicīlietis nejuta, ka viņš būtu itālietis. Turklāt, taisnību sakot, Itālijas valdība pati nemaz īsti nekāroja mobilizēt sicīliešus, jo sevišķi kara pēdējā gadā. Sicīliešiem Amerikā bija pārāk daudz radinieku, sicīlieši bija dzimuši slepkavas un nodevēji, viņi bija par daudz dumji, lai viņus apmācītu modernajā kara mākslā, un visur, kur vien viņi parādījās, radās vienas vienīgas nepatikšanas.

Izgājis laukā, Turi Giljāno sajuta, ka nelāgo noskaņojumu izgaisina apkārtējais neparastais skaistums. Pie debesīm staroja burvīga saule. Gaisu pildīja citronkoku un olīvkoku smarža. Turi mīlēja Montelepri, tās līkās ieliņas, akmens mājas un balkonus ar krāšņajām puķēm, kuras Sicīlijā aug bez jebkādas kopšanas. Turi patika sarkanie dakstiņu jumti, kas aizstiepās līdz pašai mazās pilsētiņas robežai dziļajā ielejā, uz kuru saule lēja savu svelmaino zeltu.

Tipiskās sicīliešu pilsētiņas neizbēgamo nabadzību mazliet noslēpa rūpīgi izdomāti svētku greznojumi — pāri ielām bija rindās sakarināti no kartona izgriezti un izkrāsoti svētie, .piājas bija izrotātas ar mākslīgajām puķēm. Augstu apkārtējos kalnos uzvijušās, tomēr bikli aizās paslēpušās mājas gandrīz visas bija vīriešu, sieviešu, bērnu un dzīvnieku pilnas. Daudzās mājās nebija nedz ūdensvada, nedz kanalizācijas, un pat tūkstoš ziedu un dzedrais kalnu gaiss nespēja pārmākt atkritumu smaku, kas līdz ar saullēktu sāka piepildīt ielas.

Ja laiks bija labs, cilvēki uzturējās ārā. Sievietes, gatavodamas ēdienu, sēdēja uz koka krēsliem savu namu terasēs.

Arī ēdamgaldi bija iznesti laukā. Ielas bija bērneļu pilnas, tie trenkāja vistas, tītarus, kazlēnus; Vecāki bērni pina bambusa grozus. Via Bella galā, tur, kur tā izgāja uz laukuma, atradās milzīga strūklaka, tā bija ierīkota pirms diviem tūkstošiem gadu un attēloja dēmonu, kuram caur granīta zobiem no mutes tecēja ūdens. Gar kalnu nogāzēm uz terasēm visai riskanti bija iestādīti augļu koki. Lejā ielejā pletās Partiniko un Kastellammāres pilsētas; no akmeņiem celtā Korleone kā slepkava bija noslēpusies aiz apvāršņa.

Via Bella otrā galā, kas izgāja uz ceļa, kurš šķērso Kastellammāres līdzenumu, Turi ieraudzīja Aspanu Pišotu. Draugs veda ēzeli, un Turi uz acumirkli pārņēma jptrau- kums — kā Aspanu izturēsies pret viņu pēc tā pazemojuma, kuram Turi iepriekšējā vakarā tika pakļauts? Viņa draugam bija asa mēle. Vai pateiks kaut ko nicīgu? Giljāno atkal sagrāba uztraukums, un viņš sev nosolījās, ka nekad vairs nepieļaus sev tā uzklupt. Lai arī kādas būtu sekas, viņš pierādīs, ka nav gļēvulis. Tomēr gara acīm viņš skatīja skaidru ainu. Kvintānas draugi nogaidoši stāv viņam aiz muguras, vienam rokā bise. Viņi ir «Draugu draugi» un spēj sevi atriebt. Turi Giljāno nebaidījās no viņiem, Turi vienīgi bija bail tikt viņu pieveiktam; šķita, ka tas ir neizbēgami, jo viņi, nebūdami visai stipri, bija ļoti nežēlīgi.

Ar sev raksturīgo ļauno smīnu uz lūpām Aspanu Pišota teica:— Turi, šis ēzelītis pats netiks galā. Mums būs drusku jāpalīdz.

Giljāno nepūlējās atbildēt; viņš juta atvieglojumu par to, ka draugs nepiemin pagājušo nakti. Turi allaž aizkustināja tas, ka -Aspanu, kurš ļoti asi un izmisīgi reaģēja uz citu cilvēku kļūdām, pret viņu vienmēr izturējās ar mīlestību un cieņu. Viņi devās uz pilsētas laukuma pusi, ēzelis soļoja viņiem aiz muguras. Bērni kā zivtiņas šaudījās gājējiem apkārt. Mazie zināja, kas notiks ar ēzeli, un bija trakoti uztraukušies. Viņi gatavojās lielam, aizraujošam notikumam, kas pārtrauks vasaras dienu vienmuļību.

Pilsētas laukumā bija uzcelts neliels paaugstinājums. Tā ierīkošanai bija izmantoti akmens bluķi no apkārtējiem kalniem. Turi.Giljāno un Aspanu Pišota pa paaugstinājuma netīro malu uzstūma ēzeli augšā. Ēzeļa galvu viņi piesēja pie īsa dzelzs stabiņa. Ēzelis apsēdās. Ap dzīvnieka acīm un purnu bija baltas ādas plankums, kas padarīja to līdzīgu klaunam. Bērni pulcējās ap paaugstinājumu, smējās un ērmojās. Kāds puišelis uzsauca: «Kurš tad ir ēzelis?»— un citi bērneļi skaļi smējās. •>

Vēl nenojauzdams, ka tā ir pēdējā diena, kad viņš, Turi Giljāno, ir maz pazīstams ciema zēns, Turi noraudzījās visā, juzdamies spēkpilns un apmierināts kā cilvēks, kurš atrodas īstajā vietā. Viņš atradās tajā mazajā vietiņā uz zemes, kur bija piedzimis un pavadījis visu savu mūžu. Ārpasaule nespēja nodarīt viņam ļaunu. Bija pagaisis pat pagājušās nakts pazemojums. Tos kaļķakmens kalnus, kas bija redzami visapkārt, Turi pazina tā, kā mazs bērns pazīst savu smilšu kasti, šajos kalnos akmens bluķi auga kā zāle, un tajos bija tik daudz alu un citu slēptuvju, ka tur varētu patverties vesela armija. Turi Giljāno pazina katru māju, katru zemnieka sētu, katru cilvēku un visas normaņu un mauru pilsdrupas, kā arī skaistās grieķu tempļu atliekas.

No citas puses laukumā iesoļoja zemnieks, vezdams brīnumaino mūli. šis vīrs bija nolīdzis viņus tā rīta darbam. Viņa vārds bija Papēra, un Montelepres iedzīvotāji šo vīru ļoti cienīja par to, ka viņš veiksmīgi bija atriebies savam kaimiņam. Viņi bija cīnījušies par zemes gabalu, uz kura auga olīvkoku birzs. Strīds turpinājās desmit gadus, ilgāk nekā visi tie kari, kuros Musolīni bija iesaistījis Itāliju. Tad kādā naktī drīz pēc tam, kad sabiedroto armijas bija atbrīvojušas Sicīliju un nodibinājušas tur demokrātisku pārvaldi, Paperas kaimiņš tika atrasts beigts — viņu gandrīz uz pusēm bija pāršķēlis šāviņš, kas raidīts no luparas, Sicīlijā tādu darbiņu veikšanai tik iemīļotās bises. Aizdomas tūliņ krita uz Paperu, bet viņš tālredzīgi bija saķildojies ar kādu policistu, ticis apcietināts un slepkavības nakti pavadīja drošā vietā — Bellampo kazarmu cietuma kamerā. Ļaudis runāja, ka šis noziegums liecinot — galvu paceļ vecā mafija, ka Papēra, kurš bija apprecējis Gvido Kvintānas radinieci, aicinājis «Draugu draugus» palīgā izšķirt strīdu.

Kad Papēra veda mūli uz paaugstinājumu, bērneļi riņķoja ap to tik uzmācīgi, ka vīram nācās viņus padzīt nost, izkliedzot mērenus draudus un švīkstinot pātagu. Bērni viegli izvairījās no pātagas, jo Papēra, labsirdīgi smaidīdams, plīkšķināja to virs viņu galvām.

Saozdams mūļa smaku, ēzelis ar balto purnu mēģināja saslieties uz pakaļkājām — tas raustīja virvi, ar kuru bija piesaistīts pie paaugstinājuma. Bērniem gavilējot, Turi un Aspanu piecēla ēzeli kājās. Tikmēr Papēra centās pagriezt mūli tā, lai «brīnumainā» dzīvnieka pakaļpuse atrastos pie paaugstinājuma malas.

Tajā brīdī no savas frizētavas iznāca bārddzinis Frisella, kurš arī gribēja drusku papriecāties. Viņam sekoja policijas priekšnieks Rokofīno, iespaidīgs un svarīgs; viņš braucīja gludo, sārto seju. Visā Monteleprē policijas priekšnieks bija vienīgais vīrietis, kurš katru dienu gāja skūties. Giljāno pat pa gabalu sajuta, ka bārddzinis pamatīgi apslacījis viņu ar odekolonu.

Rokofīno pārlaida profesionāļa skatienu pāri pūlim, kas bija sapulcējies laukumā. Viņam bija pakļauti vietējās nacionālās policijas nodaļas divpadsmit vīri, un viņš atbildēja p.ar to, lai pilsētiņā valdītu likumība un kārtība. Svētki vienmēr sagādāja rūpes, un viņš jau bija devis rīkojumu, lai pilsētas laukumā patrulē četri policisti, bet viņi vēl nebija ieradušies. Policijas priekšnieks noraudzījās arī uz pilsētas labdari Paperu, kurš ņēmās ap «brīnumaino» mūli. Rokofīno bija pārliecināts, ka Papēra pasūtījis sava kaimiņa noslepkavošanu. šie Sicīlijas mežoņi ātri vien iemanījās izmantot svēto brīvību. Visiem viņiem nāksies nožēlot, ka Musolīni ir pagalam, Rokofīno drūmi nodomāja. Ļaužu atmiņā diktators drīz vien salīdzinājumā ar «Draugu draugiem» kļūs par otru mīlīgu svēto Asīzes Francisku.

Bārddzinis Frisella bija Montelepres jokupēteris. Vīri, kuri nespēja atrast sev kādu nodarbošanos, dirnēja viņa frizētavā, klausīdamies viņa jociņos un pļāpās. Frisella piederēja pie tiem bārddziņiem, kuri sevi apkopj labāk nekā klientus. Viņa ūsas bija eleganti ieveidotas, mati ieziesti ar pomādi un akurāti sasukāti, taču viņam bija tāda seja kā leļļu teātra klaunam. Deguns kā sīpols; platā mute vienmēr vaļā kā vārti; zoda nebija.

Frisella uzsauca:

— Turi, ieved tos zvērus manā frizētavā, un es viņus iesvaidīšu ar smaržām! Tavs ēzelis domās, ka mīlējās ar grāfieni!

Turi nelikās par viņu zinis. Bērnībā Frisella bija griezis viņam matus, bet darījis to tik slikti, ka māte bija nolēmusi turpmāk griezt pati. Taču tēvs vēl joprojām gāja uz frizētavu, lai uzzinātu pilsētas jaunākās tenkas un godbijīgajiem klausītājiem pats pastāstītu par Ameriku. Turi Giljāno necieta bārddzini, jo viņš bija bijis kvēls fašists un tika uzskatīts par «Draugu draugu» piekritēju.

Rokofīno aizdedzināja cigareti un lepni devās projām pa Via Bella ielu; Giljāno viņš nebija pat pamanījis — šo nevērību turpmākajās nedēļās viņam nāksies nožēlot.

Ēzelis mēģināja nolēkt lejā no paaugstinājuma. Giljāno palaida vaļīgāk virvi, lai Pišota var aizvest dzīvnieku līdz paaugstinājuma malai un apturēt to tajā vietā, kur stāvēja «brīnumainais» mūlis. Ķēves pakaļpuse atradās tieši virs paaugstinājuma malas. Giljāno palaida virvi vēl vaļīgāk. Ķēve sparīgi nosprauslojās un pagrūda ķermeņa pakaļgalu atpakaļ, tajā pašā brīdī ēzelis metās lejup. Ar priekškājām tas aptvēra ķēves krustus, dažas reizes noraustījās un tad palika karājoties gaisā ar bezgala jocīgu svētlaimes izteiksmi baltajā purnā. Paperam un Pišotam smejoties, Giljāno spēcīgi vilka virvi un aizrāva slābano ēzeli atpakaļ pie dzelzs stabiņa. Pūlis gavilēja un apveltīja dzīvniekus ar laimes vēlējumiem. Bērni jau izklīda ielās meklēt jaunas izpriecas.

Joprojām smiedamies, Papēra sacīja:

—   Ja mēs visi varētu dzīvot kā ēzeļi — kas tā būtu par dzīvīti!

Pišota bez mazākās cieņas parādīšanas viņam abildēja:

—    Sinjor Papēra, es jums uzkraušu mugurā bambus- niedru nastu un grozus ar olīvām un tad astoņas stundas dienā trenkšu jūs pa kalnu ceļiem. Tāda ir ēzeļa dzīve.

Zemnieks uzmeta viņam īgnu skatienu. Papēra uztvēra viltīgi izteikto pārmetumu par to, ka apsolījis abiem puišiem par šo darbu pārāk maz. Pišota viņam nekad nebija paticis, un, taisnību sakot, viņš bija devis darbu Giljāno. Monteleprē visi mīlēja Turi. Ar Pišotu bija pavisam citādi. Viņa mēle bija pārlieku asa un rīcība gausa. Viņš bija slinks. Tas, ka viņam vārgas krūtis, nebija nekāds aizbildinājums. Pišota taču smēķēja, aplidoja Palermo palaidnīgās meičas un ģērbās kā švīts. Un tās franču stila ūsiņas! Lai viņš klepo, līdz dabū galu, un iet pie velna ar visām savām vārgajām krūtīm, Papēra nodomāja. Viņš iedeva puišiem divsimt liru, par kurām Giljāno pieklājīgi pateicās, un tad, vezdams ķēvi, devās mājup. Abi jaunie cilvēki atsēja no stabiņa ēzeli un aizveda to atpakaļ uz Giljāno mājām. Ēzeļa darbdiena nupat tikai bija sākusies, to gaidīja daudz nepatīkamāki uzdevumi nekā nupat paveiktais.

Turi māte grasījās pacienāt dēlu un viņa draugu, viņa jau bija pagatavojusi pusdienas. Bet Turi divas māsas, Marianna un Džuzepīna, palīdzēja mātei gatavot mīklu vakariņām. Uz pulētas, četrstūrainas koka plāksnes pacēlās vesels kalns mīklas, kas bija iejaukta no miltiem un olām. Kad mīkla bija pietiekami stingra, tajā ar nazi ievilka krustu — apsvētīja. Pēc tam Marianna un Džuzepīna sagrieza tievas strēmelītes, tās uztina uz bambusa stiebra, tad stiebru izvilka laukā, un iznāca stobriņš no mīklas. Istaba bija izrotāta ar lielās vāzēs ieliktiem olīvkoku zariem un vīnstīgām.

Turi tēvs strādāja uz lauka, bet ne visu dienu, lai vēlāk varētu piedalīties svētkos. Nākamajā dienā bija paredzēta Mariannas saderināšanās, un Giljāno mājās bija gaidāmas svinības.

Marijai Lombardo vienmēr pats mīļākais bērns bija Turi. Māsas atcerējās, kā māte viņu maziņu katru dienu bija peldinājusi. Uz plīts uzmanīgi tika sasildīta cinkota bļoda, māte ar elkoni pārbaudīja ūdens temperatūru. No Palermo tika atvestas īpašas ziepes. Sākumā māsas bija greizsirdīgas, bet vēlāk savaldzinātas skatījās, kā māte mazgā mazo brālīti. Kad Marija Lombardo, klusi dungodama, pamatīgi noņēmās ap mazo Turi, viņš nekad neraudāja, bet vienmēr burbuļoja smieklos. Viņš ģimenē bija mazākais un izauga pats stiprākais. Bet viņš bija mazliet savāds. Lasīja grāmatas, sarunājās par politiku. Protams, vienmēr tika atgādināts, ka Turi ir tik stalts un labi veidots, jo ir ieņemts Amerikā. Bet visi viņu mīlēja viņa labā rakstura un nesavtīguma dēļ.

Tajā rītā Turi Giljāno māte un māsas bija norūpējušās, un viņas mīlas pilnā satraukumā noraudzījās, kā viņš notiesā maizi ar kazas sieru un olīvām un izdzer cigoriņu kafijas krūzi. Tūlīt pēc pusdienām Turi un Aspanu ar ēzeli dosies uz Korleoni un slepus atvedīs lielu siera rituli, mazliet šķiņķa un desas. Turi izlaidīs vienu svētku dienu, toties iepriecinās māmuļu, un viņi kā pienākas nosvinēs māsas saderināšanos. Daļu produktu viņi pārdos melnajā tirgū, lai papildinātu ģimenes ienākumus.

Visām trim sievietēm patika redzēt abus jauniešus kopā. Viņi jau kopš bērnības draudzējās—lai gan pēc raksturiem atšķirīgi, abi bija viens otram tuvāki nekā brāļi. Aspanu Pišota bija melnīgsnējs, tievām ūsiņām — kā kinofilmu varonim —, ārkārtīgi dzīvu seju, starojošām, melnām acīm un piķa melniem matiem, asprātīgs un sieviešu iecienīts. Tomēr šo izteiksmīgo jaunekli aizēnoja Turi Giljāno rāmais, grieķiskais daiļums. Turi bija labi attīstīts augums — gluži kā senai grieķu statujai, kādas bija izmētātas pa visu Sicīliju. Viņa sejas krāsa, āda un mati bija brūngani. Viņš vienmēr bija ļoti mierīgs, taču kustībās bezgala trauksmains. Taču visvairāk ievērības cienīgas bija viņa acis. Sapņainas, zeltbrūnā krāsā, un, ja Turi skatījās sāņus, tās šķita pavisam parastas. Bet, kad viņš skatījās tieši virsū, plakstiņi pa pusei noslīga, gluži kā statujai, un visa seja kļuva mierīgi rāma — kā maska.

Kamēr Pišota izklaidēja Mariju Lombardo, Turi Giljāno uzkāpa augšā, savā istabā, lai sagatavotos gaidāmajam ceļojumam. Bet galvenais— lai paņemtu tur noslēpto pistoli.

Atcerējies pazemojumu, kuru viņam iepriekšējā vakarā bija jāpārcieš, viņš nolēma doties ceļā apbruņots. Viņš prata šaut, jo tēvs viņu bieži ņēma līdzi medībās.

Virtuvē viņu gaidīja māte, lai atvadītos. Apkampusi dēlu,

viņa sajuta aiz siksnas pistoli.

—   Turi, esi uzmanīgs!—māte noraizējusies teica. — Nestrīdies ar karabinieriem! Ja apturēs, visu atdod!

Turi Giljāno viņu nomierināja:

—    Lai ņem produktus, bet es nepieļaušu, ka viņi man sit vai aizved mani uz cietumu.

Māte viņu saprata. Un savā ziņā lepojās ar dēlu. Pirms daudziem gadiem viņas pašas lepnums, viņas dusmas uz savu nabadzību bija likušas viņai doties līdzi vīram uz Ameriku izmēģināt laimi. Marija Lombardo bija bijusi sapņotāja, viņa bija ticējusi, ka pastāv taisnība un viņai šajā pasaulē ir sava vieta. Amerikā viņa sakrāja naudu, un viņas lepnums lika atgriezties Sicīlijā un dzīvot kā īstai karalienei. Un tad viss saira pīšļos. Kara laikā lira zaudēja vērtību, un Marija Lombardo atkal kļuva nabadzīga. Viņa samierinājās ar likteni, bet cerēja, ka bērniem klāsies labāk. Māte priecājās, ka Turi ir bezbailīgs, viņa pati tāda bija. Tomēr viņa baidījās no tās dienas, kad viņam iznāks konflikts ar Sicīlijas reālo dzīvi.

Viņa noskatījās, kā dēls izgāja uz Via Bella ielas un pievienojās Aspanu Pišotam. Viņas dēls kustējās kā liels kaķis; viņa krūtis bija platas un rokas un kājas tik muskuļotas, ka Aspanu viņam blakus šķita kā zāļu stiebriņš. Taču Aspanu bija izsmalcināti viltīgs, tieši tā trūka viņas dēlam, Aspanu bija drosmīgs un bargs. Aspanu aizsargās Turi šajā nodevīgajā pasaulē, kurā viņi visi spiesti dzīvot.

Viņa noskatījās, kā abi aiziet pa Via Bella turp, kur iela izveda no pilsētas Kastellammāres ielejā. Viņas dēls — Turi Giljāno — un viņas māsasdēls — Gaspāre Pišota. Divi jaunieši, abiem tikai divdesmit gadu, bet abi šķita vēl jaunāki. Marija Lombardo mīlēja kā vienu, tā otru un baiļojās par abiem.

Beidzot abi jaunekļi un arī ēzelis nozuda aiz ielas pacēluma, bet viņa vēl aizvien lūkojās, līdz vēlreiz viņus ieraudzīja — nu jau tālu un augstāk virs Montelepres pilsētiņas kāda kalna nogāzē. Marija Lombardo-Giljāno nerimās skatīties, it kā viņai vairs nekad abus nebūtu lemts redzēt, līdz abi izgaisa rīta miglā, kas apņēma kalna virsotni. Viņi aizgāja uz turieni, kur sākās viņu leģenda.

4. nodaļa

Tajā 1943. gada septembrī cilvēki Sicīlijā varēja izdzīvot vienīgi tad, ja slepus tirgojās melnajā tirgū. Kopš kara laikiem vēl bija saglabājusies nežēlīgā kartīšu sistēma, zemniekiem bija jānodod viss izaudzētais centrālās valdības noliktavās par limitētām cenām, saņemot papīra naudu, kam nebija gandrīz nekādas vērtības. Bija paredzēts, ka valdība savukārt par zemām cenām pārdos un sadalīs šos produktus iedzīvotājiem. Ja būtu tāda sistēma, visi saņemtu pietiekami, lai izdzīvotu. Bet patiesībā zemnieki slēpa, ko vien varēja, jo viss, ko nodeva valdības noliktavās, nokļuva dona Kročes Malo un viņa pakalpiņu rokās un pēc tam, kā izrādījās, melnajā tirgū. Cilvēkiem tikpat nācās pirkt produktus melnajā tirgū un pārkāpt likumu par kontrabandu, lai vismaz kaut kā vilktu dzīvību. Ja viņus noķēra ar visiem pierādījumiem, viņus sodīja un nosūtīja uz cietumu. Kas gan tāpēc bija mainījies, ka tagad Romā sēdēja demokrātiska valdība? Cilvēki bija ieguvuši tiesības balsot, bet cieta badu.

Turi Giljāno un Aspanu Pišota vieglu sirdi devās pārkāpt šos likumus. Pišotam bija sakari melnajā tirgū, un viņš bija sarīkojis šo ekspedīciju. Viņš bija vienojies ar zemnieku, ka nogādās lielu siera rituli melnā tirgus pārpircējam Monte- leprē. Tādējādi viņi nopelnīs četrus žāvēta šķiņķa gabalus un groziņu ar desām, un līdz ar to Turi māsas saderināšanās izvērtīsies par lielām svinībām. Turi un Aspanu pārkāpa uzreiz divus likumus: vienu, kas aizliedza darījumus melnajā tirgū, un otru, kas aizliedza pārvest kontrabandu uz citu Itālijas provinci. Varasvīri gandrīz neko nespēja panākt, lai piespiestu iedzīvotājus ievērot likumus par melno tirgu,— tad viņiem Sicīlijā būtu visi jāietupina cietumos. Bet kontrabanda bija pavisam kas cits. Karabinieru vienības siroja pa provincēm, ierīkoja uz ceļiem slēpņus, un viņiem bija savi uzrādītāji. Protams, viņi nespēja aizturēt dona Kročes Malo karavānas. Kroče pārvadāja preces amerikāņu kravas automašīnās, un viņam bija valdības īpašas caurlaides. Taču viņi notvēra ne mazums sīko zemnieku un izsalkušo lauku iedzīvotāju.

Giljāno un Pišotam vajadzēja četras stundas, lai nokļūtu līdz zemnieka saimniecībai. Viņi paņēma lielu balta siera rituli, citus produktus un piesēja ēzelim pie segliem. Nomaskēja to visu ar sizala agavēm un bambusniedrēm, it kā vestu barību lopiem, kurus turēja daudzi ciema iedzīvotāji. Viņi rīkojās tik bezrūpīgi un pārliecināti kā bērni, kuri paslēpj no vecākiem savus dārgumus, it kā pietiktu vienīgi ar lēmumu to izdarīt — un viss izdosies. Viņu pārliecība par veiksmi pamatojās vēl arī uz to, ka viņi zināja kalnos slepenas takas.

Dodamies garajā mājupceļā, Giljāno sūtīja Pišotu pa priekšu, lai izlūko, vai nav redzami karabinieri. Viņi norunāja, ka briesmu gadījumā signalizēs ar svilpienu. Ēzelis viegli nesa savu nastu un uzvedās mierīgi . . . Viņi jau divas stundas lēnām kāpa augšā kalnā, te pēkšņi radās aizdomas, ka draud briesmas. Giljāno ieraudzīja aiz muguras, apmēram trīs jūdžu attālumā, viņiem sekojam karavānu — sešus mūļus un jātnieku uz zirga. Ja šo taciņu zināja citi, kuri pārdeva savu preci melnajā tirgū, to varēja pamanīt lauka žandarmērija un ierīkot slēpni. Piesardzības dēļ Turi aizsūtīja Pišotu uz priekšu izlūkot.

Pēc stundas viņš panāca Aspanu — tas sēdēja uz liela akmens, smēķēja cigareti un klepoja. Aspanu bija ļoti bāls — viņam gan nevajadzēja smēķēt. Turi Giljāno apsēdās viņam blakus atpūsties. Kopš bērnības viņus saistīja tas, ka viņi nekad nekomandēja viens otru, un tāpēc Turi neko neteica. Beidzot Aspanu nodzēsa cigareti un iebāza nomelnējušo smēķa galu kabatā. Viņi devās tālāk — Giljāno turēja ēzeli aiz pavadas, Aspanu gāja aiz muguras.

Viņi soļoja pa kalnu taku, kas meta līkumus lieliem ceļiem un maziem ciematiem, bet lāgiem ieraudzīja vai nu seno grieķu ierīkotu ūdenskrātuvi, kurā ūdens ielija no ieplaisājušas statujas mutes, vai arī normaņu pils drupas — šīs pilis pirms gadu simteņiem bija stāvējušas iekarotāju ceļā. Un Turi Giljāno iegrima pārdomās par Sicīlijas pagātni un nākotni. Viņš domāja par savu krusttēvu Hektoru Adonisu, kurš bija apsolījis atnākt pie viņiem pēc svētkiem, lai palīdzētu viņam uzrakstīt iesniegumu Palermo universitātei. Bet, tiklīdz viņš atcerējās savu krusttēvu, viņam tūdaļ kļuva skumji. Hektors Adoniss nekad nebija piedalījies festā — iedzērušie vīri būtu smējušies par viņa miniatūro augumu, bet bērni, kuri dažs labs bija lielāki par viņu, varēja krusttēvu arī aizvainot. Turi prātoja par Dievu, kas neļauj cilvēkam augt lielākam, bet piesātina viņa smadzenes ar zināšanām. Jo Turi uzskatīja Hektoru Adonisu par visgudrāko cilvēku pasaulē un mīlēja viņu par to labvēlību, kuru krusttēvs izrādīja viņam un viņa vecākiem.

Viņš domāja par tēvu, kurš tik smagi strādāja uz maza zemes gabaliņa, un par māsām, kurām bija jāvelk mugurā novalkātas kleitas. Par laimi, Marianna bija tik skaista, tāpēc spēja atrast vīru, lai gan bija nabadzīga un laiki bija tik juceklīgi. Bet visvairāk viņš bija satriekts par savu māti — Mariju Lombardo.

Jau pavisam mazs būdams, viņš saprata, cik viņai smags, nelaimīgs liktenis. Viņa bija izbaudījusi Amerikas saldo dzīvi un nu vairs nespēja būt laimīga nabadzības piemeklētajās Sicīlijas pilsētiņās. Tēvs reizēm atcerējās spožo pagātni, un māte tad sāka raudāt.

«Bet es pārmainīšu savas ģimenes likteni,» domāja Turi Giljāno. «Es daudz strādāšu un cītīgi mācīšos, un kļūšu tāds pats dižens cilvēks kā mans krusttēvs.»

Pēkšņi viņi bija nonākuši birzītē, nelielā mežā, vienā no nedaudzajiem, kas bija saglabājušies šajā Sicīlijas daļā, kur tagad bija tikai milzīgi, balti akmeņi un marmora karjeri. Tikuši pāri virsotnei, viņi dosies lejā uz Montelepri, un tad jau būs jāpiesargājas no nacionālās policijas patruļām un karabinieriem, kuri klīda apkārt. Patlaban viņi tuvojās Kvatro Molinei — četru ceļu krustojumam, un te nu vēl jo vairāk bija jāuzmanās. Giljāno pievilka ēzeļa pavadu un pamāja Aspanu, lai tas apstājas. Viņi brīdi pakavējās nepakustēdamies. Nebija dzirdami nekādi citi trokšņi, vienīgi sienāžu nemitīgā sisināšana. Draugi šķērsoja krustojumu un nozuda mežiņā. Turi Giljāno atkal iegrima pārdomās.

Mežs, it kā atsviests atpakaļ, kļuva arvien skrajāks, un viņi iznāca nelielā, oļiem nobārstītā klajumiņā ar bambusu jaunaudzi un retiem zāles kumšķiem. Tālumā vakara saule sliecās uz rietu un šķita bāla un auksta virs granīta klintīm. Aiz šī klajumiņa taka pa garu, līkumotu spirāli ies lejup uz Montelepres pilsētiņu. Pēkšņi Giljāno atguvās no savām domām. Kreisajā acī iezibsnīja gaismas stariņš, gluži kā būtu uzrauts sērkociņš. Viņš pievilka pavadu, apturēdams ēzeli, un padeva Aspanu ar roku zīmi.

Apmēram trīsdesmit soļus tālāk no brikšņiem iznāca nepazīstami cilvēki. Viņi bija trīs, un Turi Giljāno ieraudzīja viņu melnās ķiveres un melnos formastērpus ar baltām tresēm. Viņu sagrāba muļķīga, šķebīga sajūta aiz izmisuma un kauna, ka viņš ir iekritis. Viņam tuvodamies, trīs svešinieki ielenca viņu, turēdami ieročus šaušanas gatavībā. Divi no viņiem bija pavisam jauni puiši ar sārtiem, spīdīgiem vaigiem, karavīru cepures ar kokardēm bija smieklīgi noslīdējušas uz pakauša.

Karabinieris, kurš atradās centrā, bija vecāks un turēja rokā šauteni. Viņa seja bija vienās baku un ievainojumu rētās, ķivere bija uzmaukta zemu virs acīm. Uz piedurknēm bija seržanta uzšuves. Saules zaķītis, kas bija iezibsnījis Giljāno acīs, nāca no šautenes tērauda stobra. Un šis cilvēks, ļauni smaidīdams, mērķēja tieši Giljāno krūtīs. No šī smīna Giljāno kļuva nikns.

Seržants ar šauteni pienāca pavisam tuvu klāt, abi kareivji tuvojās no sāniem. Turi Giljāno saspringa. No diviem jaunajiem karabinieriem nebija pārāk jābaidās, viņi bezrūpīgi gāja pie ēzeļa, neuztverdami nopietni savus gūstekņus. Viņi pavēlēja Giljāno un Pišotam atiet no ēzeļa, un viens no viņiem, uzmetis automātu aiz muguras, norāva bambusa un sizala agavju aizsegu no ēzeļa muguras. Ieraudzījis produktus, viņš pat iesvilpās aiz alkatīgas sajūsmas. Un nepamanīja, ka Aspanu pievirzās pie viņa, taču to ieraudzīja seržants ar šauteni.

—    Ei, tu, ar ūsām, ej nost!— viņš uzsauca.

Un Aspanu atkāpās pie Turi Giljāno.

Seržants pagājās vēl tuvāk. Giljāno viņu uzmanīgi vēroja. Bakurētainā seja šķita nogurusi, taču acis iespīdējās, un viņš sacīja:

—    Ei, puiši, nav peļams siera gabaliņš. Mūsu kazarmā tas ar makaroniem labi ies pie sirds. Tā ka pasakiet, kā sauc zemnieku, pie kura jūs to dabūjāt, un varat kātot ar savu ēzeli mājup!

Draugi klusēja. Seržants gaidīja. Bet viņi joprojām klusēja.

Beidzot Giljāno mierīgi sacīja:

—    Es jums uzdāvināšu tūkstoš liru, ja jūs mūs atlaidīsiet.

—    Noslaukies ar savām lirām!— seržants atbildēja.— Dodiet šurp savus dokumentus! Ja tie nebūs kārtībā, es jūs piespiedīšu novilkt bikses un noslaucīties ar tiem!

Izaicinošais tonis, izaicinošā nekaunība izraisīja Giljāno negantu niknumu. 5ajā brīdī viņš saprata, ka neparko neļaus šiem melnbaltajiem mundieriem sevi arestēt, neparko neļaus šiem ļaudīm paņemt produktus, kurus viņš veda ģimenei.

Turi Giljāno izņēma personības apliecību un paspēra soli uz seržanta pusi. Viņš cerēja tikt sāņus no seržanta šautenes tēmēkļa. Turi zināja, ka viņam ir ātrāka reakcija nekā lielākajai daļai cilvēku, un cerēja to izmantot. Tomēr šautenes vēziens piespieda viņu atkāpties.

—    Nomet to zemē!— seržants teica.

Giljāno nometa apliecību.

Pišota, kurš stāvēja piecus soļus pa kreisi no Giljāno, saprata drauga nodomu un, zinādams, ka viņam zem krekla ir pistole, mēģināja novērst seržanta uzmanību. Paspēris soli un uzlicis roku uz naža, kuru viņš nēsāja makstī, kas bija piesieta lentē uz gurna, viņš ar uzsvērtu nicinājumu sacīja:

—    Seržant, ja mēs pateiksim zemnieka vārdu, kam jums tad vajadzīga mūsu apliecība? Noruna paliek noruna!— Un, brīdi klusējis, viņš ne bez sarkasma turpināja:— Mēs zinām, ka karabinieri vienmēr tur vārdu.— Vārds «karabinieri» viņam bija tik pretīgs, ka viņš to nevis izrunāja, bet gandrīz vai izspļāva.

Seržants paspēra pāris soļu uz Pišotas pusi. Apstājās un pasmīnējis piemeta šauteni pie pleca.

—   Tu, skaistulīt, savu apliecību arī!— viņš teica.— Bet varbūt tev nav nekādu dokumentu, tāpat kā tavam ēzelim, kuram ūsas ir smukākas nekā tev!

Abi jaunie policisti iesmējās. Pišotam acis iezibējās. Viņš gāja klāt seržantam.

—   Man nav nekādu dokumentu. Un es nepazīstu nevienu zemnieku. Mēs atradām produktus uz ceļa.

Viņa pārdrošība bija pārlieku liela, izaicinājums pārlieku nekaunīgs, bet tas atstāja tieši pretēju iespaidu. Pišota bija gribējis, lai seržants pienāk viņam tuvāk, bet tas atkāpās dažus soļus atpakaļ un atkal pasmaidīja.

—    Bastinado maķenīt izdzīs no tevis to tavu sicīlieša uzpūtību!—Viņš mirkli klusēja un tad piebilda:—Gulstie- ties abi zemē!

Bastinado — tas nozīmēja sišanu ar pletnēm un nūjām. Giljāno zināja dažus Montelepres iedzīvotājus, kuri Bel- lampo kazarmās bija piekauti. Viņi bija atgriezušies mājās ar pārlauztām kājām, tā piepampušām galvām, ka tās šķita līdzīgas melonēm, atsistām iekšām,— par strādāšanu viņi vairs ne domāt nevarēja. Ar viņu karabinieri to nekad neizdarīs. Giljāno noslīga uz ceļgala, it kā grasīdamies gulties, atbalstījās ar roku pret zemi, bet otru lika pie jostas, lai izvilktu zem krekla paslēpto pistoli. Klajumiņā bija savilkusies mijkrēšļa vieglā dūmaka, saule tālu aiz kokiem bija paslēpusies kalna viņā pusē. Viņš redzēja, kā Pišota lepni stāvēja, atteikdamies paklausīt. Viņi, bez šaubām, nenogalinās Aspanu kontrabandas siera gabala dēļ. Viņš redzēja, kā jauno kareivju rokās trīcēja pistoles.

Tajā mirklī aiz muguras atskanēja ēzeļa brēciens un pakavu dipoņa un klajumiņā iznāca mūļu karavāna, kuru Giljāno bija pamanījis kalnos dienas vidū. Cilvēkam, kurš jāja karavānas priekšgalā uz zirga, pār plecu karājās bise, viņš bija ģērbies biezā ādas jakā un izskatījās milzīgs. Viņš nolēca no zirga un, izvilcis no kabatas lielu žūksni papīra liru, teica seržantam:

—    Ak tad šoreiz tu esi savācis dažas sardīnes!

Tas nu bija skaidrs, ka viņi pazina viens otru. Pirmo reizi seržants atslābināja uzmanību, lai paņemtu piedāvāto naudu. Abi plati smaidīja, skatīdamies viens uz otru. Gūstekņi, kā šķiet, bija aizmirsti.

Turi Giljāno lēnām pievirzījās klāt tuvākajam policistam. Bet Pišota slīdēja uz bambusa jaunaudzes pusi. Kareivji to nemanīja. Giljāno ar elkoni iebelza tuvākajam policistam, un tas nokrita. Giljāno uzsauca Pišotam:

—    Bēdz!

Pišota ienira bambusu biežņā, bet Giljāno metās uz mežu. Otrs policists bija tā pārsteigts vai tik neveikls, ka nespēja ātri noraut no pleca automātu. Giljāno, tūlīt, tūlīt grasīdamies nozust meža aizsegā, sajuta prieku. Viņš palēcās, rēķinādams, ka pieplaks pie zemes starp diviem kupliem kokiem, kuri paslēps viņu. Viņš izrāva zem krekla aizbāzto pistoli.

Taču viņam bija taisnība, domājot, ka pats bīstamākais ir cilvēks ar šauteni. Seržants nometa naudas žūksni zemē, pacēla šauteni un aukstasinīgi izšāva. Viņš nekļūdījās — Giljāno nokrita zemē, gluži kā aizšauts putns.

Giljāno bija izdzirdējis šāvienu un tajā pašā mirklī sajutis sāpes, kas caururba viņu it kā milzīgs rungas sitiens. Viņš nokrita zemē starp abiem kokiem, mēģināja piecelties, taču nespēja. Viņa kājas bija kā paralizētas, viņš nevarēja tās pakustināt. Neizlaizdams no rokas pistoli, viņš pagriezās un ieraudzīja, kā seržants, pacēlis šauteni gaisā, vicina to par uzvaras zīmi. Un tajā brīdī Giljāno sajuta, ka bikses kļūst slapjas no biezām, lipīgām, siltām asinīm.

Vienu acumirkli, pirms Giljāno nospieda gaili, viņu pārņēma izbrīns. Vai tiešām viņu sašāva siera gabala dēļ! Vai tiešām viņi ar tik bezrūpīgu nežēlību izpostīs viņa ģimenes laimi tāpēc vien, ka viņš gribēja aizbēgt un izvairīties no tāda sīka pārkāpuma, kas bija parasta lieta! Viņa māte nebeigs raudāt līdz pašai nāvei. Un tagad viņš noasiņo — viņš, kurš nekad nevienam nebija nodarījis neko ļaunu!

Viņš nospieda gaili un ieraudzīja, kā šautene nokrita, ieraudzīja, kā seržanta melnā cepure ar balto apmali it kā uzlidoja gaisā, bet pats seržants, nāvīgi ievainots, saļima un nokrita uz akmeņainās zemes. Tādā attālumā šaut ar pistoli nebija gandrīz nekādas jēgas, tomēr Giljāno šķita, ka viņa

roka bija pastiepusies lodei līdzi un gluži kā duncis ieurbušies seržanta acī.

letarkšķējās automāts, taču lodes, čivinādamas gluži kā putni, lidoja augšup pa nekaitīgu līkni. Tad iestājās nāves klusums. Pat sienāži bija pārtraukuši savu nerimstošo sisinā- šanu.

Turi Giljāno ievēlās krūmos. Viņš redzēja, kā ienaidnieka seja pārvērtās asiņainā maskā, un viņš atguva mazliet cerību. Viņš nav bezspēcīgs. Viņš mēģināja piecelties, un šoreiz kājas paklausīja. Mēģināja skriet, bet varēja paspert uz priekšu tikai vienu kāju, otra vilkās pa zemi. Cirkšņi bija lipīgi un silti, bikses bija kā piepūstas, acis aizmiglojās. Pēkšņi nokļuvis gaismā, viņš izbijās, ka atkal iznācis klajumiņā, un mēģināja griezties atpakaļ. Tad viņa augums sāka slīgt lejup — nevis zemē, bet nebeidzamā, melnā tukšumā ar sarkanu nokrāsu, un viņš saprata, ka krīt tajā uz visiem laikiem.

* *

Klajumiņā jaunais karavīrs noņēma pirkstu no automāta gaiļa, un tarkšķi apklusa. Kontrabandists piecēlās no zemes ar naudas paciņu rokās un sniedza to otram kareivim. Tas notēmēja uz viņu automātu un teica:

—    Tu esi arestēts!

—   Tagad taču tev tā jāsadala tikai uz diviem. Atlaid mani!— kontrabandists sacīja.

Kareivji paskatījās uz zemē gulošo seržantu. Tas, bez šaubām, bija miris. Lode bija sašķaidījusi vīra aci, un no brūces tecēja dzeltenīgs šķidrums, kurā ķirzaciņa jau bija iemērkusi taustīgu mēli,

—   Es aiziešu pēc tā puiša, kurš krūmos,— viņš taču ir ievainots. Atnesīšu viņu, un jūs abi būsiet varoņi. Tikai laidiet mani vaļā!— kontrabandists sacīja.

Otrs kareivis pacēla apliecību, kuru Turi Giljāno bija nometis zemē pēc seržanta pavēles. Un skaļi izlasīja:

—    Salvatore Giljāno, Montelepres pilsēta.

—    Tagad nevajag viņu meklēt,— otrs teica.— Mēs ziņo- \ sim štābā — tas ir svarīgāk.

—    Gļēvuļi,— kontrabandists sacīja.

Viņš jau grasījās nomest no pleca savu šauteni, bet tad pamanīja, ka abi kareivji skatās uz viņu ar naidu. Viņš tos bija apvainojis. Par to viņi lika uzcelt seržantu zirgā un nākt

līdzi uz kazarmām. Pirms tam viņi atņēma kontrabandistam ieroci. Abi bija ļoti satraukti, un atlika vienīgi cerēt, ka viņu kļūdoties vai arī nervozēšanas dēļ nenošauj. Viss pārējais viņu īpaši nebaidīja. Viņš ļoti labi pazina feldfēbeli Rokofīno no Montelepres. Viņiem abiem jau agrāk bija savi darījumi, gan viņi visu nokārtos arī turpmāk.

Neviens no viņiem pat neatcerējās Pišotu. Bet tas dzirdēja visu, ko viņi runāja. Pišota gulēja dziļā, ar zāli aizaugušā bedrē, turēdams rokā nazi. Viņš gaidīja, kad kareivji sāks meklēt Turi Giljāno, un gatavojās uzbrukt vienam no viņiem, pārgriezt tam rīkli un paķert automātu. Viņu bija pārņēmusi tāda nežēlastība, ka viņš pat nejuta bailes no nāves, bet, izdzirdējis kontrabandista priekšlikumu atnest Turi līķi, uz visiem laikiem iegaumēja šī cilvēka seju. Pišotam gandrīz vai bija žēl, ka tie aiziet, atstājot viņu kalnos vienu. Kad kareivji piesēja viņa ēzeli mūļu karavānas galā, viņš sajuta asas sāpes.

Pišota zināja, ka Turi ir smagi ievainots un tam nepieciešama palīdzība. Virzīdamies gar meža malu, viņš apgāja apkārt klajumam, lai nokļūtu tajā pusē, kur bija nozudis draugs. Krūmos viņa nebija, un Pišota metās skriešus pa taciņu, pa kuru viņi bija nākuši šurp.

Viņš skrēja tālāk un satriekts apstājās, ieraudzījis Giljāno, kurš gulēja šķērsām taciņai, vēl aizvien turēdams rokā nāvējošo ieroci.

Pišota noslīga uz ceļiem, paņēma pistoli un iebāza sev aiz jostas. 5ajā mirklī Turi Giljāno atvēra acis. Tajās dega briesmīgs naids, bet tās lūkojās kaut kur garām Aspanu Pišotam. Pišota gandrīz sāka raudāt no prieka un mēģināja dabūt viņu kājās, taču pietrūka spēka.

— Turi, mēģini piecelties, es tev palīdzēšu,— Pišota teica.

Giljāno atbalstījās uz rokām un paslējās augšup. Pišota apņēma viņu ap vidukli — plaukstas kļuva siltas un slapjas. Viņš atrāva roku, pacēla Giljāno kreklu un ar šausmām ieraudzīja viņam sānos lielu vaļēju brūci. Viņš pieslēja Giljāno pie koka, saplēsa savu kreklu un, aizbāzis ciet brūci, lai apturētu asiņošanu, sasēja krekla piedurknes apkārt viduklim. Apkampis draugu ar vienu roku, viņš ar otru pacēla Giljāno kreiso roku gaisā. Tā balansēdams, viņš veda Giljāno uzmanīgiem, sīkiem solīšiem lejup pa taku. Iztālēm šķita, ka viņi dejodami nāk lejā no kalna.

Tā Turi Giljāno neieradās svētkos par godu svētajai Rozālijai, kurai, kā Montelepres iedzīvotāji cerēja, bija jāatnes viņu pilsētiņai brīnums.

Viņš izlaida sacensības šaušanā, kurās droši vien būtu uzvarējis. Palaida garām jāšanas sacensības, kurās jātnieki pretiniekus uz zirgiem apveltī ar pletņu un rungu sitieniem pa galvu. Palaida garām purpurkrāsas, dzeltenās un zaļās raķetes, kuras sprāga un sašķīda sīkos punktiņos zvaigžņu piebārstītajās debesīs.

Viņam neizdevās nogaršot brīnum gardos mandeļu mīklas saldumus, kas bija izgatavoti burkānu, bambusa nūjiņu un sarkanu tomātu veidā, neprātīgi saldi, vai arī bruņinieku — Rolanda, Olivera vai Kārļa Lielā — figūriņas no šķiedrainā cukura ar cukura zobeniem un tajos iespraustām rubīnsarka- nām karamelēm un smaragda augļu gabaliņiem; bērni nesa to visu uz mājām un ņēma līdzi gultā, lai pirms iemigšanas pagrauztu.

Arī māsas saderināšanās notika bez Turi klātbūtnes.

Ēzeļa un brīnumainās mūļu ķēves pārošanas pasākums bija izgāzies. Pēcnācēja nebija. Montelepres iedzīvotāji bija sarūgtināti. Tikai pēc daudziem gadiem viņi uzzināja, ka svētkos bija ieradies brīnums — jauns cilvēks, kas pie pavadas veda ēzeli.

5. nodaļa

Franciskāņu ordeņa klostera priekšnieks izdarīja vakara apgaitu, mudinādams mūkus izpelnīties savu dienišķo maizi. Viņš pārbaudīja darbnīcas, kurās tika izgatavotas svēto relikvijas, un apraudzīja ceptuvi, kas piegādāja tuvākajām pilsētiņām lielus maizes klaipus ar kraukšķošu garoziņu. Rūpīgi apskatīja sakņu dārzu un no bambusniedrēm pītos grozus, kas bija līdz malām pilni ar olīvām, tomātiem un vīnogām, un nopētīja bojājumus uz to zīdainajām miziņām. Viņa mūki strādāja čakli kā teiksmainie elfi, bet ne tik priecīgi. Taisnību sakot, tā bija visai drūma komanda, nevienam nepiemita tā līksme, kas Dieva kalpam ir pilnīgi nepieciešama. Abats izvilka no sutanas garu, melnu cigāru un devās tālāk, apstaigādams klostera pagalmu, lai rastos apetīte pirms vakariņām.

Tieši tad viņš ieraudzīja Aspanu Pišotu, kurš ievilka pa klostera vārtiem Turi Giljāno. Vārtusargs gribēja viņu aizkavēt, bet Pišota pielika pistoli pie viņa noskūtās galvas, un vārtusargs nokrita uz ceļiem, uzsākdams pēdējo lūgšanu. Pišota nolika Giljāno asinīm noplūdušās, gandrīz nedzīvās miesas pie abata kājām.

Abats bija garš, tievs vīrs ar smalku, pērtiķim līdzīgu seju, šauriem kauliem, punainu degunu un vērīgām, mazām ačelēm — kā podziņām. Viņam jau bija pāri septiņdesmit, tomēr viņš bija mundrs, un viņa prāts bija tikpat ass un viltīgs kā tolaik, kad vēl nevaldīja Musolīni un viņš rakstīja zīmītes, kuras mafija piesūtīja saviem upuriem ar izpirkuma pieprasījumu.

Lai gan visiem — kā zemniekiem, tā arī varasvīriem — bija zināms, ka viņa klosterī saplūst kopā pārpircēji no melnā tirgus un kontrabandisti, līdz šim neviens nebija iejaucies viņa nelegālajā darbībā. Tā tas bija aiz cieņas pret viņa svēto titulu, kā arī aiz pateicības par to, ka viņš uzņēmies vietējās kopienas garīgo aprūpi.

Tāpēc abats Manfrēdi nepavisam neizbijās, ieraudzījis divus zemnieku puišus, asinīm nošķiedušos, ielaužamies svētā Franciska klosterī. Patiesību sakot, viņš labi pazina Pišotu. Viņš izmantoja puiša pakalpojumus šādās tādās melnā tirgus un kontrabandas operācijās. Kā vienam, tā otram piemita ļaunprātība un viltība, un tas viņus tuvināja. Viens pārsteigts atklāja šīs īpašības cilvēkā, kurš bija tik vecs un svēts, otrs savukārt — tik jaunā un neticīgā.

Abats nomierināja vārtusargu un tad vērsās pie Pišotas.

— Nu, manu mīļo Aspanu, kādā ķibelē tu šoreiz esi iekūlies?

Pišota patlaban savilka ciešāk kreklu ap Giljāno vidukli. Abats bija pārsteigts, redzēdams Aspanu apbēdināto seju, jo nebija domājis, ka puisis spējīgs uz tādām jūtām.

Bet Pišota, atkal ieraudzījis briesmīgo brūci, saprata, ka viņa draugs mirst. Kā viņš to pateiks Turi mātei un tēvam? Doma par Marijas Lombardo bēdām viņam iedvesa bailes. Taču patlaban bija svarīgāks kaut kas cits: jāpierunā abats, lai dod Giljāno patvērumu klosterī.

Viņš ieskatījās abatam tieši acīs. Viņam negribējās piedraudēt, tomēr bija jāliek svētajam tēvam saprast: ja tas atteiksies, līdz ar to iegūs mūžīgu ienaidnieku.

—    Tas ir mans brālēns un labākais draugs Salvatore Giljāno,— Pišota sacīja.— Kā redzat, viņam nelaimējās, un drīz vien nacionālā policija ložņās pa kalniem, dzenot viņam pēdas. Man arī. Jūs esat mūsu vienīgā cerība. Lūdzu jūs — paslēpiet mūs un aizsūtiet kādu pēc ārsta! Dariet to manā labā, un jūs uz visiem laikiem būsiet iemantojis draugu!— Viņš uzsvēra vārdu «draugs».

Abatam nekas nepaslīdēja garām. Viņš visu ļoti labi saprata. Viņš jau agrāk bija dzirdējis par šo jauno Giljāno, kurš bija drosmīgs zēns un kuru Monteleprē cienīja, kurš bija lielisks šāvējs un mednieks un izskatījās vecāks par saviem gadiem. Pat «Draugu draugi» meta acis uz viņu kā uz savas organizācijas iespējamo biedru. Pats dižais dons Kroče, apciemojot abatu klosterī, draudzīgā un lietišķā sarunā pieminēja puisi kā cilvēku, kuram vērts pievērst uzmanību.

Taču, rūpīgāk aplūkojis bez samaņas gulošo Giljāno, abats bija gandrīz pārliecināts, ka tam vairāk vajadzīgs kaps, nevis patvērums, vairāk nepieciešams garīdznieks pēdējam svētajam vakarēdienam, nevis ārsts. Pišotas lūgumu varēja apmierināt bez īpaša riska: dot patvērumu līķim — tas pat Sicīlijā nebija noziegums. Tomēr abatam negribējās, lai Pišota zinātu, ka izdarītais pakalpojums gandrīz nekā nav vērts.

—    Bet kāpēc viņi jūs meklē?— abats jautāja.

Pišota mirkli šaubījās. Ja abats uzzinās, ka ir nogalināts policists, viņš var atteikties dot patvērumu. Bet, ja viņš nebūs sagatavots uz iespējamo kratīšanu, tad aiz pārsteiguma var viņus nodot. Pišota nolēma pateikt taisnību. Viņš to ļoti ātri arī izdarīja.

Abats nodūra acis, sērodams par vēl vienu dvēseli, kas aizlaista ellē, kā arī gribēdams vērīgāk apskatīt gandrīz vai nedzīvo Giljāno. Cauri kreklam, ar kuru viņš bija pārsiets, sūcās asinis. Iespējams, ka nabaga zēns nomirs, kamēr viņi šeit sarunājas, un tas atrisinās visas problēmas.

Būdams franciskāņu mūks, abats bija kristietiskas līdzcietības pilns, tomēr šajos briesmīgajos laikos viņam nācās apsvērt savas žēlsirdīgās rīcības merkantilās sekas. Ja viņš dos patvērumu un jauneklis nomirs, viņš būs tikai laimējis. Varasvīri apmierināsies ar līķi, ģimene būs viņam mūžīga parādniece. Bet, ja Giljāno izveseļosies, pateicība būs vēl lielāka. Ir vērts, ka pateicību parādā ir tāds cilvēks, kurš, smagi ievainots, spēj izšaut un nogalināt policistu.

Viņš, bez šaubām, var izdot šos maitas karabinieriem, kuri ar viņiem ātri tiks galā. Bet kāds no tā labums? Varas iestādes neko vairāk viņa labā nevar izdarīt. Rajons, kurā viņi saimnieko, tāpat jau ir viņa rokās. Bet aiz tā robežām viņam ir vajadzīgi draugi. Taču, ja viņš puišus izdos, tad iemantos sev starp zemniekiem ienaidniekus un divu ģimeņu neremdināmu naidu. Abats nebija tik dumjš, lai nesaprastu, ka sutana neglābs viņu no neizbēgamās vendetas, turklāt viņš lasīja Pišotas domas, šis jauneklis tiks tālu, iekams nonāks ellē. Nē, nekad nedrīkst izturēties vieglprātīgi pret sicīliešu zemnieku ienaidu. Būdami īsti kristieši, viņi nemūžam nespētu apgānīt jaunavas Marijas tēlu, bet kvēlajā atriebes dziņā spētu nošaut pašu pāvestu, ja tas būtu lauzis senos laikos iedibināto klusēšanas zvērestu, kas attiecās uz pilnīgi visiem cilvēkiem, šajā zemē, kurā bija sastopami neskaitāmi Kristus tēli, neviens neatzina mācību par to, ka cietušajam ir jāpagriež otrs vaigs, šajā tumsonīgajā zemē «piedošana» bija vienīgi gļēvuļu patvērums. Sicīliešu zemnieks nezināja, ko nozīmē žēlastība.

Par vienu viņš bija pārliecināts. Pišota viņu nekad nenodos. Kāda kontrabandas darījuma laikā abats bija organizējis, lai Pišotu arestētu un nopratinātu. Izmeklētājs no Palermo drošības dienesta, nevis kāds no tiem stulbeņiem karabinieriem, pratināja sākumā pieglaimīgi, pēc tam rupji. Tomēr ne ar viltu, ne cietsirdību neizdevās salauzt Pišotu. Viņš klusēja. Izmeklētājs atlaida Pišotu un apgalvoja abatam, ka šim puisim var uzticēt arī nopietnākus uzdevumus. Kopš tā laika abats bija atvēlējis Aspanu Pišotam īpašu vietu savā sirdī un bieži lūdzis Dievu par viņa dvēseli.

Abats ielika divus pirkstus kaulainajā, iekritušajā mutē un iesvilpās. Atskrēja mūki, un abats lika viņiem aiznest Giljāno uz klostera tālāko spārnu, uz saviem īpašajiem apartamentiem, kur viņš kara laikā bija slēpis itāliešu armijas dezertierus— bagātu zemnieku dēlus. Tad viņš aizsūtīja vienu mūku pēc ārsta uz Sandžuzepejato ciemu piecas jūdzes no klostera.

Pišota sēdēja uz gultas un turēja drauga roku. Ievainojums vairs neasiņoja, Turi Giljāno acis bija atvērtas, bet it kā ar plīvuru aizklātas. Pišota, gandrīz raudādams, neuzdrīkstējās sākt runāt. Viņš noslaucīja Giljāno no pieres sviedrus. Turi āda bija kļuvusi zilgana.

Pagāja stunda, iekams ieradās ārsts, kurš, pa ceļam redzēdams veselu ordu karabinieru, kuri pārmeklēja kalnu nogāzes, nebrīnījās, ka viņa draugs abats slēpj ievainoto. Tas uz viņu neattiecās — kas viņam daļas par policiju un valdību? Abats bija sicīlietis, kuram nepieciešama palīdzība.

Un kurš vienmēr svētdienās atsūtīja dakterim groziņu ar olām, Ziemassvētkos vīna mučeli un Lieldienās jēru?

Ārsts izmeklēja Giljāno un pārsēja ievainojumu. Lode bija izgājusi caur vēderu un, iespējams, skārusi kādus svarīgus iekšējos orgānus, katrā ziņā ķērusi aknas. Puisis bija zaudējis daudz asiņu un gulēja nāves bālumā, āda uz visa ķermeņa bija zilganā tonī. Ap lūpām parādījās balts loks, un tas, kā ārsts zināja, bija viens no pirmajiem nāves vēstnešiem.

Viņš nopūtās un sacīja abatam:

—    Es darīju visu, ko spēju. Asiņošana ir apturēta, bet viņš jau ir zaudējis vairāk nekā trešdaļas asiņu, un tas parasti beidzas ar nāvi. Turiet viņu siltumā, dodiet mazliet piena, es jums atstāšu morfiju.— Viņš ar nožēlu paskatījās uz Giljāno vareno augumu.

—    Ko lai saku viņa tēvam un mātei?— čukstus jautāja Pišota.— Vai ir cerības?

Ārsts nopūtās.

—    Sakiet, ko gribat. Bet ievainojums ir nāvējošs. Viņš ir spēcīgs puisis, varbūt vēl pāris dienu izvilks, bet labāk jau necerēt.— Viņš redzēja, kā Pišotas acīs iegulst izmisums un abata skatienā atplaiksnās atvieglojums, un ne bez ironijas piebilda:— Protams, šajā svētajā vietā vienmēr var atgadīties brīnums.

Abats un ārsts izgāja laukā. Pišota noliecās pār draugu, lai noslaucītu viņam no pieres sviedrus, un bija pārsteigts, kad ieraudzīja Giljāno acīs izsmiekla ēnu. Sīs acis bija tumši brūnas, bet tām apkārt bija sudrabaina maliņa. Pišota noliecās tuvāk. Turi Giljāno kaut ko čukstēja — runāt viņam bija grūti.

—    Pasaki manai mātei, ka es atgriezīšos,— Turi teica. Un tajā brīdī viņš izdarīja kaut ko tādu, ko Pišota nespēja aizmirst visus nākamos gadus. Viņš pēkšņi pacēla roku un satvēra Pišotu aiz matiem. Rokas bija spēka pilnas un nepavisam neatgādināja mirēja rokas. Viņš pievilka Pišotas

galvu sev klāt.— Klausies, ko es tev teikšu,— sacīja Giljāno.

* * *

Giljāno vecāki ataicināja Hektoru Adonisu, un tas jau nākamajā rītā ieradās Monteleprē. Viņš reti kad apmetās savā mājā. Viņš ienīda jau to vietu vien, kur bija dzimis. Sevišķi viņš centās izvairīties no svētkiem. Rotājumi viņu nomāca, viņam šķita, ka to spožums ļauni mēdās par pilsēti- 5 - Sicīlietis ņas nabadzību. Turklāt svētku dienās viņš vienmēr bija cietis pazemojumus — dzērāji bija ņirgājušies par viņa mazo augumu, sievietes uzjautrinādamās apveltījušas viņu ar nicīgiem smīniņiem.

Hektors Adoniss nespēja mierināt sevi ar domu, ka zina daudz vairāk par citiem.

Ikviena ģimene šeit lepojās ar to, ka no paaudzes paaudzē krāsoja savu māju vienā un tajā pašā krāsā. Cilvēki nezināja, ka mājas krāsa nodeva viņu izcelšanos, asinis, kuras viņi bija mantojuši no saviem senčiem kopā ar mājām. Ka pirms daudziem gadu simteņiem normaņi bija krāsojuši savas mājas baltas, grieķi vienmēr bija izmantojuši zilo krāsu, arābi — sarkanās un rožainās dažādos toņus. Ebreji izvēlējās dzelteno krāsu. Bet tagad visi uzskatīja sevi par itāliešiem un sicīliešiem. Tūkstoš gadu laikā asinis bija tā sajaukušās, ka pēc mājas saimnieka sejas vaibstiem nevarēja noteikt viņa izcelsmi, un, ja dzeltenas mājas īpašniekam kāds teiktu, ka tā senči ir ebreji, viņš varētu saņemt dunča dūrienu vēderā.

Aspanu Pišota dzīvoja baltā mājā, lai gan pats bija vairāk līdzīgs arābam. Giljāno māja bija grieķu zilajā krāsā, un Turi Giljāno seja bija kā grieķiem, lai gan pēc auguma viņš atgādināja veselīgos normaņus ar platajiem pleciem. Bet laikam gan tik dažādo tautu asinis bija sajaukušās kopā savādā un bīstamā virumā, kas veidoja īsto sicīlieti, un tieši tā dēļ Adoniss todien bija ieradies Monteleprē.

Uz katra Via Bella stūra stāvēja karabinieri — drūmām sejām, rokā turēdami šaušanas gatavībā automātus. Bija sākusies otrā svētku diena, bet šī pilsētas daļa, kā par brīnumu, bija tukša, pat bērni nebija uz ielas. Hektors Adoniss apturēja savu automobili pie Giljāno mājas pa daļai uz ietves. Divi karabinieri ar aizdomām skatījās uz viņu, kamēr viņš izkāpa no mašīnas, tad viņi sāka smaidīt, ieraudzījuši viņa mazo augumu.

Durvis atvēra Pišota un ieveda viņu mājā. Giljāno māte un tēvs gaidīja virtuvē, uz galda stāvēja brokastis — auksta desa, maize un kafija. Marija Lombardo bija mierīga, viņas mīļais Aspanu bija iedvesis viņai pārliecību, ka dēls izveseļosies. Giljāno māte bija vairāk dusmīga nekā nobijusies. Savukārt Giljāno tēvs, kā šķita, bija vairāk lepns nekā apbēdināts. Viņa dēls taču bija pierādījis, ka ir īsts vīrs; viņš bija dzīvs, bet viņa ienaidnieks — miris.

Pišota atkal pastāstīja, kas noticis — šoreiz ar nelielu humoru. Viņš attēloja Giljāno brūci kā tīro sīkumu un gandrīz neko nepateica par to, kā viņš varonīgi bija nogādājis Giljāno klosterī. Taču Hektors Adoniss saprata, ka stiept ievainoto tādu gabalu pa kalniem trauslajam Pišotam nebija viegli. Turklāt viņš nodomāja, ka Pišota pārāk \lni<i/fgi pabeidza aprakstīt brūci. Adoniss baidījās no |fliinAkā.

—     Bet kā visu uzzinājuši karabinieri, kāpēc viņi te ieradušies?— viņš jautāja. Pišota viņam pateica, kā Giljāno bija atdevis savu personības apliecību.

Giljāno māte sāka vaimanāt.

—    Kāpēc Turi neatdeva viņiem sieru? Kāpēc viņš sāka pretoties?

Giljāno tēvs asi pārtrauca sievu:

—     Ko tad tu gribēji? Lai viņš nodotu to nabaga zemnieku? Tad viņš uz mūžu būtu apkaunojis mūsu vārdu.

Hektoru Adonisu pārsteidza šo izteikumu atšķirīgums. Viņš zināja, ka māte ir daudz spēcīgāka un dedzīgāka par tēvu. Un tomēr māte bija runājusi par padevību, bet tēvs paudis spītīgu pretošanos. Un Pišota, šis zēniņš Aspanu! Kam gan ienāktu prātā, ka viņš varētu būt tik drosmīgs un izglābt un nogādāt drošā vietā savu draugu! Un tagad viņš tādā vēsā mierā melo drauga vecākiem par viņu dēla ievainojumu . . .

—    Ja viņš nebūtu atdevis savu apliecību,— Giljāno tēvs teica,— tad mūsu draugi būtu apzvērējuši, ka viņš ir bijis tepat uz ielas.

—    Tik un tā viņi būtu Turi arestējuši,— Giljāno māte sacīja. Un sāka raudāt.— Tagad viņam būs jādzīvo kalnos.

—     Mums jābūt pārliecinātiem, ka abats neizdos viņu policijai,— teica Hektors Adonis?.

—     Neuzdrīkstēsies,— Pišotam paspruka.— Viņš zina, ka es viņu pakāršu, kaut arī viņš tērpies sutanā.

Adoniss ilgi nolūkojās uz Pišotu. Šajā puisī slēpās nāves draudi. Nav prātīgi aizskart jauna vīrieša cieņu, Adoniss nodomāja. Policisti neaptver, ka reizēm var nesodīti apvainot tikai pavecāku vīru, kuru dzīve jau ir pazemojusi un kurš otra cilvēka sīkās nievas neņem tik ļoti pie sirds. Toties jauns vīrietis šādus apvainojumus uzskata par nāvīgiem.

Giljāno vecāki cerēja, ka palīdzēs Hektors Adoniss, kurš viņu dēlam jau agrāk arī bija palīdzējis.

—    Ja policija uzzinās, kur viņš ir, abatam nebūs izvēles,— sacīja Hektors.— Ir šis tas, par ko viņu pašu tur aizdomās. Manuprāt, vislabāk būtu, ja jūs atļautu, palūgt manu draugu donu Kroči Malo, lai parunā ar abatu.

Giljāno bija pārsteigts, ka viņš ir pazīstams ar dižo donu, vienīgi Pišota viszinīgi pasmaidīja.

—     Bet ko tu te dari?— Adoniss pēkšņi pagriezās pret viņu.— Tevi pazīs un arestēs. Viņiem taču ir tavas ārienes apraksts.

—    Tie divi policisti bija līdz nāvei pārbijušies,— Pišota nicīgi sacīja.— Viņi nepazītu paši savas mātes! Bet man ir ducis liecinieku, kuri zvērēs, ka es vakar biju Monteleprē.

Hektors Adoniss pieņēma iespaidīgu profesora stāju un teica vecākiem:

—     Jūs nedrīkstat mēģināt tikties ar dēlu, un nevienam, pat tuvākajiem draugiem, neuzdrošinieties teikt, kur viņš ir. Policijai visur ir ziņotāji un spiegi. Aspanu apciemos Turi naktīs. Tiklīdz Turi spēs staigāt, es nokārtošu, lai viņš padzīvo kādā citā pilsētā, kamēr viss nomierināsies. Tad ar naudu jau visu varēs noklusināt, un Turi atgriezīsies mājās. Tā ka neraizējies par viņu, Marija, saudzē savu veselību! Bet tu, Aspanu, ziņo man par visu.

Viņš apkampa Giljāno tēvu un māti. Pēc viņa aiziešanas Marija Lombardo vēl ilgi raudāja.

Hektoram Adonisam bija daudz kas jāpadara — un vispirms jārunā ar donu Kroči, lai Turi patvērums netiktu pakļauts uzbrukumam. Paldies Dievam, Romas valdība neizsludināja prēmiju tiem, kuri sniegs ziņas par policista nogalināšanu, un abatam nebija vilinājuma pārdot Turi, kā viņš pārdeva svētās relikvijas.

» » ♦

Turi Giljāno nekustīgi gulēja gultā. Viņš dzirdēja, kā ārsts paziņo, ka viņa ievainojums ir nāvējošs, taču nespēja ticēt, ka mirst. Šķita, ka viņa ķermenis karājas gaisā — viņš nejuta ne sāpes, ne bailes. Viņš nekad nenomirs. Viņš nezināja, ka liels asiņu zaudējums izraisa eiforiju.

Pa dienu viņu kopa mūks, dzirdināja ar pienu. Vakaros atnāca abats ar ārstu. Garajās, tumšajās naktīs viņu apciemoja Pišota, turēja viņa roku un apkopa viņu. Pēc divām nedēļām ārsts pavēstīja, ka ir noticis brīnums.

Turi Giljāno bija piespiedis savu ķermeni izveseļoties, atjaunot zaudētās asinis, saaudzēt orgānus, kurus bija saplosījusi lode. Un eiforijā, ko bija izraisījis lielais asins zudums, viņš sapņoja par spožu nākotni. Viņš sajuta sevī jaunus spēkus — no šī brīža viņš var atļauties darīt visu un viņam nav ne par ko jāatbild. Viņu vairs nesaista sabiedrības likumi un \icllieiu ģimenes stingrie likumi. Viņš rīkosies, kā pats <irll)*t( - brūce it kā atbrīvoja viņu no grēka. Un tā noticis I4«I>A(, ka tas dumjais policists viņu sašāvis viena siera gabala <U|I

Atveseļodamies viņš ne reizi vien atcerējās tās dienas, kad kopā ar citiem ciema iedzīvotājiem izgāja pilsētas laukumā sagaidīt gabellotti — lielo zemes īpašumu pārvaldniekus, kuri ar nicīgu vīpsnu kā cilvēki, kam ir vara, atlasīja dienas strādniekus par niecīgu samaksu. Viņš atcerējās netaisnīgo ražas sadali, kad, gadu smagi strādājuši, visi kā bijuši, tā palika nabagi. Varas pilno likuma roku, kura sodīja nabadzīgos un atlaida brīvībā bagātos.

Viņš zvērēja, ja izbēgs no nāves, tad cīnīsies par taisnīgumu. Nekad viņš vairs nebūs bezspēcīgs zēns, kas atkarīgs no likteņa untumiem. Viņš apbruņos sevi fiziski un garīgi. Par vienu viņš bija pārliecināts: tagad viņš nekad vairs bezpalīdzīgi nestāvēs pasaules priekšā kā Gvido Kvintānas un policista priekšā, kurš bija viņu sašāvis. Tāds

jaunietis, kāds bija Turi Giljāno, vairs neeksistēja.

» » »

Mēneša beigās ārsts ieteica Turi vēl četras nedēļas atpūsties un pamazām sākt vingrināt ķermeni. Giljāno uzvilka mūka drēbes un klīda apkārt pa klostera teritoriju. Abatam bija Turi iepaticies, un viņš bieži pastaigājās kopā ar Turi, stāstīdams par saviem ceļojumiem uz tālām zemēm jaunības gados. Abata pieķeršanās Turi nemazinājās, kad Hektors Adoniss atsūtīja viņam zināmu summu, lai viņš lūgtu Dievu par nabagajiem, un pats dons Kroče lika saprast, ka viņš lolo kādas cerības uz šo jauno cilvēku.

Kas attiecas uz Giljāno, viņš bija satriekts par to, kā dzīvo mūki. Provincē, kur cilvēki gandrīz mira badā, kur dienas strādnieki bija spiesti pārdot savu darbaspēku par piecdesmit čentezimo dienā, svētā Franciska mūki dzīvo kā karaļi. Būtībā klosteris bija milzīga un bagāta muiža.

Tur bija citronkoku dārzs, varena olīvkoku birzs — tik veca kā pats Kristus. Bija bambusu plantācija un lopkautuve, kur viņi nogādāja savas aitas no ganāmpulka un cūkas no aizgaldiem. Vistas un tītari bariem staigāja apkārt brīvībā. Mūki katru dienu ēda gaļu ar makaroniem, dzēra pašdarinātu vīnu no sava milzīgā pagraba un spekulēja melnajā tirgū, lai nopirktu tabaku, kuru tie kūpināja kā paši nelabie.

Taču viņi arī daudz strādāja. Augu dienu rāvās basām kājām, sutanas līdz ceļiem uzsprauduši, sviedri straumēm plūda pa viņu sejām. Tonzūras uz galvām viņi aizsargāja no saules ar neiedomājamām amerikāņu filca cepurēm, melnām un brūnām, kuras abats bija sadabūjis no kāda armijas virsnieka — sagādnieka — par vīna mučeli. Mūki nēsāja šīs cepures, kā nu katrs iedomājās: cits — ar lejup noliektām malām, cits — tās uzlocījis augšā, veidojot renīti, kur glabāja cigaretes. Abats ienīda šīs cepures un atļāva tās likt galvā, vienīgi strādājot uz lauka.

Nākamās četras nedēļas Giljāno dzīvoja gluži tāpat kā mūki. Abatam par izbrīnu, viņš daudz strādāja un palīdzēja citiem mūkiem nest smagos grozus ar augļiem un olīvām uz noliktavu. Atgūstot veselību, Turi izjuta arvien lielāku prieku no darba, viņam patika parādīt savu spēku. Viņam iedeva, lai nes veselu piramīdu ar groziem, un ne reizes viņam nenodrebēja ceļi. Abats lepojās ar viņu un teica, ka Turi varot palikt klosterī, cik ilgi vien gribot, viņam esot īsta Dieva kalpa dotības.

Sīs četras nedēļas Turi Giljāno bija laimīgs. Viņš taču bija piecēlies no miroņiem un vaļā acīm sapņoja un redzēja brīnumus! Viņam arī patika vecais abats, kurš viņam pilnīgi uzticējās un atklāja klostera noslēpumus. Vecais vīrs lielījās, ka visa klostera produkcija taisnā ceļā nokļūst melnajā tirgū, nevis pārtikas noliktavās. Vienīgi vīnu izlokot paši mūki. Naktīs ejot vaļā kāršu spēle un dzeršana, pat sievietes tiekot slepus atvestas, bet abats to visu izliekoties neredzam.

—    Grūti laiki,— abats teica Turi.— Solītā debesu valstība ir pārāk tālu, cilvēki grib papriecāties tūlīt. Gan jau Dievs viņiem piedos.

Kādā lietainā dienā abats parādīja Turi vēl vienu klostera spārnu, kur viņiem bija noliktava. Tā bija kā piebāzta ar svētajām relikvijām, kuras bija izgatavojusi prasmīga veco mūku brigāde. Abats, tāpat kā jebkurš tirgonis, bija nobēdājies par gaidāmajiem grūtajiem laikiem.

—    Līdz karam mums klājās lieliski,— viņš nopūties teica.— Sī noliktava nekad nebija piekrauta vairāk par pusi. Paskaties vien, kādi dārgumi mums šeit ir! Kristus nozvejotās zivs asaka. Maize, kuru Mozus nesis pa ceļam uz apsolīto zemi.

Viņš apklusa, ar neslēptu labpatiku vērodams Giljāno paritoi<|tu seju. Tad viņa kaulainie vaibsti savilkās smīnā. r.iv|i(ins Ai kaju koka dēlīti, viņš gandrīz līksmi sacīja:

šī bija mūsu labākā prece. Tūkstošiem šķēpeļu no krusta, kur sists mūsu Kungs. Bet tajā te kannā bija svēto imitlTgAi atliekas — kādu vien tu vēlies. Sicīlijā nav tādas mAjas, kurā nebūtu kāda svētā pīšļu. Bet īpašā kambarī aiz atslēgas mēs glabājam svētā Andreja trīspadsmit rokas, Jāņa Kristītāja trīs galvas un Zannas d'Arkas bruņu septiņus komplektus. Ziemā mūsu mūki dodas uz pilsētām un ciematiem pārdot šos dārgumus.

Tad nu Turi iesmējās, un abats viņam uzsmaidīja. Bet Giljāno nodomāja, ka nabagus arvien apmāna — pat tie, kuri norāda ceļu uz glābiņu, šis svarīgais apstāklis bija jāpatur prātā.

Abats parādīja Turi lielu tīni, pilnu ar medaljoniem, kurus bija apsvētījis Palermo kardināls, kā arī trīsdesmit Jēzus līķautus un divas melnas jaunavas Marijas. Turi Giljāno smiekli aprāvās. Viņš pastāstīja abatam par to melno Jaunavas statueti, kas piederēja viņa mātei un ko viņa kopš savas bērnības sargāja kā lielāko dārgumu; paaudžu paaudzēs šī statuete bija piederējusi viņas dzimtai. Vai tas varētu būt viltojums? Abats laipni papliķēja Turi pa plecu un pastāstīja, ka vairāk nekā simt gadus mūki klosterī no laba olīvkoka esot darinājuši kopijas. Bet viņš apgalvoja, ka pat kopijas esot vērtīgas, jo to neesot daudz.

Abats nedomāja, ka nav labi slepkavam uzticēt svēto vīru sīkos grēciņus. Tomēr Giljāno noraidošā klusēšana veco vīru darīja nemierīgu. Taisnodamies viņš teica:

— Ņem vērā, ka arī mums, kas veltām savu mūžu Dievam, ir jādzīvo materiālajā pasaulē starp cilvēkiem, kuri netic tam, ka vajadzētu gaidīt uz atalgojumu debesīs. Arī mums ir ģimenes, kuras jāapgādā un jāaizsargā. Daudzi mūsu mūki ir nabadzīgi un cēlušies no nabadzīgajiem ļaudīm, kuri, kā zināms, ir zemes sāls. Mēs nevaram pieļaut, ka šajos grūtajos laikos mūsu māsas un brāļi, mūsu māsīcas un brālēni cieš badu. Arī Svētajai Baznīcai nepieciešama mūsu palīdzība, tai ir jācīnās pret spēcīgiem ienaidniekiem. Tai jāpretojas komunistiem un sociālistiem, tiem neceļos novestajiem liberāļiem, un tas taču prasa līdzekļus. Ticīgie ir brīnišķīgi palīgi Mātei Baznīcai! Pieprasījums pēc mūsu svētajām relikvijām mūs nodrošina ar naudu, kas vajadzīga, lai satriektu neticīgos, turklāt tajā pašā laikā cilvēki apmierina savas dvēseles vajadzības. Ja mēs neapgādātu viņus ar šīm relikvijām, viņi tērētu naudu par vīnu, azartspēlēm un bezkaunīgām sievietēm. Vai tu man piekrīti?

Giljāno palocīja galvu, taču viņš smaidīja. Tik jaunu cilvēku pārsteidza tāda meistarīga liekulība. Abatu kaitināja Turi smaids, viņš gan bija gaidījis laipnāku atsaucību no slepkavas, kam viņš bija devis svētību un ko bija atvedis atpakaļ no nāves valstības vārtiem. Puisim vajadzēja izturēties ar pateicīgu godbijību, kam būtu jāizpaužas pieklājīgā liekulībā! Sim kontrabandistam, slepkavam zemniekam Turi Giljāno kungam gan vajadzētu pacensties izrādīt vairāk kristīgas izpratnes! Abats nopietni sacīja:

—    Atceries, ka mūsu patiesā dievbijība balstās uz ticību brīnumiem!

—    Jā,— Giljāno atteica.— Un es ļoti labi zinu, ka jūsu pienākums ir palīdzēt mums tos atrast.— Viņš to sacīja, neko ļaunu nedomādams, tikai drusku pajokodamies, no sirds vēlēdamies uzjautrināt savu labdari. Bet tikai tādā noskaņā viņš spēja par to runāt, atklāti nesmejoties.

Abats bija iepriecināts un atkal juta mīlestību pret Turi. Tāds jauks puisis; vecais vīrs dažus pēdējos mēnešus bija pavadījis tik patīkamā sabiedrībā, un viņu priecēja apziņa, ka šis jauneklis viņam tik daudz ir parādā. Un Turi nebūs nepateicīgs, puisis jau ir pierādījis to, ka sirds viņam cēla. Katru mīļu dienu viņš kā vārdos, tā darbos pauda abatam cieņu un pateicību. Turi sirds nebija nocietinājusies kā tādam cilvēkam, kurš izsludināts ārpus likuma. Kas gan šādu puisi sagaida šolaiku Sicīlijā, kur valda ziņotāji, nabadzība, laupītāji un visādi citādi grēcinieki? Tā jau ir, abats nosprieda, cilvēks, kurš paveicis slepkavību, vajadzības gadījumā ir gatavs to izdarīt vēlreiz. Abats nolēma, ka donam Kročem jāuzved Turi uz pareizā ceļa.

Reiz, kad Turi savā guļvietā atpūtās, pie viņa ieradās nepazīstamais apmeklētājs. Abats viņu stādīja priekšā kā tēvu Benjamīno Malo, tuvu draugu, bet pēc tam atstāja viņus divatā.

—    Manu mīļo jaunekli,— norūpējies teica tēvs Benjamīno,— ceru, ka tu esi pavisam atiabis pēc tā ievainojuma. Svētais tēvs sacīja, ka noticis tik tiešām brīnums.

—    Dieva žēlastība,— laipni atbildēja Giljāno.

Tēvs Benjamīno nolieca galvu, it kā viņš būtu saņēmis svētību.

Giljāno viņu vērīgi nopētīja. Sis garīdznieks nekad nebija strādājis uz lauka. Viņa sutanas mala bija pārlieku tīra, seja — ļoti balta, rokas — pārlieku mīkstas. Taču seja bija visai patīkama, tajā bija jaušama lēnprātība un kristieša pazemība.

Art balss bija maiga un vēlīga.

Mans dēls,— tēvs Benjamīno sacīja,— es uzklausīšu lavu grēksūdzi un atlaidīšu tavus grēkus. Atsvabināts no tiem, tu varēsi doties pasaulē ar mierīgu sirdi.

Turi Giljāno vērīgi paskatījās uz garīdznieku, kuram piemita tāds spēks.

—   Piedodiet, tēvs,— viņš teica.— Es vēl neesmu nonācis līdz grēku nožēlošanai, un tā no manas puses būtu liekulība, ja es izlemtu tagad izsūdzēt savus grēkus. Taču pateicos jums par svētību.

Garīdznieks pamāja un sacīja:

—    Jā, tas tikai padziļinātu tavu vainu. Bet man ir cits priekšlikums, kam, šķiet, būs praktiskāka nozīme šajā pasaulē. Mans brālis, dons Kroče, atsūtīja mani apjautāties, vai tu negribētu paslēpties pie viņa Villabē. Tev labi maksās, un, bez šaubām, tu saproti, ka varas iestādes nemūžam neuzdrīkstēsies tevi traucēt, kamēr tu atradīsies viņa aizbildniecībā.

Giljāno bija bezgala pārsteigts, uzzinot, ka vēsts par viņa likstām sasniegusi tādu cilvēku kā dons Kroče. Viņš saprata, ka jābūt piesardzīgam. Viņš izjuta riebumu pret mafiju un nepavisam nevēlējās nokļūt tās tīklos.

—   Tas ir ļoti liels gods,— viņš teica.— Pateicos jums un jūsu brālim. Bet man jāapspriežas ar ģimeni, man jāciena savu vecāku vēlēšanās. Tā ka pagaidām atļaujiet man nepieņemt jūsu labo piedāvājumu.— Viņš redzēja, ka garīdznieks ir pārsteigts. Kurš gan Sicīlijā atteiksies no dona Kročes aizstāvības? Tāpēc Turi piebilda:— Varbūt es pēc pāris nedēļām būšu pārdomājis un aizbraukšu pie jums uz Villabi.

Tēvs Benjamīno, mazliet atguvies no pārsteiguma, pacēla svētīšanai roku.

—    Lai Dievs stāv tev klāt, mans dēls!— viņš teica.— Par tevi vienmēr būs priecīgi mana brāļa mājās.

Viņš pārvilka krusta zīmi un izgāja.

* * *

Turi Giljāno saprata, ka pienācis laiks doties prom no klostera. Kad Aspanu Pišota tovakar atnāca pie viņa, Giljāno deva norādījumus sagatavot viņa atgriešanos lielajā pasaulē. Viņš redzēja, ka draugs ir kļuvis citāds, tāpat kā arī viņš bija kļuvis citāds. Pišota ne mirkli nešaubījās un neiebilda, izdarījis to, kas pārvērtīs, kā viņš saprata, visu viņa dzīvi. Beidzot Giljāno sacīja:

—     Aspanu, tu vari nākt man līdzi, bet vari palikt pie vecākiem. Rīkojies tā, kā tu uzskati par vajadzīgu.

Pišota pasmaidīja.

—    Vai tu domā, ka es atdošu tev vienam visus labumus un visu slavu? Ļaušu tev vienam priecāties pa kalniem, bet pats vadāšu ēzeļus uz darbu un novākšu olīvas? Un kā tad būs ar mūsu draudzību? *Tu dzīvosi viens kalnos, ja mēs kopš bērnu dienām esam kopā rotaļājušies un kopā strādājuši? Tikai tad, kad tu brīvi varēsi atgriezties Monteleprē, tad atgriezīšos arī es. Es atnākšu pēc četrām dienām tev pakaļ.

Vajadzīgs laiks, lai izdarītu to, ko tu no manis prasi.

* •* •»

Sīs četras dienas Pišota bija ļoti aizņemts. Viņš jau bija izsekojis kontrabandistu uz zirga, to pašu, kurš ierosināja sameklēt ievainoto Giljāno. Viņu sauca Markuči, viņš bija bīstams cilvēks, nodarbojās ar lielu kontrabandu dona Kročes un Gvido Kvintānas aizsardzībā. Viņa tēvocis bija viens no mafijas vadoņiem.

Pišota noskaidroja, ka Markuči regulāri dodas braucienos no Montelepres uz Kastellammāri. Aspanu pazina zemnieku, kurš kontrabandistam deva mūļus, un, kad Aspanu ieraudzīja, ka dzīvnieki ir aizvesti no ganībām uz aploku netālu no pilsētiņas, viņš saprata, ka Markuči nākamajā dienā dosies ceļā. Rītausmā Pišota paslēpās pie ceļa, kuru vajadzēja izmantot Markuči, un sāka gaidīt. Viņam bija šaujamais — daudzi sicīlieši mājās glabāja luparu gluži kā daļu no saimniecības inventāra. Nāvīgais sicīliešu ierocis patiesi bija tik parasts un tik bieži tika izmantots cilvēku slepkavošanai, ka Musolīni, sākdams cīņu pret mafiju, pavēlēja noārdīt visus akmens mūrus, atstājot tikai trīs pēdas augstus žogus, lai slepkavas nevar aiz tiem slēpties.

Pišota bija nolēmis nogalināt Markuči ne tikai tāpēc, ka kontrabandists bija ieteicis policistiem likvidēt ievainoto Giljāno, bet arī tāpēc, ka tas saviem draugiem ar to lielījās. Nogalinādams Markuči, viņš līdz ar to brīdinās katru, kurš gribēs nodot Giljāno, kāds liktenis to sagaida. Turklāt Pišotam bija vajadzīgs ierocis, kuru, kā viņš zināja, Markuči vadāja līdzi.

Viņam nebija ilgi jāgaida. Markuči veda mūļus bez nastām, lai paņemtu Kastellammārē preci, un jutās bezrūpīgs. Viņi jāja uz pirmā mūļa lejā pa kalnu taku, pārmetis ieroci pAr plecu, nevis turēdams to šaušanas gatavībā. Ieraudzījis priekšā uz takas Pišotu, viņš nepavisam neuztraucās. Viņš redzēja, ka tas ir tikai tievs neliela auguma jauneklis ar švītīgām ūsiņām un tādu kā uzbudinātu smaidu. Tikai tad, kad Pišota izvilka zem virsjakas paslēpto luparu, Markuči kļuva modrāks.

—   Tu esi kļūdījies,— viņš norūca.— Es vēl neesmu dabūjis preci. Un šie mūļi ir «Draugu draugu» aizsardzībā. Nemuļķojies un sameklē sev kādu citu klientu.

—   Man vajadzīga tikai tava dzīvība,— klusu noteica Pišota, un viņa smaids kļuva cietsirdīgs.— Tu reiz gribēji kļūt varonis policijas acīs. Pirms pāris mēnešiem, vai atceries?

Markuči atcerējās. Viņš it kā neviļus sagrieza mūli sāniski, lai noslēptu Pišotas skatienam savu roku. Bet pats iebāza to aiz jostas un, izvilcis pistoli, parāva mūli aiz pavadas, lai apgrieztos un izšautu. Pēdējais, ko viņš redzēja, bija Pišotas smaids, tad šāviens izsita Markuči no sedliem, un viņš nokrita zemē.

Drūmi smīnēdams, Pišota nostājās pie Markuči ķermeņa un ielaida vēl vienu šāviņu viņa galvā, tad izņēma viņam no rokām pistoli un noņēma siksnā pakārto šauteni. Izgrāba no Markuči virsjakas kabatas patronas un ielika savējā. Pēc tam ātri citu pēc cita nošāva visus četrus mūļus — brīdinājums visiem, kuri mēģinās, kaut vai netieši, palīdzēt Giljāno ienaidniekiem. Viņš stāvēja uz ceļa ar savu šauteni rokā, nogalinātā ieroci pār plecu un aiz jostas aizbāztu pistoli. Viņš neizjūta nekādu žēlumu un bija apmierināts par padarīto. Jo, kaut arī viņš mīlēja savu draugu, viņš savā ziņā ar to sacentās. Aspanu gan atzina Turi par noteicēju, tomēr vienmēr viņš bija uzskatījis, ka viņam jāpierāda savas tiesības uz draudzību, ka jāparāda sevi tikpat drosmīgu un gudru. Tagad arī viņš bija pārkāpis pār maģisko jaunības un sabiedrības loku un pievienojies Turi jau ārpus šī loka. Ar šo rīcību viņš uz mūžu bija saistījis sevi ar Turi Giljāno.

♦ * *

Pēc divām dienām, tieši pirms vakariņām, Turi Giljāno aizgāja no klostera. Viņš apkampa katru no mūkiem, kuri bija sapulcējušies ēdamzālē, un pateicās viņiem par laipnību.

Mūkiem bija žēl, ka Turi viņus atstāj. Tiesa gan, viņš nebija piedalījies viņu reliģiskajās ceremonijās, nebija izsūdzējis grēkus un nožēlojis pastrādāto slepkavību, bet daži mūki savu vīra gadu sākumā bija izdarījuši līdzīgus noziegumus un tagad nevarēja spriest tiesu.

Abats pavadīja viņu līdz vārtiem, kur viņu gaidīja Pišota. Šķiroties abats pasniedza viņam dāvanu, melnu jaunavas Marijas statueti, tā bija Giljāno mātei Marijai Lombardo piederošās statuetes kopija. Pišotam bija līdzi zaļa amerikāņu sporta soma, un Giljāno ielika melno statueti tajā.

Pišota izsmējīgi noraudzījās, kā abats un Giljāno atvadās. Viņš labi zināja, ka abats ir kontrabandists, «Draugu draugu» slepens palīgs un tāds kā vergu uzraugs nabaga mūkiem. Pišota nespēja saprast, kāpēc, šķiroties no Turi, abats ir tik aizkustināts. Pišotam neienāca prātā, ka tādu pašu mīlestību, pieķērību un cieņu, kādas draugs iedvesa viņam, Turi varētu iedvest arī tik varenam un tik vecam vīram kā abats.

Lai gan abats bija patiesi pieķēries Giljāno, šī pieķeršanās bija izskaidrojama arī ar savtīgām interesēm. Viņš saprata, ka šis puisis reiz kļūs par spēku, ar kuru Sicīlijā rēķināsies. Taču Turi bija viņam pateicīgs. Abats bija izglābis viņam dzīvību, vēl vairāk, bija viņam daudz ko iemācījis un bija lielisks sarunu biedrs. Abats pat bija atļāvis Turi izmantot viņa bibliotēku. Savādi, bet Giljāno patika tas, kā abats ir sagrozījis likumus; viņam šķita, ka tas ļauj veidot harmonisku dzīvi: tā var darīt labu, nenodarot lielu redzamu ļaunumu, tā var izmantot savu varu, lai dzīve ritētu gludi.

Abats un Turi Giljāno apkampās.

—    Esmu jūsu parādnieks,— Turi teica.— Atcerieties mani, ja būs nepieciešama kāda palīdzība. Lai arī ko jūs lūgtu, es izdarīšu.

Abats uzsita viņam uz pleca.

—    Kristīgā žēlsirdība neprasa pēc atlīdzības,— viņš teica.— Atgriezies uz Dieva ceļa, mans dēls, un parādi Viņam cieņu.— Bet tā bija tikai iekalta formula. Viņš labi pazina jaunu cilvēku nevainīgumu. No tā varēja izšauties liesmām apvīts sātans, kas sāktu pavēlēt. Giljāno solījumu viņš neaizmirsīs.

Par spīti Pišotas protestiem, Giljāno uzmeta sporta somu uz pleca, un viņi izgāja laukā pa klostera vārtiem. Un ne reizi neatskatījās atpakaļ.

6. nodaļa

NotAlu no Montedoro virsotnes Giljāno un Pišota, uzrāpu- tlei klints izcilnī, varēja novērot Montelepres pilsētiņu. Tikai dažas jūdzes zem viņiem mājās iedegās ugunis, cīnīdamās ar uznākošo tumsu. Giljāno pat šķita, ka viņš dzird mūziku, kuru laukumā regulāri translēja pa skaļruņiem no Romas, lai ar serenādēm uzjautrinātu pilsētniekus, ja tie sadomātu pirms vakariņām pastaigāties.

Taču attālumi kalnos ir maldinoši. Vajadzētu divas stundas, lai nokāptu Monteleprē, un četras stundas, lai atgrieztos augšā. Giljāno un Pišota, būdami bērni, te bija spēlējušies, šajā kalnā viņi zināja katru akmeni, katru alu un katru tuneli. Aiz tuvākās klints atradās Baltā grota, viņu bērnības iemīļotā ala, lielāka par jebkuru māju Monteleprē.

Turi Giljāno nodomāja, ka Aspanu ir labi izpildījis pavēles. Alā bija guļammaisi, pannas, kārbas ar munīciju un maisi ar produktiem un maizi. Turpat atradās arī koka kaste ar elektriskiem un petrolejas lukturiem un nažiem, dažas kannas ar petroleju.

—     Aspanu,— Giljāno iesmējies teica,— mēs šeit varam apmesties uz visiem laikiem.

—    Tikai uz dažām dienām,— sacīja Aspanu.— Karabinieri te ieradīsies pirmām kārtām, tiklīdz atkal sāks tevi meklēt.

—    Tie gļēvuļi rikšo apkārt tikai pa dienu,— Turi atbildēja.— Naktī mēs šeit esam drošībā.

Biezs tumsas aizsegs noslīga pār kalniem, bet debesis bija zvaigžņu pilnas, tāpēc abi draugi skaidri varēja saskatīt viens otru. Pišota atvēra somu un vilka laukā ieročus un apģērbu. Lēnām un svinīgi Turi Giljāno sāka apbruņoties. Noģērbis mūka sutanu, viņš uzvilka moleskina bikses, tad lielu aitādas jaku ar daudzām kabatām. Divas pistoles aizbāza aiz jostas, bet automātisko pistoli pabāza zem jakas tā, ka to viegli varēja izraut, bet tā nebija redzama. Viņš aiztaisīja uz vidukļa patronjostu un ielika jakas kabatās kastītes ar lodēm. Pišota iedeva viņam nazi, un Giljāno aizbāza to aiz armijas zābaka stulma. Tad vēl vienu mazu pistoli viņš noslēpa pītā makstī, kas bija piesieta pie jakas atloka iekšpusē. Viņš rūpīgi pārbaudīja visus ieročus un munīciju.

Šauteni viņš siksnā pārmeta pār plecu un beidzot bija gatavs. Viņš uzsmaidīja Pišotam, kuram bija tikai šautene uz pleca un aizmugurē nazis makstī.

—    Es jūtos kā pliks,— Pišota teica.— Kā tu tiksi uz priekšu, apkāries ar visiem šiem dzelžiem? Ja tu pakritīsi, es nespēšu tevi dabūt augšā.

Giljāno joprojām smaidīja noslēpumaini kā bērns, kurš domā, ka visa pasaule pieder viņam. Lielā brūce viņa ķermenī sāpēja, jo uz tās gūlās ieroču un munīcijas svars, bet viņš pieņēma šīs sāpes ar prieku. Tās nesa izlīdzinājumu ar visu.

—    Tagad esmu gatavs gan tikties ar ģimeni, gan arī sastapties ar ienaidnieku,— viņš teica Pišotam.

Un divi jaunieši izgāja uz garās, līkumotās takas, kura veda lejā no Montedoro virsotnes uz Montelepri.

Viņi soļoja zem zvaigžņu klājiena. Apbruņojies pret nāvi un līdzcilvēkiem, dziļi ieelpodams attālo citronkoku un savvaļas puķu smaržu, Turi Giljāno vēl nekad nebija juties tik mierīgs. Viņš vairs nav bezpalīdzīgs, ja satiekas aci pret aci ar ienaidnieku. Viņam vairs nav jācīnās ar ienaidnieku sevī pašā, kurš apšauba viņa drosmi. Ja viņš ar gribasspēku spēja atgriezties dzīvē, ar gribasspēku piespieda brūcēm aizvērties, tad viņš varēs savam ķermenim likt to darīt atkal un atkal. Viņš vairs nešaubījās, ka viņu gaida dižens liktenis. Viņš līdzinās viduslaiku brīnumainajiem varoņiem, kuri nemaz nevarēja nomirt, iekams viņu garais stāsts nebija beidzies, iekams viņi nebija izcīnījuši savas lielās uzvaras.

Viņš nekad nepametīs šos kalnus, šos olīvkokus, Sicīliju. Viņš pavisam neskaidri iztēlojās savu spožo nākotni, bet nemaz nešaubījās par to, ka tā būs spoža. Viņš nekad vairs nebūs nabaga zemnieku jauneklis, kas baidās no karabinieriem, tiesnešiem, korumpētā likuma, kurš samaļ cilvēku pīšļos un putekļos.

Un tā viņi nokāpa no kalniem pie ceļa, kas veda uz Montelepri. Viņi pagāja garām aizslēgtai kapelai, kur bija svētās jaunavas Marijas un bērna tēls, un redzēja, ka mēness gaismā tās zilais ģipša apģērbs vizuļo kā jūra. No dārziem plūstošais aromāts piepildīja gaisu ar tādu saldmi, ka Giljāno gandrīz noreiba galva. Viņš redzēja, kā Pišota apstājas un norauj meža bumbieri, kas naksnīgajā gaisā šķita salds, un juta, kā sirdi piepilda mīlestība pret draugu, kurš izglāba viņam dzīvību,— mīlestība, kas sakņojās dziļi viņu abu kopīgajā bērnībā. Turi gribēja dalīties ar draugu savā nemirstībā. Viņiem liktenis nav lēmis nomirt kādā Sicīlijas kalna nogāzē kā neviena nepazītiem zemniekiem. Milzīgā <|nri<|n pacēlumā Giljāno iesaucās:— Aspanu, Aspanu, es tini, ticu!—un skriešus metās lejā pa kalna piekājes »llpumu gar Kristus tēliem un svētajiem mocekļiem aizslēgtais. kapelās. Pišota smiedamies skrēja draugam līdzi, un viņi abi izjoņoja uz mēness apspīdētā ceļa, kas veda uz Montelepri.

» ♦ »

Kalns lēzeni pārgāja apmēram simt jardu platās ganībās un izbeidzās Via Bella namu sētas pusē. Tur katrai mājai bija savs sakņudārzs, kuros auga tomāti, bet dažos arī olīvkoki vai citronkoki. Giljāno mājas vārtiņi nebija aizslēgti, un abi jaunieši, klusu pa tiem ielavījušies, ieraudzīja, ka Turi māte viņus gaida. Asaras liedama, viņa metās dēla apkampienos. Viņa dedzīgi skūpstīja Turi un čukstēja:— Mīļo dēliņ, mīļo dēliņ!— un Turi Giljāno stāvēja mēness gaismā un pirmoreiz mūžā neatbildēja viņas jūtām.

Bija tuvu pusnaktij, mēness vēl gaiši spīdēja, un viņi steidzās iekšā mājā, lai okšķeri viņus nepamanītu. Logi bija aizklāti, un abu ģimeņu — Giljāno un Pišotas — piederīgie izklīda pa visām ielām, lai brīdinātu par policijas patruļām. Mājā draugi un radinieki gaidīja Giljāno, lai nosvētītu viņa atgriešanos. Uz galda bija cienasts, kāds būtu Lieldienu cienīgs. Viņu rīcībā bija tikai šī viena nakts, pēc tam Turi dosies dzīvot kalnos.

Tēvs apkampa Turi un piekrītoši uzsita viņam pa muguru. Turpat bija Turi abas māsas un Hektors Adoniss. Un vēl kaimiņiene, vārdā Venera. Apmēram trīsdesmit piecus gadus veca atraitne. Viņas vīrs bija pazīstams bandīts, kuru sauca Kandelerija; viņu nodeva, un viņš pirms gada iekļuva policijas slazdos. Venera bija sadraudzējusies ar Giljāno māti, un tomēr Turi jutās pārsteigts, redzot viņu savās mājās. Vienīgi māte varēja viņu uzaicināt. Uz brīdi Turi ienāca prātā — kāpēc?

Viņi ēda, dzēra un tik ļoti apkalpoja Turi, it kā viņš būtu atgriezies no ilga ceļojuma pa tālām zemēm. Tad tēvs gribēja aplūkot viņa ievainojumu. Giljāno izvilka kreklu no biksēm un parādīja milzīgo, koši sarkano rētu — tai apkārt āda vēl bija zila no šautenes šāviena. Māte sāka raudāt.

— Vai tad tu labāk būtu gribējusi redzēt mani piekautu cietumā?— Giljāno smaidīdams viņai jautāja.

Lai gan pazīstamie apstākļi viņam atgādināja laimīgās bērnības dienas, viņš juta, kāds milzīgs attālums atdala viņu no visiem. Te bija visi Turi iemīļotie ēdieni, makaroni ar tomātu mērci un garšvielām, cepta jērgaļa, liela bļoda ar olīvām, zaļu un sarkanu dārzeņu salāti, pārlieti ar tīrītu, tikko spiestu olīveļļu, pudeles ar Sicīlijas vīnu pītos bambusa groziņos. Tie visi bija gatavoti Sicīlijā. Viņa māte un tēvs stāstīja par dzīvi Amerikā. Bet Hektors Adoniss izklaidēja viņus ar stāstiem par Sicīlijas varonīgo pagātni. Par Garibaldi un viņa slavenajiem sarkankrekliem. Par Sicīlijas sacelšanos pirms tik daudziem gadu simteņiem, kad, baznīcu zvaniem aicinot uz vakara dievkalpojumu, tauta cēlās cīņai pret franču iebrucējiem. Par to, kā Sicīliju pakļāva verdzībā — vispirms Roma, tad mauri, normaņi, franči, vācieši un spāņi. Nelaimīgā Sicīlijai Nekad tā nav bijusi brīva, tās ļaudis vienmēr cietuši badu, viņu darbs nav novērtēts, un tik viegli šeit lijušas asinis!

Tāpēc tagad nebija atrodams sicīlietis, kurš ticētu valdībai, likumam, sabiedrībai — visiem tiem institūtiem, kuri kopš seniem laikiem palīdzējuši pārvērst sicīliešus smirdošos dzīvniekos. Giljāno daudzus gadus bija klausījies šajos stāstos, un tie bija iegūlušies viņa atmiņā. Bet tikai tagad viņš saprata, ka var to visu mainīt.

Viņš ieraudzīja, ka Aspanu aizsmēķē cigareti, kad tika atnesta kafija. Pat šajā līksmajā tikšanās reizē Aspanu lūpās saglabājās ironisks smaids. Giljāno nojauta, ko viņš domā un ko pēc tam kādreiz pateiks: jāizdara muļķība un jāļauj policistam sevi sašaut, tad jāizdara slepkavība un jānokļūst ārpus likuma — tikai tad tuvie cilvēki izrādīs tev savu mīlestību un uzskatīs tevi par svēto. Un tomēr Aspanu bija vienīgais, ar kuru Giljāno kaut kas saistīja.

Un vēl ar šo sievieti, ar Veneru. Kāpēc māte bija viņu aicinājusi, un kāpēc viņa bija atnākusi? Turi redzēja viņas seju, tā vēl aizvien bija valdzinoša, nekaunīga un valdonīga, ar melnām uzacīm un tik tumšām, sarkanām lūpām, ka dūmakainajā gaismā tās šķitas ķiršu krāsā. Bija grūti pateikt, kāds ir viņas augums zem šī bezveidīgā, melnā sicīliešu atraitnes apģērba.

Turi Giljāno bija jāizstāsta viss atgadījums par šaušanos četru ceļu krustojumā. Viņa tēvs, kurš bija drusku apreibis no vīna, dzirdēdams, ka dēls nogalinājis policistu, atzinīgi noņurdēja. Māte klusēja. Tēvs pastāstīja, ka zemnieks nācis meklēt savu ēzeli un viņš tam teicis: «Priecājies, ka esi zaudējis ēzeli. Es esmu zaudējis dēlu.»

Aspanu sacīja:

ēzelis meklēja ēzeli.

Vul sāka smieties. Giljāno tēvs turpināja:

-       Kad zemnieks padzirdēja, ka nogalināts policists, viņš liaidījās celt apsūdzību, jo pats varētu dabūt kāvienu.

Turi teica:

—    Viņam tiks samaksāts.

Beidzot Hektors Adoniss izklāstīja savu plānu, kā glābt Turi. Nogalinātā ģimenei tiks izmaksāta kompensācija. Turi vecākiem būs jāieķīlā savs zemes gabaliņš, lai sadabūtu naudu. Arī Adoniss kaut ko iedos. Bet ar to visu jāpagaida, lai norimst kaislības. Tad jāizmanto dona Kročes ietekme uz valdības ierēdņiem un nogalinātā ģimeni. Beigu beigās — tas taču bijis tikai nelaimes gadījums. Ne no vienas puses nav bijis ļauna nodoma. Var turēties tādās pozīcijās, protams, ja upura ģimene un valdības ierēdņi būs tā ar mieru. Vienīgais sarežģījums bija tas, ka slepkavības vietā palikusi Turi apliecība. Bet pēc gada dons Kroče pratīs panākt, ka tā nozudīs no prokurora ziņojuma. Pats galvenais, lai Turi Giljāno šajā laikā neiesaistītos nekādā atgadījumā. Viņam jānozūd kalnos.

Turi visus pacietīgi uzklausīja, smaidīdams, mādams ar galvu un neizrādīdams savu īgnumu. Viņi vēl aizvien domāja, ka Turi ir tāds pats kā svētku laikā pirms diviem mēnešiem. Viņš bija novilcis aitādas jaku un noņēmis ieročus; šaujamie gulēja uz grīdas viņam pie kājām. Taču nedz tie, nedz lielā, neglītā brūce uz mājiniekiem neatstāja sevišķu iespaidu. Viņi nespēja iedomāties, ka šis šāviens ir saplosījis ne vien viņa miesu, bet arī viņa apziņu, jo viņš nekad vairs nebūs tas jauneklis, kuru viņi agrāk pazina.

Patlaban šajā mājā viņš bija drošībā. Cilvēki, kuriem viņš uzticējās, uz ielas sargāja viņu un novēroja karabinieru kazarmas, lai viņu laikus brīdinātu. Savukārt māja bija pirms daudziem gadsimtiem no akmeņiem celta, logiem bija biezu dēļu aizvirtņi, kurus varēja aizbultēt. Arī koka durvis bija stipras — ar dzelzs aizšaujamo. Neviens gaismas stariņš nespēja izlauzties no šīs mājas, neviens ienaidnieks nevarētu tajā ātri iebrukt. Un tomēr Turi Giljāno draudēja briesmas. Viņa mīļie cilvēki vēlējās viņu iesprostot parastajos rāmjos, viņi gribēja, lai Turi atkal kļūst par zemnieku, noliek ieročus, nepaceļ tos pret līdzpilsoņiem un viņu likumu priekšā ir bezspēcīgs. Un tad viņš saprata, ka nāksies būt nežēlīgam pret tiem, kurus viņš vairāk par visu mīlēja. Jaunais cilvēks vienmēr bija vairāk tiecies pēc mīlestības, nevis pēc varas.

Bet viss bija mainījies. Tagad viņam bija skaidrs, ka priekšroka būs varai.

—    Dārgo krusttēv,— viņš pieklājīgi vērsās pie Hektora Adonisa un pārējiem.— Es zinu, ka jūs tā runājat, mani mīlēdami un rūpēdamies par mani. Bet es nevaru pieļaut, ka māmuļai un tētim būtu jāzaudē savs zemes stūrītis, lai palīdzētu man izkļūt no grūtībām. Un jūs visi citi arī, lūdzu, neraizējieties par mani! Esmu jau pietiekami pieaudzis un varu pats atbildēt par savu misēkli. Un es nevienam neatļaušu samaksāt kompensāciju par to karabinieri, kuru es nošāvu. Iegaumējiet, viņš mēģināja mani nogalināt tikai tāpēc, ka es nelikumīgi vedu sieru. Es nemūžam nebūtu uz viņu šāvis, ja nedomātu, ka mirstu, es gribēju tikai izrēķināties ar viņu — dots pret dotu. Bet tas viss jau ir pagātnē. Nākamreiz mani nebūs tik viegli ievainot.

—    Katrā ziņā kalnos ir daudz interesantāka dzīve,— Pišota zobgalīgi teica.

Taču Giljāno māte nepiekāpās. Viņi redzēja, ka māte ir panikā, viņas acis kvēloja, tajās bija šausmas. Izmisusi viņa sacīja:

—    Nekļūsti par laupītāju, neuzbrūc nabagiem, viņiem jau tāpat jācieš! Nebēdz no likuma! Lai Venera tev pastāsta, kā dzīvoja viņas vīrs.

Venera pacēla galvu un ieskatījās Giljāno tieši acīs. Viņu pārsteidza, cik izteiksmīga bija Veneras seja, it kā viņa vēlētos iededzināt viņā kaisli. Viņas acis izaicinoši un nekaunīgi vērās Turi. Līdz šim viņa bija tam tikai pieaugusi sieviete, bet tagad Turi juta, ka viņa to vilina.

Venera ierunājās no uztraukuma piesmakušā balsī.

—    Tajos pašos kalnos,— viņa teica,— kuros tu gribi aiziet, mans vīrs dzīvoja kā vajāts zvērs. Vienās vienīgās bailēs. Nepārtraukti. Viņš nespēja ēst. Viņš nevarēja gulēt. Kad mēs gulējām gultā, viņš no mazākā troksnīša lēca augšā. Uz grīdas pie gultas vienmēr atradās ierocis. Bet tas viņam nepalīdzēja. Saslima mūsu meita, un viņš nolēma meiteni apraudzīt, bet tie viņu gaidīja. Tie zināja, ka viņam ir laba sirds. Un nošāva viņu uz ielas kā suni. Tie stāvēja pie viņa un smējās man sejā.

Giljāno redzēja, ka Pišota smīn. Ak tad tam varenajam laupītājam bija laba sirds! Viņš bija noslepkavojis sešus vīrus, kurus turēja aizdomās par ziņu pienešanu, aplaupījis turīgos zemes īpašniekus, izspiedis naudu nabaga zemniekiem, visiem licis dzīvot vienās bailēs. Bet sieva jau skatījās uz viņu citādām acīm.

Venera nemanīja, ka Pišota smīn. Viņa turpināja:— Es apglabāju viņu, bet pēc nedēļas apglabāju arī meitiņu. Teica, ka viņai esot bijis plaušu karsonis. Bet es zinu, ka viņas sirds to imlzturēja. Visbiežāk es atceros, kā gāju pie viņa kalnos. Viņam vienmēr bija auksti, viņš vienmēr bija izsalcis, un šad tad viņš saslima. Viņš būtu visu atdevis, lai atkal kļūtu par godīgu zemnieku. Bet ļaunākais bija tas, ka viņa sirds bija nocietinājusies, tā bija kļuvusi kā olīvas kauliņš. Viņš vairs nebija cilvēks, lai viņam vieglas smiltis! Tā ka, mīļo Turi, nevajag būt tik lepnam. Mēs palīdzēsim tev tavā nelaimē, tikai nekļūsti tāds, kāds bija mans vīrs pirms nāves.

Visi klusēja. Pišota vairs nesmaidīja. Giljāno tēvs norūca, ka viņam neesot iebildumu šķirties no saimniecības, varēšot vismaz rītos izgulēties. Hektors Adoniss sabozies blenza galdautā. Neviens neteica ne vārda.

Klusumu pārtrauca ātrs klauvējiens pie durvīm — kāda novērotāja signāls. Pišota izgāja laukā pie viņa. Atgriezies viņš pamāja, lai Giljāno ņem ieročus.

—    Kazarmās karabinieri iedeguši gaismu,— viņš teica.— Bet tur, kur Via Bella iziet uz pilsētas laukumu, nolikts policijas furgons. Tiek gatavots uzbrukums šai mājai.— Brīdi klusējis, viņš piebilda:— Atri jāatvadās.

Visus pārsteidza miers, ar kādu Turi Giljāno gatavojās bēgšanai. Māte metās viņa apkampienos, bet viņš, apskaudams māti, ar otru roku jau paņēma virsjaku. Atvadījies no pārējiem, viņš pēc mirkļa jau bija gatavs — virsjakā, ar šauteni pār plecu. Vēl viņš nebija pārlieku aizkustināts un steidzīgs. Smaidīdams viņš uzlūkoja visus un teica Pišotam:

—   Tu vari palikt un vēlāk panākt mani kalnos vai arī nākt man līdzi.

Pišota klusēdams piegāja pie sētas durvīm un atvēra tās.

Giljāno apkampa māti pēdējo reizi, viņa dedzīgi noskūpstīja dēlu un sacīja:

—    Kamēr tu slēpies, neko nedari karstumā. Ļauj mums tev palīdzēt.— Bet Turi jau izslīdēja no viņas rokām.

Pišota gāja pa priekšu pāri laukiem uz kalniem. Giljāno asi iesvilpās, un Pišota apstājies pagaidīja viņu. Ceļš uz kalniem bija brīvs, novērotāji ziņoja, ka tur nav policijas patruļu. Pēc četrām stundām viņi būs Baltajā grotā drošībā. Tikai ļoti drosmīgi vai ļoti dumji karabinieri sāktu viņus tumsā izsekot.

—    Aspanu,— Giljāno jautāja,— cik karabinieru ir garnizonā?

—    Divpadsmit,— Pišota teica.— Un vēl feldfēbelis.

Giljāno iesmējās.

— Trīspadsmit — nelaimīgs skaitlis. Kāpēc mēs mūkam prom, ja viņu ir tik maz?— Viņš mirkli klusēja un tad teica:— Nāc man līdzi!

Turi devās pāri laukam ar tādu aprēķinu, lai iznāktu Monteleprē tuvāk centram. Viņi šķērsoja Via Bella un sāka novērot Giljāno māju no drošas, tumšas šķērsielas. Noslēpušies ēnā, viņi gaidīja.

Pēc piecām minūtēm pa Via Bella grabēdams brauca šurp džips. Tajā bija saspraukušies seši karabinieri ar pašu feldfēbeli priekšgalā. Divi uzreiz metās pa blakus ieliņu, lai bloķētu izeju no pagalma puses. Turpretī feldfēbelis un trīs kareivji piegāja pie durvīm un sāka tās dārdināt. Tajā pašā laikā piebrauca neliela slēgta kravas mašīna un apstājās aiz džipa, no tās izlēca vēl divi karabinieri, turēdami šautenes gatavībā un pārraudzīdami ielu.

Turi Giljāno ar interesi visu vēroja. Policijas uzbrukums pamatojās uz aprēķinu, ka pretinieks nespēs organizēt pretuzbrukumu, ka vienīgā izeja ir bēgšana no pārspēka. Sajā mirklī Turi Giljāno nonāca pie vienīgā sev pieņemamā secinājuma: vienmēr jāuzsāk pretuzbrukums, ja tevi vajā, neatkarīgi no tā, kāds pārspēķs ir ienaidniekam, un ir pat labāk, ja tas ir lielāks.

Tā bija Turi Giljāno pirmā operācija, un viņš brīnījās, cik viegli ir kontrolēt situāciju, ja jau esi nolēmis izliet asinis. Tiesa, viņš nedrīkstēja šaut uz feldfēbeli un tiem trim kareivjiem pie durvīm, jo lodes varēja ielidot mājā un trāpīt viņa tuviniekiem. Toties viņš varēja pavisam vienkārši iznīcināt divus kareivjus, kuri novēroja ielu, un divus automašīnu šoferus. Viņš to izdarīs, tiklīdz feldfēbelis un kareivji ieies Giljāno mājā. Viņi neuzdrošināsies no tās iznākt, bet Turi ar Aspanu pa to laiku mierīgi aizbēgs pāri laukam. Bet tie policisti, kuri ar kravas mašīnu nosprostojuši ielu viņā galā, atrodas pārāk tālu, un ar tiem var nerēķināties. Bez pavēles viņi nepārvietosies.

Taču šobrīd Turi nebija nekādas vēlēšanās izliet asinis. Tās bija tikai pārdomas. Turklāt viņam gribējās pavērot, kā rīkosies feldfēbelis, jo nākotnē šim cilvēkam bija paredzēts kļūt par viņa galveno pretinieku.

Sajā brīdī Giljāno tēvs atvēra durvis; feldfēbelis rupji sakampa veco vīru aiz elkoņa un izrāva viņu uz ielas, pavēlēdams, lai gaida tur.

Itāliešu karabinieru feldfēbelis ir nacionālās policijas vidējā komandējošā sastāva visaugstākā dienesta pakāpe, un parasti viņi komandē mazā pilsētiņā nelielu nodaļu. Vietējā kopienā viņš ir svarīga persona, un pret viņu izturas ar tādu paiu cieņu kā pret mēru un draudzes mācītāju. Tāpēc viņš nnkadā ziņā nebija gaidījis; ka Giljāno māte aizšķērsos viņam ceļu un nospļausies uz grīdas, tā izrādīdama savu nicinājumu.

Viņam un viņa trim kareivjiem vajadzēja ar spēku ielauzties mājā un izdarīt tur kratīšanu, noklausoties lamās un lāstos, kurus kā krusu bārstīja uz viņiem Giljāno māte. Visi tika izvesti laukā, lai nopratinātu; no kaimiņu mājām arī izrāva laukā vīrus un sievas, kuri arī gānīja policistus vai no panckām laukā.

Kad kratīšana neko neuzrādīja, feldfēbelis mēģināja nopratināt mājiniekus. Giljāno tēvs bija sašutis.

—    Ko tu iedomājies — ka es nosūdzēšu savu dēlu?— viņš jautāja feldfēbelim, un pūlis uz ielas atsaucās ar piekrītošu rēcienu.

Feldfēbelis atvēlēja Giljāno ģimenei atgriezties mājā.

Tumšajā šķērsieliņā Pišota sacīja Giljāno:

—    Tā ir viņu laime, ka mātei nav tava ieroča.

Turi neatbildēja. Asinis dzīslās kūsāja. Viņš visiem spēkiem pūlējās savaldīties. Feldfēbelis atvēzējās ar nūju un iesita kādam cilvēkam, kurš uz ielas bija uzdrīkstējies protestēt, ka tik rupji izturas pret Giljāno vecākiem. Divi citi karabinieri sāka tvarstīt Montelepres iedzīvotājus un mest kravas mašīnā, dzīdami ar spērieniem un nūju sitieniem un nelikdamies zinis par izbaiļu pilnajiem protesta kliedzieniem.

Pēkšņi karabinieriem ceļā nostājās kāds vīrietis, kurš bija stāvējis atstatu. Viņš metās pie feldfēbeļa. Atskanēja šāviens, un vīrietis nokrita uz bruģa. Blakusmājā sāka vaimanāt sieviete, izskrēja uz ielas un pieplaka pie nogalinātā vīra. Turi Giljāno viņu zināja — tā bija viņu ģimenes sena paziņa, kura vienmēr nesa mātei Lieldienu cepumus.

Turi pieskārās Pišotas plecam un pačukstēja:

—    Seko mani— Un viņš skriešus metās pa šaurajām, līkumotajām ieliņām uz pilsētas centrālo laukumu, uz Via Bella otru galu.

—    Sasodīts, ko tu esi nodomājis?— Pišota iekliedzās un tūlīt pat apklusa. Piepeši viņš bija sapratis Turi nodomu. Kravas mašīnai ar arestētajiem bija jāizbrauc līdz Via Bella galam un tad jāapgriežas, lai dotos uz Bellampo kazarmām.

Kamēr Turi skrēja pa Via Bella paralēlo, tumšo ielu, viņš jutās kā neredzamais. Viņš zināja, ka pretinieks nemūžam neiedomāsies, tam neienāks ne prātā, ko viņš izplānojis,— viņi uzskata, ka Turi bēg slēpties kalnos. Viņu sagrāba neprātīgs prieks. Lai zina, ka nedrīkst nesodīti uzbrukt viņa mātes mājai, nākamo reizi vairākkārt pārdomās, pirms uzdrošināsies kaut ko tādu darīt. Un viņi vairs neuzdrīkstēsies tā, tik aukstasinīgi, nogalināt cilvēku. Viņš piespiedīs cienīt savus kaimiņus un vecākus.

Turi sasniedza laukuma tālāko malu un vienīgās laternas gaismā ieraudzīja policijas furgonu, kas aizšķērsoja Via Bella ielu. It kā viņu, Turi, varētu noķert tādā slazdā! Ko gan viņi iedomājas?! Vai tas liecina par amata vīru prāta spējām? Viņš nogriezās blakusieliņā, kas izgāja pie sētas puses ieejas baznīcā, kura slējās laukumā. Pišota viņam sekoja. Iekšā viņi pārlēca pāri altāra nožogojumam un mirkli apstājās uz paaugstinājuma, kur kādreiz bija palīdzējuši dievkalpojumā mācītājam. Turēdami ieročus šaušanas gatavībā, viņi nometās ceļos un neveikli pārkrustījās. Uz brīdi viņu cīņas sparu mazināja ar ērkšķu vainagu kronētā Kristus vasķa tēli, apzeltītās, zilā tērpā ģērbtās jaunavas Marijas skulptūriņas un neskaitāmu citu svēto statuetes. Tad pa šauro eju starp rindām viņi pieskrēja pie lielajām ozolkoka durvīm, no kurām pavērās labs pārsķats uz laukumu.Un tur atkal nometās uz ceļiem, lai pielādētu ieročus.

Furgons, kas aizšķērsoja Via Bella, pabrauca atpakaļ, lai palaistu garām uz laukumu kravas mašīnu ar arestētajiem, kur tā apmetīs loku un dosies pa to pašu ielu atpakaļ. Tajā mirklī Turi Giljāno atgrūda vaļā baznīcas durvis un pavēlēja Pišotam:

— Sauj pāri galvām!

Bet pats izlādēja savu automātisko pistoli furgonā, mērķēdams riepās un motorā. Piepeši laukums kļuva gaišs — motors uzsprāga, un furgonu sagrāba liesmas. Divi karabinieri panikā izvēlās no priekšējā sēdekļa, gluži kā lelles, rokas un kājas mētādami; viņi bija tik ļoti pārsteigti, ka viņu augumi nespēja atgūt tvirtumu. Pišota šāva uz kravas mašīnas kabīni. Turi Giljāno redzēja, kā šoferis izlēca laukā un palika guļam. Izlēca apbruņotie karabinieri, un Pišota atkal izšāva. Nokrita otrs policists. Turi pagriezās pret Pišotu, lai viņu nolamātu, taču negaidot ložmetēja kārta saārdīja vitrāžu, un uz baznīcas grīdas, gluži kā rubīni, nobira krāsaini stikli. Turi saprata, ka nu nevar būt vairs nekāda runa par apžēlošanu. Aspanu ir taisnība. Vai nu viņi nogalinās, vai viņus pašus nogalinās.

Giljāno parāva Pišotu aiz piedurknes un metās atpakaļ cauri baznīcai, tad pa pagalma durvīm laukā uz ielas un pa tumšajām, līkumainajām Montelepres ieliņām. Viņš saprata, ka iodien viņiem neizdosies atbrīvot arestētos. Viņi pārrāpās pār pilsētas mūri un, tikuši klajā laukā, turpināja skrie- ianu, līdz tika drošībā kalna pakājē starp milzīgiem, baltiem akmeņiem. Kad viņi sasniedza Montedoro virsotni Kammara- tas kalnos, jau svīda rītausma.

Vairāk nekā pirms tūkstoš gadiem te bija slēpušies izbēguši vergi, kurus Spartaks veda cīņā pret Romas leģioniem. Un tagad, stāvēdams Montedoro virsotnē un lūkodamies uz lēcošo sauli, Turi Giljāno priecājās, gluži kā mazs zēns, kas aizbēdzis no vajātājiem. Nekad viņš vairs nepakļausies citai cilvēciskai būtnei. Viņš izlems, kuram jādzīvo un kuram jāmirst, un visa viņa rīcība — par to viņš nešaubījās — veicinās Sicīlijas slavu un brīvību, viņš rīkosies labā, nevis ļaunā vārdā. Viņš iznīcinās tikai taisnīguma vārdā, lai palīdzētu nabadzīgajiem. Un uzvarēs cīņā un izpelnīsies apspiesto mīlestību.

Toreiz viņam bija divdesmit gadu.

7. nodaļa

Dons Kroče Malo bija piedzimis Villabes pilsētiņā, netīrā nostūrī, kuru viņš gatavojās padarīt bagātu un slavenu visā Sicīlijā. Tā nebija nekāda ironija — vismaz sicīliešiem ne,— ka viņš nāca no reliģiozas ģimenes, kura bija iecerējusi, lai viņš kļūtu par katoļu garīdznieku; ka viņa vārds sākotnēji bija Kročefiso — tādu vārdu dod tikai ļoti dievbijīgi vecāki. Un tik tiešām — kad viņš vēl bija tieviņš jauneklis, viņam lika tēlot Jēzu Kristu reliģiskos uzvedumos, kurus sarīkoja Lieldienās, un par viņa žēlīgo izskatu skaļi aplaudēja.

Bet, kad gadsimta sākumā Kroče Malo kļuva par pieaugušu vīrieti, noskaidrojās, ka viņš atzīst tikai pats savu varu. Viņš nodarbojās ar kontrabandu, izspiešanu, zagšanu un, galu galā — pats riebīgākais —, apkaunoja jaunu meiteni no savas pilsētiņas, viņa uzvedumā bija tēlojusi Magdalēnu. Kroče atteicās ar viņu precēties, pavēstīdams, ka izrādes laikā viņi pakļāvušies reliģiozai ekstāzei un tāpēc viņš esot pelnījis piedošanu.

Meitenes ģimene uzskatīja, ka tāds paskaidrojums ir pārlieku gudri viltīgs, un pieprasīja: precības vai nāve! Kroče Malo bija lepns cilvēks — viņš taču neprecēs negodā kritušu meiču — un nozuda kalnos. Gadu nodzīvojis laupīdams, viņš prata atrast sakarus ar mafiju.

Vārds «mafija» arābu valodā nozīmē «svētvieta», un sicīlieši to sāka lietot desmitajā gadsimtā, kad viņu zemē valdīja saracēņi. Gadsimtu gaitā sicīliešus nežēlīgi apspieda romieši, pāvesta vara, normaņi, franči, vācieši, spānieši. Valdītāji paverdzināja nabaga darbaļaudis, izmantoja viņu darbu, apkaunoja viņu sievietes, nogalināja viņu vadoņus. Pat bagātie netika sveikā cauri. Svētās Katoļu baznīcas Spānijas inkvizīcija atņēma viņiem īpašumus, apsūdzēdama viņus ķecerībā. Un tad radās mafija — slepenu atriebēju apvienība. Kad karaliskā tiesa atteicās tiesāt kādu normaņu augstmani, kurš bija izvarojis zemnieka sievu, zemnieku pulciņš viņu nogalināja. Kad kāds policijas priekšnieks bija spīdzinājis sīku zaglēnu, varasvīrs tika nogalināts. Neatlaidīgākie zemnieki un citi trūcīgie iedzīvotāji pakāpeniski izveidoja organizāciju, kas aizstāvēja sicīliešus un būtībā kļuva par otru pārvaldes sistēmu, kura bija varenāka par īsto. Kad kādam bija nodarīts ļaunums, viņš vairs nemeklēja palīdzību policijā, bet devās pie vietējā mafijas vadoņa, un tas kļuva par starpnieku jautājuma risināšanā.

Sicīlietim nav smagāka nozieguma kā paziņot varas iestādēm par kādu mafijas akciju. Tāpēc cilvēki klusē. Un šo klusēšanu sauca omerta. Gadu simteņiem ritot, omerta kļuva visaptveroša — neviens vairs neziņoja policijai pat par tādu noziegumu, no kura cietis viņš pats. Iedzīvotāji pārtrauca jebkurus sakarus ar valdošās varas iestādēm; pat maziem bērniem tika mācīts, ka svešiniekam nedrīkst rādīt ceļu uz kādu ciematu vai māju.

Gadu simteņiem mafija valdījusi pār Sicīliju, tās klātbūtne bija tik netverama un grūti atšķirama, ka varas iestādes nekad nespēja pilnīgi izprast tās ietekmes apjomus. Līdz pat Otrajam pasaules karam vārdu «mafija» Sicīlijā skaļi nepieminēja.

*  *

Piecus gadus pēc dona Kročes bēgšanas kalnos viņš jau bija kļuvis slavens kā «kompetents cilvēks». Tas nozīmē — tāds, kuram var uzticēt kādu bez īpaša trokšņa novākt. Viņš kļuva «cienījams» arī pēc tam, kad bija sperti attiecīgi soļi un viņš bija spējis atgriezties savā dzimtajā Villabē, apmēram četrdesmit jūdzes uz dienvidiem no

Palermo. Viens no priekšnoteikumiem, lai viņš varētu atgriezties, bija kompensācijas izmaksa viņa apsmietās meitenes ģimenei. Vēlāk šī rīcība tika izslavēta kā dona Kročes cildenuma izpausme, bet drīzāk gan tā liecināja par viņa gudrību. Lai noslēptu negodu, grūtniece sen bija aizsūtīta pie radiniekiem uz Ameriku, it kā viņa būtu jauniņa atraitne. Taču ģimene neko nebija aizmirsusi. Viņi taču bija sicīlieši. Dons Kroče, bīstams slepkava, cietsirdīgs izspiedējs, šantāžists, organizācijas «Draugu draugi» loceklis, un, kaut arī šī organizācija iedvesa visiem šausmas, dons Kroče nevarēja būt drošs, ka tiks pasargāts no apkaunotās ģimenes. Bija aizskarts tās gods, un vienīgi kompensācija varēja viņu paglābt, citādi šī ģimene būtu spiesta nogalināt donu Kroči neatkarīgi no sekām.

Rīkodamies devīgi un ar aprēķinu, Kroče Malo prata iegūt titulu «dons». Ap to laiku, kad viņam palika četrdesmit gadu, viņš tika uzskatīts par «Draugu» visizcilāko draugu un viņu aicināja izšķirt visgrūtāk atrisināmos strīdus starp mafijas ģimenēm, kuras sacentās savā starpā, kā arī nokārtot pašas asiņainākās vendetas. Viņš bija apdomīgs, gudrs, dzimis diplomāts, bet — tas bija pats svarīgākais — nezaudēja samaņu, ieraugot asinis. Sicīlijas mafijā viņš kļuva pazīstams kā «miera dons»; tie, kuri šaubījās, prasmīgi tika novākti no ceļa, un dons Kroče kļuva par bagātu cilvēku. Bet viņa brālis Benjamīno kļuva pie Palermo kardināla par sekretāru. Taču asinis ir biezākas par svēto ūdeni, un viņš bija padevīgs pirmām kārtām donam Kročem.

Dons Kroče apprecējās, un viņam piedzima dēls, kuru viņš dievināja. Nebūdams vēl tik piesardzīgs, kāds viņš kļuva vēlāk, un ne tik savaldīgs, kāds viņš iemācījās būt, apstākļu spiests, dons Kroče sarīkoja kaut ko tādu, kas padarīja viņu slavenu visā Sicīlijā un izraisīja Romas sabiedrības augstāko aprindu interesi par viņu. Viņa rīcības pamatā bija laulību nevienlīdzīgums, kas bija darījis raizes pat visu laiku dižākajiem vīriem.

Pratis ieņemt vajadzīgo stāvokli «Draugu» vidū, dons Kroče paņēma sievu no augstprātīgas ģimenes, kura tikai nesen bija nopirkusi muižnieku titulu par tādu summu, ka asinis viņu vēnās kļuva zilas. Nodzīvojusi ar donu vairākus gadus, sieva joprojām izturējās pret viņu bez pietiekošas cieņas, un tam, bez šaubām, bija jādara gals, taču, pats par sevi saprotams, ne jau ar parastajām metodēm. Zilās asinis pamudināja sievu ar nicinājumu izturēties pret viņa vienkāršajām zemnieka manierēm, ieradumu klusēt, ja viņam nebija nekā konkrēta, ko sacīt, nevērīgo ģērbšanos, slikto izturēšanos pret visu un visiem. Viņa nespēja aizmirst arī to, kā bija pazuduši visi viņas pielūdzēji, kad dons Kroče pavēstīja, ka grib lūgt viņas roku.

Saprotams, ka viņa neizrādīja atklāti savu necieņu. Tā tomēr bija Sicīlija, nevis Anglija vai Amerika. Taču donam bija ārkārtīgi jūtīga dvēsele. Viņš drīz vien pamanīja, ka sieva nedievina zemi, pa kuru viņš staigā, bet tas jau liecināja par necieņu. Viņš nolēma panākt, lai sieva būtu viņam visu mūžu uzticīga, bet viņš varēs visu savu uzmanību veltīt darbam. Viņš ar savu attapīgo prātu izdomāja paša Makjavelli cienīgu plānu, kā atrisināt šo problēmu.

Sicīliju gatavojās apmeklēt Itālijas karalis, lai satiktos ar saviem uzticamajiem pavalstniekiem, kuri tiešām tādi arī bija. Visi sicīlieši ienīda Romas valdību un baidījās no mafijas. Bet monarhiju viņi mīlēja, jo tā paplašināja viņu ģimeni, ko veidoja asinsradinieki, jaunava Marija un pats Dievs tas Kungs. Karalim par godu tika rīkoti lieli svētki.

Pirmajā savas ierašanās svētdienā karalis devās uz milzīgo Palermo katedrāli uz misi. Bija paredzams, ka viņš kļūs par senas aristokrātiskas Sicīlijas dzimtas mantinieka — prinča Ollorto — krusttēvu. Karalis jau bija vismaz simt atvašu krusttēvs — viņa krustbērni bija maršalu, hercogu un fašistiskās partijas ietekmīgāko vīru dēli. Tas bija politisks akts, kam jāstiprina saites starp karaļa namu un valdības pārstāvjiem.

Karaļa krustbērni automātiski kļuva par gvardiem un kā pierādījumu par viņiem izrādīto godu saņēma lenti un īpašu rakstu. Kā arī mazu sudraba biķerīti.

Dons Kroče sagatavojās. Svētku pūlī bija trīs simti viņa vīru. Viņa brālis Benjamīno bija viens no garīdzniekiem, kuri noturēja dievkalpojumu ceremonijas laikā. Prinča Ollorto bērns tika nokrustīts, un lepnais tēvs iznāca no katedrāles, kā uzvarētājs nesdams mazulīti paceltās rokās. Pūlis atsaucīgi ierēcās. Princis Ollorto bija viens no vismazāk ienīstajiem aristokrātiem; viņš bija slaids un skaists vīrietis, un izskatī- gums Sicīlijā vienmēr tika augstu vērtēts.

Sajā mirklī dona Kročes ļaudis iedrāzās katedrālē un cieši nosprostoja karalim izeju no tās. Karalis bija maza auguma, ar papliku pakausi, toties kuplām ūsām. Viņam bija mugurā spilgts gvardes formastērps, tā ka viņš izskatījās kā rotaļu zaldātiņš. Taču, par spīti savai pompozajai ārienei, viņš bija ārkārtīgi labsirdīgs, tāpēc, kad tēvs Benjamīno ielika viņam rokās vēl vienu autiņos ievīstītu mazuli, viņš satraucās, taču neiebilda, Atbilstoši dona Kročes instrukcijai viņa ļaudis atšķīra karali no svītas un Palermo kardināla, kurš vadīja dievkalpojuma noturēšanu, tā ka tie nespēja iejaukties. Tēvs Benjamīno ātri apslacīja bērniņu ar svēto ūdeni no tuvākā trauka, izņēma viņu no karaļa rokām un iedeva donam Kročem. Dona Kročes sieva aiz laimes sāka rāudāt un nokrita karaļa priekšā uz ceļiem. Tagad karalis bija viņu vienīgā dēla krusttēvs. Par kaut ko vairāk viņa nespēja ne sapņot.

♦ » *

Dons Kroče apauga ar taukiem, un viņa izciļņos vaigu kaulus pārklāja tādi kā milzu sarkankoka kluči; deguns izskatījās kā liels knābis, un tas pauda viņa varenību. Cirtainie mati atgādināja pelēkas dzeloņstieples. Augums vareni pletās platumā, pār plakstiņiem kā bieza sūna nokarājās uzacis. Ar katru mārciņu pieauga viņa vara, un beigu beigās viņš kļuva līdzīgs monumentam. Šķita, ka viņam nav nekādu cilvēcisku vājību — viņš nekad neizrādīja ne naidu, ne alkatību. Izturējās ārēji labsirdīgi un nekad neizrādīja mīlestību. Viņš apzinājās, ka uz viņu gulstas atbildības smagā nasta, un tāpēc atzina par labāku nedalīties savās bailēs ar sievu, gulēdams gultā vai uz viņas krūtīm. Viņš bija īstenais Sicīlijas karalis. Bet viņa dēls — viņa mantinieks — saslima ar dīvainu reliģiozo un sociālo reformu slimību un devās uz Brazīliju mācīt dzīves gudrībā Amazones indiāņus. Donam par to bija tāds kauns, ka viņš vairs nekad nepieminēja dēla vārdu.

Kad Musolīni sāka sagrābt varu, donu Kroči tas īpaši neuztrauca. Viņš uzmanīgi to vēroja un nāca pie secinājuma, ka šim cilvēkam nepiemīt ne viltība, ne drosme. Bet, ja tāds var valdīt pār Itāliju, tātad viņš, dons Kroče, var valdīt pār Sicīliju.

Bet tad atgadījās nelaime. Pēc dažiem valdīšanas gadiem Musolīni pievērsa Sicīlijai un mafijai draudpilnu skatienu. Viņš saprata, ka mafija ir nevis noplukušu noziedznieku bars, bet īsta pārvaldes organizācija, kura pakļauj sev daļu viņa impērijas. Un viņš saprata arī to, ka laika gaitā mafija ir darbojusies pretī ikvienai Romas pārraudzītai valsts varai. Sicīlijas varasvīri tūkstoš gados bija mēģinājuši satriekt mafiju, bet tas nebija izdevies. Tagad diktators zvērēja to uzveikt uz laiku laikiem. Fašisti neticēja demokrātijai, likumīgai sabiedrības pārvaldei. Viņi darīja, ko gribēja, ja uzska- ttja, ka valstij tas nāks par labu. īsi sakot, viņi izmantoja dona Kročes Malo metodes.

Musolīni nosūtīja savu visuzticamāko ministru Cezāri Mori uz Sicīliju par prefektu ar neierobežotām pilnvarām. Mori sāka ar to, ka apturēja visu tieslietu iestāžu darbību Sicīlijā un pārsvītroja visas sicīliešu likumīgās tiesības. Viņš pārplūdināja Sicīliju ar karaspēku, kam bija pavēlēts vispirms šaut un tikai pēc tam uzdot jautājumus. Viņš arestēja un izsūtīja veselus ciemus.

Pirms diktatūras nodibināšanas Itālijā nebija nāvessoda, un valsts, kā izrādījās, atradās neizdevīgā stāvoklī salīdzinājumā ar mafiju, kura izmantoja slepkavību kā galveno piespiešanas līdzekli. Prefekta Mori laikā viss mainījās. Lepnos mafiozus, kuri, ievērodami omerta likumu, klusēja pat tad, kad tika laista darbā briesmīgā cassetta, nošāva. Tā saucamos sazvērniekus izsūtīja uz mazām, izolētām salām Vidusjūrā. Pēc gada Sicīlijā vairs nebija redzams neviens barvedis, un mafija kā valdošais spēks bija iznīcināta. Romai nepavisam nerūpēja tas, ka tīklos iekļuva tūkstošiem nevainīgu cilvēku, kuri cieta līdz ar vainīgajiem.

* ♦ »

Donam Kročem labāk patika demokrātiska kārtība, un viņš bija sašutis par fašistu rīcību. Pret viņa draugiem un kolēģiem tika izvirzītas safabricētas apsūdzības, jo viņi bija pārāk gudri, lai atstātu lietiskus pierādījumus. Daudzi tika apcietināti, pamatojoties uz nepārbaudītu, slepenu informāciju, ko piegādāja nelieši, kurus nebija iespējams izsekot un sazīmēt, jo tiem nevajadzēja dot liecības atklātās tiesas prāvās. Vai tā bija godīga spēle? Fašisti bija atgriezušies inkvizīcijas laikos, pārņēmuši karaļu dievišķās tiesības. Dons Kroče nekad nebija ticējis tam, ka ikvienam karalim ir tiesības rīkoties kā Dievam, viņš uzskatīja, ka tam netic neviens — vienīgi cilvēks, kuru četri mežonīgi zirgi saraustīs gabalos, ja viņš apgalvos pretējo.

Fašisti atkal sāka izmantot cassetta, šo viduslaiku spīdzināšanas instrumentu, briesmīgu trīs pēdas garu un divas pēdas platu kasti, kura darīja brīnumus ar ietiepīgajiem. Pat visnelabojamākie mafiozi sāka runāt, kad viņi tika pakļauti cassetta iedarbībai. Dons Kroče lielījās, ka nekad neesot np nu spīdzinājis. Vienmēr pieticis ar nogalināšanu.

Dons Kroče kā milzu valis iegrima Sicīlijas pagrīdes dujķainajos ūdeņos. Viņš pārcēlās uz klosteri franciskāņu mūka izskatā abata Manfrēdi aizstāvībā. Viņi bija sadarbojušies ilgi un ar prieku. Dons, kurš lepojās ar to, ka neprot rakstīt, savas karjeras sākumā, kad bija pievērsies cilvēku nolaupīšanai, abatam uzdeva rakstīt vēstules, kas pieprasīja izpirkšanas naudu. Viņi vienmēr bija izturējušies godīgi viens pret otru. Atklājās, ka abiem ir vienādas intereses — netiklas sievietes, labs vīns un zagšana. Dons bieži vien paņēma abatu līdzi uz Sveici, lai arī viņš varētu apmeklēt dona ārstus un izbaudīt šīs zemes rāmo greznību. Tā bija patīkama pārmaiņa pēc Sicīlijas daudz bīstamākajiem jaukumiem.

Kad sākās Otrais pasaules karš, Musolīni jau vairs nespēja veltīt tik daudz uzmanības Sicīlijai. Dons Kroče nekavējoties izmantoja šo izdevību, lai klusītēm atjaunotu sakarus ar tiem «Draugu draugiem», kuri bija izglābušies, un sāka izsūtīt uzmundrinošas vēstis vecajiem, uzticamajiem mafiozi, kuri bija izraidīti uz Pantellērijas un Stromboli salām. Viņš izrādīja uzmanību mafijas barvežu ģimenēm, kuru apgādniekus prefekts Mori bija iesēdinājis cietumā.

Dons Kroče saprata, ka viņa vienīgā cerība ir sabiedroto uzvara un ka viņam jāveltī tam visi spēki. Viņš nodibināja sakarus ar pagrīdes partizānu grupām un deva norādījumus saviem cilvēkiem palīdzēt notriektajiem sabiedroto lidotājiem. Tā ka izšķirošajai stundai dons Kroče bija sagatavojies.

Kad 1943. gada jūlijā amerikāņu armija ienāca Sicīlijā, dons Kroče sniedza tai palīdzīgu roku. Vai tad šajā armijā nebija brāļu sicīliešu, imigrantu dēlu? Vai tiešām sicīlietim jācīnās pret sicīlieti vāciešu labā? Dona Kročes vīri pārliecināja tūkstošiem itāliešu dezertēt un noslēpties tādās vietās, kuras tiem mafija jau iepriekš bija sagatavojusi. Dons Kroče personiski nodibināja kontaktus ar amerikāņu armijas slepenajiem aģentiem un izveda kareivjus pa kalnu pārejām, lai viņi varētu no flangiem apiet nocietinājumos smagos vāciešu lielgabalus. Un tā nu tobrīd, kad salas otrā galā angļu karaspēks cieta smagus zaudējumus un tikai ar pūlēm virzījās uz priekšu, amerikāņu armija izpildīja savu uzdevumu daudz agrāk par ieplānoto laiku, turklāt ar niecīgiem zaudējumiem.

Dons Kroče personiski, lai gan viņam bija jau sešdesmit pieci gadi un viņš bija ļoti resns, aizveda mafiozu partizānu nodaļu uz Palermo un nozaga vācu ģenerāli, kurš komandēja pilsētas aizstāvēšanu. Viņš slēpās ar savu gūstekni, līdz amerikāņu armija bija pārrāvusi fronti un ienākusi pilsētā.

Amerikāņu armijas komandieris Dienviditālijā savās telegrammās uz Vašingtonu dēvēja donu Kroči par «Mafijas ģenerāli». Turpmākajos mēnešos amerikāņu štāba virsnieki viņu tā vien sauca.

* * *

Amerikāņu kara gubernators Sicīlijā bija pulkvedis Al- fonso La Ponto. Būdams ievērojams Ņūdžersijas štata politisks darbinieks, viņš uzreiz ieguva militāru dienesta pakāpi un izgāja tādam amatam nepieciešamo īpašo apmācību. Viņa visvērtīgākās īpašības bija laipnība un prasme veikt politiskus darījumus. Viņš izvēlējās savai komandantūrai štāba virsniekus pēc šīm īpašībām. Viņa štābā AMGOT bija divdesmit virsnieku un piecdesmit ierindnieku. Daudzi no viņiem bija itāļi. Dons Kroče viņiem visiem kā saviem īsteniem brāļiem izrādīja patiesu mīlestību, labestību un pieķeršanos. Lai gan sarunās ar draugiem pats bieži viņus sauca par «Kristus jēriem».

Dons Kroče, kā amerikāņi mēdz izteikties, attaisnoja uz sevi liktās cerības. Pulkvedim La Ponto viņš kļuva ne tikai draugs un galvenais padomdevējs. Pulkvedis bieži aizbrauca pie viņa pusdienās un murrāja aiz labsajūtas, notiesādams gardos ēdienus.

Pati pirmā problēma, kuru vajadzēja atrisināt, bija jaunu mēru iecelšana visās Sicīlijas pilsētiņās. Agrākie mēri, protams, bija fašisti, un tagad tie sēdēja amerikāņu cietumos.

Dons Kroče ieteica mafijas barvežus, kuri bija sēdējuši cietumā. Tā kā pret viņiem ierosinātajās lietās bija minēts, ka fašistiskā valdība viņus spīdzinājusi un ietupinājusi cietumā par darbošanos pret valsts labklājību, tad tika uzskatīts, ka noziegumi, par kuriem viņi apsūdzēti, ir safabricēti. Dons Kroče, cienājot viesi ar nepārspējamām pusdienām, kuras sieva bija pagatavojusi no zivīm un spageti, stāstīja tam apbrīnojamus gadījumus par to, kā viņa draugi — visi slepkavas un zagļi — liegušies atsacīties no savas ticības demokrātijas taisnīguma un brīvības principiem. Pulkvedis bija bezgala iepriecināts, ka tik ātri atradis ideālus cilvēkus, kuri viņa vadībā pārvaldīs civiliedzīvotājus. Un tā nu pēc mēneša lielākajai daļai Rietumsicīlijas pilsētiņu par mēriem kļuva nelabojamākie mafijas pārstāvji, kādus vien var sameklēt fašistiskajos cietumos.

Un viņi lieliski darbojās amerikāņu armijas labā. Lai uzturltu kārtību, bija nolemts atstāt tikai okupācijas kareivju minimumu. Kamēr kontinentā turpinājās karš, amerikāņu armijai aizmugurē nebija neviena sabotāžas vai spiegošanas gadījuma. Spekulēšana melnajā tirgū bija samazināta līdz minimumam. Pulkvedis saņēma atbilstošu medaļu un tika paaugstināts par brigādes ģenerāli.

Dona Kročes mēri — mafiozi — ar apbrīnojamu cietsirdību realizēja dzīvē likumus pret kontrabandu, un karabinieri nenogurstoši patrulēja uz ceļiem un kalnu pārejās. Viss bija kā vecos laikos. Dons Kroče deva pavēles kā vieniem, tā otriem. Valdības inspektori uzmanīja, lai ietiepīgie zemnieki nodotu labību, olīvas un vīnogas valsts noliktavās par oficiāli noteiktām cenām, un pēc tam . šie produkti pēc kartītēm, dabiski, tiks izsniegti Sicīlijas iedzīvotājiem. Tāda kārtība bija jānodrošina, un dons Kroče palūdza un saņēma amerikāņu armijas kravas mašīnas, lai pārvadātu pārtikas produktus uz badu cietējām pilsētām Palermo, Monreali un Trapāni, uz Sirakūzām un Katāniju, un pat uz Neapoli kontinentā. Amerikāņi bija sajūsmināti par dona Kročes operativitāti un aiz pateicības apbalvoja viņu ar diplomu par nopelniem Savienoto Valstu bruņoto spēku labā.

Taču dons Kroče nevarēja izmantot šo pateicību, viņš pat nespēja to izlasīt, jo bija analfabēts. Pulkvedis La Ponto bieži uzsita viņam pa plecu, tomēr tas nespēja remdēt dona Kročes milzīgo nesātību. Un tā nu, nepaļaudamies uz amerikāņu pateicību vai arī Dieva dāvāto svētlaimību par tikumību, dons Kroče nolēma, ka viņa neskaitāmie labie darbi cilvēces un demokrātijas labā ir jāatalgo. Un pārpildītās amerikāņu kravas mašīnas ar šoferiem, kuri bija apgādāti ar pulkveža parakstītām caurlaidēm, ripoja uz gluži citām vietām, kuras bija norādījis dons Kroče. Tās izkrāva dona paša personiskās noliktavās, kuras atradās mazās pilsētās Monteleprē, Villabē un Partiniko. Pēc tam dons Kroče un viņa līdzbiedri pārdeva preci uzplaukstošajā melnajā tirgū par piecas vai desmit reizes lielāku cenu, nekā bija noteikta oficiālā samaksa. Tas palīdzēja donam Kročem nostiprināt attiecības ar atjaunotās mafijas ietekmīgākajiem vadoņiem. Jo dons Kroče uzskatīja, ka alkatība ir viena no cilvēces lielākajām vājībām, un tāpēc labprāt dalījās ar saviem ienākumiem.

Viņš bija vairāk nekā devīgs. Pulkvedis La Ponto saņēma burvīgas dāvanas — antīkas statujas, gleznas un senlaicīgus rotājumus. Donam tas sagādāja prieku. Amerikāņu kara komandantūras virsnieki un kareivji viņam bija nu gluži vai dēli, un, kā jebkurš tētiņš, kas dievināja savus bērnus, dons apdāvināja viņus no galvas līdz kājām. Bet viņi, pa lielākajai daļai būdami sicīlieši un ļoti labi izprazdami itāliešu raksturu un kultūru, atmaksāja viņam ar tādu pašu mīlestību. Viņi parakstīja speciālas caurlaides neierobežotai braukšanai, īpaši rūpīgi gādādami par kravas mašīnām, kuras bija paredzētas donam Kročem. Gāja uz ballītēm, kuras viņš rīkoja; iepazinās tur ar simpātiskām sicīliešu meitenēm un izbaudīja mīlestības un siltuma gaisotni, kas arī raksturīgi sicīliešiem. Pēc uzņemšanas sicīliešu ģimenēs, kur tika cienāti ar ēdieniem, kas viņiem bija pazīstami jau kopš bērnības, daudzi apprecējās ar mafiozu meitām.

Donam Kročem viss bija sagatavots, lai tiktu atjaunota viņa iepriekšējā valdīšana. Mafijas vadoņi visā Sicīlijā bija viņam parādā. Viņa kontrolē bija artēziskās akas, kuru ūdeni pārdeva par tādu cenu, kas nesa viņam krietnu peļņu. Viņš bija noteicis monopolu pārtikas produktu tirdzniecībai — aplicis ar nodokļiem tirgū ikvienu leti, kur pārdeva augļus, ikvienu gaļas bodīti, katru kafejnīcu un pat klejojošos muzikantus. Tā kā vienīgais benzīna avots bija amerikāņu armija, viņš pat šo nozari turēja savā kontrolē. Viņš ielika savus pārvaldniekus lielajās aristokrātu muižās un ar laiku gatavojās lēti uzpirkt šo zemi. Viņš atradās ceļā, lai kļūtu par tādu valdnieku, kāds bija, pirms Musolīni sagrāba Itāliju savās rokās. Viņš bija cieši nolēmis atkal kļūt bagāts. Turpmākajos gados viņš bija nolēmis, kā mēdza teikt itālieši, izlaist Sicīliju caur savu olīvu spiežamo presi.

Viens gan satrauca donu Kroči. Viņa dēls bija galīgi zaudējis sajēgu, jo viņu bija pārņēmusi jocīga vēlēšanās darīt labu. Dona Kročes brālim, tēvam Benjamīno, nevarēja būt ģimenes. Donam nebija tuvinieku, kuriem viņš varētu novēlēt savu impēriju. Viņa radinieku vidū nebija arī uzticīga, jauna karotāja, kurš spētu uzvilkt dzelzs cimdu, ja ar zamša cimdiem neizdotos panākt to, kas vajadzīgs.

Dona ļaudis jau bija pievērsuši uzmanību jaunajam Salva- torem Giljāno, un abats Manfrēdi apliecināja, ka Giljāno esot tas, kurš viņam vajadzīgs. Un nu pa visu Sicīliju sāka klīst leģendas par šī puiša dēkām. Dons juta, ka tādējādi varētu tikt atrisināta šī problēma.

8. nodaļa

Otrā rītā pēc bēgšanas no Montelepres Turi Giljāno un Aspanu Pišota izpeldējās straujajā upītē aiz alas Montedoro virsotnē. Viņi nolika ieročus uz klints malas un izklāja segas, lai izbaudītu sārto rītausmu.

Baltā grota bija dziļa ala, kas izbeidzās ar iegruvušiem akmeņiem, kuri sniedzās gandrīz līdz pašai augšai. Turi un Aspanu, šeit bērnībā spēlēdamies, bija iemanījušies izlīst cauri šim iegruvumam un atrada tuneli, kas izgāja laukā kalna pretējā pusē. To, slapstoties no Romas leģioniem, bija izrakuši Spartaka cīnītāji jau pirms Kristus dzimšanas.

Dziļi lejā kā mazs spēļu ciematiņš gulēja Montelepre. Daudzās taciņas, kas veda uz klinti, atgādināja tievus, bālus tārpiņus, kuri pieķērušies kalnu nogāzēm. Saule citu pēc citas apzeltīja Montelepres pelēkās akmens mājas.

Rīta gaiss bija dzidrs, meža bumbieri gulēja zemē vēsi un saldi, Turi pacēla vienu augli un, gribēdams atsvaidzināt muti, uzmanīgi tajā iekoda. Pēc dažām stundām karstā saule bumbierus būs pārvērtusi par vates bumbiņām, kurās nav ne pilītes sulas. Pār viņa roku ložņāja ķirzakas ar balonveidīgām galvām un tik sīkām kājelēm kā kukainīšiem, bet šie rāpuļi bija nekaitīgi, kaut arī izskatījās atbaidoši.

Kamēr Aspanu tīrīja ieroci, Turi vēroja pilsētu lejā. Ar neapbruņotu aci viņš redzēja melnus punktiņus — cilvēkus, kuri devās laukā no pilsētiņas apkopt savus zemes gabaliņus. Viņš mēģināja sameklēt savu māju. Jau sen, sen viņi abi ar Aspanu bija uzvilkuši virs tās jumta sicīliešu un amerikāņu karogus. Draiskos un viltīgos puišeļus nosauca par patriotiem, taču īstais iemesls, kas bija pamudinājis viņus tā rīkoties, bija vēlēšanās redzēt māju, kamēr viņi ložņāja pa tuvāko kalnu virsotnēm.

Pēkšņi viņš atcerējās kādu atgadījumu, kas bija noticis pirms desmit gadiem. Pilsētas fašistiskās varas iestādes bija pavēlējušas noņemt no Giljāno mājas jumta amerikāņu karogu. Puikas bija tā pārskaitušies, ka noņēma abus karogus — amerikāņu un sicīliešu. Tad viņi aiznesa karogus uz savu slepeno patvēruma vietu — uz Balto grotu — un ieraka pie akmens sienas.

— Uzmet acis taciņām,— Giljāno teica Pišotam un iegāja alā. Kaut gan bija pagājuši desmit gadi, Giljāno precīzi atcerējās to vietu, kur viņi bija aprakuši karogus,— tas bija pa labi, stūrī, tur, kur klints saskārās ar zemi. Viņi bija 7 - Sicīlietis parakušies apakšā akmens bluķim, tad visu atkal noseguši ar zemi.

Tā vieta bija apaugusi ar retu, vārgu, melnzaļu sūnu. Giljāno vispirms paurbināja ar zābaku, tad sāka rīkoties ar nelielu akmeni kā ar lāpstu. Pēc brīža viņš jau bija tos atracis. Amerikāņu karogs bija pārvērties par satrūdējušām skrandām, bet sicīliešu karogu viņi bija ietinuši amerikāņu karogā, un tas bija saglabājies vesels. Giljāno to atlocīja — spilgti sarkans un zeltains, tas bija tikpat košs kā viņa bērnībā. Neviena cauruma. Giljāno iznesa karogu laukā un smejoties teica Pišotam:

—    Vai tu to atceries, Aspanu?

Pišota pārsteigts blenza uz karogu. Un tad arī viņš sāka smieties, tikai vairāk satraucies.— Tas ir liktenis.— Viņš palēcās un izķēra karogu no Giljāno rokām. Aizskrējis pie klints malas, viņš sāka to vicināt virs pilsētiņas. Viņi saprata viens otru bez vārdiem. Giljāno izrāva jaunu kociņu, kas auga klints pakājē. Viņi izraka bedri un nostiprināja kociņu ar akmeņiem, tad piekabināja pie tā karogu tā, lai to redzētu visa pasaule. Beidzot viņi apsēdās uz klints malas un sāka gaidīt.

* » *

Tikai ap pusdienas laiku viņi kaut ko ieraudzīja — tas gan bija tikai vientuļš cilvēks uz ēzeļa, kas pa putekļaino taku virzījās uz viņu klints pusi.

Viņi vēroja to apmēram stundu, un, kad ēzelis bija pienācis pie kalnu masīva un sāka pa taku doties augšup, Pišota iesaucās:

—    Sasodīts, jātnieks taču ir mazāks par ēzeli! Tas būs droši vien tavs krusttēvs Adoniss!

Giljāno saklausīja nicinājumu Pišotas balsī. Pišota — tik stalts, iznesīgs, glīta auguma — baidījās no fiziskas kroplības. Viņš ienīda savas vārgās plaušas, kuru dēļ viņam dažreiz parādījās uz lūpām asinis, ne jau tāpēc, ka tās draudēja apraut viņa dzīvi, bet gan tāpēc, ka maitāja viņa skaistumu, kā viņš uzskatīja. Sicīliešiem ir tieksme dot ļaudīm iesaukas, kas saistītas ar viņu trūkumiem vai fiziskām vainām, un reiz kāds draugs nosauca Pišotu par «Papīra plaušu». Pišota gandrīz ietrieca viņam kabatasnazi ribās. Vienīgi Giljāno ar savu spēku izjauca slepkavību.

Giljāno noskrēja lejā pa kalna nogāzi un paslēpās aiz milzīga akmens. Tā bija viena no bērnības gadu spēlēm ar Aspanu. Viņš pagaidīja, līdz Adoniss pagāja pa taciņu viņam garām, tad pabāza galvu no paslēptuves un uzsauca:

—    Stāt! Kas jūs esat?

Un piemeta pie pleca šauteni.

Tā atkal bija bērnu dienu spēle. Adoniss lēni pagriezās, ar augumu aizslēpdams roku, kas vilka laukā pistoli. Bet Giljāno iesmējās un pagāja aiz akmens, tikai šautenes stobrs spīdēja saulē.

—   Krusttēv, tas esmu es, Turil—Giljāno uzsauca un pagaidīja, līdz Adoniss iebāza pistoli atpakaļ aiz jostas un nometa no pleca mugursomu. Tad Giljāno nolaida zemē šauteni un iznāca no paslēptuves. Turi zināja, ka nokāpšana no zirga Hektoram Adonisam vienmēr sagādā grūtības, jo viņam ir tik īsas kājas, un gribēja viņam palīdzēt. Bet tad, kad puisis iznāca uz takas, profesors viegli nolēca no ēzeļa, un abi apkampās. Tad viņi devās augšā — uz klinti; ēzeli veda Giljāno.

—    Nu, jaunais cilvēk, tu esi sadedzinājis aiz sevis visus tiltus,— sacīja Hektors Adoniss savā profesoriski skanīgajā balsī.— Pēc vakarējās nakts vēl divi policisti pagalam. Tas vairs nav joks.

Viņi uzkāpa klintī, Pišota sasveicinājās ar Adonisu, un Adoniss sacīja:

—   Tiklīdz es ieraudzīju Sicīlijas karogu, tūlīt sapratu, ka jūs esat šeit.

Pišota pasmaidīja un līksmi teica:

—   Turi, es un šis kalns — mēs trijatā esam atdalījušies no Itālijas.

Hektors Adoniss uzmeta viņam asu skatienu. Kā jauni cilvēki uzskata sevi par pasaules centru, kā tie pārspīlē savu nozīmīgumu!

—   Karogu redzēja visa pilsēta, arī karabinieru feldfēbelis. Viņi noteikti ieradīsies, lai to noņemtu.

Pišota nekaunīgi sacīja:

—    Skolmeistars vienmēr ir gatavs pamācīt. Lai tik viņi nāk — karogs viņus gaida, bet tas gan būs vienīgais, ko viņi te atradīs. Naktī mēs esam drošībā. Būtu brīnums, ja kāds karabinieris tumsā līstu laukā no kazarmām!

Adoniss atraisīja maišeli, kas bija piesiets pie ēzeļa segliem. Viņš iedeva Giljāno spēcīgu binokli un aptieciņu, tīru kreklu, apakšveļu, adītu svīteri, Turi tēva skūšanās piederumus un sešus ziepju gabaliņus.

—    Jums tie šeit noderēs,— viņš sacīja.

Giljāno priecājās par binokli.

Atsevišķi bija ietīts liels siera gabals ār pipariem, maizes klaips un divi lieli, apaļi pīrāgi, pareizāk sakot, kukuļi ar šķiņķi un sieru vidū un virsū garnēti ar cieti novārītām olām.

—    Pīrāgus jums atsūtīja Venera,— Adoniss teica.— Viņa sacīja, ka vienmēr gatavojusi tādus savam vīram, kad tas slēpās kalnos. Ar vienu tādu varot izdzīvot veselu nedēļu.

—    Jo tie vecāki, jo garšīgāki,— draiski pasmaidījis, ieminējās Pišota.

Jaunieši apsēdās zālē un nolauza katrs sev gabalu maizes. Pišota nogrieza pa siera šķēlei. Zālē visapkārt ložņāja kukainīši, tāpēc viņi nolika pārtikas maišeli uz granīta klintsbluķa. Un uzdzēra ūdeni no dzidrā strauta, kas tikai piecdesmit metru zemāk tecēja garām. Tad viņi atlaidās atpūsties, bet tā, lai no klints varētu visu redzēt.

Hektors Adoniss nopūtās.

—    Jūs esat ar sevi pārlieku apmierināti, bet tas gan nav nekāds joks. Ja jūs noķers — nošaus.

—     Bet, ja es noķeršu viņus, es savukārt nošaušu viņus,— Giljāno mierīgi sacīja.

Tas satrieca Hektoru Adonisu. Tātad uz apžēlošanu nav nekādu cerību.

—    Nesteidzies!—viņš sacīja.— Tu taču esi vēl tīrais puika.

Giljāno ilgi noskatīja viņu.

—     Es viņiem biju pietiekami pieaudzis, lai mani siera gabala dēļ nošautu. Vai tiešām tu domāji, ka es aizbēgšu? Un atstāšu savu ģimeni, lai tā cieš badu? Un ļaušu, lai tu nes man pārtiku, kamēr es te, kalnos, atpūšos? Lai nāk mani nogalināt, un es viņus nogalināšu. Bet tu, manu mīļo krusttēv? Kad es biju bērns, vai tas nebiji tu, kurš stāstīja man par sicīliešu zemnieku nelaimīgo dzīvi? Kā viņus nomāc Roma un nodokļu vācēji, augstmaņi, bagātie zemes īpašnieki, kuri par mūsu darbu samaksā ar bezvērtīgām lirām. Es gāju uz Montelepres tirgus laukumu kopā ar diviem simtiem citu iedzīvotāju, un mūs tur izvēlējās gluži kā ganāmpulku. Simt liru par rītu, viņi teica, ja gribat, piekrītiet, ja ne — ne. Un lielākā daļa bija ar mieru. Kurš cits atbrīvos Sicīliju, ja ne Salvatore Giljāno?

Hektors Adoniss no tiesas uztraucās. Būt ārpus likuma jau ir pietiekami slikti, bet būt par dumpinieku — vēl bīstamāk.

—    Tas viss ir ļoti jauki literatūrā,— viņš sacīja.— Turpretī reālajā dzīvē tu ātri vien nonāksi kapā.

Un, brīdi klusējis, viņš piebilda:

l'ia kā noveda tava varonīgā izrīkošanās pagājušajā nnklif lavi kaimiņi joprojām sēž cietumā.

es viņus atbrīvošu,— Giljāno mierīgi atbildēja. Viņš ieraudzīja pārsteigumu krusttēva sejā, bet viņam bija nepieciešams tā atbalsts, palīdzība, izpratne. Viņš redzēja, ka Adoniss vēl aizvien uzskata viņu par lāga lauku puisi.

—    Tev jāsaprot, kāds es esmu k|uvis.

Turi apklusa. Kā lai viņš izsaka to, ko viņš domā? Un vai krusttēvam neliksies, ka viņš kļuvis uzpūtīgs? Un tomēr viņš turpināja:

—    Es nebaidos nomirt.— Viņš uzsmaidīja Hektoram Adonisam, kuram tā patika viņa zēniskais smaids.— Tiesa gan, es pats par to brīnos. Bet es nebaidos, ka mani nogalinās. Man tas šķiet neiespējami.

Viņš skaļi iesmējās.

—    Nedz no karabinieriem ar viņu bruņumašīnām un ložmetējiem, nedz no Romas. Es nebaidos no viņiem. Es viņus uzveikšu. Sicīlijas kalni ir laupītāju pilni. Pasatempo un viņa grupa. Terranova. Viņi izaicina Romu. Ko var viņi, to varu arī es.

Hektors Adoniss bija gan pārsteigts, gan noraizējies. Vai ievainojums skāris Giljāno smadzenes? Vai arī profesors pašreiz ir liecinieks tam, kā rodas varonis? Tāpat taču ir radušies vēstures varoņi — Aleksandri, Cēzari, Rolandi . . . Arī viņi izsapņoja savus sapņus kādā vientuļā alā, runādamies ar tuviem draugiem. Tomēr Adoniss mierīgi teica:

—    Aizmirsti Terranovu un Pasatempo. Viņi ir notverti un sēž Bellampo kazarmās cietumā. Pēc dažām dienām viņus nosūtīs uz Palermo.

—    Es viņus atsvabināšu,— Giljāno teica,— un ceru, ka viņi būs man pateicīgi.

Noteiktība, ar kādu Giljāno teica šos vārdus, pārsteidza Hektoru Adonisu un iepriecināja Pišotu. Bija tik savādi redzēt, ka Giljāno tā mainījies! Viņi abi Turi vienmēr bija mīlējuši un cienījuši. Giljāno vienmēr bija piemitusi tik liela pašapziņa un pašcieņa, kādas parasti nav raksturīgas tik jaunam cilvēkam. Bet tagad viņi pirmoreiz juta, ka Turi tiecas pēc varas.

—    Pateicīgi?— Hektors Adoniss jautāja.— Pasatempo nogalināja tēvoci, kurš viņam uzdāvināja pirmo ēzeli.

—   Tad man būs viņam jāpaskaidro, kas ir pateicība,— Giljāno teica.

Brīdi viņš klusēja.

—     Bet tagad man ir tev viens lūgums. Labi apdomā, un, ja tu atteiksies, es tik un tā palikšu tev uzticīgs krustdēls. Aizmirsti, ka tu esi manu vecāku labākais draugs, un aizmirsti, ka tu esi man pieķēries. Es lūdzu tevi Sicīlijas vārdā, kuru tu man iemācīji mīlēt. Esi Palermo manas acis un ausis!

—    Tātad tu lūdz mani, Palermo universitātes profesoru,— Adoniss viņam teica,— kļūt par tavas laupītāju bandas locekli?

—    Tas nemaz nav nekas īpašs Sicīlijai, kur visi saistīti ar «Draugu draugiem»,— Pišota nepacietīgi sacīja.— Un kur gan vēl citur, ja ne Sicīlijā, vēstures un literatūras profesors nēsā pistoli?

Hektors Adoniss noskatījās uz abiem jauniešiem, pārdomādams atbildi. Viņš pavisam viegli var apsolīt, ka palīdzēs, un tad aizmirst solījumu. Tikpat vienkārši viņš var atteikt un apsolīt draudzīgu palīdzību tikai laiku pa laikam, kā viņš to darīja šodien. Galu galā, visa šī komēdija ilgi neturpināsies. Giljāno var tikt cīņā nogalināts, viņu var arī nodot. Viņš var emigrēt uz Ameriku. Un problēma būs atrisināta,— Hektors Adoniss skumji secināja.

Hektors Adoniss atcerējās kādu sen pagājušu vasaras dienu, kas bija ļoti līdzīga šai dienai; Turi un Aspanu toreiz nebija vairāk par astoņiem gadiem. Viņi sēdēja pļavā, kas pletās starp Giljāno māju un kalniem, un gaidīja vakariņas. Hektors Adoniss bija atvedis Turi pilnu somu ar grāmatām. Viena no tām bija «Dziesma par Rolandu», un viņam vajadzēja to lasīt zēniem priekšā.

Adoniss eposu zināja gandrīz no galvas. Tas bija dārgs katram izglītotam sicīlietim, un arī neizglītotie bija iemīļojuši šo stāstu. Leļļu teātri to nemitīgi iestudēja un rādīja katrā pilsētiņā un ciematā, ar leģendārajiem tēliem bija apgleznota ikviena ore, kas ripoja pa Sicīlijas kalnu ceļiem. Imperatora Kārļa Lielā divi dižie bruņiniekf Rolands un Olivers, segdami imperatora atkāpšanos uz Franciju, cīnījās ar saracē- ņiem. Adoniss pastāstīja, kā viņi abi kopā krita lielajā Ronsevālas kaujā — kā Olivers trīsreiz lūdza Rolandam pūst tauri, lai Kārļa Lielā armija atgrieztos, un kā lepnais Rolands atteicās to darīt. Un tad, kad saracēņi viņus bija pilnīgi ielenkuši, Rolands sāka pūst savu lielo tauri, bet bija par vēlu. Kad Kārlis Lielais atgriezās, lai glābtu savus bruņiniekus, viņš atrada abu līķus tūkstošiem kritušo saracēņu vidū un aiz bēdām plēsa bārdu. Adoniss atcerējās, ka Turi Giljāno acīs bija sariesušās asaras un, lai cik dīvaini tas būtu, Aspanu Pišotas seja pauda nicinājumu. Vienam bērnam šis notikums nozīmēja pašu lielāko, ko cilvēks var piedzīvot, otram tas no/imtja pazemojošu nāvi no pagānu rokām.

Alti /Ani bija pieslējušies kājās un gribēja skriet uz mri|aiti vflli.mņās. Turi aplika roku Aspanu ap pleciem, un šis Imli llnktoram lika pasmaidīt. Tur Rolands atbalstīja Oliveru, lai u/brūkošo saracēņu acu priekšā abi varētu mirt stāvus. Mirstot Rolands bija pacēlis pret zilajām debesīm bruņu < imdu, un kāds eņģelis to bija novilcis viņam no plaukstas. Tā vftstīja eposs un leģenda.

Tas bija noticis pirms tūkstoš gadiem, bet Sicīlija jopro- ļām bija cietēja — tā bija tā pati skarbā zeme ar olīvu birzīm un saules izdedzinātajiem līdzenumiem, ar ceļmalu kapelām, kuras bija uzcēluši pirmie kristieši, kad pie neskaitāmiem krustiem bija pienagloti Spartaka vadītie dumpīgie vergi. Un viņa krustdēls gribēja kļūt par tādu pašu varoni, neaptverdams, ka Sicīlijā kaut kas var mainīties tikai tad, ja zemi attīrītu kāds vulkānisks morāls spēks.

Adoniss nolūkojās abos puišos; Pišota uz muguras bija atlaidies zālē, Giljāno ar savām tumšbrūnajām acīm raudzījās uz krusttēvu un smaidīja tā, it kā lasītu profesora domas. Pēkšņi šī aina dīvaini pārvērtās. Adoniss ieraudzīja viņus marmora tēlu veidolā, viņi itin kā bija izrauti laukā no ikdienas dzīves. Pišota kļuva par figūru uz vāzes sāna, ķirzaciņa, ko viņš turēja rokā, pārvērtās par odzi; visu asi izgaismoja rīta saule. Pišota izskatījās draudīgs, tas bija vīrs, kurš pasaulei nes indi un šķēpus.

Salvators Giljāno, profesora krustdēls Turi, bija tapis par figūru vāzes otrā pusē. Viņš bija skaists kā grieķu dievs Apollons, viņa sejas vaibsti bija pati pilnība, acu baltumi vizēja tik dzidri, ka gandrīz vai šķita — viņš ir akls. Turi seja bija atklāta un vaļsirdīga, tā pauda leģendāra varoņa nevainību. Vai arī, Adoniss nodomāja, atvairīdams sentimentu, tā pauda apņēmību, kas piemīt jaunam cilvēkam, kuram lemts kļūt par varoni. Turi augums bija muskuļoti pilnīgs kā Vidusjūras baseina statujām, ar spēcīgiem gurniem, muskuļotu muguru. Tas bija amerikāņa augums, garāks un platāks nekā vairumam sicīliešu.

Jau zēna gados Pišota bija parādījis izveicību. Giljāno vienmēr augstsirdīgi ticēja labajam cilvēkos un lepojās ar savu taisnīgumu. Toreiz Hektoram Adonisam bieži vien prātā ienāca doma, ka vīra gados Pišota kļūs par vadoni. Giljāno būs sekotājs. Viņam gan vajadzēja paredzēt,, ka notiks pavisam citādi. Ticība saviem tikumiem ir daudz bīstamāka par ticību savai izmanībai.

Pišotas zobgalīgā balss pārtrauca viņa pārdomas.

—   Profesor, lūdzu, sakiet «jā»! Esmu Giljāno komandā komandiera vietnieks, bet man nav neviena, kam dot pavēles.— Viņš pavīpsnāja.— Esmu gatavs iesākt ar mazumiņu.

Lai gan Adoniss nereaģēja uz šo toni, Giljāno acis nikni iezibējās. Taču balss bija mierīga, kad viņš sacīja:

—    Nu, ko tad tu teiksi?

—   Jā,— atbildēja Hektors Adoniss.— Kādu citu atbildi gan var dot krusttēvs?

Tad Giljāno izstāstīja, kas viņam jādara, kad būs atgriezies Monteleprē, un uzmeta plānu nākamajai dienai. Adoniss bija pārsteigts par jaunā cilvēka drosmi un nežēlību. Un, kad Giljāno uzsēdināja viņu uz ēzeļa, viņš pieliecās un noskūpstīja savu krustdēlu.

Pišota un Giljāno noskatījās, kā Adoniss devās lejā pa taku uz Montelepri.

—   Viņš ir tik mazs,— Pišota teica.— Viņš daudz labāk iederētos šādā situācijā, ja mēs būtu bērni un tikai spēlētu laupītājus.

Giljāno pagriezās pret draugu un rāmi sacīja:

—    Un arī tavi joki tad būtu vairāk vietā. Par nopietnām lietām jārunā nopietni.

Vakarā pirms gulētiešanas viņi apkampās.

—    Tu esi mans brālis,— Giljāno teica.— Atceries to!

Viņi ietinās segās un aizmiga — tā bija pēdējā nakts, kad

par viņiem neko nezināja.

9. nodaļa

Turi Giljāno un Aspanu Pišota piecēlās pirms gaismas, vēl nebija manāmi rītausmas pirmie stari, jo karabinieri — lai gan tas bija maz ticams — varēja iziet jau tumsā, tā ka ar saules lēktu negaidīti spētu doties uzbrukumā. Iepriekšējā vakarā abi bija redzējuši, kā no Palermo ierodas Bellampo kazarmās bruņumašīna un divi džipi, bāztin piebāzti ar karabinieriem. Naktī Giljāno ne vienu reizi vien nokāpa lejā un ieklausījās, vai kāds netuvojas klintij,— bet Pišota zobojās par šo piesardzību.

— Ja mēs būtu bērni, mēs rīkotos trakoti pārgalvīgi,— viņš sacīja Giljāno.— Vai tu domā, ka tie laiskie karabinieri tumi.i riikft» ar dzīvību? Viņi taču pat negribēs naktī līst Iniikri no mīkstajiem pēļiem!

Mums jāizstrādā sevī noderīgas iemaņas,— Turi Gil- |Aihi «ni Ija. Viņš zināja, ka pienāks diena, kad viņiem nāksies tntliriflias ar daudz spēcīgāku pretinieku.

Turi un Aspanu bija krietni pastrādājuši — viņi izklāja ieročus uz segas un rūpīgi pārbaudīja katru detaļu. Tad apēda mazliet Veneras pīrāga un uzdzēra vīnu no blašķes, kuru bija atstājis Hektors Adoniss. Sātīgais, vircotais cepums bija iegūlis viņu vēderos. Tas deva viņiem spēku ierīkot uz klints malas no zariem un akmeņiem aizsegu. No turienes viņi ar binokli varēja novērot pilsētiņu un kalnu takas. Giljāno pielādēja šauteni un ielika kārbas ar patronām aitādas bezroča kabatās, kamēr Pišota vēroja apkaimi. Giljāno rīkojās uzmanīgi un lēnām. Pats apraka munīciju un uzvēla zemei virsū lielus akmeņus. Nevienam nedrīkstēja uzticēt tādus sīkumus. Pišota pirmais pamanīja, ka bruņumašīna izbrauc no Bellampo kazarmām.

— Tev taisnība,— viņš teica,— mašīna dodas prom no mums pa Kastellammāres līdzenumu.

Viņi uzsmaidīja viens otram. Giljāno juta rāmu pacilātību. Galu galā, cīņa ar policistiem nemaz nebūs tik grūta. Tā būs bērnu spēle, kas prasīs bērna izveicību. Bruņumašīna nozudīs aiz ceļa līkuma, tad pagriezīsies un rāpsies augšā kalnos aiz viņu klints. Varas iestādes droši vien zināja par tuneli un prātoja, ka viņi izmantos šo tuneli bēgšanai un izlēks tieši virsū bruņumašīnai. Un tās ložmetējiem.

Bet pēc stundas karabinieri sūtīs nodaļu uz Montedoro nogāzēm frontālā triecienā, lai uzbruktu viņiem. Labi, ka policija uzskata viņus par mežonīgiem puišeļiem, vienkāršiem laupītājiem. Sarkani zeltītais Sicīlijas karogs, kuru viņi bija izkāruši klints malā, liecināja vienīgi par klaju nekaunību,— tā droši vien domāja policija.

Stundu vēlāk pa Bellampo kazarmu vārtiem izbrauca kravas automašīna ar kareivjiem un džips ar feldfēbeli Rokofīno. Abas mašīnas lēnām aizbrauca līdz Montedoro pakājei un apstājās, lai izsēdinātu cilvēkus. Divpadsmit karabinieri ar šautenēm izklīda pa šaurajām takām, kuras veda augšup. Feldfēbelis Rokofīno noņēma cepuri ar lenti un pamāja ar to uz sarkanzeltīto karogu, kas plīvoja augstu uz klints.

Turi Giljāno vēroja to visu binoklī, paslēpies aiz ierīkotā aizžogojuma. Uz mirkli viņš noraizējies iedomājās par bruņumašīnu kalna otrā pusē. Ja nu viņi izsēdina karavīrus arī pretējā nogāzē? Bet tiem vajadzēs ne vienu stundu vien, lai tiktu šurp. Un tad viņš nolēma par to nedomāt un sacīja Pišotam:

—    Aspanu, ja mēs nebūsim tik gudri, kā domājam, tad šovakar netiksim mājās un nedabūsim pamieloties ar mammas spageti, kā tas bija bērnībā.

Pišota iesmējās.

—     Mums nekad negribējās iet mājās, vai atceries? Bet man jātzīstas, ka šoreiz ir daudz interesantāk. Kādu pārīti nokniebsim?

—    Nē,— Giljāno teica.— Sauj virs galvām!

Viņš atcerējās, kā Pišota bija rīkojies pirms divām naktīm, un teica:

—     Pielūko, Aspanu, klausi mani! Nav nekāda vajadzība viņus nogalināt. Šoreiz tam nav jēgas.

Viņi pacietīgi nogaidīja vēl stundu. Tad Giljāno izbāza savu medību bisi cauri aizsega zariem un divas reizes izšāva. Apbrīnojami, kā pašpārliecināto zaldātu līdzenā rinda vienā mirklī izšķīda un viņi gluži kā sienāži nozuda zālē. Pišota izšāva četras reizes. Dažādās vietās nogāzē parādījās dūmu mākonīši — karabinieri atbildēja ar uguni.

Giljāno nolaida skroteni lejā un paņēma binokli. Viņš ieraudzīja, ka feldfēbelis un seržants rīkojas ar radioraidītāju. Viņi saistījās ar bruņumašīnu kalna otrā pusē, brīdinādami, ka bandīti drīz dosies ceļā. Giljāno vēlreiz pacēla skroteni un divas reizes izšāva, pēc tam teica Pišotam:

—    Jātinas prom!

Viņi pārlīda uz klints tālāko malu, lai karabinieri, kuri tuvojās, viņus nepamanītu, tad, ieročus no rokām neizlaiz- dami, nokāpa, pareizāk sakot, noripoja apmēram piecdesmit jardu pa nogāzi, kas bija kā nobērta ar akmeņiem, un tikai tad piecēlās kājās. Zemu pieliekušies, viņi sāka skriet lejā, apstādamies tikai uz mirkli, lai Giljāno varētu palūkoties binoklī uz uzbrucējiem.

Karabinieri vēl aizvien šāva uz klinti, nenojauzdami, ka abi vajātie atrodas sāņus no viņiem. Giljāno skrēja pirmais pa mazām, neredzamām taciņām, mezdams līkumus ap lielajiem akmeņiem, un beidzot ieskrēja birztalā. Kādu mirkli atvilkuši elpu, abi draugi viegli un ātri aizdrāzās pa taku lejup. Nebija pagājusi ne stunda, un viņi jau atradās laukā, kurš atdalīja kalnus no Montelepres pilsētiņas, un devās uz tās tālāko galu; pilsētiņa atradās starp viņiem un kravas mašīnu,

kutn l«ija vedusi kareivjus. Giljāno un Pišota paslēpa ieročus /«•m apģērba un devās pāri laukam kā divi zemnieki, kas iloilrts uz darbu. Viņi iegāja Monteleprē Via Bella galā, tikai »lmt jardu no Bellampo kazarmām.

Tieši šajā brīdī feldfēbelis Rokofīno pavēlēja saviem kareivjiem līst augšā pa nogāzi pie karoga klints malā. Jau veselu stundu nebija atbildes uguns, un Rokofīno bija pārliecināts, ka abi bandīti aizbēguši pa tuneli un tagad dodas lejā pa kalna otru pusi virsū bruņumašīnai. Viņš gribēja aizcirst slazdus. Pagāja vēl stunda, iekams viņa kareivji tika augšā pie klints malas un norāva karogu. Feldfēbelis Rokofīno iegāja alā un lika novelt akmeņus, lai atbrīvotu tuneli. Viņš aizsūtīja kareivjus pa akmens gaiteni un lika nogāzes viņā pusē noiet lejā pie bruņumašīnas. Sapratis, ka laupījums ir izslīdējis no rokām, viņš bija satriekts. Tad viņš sadalīja kareivjus meklēšanas un izlūkošanas grupās, nešaubīdamies, ka izkvēpinās bēgļus no paslēptuves.

# » *

Hektors Adoniss bija precīzi izpildījis Giljāno norādījumus. Via Bella sākumā stāvēja izkrāsoti rati — katru centimetru kā iekšpusē, tā ārpusē klāja zīmējumi ar epizodēm no senām leģendām. Pat riteņu spieķi un loki bija apzīmēti ar maziem cilvēciņiem bruņās, tā ka, riteņiem griežoties, radās iespaids, ka mazie karotāji dodas uzbrukumā. Arī ilksis bija koši sarkanos vijumos ar sudraba punktiem.

Pajūgs atgādināja no galvas līdz kājām tetovētu cilvēku. Ilksīs bija iejūgts miegains, balts mūlis. Giljāno uzlēca vedēja vietā uz bukas un atskatījās atpakaļ uz pajūgu. Tas bija pilns ar milzīgām vīna pudelēm pītos bambusa grozos. To bija, mazākais, divdesmit. Giljāno iebāza savu medību bisi starp groziem. Pameta skatienu uz kalniem — tur nekas nebija redzams, vienīgi karogs, kas vēl plīvoja. Viņš uzsmaidīja Pišotam:

— Viss ir kārtībā,— viņš teica.— Tagad sarīko mazu izrādi.

Pišota militāri piesvieda roku pie cepures, aizpogāja virsjaku, lai neredzētu pistoli, un devās uz Bellampo kazarmu vārtiem. Piegājis viņš pameta skatienu uz ceļu, kas veda uz

Kastellammāri, un pārliecinājās, ka bruņumašīna no kalniem vēl nebrauc atpakaļ.

Turi Giljāno no augstās bukas redzēja, kā Pišota lēnām šķērso klajo laukumu un uzkāpj uz akmeņiem bruģētā celiņa, kas veda uz vārtiem. Tad Turi paskatījās lejup pa Via Bella. Ieraudzīja savu māju, bet pie tās neviena nebija. Viņš cerēja kaut uz mirkli ieraudzīt māti. Kādas mājas augšējā balkona ēnā pie galda sēdēja daži vīrieši. Pēkšņi Turi atcerējās binokli, kas karājās viņam kaklā, atāķēja siksnu un iemeta binokli dziļi ratos.

Pie vārtiem sardzē stāvēja jauns karabinieris, puišelis, kuram nebija vairāk par astoņpadsmit gadiem. Sārtie vaigi un seja, kurā vēl neauga bārda, liecināja, ka viņš ir no Itālijas ziemeļu provincēm, melnais formastērps ar balto apmali, lempīgs un nevīžīgs, ar lenti apšūtā cepure darīja viņu līdzīgu marionetei vai klaunam. Par spīti reglamentam, jaunekļa mutē rēgojās cigarete. Tuvodamies puisim, Pišota juta, ka viņu pārņem prieks un nicinājums. Pat pēc pēdējo dienu notikumiem šis nejēga neturēja gatavībā ieroci!

Sargkareivis ieraudzīja acu priekšā neaptēstu lauķi, kurš bija uzdrīkstējies uzaudzēt sev elegantas ūsiņas.

—    Ei tu, lamzak,— viņš rupji uzsauca,— kur lien?

šauteni viņš no pleca nenoņēma. Pišota būtu viegli

varējis pārgriezt viņam rīkli.

Bet viņš turpretī centās piešķirt sev verdziski padevīgu izskatu un nesmieties par šo augstprātīgo pienapuiku.

—   Lūdzu,— viņš teica,— es gribētu satikt feldfēbeli. Man ir šādas tādas svarīgas ziņas.

—    Tu vari pateikt man,— sacīja sargkareivis.

Pišota nenovaldījās.

—    Vai tu vari man samaksāt?— viņš dzēlīgi jautāja.

Sargkareivis apstulba par tādu nekaunību. Tad viņš nicīgi,

bet jau mazliet piesardzīgāk teica:

—   Es nemaksāšu ne liru, kaut arī tu man pavēstītu par Kristus atnākšanu.

Pišota pavīpsnāja.

—    Kaut ko labāku. Es zinu, kur atkal parādījies Turi Giljāno, tas, kurš sadeva jums pa mici.

—   Kopš kura laika sicīlietis palīdz tiesas vīriem šajā nolādētajā valstī?— sargkareivis, aizdomu pilns, jautāja.

Pišota piegāja viņam tuvāk.

—    Man ir savs sapnis,— viņš teica.— Es iesniedzu lūgumu, lai mani pieņem karabinieros. Nākamo mēnesi braukiu 11/ Palermo likt eksāmenus. Ko var zināt, varbūt drīz mtimi abiem būs vienāds formastērps.

\<vi|kareivis paskatījās uz Pišotu nu jau labvēlīgāk un ar Intomtl. Patiešām — daudzi sicīlieši kļuvuši par policistiem. < 'Uliianās no nabadzības, mazs varas kumosiņš . . . Populārs joks vēstīja, ka sicīlieši kļūst vai nu par kriminālnoziedzniekiem, vai policistiem, taču abas puses vienādi kaitē viena otrai. Klusībā Pišota smējās, iedomājoties, ka varētu kļūt par policistu. Pišota bija švīts, viņam piederēja Palermo šūts zīda krekls. Jābūt galīgam stulbenim, lai stieptu mugurā tādu melnu formastērpu ar baltu apmali un bāztu galvā tik smieklīgu, stīvu cepuri, kas apšūta ar lenti!

—    Sākumā vispirms labi apdomā,— sargkareivis teica, negribēdams kuru katru pielaist pie gardā kumosa.— Alga maza, un mēs visi būtu aiz bada nomiruši, ja neņemtu kukuļus no kontrabandistiem. Bet šonedēļ tas velna Giljāno nogalināja divus no mūsu kazarmām, manus draugus. Un kādi nekauņas ir jūsu zemnieki — pat ceļu pie friziera pilsētā neparādīs!

—   Mēs viņiem iemācīsim labi uzvesties ar bastinado palīdzību,— priecīgi teica Pišota.

Un pavisam dabiski, it kā viņi jau būtu kļuvuši par ieroču biedriem, jautāja:

—    Vai tev nav kāda cigarete?

Pišotam par apmierinājumu, sargkareivja labais noskaņojums tajā pašā mirklī bija kā ar roku atņemts. Viņš aizsvilās dusmās.

—   Cigareti — tev?— viņš skeptiski jautāja.— Kāda velna pēc, sasodīts, lai es dotu sicīliešu mēslu pikucim cigareti?— Un beidzot viņš norāva no pleca šauteni.

Vienu mirkli Pišota juta nevaldāmu vēlmi mesties un pārgriezt sargkareivim rīkli.

—   Tāpēc, ka es varu pateikt, kur atrast Giljāno,— viņš pavēstīja.— Tavi biedri, kas pārmeklē kalnus, ir pārāk stulbi, viņi ne ķirzakas asti neatradīs!

Sargkareivis mazliet apjuka. Tāda nekaunība viņu mulsināja, turklāt tika piedāvātas tādas ziņas, ka labāk būtu pakonsultēties ar priekšniecību. Viņš juta, ka šis puisis ir pārāk glums un var sagādāt viņam nepatikšanas. Sargkareivis atvēra vārtus un norādīja ar šauteni Pišotam, ka viņš drīkst ieiet Bellampo kazarmās. Pats viņš palika stāvam ar muguru pret ielu. šajā mirklī Giljāno, kurš atradās simts jardu no vārtiem, uzšāva mūlim ar pātagu un devās ar saviem ratiem pa bruģi uz kazarmām.

Bellampo kazarmu teritorija aizņēma četrus akrus. Tajā atradās liela administratīvā ēka ar «L» veida spārnu, kurā bija cietuma kameras. Aiz šīs ēkas atradās karabinieru dzīvojamās kazarmas, pietiekami lielas, lai tajās izvietotos simts kareivju, ar īpaši norobežotu sekciju — feldfēbeļa personiskajiem apartamentiem. Labajā pusē bija garāža mašīnām, agrāka klēts un daļēji tāda arī palikusi, jo kazarmās bija mūļi un ēzeļi, lai varētu pārvietoties kalnos, kur mašīnas nespēja izbraukt.

Dziļāk teritorijā bija šķūnis no rievotā tērauda munīcijai un pārtikai. Visam apkārt slējās augsta dzeloņstiepļu sēta ar diviem sargtorņiem, taču tie jau daudzus mēnešus bija tukši. Kazarmas bija būvētas Musolīni laikā, pēc tam paplašinātas, lai cīnītos pret mafiju.

Iegājis pa vārtiem, Pišota atskatījās — vai nedraud briesmas. Sargtorņi bija tukši, sargus nekur neredzēja. Viss šeit atgādināja pamestu fermu. Garāžā nebija mašīnas — to vispār nekur nebija, tas izbrīnīja Pišotu un lika bažīgi nodomāt, vai drīz viena no tām neatgriezīsies. Kāds muļķis ir šis feldfēbelis, neatstādams garnizonā nevienu automobili! Jābrīdina Turi, ka pie viņiem var ierasties negaidīti apmeklētāji.

Jaunā sargkareivja pavadībā Pišota iegāja pa administratīvās ēkas platajām durvīm. Viņš nokļuva milzīgā telpā ar ventilatoru pie griestiem. Taču karstumu tas nebūt nemazināja. Galvenais uzsvars istabā bija uz paaugstinājuma novietotam galdam. Gar sienām aiz margām bija mazāki galdi ierēdņiem un koka soli. Telpā neviena cita nebija, tikai uz paaugstinājuma pie galda sēdēja karabinieru kaprālis, pavisam cita kaluma cilvēks nekā jaunais sargkareivis. Smalki gravēta, zeltīta plāksnīte uz galda vēstīja: «Kaprālis Kanio Silvestro.» Viņam bija masīvs rumpis, milzīgi pleci un resns kakls — taisns kā kolonna —, kuru vainagoja pamatīga galva — kā laukakmens. Sārta rēta — spīdīgi, pietūkuši, atmiruši audi — šķita kā pielīmēta no auss līdz stingrajam, akmenscietajam zodam. Garās, kuplās ūsas klājās virs mutes kā divi melni spārni.

Silvestro uz piedurknes bija uzšūtas kaprāļa svītriņas, aiz jostas — milzīga pistole, bet—pats galvenais — viņš nopētīja Pišotu ar ārkārtīgām aizdomām un neuzticību, kamēr sargkareivis stāstīja, kāpēc Pišota atnācis. Kad kaprālis ierunājās, pēc akcenta kļuva skaidrs, ka viņš ir sicīlietis.

— Draņķa muldoņa,— viņš teica Pišotam.

Tajā brīdī aiz loga atskanēja Giljāno balss:

—    Eu, karabinieri, vai negribas vīnu? Jā vai nē?

Pišota bija sajūsmināts: Giljāno tonis bija rupjš, un viņš tā izrunāja vārdus, ka neviens neko nespētu saprast, tikai šīs ļirovinces iedzīvotāji, turklāt vārdu izvēle bija tipiska plaukstošam zemniekam.

Kaprālis pārskaities ierūcās:

—   Ak kungs, ko tas puisis tur auro?— un lieliem soļiem izgāja no telpas. Sargkareivis un Pišota viņam sekoja.

Izkrāsotais pajūgs un baltais mūlis stāvēja pie vārtiem. Līdz viduklim kails, ar platām, nosvīdušām krūtīm, Turi Giljāno vēla vīna balonu. Seja atpletās platā, idiotiskā smaidā. Viņa izskats neizraisīja nekādas aizdomas. Ieroča viņam, kā redzams, nebija, viņš bija piedzēries un runāja visprimitīvākajā Sicīlijas dialektā. Kaprāļa roka atlaida pistoli, un sargkareivis nolaida lejā šauteni. Pišota paspēra soli atpakaļ, gatavs kuru katru mirkli izvilkt zem jakas noslēpto pistoli.

—   Man ir pilli rati ar vīnu priekš jums,— Giljāno atkal sāka aurot. Un nošņaucās ar pirkstiem.

—    Kurš pasūtīja vīnu?—kaprālis jautāja. Bet viņš jau gāja uz vārtiem, un Giljāno zināja, ka tūlīt tos atvērs plaši vaļā, lai ielaistu iekšā pajūgu.

—   Tēvs man lika atgādāt feldfēbelim,— Giljāno teica, aci piemiegdams.

Kaprālis cieši uzlūkoja Giljāno. Vīns, bez šaubām, bija dāvana no kāda zemnieka par tiesībām mazliet pablēņoties ar kontrabandu. Kaprālis, visai izbrīnījies, nodomāja, ka tēvam kā īstenam sicīlietim gan vajadzēja pašam atvest vīnu, lai zinātu, kam jāpateicas par dāvanu. Bet tad viņš paraustīja plecus.

—    Krauj ārā preci un nes iekšā kazarmās!

—    Es gan ne, es nenesīšu,— Giljāno sacīja.

Un atkal kaprāli pārņēma šaubas. Kaut kāds instinkts viņu brīdināja. To sapratis, Giljāno norāpās no bukas — tā, lai būtu vieglāk izvilkt paslēpto šauteni,— un, pacēlis vīna balonu bambusa grozā, sacīja:

—    Man ir priekš jums veselas divdesmit šitādas daiļavas.

Kaprālis uzbļāva uz kazarmu pusi, un no tām izskrēja divi

jauni karabinieri vaļējām jakām, bez cepurēm. Viņiem nebija arī ieroču. Stāvēdams ratos, Giljāno padeva viņiem balonus ar vīnu. Vienu balonu viņš iegrūda rokās sargkareivim — tas mēģināja atvairīties.

—    Dzert gan gribēsi, tā ka ķeries tik pie darba,— Giljāno rupji pajokoja.

Tagad, kad nebija vairs jārēķinās ar tiem karabinieriem, kuri katrs turēja rokās pa balonam, Giljāno novērtēja apstākļus. Viss noritēja tā, kā viņš bija izdomājis. Pišota stāvēja aiz muguras kaprālim, kuram vienīgajam nebija aizņemtas rokas. Giljāno uzmeta acis kalniem — nekādu pazīmju, ka meklētāju grupa atgrieztos. Viņš paskatījās uz Kastellammāres ceļu — bruņumašīna nebija redzama. Uz Via Bella vēl aizvien rotaļājās bērni. Viņš pieliecās ratos, izrāva šauteni un notēmēja uz apstulbušo kaprāli. Tajā pašā mirklī arī Pišota izņēma zem krekla paslēpto pistoli. Un piespieda to kaprālim pie muguras.

—    Nekusties!—viņš teica,— Vai arī es noskūšu ar svinu tavas elegantās ūsas!

Giljāno tēmēja uz šausmu pārņemtajiem kareivjiem.

—    Un tagad tā,— viņš teica,— ar baloniem rokās visi dosimies iekšā kancelejā.

Sargkareivim nokrita zemē šautene. Pišota to pacēla. Administrācijas istabā Giljāno paņēma no galda plāksnīti un sajūsmināts sacīja:

—    Kaprāli Kanio Silvestro! Lūdzu, jūsu atslēgas! Visas!

Kaprāļa roka bija uz pistoles, viņš nikni blenza uz Giljāno.

Pišota pagrūda viņa roku uz priekšu un paņēma viņa ieroci. Kaprālis pagriezās un nomēroja Pišotu ar dzedru, pētošu skatienu — ar tādu skatienu varētu nogalināt. Pišota pasmaidīja.

—    Piedodiet!

Kaprālis pagriezās pret Giljāno un teica:

—    Manu zēn, lasies prom no šejienes un ej spēlēt teātri, tev tas labi padodas. Bet tā vairs nedari, citādi dzīvs neizspruksi. Feldfēbelis ar kareivjiem vakarā būs atpakaļ un dzīsies tev pakaļ kaut līdz pasaules galam. Apdomā, mans jaunais draugs, ko nozīmē atrasties ārpus likuma, kad par tavu galvu apsolīts atalgojums. Es pats dzīšos tev pakaļ, bet es nekad neaizmirstu nevienu seju. Es uzzināšu, kā tevi sauc, un izraušu tevi kaut no elles.

Giljāno viņam uzsmaidīja. Nezin kādēļ šis cilvēks viņam patika.

—    Ja tu gribi zināt, kā mani sauc, kāpēc neuzprasi?— viņš jautāja.

Kaprālis nicīgi paskatījās uz viņu.

—    Un tu kā idiots pateiksi?

—    Es nekad nemeloju,— Turi atbildēja.— Mani sauc Giljāno.

Kaprālis pasniedzās pēc pistoles, bet Pišota jau bija to i/viUiv Ar savu instinktīvo reakciju šis cilvēks vēl vairāk i*>l>a)ikāi Giljāno. Viņš bija drosmīgs, un viņam bija atbildī- I>n\ sajūta. Bet pārējie kareivji bija šausmu pārņemti. Tas taču Ir Salvatore Giljāno, kurš nogalināja trīs viņu biedrus! Vai ir pamats uzskatīt, ka viņus atstās dzīvus?

Kaprālis vērīgi paskatījās uz Giljāno, iegaumēdams viņa seju, tad lēnām pagriezās un izņēma no galda atvilktnes lielu saišķi ar atslēgām. Giljāno pielika medību bisi viņam pie muguras, bet atslēgas pameta Pišotam.

—    Atbrīvo arestētos!— viņš teica.

Administratīvās ēkas cietuma spārnā lielā, aizrestotā kamerā sēdēja desmit Montelepres iedzīvotāju, kuri bija arestēti Giljāno bēgšanas naktī. Vienā no mazākajām kamerām bija ieslodzīti divi šajā apkaimē pazīstami bandīti — Pasatempo un Terranova. Pišota atslēdza kameru durvis, un visi ieslodzītie gavilēdami sekoja viņam.

Arestētie Montelepres iedzīvotāji — Giljāno kaimiņi — piepildīja kanceleju un sadrūzmējās apkārt Giljāno, lai pateiktos. Giljāno viņiem ļāva to darīt, bet pats nezaudēja modrību, nenolaida acis no sagūstītajiem policistiem. Kaimiņi bija sajūsmināti par Giljāno varoņdarbu: viņš bija pazemojis visus ienīstos policistus, viņš bija varonis! Viņi pastāstīja, ka feldfēbelis pavēlējis izlaist viņus caur bastinado, bet kaprālis bijis kategoriski pret šo sodu un paziņojis, ka tas izsauks iedzīvotājos niknumu un apdraudēs kazarmu drošību. Tā ka bija paredzēts nākamajā rītā nosūtīt viņus uz Palermo, lai policijā nopratinātu.

Giljāno nolaida lejā šautenes stobru, baidīdamies, ka nejaušs šāviens netrāpa kādam no apkārt sanākušajiem cilvēkiem. Tie visi bija par viņu vecāki, visi kaimiņi, kurus viņš kopš savas bērnības pazina. Runādams ar viņiem, Giljāno rūpīgi izvēlējās vārdus.

—    Jūs varat nākt man līdzi kalnos,— viņš teica.— Vai arī doties pie radiniekiem kur citur Sicīlijā, kamēr varas iestādes nāks pie prāta.

Viņš nogaidīja, bet visi klusēja. Abi bandīti, Pasatempo un Terranova, stāvēja sāņus no citiem. Bija jūtams, ka viņi ir līdz pēdējai iespējai saspringti, it kā gatavodamies lēcienam. Pasatempo bija pazema auguma, plecīgs, ar pretīgu, resnu purnu vienās bakurētās un siekalainu muti lielām lūpām. Zemnieki bija iesaukuši viņu par «Lopu». Terranova bija mazs, veikls kā sesks. Taču viņa smalkie sejas vaibsti bija patīkami, lūpas it kā smaidīja. Pasatempo bija tipisks, alkatīgs sicīliešu bandīts, kurš zaga lopus un naudas dēļ nogalināja. Terranova turpretim bija strādīgs zemnieks, kurš savas laupītāja gaitas bija uzsācis, kad nodokļu ievācēji ieradās pēc viņa labākās cūkas. Viņš tos abus nogalināja, cūku nokāva, lai pabarotu ģimeni un radiniekus, un pēc tam aizbēga kalnos. Viņi abi sametās kopā, bet viņus nodeva un notvēra pamestā šķūnī Korleones labības lauka vidū.

—   Jums nav izvēles,— Giljāno viņiem sacīja.— Iesim kopā kalnos, bet pēc tam, ja jūs gribēsiet, varat palikt manā pakļautībā vai doties, kur pašiem patīk. Taču šodien man nepieciešama jūsu palīdzība, turklāt jūs man esat mazliet pateicības parādā.

Viņš abiem uzsmaidīja, cenzdamies nedaudz mīkstināt savu prasību, lai tie viņam pakļautos.

Iekams abi bandīti paguva atbildēt, kaprālis pārdroši riskēja. To varēja izskaidrot, iespējams, ar to, ka viņa sicīlieša lepnums bija aizskarts, vai ar iedzimtu nežēlīgu cietsirdību, vai arī viņu gluži vienkārši bija satracinājis tas, ka nelabojami bandīti tūlīt izbēgs no aresta. 5ajā brīdī viņš stāvēja tikai dažus soļus no Giljāno un apbrīnojamā ātrumā pagāja uz priekšu.

Tajā pašā mirklī viņš izrāva pistoli, kura bija paslēpta zem krekla. Giljāno pacēla bisi, lai izšautu, taču nepaguva. Pistole bija pusmetra attālumā no Giljāno sejas.

Visi sastinga. Giljāno skatījās uz viņa galvai pievērsto ieroci. Aiz tā sarkanajā, niknajā kaprāļa sejā muskuļi raustījās kā čūska. Bet Turi šķita, ka pistole tuvojas ļoti lēnām. Likās, viņu apņem murgs, kas nekad nebeigsies, bet viņš tomēr apzinās, ka tas ir tikai sapnis un viņš nekad nenonāks tā dzīlēs. īsajā mirklī, pirms kaprālis uzvilka gaili, Giljāno pārņēma liels miers, baiļu nebija. Kad kaprālis parāva pistoles gaili, Turi pat nesamirkšķināja acis, viņš paspēra soli uz priekšu. Atskanēja skaļš, metālisks klakšķis — dzelksnis ietriecās bojātā patronā. Acumirklī Pišota, Terranova un Pasatempo metās virsū kaprālim, un viņš nogāzās no to augumu svara. Terranova izrāva viņam no rokām pistoli un aizmeta sāņus. Pasatempo sakampa kaprāli aiz matiem, Pišota izņēma nazi un grasījās ietriekt to kaprālim kaklā. Giljāno paguva viņu aizkavēt.

—    Nenogaliniet,— viņš mierīgi sacīja un atvilka viņus no garšļaukus uz grīdas guļošā, nu jau bezspēcīgā kaprāļa. Turi paskatījās lejup un apmulsa, redzot, kā satrakotie uzbrucēji īsajā brītiņā paspējuši to apstrādāt. Kaprāļa auss bija pa pusei noplēsta no galvas un pamatīgi asiņoja. Labā roka ērmīgi nokarājās pie vīra sāniem. No vienas acs tecēja asinis, pAr to stiepās liels ādas lēveris.

Im'ii viņš neizrādīja bailes. Viņš gulēja, gaidīdams nāvi, un Giljāno izjuta pret viņu kaut ko līdzīgu maigumam. Sis cilvēks it kā pakļāva viņu pārbaudījumam, un tagad apstiprinājās, ka Giljāno ir nemirstīgs. Giljāno ar rāvienu piecēla kaprāli kājās un, visiem par brīnumu, viņu aši apkampa. Tad viņš izlikās, ka tikai palīdz kaprālim izslieties taisni.

Terranova aplūkoja pistoli.

—    Tu esi ļoti laimīgs,— viņš teica Giljāno.— Bojāta ir tikai viena patrona.

Giljāno pastiepa roku pēc pistoles. Terranova svārstīdamies atdeva to. Giljāno pagriezās pret kaprāli.

—    Uzvedies rāmi!—viņš draudzīgi sacīja.— Tad nekas ne tev, ne taviem kareivjiem nenotiks. Es to garantēju.

Kaprālis bija tik ļoti pārsteigts, ka šķita — viņš pat nesaprot, par ko ir runa.

Pasatempo pačukstēja Pišotam.

—     Iedod nazi, es viņu piebeigšu!

—    Seit pavēl Giljāno, bet visi citi paklausa,— Pišota viņam atbildēja.

Pa to laiku atbrīvotie Montelepres iedzīvotāji steigšus atstāja kazarmas. Viņi negribēja būt liecinieki, kā izrēķinās ar karabinieriem. Giljāno aizveda kaprāli un viņa kareivjus uz cietuma spārnu un ieslodzīja tur kopējā kamerā. Tad viņi ar Pišotu, Terranovu un Pasatempo apstaigāja Bellampo kazarmas. Šķūnī, kur glabājās ieroči, viņi atrada šautenes, revolverus un automātiskās pistoles ar munīcijas kastēm. Viņi sakarināja sev apkārt ieročus un salika munīcijas kastes ratos. No dzīvojamās telpas viņi paņēma vairākas segas un guļammaisus, bet Pišota katram gadījumam iemeta ratos trīs formastērpus. Tad ar salaupītajām mantām pilnie rati ar Giljāno uz bukas devās uz Kastellammāres pusi; pārējie trīs, turēdami šautenes gatavībā, gāja aiz pajūga, gabaliņu cits no cita, sagatavojušies negaidītam uzbrukumam. Viņi žigli virzījās pa ceļu uz Kastellammāri. Viņiem vajadzēja vairāk par stundu, lai nokļūtu līdz tā zemnieka mājai, kurš bija Adonisam aizdevis pajūgu, un paslēptu atvestos dārgumus zemnieka cūkkūtī. Tad viņi palīdzēja saimniekam pārkrāsot ratus zaļus ar amerikāņu armijas noliktavā zagtu krāsu.

Feldfēbelis Rokofīno atgriezās ar saviem ļaudīm pusdienās; saule jau tuvojās rietam, bet todien tā netveicēja tik karsti, kā aizsvilās feldfēbelis, kad ieraudzīja, ka viņa kareivji ieslodzīti kamerā. Feldfēbelis izsūtīja bruņumašīnu pārbaudīt ceļus, lai sameklētu bandītus, bet pa to laiku

Giljāno jau bija tālu kalnos.

* * »

Avīzes vēsti par šo notikumu izplatīja pa visu Itāliju. Tikai pirms trim dienām divu karabinieru noslepkavošana arī bija nokļuvusi avīžu pirmajās lapaspusēs, bet tad Giljāno bija pasludināts tikai par pārdrošu sicīliešu bandītu, kurš alcis kļūt slavens ar savu cietsirdību. Šoreiz bija pavisam kas cits. Viņš ar prātu un taktiku bija uzveicis divkaujā nacionālo policiju. Viņš bija atbrīvojis savus draugus un kaimiņus no acīm redzami netaisnīga ieslodzījuma. Monteleprē saskrēja žurnālisti no Palermo, Neapoles, Romas un Milānas, lai intervētu Giljāno ģimeni un viņa draugus. Turi māti nofotografēja ar dēla ģitāru rokā; viņa apgalvoja, ka viņš to spēlējot kā eņģelis. (Tā nebija taisnība, Turi tik tikko bija sācis spēlēt tā, ka varēja atšķirt skaņas.) Bijušie skolasbiedri pastāstīja, ka Giljāno daudz lasījis grāmatas — viņu pat iesaukuši par Profesoru. Avīzes priecīgi uztvēra šo ziņu. Sicīlijas laupītājs, kurš prot lasīt! Žurnālisti pieminēja arī Turi brālēnu Aspanu Pišotu, kurš draudzības vārdā piebiedrojies viņa nelikumīgajām gaitām, un prātoja par to, kādam jābūt tam cilvēkam, kurš izraisījis tādu pieķeršanos sev.

Viss šis gadījums daudz ieguva arī no vecas fotogrāfijas publicēšanas. Tajā Turi bija septiņpadsmit gadu un viņš izskatījās neatvairāms Vidusjūras salas skaistulis. Taču, iespējams, vislielāko iespaidu uz itāliešiem atstāja tas, ka Turi bija saudzējis dzīvību kaprālim, kurš mēģināja viņu nogalināt. Tas bija kaut kas labāks par operu—tas vairāk atgādināja Sicīlijā tik populārās leļļu teātra izrādes, kur koka figūriņas nedz noasiņoja, nedz tika ložu saplosītas.

Avīzes bija sašutušas vienīgi par to, ka Giljāno bija atbrīvojis Terranovu un Pasatempo,— vai ir vērts iegūt sev par cīņu biedriem noziedzniekus, kuri tikai aptraipīs šī bezbailīgā un nevainojamā bruņinieka tēlu?

Vienīgi Milānas laikraksts pieminēja, ka Salvatore Giljāno — Turi — ir jau nogalinājis trīs nacionālās policijas darbiniekus; nepieciešams steidzīgi viņu notvert, rakstīja avīze, nedrīkst attaisnot slepkavu tikai tāpēc, ka viņš ir skaists, daudz lasījis un prot spēlēt ģitāru.

10. nodaļa

Dons Kroče tagad patiesi novērtēja Turi Giljāno un bija sajūsmināts. īstens jauns mafiozi! Kāds varens atspaids būs šis jauneklis!

Kas attiecas uz skabargu, kuru sakarā ar šo puisi bija dabūjis dons Kroče, nu to viņš pacentīsies aizmirst. Draudīgais Pasatempo un gudrais Terranova, abi bandīti, kuri bija atbrīvoti no Montelepres cietuma, tur bija nokļuvuši ar dona Kročes piekrišanu un līdzdalību. Bet to var neatcerēties — dons aizmirsa aizvainojumus, ja tas varēja atsaukties uz peļņu. Tagad viņš ļoti uzmanīgi sekos Turi Giljāno.

• * ♦

Bet Giljāno, tupēdams kalnos, pat nenojauta par savu pieaugošo slavu. Viņš viss bija iegrimis domās par varas nostiprināšanu. Galvenā problēma bija bandītu barveži Terranova un Pasatempo. Viņš abus sīki izprašņāja, kā viņi krituši karabinieru rokās, un secināja, ka viņi nodoti. Abi zvērēja, ka viņu cilvēki bijuši viņiem uzticami,— daudzi taču gājuši lamatās bojā. Visu to apsvēris, Giljāno nosprieda, ka viņus izdevusi mafija. Mafiozi slēpa bandītu pēdas un kalpoja tiem par sakarniekiem. Giljāno izteica savas aizdomas Terranovam un Pasatempo, bet tie kategoriski atteicās tam noticēt. «Draugu draugi» nekad nepārkāpa svēto omerta likumu, kas tik daudz nozīmēja viņu pašu glābšanai. Giljāno neuzstāja. Viņš gluži vienkārši piedāvāja abiem stāties viņa nodaļā.

Viņš paskaidroja, ka viņa mērķis ir ne tikai izdzīvot vien, bet kļūt par politisku spēku. Turklāt viņš uzsvēra, ka viņi neaplaupīs nabagos. Vēl vairāk — puse nodaļas ieguvuma tiks sadalīta starp trūcīgajiem, kuri dzīvo Montelepres apkaimē un tālāk, līdz pat Palermo piepilsētām. Terranovam un Pasatempo būs katram pa nodaļai, taču viņi visi pakļausies Giljāno. Un bez Giljāno atļaujas nekādos uzbruķumos, lai dabūtu naudu, nodaļas nedosies. Viņi kopā pilnīgi kontrolēs dzīvi provincēs, kurās atrodas Palermo, Monreale, arī mazās pilsētiņas Montelepre, Partiniko un Korleone. Giljāno centās viņiem iestāstīt, ka viņi būs tie, kuri uzbruks karabinieriem, nevis otrādi, un lai tagad lauka policija trīc par savu ādu. Bandīti bija pārsteigti par viņa pārdrošību.

Pasatempo, neglābjams ļaundaris, kurš uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu vardarbību, sīku izspiešanu un ganu noslepkavošanu, tūlīt pat sāka aprēķināt, kādu labumu varētu gūt no tādas sadarbības, lai pēc tam novāktu Giljāno un piesavinātos viņa daļu. Terranova, kuram Giljāno patika un kurš turklāt bija viņam pateicīgs par atbrīvošanu, gudroja, kā uzmanīgāk novirzīt šo talantīgo, jauno laupītāju uz prātīgāka ceļa. Bet Giljāno skatījās ar vieglu vīpsnu uz abiem diviem, it kā lasīdams viņu domas un uzjautrinādamies.

Bet Pišota bija pieradis pie sava vecā drauga grandiozajiem plāniem. Ja Turi Giljāno teica, ka spēj kaut ko izdarīt, Aspanu Pišota ticēja: tā tas arī būs. Un patlaban viņš klausījās.

Agrās rīta saules staros, kas zeltīja kalnus, visi trīs kā apburti klausījās Giljāno, bet viņš stāstīja, kā viņi cīnīsies par Sicīlijas tautas atbrīvošanu, palīdzēs trūcīgajiem tikt laukā no nabadzības un iznīcināt mafijas, aristokrātijas un Romas varu. Par jebkuru citu viņi būtu tikai pasmējušies, bet viņi atcerējās un nekad neaizmirsīs, kā karabinieru kaprālis pielika pistoli Giljāno pie galvas. Un cik mierīgi uz viņu skatījās Giljāno, pārliecināts par to, ka nemirs. Un kā Giljāno palaida viņu vaļā, kad pistole nebija izšāvusi. Tas viss liecināja, ka viņu priekšā ir cilvēks, kurš tic savai nemirstībai

un kurš spēj pamudināt citus tai ticēt.

♦ * *

Nākamajā rītā Giljāno aizveda savu trijnieku — Aspanu Pišotu, Pasatempo un Terranovu — lejā pa taku uz ieplaku pie Kastelvetrāno pilsētiņas. Mazā gaismiņā viņš bija izlūkojis apkārtni. Un lika visiem uzvilkt vienkāršas zemnieku drēbes.

Viņš zināja, ka te brauc garām kravas automobiļu kolonnas ar pārtiku Palermo tirgiem. Problēma bija tā, kā apturēt automašīnas. Tās drāžas lielā ātrumā, lai pagūtu tikt garām uzbrucējiem, turklāt šoferi varēja būt apbruņoti.

Giljāno paslēpa savus vīrus krūmos, kas auga gar ceļu netālu no Kastelvetrāno, bet pats apsēdās uz liela, balta akmens visu acu priekšā. Cilvēki, kuri gāja uz darbu, uzmeta viņam vienaldzīgus skatienus. Viņi redzēja, ka Giljāno ir rokās medību bise, un steidzās garām. Interesanti, Giljāno nodomāja, vai kāds viņu ir pazinis? Viņš pamanīja uz ceļa lielus ratus, kuros bija iejūgts mūlis un kuri bija apzīmēti ar pasaku tēliem. Veco vīru, kurš sēdēja uz bukas, Giljāno pazina. Tas bija profesionāls važonis, tādu Sicīlijas laukos ir ne mazums. Viņu algoja vadāt bambusniedres no tālākiem ciemiem uz pilsētas rūpnīcu. Reiz viņš bija aizbraucis uz Montelepri un nezin kur aizveda Giljāno tēvu. Jauneklis izgāja ceļa vidū. Bisi viņš turēja labajā rokā. Vedējs pazina viņu, lai gan vecā vīra sejā nekas neizpaudās, vienīgi acīs pazibēja uguntiņa.

—    Tēvocīt Pepīno,— Giljāno teica, sveicinādams viņu pēc sena ieraduma kā bērnībā,— šodien mums abiem ir veicies. Esmu ar mieru padarīt tevi laimīgu, bet tu man palīdzēsi atvieglot nabagu likteni.

Viņš bija no tiesas priecīgs, ka saticis veco. Vecais vīrs klusēja. Viņš skatījās uz Giljāno ar stingu seju — gaidu pilns. Giljāno ierāpās ratos un apsēdās viņam blakus. Bet bisi iebāza ratos. Un tad Turi atkal satraukti iesmējās. Satikšanās ar Pepīno viņam iedvesa pārliecību, ka gaidāma laimīga diena.

Giljāno prieku sagādāja vēlā rudens svaigums, kalnu skaistums un apziņa, ka trīs viņa vīri slēpjas krūmājā un ar ieročiem rokās pārrauga ceļu.

Viņš izklāstīja tēvocim Pepīno savu plānu,— tas klausījās, viņu nepārtraukdams, vēl aizvien ar to pašu stingo sejas izteiksmi. Bet tikai līdz tam brīdim, kad Giljāno pateica, kā gatavojas viņu aplaimot — piegāzt pilnus viņa ratus ar produktiem no kravas mašīnām. Tad tēvocis Pepīno pavīpsnāja un sacīja:

—    Turi Giljāno, tu allažiņ esi bijis drosmīgs lāga puika. Labs, prātīgs, devīgs un krietns. Arī tagad, kauču liels izaudzis, neesi mainījies.

Giljāno atcerējās, ka tēvocis Pepīno bija no tiem sicīlie- šiem, kuri kopš seniem laikiem bija pieraduši sarežģīti izteikties.

—     Rēķinies ar manu palīdzību gan šajā reizē, gan arī citās. Nodod labasdienas tēvam, kuram jābūt lepnam, ka

viņam ir tāds dēls,— Pepīno pabeidza.

♦ * »

•Ap pusdienas laiku uz ceļa parādījās kravas mašīnu kolonna, kuras veda pārtiku. Ceļa līkumā, kur tās nogriezās uz Partiniko laukiem, tām bija jāapstājas. Ceļu aizsprostoja pajūgi un mūļi. To bija izdomājis tēvocis Pepīno, kuru klausīja visi tās apkaimes važoņi.

Pirmās kravas mašīnas šoferis jau gribēja signalizēt un, lēnām virzīdamies uz priekšu, uzgrūdās tuvākajam pajūgam. Cilvēks, kurš sēdēja ratos, pagriezās un tik nikni uz viņu paskatījās, ka šoferis apturēja mašīnu un sāka pacietīgi gaidīt. Viņš zināja, ka šie važoņi, kaut arī viņu amats ir tik necils, ir lepni ļaudis un ātri aizsvilstas, un, ja tiek aizskarts viņu gods — ja, piemēram, runa ir par to, kuram priekšroka, braucot pa ceļu,— viņi spēj nodurt cilvēku un dziedādami braukt tālāk.

Apstājās arī divas pārējās kravas mašīnas, šoferi izkāpa no kabīnēm. Viens bija no Sicīlijas austrumiem, bet otrs svešinieks — no Romas. Romietis, atrāvis vējjakai rāvējslēdzēju, piegāja pie važoņiem un uzbrēca, pavēlēdams aizvākt no ceļa smirdošos ratus un velna mūļus. Vienu roku viņš turēja kabatā.

Acumirklī Giljāno bija izlēcis no pajūga. Viņš neizņēma no tā bisi un nevilka laukā aiz jostas aizbāzto pistoli. Viņš padeva signālu saviem ļaudīm, kuri gaidīja krūmos, un tie izskrēja uz ceļa ar ieročiem rokās. Terranova pagriezās un devās pie pēdējās kravas mašīnas, lai tā neaizbrauktu. Pišota metās pie satrakotā Romas šofera.

Pa to laiku Pasatempo, kurš nebija tik savaldīgs kā pārējie, izvilka pirmās mašīnas šoferi no kabīnes un nometa uz ceļa Giljāno pie kājām. Giljāno izstiepa roku un piecēla viņu. Tajā brīdī Pišota atdzina arī pēdējās mašīnas vadītāju. Romietis steidzās izvilkt tukšo plaukstu no kabatas, un no viņa sejas bija nozudusi naidīgā izteiksme. Giljāno pasmaidīja — atklāti un labvēlīgi.

—    Šoreiz jums visiem trim laimējies,— viņš sacīja.— Jums nenāksies mērot tālo ceļu uz Palermo. Mani vedēji izkraus jūsu mašīnas un sadalīs pārtiku trūcīgajiem šajā rajonā, protams, manā uzraudzībā. Atļaujiet stādīties priekšā — esmu Giljāno.

Visi trīs šoferi tajā pašā brīdī kļuva neparasti laipni. Viņi nesteidzoties. Viņiem esot laika diezgan. Patiesību sakot, viņi nupat tieši gribējuši pusdienot. Viņiem mašīnās esot ļoti ērti. Laiks ne visai karsts. Un patiešām — laimīgs gadījums, padomā tik, kā veicies,— tā viņi runāja.

Giljāno redzēja, ka viņi ir pārbijušies.

—    Nebaidieties,— viņš teica.— Es nenogalinu cilvēkus, kuri ar saviem sviedriem nopelna sev iztiku. Jūs brauksiet man līdzi, kamēr mani cilvēki te pastrādās, bet pēc tam

dosieties pie savām sievām un bērniem un pastāstīsiet viņiem, kā jums laimējies. Kad policija jūs pratinās, stāstiet viņiem pēc iespējas mazāk, tādējādi jūs izpelnīsieties manu pateicību.

Giljāno apklusa. Viņam bija svarīgi, lai šie cilvēki nejustos apkaunoti vai neizjustu naidu. Galvenais, lai viņi pastāstītu, ka pret viņiem labi izturējušies. Jo pēc viņiem sekos pārējie.

Viņi padevīgi apsēdās ceļa malā milzīga akmens pavēnī. Labprātīgi, bez pārmeklēšanas, atdeva Giljāno savas pistoles. Viņi sēdēja rāmi kā eņģelīši, kamēr vedēji izkrāva viņu mašīnas. Tomēr vienu neizdevās izkraut, jo rati jau bija pārpildīti. Giljāno iesēdināja šajā mašīnā Pišotu blakus šoferim un lika izdalīt produktus Montelepres laukstrādniekiem. Pats Giljāno un Terranova novērošot, kā tiek sadalīta pārtika Kastelvetrāno rajonā un Partiniko pilsētiņā. Vēlāk 4 viņi satiksies alā Montedoro virsotnē.

Ar to vien jau Giljāno bija iekarojis lauku iedzīvotāju atbalstu. Kurš laupītājs gan atdotu savu guvumu nabagiem? Nākamajā dienā avīzes visai Sicīlijai pavēstīja par jauno Robiņu Hudu. Vienīgi Pasatempo purpināja, ka augu dienu smagi rāvies nezin kā labā. Turpretī Pišota un Terranova saprata, ka viņu nodaļa ir ieguvusi tūkstošiem palīgu cīņā pret Romu.

Viņi tikai nezināja to, ka šī krava tika vesta uz dona Kročes noliktavu.

» ♦ *

Jau pēc mēneša Giljāno visur bija savas acis un ausis — tās ziņoja, kurš bagātais tirgonis brauc ar naudu, ko ieguvis melnajā tirgū, ko dara augstmaņi un nelieši, kuri pienes ziņas augstākajiem policijas ierēdņiem. Tā Giljāno uzzināja par briljantiem, kuros dažu labu reizi parādās Alkāmo hercogiene. Runāja, ka gada lielāko daļu tie glabājoties kādā bankas seifā Palermo, bet hercogiene tos izņemot no turienes, lai apliktu, kad jāierodas kādā pieņemšanā. Un Giljāno nolēma, ka jāsūta Aspanu Pišotu uz Alkāmo, lai paošņā, vai nevar ko iegūt.

Hercoga īpašumi atradās divdesmit jūdzes uz dienvidrietumiem no Montelepres, tie bija norobežoti ar akmens mūri, pie vārtiem stāvēja bruņoti sargi. Turklāt hercogs maksāja renti «Draugu draugiem», bet tie garantēja, ka viņam neaizdzīs ganāmpulku, neaplaupīs māju un nenozags nevienu no ģimenes locekļiem. Šķiet, viņš varēja justies lielākā drošībā nekā pāvests Vatikānā.

Novembra sākumā Sicīlijas lielajās muižās novāc vīnogas, tāpēc tiek noalgoti strādnieki no tuvākajiem ciemiem. Pišota ieradās laukumā un pierakstījās darbā Alkāmo hercoga īpašumā. Pirmajā dienā viņš rāvās melnās miesās, piepildīdams grozus ar purpurkrāsas ogu ķekariem. Vīna dārzā strādāja vairāk par simt cilvēkiem — vīrieši, sievietes un mazi bērni,—, un tie visi strādādami dziedāja. Dienas vidū viņiem turpat zem klajas debess deva bagātīgas pusdienas.

Pišota sēdēja sāņus no citiem un vēroja. Viņš pievērsa uzmanību meitenei, kura bija atnesusi no pils paplāti ar maizi. Viņa bija glīta, taču bāla, acīmredzot reti tika saulē. Turklāt viņa bija labāk apģērbusies par citām sievietēm. Taču galvenais, kas palika Pišotam prātā,— tā bija viņas necieņas pilnā sejas izteiksme un tas, kā viņa izvairījās no saskarsmes ar strādniekiem. Sī meitene, kā viņš noskaidroja, bija pašas hercogienes istabene.

Pišota tūdaļ izlēma, ka tieši viņa arī ir vajadzīga. Giljāno, labi pazīdams Pišotu, bija stingri noliedzis ziņu vākšanā izmantot vietējās meičas, bet Pišota uzskatīja Turi par pārlieku romantisku, tādu, kuram šīs pasaules tikumi ir pasveši. Viņus gaidīja pārāk liels guvums, un meitene bija tik skaista.

Kad viņa atkal parādījās ar maizes paplāti, Pišota to viņai izņēma no rokām. Viņa apjuka un, kad Pišota jautāja, kā viņu sauc, nespēja uzreiz atbildēt.

Pišota nolaida paplāti zemē un satvēra meiteni aiz rokas. Plēsonīgi smaidīdams, viņš teica:

—    Kad jautāju, atbildi man! Ja neatbildēsi, aprakšu tevi vīnogulājos.

Tad iesmējās, tādējādi ļaudams noprast, ka tas bijis tikai joks. Pēc tam, likdams lietā pavedinošu smaidu, viņš maigā balsī turpināja:

—   Tu esi pati skaistākā meitene Sicīlijā. Es nevarēju tevi nepamanīt.

Istabene bija gan nobijusies, gan glaimota. Viņa bija pamanījusi aso mednieka dunci viņam aiz jostas un to, kā šis vīrietis izturējās — gandrīz kā īsts hercogs. Viņš meiteni bija ieinteresējis. Meitene teica, ka viņu saucot Graciella.

Darba dienas beigās Pišota droši pieklauvēja pie pils virtuves durvīm un vaicāja pēc Graciellas. Durvis atvēra sieviete pusmūža gados un, uzklausījusi viņu, aprauti noteica:

— Kalpotājiem nav atļauts pieņemt viesus.— Un aizcirta durvis viņam deguna priekšā.

Nakamajā dienā Pišota paņēma paplāti, kuru Graciella nesa, un pačukstēja, ka pēc darba gribētu meiteni satikt. Glāstīdams Graciellas roku, viņš aplika viņai ap locītavu mazu zelta rokassprādzi. Meitene solījās pa tumsu izzagties no mājas un aiziet uz tukšo vīnadārzu.

Vakarā Pišota apvilka zīda kreklu, kas bija pēc pasūtījuma šūts Palermo. Viņš gaidīja meiteni ejā starp divām novāktu vīnogu grēdām. Kad atnāca Graciella, viņš to apkampa un tad, kad tā pastiepa pretī lūpas, cieši uzspieda uz tām savējās, tai pašā laikā ielikdams savu roku viņai starp kājām. Meitene mēģināja izrauties, bet Pišota viņu stingri satvēra un nelaida vaļā. Viņu skūpsti kļuva vēl kvēlāki, un Pišota pacēla viņas vilnas svārkus, ar pārsteigumu atklādams, ka viņa valkā zīda veļu. Laikam gan Graciella to aizņēmusies no hercogienes, Pišota nosprieda. Braša meitene un maza zaglīte. Viņš novilka Graciellu zemē uz segas, ko bija paklājis. Viņi gulēja blakus. Meitene sāka Pišotu kaislīgi skūpstīt, un cauri zīda biksītēm viņš juta, kā viņas miesa atsaucas uz viņa glāstiem. Ar ašu kustību Pišota norāva biksītes un sajuta siltu un mitru miesu. Graciella attaisīja Pišotas jostas sprādzi, un, abiem turpinot skūpstīties, jaunais vīrietis nolaida bikses lejā līdz potītēm. Viņš uzvēlās Graciellai virsū, atņēma no viņas klēpja savu roku un tad ar grūdienu ieslīdēja viņā. Graciella īsi ievaidējās un ar pārsteidzošu spēku tiecās viņam pretī; Aspanu Pišota juta, ka viņš ceļas un krīt, ceļas un krīt, tad Graciella pēkšņi īsi iekliedzās un aprima. «Pie joda!» Pišota nodomāja. «Viņa pārāk steidzas.» Bet bija jau labi. Viņu galvenokārt interesēja informācija, kuru viņa sniegs, viņš pats varēs gūt apmierinājumu vēlāk.

Viņi gulēja, ietinušies segā, apskāvušies. Pišota teica, ka gribot iestāties Palermo universitātē, ka ģimene vēloties, lai viņš kļūtu jurists. Viņš gribēja, lai meitene noprot, ka viņš ir laba partija. Pēc tam viņš sāka iztaujāt meiteni — kā viņa dzīvo, vai patīk šeit strādāt, kādi ir citi kalpotāji. Pamazām viņš novirzīja sarunu uz meitenes saimnieci — hercogieni.

Graciella atkal satvēra Aspanu plaukstu un ielika starp savām kājām, un tad viņa pastāstīja, cik hercogiene esot skaista, kad uzpošas un uzliek dārglietas; viņa — Graciella — esot hercogienes iemīļotākā istabene, un hercogiene atdodot viņai savus tērpus, kad tie izgājuši no modes un pati tos vairs nenēsā.

—   Gribētu tevi redzēt saimnieces drēbēs. Vai viņa ļauj tev uzlikt arī savas dārglietas?

—   Ziemassvētku vakarā viņa man vienmēr dod uzlikt kaklarotu.

Tātad svētkos dārglietas atradīsies mājā, nodomāja Pišota. Viņam vajadzēja noskaidrot vēl kādu jautājumu, bet Graciella, cenzdamās noturēt segu sev ap pleciem, pēkšņi uzgūlās viņam virsū. Aspanu sajuta stiprus kaisles uzplūdus, sega noslīdēja no meitenes pleciem, svārki uzrāvās viņai pāri galvai, un abi tik spēcīgi apskāvās, ka ievēlās vīnogu kaudzē. Kad viņi bija nonākuši līdz galam, abu gurdenos augumus klāja lipīga sula, kas plūda no ogām un viņu pašu ķermeņiem.

—    Svaigs gaiss, tas, protams, ir brīnišķīgi,— teica Aspanu,— bet kad es varētu aiziet uz māju un tā pa īstam padraiskoties ar tevi?

—   Tikai tad, kad hercoga nebūs mājās. Tiklīdz viņš aizbrauc uz Palermo, mūs, kalpotājus, mazāk uzrauga. Nākamo mēnesi, tieši pirms Ziemassvētkiem, viņš aizbrauks uz vairākām nedēļām.

Aspanu pasmaidīja. Tagad, dabūjis visu vajadzīgo informāciju, viņš varēs pilnīgi nodoties izpriecām. Vajadzētu, lai

nākamo mēnesi Graciellai būtu vēlēšanās atkal viņu sastapt.

* * ♦

Piecas dienas pirms Ziemassvētkiem Giljāno, Pasatempo, Pišota un Terranova mūļu pajūgā piebrauca pie Alkāmo muižas vārtiem. Viņi bija apvilkuši mednieku drēbes, kādās šeit dodas medīt turīgie zemnieki — velveta bikses, sarkanus vilnas kreklus, biezas jakas, kuru kabatās tiek liktas patronkārbas. Tas viss bija nopirkts Palermo par ienākumiem no pārtikas kravu pārvadāšanas. Ceļu viņiem aizšķērsoja divi sardzes vīri. Tā kā tas notika gaišā dienas laikā, tie nelikās īpaši uztraukušies un ieročus atstāja pār plecu.

Giljāno strauji tiem tuvojās. Ieroča viņam nebija, ja neskaita zem raupjā važoņa apģērba apslēptu pistoli. Viņš plati uzsmaidīja.

—    Kungi,— viņš teica,— mans vārds ir Giljāno, esmu atbraucis novēlēt priecīgus Ziemassvētkus jūsu apburošajai hercogienei un lūgt viņu ziedot nabagajiem.

Sargi, izdzirdējuši Giljāno vārdu, gluži vai sastinga no pārsteiguma un grasījās ķerties pie ieročiem. Bet Pasatempo un Terranova jau bija pavērsuši pret viņiem automātu stobrus. Pišota atņēma sargiem ieročus un aiznesa uz pajūgu. Pasatempo un Terranova palika ar sargiem pie vārtiem.

Pils priekšā atradās milzīgs, akmeņiem izklāts pagalms. Vienā pagalma stūrī cāļu pulciņš bija apstājis vecu apkalpotāju, kura bārstīja tiem graudus. Dārzā, kas atradās aiz pils, rotaļājās četri hercogienes bērni melni tērpušās guvernantes uzraudzībā. Giljāno pa celiņu devās uz ēkas pusi, blakus viņam soļoja Pišota. Viņa dotās ziņas bija precīzas — citu sargu nebija. Aiz dārza atradās olīvkoku birzs, kur strādāja seši zemnieki. Giljāno piezvanīja, un, tiklīdz kalpotāja atvēra durvis, rupji atgrūda tās vaļā. Graciella neizpratnē lūkojās uz Pišotu, kas bija nostājies pie ārdurvīm, un atkāpās, dodama atnācējiem ceļu.

—    Nebaidies,— Giljāno maigā balsī viņu uzrunāja.— Saki savai saimniecei, ka hercogs mūs atsūtījis darīšanās. Man vajag parunāt ar hercogieni . . .

Vēl arvien neaptverot notiekošo, Graciella ieveda viņus viesistabā, kur hercogiene lasīja. Ar žestu norādījusi istabenei atstāt istabu un izbrīnīta par pēkšņo ielaušanos, viņa skarbi teica:

—    Mans vīrs ir izbraucis. Ar ko varu jums pakalpot?

Giljāno nespēja izdvest ne skaņas. Tik ļoti viņu bija

pārsteidzis istabas skaistums. Tādu viņš vēl nebija redzējis, turklāt telpa nebija kvadrātveida, bet gan apaļa. Milzīgos logus līdz pat grīdai aizsedza zeltītas portjeras, griesti bija izrotāti ķerubiem un līdzinājās kupolam. Visur atradās grāmatas — uz sofas, kafijas galdiņiem, plauktos. Pie sienām bija lielas eļļas gleznas smagos rāmjos, visur stāvēja vāzes ar ziediem. Uz mazajiem galdiņiem, kas bija it kā pietupušies blakus masīvajiem krēsliem, un uz dīvāniņiem bija izmētātas kastītes sudraba un zelta krāsā. Istabā būtu pieticis vietas simts cilvēkiem, bet šeit bija tikai šī viena sieviete baltā zīda tērpā. Pa atvērtajām stikla durvīm lija saules stari un ieplūda svaigs gaiss, no dārza bija dzirdamas bērnu čalas. Pirmoreiz mūžā Giljāno apjauta, kāds vilinājums ir būt bagātam, jo nauda bija tā, kas radījusi šo skaistumu, un viņš negribēja to sabojāt ar rupju vai cietsirdīgu rīcību. Viņš izdarīs to, kas jādara, bet neatstās ne skrambiņas uz visām šīm brīnišķīgajām lietām.

Hercogiene, pacietīgi gaidīdama atbildi, piepeši pārsteigta ievēroja, ka viņas priekšā stāv skaists un spēcīgs vīrietis. Viņa redzēja, ka šo jaunekli ir apbūris telpas skaistums, un juta nelielu aizvainojumu par to, ka viņas pašas daiļums uz svešo nav atstājis iespaidu. Zēl, viņa nodomāja, ka viņš ir tikai zemnieks un nav no viņas aprindām, citādi viņa labprāt paflirtētu. Tomēr tas rosināja viņu izturēties laipnāk.

—    Atvainojiet, jaunais cilvēk, ja jūsu kārtojamās lietas saistītas ar mūsu īpašumu, jums vajadzēs atnākt citu reizi. Mana vīra nav mājās.

Giljāno palūkojās hercogienē. Viņā uzvirda niknums, kāds parasti pārņem nabagu, kad bagāta sieviete, apzinoties savu bagātību un stāvokli sabiedrībā, neviļus liek noprast, ka ir pārāka par viņu. Giljāno pieklājīgi palocījās, vienlaikus ievērodams viņas pirkstā gredzenu ar brīnišķīgu dārgakmeni, un pazemīgi, tomēr ne bez ironijas, teica:

—    Es nāku tieši pie jums. Mani sauc Giljāno.

Tomēr šī ironiskā pazemība neatstāja nekādu iespaidu uz hercogieni, kura bija pieradusi pie kalpotāju verdziskas padevības. Viņa to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Viņa bija izglītota sieviete, kuru interesēja grāmatas un mūzika, toties nepavisam neintersēja dzīve Sicīlijā. Vietējās avīzes viņa lasīja reti. Tāpēc viņa tikai pieklājīgi atbildēja:

—   Prieks iepazīties! Vai mēs neesam tikušies Palermo? Varbūt operā?

Aspanu Pišota, kuru šī aina uzjautrināja, skaļi iesmējās un nesteidzīgi devās uz stikloto durvju pusi, lai vajadzības gadījumā apturētu kalpotāju, ja kāds no turienes parādītos.

Giljāno sadusmoja Pišotas smiekli, taču hercogienes neziņa bija patiesa, un viņš noteiktā balsī paziņoja:

—    Dārgo hercogien, mēs nekad neesam tikušies. Es esmu bandīts. Mans vārds ir Salvatore Giljāno. Uzskatu sevi par Sicīlijas aizstāvi un šodien esmu te ieradies lūgt jūs uzdāvināt savas dārglietas nabagiem, lai viņi varētu papriecāties par Kristus piedzimšanu un nosvinētu to, kā pieklājas.

Hercogiene neticīgi pasmaidīja. No šī jaunā cilvēka, protams, nevarēja neko ļaunu sagaidīt. Taču bija jūtama stāvokļa bīstamība, un viņa jutās saintriģēta. Kāds sižets, ko varēs izstāstīt Palermo! Un viņa ar nevainīgu smaidu uzsāka:

—   Mani briljanti atrodas seifos Palermo bankā. Naudu, kas ir mājā, varat paņemt. Ar manu svētību.

Nekad neviens nebija .apšaubījis viņas vārdu patiesīgumu. Pat bērnībā viņa nekad nebija melojusi. Tagad tas bija noticis pirmo reizi.

Giljāno palūkojās uz briljanta kulonu viņas kaklā. Viņš zināja, ka hercogiene melo, tomēr negribēja rīkoties tā, kā bija vajadzīgs. Viņš pamāja Pišotam, un tas, ielicis mutē trīs pirkstus, iesvilpās. Pēc minūtes pie stiklotajām durvīm parādījās Pasatempo. Tā būtu varējis izskatīties kāds leļļu lugas varonis — īsām kājām, drukns, lempīgs, ar platu, ļaunu, rētu i/vagotu seju. Pieres viņam gandrīz nebija, biezie, melnie mati un nokārušās uzacis darīja viņu līdzīgu gorillam. Viņš hercogienei uzsmaidīja, atklādams lielus, dzeltenus zobus.

Parādoties trešajam bandītam, hercogiene beidzot izbijās. Viņa atāķēja kulonu un pasniedza to Giljāno.

—    Vai tas jūs apmierinās?— viņa jautāja.

—    Nē,— atbildēja Giljāno.— Dārgo hercogien, esmu maigas dabas cilvēks. Taču mani kolēģi nepavisam nav tādi. Mans draugs Aspanu, lai gan ir skaists, tomēr ne mazāk bezsirdīgs kā viņa ūsiņas, kas lauzušas ne mazums siržu. Bet cilvēks pie stikla durvīm, kaut gan ir mans padotais, rādās man murgainos sapņos. Nelieciet man dot viņam vaļu. Sie abi kā vanagi ietrieksies dārzā un aiznesīs jūsu bērnus uz kalniem. Tāpēc atnesiet man pārējos briljantus.

Hercogiene iesteidzās guļamistabā un pēc dažām minūtēm atgriezās ar dārglietu lādīti. Viņa bija gana saprātīga, jo pirms tam paspēja noslēpt dažas dārgas rotas. Kārbiņu viņa pasniedza Giljāno. Viņš pieklājīgi pateicās. Pēc tam pagriezās pret Aspanu un teica:

—    Aspanu, hercogiene varēja kaut ko aizmirst. Paskaties guļamistabā, lai mēs nešaubītos.

Pišota gandrīz acumirklī atrada noslēptās dārglietas un atnesa tās.

Pa to laiku Giljāno bija atvēris kārbiņu, un viņa sirds salēcās, ieraugot dārgakmeņus. Viņam ienāca prātā, ka par tiem veselu mēnesi varētu ēdināt visus Montelepres iedzīvotājus. Vēl tīkamāk bija apzināties, ka tas viss pirkts par hercoga naudu, ko vaiga sviedros pelnījuši tie, kuri liekuši muguras viņa labā.

Kad hercogiene sāka lauzīt rokas, Giljāno atkal ievēroja viņas pirkstā gredzenu ar lielo smaragdu,

—    Dārgo hercogien,— viņš teica,— cik gan muļķīgi bija censties mani apvest ap stūri, slēpjot šīs lietiņas! To es būtu varējis gaidīt no kāda zemnieka, kas iegādājies tādus dārgumus, strādājot verga darbu. Kā gan jūs varējāt riskēt ar savu un bērnu dzīvībām kaut kādu nieciņu dēļ, par kuriem jūs drīz būsiet aizmirsusi, tāpat kā jūsu vīrs aizmirst kādreiz nozaudētu cepuri? Bet tagad — tikai bez trokšņa — atdodiet man gredzenu, kas jums pirkstā.

Hercogiene izplūda asarās.

—    Mīļais jaunekli,— viņa teica,— lūdzu, atļaujiet atstāt šo gredzenu. Es nosūtīšu jums naudu šī gredzena vērtībā. Vīrs man to uzdāvināja saderināšanās dienā. Es nevaru bez tā. Es to vienkārši neizturēšu.

Un atkal Pišota iesmējās. To viņš darīja tīšām, jo baidījās, ka Turi, būdams sentimentāls, atstās viņai gredzenu. Bet smaragds neapšaubāmi bija ļoti vērtīgs.

Taču Giljāno sentiments nebija ne prātā. Pišota vienmēr atcerējās Turi sejas izteiksmi, kad viņš rupji satvēra hercogienes drebošo roku un norāva no pirksta gredzenu. Viņš aši pakāpās atpakaļ un tad uzmauca gredzenu kreisās rokas mazajā pirkstiņā.

Turi redzēja, kā hercogiene piesarka, acīs vēl arvien bija asaras. Turi, kļūdams atkal uzsvērti pieklājīgs, teica:

—   Pieminot jūs, es nekad nepārdošu šo gredzenu — nēsāšu to pats.

Giljāno dzīvē šis bija simbolisks brīdis. Viņš it kā salaulājās ar savu likteni. Gredzens simbolizēja varu, kuru viņam bija lemts atkarot no šīs pasaules bagātajiem.

šajā tumši zaļajā dzīlē, ko ietvēra zelta aplis un kas joprojām smaržoja pēc daiļās sievietes, kura gredzenu bija nēsājusi gadiem ilgi, Turi bija notvēris mazu lāsīti no tās dzīves, kādu viņš nemūžam nedzīvos.

* * *

Dons Kroče klausījās klusēdams. Hercogs Alkāmo sūdzējās. Vai gan viņš nemaksājot nodevas «Draugu draugiem»? Vai gan viņi nebija solījuši viņu aizsargāt no laupītājiem? Pie kā mēs visi esam nonākuši? Agrākajos laikos neviens neko tādu neiedrošinātos. Un ko tagad uzsāks dons Kroče, lai atdabūtu dārglietas?

Hercogs par laupīšanu bija ziņojis varas iestādēm, kaut gan tam nebija nekādas nozīmes, un donam Kročem tas varēja nepatikt. Būtu taču jāsaņem kaut vai apdrošināšanas nauda. Varbūt Romas valdība tagad nopietni ķersies klāt šim bandītam Giljāno?

Dons Kroče piekrita, ka tiešām pienācis laiks ar to nodarboties nopietni.

—   Ja es dabūšu jūsu dārglietas,— viņš teica hercogam,— vai samaksāsiet man ceturto daļu no to vērtības?

Hercogs aizsvilās:

—    Vispirms jau es maksāju par to, lai es un mans īpašums būtu drošībā. Bet tagad, neizpildījis savas saistības, jūs pieprasāt, lai maksāju jums atlīdzību. Kā jūs varat saglabāt savu klientu uzticēšanos, ja šādi kārtojat lietas?

Dons Kroče pamāja.

—    Jāatzīst, ka jūsu vārdos ir daļa patiesības. Labāk būs, ja uzskatīsiet, ka Salvatore Giljāno ir virpuļvētra, likteņa sodība. Jūs taču nevarat prasīt, lai «Draugu draugi» aizsargātu jūs no zemestrīcēm, vulkānu izvirdumiem vai plūdiem. Ar laiku Giljāno uzliksim iemauktus, to es jums varu apsolīt. Taču apsveriet, lūk, ko: jūs samaksāsiet man atlīdzību, par kādu es vienošos ar Giljāno. Jūs būsiet aizsargāts no visa turpmākos piecus gadus, nemaksājot parasto nodevu, un saskaņā ar šo vienošanos Giljāno jūs vairs neaiztiks. Jā, nu kālab gan viņam to darīt, ja drīz vien viņam un man būs zināms, ka jums pietiek veselā saprāta savas dārglietas glabāt Palermo seifos? Sievietes mēdz būt pārlieku naivas — viņas nepazīst kaislību un alkatību, ar kādu vīrieši tiecas pēc šīs pasaules materiālajiem labumiem.

Viņš brīdi klusēja, ļaudams izzust vieglajam smīniņam no hercoga lūpām, un turpināja:

—   Ja parēķinātu, cik jūs būtu man piecu gadu laikā samaksājis par visu savu īpašumu — bet mūs gaida nemierīgi laiki —, jūs redzētu, ka šajā nelaimīgajā gadījumā zaudējat pavisam nedaudz.

Hercogs padomāja. Donam Kročem bija taisnība — laiki bija grūti. Viņš, protams, krietni zaudēs, izpērkot briljantus, ņemot vērā pat to, ka piecus gadus nebūs jāmaksā nodeva, un kurš gan var galvot, ka dons Kroče nodzīvos šos piecus gadus vai ka viņš varēs iegrožot Giljāno? Un tomēr tas bija lielisks darījums. Hercogiene vairs nevarēs no viņa izmānīt briljantus, un tā jau būs ekonomija. Viņam nāksies pārdot vēl vienu zemes īpašumu, un kas par to? Viņa senči jau paaudzēm ilgi to bija darījuši savu neprātību dēļ,— viņam

taču vēl paliks tūkstošiem akru. Un hercogs piekrita.

* » *

Dons Kroče izsauca Hektoru Adonisu. Nākamajā dienā Adoniss ieradās pie sava krustdēla. Viņš paskaidroja brauciena iemeslus, ranādams tieši un bez aplinkiem.

—    Lielu naudu tu nenopelnīsi, pat ja pārdosi briljantus Palermo zagļiem,— viņš teica.— Tomēr arī tam būs vajadzīgs laiks, un līdz Ziemassvētkiem tu, protams, naudu nedabūsi,— bet tev taču tieši tas ir vajadzīgs. Bez tam tu iegūsi dona Kročes labvēlību, kas tev varētu būt svarīgi. Galu galā, es taču tevis dēļ esmu zaudējis hercoga uzticību, bet tev viņš piedos, ja izpildīsi viņa lūgumu.

Giljāno uzmaidīja krusttēvam. Dona Kročes labvēlība viņu maz uztrauca: viņš taču bija sapņojis iznīcināt mafijas pūķi Sicīlijā. Viņš jau bija nosūtījis cilvēkus uz Palermo, lai atrastu pircējus zagtajām dārglietām, un viņam kļuva skaidrs, ka tas būs ilgs un sarežģīts process. Tāpēc viņš piekrita darījumam. Bet atteicās šķirties no gredzena ar smaragdu.

Pirms aiziešanas Adoniss pirmoreiz uzsāka sarunu ar Giljāno par dzīvi Sicīlijā.

— Manu dārgo krustdēl,— viņš teica ,— neviens tā nejūsmo par tavām rakstura īpašībām kā es. Man patīk tava augstsirdība, kuru, es tā ceru, esmu palīdzējis tevī ieaudzināt. Taču tagad runa ir par izdzīvošanu. «Draugu draugus» tu nekad neuzveiksi.

Pēdējo gadu tūkstoti viņi kā miljoniem zirnekļu ietinuši visu Sicīlijas dzīvi gigantiskā tīklā. Un dons Kroče pašlaik ir šī tīkla centrā. Viņš sajūsminās par tevi un vēlas ar tevi draudzēties, grib, lai tu kļūtu bagāts kopā ar viņu. Taču dažreiz tev būs jāpiekāpjas viņa gribai. Tev var būt sava ietekmes sfēra, bet tai jābūt šī tīkla iekšpusē. Skaidrs ir viens — tu nevari atklāti nostāties pret viņu. Ja tu to darīsi —

pati dzīve donam Kročem palīdzēs iznīcināt tevi. •

* * ♦

Un tā dārglietas tika atdotas hercogam. Pusi naudas, kas bija saņemta par briljantiem, Giljāno sadalīja Pišotam, Pasatempo un Terranovam. Viņi nolūkojās smaragda gredzenā, kas bija Giljāno pirkstā, taču klusēja, jo Giljāno atteicās no naudas, kas bijs iegādāta par briljantiem.

Otru pusi naudas Giljāno bija nolēmis izdalīt nabadzīgajiem ganiem, kuri uzraudzīja bagātniekiem piederošos aitu un liellopu ganāmpulkus, kā arī vecām atraitnēm un bāreņiem, vārdu sakot, visiem apkārtnes nabagiem.

Lielāko daļu naudas viņš izdalīja ar starpnieku palīdzību, bet kādu dienu piestūķēja sava aitādas bezroča kabatas un linaudekla maisu pilnu ar čaukstošu liru paciņām un divatā ar Terranovu nolēma apstaigāt ciematus, kas atradās starp Montelepri un Pjani dei Greči.

Vienā no tiem viņi sastapa trīs večiņas, tikko dzīvas no bada. Katrai tika iedota liru paciņa. Kādā citā ciematā viņiem ce|ā gadījās cilvēks, kuram būtu jāzaudē gan māja, gan zeme, jo viņš nespēja izpirkt ķīlu zīmi. Giljāno atstāja viņam ♦ik daudz naudas, lai par to varētu izpirkt ķīlu.

Trešajā ciematā viņš iegāja vietējā veikaliņā, nopirka no saimnieka visu preci un izdalīja maizi, sieru un makaronus visiem ciematiņa iedzīvotājiem.

Kādā mazā pilsētiņā Giljāno iedeva naudu nabazīgiem vecākiem, kuru bērns bija slims, lai tie varētu viņu aizvest uz Palermo slimnīcu un samaksāt ārstam. Gadījās pabūt arī kādās kāzās, kur viņi jauno pāri bagātīgi apdāvināja.

Taču visvairāk Giljāno patika izdāļāt naudu noplīsušiem bērneļiem, kuri ņudzēt ņudzēja Sicīlijas mazo pilsētiņu ielās. Daudzi no viņiem pazina Giljāno. Bērni sastājās viņam apkārt, un viņš izdalīja katram pa naudas paciņai, likdams tās aiznest vecākiem. Un pēc tam nolūkojās, kā viņi trokšņodami izklīst pa mājām.

Bija palikušas vēl tikai dažas paciņas, kad viņš nolēma pirms tumsas iestāšanās apciemot māti. Iedams pāri laukam, kas sākās tūdaļ aiz mājas pagalma puses, viņš sastapa mazu puisīti un meitenīti, kuri skaļi raudāja. Vecāki viņiem bija iedevuši naudu, bet karabinieri esot visu viņiem atņēmuši. Giljāno pasmējās par šo mazo traģēdiju un iedeva bērniem vienu no atlikušajām naudas paciņām. Tā kā meitenīte bija tik jaulca un Giljāno nevarēja pieļaut, lai viņu kāds sodītu, viņš iedeva meitenītei zīmīti, ko nodot vecākiem.

Ne tikai meitenītes vecāki vien bija pateicīgi Giljāno. Borgeto, Korleones, Partiniko, Monreales un Pjani dei Greči iedzīvotāji pateicībā un uzticībā sāka saukt viņu par Montelepres Karali.

» * *

Dons Kroče bija ļoti apmierināts, kaut arī bija zaudējis hercoga piecu gadu nodevas. Lieta bija tāda, ka dons Kroče, lai gan teica Adonisam, ka hercogs samaksās divdesmit procentus no briljantu vērtības, patiesībā bija iekasējis no viņa divdesmit piecus procentus un piecus ielicis sev kabatā. Vēl vairāk viņš bija apmierināts ar to, ka laikus ievērojis un pareizi novērtējis Giljāno. Jā, dons Kroče bija pārliecināts, ka Giljāno kļūs par viņa labo roku. Un ar laiku arī par mīļoto dēlu un mantinieku.

Turi Giljāno lieliski redzēja visu šo kņadu, kas virmoja ap viņu. Viņš zināja, ka krusttēvs patiesi rūpējas par viņa labklājību. Taču tas nepavisam nenozīmēja, ka viņš uzticētos vecā vīra spriedumiem. Giljāno saprata, ka nav vēl pietiekami spēcīgs, lai uzveiktu «Draugu draugus». Vēl vairāk — viņam bija nepieciešama to palīdzība. Taču nekādas ilūzijas attiecībā uz galaiznākumu viņš neloloja. Ja viņš paklausīs krusttēva padomiem, tad beigās nokļūs pilnīgā dona Kročes atkarībā.

Taču tas nekad nenotiks. Pagaidām vajag tikai iegūt laiku.

11. nodaļa

Giljāno vienībā jau bija trīsdesmit vīru. Daži bija atnākuši no Pasatempo un Terranovas bandām. Citi bija Montelepres iedzīvotāji, kurus Giljāno bija izpestījis no cietuma. Tie bija sapratuši: lai gan vainīgi nav, piedošanu no valdības puses velti gaidīt. Viņus vēl joprojām meklēja. Tāpēc viņi bija izlēmuši, lai labāk meklē, kad viņi būs kopā ar Giljāno, nevis dabū rokā pa vienam.

Kādā jaukā aprīļa dienā no Giljāno ziņotājiem Monteleprē pienāca vēsts par kādu pēc izskata aizdomīgu cilvēku, iespējams, policijas spiegu, kurš visus iztaujājot kā iestāties vienībā. Viņš gaidīšot pilsētas centrālajā laukumā. Giljāno aizsūtīja Terranovu un vēl četrus vīrus pārbaudīt, kas ir šis cilvēks. Ja izrādīsies, ka tas ir spiegs, viņi to nogalinātu, ja varētu būt noderīgs — pieņems vienībā.

Drīz pēc pusdienlaika Terranova atgriezās un ziņoja Giljāno:

—   Mēs atvedām šo puisi, jo nodomājām — iepazīsties tu pats ar viņu, bet nositīsim viņu pēc tam.

Giljāno iesmējās, ieraudzījis liela auguma vīrieti parastajā sicīliešu zemnieku apģērbā.

—    Nu, draudziņ, vai tiešām tu domā, ka es jelkad aizmirsīšu tavu seju! Vai šoreiz esi atnācis ar īstajām patronām?

Tas bija policijas kaprālis Kanio Silvestro, kas visiem zināmajā vienības uzbrukumā cietumam bija šāvis ar pistoli Giljāno galvā.

Silvestro spēcīgā seja ar rētu bija saspringta. Ar kaut ko viņi piesaistīja Giljāno. Viņš izjuta simpātijas pret cilvēku, kn\ bija palīdzējis pierādīt viņa neuzveicamību.

—   Gribu iestāties vienībā,— teica Silvestro.— Varu būt ļums ļoti noderīgs.

To viņš teica ar lepnumu, gandrīz vai kā gatavodamies pasniegt dāvanu. Tas patika arī Giljāno. Un viņš palūdza Silvestro pastāstīt, kas par lietu.

Pēc vienības uzbrukuma cietumam kaprālis Silvestro bija nosūtīts uz Palermo, kur viņš stājās kara tribunāla priekšā par karavīra pienākumu pārkāpšanu. Feldfēbelis bija satracināts un ilgi nopratināja Silvestro, pirms nodeva viņu tiesai. Lai cik tas dīvaini, vienīgais, kas feldfēbelim likās aizdomīgi, bija tas, ka kaprālis bija mēģinājis Giljāno nošaut. Feldfēbelis apgalvoja, ka kaprālis tīšām pielādējis pistoli ar nederīgām patronām, bet pretošanās mēģinājums bijis iestudēta pantomīma. Kaprālis Silvestro patiesībā esot palīdzējis Giljāno izstrādāt operācijas plānu un izvietojis savus kareivjus tā, lai uzbrukums izdotos.

—    Interesanti,— Giljāno viņu pārtrauca,— kā gan, viņuprāt, tu varēji zināt, ka patronām bija defekts?

Silvestro izskatījās apjucis.

—    Man to vajadzēja zināt. Savulaik esmu bijis mantzinis kājniekos, eksperts.— Viņa seja aptumšojās, un viņš paraustīja plecus.— Protams, es pieļāvu kļūdu. Biju atbildīgais par ieročiem, bet nedarīju visu kā nākas. Taču es varu būt jums noderīgs. Varu pārbaudīt jūsu ieročus un remontēt tos. Varu raudzīties, lai ar tiem pareizi apietos un lai jūsu munīcija neuzietu gaisā. Varu pārtaisīt jūsu ieročus, lai tie atbilstu jūsu vajadzībām šeit, kalnos.

—    Izstāsti visu līdz galam, kas ar tevi notika,— teica Giljāno.

Viņš uzmanīgi novēroja viesi. Tas varēja būt mēģinājums iesūtīt vienībā ziņu pienesēju. Viņš ievēroja, ka Pišota, Pasatempo un Terranova bija neuzticības pilni.

Silvestro turpināja:

—    Feldfēbelis saprata, ka muļķīgi būtu gandrīz visus kareivjus aizvest kalnos, ja kazarmas ir arestantu pilnas. Karabinieri taču uzskata Sicīliju gandrīz vai par okupētu ārzemju teritoriju. Ne reizi vien esmu iebildis pret šādu attieksmi, un mani sāka vērot. Bet Palermo varas iestādes gribēja aizsargāt savu feldfēbeli — galu galā, tās taču ir atbildīgas par viņu. Viss būtu labi, ja sazvērestība būtu notikusi Bellampo kazarmā, un tad to būtu ieņēmuši daudz drosmīgāki un saprātīgāki vīri. Mani netiesāja kara tribunālā. Lika iesniegt atlūgumu. Teica, ka nekādu seku nebūšot, bet es viņus pazīstu pietiekami labi. Tagad mani vairs nekad nepieņems valsts dienestā. Es vairs nekam neesmu derīgs, bet es esmu Sicīlijas patriots. Un tad es padomāju — kā man dzīvot tālāk? Un teicu sev — iešu pie Giljāno.

Giljāno aizsūtīja pēc ēdamā un kafijas, pēc tam apspriedās ar saviem palīgiem.

Pasatempo bija ass un noteikts:

—   Vai viņi domā, ka esam idioti? Nošaut viņu, un līķi nomest no klints! Mums vienībā karabinieri nav vajadzīgi.

Pišota toties bija ievērojis, ka Giljāno atkal izrāda vājumu attiecībā uz kaprāli. Viņš zināja par drauga impulsīvo reakciju un tāpēc piesardzīgi teica:

—   Tā visdrīzāk ir kāda viltība. Un, ja tas arī nav tā, kālab velti riskēt? Visu laiku būs jāuztraucas, vienmēr jāšaubās. Kāpēc neaizsūtīt viņu vienkārši projām?

—    Viņš zina, kur ir mūsu nometne,— teica Terranova.— Viņš ir dažu labu no mums redzējis un zina, cik mēs esam. Tā jau ir vērtīga informācija.

—   Viņš ir īsts sicīlietis,— teica Giljāno.— Viņā ir daudz lepnuma. Neticu, ka viņš varētu būt spiegs . . .

Viņš redzēja, ka visi pasmaida par viņa naivumu.

—    Atceries, viņš gribēja tevi nogalināt,— sacīja Pišota. — Viņam bija noslēpts ierocis, un, kad viņu notvērām, viņš mēģināja tevi nogalināt vienkārši aiz dusmām, necerot uz glābiņu.

«Un tieši tas viņu manās acīs dara vērtīgu,» Giljāno nodomāja un teica:

—    Vai tad tas nav pierādījums tam, ka viņš ir goda cilvēks? Viņš cieta zaudējumu, taču uzskatīja, ka pirms nāves jāatriebj sevi. Un kā gan viņš mums varētu kaitēt? Tikai kļūs par mūsu vienības locekli. Savus plānus mēs viņam neatklāsim. Bet uzraudzīsim gan. Par to es parūpēšos. Ar laiku mēs viņu pārbaudīsim, dodot kādu uzdevumu, un, ja viņš to atteiksies izpildīt, tātad viņš ir spiegs.

Vēlāk, vakarā, kad Giljāno pateica Silvestro, ka tagad viņš uzņemts vienībā, bijušais kaprālis atbildēja vienkārši:

—    Varat rēķināties ar mani visās lietās.

Viņš saprata, ka Giljāno atkal bija viņu izglābis no nāves.

Lieldionās Giljāno nolēma apciemot savu ģimeni. Pišota tam nepiekrita, teikdams, ka policija var izlikt lamatas. Lieldienas Sicīlijā vienmēr bijušas arī nāves diena laupītājiem. Polirija ņēma vērā to, ka stiprās ģimenes saites cilvēkus, kuri ir Ārpus likuma, piespiedīs nokāpt no kalniem, lai apraudzītu tuviniekus. Taču Giljāno ļaudis ziņoja, ka feldfēbelis brauks uz kontinentu pie ģimenes, bet pusei garnizona Bellampo kazarmās bija iedots atvaļinājums, lai svētkus varētu pavadīt Palermo. Giljāno izlēma drošības dēļ paņemt līdzi kādu no savējiem. Monteleprē viņš ieradās sestdienā.

Giljāno jau laikus bija devis vecākiem ziņu, un māte bija pagatavojusi cienastu. Tonakt viņš gulēja gultā, kurā bija gulējis kopš bērnības, un nākamajā dienā, kad māte gāja uz rīta misi, viņš devās tai līdzi uz baznīcu. Viņu pavadīja sešu vīru apsardze, kuri arī bija atnākuši tikties ar tuviniekiem un kuru pienākums bija visur pavadīt Giljāno, lai kur viņš arī ietu.

Kad viņš ar māti bija iznācis no baznīcas, blakus miesassargiem viņš ieraudzīja Pišotu, kas bija bāls no dusmām.

— Tevi nodevuši, Turi,— viņš teica.— Feldfēbelis atgriezies no Palermo ar divdesmit kareivju palīgspēkiem, lai tevi arestētu. Viņi aplenkuši tavu vecāku māju, jo domā, ka tu esi tur.

Acumirklī Giljāno juta, ka tūlīt aizsvilsies savas neapdomības un muļķības dēļ, un cieši nolēma nekad vairs nebūt tik nepiesardzīgs. Ne tāpēc, ka feldfēbelis ar divdesmit kareivjiem varētu viņu sagūstīt vecāku mājā. Viņa miesassargi būtu ierīkojuši slēpni, un viss būtu beidzies ar asiņainu sadursmi. Bet tas būtu izbojājis visu Lieldienu noskaņu. Kristus augšāmcelšanās dienā jau nu nedrīkstēja celt nemieru.

Viņš uz atvadām noskūpstīja māti, lika viņai atgriezties mājās un pateikt policijai, ka viņa atstājusi dēlu pie baznīcas. Tādā gadījumā māti nevarēs apsūdzēt par kopīgu vienošanos ar viņiem. Viņš teica, lai neuztraucoties, viņa ļaudis ir apbruņoti un viegli var aizlavīties pat bez apšaudes. Karabinieri neuzdrošināšoties sekot viņiem kalnos.

Giljāno un viņa ļaudis aizgāja tā, ka policisti viņus pat nepamanīja. Tajā vakarā nometnē kalnos Giljāno sāka iztaujāt Pišotu. Kā, viņaprāt, feldfēbelis uzzinājis, ka viņi gājuši pie tuviniekiem? Kurš paziņojis? Jāizdara viss, lai to noskaidrotu.

—   Tas būs tavs uzdevums, Aspanu,— viņš teica.— Un, ja ir viens, var būt arī citi. Es uzspļauju, cik laika tas prasīs vai

cik naudas par to iztērēsim, bet tev tas jānoskaidro.

* * *

Pat bērnībā Pišotam nebija paticis Montelepres ākstīgais frizieris . . . Frisella piederēja pie tiem frizieriem, kuri griež matus saskaņā ar savu garastāvokli,— daždien pēc modes, citreiz pavisam ērmīgi, bet citkārt viņu pārņēma zemniekam raksturīgs galējs konservatīvisms. Frisella uzskatīja, ka stilu maiņa ļauj viņam pretendēt uz mākslinieka godu. Turklāt viņš izturējās pārlieku familiāri pret tiem, kuri ieņēma augstāku stāvokli sabiedrībā, un pārāk tēvišķi pret sev līdzīgiem. Pret bērniem viņš izturējās rotaļīgi tajā sevišķi nejaukajā garā, kas veido salinieku rakstura nepievilcīgāko pusi: viņš mazajiem ar šķērēm sita pa ausīm un reizēm matus nogrieza tik īsus, ka viņu galvas izskatījās pēc biljarda bumbām. Un tagad Pišota drūmā apmierinājumā paziņoja Giljāno, ka frizieris Frisella ir policijas ziņotājs un viņš pārkāpis svēto likumu — omerta. Bija skaidrs, ka feldfēbelis tajās Lieldienās Monteleprē neatgriezās nejauši. Viņš droši vien zināja, ka tur parādīsies Turi. Bet kā viņš to varēja uzzināt, ja Turi par savu ierašanos ģimenei paziņoja tikai diennakti pirms tam?

Giljāno ļaudis noskaidroja katru feldfēbeļa soli tajā diennaktī. Tā kā par gaidāmo viesošanos zināja tikai Giljāno māte un tēvs, Pišota viņiem starp citu pajautāja, vai viņi kādam nav stāstījuši par dēlu.

Marija Lombardo uzreiz saprata, kas par lietu.

—    Es nevienam neko neesmu stāstījusi,— viņa teica,— pat kaimiņiem ne. Es visu laiku biju mājās — gatavoju ēdienu, lai pacienātu Turi ar svētku pusdienām.

Bet Giljāno tēvs tās dienas rītā bija gājis pie friziera. Vecais vīrs bija mazliet godkārīgs un gribēja labāk izskatīties, kad dēls viņus Monteleprē apciemoja. Frisella darbojās ap viņa bārdu un matiem un, kā vienmēr, jokoja. «Vai sinjors brauks uz Palermo pie meičām?» Vai uzņems cienījamus viesus no Romas?» Viņš, Frisella, pārvērtīs sinjoru Giljāno par tādu skaistuli, ka viņš pat karali varēs uzņemt. Un Pišota iedomājās, kā tas būtu varējis notikt. Kā Giljāno tēvs mīklainu smaidu sejā nomurmināja, ka cilvēkam var būt vēlēšanās izskatīties pēc džentlmeņa tāpat vien, vienkārši sava prieka pēc. Un tajā pašā laikā nespēja noslēpt lepnumu, ka viņam ir tāds slavens dēls, kuru sauc pat par Montelepres Karali. Vecais vīrs droši vien bija iegriezies frizētavā arī < ita\ raizes, kad Giljāno apciemoja vecākus, un frizieris to vaIaL bija uzzinājis, tā ka tagad viņam viss kļuva skaidrs kā divreiz divi.

Bet feldfēbelis Rokofīno bija iegriezies frizētavā noskū- ties. Nekāda īpaša saruna, kurā frizieris policistam varētu nodot informāciju, liekas, nebija notikusi. Taču Pišota nešaubījās. Viņš aizsūtīja savus cilvēkus uz frizētavu, lai tie tur slaistītos caurām dienām un spēlētu kārtis ar Frisellu pie galdiņa, kuru viņš bija izlicis uz ielas. Viņi dzēra vīnu, runāja par politiku un izkliedza sājus jokus garāmejošiem paziņām.

Dažu nedēļu laikā Pišotas ļaudis bija savākuši ne mazums ziņu. Frisella strādādams vienmēr svilpoja kādu no savām iemīļotajām operu melodijām; dažreiz lielais, ovālais radio atskaņoja mūziku no Romas. Radio bija ieslēgts vienmēr, kad tika apkalpots feldfēbelis. Kādu brīdi Frisella pieliecies un čukstējis policistam kaut ko ausī. Ja nevienu neturētu aizdomās, tas varētu izskatīties tā, it kā frizieris uzmanīgi uzklausītu kādu klienta vēlēšanos. Pēc tam viens no Pišotas aģentiem ievērojis banknoti, ar kuru feldfēbelis norēķinājies. Viņš pamanījis, ka banknote bijusi salocīta, un frizieris to ielicis pulksteņa kabatā uz jostas. Tad aģents un kāds no viņa palīgiem piespieda Frisellu parādīt banknoti — izrādījās, ka tā bija desmittūkstoš liru vērtībā. Frizieris zvērēja, ka saņēmis atalgojumu par vairākiem mēnešiem, un Pišotas aģenti izlikās, ka notic viņam.

Pišota to visu izstāstīja Giljāno, Terranovas, Pasatempo un kaprāļa Silvestro klātbūtnē. Viņi atradās kalnu nometnē; Giljāno piegāja pie klints kraujas, no kuras bija redzama Montelepre, un ilgi nolūkojās uz pilsētu.

Frizieris Frisella bija daļa no šīs pilsētas kopš tiem laikiem, kad Giljāno sevi atcerējās. Kā mazs zēns viņš bija gājis pie Frisellas pirms konfirmācijas, un tas viņam bija uzdāvinājis mazu sudraba monētiņu. Giljāno pazina Frisellas sievu un dēlu. Frisella jokoja, kad viņš gāja garām, un vienmēr apjautājās par vecāku veselību.

Bet tagad Frisella bija pārkāpis svēto omerta likumu. Viņš pārdeva noslēpumus ienaidniekam; viņš bija algots policijas aģents … Kā lai viņš, Giljāno, tagad rīkojas? Viena lieta ir nogalināt policistu cīniņa karstumā, pavisam cita — aukstasinīgi sodīt ar nāvi cilvēku, kas krietni vecāks par tevi. Turi Giljāno bija tikai divdesmit viens gads, un tagad viņam pirmo reizi vajadzēs ķerties pie cietsirdīgiem līdzekļiem, bez kuriem lielos pasākumos nevar iztikt.

Giljāno atgriezās pie saviem ļaudīm, kas viņu gaidīja.

—    Frisella mani pazīst visu mūžu. Viņš mani bērnībā pacienāja ar citronu saldējumu, vai atceries, Aspanu? Un ļoti iespējams, ka viņš vienkārši pļāpā ar feldfēbeli, nevis sniedz viņam kādas ziņas. Cita lieta, ja viņam būtu pateikuši, ka es ieradīšos pilsētā, un viņš pastāstītu. Varbūt viņš vienkārši izsaka minējumus un ņem par to naudu, ja jau reiz dod? Kas gan atteiktos?

Pasatempo skatījās uz Giljāno, samiedzis acis kā hiēna, kas vēro mirstošu lauvu un prāto, vai pienācis laiks un vai ir pietiekami droši mesties virsū upurim un pakampt gabalu gaļas. Terranova smaidot mazliet pašūpoja galvu, likās, viņš uzķlausa bērnu, kas stāsta muļķīgu atgadījumu. Atbildēja tikai Pišota:

—    Viņš ir vainīgs, tāpat kā būtu vainīgs mācītājs, kas apmeklē bordeli.

—    Mēs varam viņu brīdināt,— teica Giljāno.— Varam viņu pārvilināt mūsu pusē un vajadzības gadījumā ar viņa starpniecību nodot varas iestādēm nepatiesas ziņas.

To vēl pat nepateicis, viņš jau apzinājās, ka viņam nav taisnība. Tādus žestus viņš nedrīkst atļauties.

—    Bet kāpēc gan viņu neapdāvināt?—aizsvilās Pišota. — Uzdāvināsim maisu zirņu vai kādu vistu, ko? Turi, mūsu dzīvības un visu mūsu cilvēku dvēseles šeit, kalnos, ir atkarīgas no tavas drošības, tava gribasspēka, tavas vadības. Kā mēs varam tev sekot, ja tu apžēlo tādu nodevēju kā Frisella? Cilvēku, kurš pārkāpis omerta likumu. «Draugu draugi», pat ja viņiem būtu mazāk iemeslu to darīt, būtu jau izkāruši viņa aknas un sirdi blakus frizētavai. Ja apžēlosi viņu, tad jebkurš alkatīgs tips ielāgos, ka var kādu reizīti pienest ziņas un neviens par to nesodīs. Un kāda no šīm «reizītēm» var maksāt mums dzīvību.

—    Frisella ir āksts un muļķis, sīkstulis un pēc dabas nodevīgs,— sprieda Terranova.— Mierīgos laikos tos sauc vienkārši par balamutēm. Toties tagad viņš ir bīstams. Apžēlot viņu ir pārāk riskanti — viņam nepietiks prāta, lai labotos. Viņš vienkārši nodomās, ka mēs neesam nopietni cilvēki. Un arī daudzi citi tā nodomās. Turi, tu esi licis trūkties «Draugiem» Monteleprē. Viņu cilvēks Kvintāna tagad ir īpaši piesardzīgs, kaut arī dažreiz pārlieku muld. Ja apžēlosi Frisellu un nenogalināsi viņu, «Draugi» nodomās, ka esi vājš, un sāks pārbaudīt tevi. Karabinieri kļūs drošāki un mums bīstamāki. Tu zaudēsi pat Montelepres iedzīvotāju acīs. Frisellu nedrīkst atstāt dzīvu.

Prtd«kjos vārdus viņš izteica gandrīz vai ar nožēlu.

Giljāno klausījās un pārdomāja. Viņiem bija taisnība. Viii', juta pret sevi vērstu Pasatempo skatienu un saprata, kas viņam uz sirds. Uzticēties Pasatempo vairs nevarēs, ja I risellu atstās dzīvu. Vairs nebija iespējams atgriezties un kļūt par Kārļa Lielā bruņinieku, nebija iespējams strīdu izšķirt godīgā cīņā. Vajadzēs nogalināt Frisellu, turklāt tādā veidā, lai ļaudis pārņemtu šausmas.

Tad Giljāno radās ideja. Viņš pagriezās pret kaprāli Silvestro un jautāja:

—    Un ko tu domā? Feldfēbelis droši vien ir stāstījis tev par saviem ziņu pienesējiem. Vai frizieris vainīgs?

Silvestro bezkaislīgu sejas izteiksmi paraustīja plecus. Viņš klusēja. Un visi saprata, ka viņš nevar runāt, citādi kļūs par nodevēju,— tas viņam ir goda jautājums. Neatbildēdams neko, viņš it kā bija piekritis tam, ka frizierim ir kāda saistība ar feldfēbeli. Un tomēr Giljāno gribēja būt pārliecināts. Viņš uzsmaidīja kaprālim un teica:

—   Tagad pienācis laiks pārbaudīt tavu lojalitāti. Mēs aiziesim kopā uz Montēlepri, un tu piebeigsi frizieri uz laukuma.

Aspanu Pišota bija sajūsmināts par drauga viltību. Giljāno vienmēr mācēja ar kaut ko pārsteigt. Visi jau bija sapratuši, ka Silvestro ir patiess un godīgs cilvēks un rīkojas taisnīgi. Lai kādas arī būtu sekas, viņš nekad nepiekristu sodīt ar nāvi frizieri, ja nebūtu pārliecināts, ka viņš patiešām vainīgs. Pišota redzēja, ka Giljāno lūpās pavīd smaids,— ja kaprālis atteiksies, frizieri varēs uzskatīt par nevainīgu — lai tad dzīvo sev par prieku.

Kaprālis tomēr noglauda savas kuplās ūsas un pārlaida visiem skatienu.

—    Frisella tik slikti frizē, ka ir pelnījis nāvi par to vien,— viņš teica.— Rīt no rīta būšu gatavs.

Rītausmā Giljāno, Pišota un bijušais kaprālis Silvestro devās lejup uz pilsētu. Pasatempo ar desmit vīru vienību bija izgājis stundu agrāk, lai nosprostotu visas ielas, kas ved uz laukumu. Terranova palika dežurēt nometnē, lai vajadzības gadījumā — ja vienība iekļūtu ķezā — ietu palīgā.

Bija vēl pavisam agrs, kad pilsētas laukumā parādījās Giljāno un Pišota. Kalto akmeņu bruģis un šaurās ietves bija nomazgātas, netālu rotaļājās bērni. Giljāno pavēlēja Silvestro bērnus aizdzīt, lai tie neredzētu to, kam jānotiek.

Kad Giljāno un Pišota, bruņojušies ar automātiskajām pistolēm, iegāja frizētavā, Frisella apkalpoja kādu bagātu zemes īpašnieku. Frizieris nodomāja, ka viņi atnākuši pakaļ klientam un, viltīgi smīnēdams, itin kā pasniegdams balvu, norāva dvieli no klienta pleciem. Zemes īpašnieks — vecs sicīliešu zemnieks, kas ticis pie bagātības, kara laikā pārdodams lopus Itālijas armijai, lepni piecēlās kājās. Bet Pišota atbīdīja viņu sāņus, pavīpsnādams:

—    Tev nepietiks naudas, lai norēķinātos ar mums, kālab gan mums ar tevi jākrāmējas?

Giljāno bija uzvilkts kā stīga un nenolaida acu no Frisellas. Frizieris vēl joprojām turēja rokās šķēres.

—    Noliec tās,— Giljāno teica.— Tu vairs negriezīsi matus tur, kurp tagad dosies. Ej ārā!

Frisellam izkrita šķēres no rokām, un viņš mēģināja pasmaidīt, taču smaida vietā viņa platajā sejā parādījās grimase.

—    Turi,— viņš teica,— naudas man nav, esmu tikko kā atvēris frizētavu. Esmu nabadzīgs cilvēks.

Pišota satvēra viņu aiz biezajiem matiem un izvilka no frizētavas uz bruģētās ielas, kur gaidīja Silvestro. Frisella nokrita uz ceļiem un sāka kliegt:

—   Turi, Turi, kad biji bērns, es tev griezu matus! Vai neatceries? Mana sieva nomirs badā. Dēls man ir plānprātīgs.

Pišota redzēja, ka Giljāno svārstās. Viņš iespēra frizierim un teica:

—    Par to vajadzēja padomāt agrāk, kad nodevi.

Frisella iekaucās.

—    Nekad neesmu par Turi neko stāstījis. Feldfēbelim es teicu, kas ir tas, kas zog aitas. Zvēru pie savas sievas un dēla.

Giljāno noskatīja viņu no galvas līdz kājām. 5ajā brīdī viņš juta, ka sirds tūlīt lūzīs, jo, nogalinot šo cilvēku, viņš iznīcinās pats sevi. Un tomēr viņš klusā balsī pateica:

—    Tev ir minūte laika — grēku nožēlai.

Frisella pameta skatienu augšup uz trim vīriem viņam apkārt un redzēja, ka žēlastību velti gaidīt. Viņš nolieca galvu un nomurmināja lūgšanu. Pēc tam uzlūkoja Giljāno un teica:

—    Neļauj nomirt badā manai sievai un dēlam.

—    Apsolu tev, ka maizes viņiem pietiks,— Giljāno teica. Un pagriezās pret Silvestro.— Nogalini viņu.

Kaprālis notiekošo vēroja, gluži kā pamiris aiz šausmām. Taču, izdzirdot šos vārdus, viņš nospieda automātiskās pistoles mēlīti. Lodes pacēla Frisellu un trieca viņu pret slapjajiem bruģa akmeņiem. Asinis nokrāsoja ūdens peļķītes, kas bija sakrājušās bruģa spraugās. Asinis ieplūda arī tajās tpraugAi, kurās ūdens nebija iekļuvis, un izskaloja no tām «ikns ķirzaciņas.

Kādu brīdi laukumā valdīja klusums. Pēc tam Pišota noliecās pār ķermeni un piestiprināja baltu papīra lapiņu uz nogalinātā krūtīm.

Kad ieradās feldfēbelis, šis papīra gabaliņš bija vienīgā liecība par slepkavību. Apkārtējo bodīšu īpašnieki apgalvoja, ka neko nav redzējuši. Visi viņi bijuši veikala iekštelpās. Vai arī tīksminājušies par mākoņiem virs Montedoro. Frisellas klients teica, ka mazgājies zem krāna, kad izdzirdējis šāvienus, un slepkavas nav redzējis. Un tomēr bija skaidrs, kas to izdarījis. Četrstūrainais papīra gabaliņš uz Frisellas ķermeņa vēstīja: «TA MIRS JEBKURŠ, KAS NODOS GILJĀNO.»

12. nodaļa

Karš bija beidzies, bet Giljāno savu karu bija tikko uzsācis. Divu gadu laikā Salvatore Giljāno kļuva par pašu pazīstamāko cilvēku visā Sicīlijā. Viņš bija salas ziemeļrietumu daļas pilntiesīgs saimnieks. Viņa teritorijas centrā atradās Montelepres pilsētiņa. Viņš kontrolēja pārējās pilsētas— Pjani dei Greči, Borgeto un Partiniko, kā arī asiņaino pilsētu Korleoni, kuras iedzīvotāji savas nežēlības dēļ bija slaveni visā Sicīlijā. Viņa ietekmes sfēra sniedzās gandrīz līdz Trapāni. Bija apdraudētas Monreale un Sicīlijas galvaspilsēta Palermo. Kad jaunā demokrātu valdība Romā izsludināja desmit miljonu liru atlīdzību par viņa galvu, Giljāno tikai pasmējās un mierīgi turpināja braukāt pa pilsētām. Dažreiz viņš pat pusdienoja Palermo restorānos. Maltītei beidzoties, viņš zem šķīvja vienmēr atstāja zīmīti ar ierakstu: «TE IR LIECĪBA TAM, KA TURI GILJĀNO VAR DOTIES, KURP VIEN VĒLAS.»

Neieņemams Giljāno cietoksnis bija milzīgas pazemes galerijas Kammaratu kalnos. Viņš zināja tur visas alas un slēptākās takas. Tur viņš jutās neuzvarams. Viņam patika no augšas vērot Montelepri, Partiniko līdzenumu, kas aizsniedzās tālē uz Trapāni pie Vidusjūras. Kad krēsla sabiezēja, kļūdama zilgana — tālās jūras krāsā—, viņš redzēja grieķu tempļu drupas, apelsīnu birzis, olīvkoku dārzus un maizes laukus Rietumsicīlijā. Binoklī viņš varēja saskatīt ceļa malā mazas kapeliņas, kas aizslēgtas ar piekaramo atslēgu, un noputējušus svētos iekšpusē. No šiem kalniem viņš ar saviem ļaudīm nokāpa līdz palsajiem, putekļainajiem ceļiem, laupīja valdības autokolonnas, apstādināja vilcienus un atbrīvoja bagātas sievietes no briljantiem. Zemnieki, kas izrotātos pajūgos brauca uz baznīcas svētkiem, sākumā sveicināja viņu ar bailēm, vēlāk — ar cieņu un mīlestību. Starp viņiem nebija neviena gana vai strādnieka, kas nebūtu ko saņēmis no salaupītā.

Visi apkārtnes iedzīvotāji kļuva par viņa ziņotājiem. Bērni, vakaros lasot lūgšanu, lūdza jaunavu Mariju «paglābt Giljāno no karabinieriem».

Lauku rajoni pabaroja Giljāno un viņa ļaudis. Seit bija olīvkoku un apelsīnu birzis, vīnogulāji, aitu ganāmpulki. Gani raudzījās uz otru pusi, kad Giljāno ļaudis dažu labu reizi atnāca pēc kāda jēra. 5ajā apvidū Giljāno pārvietojās gluži kā rēgs, izzuzdams zilganajā dūmakā, kas klājas pār Sicīliju, atgādinot Vidusjūras zilgmi.

Ziemas mēneši kalnos vilkās ilgi, bija auksts. Tomēr Giljāno vienība auga. Naktīs Kammaratu kalnu nogāzes un līdzenumi noklājās gaišiem ugunskuru punktiem. To gaismā ļaudis tīrīja ieročus, laboja apģērbu, mazgāja drēbes tuvākajā kalnu strautā. Gatavošanās kopējām vakariņām dažreiz radīja strīdu. Katrā Sicīlijas ciematā ir sava astoņkāju un zušu pagatavošanas recepte, ļaudis nevarēja arī vienoties, kādus garšaugus pielikt tomātu mērcei. Un vai vajag cept desiņas. Tie, kas veikli rīkojās ar nazi, labprāt mazgāja veļu; speciālisti laupīšanā deva priekšroku ēdiena gatavošanai un šūšanai. Banku un vilcienu aplaupītāji nodevās ieroču tīrīšanai.

Giljāno visiem lika rakt tranšejas aizsardzībai un ierīkoja novērošanas posteņus, lai valdības karaspēks viņus nepārsteigtu nesagatavotus. Reiz viņa ļaudis zemē atrada gigantiska dzīvnieka skeletu — tādu grūti bija pat iedomāties. Todien Hektors Adoniss atveda Giljāno grāmatas, jo tagad viņu interesēja pilnīgi viss. Viņš lasīja grāmatas par medicīnu, politiku, filozofiju un kara tehniku. Hektors Adoniss reizi divās trīs nedēļās atveda tās veseliem maisiem. Adonisu uzjautrināja Giljāno un viņa cilvēku neziņa.

— Vai tad neesmu tev devis grāmatas par vēsturi?— viņš jautāja Giljāno.— Tas, kurš nezina cilvēces pēdējo divu tūkstošu gadu vēsturi, dzīvo tumsā.

Viņš brīdi klusēja. Un turpināja maigā balsī, itin kā lekciju lasot.

— Ta\ ir skelets no kara mašīnas, kuru izmantojis Kārtākas Hannibals. Pirms diviem gadu tūkstošiem viņš pārgāja t<>» k.ilmis, lai iznīcinātu imperatora Romu. Sis ir kāda kaujas illoņa skelets — kopš tā laika tie šajā kontinentā vairs nav redzēti. Vari iedomāties, kā no viņiem droši vien izbijās romiešu karavīri. Tomēr viņi nepadevās Hannibalam. Roma uzveica viņu un Kartāgu izpostīja. Sājos kalnos rēgu ir papilnam, un jūs atradāt vienu no tiem. Padomā, Turi, arī tu reiz kļūsi par rēgu.

Giljāno domāja visu nakti. Ideja kļūt par vēsturisku rēgu bija viņam iepatikusies. Ja viņu nogalinās, viņš gribētu, lai tas notiktu kalnos; iztēlē viņš redzēja sevi ievainotu pēdējiem spēkiem nokļūstam kādā no daudzajām alām, un tikai nejauši kāds atrastu viņa pīšļus, kā tas bija noticis ar Hannibala ziloni.

Pa ziemu viņi ne reizi vien pārvietoja nometni. Uz dažām nedēļām vienība pat izklīda, un vīri nakšņoja pie tuviniekiem, pazīstamiem ganiem vai milzīgās, tukšās noliktavās, kas piederēja aristokrātiem. Giljāno ziemas lielāko daļu pavadīja, lasīdams grāmatas un kaldams plānus. Daudz laika viņam pagāja ilgās sarunās ar Hektoru Adonisu.

Agrā pavasarī viņš ar Pišotu devās uz Trapāni. Ceļā viņiem gadījās svaigi izkrāsots pajūgs. Tad viņi pirmoreiz ieraudzīja leģendu par Giljāno. Tās attēlošanā bija izmantoti kliedzoši sarkanie toņi. Sižets bija tāds: Giljāno, noliecies pie hercogienes, noņem no viņas pirksta smaragda gredzenu. Fonā — Pišota ar automātu rokās, kura stobrs vērsts pret pārbiedētajiem bruņotajiem sargiem.

Tajā pašā dienā viņi pie jostas piestiprināja taisnstūrveida zelta sprādzes ar iegravētiem ērgļa un lauvas attēliem. Sprādzes bija izgatavojis Silvestro, kas vienībā bija uzņēmies mantziņa pienākumus. Viņš uzdāvināja tās Giljāno un Pišotam. Un tās kļuva par viņu varas simboliem vienībā. Giljāno savu sprādzi nēsāja vienmēr, Pišota savējo — tikai tad, kad bija kopā ar Giljāno. Pišota vienmēr pārģērbās, kad gāja uz ciemu vai pilsētu, pat uz Palermo. Pa vakariem kalnos Giljāno, noņēmis jostu, aplūkoja taisnstūrveida zelta sprādzi. Kreisajā pusē bija ērglis, līdzīgs cilvēkam putna spalvās, labajā — lauva, saslējies pakaļkājās, un viņa ķepas — tāpat kā ērgļa spārni — no abām pusēm balstīja filigrāni izstrādātu gredzenu. Iespaids bija tāds, it kā viņi turētu zemeslodi. Giljāno īpaši sajūsmināja lauva — ar cilvēka ķermeni un lauvas galvu. Gaisa karalis un zemes karalis tīrā zeltā. Giljāno sevi iedomājās par ērgli, Pišotu — par lauvu, bet filigrānais gredzens — tā bija Sicīlija.

♦ * »

Gadsimtiem ilgi viens no sicīliešu naudas iegūšanas veidiem bija bagātnieku nolaupīšana. Laupītāji parasti bija paši cietsirdīgākie mafiozi. Iepriekš gan viņi nosūtīja brīdinājuma vēstuli, kurā, lai izvairītos no iespējamām nepatikšanām, pieklājīgi tika piedāvāts samaksāt izpirkuma naudu uzreiz. Par tūlītēju norēķinu skaidrā naudā tika dota atlaide — gandrīz kā vairumtirdzniecībā —, jo šajā gadījumā varēja iztikt bez tik nepatīkamās detaļas — nolaupīšanas. Jo pazīstama cilvēka nolaupīšana patiesībā nebūt nav tik vienkārša lieta, kā daudzi domā. Vieglas peļņas tīkotājiem vai sliņķiem, nekur nederīgiem vējgrābšļiem, kas negrib sev pelnīt iztiku, šis darbs nav pa spēkam . . .

Angļu valodas vārds «kidnapping» Sicīlijā netika lietots, jo bērnus izpirkuma maksas dēļ nemēdza nolaupīt, ja nu vienīgi viņi bija kopā ar kādu pieaugušo. Bagātniekam «piedāvāja» paviesoties, un viņu neatbrīvoja, iekams nebija samaksāts par pajumti un ēdināšanu kā labākajā viesnīcā.

Piekopjot šo amatu gadsimtiem ilgi, bija izstrādāti zināmi noteikumi. Par cenu vienmēr varēja vienoties ar starpniekiem, tas ir — mafiju. Pret «viesi» nekad netika lietoti spaidi, ja vien viņš nebija pārāk nemierīgs. Viņam vienmēr izrādīja cieņu un uzrunāja viņu atbilstoši titulam —«princis», «hercogs», «dons» vai pat «arhibīskaps», ja kāds bandīts, uzdrošinādamies riskēt ar savas dvēseles atpestīšanu, bija sagūstījis garīdzniecības pārstāvi . . .

Vēsture liecināja, ka tāda politika sevi attaisnoja. Kad gūstekni atbrīvoja, viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos atriebties, ja nebija cietusi viņa pašcieņa. Klasisks bija gadījums ar dižo hercogu, kurš, atlaists brīvībā, atveda karabinierus tur, kur slēpās bandīti, bet pēc tam noalgoja tiem advokātus. Kad viņus tomēr notiesāja, hercogs iejaucās, un viņam izdevās uz pusi samazināt ieslodzījuma laiku. Un tas tikai tāpēc, ka bandīti pret viņu izturējās sevišķi taktiski un pieklājīgi —tādas manieres, harcogs atzinās, viņš nekad nav redzējis pat augstākajā Palermo sabiedrībā.

Un otrādi — gūsteknis, pret kuru slikti izturas, pēc atbrīvošanas iztērē visus savus līdzekļus, dzenot pēdas sagūstītā- jiem, dažreiz pat piedāvādams par viņu notveršanu lietāku atlīdzību nekā samaksātā izpirkuma nauda.

Tomēr parasti, ja abas puses izturējušās pieklājīgi, par cenu vienojās ātri un gūstekni atbrīvoja. Sicīlijas bagātnieki to sāka uztvert kā sava veida neoficiālu nodokli par dzīvošanu dzimtajā zemē, un, tā kā oficiālie valdības nodokļi bija niecīgi, tad šo krustu viņi nesa ar īsteni kristietisku padevību . . .

Ja kāds stūrgalvīgi atteicās maksāt vai arī ilgi kaulējās, tika izmantoti viegli piespiedu līdzekļi. Nepaklausīgajiem nogrieza ausi vai arī nocirta pirkstu. Parasti ar to pietika, lai cilvēks atjēgtos. Reti bija tādi bēdīgi gadījumi, kad sodītāji atstāja mafijas rituāliem atbilstoši sakropļotu un daudzu ložu caururbtu ķermeni; senos laikos cilvēka augumā neskaitāmas reizes ietrieca dunci, izveidojot viņa miesā krusta zīmi.

«Viesa uzaicināšanai» vienmēr rūpīgi gatavojās. Upuri kādu laiku vajadzēja novērot, lai nolaupīšana noritētu bez īpašas vardarbības. Bet vispirms vajadzēja sagatavot piecas vai sešas paslēptuves ar pārtikas krājumiem un apsardzi, jo sarunas var ievilkties un varas iestādes gūstekni var sākt meklēt. Sis amats nebija domāts amatieriem.

Kad Giljāno pievērsās nolaupīšanām, viņš nolēma ķerties klāt tikai pašiem bagātākajiem klientiem. Un tiešām, par viņa pirmo upuri kļuva bagātākais un ietekmīgākais aristokrāts. Tas bija princis Ollorto, kuram piederēja milzīgi īpašumi ne vien Sicīlijā, bet arī plašas teritorijas Brazīlijā. Viņam piederēja zeme, uz kuras strādāja vairums Montelepres iedzīvotāju — viņu fermas un mājas atradās uz prinča zemes. Politikā viņš bija pats ietekmīgākais cilvēks varas iestāžu aizkulisēs. Justīcijas ministrs Romā bija viņa tuvākais draugs un pats Itālijas bijušais karalis — viņa dēla krusttēvs. Sicīlijā visus viņa īpašumus pārvaldīja dons Kroče. Pats par sevi saprotams, ka par lielisko atlīdzību, kuru maksāja donam Kročem, viņa pienākums bija aizsargāt princi no laupītājiem un slepkavām, bet viņu dārglietas, liellopus un aitas — no zagļiem.

* * *

Princis Ollorto savā pilī, kurā klusumu un drošību garantēja dona Kročes ļaudis, vārtu apsargi un miesassargi, gatavojās mierīgi un patīkami pavadīt vakaru un tīksmi raudzījās debesīs ar milzīgo teleskopu, kas viņam bija dārgāks par visu pasaulē. Pēkšņi no vītņu kāpnēm, kas veda uz observatorijas torni, atskanēja soļi. Durvis ar troksni atsprāga vaļā, un mazajā istabiņā ielauzās četri trūcīgi ģērbti puiši ar ieročiem rokās. Princis, piesedzis ar roku teleskopu, novērsās no nevainīgajām zvaigznēm un pagriezās pret atnācējiem. Ieraudzījis Terranovas viltīgo seska seju, viņš sāka skaitīt lūgšanu.

Terranova savukārt viņu pieklājīgi uzrunāja:

—   Jūsu gaišība, man pavēlēts jūs nogādāt kalnos atpūsties pie Turi Giljāno. Jums pienāksies samaksāt par pajumti un ēdināšanu, kamēr jūs tur uzturēsieties,— tā pie mums pieņemts. Toties par jums rūpēsies kā par jaundzimušo.

Princis pūlējās noslēpt bailes. Viņš palocījās un gluži nopietni pajautāja:

—    Vai drīkstu paņemt līdzi zāles un apģērbu?

—    Mēs atsūtīsim pēc tiem,— sacīja Terranova.— Pašlaik galvenais ir nezaudēt laiku. Drīz ieradīsies karabinieri, taču viņi nav uzaicināti uz mūsu pastaigu. Tagad, lūdzu, ejiet man pa priekšu un kāpiet lejā pa kāpnēm. Un nemēģiniet laisties lapās! Mūsu ļaudis ir visur, un no lodes neizbēgt pat princim.

Pie attālākās sienas sānu vārtiem stāvēja sagatavots «Alfa Romeo» un džips. Princi Ollorto iebīdīja «Alfa Romeo» blakus Terranovam, pārējie salēca džipā, un mašīnas aiztrau- cās augšup pa kalnu ceļu. Pusstundas brauciena attālumā no Palermo, netālu no Montelepres, mašīnas apstājās, un visi izkāpa. Ceļa malā stāvēja kapela ar Madonnas figūriņu, un Terranova nokrita pie tās uz ceļiem un pārmeta krustu. Arī princis bija ticīgs, taču pārvarēja vēlēšanos sekot Terranovas paraugam, domādams, ka to varētu uztvert kā vājuma vai baiļošanās izpausmi. Visi pieci no mašīnas izkāpušie vīri veidoja kaut ko līdzīgu zvaigznei, kuras centrā bija princis. Viņi virzījās lejup pa slīpu nogāzi. Pēc kāda laika viņi uzgāja uz šauras taciņas, kas veda uz Kammaratu kalnu bezgalīgajiem plašumiem.

Gājiens ilga vairākas stundas, un princim nācās lūgt viņus apstāties. Pavadoņi tūdaļ laipni atvēlēja viņam atpūtas vietu. Zem milzīgas granīta klints viņi apsēdās pie vakariņām: rupja maluma maizes klaipa, lielu siera gabala un pudeles vīna. Terranova to sadalīja visiem vienādās daļās, ieskaitot princi, un pat atvainojās:

—    Piedodiet, nevaru jums diemžēl nekā labāka piedāvāt. Kad nokļūsim nometnē, Giljāno pacienās jūs ar siltu ēdienu, varbūt truša cepeti. Mūsu pavārs ir strādājis Palermo restorānos.

Princis pieklājīgi pateicās un ar apetīti visu notiesāja. Pat <ir lielāku apetīti nekā svinīgajās pusdienās, kur viņš bija pieradis būt. Pēc garā gājiena viņš bija izsalcis kā vilks — pirmo reizi pēc daudziem gadiem. Izvilcis paciņu angļu cigarešu, viņš tās piedāvāja visiem. Terranova un viņa vīri paņēma katrs pa vienai un alkatīgi ievilka dūmu. «Paciņu viņi man neatņēma,» princis nodomāja un, saņēmis drosmi, teica:

—    Man ir nepieciešamas zāles. Esmu diabētiķis, un man katru dienu vajadzīgs insulīns.

Terranova, princim par izbrīnu, izturējās pret to ar sapratni.

—    Kāpēc tad jūs tūlīt neteicāt?— viņš jautāja.— Kādu minūti jau mēs būtu varējuši uzgaidīt. Bet jūs neuztraucieties. Giljāno aizsūtīs kādu pēc zālēm, un rīt jūs tās saņemsiet. To es jums apsolu.

—    Paldies!—teica princis.

Terranovas tievais dzinējsuņa ķermenis liektin liecās no vēlēšanās izdabāt. Viņa viltīgā seska seja bija savilkta smaidošā uzmanīguma grimasē. Viņš viss bija kā žiletes asmens — var darīt labu un var pārvērsties nāves ierocī. Pēc atpūtas brīža viņi devās tālāk. Terranova soļoja priekšgalā. Bieži vien viņš palēnināja gaitu, lai parunātos ar princi un vēlreiz pārliecinātu, ka nekas slikts ar viņu nenotiks.

Tā viņi virzījās augšup, līdz beidzot sasniedza plakankalni. Dega trīs ugunskuri, pie kraujas bija nolikti piknika galdi un bambusa krēsli. Pie viena no galdiem sēdēja Giljāno un lasīja grāmatu amerikāņu armijas lampas apgaismojumā. Viņam pie kājām gulēja brezenta maiss, pilns ar grāmatām. Maiss ņudzēja no kukaiņiem, šeit kalnos viss bija pilns ar tiem, bet Giljāno, liekas, nepievērsa tiem uzmanību.

Viņš piecēlās no galda un laipni sveicināja princi. Viņa uzvedībā nebija nekā, kas atgādinātu cietumsargu. Sejā vīdēja viegls smīns, jo viņš domāja par to, cik tālu aizgājis. Vēl pirms diviem gadiem viņš bija nabadzīgs zemnieks; tagad viņa varā ir cilvēks ar zilākajām asinīm un biezāko naudasmaku Sicīlijā.

—     Vai esat ēdis?— jautāja Giljāno.— Kas jums vajadzīgs, lai labāk pie mums justos? Jums taču nāksies šeit zināmu laiku palikt.

Princis pateica, ka ir izsalcis un viņam nepieciešams insulīns un citas zāles. Giljāno uzsauca kādam aiz klints, un drīz vien kāds no viņa ļaudīm parādījās uz taciņas ar katliņu sautētas gaļas. Giljāno palūdza princi uzrakstīt, kādas zāles viņam vajadzīgas.

—   Mums ir pazīstams farmaceits Monrealē, viņš atvērs sagu aptieku jebkurā diennakts laikā,— Giljāno teica.— Jūs saņemsiet savas zāles rīt ap pusdienlaiku.

Kad princis bija beidzis ēst, Giljāno aizveda viņu uz kādu nelielu alu lejpus klajumam. Tajā atradās niedru gulta ar matraci. Divi laupītāji, kas gāja aiz viņiem, nesa segas un gultasveļu, un princis nobrīnījās, ieraugot sniegbaltus palagus un mīkstu spilvenu.

—   Jūs pie mums esat goda viesis,— pamanījis viņa izbrīnu, teica Giljāno,— un es darīšu visu, lai jūsu neilgais atpūtas brīdis šeit būtu patīkams. Ja kāds no maniem ļaudīm nepiedienīgi izturēsies, izrādīs jums necieņu, lūdzu, pasakiet man! Viņiem ir stingrs norādījums izturēties pret jums ar to pieklājību, kāda pieklājas jūsu kārtai un jūsu Sicīlijas patriota reputācjai. Bet tagad — arlabunakti! Jums būs vajadzīgs daudz spēka, jo rīt paredzams ilgs pārgājiens. Prasības par izpirkuma maksu jau nodotas, un karabinieri pilnā sastāvā sāks sirot, meklēdami jūs,— tā ka mums jābūt tālu no šejienes.

Princis pateicās viņam par laipnību un pajautāja, cik liela ir izpirkuma maksa.

Giljāno iesmējās, un princi pārsteidza viņa jauneklīgie smiekli un sejas skaistums.Tomēr pēc Giljāno atbildes patīkamais iespaids izgaisa.

—   Jūsu valdība ir noteikusi atlīdzību par manu galvu desmit miljonu liru apmērā. Es būtu aizvainojis jūsu gaišību, ja neprasītu par jums desmit reizes vairāk.

Princis samulsa, pēc tam ne bez ironijas teica:—Cerēsim, ka mana ģimene novērtēs mani tikpat augstu kā jūs.

—    Par cenu vēl varēsim parunāt,— teica Giljāno. Kad viņš aizgāja, divi no viņa cilvēkiem sagatavoja princim guļvietu un apsēdās ārpusē pie ieejas alā. Lai gan visapkārt bija gandrīz vai apdullinoša kukaiņu dūkoņa, princis Ollorto gulēja tik cieši kā vēl nekad.

» » »

Giljāno strādāja visu nakti. Viņš aizsūtīja cilvēkus uz Montelepri pēc zālēm — viņš meloja princim, sakot, ka sūtīs viņu uz Monreali. Pēc tam lika Terranovam doties uz klosteri pie abata Manfrēdi. Viņš gribēja, lai sarunas par izpirkumu risinātu abats, kaut gan zināja, ka viņš rīkosies saziņā ar donu Kroči. Abats bija lielisks starpnieks, un dons Kroče saņems komisijas naudu.

Sarunas bija paredzamas ilgas, jo bija skaidrs, ka simts miljonus liru neviens nemaksās. Princis Ollorto bija ļoti bagāts, bet tradīcija bija tāda, ka neviens nemaksāja pēc pirmā pieprasījuma.

Otrā uzturēšanās diena kalnos princim Ollorto pagāja ļoti patīkami. Bez īpašām grūtībām viņš veica garu pārgājienu līdz pamestai zemnieku mājai dziļi kalnos. Giljāno izturējās kā ērtā mājokļa saimnieks, it kā viņš būtu turīgs laucinieks, kuru ar savu ierašanos negaidot pagodinājis pats karalis. Giljāno vērīgā acs pamanīja, ka princis ir saīdzis sava apģērba dēļ. Ar nožēlu viņš noraudzījās uz teicami pašūto, dārgo angļu uzvalku, kas tagad jau bija krietni paplucis.

—   Vai tiešām jums nav vienalga, ar ko piesegt savu ķermeni?— Giljāno jautāja bez jebkādas ironijas, ar patiesu interesi.

Princim vienmēr bija bijusi nosliece uz audzināšanu. Arī laika viņiem šādos apstākļos bija atliku likām. Tāpēc viņš nolasīja Giljāno veselu lekciju par to, ka tādiem cilvēkiem kā viņš nāk tikai par labu, ja viņi ir labi ģērbušies un šuj sev tērpus no labākajiem audumiem. Viņš pastāstīja par Londonas drēbniekiem, par modelētāju meistarību un to, cik laika tiek tērēts uzlaikošanām.

—    Dārgais Giljāno,— princis teica,— runa nav tikai par naudu, kaut gan svētajai Rozālijai zināms, ka par summu, kas iztērēta par šo uzvalku, sicīliešu ģimene varētu iztikt veselu gadu, un vēl paliktu nauda meitas pūram. Bet es esmu spiests braukt uz Londonu. Esmu spiests izdot naudu drēbniekiem, kas groza mani uz visām pusēm. Tas ir ļoti nepatīkami. Tādējādi es nevaru nenožēlot to, ka uzvalks sabojāts. Tāda man vairs nekad nebūs.

Giljāno ar līdzjūtību uzlūkoja princi un pajautāja:

—    Kāpēc jums un jūsu aprindām ir tik svarīgi ģērbties atšķirīgi no citiem, turklāt vēl — tik rūpīgi? Pat tagad jūs esat ar kaklasaiti, kaut gan mēs esam kalnos. Kad ienācām šajā mājā, es ievēroju, ka aizpogājāt uzvalku, it kā jūs šeit gaidītu hercogiene.

Kaut gan princim Ollorto piemita galēji reakcionāri politiski uzskati un, tāpat kā vairumam Sicīlijas dižciltīgo, nebija ne jausmas par taisnīgu ekonomiku, viņš vienmēr bija jutis tuvību zemākajām šķirām. Princis juta, ka tie ir tādi paši cilvēki kā viņš, un nevienu, kurš strādāja viņa labā, uzvedās pieklājīgi un zināja savu vietu, viņš neatstāja bešā. Pils kalpotāji princi dievināja. Viņš izturējās pret tiem kā pret savas ģimenes locekļiem. Tie vienmēr dzimšanas dienā saņēma dāvanas un svētkos varēja drusku papriecāties. Ģimenes maltīšu laikā, ja nebija viesu, kalpotāji, kas apkalpoja pie galda, varēja iesaistīties sarunās un izteikt savas domas par dižciltīgās ģimenes problēmām. Itālijā tas nebija nekas neparasts. Pret zemākajām šķirām tur izturējās nežēlīgi tikai tad, ja tās cīnījās par savām ekonomiskajām tiesībām.

Un tagad princim bija tieši tāda pati attieksme pret Giljāno. It kā viņa sagūstītājs būtu tikai viņa kalps, kurš grib iesaistīties kunga dzīvē, ļoti bagāta un varena cilvēka dzīvē, ko katrs var apskaust. Princis pēkšņi aptvēra, ka gūstniecības laiku var pārvērst par tādu notikumu, kura dēļ vērts maksāt izpirkšanas naudu. Bet viņš apzinājās, ka jābūt ļoti piesardzīgam. Viņam jāizturas ārkārtīgi apburoši, bet tā nedrīkst būt labvēlība pret zemākas šķiras pārstāvi. Viņam jābūt tik atklātam un patiesam, cik vien iespējams. Un viņš nedrīkst censties iegūt no šīs situācijas pārāk lielu labumu. Jo Giljāno savu vājumu var nomainīt ar stiprumu.

Prinča atbilde bija nopietna un pilnīgi patiesa.

—   Kāpēc jūs nēsājat šo smaragda gredzenu un zelta sprādzi?— viņš smaidot jautāja.

Bet Giljāno tikai pasmaidīja. Tad princis turpināja.

—    Es apprecēju sievieti, kura bija daudz bagātāka par mani. Man ir vara un pienākumi politikā. Man ir īpašumi šeit, Sicīlijā, un — pateicoties sievai — vēl lielāki īpašumi Brazīlijā. Cilvēki Sicīlijā skūpsta man roku, tiklīdz es to izņemu no kabatas, un pat Romā pret mani izturas ar lielu cieņu. Jo tur visu nosaka nauda. Visu skatieni vērsti uz mani. Un es jūtos dīvaini — es taču neko neesmu darījis, lai to būtu pelnījis. Bet tas ir mans, un man tas jāsaglabā — es nevaru apkaunot tādu svarīgu sabiedrisko figūru. Pat dodoties medībās raupjā zemnieka apģērbā, man labi jāizskatās. Kā bagātam un visiem pazīstamam cilvēkam medībās. Dažbrīd es apskaužu cilvēkus — tādus kā jūs vai dons Kroče —, kuriem viss spēks ir galvā un dvēselē. Viņi sasnieguši savu ietekmi ar drošsirdību un viltību. Bet es — vai gan tas nav smieklīgi — sasniedzu to pašu, izejot no Londonas labākā drēbnieka darbnīcas.

Giljāno uzjautrināja tas, ka viņi ēda pie viena galda un ilgi tērzēja par Sicīlijas nedienām un Romas gļēvumu.

Princis zināja par dona Kročes nodomu pārvilināt Giljāno savā pusē un centās darīt to pašu.

—     Dārgais Giljāno,— viņš teica,— kālab jūs ar donu Kroči neapvienojaties, lai kopā valdītu pār Sicīliju? Viņam ir vecuma gudrība, jums — jaunības ideālisms. Un jūs abi, protams, mīlat Sicīliju. Kāpēc gan jums neapvienot spēkus nākotnē, kas solās būt bīstama mums visiem? Tagad, kad karš ir beidzies, daudz kas mainās. Komunisti un sociālisti cer mazināt baznīcas ietekmi, iznīcināt radniecības saites. Viņi uzdrošinās apgalvot, ka pienākums pret politisko partiju ir svarīgāks nekā mīlestība pret māti, uzticība starp brāļiem un māsām. Kas būs, ja viņi uzvarēs vēlēšanās un realizēs šādu politiku?

—    Viņi nekad neuzvarēs,— Giljāno atbildēja.

—     Neesiet tik pārliecināts,— teica princis.— Atcerieties Silvio Ferru — viņš taču bija jūsu bērnības draugs. Tādi jauki zēni kā Silvio devās karot, bet atgriezās, radikālu ideju pārņemti. Viņu aģitatori sola, ka cilvēkiem nebūs jāmaksā par maizi un zemi. Naivais zemnieks ir kā ēzelis, kas tīko pēc burkāna. Viņš pilnīgi droši var nobalsot par sociālistiem. Tikai jūs un dons Kroče spējat nodrošināt Sicīlijai brīvību,— turpināja princis.— Jums jāapvienojas. Dons Kroče vienmēr runā par jums tā, it kā jūs būtu viņa dēls,— viņš neapšaubāmi mīl jūs. Manuprāt, tikai viņš vien var novērst karu starp jums un «Draugu draugiem». Viņš saprot, ka jūs rīkojaties tā, kā uzskatāt par vajadzīgu; arī es to saprotu. Un pat šobrīd mēs trijatā varam darboties kopīgi un nodrošināt to, kas mums pienākas. Ja to nespēsim, tad visi būsim iznīcināti.

Turi Giljāno nevarēja apvaldīt niknumu. Ir gan šie bagātnieki bezkauņas!

—    Mēs vēl neesam vienojušies par izpirkumu, bet jūs jau man piedāvājat sadarbību,— viņš teica slepkavnieciskā mierā.— Varbūt jūs mirsiet.

Tonakt princis slikti gulēja. Bet Giljāno neturēja ļaunu prātu, un princis nākamās divas nedēļas pavadīja visai lietderīgi. Viņa veselība uzlabojās, ķermenis no kustībām svaigā gaisā ik dienas kļuva spēcīgāks. Kaut gan viņš vienmēr bija kalsns, viņam uz vēdera bija parādījušies lieki tauki, taču tagad tie izzuda. Viņš nekad vēl nebija tik labi juties . . .

Un viņš bija atplaucis arī garīgi. Dažreiz, kad princi pārveda no vienas vietas uz citu, Giljāno nebrauca kopā ar gūstekņa apsargātājiem un princim vajadzēja sarunāties ar vīriem, kuri neprata lasīt un rakstīt un kuriem nebija ne mazākās jēgas par kultūru. Bet princi pārsteidza viņu raksturs. Vairumam šo bandītu piemita dabiska iznesība un iedzimta pašcieņa, un viņi nekādā ziņā nebija neinteliģenti. Viņi vienmēr ņēma vērā prinča sabiedrisko stāvokli un centās izpildīt katru viņa prasību. Viņš vēl nekad nebija piekļuvis tik tuvu saviem tautiešiem sicīliešiem un pārsteigts juta, ka viņu pārņem jauns mīlestības uzplūds pret savu zemi un tautu. Beidzot viņi vienojās par izpirkuma maksu — sešdesmit miljoniem liru zeltā —, kas tika samaksāta ar abata Manfrēdi un dona Kročes starpniecību. Giljāno ar saviem vietniekiem un divdesmit savas vienības aktīvākajiem vīriem sarīkoja princim viņa atbrīvošanas priekšvakarā banketu. Sī notikuma sakarā no Palermo tika atvests šampanietis, un viņi par godu tam, ka princis drīz vien tiks atbrīvots, iedzēra, jo visi viņu bija iemīļojuši. Princis beigās teica runu.

—«Esmu ciemojies pašās dižciltīgākajās Sicīlijas ģimenēs,— viņš sacīja,— bet nekur neesmu tik labi uzņemts, nekur neesmu saticis tik viesmīlīgus un smalkus ļaudis kā šeit, šajos kalnos. Nekad neesmu tik saldi gulējis un tik labi paēdis.— Viņš mirkli klusēja un tad smaidīdams sacīja:— Rēķins gan bija krietni liels, bet par labām lietām jau ir dārgi jāmaksā.— Visi sāka skaļi smieties, Giljāno skaļāk par citiem. Bet princis pamanīja, ka Pišota pat nepasmaida.

Visi iedzēra uz prinča veselību un saskandināja glāzes ar viņu. So vakaru princis atcerēsies līdz mūža galam — turklāt ar patiku.

Nākamajā rītā, svētdienā, princi aizveda uz Palermo baznīcu un atstāja tur. Notika rīta dievkalpojums, viņš iegāja baznīcā un noskaitīja lūgšanu. Ģērbies viņš bija tieši tā kā savas nolaupīšanas dienā. Giljāno aiz cieņas pret viņu un aiz vēlēšanās radīt apbrīnu bija nodevis viņa angļu uzvalku iztīrīt un salabot pie labākā Romas drēbnieka.

13. nodaļa

Mafijas vadoņi pieprasīja tikšanos ar donu Kroči. Kaut gan viņš to vidū skaitījās galvenais, tie viņam tieši pakļauti nebija. Katram bija sava organizācija. Mafija līdzinājās viduslaiku karaļvalstij, kur ietekmīgie baroni apvienojās un karā atbalstīja pašu spēcīgāko — to, kuru viņi atzina par savu valdītāju. Tāpat kā senajos laikos baroniem, tā arī tagad karalim bija viņiem jāizdabā, jāsadala vieniem karā iegūtais laupījums. Dons Kroče nevaldīja pār viņiem ar varas palīdzību. Viņš valdīja, apvienojot viņu dažādās intereses kopīgās interesēs, un tas bija izdevīgi visiem.

Donam Kročem vajadzēja rīkoties uzmanīgi. Katram no viņiem bija sava armija, savi slepenie slepkavas, žņaudzēji, indētāji, godājami vīri, kuru briesmīgās skrotenes atnesa nāvi.

Sajā ziņā viņi bija līdzīgi donam Kročem — tieši tāpēc viņš gribēja savervēt Giljāno par savas armijas virspavēlnieku.

Mafijas vadoņi arī savā ziņā nebija dumji ļaudis, dažus pat uzskatīja par pašiem viltīgākajiem Sicīlijā. Viņi neturēja ļaunu prātu uz donu Kroči par to, ka viņš nostiprina savu varu,— viņi uzticējās un cerēja uz viņu. Taču arī pats gudrākais cilvēks pasaulē var kļūdīties. Dona Kročes pieķeršanos Giljāno viņi uzskatīja par viņa vienīgo trūkumu.

Dons Kroče sešiem saviem kolēģiem sarīkoja lepnas pusdienas Palermo viesnīcas «Umberto» dārzā, kur varēja neraizēties par drošību un slepenības saglabāšanu.

No visiem mafijas vadoņiem pats nežēlīgākais un atklātākais savu domu izklāstā bija dons Siāno, kas pārvaldīja Bisakīno pilsētu. Viņš piekrita runāt visu vārdā un darīja to pieklājīgi, bet asi, kā tas pie «Draugiem» augstākajā līmenī pieņemts.

— Manu dārgo don Kroče,— teica dons Siāno,— tu zini, kā mēs tevi cienām, jo tu esi nostādījis uz kājām mūs un mūsu ģimenes. Mēs tev par daudz ko esam pateicīgi. Tāpēc esam šodien atnākuši, lai izdarītu tev pakalpojumu. Sis bandīts Turi Giljāno kļuvis pārāk spēcīgs. Un mēs ar viņu pārāk auklējamies. Viņš, būdams tikai puika, nerēķinās nedz ar tevi, nedz ar mums. Atņem dārglietas mūsu cienījamākajiem klientiem. Pievāc olīvas, vīnogas un kukurūzu no pašiem bagātākajiem zemes īpašniekiem. Bet tagad jau viņš ir izrādījis mums lielāko necieņu, un to mēs nevaram atstāt nesodītu. Viņš taču zina, ka princis Ollorto ir mūsu aizsardzībā, un tomēr nolaupa viņu. Un tu ar viņu turpini auklēties, vēl arvien sniedz viņam draudzīgu roku. Es zinu, ka viņam ir spēks, bet — vai gan mēs neesam spēcīgāki? Mēs visi uzskatām, ka pienācis laiks izlemt šo jautājumu. Mums jāizmanto visi līdzekļi, lai pārvērstu viņa spēku par nulli. Ja piedosim viņam prinča Ollorto nolaupīšanu, par mums smiesies visa Sicīlija.

Dons Kroče māja ar galvu, it kā piekrizdams visam teiktajam. Bet viņš klusēja.

Gvido Kvintāna, nozīmības ziņā no visiem zemākais, gandrīz vai raudādams paziņoja:

—    Es esmu Monteleprē mērs, un visi zina, ka esmu no «Draugiem». Bet tagad vairs neviens nenāk pie manis ar dāvanām, lai izšķirtu strīdu vai pieprasītu zaudējuma atlīdzināšanu. Pār pilsētu valda Giljāno, un viņš atļauj man tur dzīvot aiz žēlastības, lai nesanīstos ar jums, kungi. Bet man nav no kā dzīvot, man nav nekādas varas. Esmu vienkāršs bandinieks. Kamēr Giljāno ir dzīvs, uzskatiet, ka «Draugi» Monteleprē neeksistē. Man nav bail no šī puiša. Es reiz viņu noliku pie vietas. Jau pirms tam, kad viņš bija kļuvis par laupītāju. Domāju, ka no viņa nav jābaidās. Ja padome ir ar mieru, es mēģināšu novākt viņu. Esmu jau izstrādājis plānu un tikai gaidu jūsu piekrišanu, lai to izdarītu.

Dons Pidu no Kaltanisetas un dons Arzāna no Pjani dei Greči piekrītoši pamāja.

—   Kas gan tur grūts?— jautāja dons Pidu.— Ņemot vērā mūsu iespējas. Mēs vēl aizvedīsim viņa līķi uz Palermo katedrāli un dosimies uz bērēm kā uz kāzām.

Citi mafijas vadoņi — dons Markuči no Villamūras, dons Bučilla no Partiniko un dons Arzāna — arī bija «par». Visi gaidīja dona Kročes atbildi.

Dons Kroče pacēla masīvo galvu. Un ierunājās, it kā nomērķējot uz visiem pēc kārtas ar savu smailo degunu.

—    Dārgie draugi, es pilnīgi piekrītu jūsu emocijām,— viņš teica.— Taču man šķiet, ka jūs nenovērtējat šo jauno cilvēku. Lai gan jauns, viņš ir viltīgs un, jādomā, ne mazāk drosmīgs par jebkuru no šeit klātesošajiem. Nogalināt viņu nebūs tik vienkārši. Turklāt es zinu, kā izmantot viņu turpmāk — ne vien savā, bet arī mūsu visu labā. Komunistiskie aģitatori kūda sicīliešus, un tie, galīgi zaudējuši galvu, gaida jauna Garibaldi parādīšanos. Mūsu uzdevums — rīkoties tā, lai Giljāno neienāktu prātā kļūt par viņu glābēju. Man nevajag jums stāstīt, kādas no tā var būt sekas, ja šie mežoņi reiz sāktu valdīt pār Sicīliju. Mums jāpārliecina Giljāno cīnīties mūsu pusē. Mūsu stāvoklis vēl nav tik stabils, lai atteiktos no viņa spēka un nogalinātu viņu. Dons Kroče nopūtās, noskaloja uzkosto maizes gabalu ar malku vīna un ar baudu noslaucīja lūpas salvetē.— Esiet tik laipni un ļaujiet, lai mēģinu viņu pēdējo reizi pārliecināt. Ja viņš atteiksies, dariet, ko uzskatāt par vajadzīgu. Došu jums atbildi trīs dienu laikā. Tikai ļaujiet, lai pedejoreiz izmēģinu panakt saprātīgu vienošanos.

Dons Siāno pirmais par piekrišanas zīmi nolieca galvu. Galu galā, kurš saprātīgs cilvēks nevar pagaidīt un uz trim dienām atlikt slepkavību? Kad visi bija aizgājuši, dons Kroče

izsauca Hektoru Adonisu pie sevis mājās Villabē.

♦ » ♦

Ar Adonisu dons runāja bez gariem ievadiem.

—    Manai pacietībai attiecībā uz tavu krustdēlu ir pienācis gals,— viņš teica pundurim.— Giljāno jābūt vai nu ar mums, vai — pret mums. Prinča Ollorto nolaupīšana bija tiešs apvainojums man, taču esmu gatavs piedot un aizmirst. Galu galā, Giljāno ir vēl jauns, un es arī viņa vecumā biju trakulis. Kā jau vienmēr esmu teicis, tieši tas mani sajūsmina viņā. Un, tici man, es protu novērtēt viņa spējas. Būtu neizsakāmi priecīgs, ja viņš piekristu kļūt par manu labo roku. Bet viņam jāatzīst lietu vispārējā kārtība. Starp vietējo organizāciju vadītājiem ir ļaudis, kas nebūt nav sajūsmināti un neizturas pret viņu ar tādu sapratni. Es nevarēšu viņus apvaldīt. Tāpēc dodies pie sava krustdēla un pasaki viņam to, ko teicu. Un ar viņa atbildi atgriezies, visvēlākais, rīt. Ilgāk es nevaru gaidīt.

Hektors Adoniss izbijās.

—    Don Kroče, saprotu, ka rīkojaties augstsirdīgi, bet Turi ir stūrgalvīgs un kā jau visi jauni ļaudis pārāk pārliecināts par savu spēku. Turklāt nebūt ne bezpalīdzīgs. Ja viņš uzsāks karu pret «Draugiem», uzvarēt tajā, esmu pārliecināts, viņš nevarēs, bet zaudējumus nodarīs milzīgus. Vai varu viņam apsolīt kādu kompensāciju?

—    Apsoli viņam, lūk, ko,— viņš teica.— Giljāno dabūs augstu amatu pie «Draugiem», ja neskaita manu personisko uzticēšanos un mīlestību. Beigu beigās viņš taču nevar mūžīgi dzīvot kalnos. Pienāks laiks, kad viņam sagribēsies ieņemt zināmu vietu sabiedrībā, dzīvot saskaņā ar likumu, ar savu ģimeni. Kad šis brīdis pienāks, es viens visā Sicīlijā varēšu nodrošināt viņam apžēlošanu. Būšu neizsakāmi laimīgs to izdarīt. Es to saku pilnīgi atklāti.

Patiešām, kad dons šādi runāja, nevarēja neticēt, nevarēja nepakļauties viņa vārdu valdzinājumam.

Dodoties kalnos uz tikšanos ar Giljāno, Hektors Adoniss bija ļoti noraizējies par krustdēlu un nolēma ar viņu runāt atklāti. Turi jāsaprot, ka viņš vairāk par visu mīl savu krustdēlu un šīs jūtas vērtē augstāk par pakļaušanos donam Kročem.

Kraujas malā atradās krēsli un saliekamie galdi. Turi un Aspanu sēdēja divatā.

—   Man jārunā ar tevi vienatnē,— Hektors Adoniss teica, uzrunādams Giljāno.

—   Punduri, Turi no manis nav nekā slēpjama,— Pišota sadusmots attrauca. Adoniss apvainojumu palaida gar ausīm.

—    Ja Turi gribēs, viņš varēs pastāstīt tev to, ko es viņam teikšu,— viņš mierīgi atbildēja.— Tā ir viņa darīšana. Taču runāt ar tevi es nevaru. Tādu atbildību es nevaru uzņemties.

Giljāno uzsita Pišotam uz pleca.

—    Atstāj mūs, Aspanu! Ja kaut kas attieksies uz tevi, es tev pateikšu.

Pišota spēji piecēlās, ar ledainu skatienu pavērās Ado- nisā un aizgāja.

Hektors Adoniss ilgi sēdēja klusēdams. Pēc tam sacīja:

—    Turi, tu esi mans krustdēls. Es tevi iemīlēju jau kā bērnu. Es mācīju tevi, devu lasīt grāmatas, palīdzēju, kad tevi sāka vajāt. 5ai saulē tu esi viens no nedaudzajiem, kuru dēļ man vērts dzīvot. Un tomēr — kad tavs brālēns Aspanu mani apvaino, tu pat necenties viņu no tā atturēt.

—    Es uzticos tev vairāk nekā jebkuram citam, izņemot māti un tēvu,— Giljāno teica.

—    Un vēl Aspanu,— pārmetoši piebilda Adoniss.— Vai gan var uzticēties tādam asinskāram cilvēkam?

Giljāno ielūkojās krusttēva acīs, un Adoniss nevarēja nesajūsmināties par to, cik atklāta un godīga ir šī seja.

—   Jā, man jāatzīst, ka Aspanu uzticos vairāk nekā tev. Bet tevi es mīlu jau kopš bērnības. Ar grāmatām un savu gudrību tu asināji man prātu. Zinu, ka tu palīdzi maniem vecākiem ar naudu. Tu biji man uzticams draugs nelaimes brīžos. Bet es redzu, ka esi saistīts ar «Draugu draugiem», un kaut kas man liek domāt, ka tieši tas tevi šodien atvedis pie manis.

Un atkal Adoniss sajūsminājās par krustdēla smalko nojautu. Viņš pastāstīja Turi lietas būtību.

—   Tev jāizlīgst ar donu Kroči,— viņš teica.— Ne Francijas karalis, ne abu Sicīliju karalis, ne Garibaldi, ne pats

Musolīni nav spējuši pilnīgi uzveikt «Draugus». Un arī tu neuzvarēsi karā pret viņiem. Lūdzu tevi, salīgsti mieru! Vispirms tev būs jāpiekāpjas donam Kročem, bet, kas zina, kāds būs tavs stāvoklis nākotnē. Zvēru tev pie sava goda un tavas mātes veselības, kuru mēs abi mīlam, dons Kroče tic tavam talantam un patiesi tevi mīl. Tu būsi viņa pēctecis un mīļots dēls. Bet tagad tev jāatzīst viņa pārākums.

Viņš redzēja, ka Turi ir saviļņots un visu teikto uztver ļoti nopietni.

—   Turi, padomā par savu māti,— dedzīgi turpināja Hektors Adoniss.— Tu nevarēsi mūžīgi dzīvot kalnos un riskēt ar dzīvību, lai redzētu viņu pāris reižu gadā. Bet dons Kroče varētu panākt tavu apžēlošanu.

Kādu brīdi jauneklis domāja, pēc tam lēni un nopietni sacīja:

—   Vispirms gribu tev pateikties par godīgumu, tavs priekšlikums ir ļoti vilinošs. Bet esmu devis vārdu Sicīlijas nabadzīgos ļaudis paglābt no trūkuma, taču «Draugiem», manuprāt, šāda mērķa nav. Viņi kalpo bagātajiem un politiķiem Romā, bet tie ir mani niknākie ienaidnieki. Labāk pagaidīsim un paskatīsimies. Jā, protams, es nolaupīju princi Ollorto un uzminu viņiem uz varžacīm, taču es ļauju dzīvot Kvintānam, kaut arī ienīstu viņu.

Es viņu paciešu tikai aiz cieņas pret donu Kroči. Pasaki viņam to. Saki viņam arī to, ka lūdzu Dievu, lai pienāktu diena, kad mēs varētu kļūt par līdzvērtīgiem partneriem. Kad mūsu intereses mums nebūs par traucēkli. Kas attiecas uz vietējo mafiju vadoņiem, lai viņi dara, ko vēlas. Es no viņiem nebaidos.

Smagu sirdi Hektors Adoniss nodeva šo atbildi donam Kročem — tas tikai pašūpoja savu lauvas galvu, it kā citu neko arī nebūtu gaidījis.

» ♦ »

Nākamajos mēnešos tika izdarīti trīs Giljāno slepkavības mēģinājumi. Pirmajam atļāva izmēģināt veiksmi Gvido Kvintānam. Viņš, gluži kā Bordža, bija paredzējis visu līdz pēdējam sīkumam. Giljāno, nokāpjot no kalniem, bieži izmantoja vienu ceļu. Ceļa malā bija lauki ar sulīgu zāli, kur Kvintāna izlaida aitu ganāmpulku. Aitas uzraudzīja trīs nevainīga izskata gani — izceļotāji no Korleones un seši Kvintānas draugi.

Gandrīz veselu nedēļu, kad pa ceļu gāja Giljāno, gani godbijīgi sveicināja viņu un, pēc senas tradīcijas, piegāja klāt noskūpstīt roku. Starp Giljāno un ganiem izraisījās draudzīga saruna, gani nereti piedalījās Giljāno vienības darbībā, turklāt viņš vienmēr meklēja papildspēkus. Viņš nebaidījās par savu dzīvību, jo gandrīz vienmēr izbrauca kopā ar miesassargiem, bieži vien arī ar Pišotu, kurš bija vismaz divu vīru vērts. Gani nebija bruņoti, apģērbs viņiem bija viegls — zem tāda ieroci nepaslēpsi.

Taču gani bija noslēpuši bises ar patronsomām. Viņi tās bija apsējuši pavēderē vairākām aitām, kas atradās ganāmpulka vidū, un gaidīja, kad Giljāno būs viens, bez apsardzes. Tomēr Pišotu ieinteresēja gani, kuri vienmēr satiekoties izrādīja tādu draudzīgumu, turklāt — no kurienes pēkšņi bija uzradies šis aitu ganāmpulks? Caur savu informatoru tīklu viņš ievāca ziņas. Atklājās, ka tie ir Kvintānas algotie slepkavas.

Pišota nezaudēja laiku. Viņš paņēma desmit vīrus' no savas vienības un aplenca ganus. Tad sāka viņus sīki iztaujāt: kam pieder aitas, cik ilgi viņi tās gana, kur dzimuši, kā sauc tēvu un māti, sievu un bērnus. Gani likās atbildam atklāti, bet Pišotam bija pierādījumi, ka viņi melo.

Tika sarīkota rūpīga pārmeklēšana, un ieročus atrada. Pišota būtu nogalinājis krāpniekus, bet Giljāno aizliedza to darīt. Galu galā, viņi nekā slikta nebija nodarījuši, vainīgs bija Kvintāna.

Un tad ganiem lika aizdzīt ganāmpulku uz Montelepri, uz galveno laukumu, un tur paziņot:

«Nāciet saņemiet dāvanas no Turi Giljāno. Katrai ģimenei pa aitai un Turi Giljāno svētība.»

Pēc pirmā pieprasījuma ganiem vajadzēja aitas nokaut un izdalīt tās.

— Iegaumējiet,— atvadoties teica Pišota,— gribu, lai jūs būtu pieklājīgi kā pati laipnākā Palermo pārdevēja, kas no katra pirkuma saņem procentus. Un nododiet mūsu sveicienus un pateicību Gvido Kvintānam.

Dons Siāno rīkojās vēl primitīvāk. Viņš aizsūtīja divus vīrus uzpirkt Pasatempo un Terranovu, lai viņi nostātos pret Giljāno. Taču dons Siāno nevarēja iedomāties, cik uzticams Giljāno var būt pat tāds zvērs kā Pasatempo. Un atkal Giljāno aizliedza nonāvēt emisārus, bet Pasatempo noslānīja tos un aizsūtīja atpakaļ ar kāviena zīmēm.

Trešo mēģinājumu atkal uzsāka Kvintāna. Un šoreiz Giljāno zaudēja pacietību. Uz Montelepri bija atbraucis jauns garīdznieks, ceļojošs mūks, kura izskats liecināja par miesas mērdēšanu ticības vārdā. Svētdienas rītā viņš noturēja misi un parādīja ļaudīm savas svētās rētas.

Viņu sauca par tēvu Dodanu. Tas bija gara auguma < llvaks ar atlētisku ķermeni un ar tik straujām kustībām, ka viņa melnā sutana nemitīgi plandījās gar viņa noplīsušajiem zābakiem. Mati viņam bija gaiši, taču seja — grumbaina un tumša kā rieksts, kaut gan viņš vēl bija jauns cilvēks. Pēc mēneša par viņu runāja visa Montelepre, jo viņš nevairījās no smaga darba, palīdzēja vietējiem zemniekiem novākt ražu, noņēmās ar bērniem, kas klīda pa ielām, apciemoja slimas večas viņu mājās un uzklausīja viņu grēksūdzi. Tāpēc arī Marija Lombardo-Giljāno nebija izbrīnījusies, kad reiz kādā svētdienā pēc mises viņš apstādināja viņu pie baznīcas un jautāja, vai nevarot kaut ko izdarīt viņas dēla labā.

—   Tu, protams, esi nobažījusies par viņa dvēseles glābšanu,— tēvs Dodana teica.— Nākamreiz, kad viņš atnāks jūs apciemot, atsūti kādu pēc manis, un es uzklausīšu viņa grēksūdzi.

Lai gan Marija Lombardo bija ticīga sieviete, garīdzniekus viņa īpaši nemīlēja. Tomēr tēvs Dodana bija viņai iepaticies.

Viņa zināja, ka Turi nekad nesūdzēs grēkus, bet, iespējams, pratīs izmantot svēto tēvu. Tāpēc garīdzniekam viņa pateica, ka paziņos dēlam viņa priekšlikumu.

—   Esmu ar mieru doties pat kalnos, lai viņam palīdzētu,— teica tēvs Dodana.— Pasaki to viņam. Mana vienīgā rūpe — glābt dvēseles, kuras apdraud elle, bet tas, ar ko cilvēks nodarbojas, ir viņa personiska lieta.

Pēc nedēļas Turi Giljāno apciemoja māti. Viņa mēģināja pierunāt dēlu tikties ar garīdznieku un izsūdzēt grēkus. Tēvs Dodana varētu pasniegt vakarēdienu. Viņai ap sirdi kļūtu vieglāk, ja dēls izsūdzētu grēkus.

Mātei par brīnumu, Turi Giljāno uzklausīja viņu ar interesi. Viņš piekrita tikties ar garīdznieku un aizsūtīja Aspanu Pišotu uz baznīcu pēc svētā tēva. Kā jau Giljāno bija nojautis, mācītājs izrādījās par daudz kustīgs un darbīgs, atlētisks un pārāk labvēlīgi noskaņots pret viņu.

—   Mans dēls,— tēvs Dodana sacīja,— esmu gatavs uzklausīt tavu grēksūdzi tavas guļamistabas klusumā. Es pasniegšu tev komūniju. Man ir līdzi viss nepieciešamais.— Viņš papliķēja pa koka lādīti sev padusē.— Tava dvēsele būs tikpat tīra kā tavai mātei, un, ja ar tevi kas notiks, tu nokļūsi tieši paradīzē.

—    Uzvārīšu kafiju un pagatavošu kaut ko ēdamu tev un svētajam tēvam,— teica Marija Lombardo un iegāja virtuvē.

—    Varat uzklausīt manu grēksūdzi tepat,— ar smaidu teica Turi Giljāno.

Tēvs Dodana uzmeta skatienu Pišotam.

—    Tavam draugam jāatstāj istaba,— viņš teica.

Turi iesmējās.

—     Mani grēki nevienam nav noslēpums. Par tiem raksta visās avīzēs. Citādi mana dvēsele ir tīra. Tikai, redz, viena lieta nospiež man sirdsapziņu. Atzīstos — esmu aizdomu pilns cilvēks. Tāpēc gribētu zināt, kas jums tajā lādītē, ko turat padusē.

—     Dievmaizītes svētajai komūnijai,— tēvs Dodana atbildēja.— Tūlīt es tev tās parādīšu.

Viņš sāka darboties ap lādīti, lai to atvērtu, bet šajā brīdī Pišota pielika pistoli viņam pie pakauša. Giljāno paņēma lādīti. Uz mirkli viņu skatieni sastapās. Giljāno atvēra lādīti. Uz samta spīdēja tumši zila mašīnpistole.

Pišota redzēja, kā nobālēja Giljāno seja, gaiši pelēkās acis no aizturētām dusmām satumsa.

Giljāno aizvēra lādīti un uzlūkoja mācītāju.

—    Domāju, ka mums jāiet uz baznīcu un jālūdz Dievs kopā,— viņš teica.

—    Lūgsim par tevi un par Kvintānu. Raidīsim lūgšanu Dievam tam Kungam, lai viņš izdzītu naidu no Kvintānas un alkatību — no tavas sirds. Cik viņi tev apsolīja?

Tēvs Dodana nebija uztraucies. Jo iepriekš slepkavas tika atlaisti. Viņš paraustīja plecus un pasmaidīja.

—    Valdības solītā atlīdzība plus pieci miljoni liru.

—    Tīri pieklājīga summa,— Giljāno teica.— Es nevainoju tevi par to, ka biji sadomājis iedzīvoties mantā. Bet tu meloji manai mātei, un to es tev nevaru piedot. Tu patiesi esi mācītājs?

—     Es?— nicīgi novilka tēvs Dodana.— Nekādā gadījumā. Taču nedomāju, ka pret mani varētu rasties aizdomas.

Trijatā viņi gāja pa ielu. Giljāno nesa koka lādīti. Pišota soļoja nopakaļ. Viņi iegāja baznīcā. Giljāno lika tēvam Dodanam nokrist ceļos pie altāra, tad izvilka no lādītes pistoli.

—    Dodu tev minūti lūgšanai,— viņš teica.

Nākamās dienas rītā Gvido Kvintāna gatavojās iet uz kafejnīcu, lai izdzertu savu parasto rīta kafiju. Atvēris mājas durvis, viņš ieraudzīja kādu tumšu priekšmetu, kas aizsedza rīta sauli. Nākamajā acumirklī, gandrīz nogāzdams viņu no kājām, durvīs iekrita liels, rupji sanaglots krusts. Krustā bija

piesists ložu sacaurumots tēva Dodanas ķermenis.

» » *

Dons Kroče pārdomāja šīs neveiksmes. Kvintānu brīdināja. Viņam būs pilnībā jānododas mēra pienākumu izpildei, citādi Montelepres pilsētiņai nāksies pāriet pašpārvaldē. Skaidrs, ka Giljāno zaudējis pacietību un nu var uzsākt karu pret «Draugiem».

Pēc tā, kā Giljāno bija izrēķinājies ar Dodanu, dons Kroče saprata, ka viņam darīšana ar meistaru. Tātad atliek izdarīt pēdējo triecienu, un šoreiz kļūdu nedrīkst būt. Dons Kroče saprata, ka nu beidzot jāparāda stingrība. Un pretēji savai gribai un uzskatiem viņš aizsūtīja pēc paša uzticamākā slepkavas, kuru sauca Stefans Andolīni un kurš bija pazīstams arī ar iesauku Sātana Brālis.

14. nodaļa

Montelepres garnizonu palielināja līdz simts karabinieriem, un tajās retajās reizēs, kad Giljāno devās uz pilsētu, lai pavadītu vakaru kopā ar ģimeni, viņš pastāvīgi baidījās, ka mājā pēkšņi var iebrukt karabinieri.

Vienā šādā vakarā Giljāno sēdēja, klausīdamies tēva stāstījumu par Ameriku, un viņa galvā radās kāda ideja.

Salvatore, vecākais, sūca vīnu un pļāpāja ar senu, uzticamu draugu, kas arī bija dzīvojis Amerikā, un viņi bija kopā atgriezušies Sicīlijā. Sis vīrs — namdaris, vārdā Alfio Do- rio,— atgādināja Giljāno tēvam, kā viņi sākumā dzīvojuši Amerikā, pirms sāka strādāt pie Krusttēva — Dona Korleones. Viņus nolīga rakt zem upes tuneli — vai nu līdz Ņūdžersijai, vai arī Longailendai . . . Viņi atcerējās, cik riskanti bija strādāt zem tekošas upes, kā viņi baidījušies, ka tubinga nostiprinājums sagrūs un viņi noslīks kā žurkas. Tieši 11 - Sicīlietis tas arī Giljāno apskaidroja. Sie abi ar pāris uzticamiem palīgiem varētu izrakt tuneli no vecāku mājas līdz kalna pakājei, līdz kurai bija tikai kādi simts metri. Tuneļa izeju varētu nomaskēt ar lieliem granīta bluķiem, ieeja varētu būt kādā no mājas sienasskapjiem vai virtuvē zem plīts. Ja kaut kas tāds izdotos, Giljāno varētu iet un nākt jebkurā laikā.

Abi vecie vīri teica, ka tas nav iespējams, toties māte šo ideju uztvēra jūsmīgi — tad taču viņas dēls aukstajos ziemas vakaros varētu slepus atnākt mājās un pārlaist nakti savā gultā. Alfio Dorio teica,— tā kā šī lieta jāpatur slepenībā, tajā būs jāiesaista iespējami maz cilvēku, strādāt vajadzēs tikai naktīs, un tuneļa izbūve prasīs milzum daudz laika. Bez tam radīsies problēmas. Kur likt izrakto zemi, turklāt tā, lai neviens neko nemanītu? Un zeme šeit pilna ar akmeņiem. Ko tad, ja viņi uzdursies granīta bluķim? Ko tad, ja kāds no racējiem nodos viņus? Taču galvenais veco vīru iebildums bija tas, ka darbi ilgs vismaz gadu. Giljāno saprata, ka klusībā viņi uzskata — tik ilgi viņš nenoturēsies. Tāda pati doma ienāca prātā arī viņa mātei.

— Mans dēls lūdz jums palīdzību, kas varētu glābt viņa dzīvību,— viņa teica vecajiem vīriem.— Ja jūs esat par slinkiem, tad to darīšu es. Vismaz pamēģināsim. Ko gan mēs zaudēsim,— ja nu vienīgi mazliet pasvīdīsim. Un ko mums var padarīt varasvīri, pat ja atklātu tuneli? Mums ir visas tiesības rakt savā zemē. Teiksim, ka rokam pagrabu dārzeņiem un vīnam. Padomājiet taču! Sis tunelis kādreiz var izglābt Turi dzīvību. Vai tad tādēļ nav vērts pasvīst?

5ajā sarunā klāt bija arī Hektors Adoniss. Viņš apsolīja sagādāt grāmatas par tuneļbūvi un vajadzīgos darbarīkus. Bez tam viņš piedāvāja variantu, kas iepatikās visiem: viņi izraks sānu atzaru uz kādu no Via Bella kaimiņu mājām — rezerves izeju gadījumam, ja tuneļa izeju nevarēs izmantot. So sānu atzaru vajadzēs rakt pirmo, bet tas būs jādara tikai abiem vecajiem vīriem un Marijai Lombardo. Neviens cits par to nedrīkst zināt. Tā rakšana neaizņems daudz laika. Viņi ilgi strīdējās, kuru no blakus mājām izvēlēties. Giljāno tēvs ieteica Aspanu Pišotas vecāku māju, bet Giljāno tūdaļ noraidīja šo ideju. Tā māja arī tiek stingri uzraudzīta, turklāt tajā dzīvo pārāk daudz dažādu radinieku. Tādā gadījumā cik cilvēku jau zinās par tuneli? Bez tam arī Aspanu nav visai labās attiecībās ar tuviniekiem. Viņa tēvs ir miris, un, kad māte apprecējās otrreiz, viņš to mātei nav piedevis.

Hektors Adoniss piedāvāja savu māju, bet tā atradās pārāk tālu, turklāt Giljāno negribēja pakļaut briesmām savu krusttēvu. Ja tuneli atklātu, mājas saimnieku noteikti arestētu. Tika apspriestas iespējas par citiem radiniekiem un draugiem, taču visi viņi cits aiz cita atkrita, un Giljāno māte visbeidzot teica:

— Ir tikai viens cilvēks. Viņa dzīvo viena ceturtajā mājā no mums. Vīru viņai nošāva karabinieri, viņa tos ienīst. Tā ir mana labākā draudzene, un Turi viņa dievina. Viņas acu priekšā Turi no zēna izaudzis par vīrieti. Tā bija viņa, kas visu ziemu, kamēr Turi bija kalnos, sūtīja turp pārtiku. Viņa ir īsta draudzene, un es viņai pilnīgi uzticos.— Un, brīdi klusējusi, teica:— Es runāju par Veneru.

Visi, protams, no paša sākuma bija gaidījuši, ka viņa pateiks šo vārdu. Izvēlei, loģiski spriežot, bija jākrīt tieši uz Veneru. Taču viņi bija sicīlieši un paši neko tādu piedāvāt nevarēja. Ja Venera piekritīs, bet šis notikums taps zināms, viņas reputācija būs sabojāta uz mūžiem. Viņa ir jauna atraitne, kas dzīvo viena, un nu viņa nodos sevi un savu mājvietu jauna vīrieša rīcībā. Vēlāk neviens vīrietis no šīs Sicīlijas daļas ne vien šādu sievieti neprecēs, bet arī necienīs viņu. Tiesa, Venera bija vismaz piecpadsmit gadus vecāka par Turi Giljāno. Taču viņai nebija vēl ne četrdesmit. Un, kaut gan viņa nevarēja lepoties ar skaistu seju, tomēr bija pietiekami pievilcīga, un acīs kvēloja uguns. Tātad viņa bija sieviete, bet viņš — vīrietis, un tunelis viņus varēja savienot. Tas nozīmēja, ka viņi, bez šaubām, kļūs mīlnieki, jo neviens sicīlietis nenoticēs, ka vīrietis un sieviete, būdami divatā, varētu atturēties. Tātad, ja izraktu tuneli uz viņas māju, tas, iespējams, var glābt Turi Giljāno dzīvību, taču uzliks viņai kā sievietei kauna zīmi.

Vīrus, tikai ne pašu Turi, nodarbināja doma par viņa atturēšanos. Sicīlietim tas liekas nedabiski. Bet viņš patiesi bija šķīsts. Viņa vīri devās uz Palermo pie ielasmeitām. Bija zināms, ka viņa bandas vadoņi Terranova un Pasatempo ir nabaga atraitņu mīļākie un apvelta viņas ar dāvanām. Pasatempo gan bija iemantojis tāda vīra slavu, kurš sievietes iegūst drīzāk ar varu nekā ar aplidošanu, bet, nonācis Giljāno pakļautībā, viņš rīkojās piesardzīgi. Giljāno bija draudējis sodīt ikvienu, kurš izvaros kādu sievieti.

Tas viss lika viņiem gaidīt, lai Giljāno māte pati nosauktu Veneras vārdu, taču, kad viņa to izdarīja, viņi tomēr bija izbrīnīti. Marija Lombardo-Giljāno bija reliģioza, vecmodīga sieviete, kas, daudz nedomādama, nosauca pilsētiņas meitenes par ielasmeitām, ja vien viņas uzdrošinājās vienas pašas pastaigāties pa pilsētas laukumu.

Klātesošie nezināja to, ko zināja Marija Lombardo. Bet viņa zināja, ka Venera pēc dzemdību traumas vairs nevarēja kļūt grūta. Neviens nevarēja zināt to, ko Marija Lombardo klusībā jau bija nolēmusi: Venera labāk par visiem apmierinās Turi, un riska nebūs nekāda. Viņas dēls ir pasludināts ārpus likuma, par viņa galvu apsolīta atlīdzība, un sieviete pavisam vienkārši var viņu nodot . . . Bet Venera jau savu bija izcietusi. Viņas vīru bija nošāvuši pašas acu priekšā. Būtu bijis lieliski, ja viss šādi nokārtotos. Taču Veneras reputācija var ciest, tāpēc lēmums jāpieņem viņai . . .

Pēc pāris dienām Giljāno māte jautāja Venerai, un viņa tūdaļ deva piekrītošu atbildi. Tas apstiprināja mātes aizdomas, ka Venera nav vienaldzīga pret Turi. Lai notiek, domāja Marija Lombardo, pateicības asarām acīs apkampjot Veneru.

Pēc četriem mēnešiem tuneļa atzars bija gatavs, taču tā galvenajā eja varētu būt pabeigta tikai pēc gada. Laiku pa laikam Giljāno naktī atnāks uz pilsētiņu apciemot tuviniekus un gulēs siltā gultā pēc vakariņām, kuras tādās reizēs vienmēr būs bagātīgas.

Jau pavasara sākumā viņam nācās izmantot tuneļa atzaru. Samērā liela karabinieru vienība virzījās pa Via Bella un pagāja garām mājai. Karabinieri bija līdz zobiem apbruņoti. Giljāno četri miesassargi, paslēpušies blakusmājās, gatavojās cīņai. Taču vienība pagāja garām. Tomēr atpakaļceļā viņi varēja uzbrukt. Turi Giljāno pa eju no vecāku guļamistabas nokāpa tunelī.

Atzars sākās aiz koka paneļa, kas bija apbērts ar zemi apmēram četrdesmit centimetru biezā kārtā, galvenā tuneļa racēji par to neko nezināja. Giljāno atraka zemi un noņēma koka plāksni. Vajadzēja vēl minūtes piecpadsmit, lai pa šauro eju aizlīstu līdz Veneras mājai. Tur lūka atradās virtuvē aiz lielas dzelzs krāsns. Giljāno padauzīja pa lūku agrāk norunāto signālu un sāka gaidīt. Piedauzīja vēlreiz. Viņš nekad nebija baidījies no lodēm, bet no tumsas izbijās. Beidzot virs viņa atskanēja tikko dzirdams troksnis, un lūka pacēlās. Pilnīgi atvērt to neizdevās krāsns dēļ, Giljāno vajadzēja iespraukties caurumā un uz vēdera ielīst Veneras virtuvē.

Bija jau pāri pusnaktij. Venera bija savā parastajā, bezveidīgajā, melnajā kleitā, kuru viņa nēsāja sērās pēc vīra, kaut gan bija pagājuši trīs gadi kopš viņa nāves. Kājās viņai nebija ne kurpju, ne zeķu, un, pieceļoties no grīdas, Giljāno pamanīja, kādas viņai baltas kājas — pretstatā iedegušajai sejai un cietajiem, cirtainajiem, piķa melnajiem matiem. Viņš pirmo reizi ievēroja, ka seja viņai nebija tik plata kā vairumam sieviešu pilsētā, zods smails, bet tumšbrūnajās acīs gailēja uguntiņas — tādas acis viņš vēl nekad nebija redzējis. Rokā viņai bija spainītis ar kvēlojošām oglēm, it kā viņa <11n•.Ito» tās mest atvērtajā lūkā. Tad viņa izbēra ogles nlpaka| krāsnī un aizvēra lūkas vāku. Likās, ka viņa ir izbijusies.

— Pa ielām klīst patruļas,— Giljāno steidzās viņu mierināt.— Tiklīdz tās atgriezīsies kazarmās, es aiziešu. Nebaidies, uz ielas man ir draugi.

Viņi sāka gaidīt. Venera uzvārīja kafiju, un viņi iesāka sarunu. «Viņš nav tik nervozs kā mans vīrs,» Venera nodomāja. Viņš nelūkojās pa logu, nesaspringa, izdzirdot troksni uz ielas. Likās, ka viņš ir pilnīgi mierīgs. Venera nezināja, ka Turi ir pieradinājis sevi tā izturēties, atcerēdamies viņas stāstus par vīru un nevēlēdamies uztraukt vecākus, īpaši jau māti. No viņa strāvoja tāda pārliecība, ka Venera drīz vien aizmirsa draudošās briesmas, un viņi sāka runāt par to, kas noticis pilsētiņā.

Venera jautāja, vai ēdiens, ko viņa bija sūtījusi, ir saņemts. Giljāno pateicās un pastāstīja, kā viņi ar biedriem uzklupuši produktu paciņām, it kā tās būtu burvju dāvanas. Kā slavējuši Veneru — tik garšīgs viss bijis. Viņš tikai noklusēja parupjos jociņus, kurus palaida viens otrs no puišiem,— ja arī mīlēt viņa protot tikpat labi kā ēdienu gatavot, tad viņa ir patiešām nenovērtējama.

Turi visu laiku Veneru uzmanīgi vēroja. Viņas izturēšanās nebija tik draudzīga kā parasti, ne tik sirsnīga un mīļa kā citu klātbūtnē. Vai tikai viņš nav Veneru kaut kā apvainojis? Kad bija pienācis laiks šķirties, viņi samērā vēsi atvadījās.

Pēc divām nedēļām Giljāno atnāca atkal. Bija jau iestājies pavasaris, tikai kalnos vēl puteņoja, bet aizslēgtās kapelas ceļa malās mirka lietū. Giljāno, atrazdamies savā alā, sapņoja par mātes gatavoto ēdienu, karstu vannu, mīkstu gultu savā istabā. Un šie sapņi, viņam par lielu pārsteigumu, mijās ar Veneras baltajām kājām. Bija jau nakts, kad viņš uzsvilpa saviem miesassargiem un devās lejup uz Montelepri.

Mājinieki viņu sagaidīja ar prieku. Māte sāka gatavot viņa iemīļotos ēdienus, un, kamēr tie cepās un vārījās, viņa sasildīja ūdeni, lai dēls nomazgātos. Tēvs tikko paspēja ieliet viņam glāzīti anīsa degvīna, kad iebrāzās kāds no novērotājiem un paziņoja, ka pilsētu ielenc karabinieri un pats feldfēbelis ved viņu vienību no Bellampo kazarmām uz Giljāno māju.

Giljāno ienira lūkā, kas bija iebūvēta sienas skapī, un caur to nokļuva tunelī. Pēc lietus tur bija netīrs, zeme lipa pie miesas, tāpēc pārvietošanās bija diezgan grūta un ilga. Kad Giljāno ierāpoja Veneras virtuvē, drēbes viņam bija netīras un slapjas, seja — melna.

To redzot, Venera iesmējās — Giljāno pirmo reizi viņu redzēja smejamies.

—   Gluži kā moris,— viņa teica. Un vienu mirkli viņš juta bērnišķīgu aizvainojumu, varbūt tāpēc, ka sicīliešu leļļu teātra izrādēs mori vienmēr ir ļaundari un tātad viņš tiek uzskatīts par ļaundari, nevis par varoni, kam draud briesmas. Bet varbūt Veneras smiekli atklāja, ka viņš velti iekāro šo sievieti. Viņa juta, ka aizskārusi Turi lepnumu.

—   Tūlīt ieliešu ūdeni, varēsi nomazgāties,— viņa teica.— Man vēl ir kaut kas no vīra drēbēm — varēsi tās uzvilkt, kamēr iztīrīšu tavu apģērbu.

Venera bija gaidījusi, ka viņš turēsies pretim un negribēs mazgāties šādā bīstamā brīdī. Viņas vīrs, kad bija atnācis mājās, tā nervozēja, ka baidījās novilkt drēbes, revolveriem vienmēr vajadzēja atrasties pa ķērienam. Bet Giljāno uzsmaidīja viņai, novilka jaku, noņēma pistoles un nolika to visu uz kastes, kur glabājās malka.

Bija jāpaiet laikam, lai sasildītu tējkannās ūdeni un piepildītu cinkoto tvertni. Kamēr viņš gaidīja, Venera pasniedza kafiju. «Skaists kā eņģelis,» viņa nodomāja, uzlūkojot Giljāno, taču ilūzijas neloloja. Viņas vīrs arī bija skaists, bet nogalināja cilvēkus. Un kā viņu izkropļoja lodes! Nē, nedrīkst mīlēt vīrieti sejas dēļ. Katrā ziņā — ne jau Sicīlijā.

Kā viņa toreiz raudāja! Tomēr sirds dziļumos . . . juta milzīgu atvieglojumu. Kad vīrs kļuva par bandītu, bija skaidrs, ka viņš ies bojā. Katru dienu viņa gaidīja, ka teju teju tas notiks, cerēdama vienīgi uz to, ka viņš sagaidīs nāvi kalnos vai kādā attālā pilsētiņā. Taču vīru nošāva viņas acu priekšā. Kopš tā laika viņa nevarēja tikt vaļā no kauna sajūtas — ne tāpēc, ka viņš bijis bandīts, bet gan tāpēc, ka viņu piemeklējusi tāda kaunpilna nāve. Viņš padevās un lūdza apžēlot, taču karabinieri nošāva viņu sievas acu priekšā. Paldies Dievam, viņu meitiņa neredzēja, kā nogalināja tēvu. Maza Dieva dāvana.

Venera pamanīja, ka Turi Giljāno novēro viņu un sejā viņam ir kāds īpašs mirdzums, kas pauž iekāri. Viņa labi pazina šādu sejas izteiksmi. Tāda bieži parādījās viņas vīra vienības ļaudīm. Taču viņa zināja, ka Turi viņai neuzmāksies — aiz cieņas pret savu māti, aiz cieņas pret to, ka viņa bija atļāvusi izrakt tuneli līdz savai mājai.

Viņa izgāja no virtuves mazā viesistabā, lai viņš varētu nomazgāties vienatnē. Giljāno tūdaļ izģērbās un iekāpa tvertnē. Viņš rūpīgi nomazgājās un mēģināja uzstīvēt sev viņas vīra apģērbu. Bikses bija nedaudz par īsām, krekls — krūtīs par šauru, tāpēc augšējās pogas palika neaizpogātas. Dvieļi, kurus Venera bija sasildījusi pie krāsns, vairāk līdzinājās lupatām, un tajos nevarēja kā nākas noslaucīties. Tikai tad viņš saprata, cik nabadzīga ir Venera, un nolēma palīdzēt viņai ar naudu.

Viņš uzsauca Venerai, ka ir apģērbies, un viņa atgriezās virtuvē.

—   Tu taču neesi izmazgājis galvu,— uzlūkodama Turi, viņa teica,— tev taču matos ir ķirzaku midzenisl— Viņa runāja parupji, taču sirsnīgi, tā ka viņš nedomāja apvainoties. Kā vecmāmiņa viņa pārvilka ar plaukstu pār Turi pinkām un, paņēmusi viņu aiz rokas, pieveda pie mazgājamās bļodas.

Giljāno sajuta siltumu tajās vietās, kur Veneras plauksta pieskārās viņa pakausim. Viņš aši pabāza galvu zem krāna, un viņa tecināja tai virsū ūdeni un saziepēja viņa matus ar dzeltenām saimniecības ziepēm; citu viņai nebija. Kamēr Venera to darīja, viņa ar savu augumu piespiedās pie Turi, un viņš juta nevaldāmu tieksmi pārlaist plaukstas pār viņas krūtīm un maigo vēderu.

Izmazgājusi Turi galvu, Venera apsēdināja viņu uz krēsla, kas bija nokrāsots ar melnu emaljas krāsu, un enerģiski ņēmās slaucīt matus rupjā, brūnganā dvielī. Mati viņam bija tā atauguši, ka krita pār apkakli.

—   Tu izskaties pēc tāda kā bandītiska angļu lorda, ko rāda kino,— viņa teica.— Tev vajadzēs apgriezt matus, bet tikai ne virtuvē. Mati var iekrist ēdienā un sabojāt tev vakariņas. Iesim istabā.

Giljāno uzjautrināja Veneras nopietnība. Viņa tēloja māti vai tanti, it kā cenzdamās neizrādīt, ka jūt pret viņu daudz maigākas jūtas. Turi apjauta, ka Venera mēģina slēpt iekāri, taču viņš izturējās piesardzīgi. Seksa jomā viņš bija nepieredzējis un negribēja kļūt smieklīgs. Tas atgādināja partizānu karu kalnos; Turi nekad nedevās kaujā, pirms visi trumpji nebija viņa rokās. Pēdējo gadu, kad Turi Giljāno bija komandējis vīrus un nogalinājis cilvēkus, tomēr šobrīd šīs dabiskās, zēniskās bailes viņam pašam ļāva notiekošo uzlūkot par tādu kā joku; kādas sievietes noraidoša attieksme viņa pašcieņu vairs tā nesatrieca. Kaut gan Turi bija šķīsta jaunekļa slava, viņš ar draugiem bija devies uz Palermo pie ielasmeitām. Bet tas bija noticis pirms tam, kad viņš tika izsludināts ārpus likuma, kļuva par cienīgu bandas vadoni un tika uzskatīts par romantisku varoni, kurš nemūžam nedarīs neko tādu.

Venera ieveda Turi viesistabā ar mīkstajām mēbelēm. Uz galdiņiem no melni lakota koka bija noliktas nogalinātā vīra un mirušās meitiņas fotogrāfijas. Bija arī fotogrāfijas, kurās bija redzama pati Venera kopā ar ģimeni.

Fotogrāfijas bija brūni ietonētas, tām bija ovāli melni koka rāmīši. Giljāno bija pārsteigts par to, cik senajos, laimīgākajos laikos Venera bijusi skaista, īpaši tad, kad bija tērpusies glītās drānās. Viņas portrets, kurā viņa bija redzama sarkanā kleitā, pilnīgi satrieca Turi. Un viņam ienāca prātā Veneras vīrs — cik daudz noziegumu tam nācies pastrādāt, lai sagādātu sievai tik krāšņas mantas!

— Neskaties uz tām,— ar skumju smaidu teica Venera.

—    Tie bija laiki, kad domāju, ka dzīve nesīs man laimi.

Viņš saprata. Venera bija viņu ievedusi šajā istabā ne

tikai lai apgrieztu matus, bet arī tādēļ, lai viņš redzētu fotogrāfijas.

Ar kāju viņa izbīdīja ķeblīti no kakta istabas vidū, un Giljāno apsēdās uz tā. Pēc tam viņa no skaistas, ar ādu apvilktas un ar zeltu rotātas kārbiņas izņēma šķēres, skuvekli un ķemmi, ko reiz Ziemassvētkos bija atnesis bandīts Kande- lerija pēc kārtējā nozieguma. No guļamistabas viņa atnesa baltu drānu, ko uzklāja Giljāno pleciem. Tad blakus uz galdiņa nolika koka bļodu. Garām mājai aizbrauca džips.— Vai atnest no virtuves pistoles?—Venera jautāja.

—    Vai ar tām tu nejutīsies labāk?

Giljāno paskatījās uz Veneru. Viņš bija pilnīgi mierīgs. Viņš negribēja uztraukt Veneru. Viņi abi saprata, ka aizbraukušais džips bija pilns ar karabinieriem un tas virzījās uz Giljāno māju. Taču Giljāno zināja — ja karabinieri ierastos šeit un mēģinātu uzlauzt durvis, Pišota ar saviem ļaudīm tiktu ar viņiem galā. Turklāt pirms iziešanas no virtuves viņš bija pārbīdījis krāsni, tā ka tagad vairs negiens nevarētu atvērt lūku.

Turi maigi pieskārās viņas rokai.— Nē,— viņš teica,— man pistoles nav vajadzīgas, ja vien tu neesi nolēmusi pārgriezt man rīkli ar šo te skuvekli.

Abi iesmējās. Tad Venera sāka griezt viņam matus.

Viņa darbojās rūpīgi un lēnām, nogrieza šķipsnu un tad iesvieda to koka bļodā. Giljāno sēdēja pavisam rāms. Šķēru klusās šķindoņas apburts, viņš lūkojās uz istabas sienām. Pie tām karājās milzīgi Veneras vīra, varenā bandīta Kandeleri- jas portreti. Bet viņš bija varens tikai šajā mazajā Sicīlijas piovinc4, Giljāno nodomāja; Giljāno jauneklīgā lepnībā jau jutās kā mirušā vīra sāncensis.

Rutillo Kandelerija bija bijis skaists vīrietis. Viņa augsto pieri ieskāva rūpīgi apgriezti, cirtaini, kastaņbrūni mati, un Giljāno prātoja, vai matus viņam grieza sieva. Vīra seju rotāja kuplas kavalērista ūsas, kas padarīja viņu vecāku; kad karabinieri viņu nošāva, viņam bija tikai trīsdesmit pieci gadi. Tagad Rutillo Kandelerija noraudzījās no ovālās gleznas gandrīz vai laipni, tā, it kā viņus svētītu. Tikai acis un mute nodevīgi liecināja, ka šis vīrs ir bijis nežēlīgs. Un tomēr tajā pašā laikā šī seja pauda skumjas, it kā Kandelerija nojaustu, kāds liktenis viņu gaida. Viņam paredzama pēkšņa nāve — tāpat kā visiem citiem, kuri pacēla rokas pret pasauli un, pastrādādami varas darbus un slepkavodami, dabūja to, ko bija iekārojuši; tāpat kā tie, kuri pasludināja savus likumus un mēģināja ar tiem valdīt pār sabiedrību.

Koka bļoda pildījās spožiem kastaņbrūnu cirtu gredzeniem, likās, tās ir sīku putneļu ligzdiņas. Giljāno sajuta Veneras kājas, kas skāra viņa muguru, viņas karstumu, kas plūda cauri apģērba raupjajam audumam. Pārvietojoties viņa nostājās Turi pretī, lai apgrieztu matus uz pieres, taču turējās zināmā attālumā un tikai pieliecoties gandrīz skāra ar krūtīm viņa lūpas,— viņa seja sāka kaist no Veneras ķermeņa svaigās, karstās smaržas. Fotogrāfijas pie sienas izplūda . . .

Venera pagriezās, lai iesviestu koka bļodā vēl vienu matu cirtu. īsu mirkli sievietes apaļais gurns atspiedās pret Turi roku, un viņš pat cauri biezajai, melnajai kleitai sajuta, cik viņas āda ir zīdaina. Viņš pārvērta savu augumu par cietu klinti. Viņa atbalstījās stingrāk. Lai apspiestu tieksmi pacelt uz augšu Veneras kleitu un pieskarties viņas gurniem, Turi pajokoja:

— Vai mēs esam Samsons un Dali la?

Venera pēkšņi atvirzījās nost. Jauneklis pārsteigts ieraudzīja, ka pār viņas seju plūst asaras. Nedomājot viņš satvēra Veneru un pievilka viņu sev klāt. Viņa lēnām pastiepa roku un nolika sudraba šķēres koka bļodā uz brūno matu kaudzes.

Un tad Turi rokas paslīdēja zem melnā sēru tērpa un pieskārās sievietes siltajiem gurniem. Viņa noliecās un piespieda savas lūpas pie Turi lūpām tā, it kā gribētu tās apēst. Viņu sākotnējo maigumu pēc mirkļa nomainīja dzīvnieciska kaisle, ko pastiprināja Veneras trīs gadus ilgusT šķīstā atraitnība un tā saldā bauda, ko sajuta jaunais vīrietis, kurš vēl nekad nebija izjutis sievietes mīlu, bet tikai bija pircis ielasmeitu lietišķos pakalpojumus.

Tajā brīdī Giljāno aizmirsa pats sevi, savu pasauli — Veneras augums bija bezgala krāšņs, un no tā strāvoja tāda tropiska svelme, kas kveldēja jauno vīrieti līdz kauliem. Sievietes krūtis bija daudz kuplākas, nekā Giljāno bija domājis; melnais atraitnes tērps tās veikli bija noslēpis un pasargājis. Ieraugot šīs apaļās puslodes, viņš juta asinis sakāpjam galvā. Un tad viņi abi jau bija zemē uz grīdas — sākdami mīlēties, viņi viens otram vilka nost drēbes. Venera kā agonijā čukstēja:—Turi, Turi!—Viņš neteica neko. Viņš grima sievietes auguma smaržā, svelmē un krāšņumā. Kad viņi bija tikuši galā, Venera ieveda Turi guļamistabā, un viņi otrreiz uzsāka mīlas spēli. Sievietes augums sniedza Turi neticamu baudu; jaunais vīrietis pat bija drusku izbijies, jūtot, ka ir padevies sievietei, vienīgais mierinājums — Venera bija pilnīgi padevusies viņam.

Kad Turi aizmiga, viņa ilgi raudzījās jaunā vīrieša sejā. Viņa iespieda to atmiņā tā, it kā baidītos, ka nekad vairs neredzēs Turi dzīvu. Jo Venera labi atcerējās to pēdējo nakti pirms vīra nāves, kad bija gulējusi ar viņu,— pēc mīlēšanās viņa bija pagriezusi vīram muguru un aizmigusi, tāpēc tagad nespēja atsaukt atmiņā to saldo izteiksmi, kas iegulst katra mīlētāja sejā. Venera bija pagriezusi vīram muguru tāpēc, ka nespēja izturēt baiļpilno satraukumu, kas vienmēr pārņēma vīru tad, kad viņš bija mājās, viņa nespēja izturēt vīra bailes iekrist slazdā, šīs bailes neļāva viņam aizmigt, viņa nespēja izturēt skatienu, kuru viņš pievērsa sievai, kad viņa piecēlās no gultas, lai dotos pagatavot kaut ko ēdamu vai padarīt kādu mājas darbiņu. Venera apbrīnoja Giljāno mieru, viņa mīlēja Turi šī miera dēļ. Viņa Turi mīlēja tāpēc, ka viņš nestiepa līdzi gultā savus ieročus, kā to bija darījis vīrs, viņš nepārtrauca mīlas spēli, lai ieklausītos, vai tuvumā neložņā ienaidnieki; Turi smēķēdams un iedzerdams nestāstīja viņai par savām bailēm, Turi runāja ar viņu maigi, bet savu tiesu baudas guva nebaiļodamies, koncentrēdamies kaislei. Venera klusām piecēlās no gultas, bet Turi pat nepakustējās. Viņa brīdi pagaidīja un tad aizgāja uz virtuvi pagatavot Turi to ēdienu, kurš viņai padevās vislabāk.

No rīta, aizejot no viņas mājas, Giljāno mierīgi nokāpa no lieveņa, tiesa, zem jakas bija paslēptas pistoles. Venerai viņš teica, ka neies vairs pie mātes, un palūdza atvadīties viņa vietā, lai māte zinātu, ka viss ir kārtībā. Veneru izbiedēja viņa drosme — viņa taču nezināja, ka Turi pilsētā ir maza armija, un nepamanīja, kā viņš pirms iziešanas vairākas minūtes pakavējās pie pavērtām durvīm, brīdinādams Pišotu, liet tas jau nu būtu piebeidzis jebkuru karabinieri, kurš tobrīd parādītos uz ielas.

Venera uz atvadām viņu aizkustinoši noskūpstīja un pačukstēja:

—    Vai tu vēl atnāksi pie manis?

—   Kad apciemošu māmuļu, pēc tam noteikti — pie tevis,— viņš teica.— Kalnos es domāšu par tevi katru nakti.

Venera, dzirdēdama šos vārdus, jutās laimīga — tātad Turi ar viņu bijis patiešām labi.

Viņa nogaidīja līdz pusdienai, bet pēc tam devās pie Giljāno māmuļas. Uzmetusi skatienu viņas sejai vien, Marija Lombardo visu saprata. Venera izskatījās gadus desmit jaunāka. Viņas brūnajās acīs sprēgāja uguntiņas, vaigi bija piesārtuši, un pirmo reizi četru gadu laikā viņa nevalkāja melnas drēbes.

Viņa bija uzvilkusi ar samta lenti apmalotu, kuplu kleitu — tādu kleitu, kādā tērpjas jauna meitene, kad dodas parādīties sava izredzētā mātei. Marija Lombardo bija pateicīga savai draudzenei par uzticību un drosmi un priecājās, ka viņas ieceres tik labi īstenojušās. Viņas dēlam lieliski veicies — šī sieviete viņu nenodos un nekad neko neprasīs no viņa. Kaut arī Marija Lombardo dedzīgi mīlēja dēlu, viņa nejuta greizsirdību. Līdz tam brīdim, kad Venera izstāstīja, kā pagatavojusi Turi savu meistarstiķi — pīrāgu, kas pildīts ar trušu gaļu un asa siera gabaliņiem un bagātīgi sapipa- rots,— un kā Turi ēdis par pieciem un zvērējis, ka vēl nekad neko tik garšīgu neesot baudījis . . .

15. nodaļa

Pat Sicīlijā, zemē, kur cilvēki nogalina cits citu ar tikpat cietsirdīgu apsēstību kā spāņi nodur vēršus, Korleones iedzīvotāju asinskāre iedvesa vispārējas šausmas. Sāncenšu ģimenes iznīcināja cita citu, saķildojušās par vienu vienīgu olīvkoku, kaimiņš varēja nogalināt otru tāpēc, ka viens no viņiem piesmēlis par daudz ūdens no kopēja avota, vīrietis varēja aiziet bojā mīlestības dēļ, tas ir, tāpēc ka bez pienācīgas cieņas uzlūkojis svešu sievu vai meitu. Pat aukstasinīgie «Draugu draugi» paļāvās šim neprātam, un viņu atzari Korleonē cīnījās uz dzīvību un nāvi, līdz dons Korleone viņus nomierināja.

Tādā, redz, pilsētiņā Stefans Andolīni dabūja pavārdu Sātana Brālis.

Dons Kroče izsauca viņu uz Korleoni un instruēja. Viņam bija jāiestājas Giljāno vienībā un jāiekaro tajā autoritāte. Viņš uzturēsies vienībā līdz dona Kročes turpmākajiem norādījumiem. Un šajā laikā viņam jāvāc informācija par Giljāno īsteno spēku, par Pasatempo un Terranovas lojalitāti. Tā kā Pišotas uzticība nebija apšaubāma, vajadzēja noskaidrot šī brašuļa vājības. Pēc tam, ja rastos izdevība, Andolīni nonāvētu Giljāno.

Andolīni nejuta no Giljāno nekādu baiļu. Un, tā kā Stefans Andolīni turklāt bija rudmatis, kas Itālijā ir liels retums, viņš klusībā secināja, ka tikumu un labestības likumi vispār nav rakstīti viņam. Kā spēlmanis, kurš uzskata savu sistēmu par nekļūdīgu, Stefans Andolīni bija pārliecināts, ka neviens viņu nepārspēs viltībā.

Viņš izvēlējās divus jaunus picciotti — divus apmācāmus perspektīvus slepkavas, kuri vēl nebija uzņemti mafijā, taču jau drīkstēja cerēt uz tādu godu. Trijatā viņi ar mugursomām un bisēm devās kalnos, kur, dabiski, viņus uzgāja Pišotas vadīta patruļa.

Pišota ar akmenscietu seju noklausījās stāstu, ko viņiem cēla priekšā Stefans Andolīni. Bet tas pavēstīja, ka viņu par sociālistu aģitatora noslepkavošanu Korleonē meklē karabinieri un drošības policija. Tā bija tīra patiesība. Tomēr Andolīni nepateica, ka policijai un karabinieriem nav pierādījumu un viņi to meklē, tikai lai nopratinātu. Visdrīzāk tā būtu labvēlīga, nevis piekasīga nopratināšana, jo par to bija parūpējies dons Kroče. Andolīni pastāstīja Pišotam arī to, ka abus līdzpaņemtos picciofti arī policija meklē kā slepkavības līdzdalībniekus. Un arī tā bija patiesība. Tomēr, to visu stāstīdams, Andolīni juta arvien lielāku nemieru. Pišota klausījās viņā tā,kā klausās pazīstamu cilvēku vai tādu, par kuru daudz dzirdēts.

Andolīni pateica, ka aizgājis kalnos cerībā iesaistīties Giljāno vienībā. Un tad viņš izmeta savu trumpi. Pats Giljāno tēvs viņam ieteicis tā rīkoties. Jo viņš, Stefans Andolīni, ir slavenā, Amerikā dzīvojošā Vito Korleones brālēns. Pišota pamāja. Andolīni turpināja. Vito Korleones uzvārds taču ir Andolīni, bet dzimis viņš ir Korleonē. Viņa tēvu nogalināja, kad viņš bija puišelis, taču viņš aizšmaucis uz Ameriku un tur kļuvis par slaveno Krusttēvu. Kad viņš atgriezās Sicīlijā, lai atriebtos tēva slepkavām, Stefans Andolīni bija viens no viņa picciotti. Pēc tam viņš brauca pie Dona Korleones uz Ameriku, lai saņemtu apbalvojumu. Tur viņš satika Giljāno tēvu, kurš strādāja par mūrnieku — būvēja Dona savrupmāju Longailendā. Viņi sadraudzējās, un tagad, pirms aiziešanas kalnos, viņš uzkavējās Monteleprē, lai uzklausītu Salvatores Giljāno, vecākā, ceļavārdus.

Pišotas seja kļuva domīga. Viņš neuzticējās šim cilvēkam — kaparmatis izskatījās pēc slepkavas. Pišotam nepatika arī šie divi picciotti . . .

—    Es pavadīšu jūs pie Giljāno,— Pišota sacīja,— taču turiet savas bises aiz muguras, kamēr viņš ar jums izrunāsies. Bez atļaujas tās nenoņemiet.

Stefans Andolīni izplūda platā smaidā un cik iespējams draudzīgi sacīja:

—    Es taču pazinu tevi, Aspanu, es tev uzticos. Vari noņemt man bisi no pleca, bet tavi cilvēki var paņemt manu picciotti šaujamos. Esmu pārliecināts, ka pēc tam, kad būsim parunājuši, viņi mums bises atdos.

—   Mēs neesam jūga lopi, lai staipītu jūsu ieročus,— Pišota teica.— Nesiet paši.

Un viņš uzveda viņus pāri kalniem uz Giljāno mītni, kas atradās kraujas malā ar skatu uz Montelepri.

Augšā vairāk nekā piecdesmit cilvēku tīrīja ieročus un pielaboja uzkabi. Giljāno sēdēja pie galda un skatījās binoklī.

Pirms Pišota pieveda atnācējus, viņš parunāja ar Giljāno aci pret aci. Pastāstījis, kādos apstākļos viņi tikušies, viņš nobeigumā sacīja:

—    Turi, man šķiet, ka viņš nedaudz smird.

—    Un tu domā, ka esi viņu jau agrāk redzējis?—Giljāno jautāja.

—   Vai arī par viņu dzirdējis,— Pišota atbildēja.— Kaut kur esmu viņu manījis, taču rudie gadās reti, un es būtu viņu iegaumējis.

—   Tu esi dzirdējis par viņu no Veneras,— Giljāno mierīgi sacīja.— Venera sauca viņu par Malpelo — viņa taču nezināja, ka viņa uzvārds ir Andolīni. Arī man viņa ir par viņu stāstījusi. Viņš bija iestājies Veneras vīra bandā. Pēc mēneša viņas vīrs uzskrēja slēpnim, un karabinieri viņu nošāva. Arī Venera viņam neuzticējās. Viņa teica, ka viņš ir ļoti slīpēts.

Pie viņiem piegāja Silvestro.— Neuzticies viņam. Esmu redzējis viņu Palermo, štāba mītnē,— viņš bieži piestaigāja pie karabinieru komandiera.

—    Aizej uz Montelepri, atved tēvu,— Giljāno sacīja.— Bet pagaidām pielieciet viņam apsardzi.

Pišota aizsūtīja Terranovu pēc Giljāno tēva, pēc tam piegāja pie trijotnes, kas sēdēja uz zemes. Viņš pieliecās un atņēma Stefanam Andolīni bisi. Vienības kaujinieki ielenca trijotni kā vilki pakritušu medījumu.

—    Vai jums nebūs iebildumu, ja atbrīvošu jūs no ieročiem?— Pišota smīnēdams pajautāja.

Stefana Andolīni seja uz mirkli saviebās grimasē. Pēc tam viņš paraustīja plecus. Un Pišota atdeva šaujamo vienam no saviem cilvēkiem.

Mazliet nogaidījis un pārliecinājies, ka viņa ļaudis ir modri, Pišota pieliecās, lai paņemtu Andolīni pavadoņu ieročus. Viens no viņiem — visdrīzāk aiz bailēm — atgrūda Pišotas roku un uzlika uz skrotenes plaukstu. Atri kā čūskas dzelonis Pišotas rokā pazibēja nazis. Viņš strauji pieliecās un nošņāpa picciotti gar rīkli. Dzidrajā kalnu gaisā uzšāvās sārtu asiņu strūkla, un picciotti novēlās zemē uz sāniem. Pišota noliecās un ar ašu cirtienu pabeidza iesākto. Pēc tam ar veikliem kājas spērieniem ieripināja līķi aizā.

Giljāno kaujinieki uzlēca stāvus un piemeta šautenes pie pleca. Andolīni, sēdēdams uz zemes, pacēla rokas un pārlaida viņiem lūdzošu skatienu.

Otrs picciotti mēģināja pasniegties pēc savas bises. Viņam aiz muguras stāvošais Pasatempo izšāva tam no pistoles tieši galvā.

Kalniem pārskrēja šāvienu atbalss. Visi sastinga: Andolīni— bāls no pārbīļa, Pasatempo — ar paceltu pistoli. Tad no kraujas malas atskanēja Giljāno mierīgā balss:

—    Novāciet līķus un piesieniet šo Malpelo pie koka, kamēr atnāk tēvs.

Miroņus ietina bambusa stiebru pinumā un aiznesa pie dziļas bedres. Pēc tam nometa lejā un, lai neizceltos smirdoņa, apbēra ar akmeņiem. To izdarīja Pasatempo, kurš pirms līķu aprakšanas tos apzaga. Giljāno pastāvīgi centās apspiest nepatiku pret Pasatempo. 5o dzīvnieku nekas nespētu pārvērst par bruņinieku.

Jau pēc tumsas iestāšanās, gandrīz pēc septiņām stundām, ieradās Giljāno tēvs. Stefanu Andolīni atsēja no koka un atveda uz alu, kuru apgaismoja petrolejas lukturi. Ieraudzījis, kādā stāvoklī ir Andolīni, Giljāno tēvs sašuta.

—   Sis cilvēks ir mans draugs,— viņš teica dēlam.— Mēs kopā strādājām Amerikā pie Krusttēva. Tas biju es, kas ieteica viņam doties kalnos un iestāties tavā vienībā, un solīju, ka viņu labi uzņems.

Apmainījies ar Andolīni rokasspiedieniem, viņš vēl piebilda:

—    Atvaino! Mans dēls kaut ko nav sapratis vai arī ir padzirdējis par tevi kādu tenku.

Tad viņš samulsumā apklusa. Viņu bija pārāk sarūgtinājis drauga pārbiedētais izskats. Andolīni taču aiz bailēm tikko turējās kājās.

Juzdams, ka viņa draugs ir nāvīgās briesmās, vecais Giljāno vērsās pie dēla.

—   Turi,— viņš tam teica,— vai es bieži tevi lūdzu kaut ko izdarīt manā labā? Ja tev ir kaut kas pret šo cilvēku, piedod viņam un atlaid. Viņš bija labs pret mani Amerikā un atsūtīja dāvanu tavām kristībām. Es viņam ticu un augstu vērtēju viņa draudzību.

—   Tagad, kad tu viņu esi atzinis, viņš būs mūsu godavie- sis,— Giljāno teica.— Ja viņš gribēs palikt manā vienībā — laipni lūdzu!

Giljāno tēvu ar zirgu aizveda atpakaļ uz Montelepri, lai viņš varētu gulēt savā gultā. Pēc Giljāno aiziešanas Turi nolēma parunāt ar Stefanu Andolīni divatā.

—    Es zinu, kāda loma tev bijusi Kandelerijas liktenī,— viņš teica.— Tu iestājies bandā, lai spiegotu dona Kročes labā. Pēc mēneša Kandelerija gāja bojā. Viņa atraitne tevi atceras. Viņa man visu izstāstīja, un es sapratu, kā tas iznāca. Mēs, sicīlieši, mākam labi atminēt nodevības mīklas. Laupītāju vienības izzūd. Vara kļuvusi apbrīnojami gudra. Es sēžu savā kalnā un cauru dienu domāju. Domāju par Palermo valdītājiem — nekad agrāk viņi nebija tik gudri. Bet pēc tam es uzzinu, ka justīcijas ministrs Romā un dons Kroče ir kā cimds ar roku. Un mēs abi, tu un es, zinām, ka dons Kroče nav no dumjo mājām. No tā izriet, ka tieši dons Kroče novāc bandītus pēc Romas norādījumiem. Tagad, es domāju, arī pie manis ieradīsies spiegi. Un es gaidu, gaidu un jautāju sev, kāpēc dons kavējas. Kaut gan esmu ļoti pieticīgs, man tomēr jāteic, ka es esmu tas vislielākais medījums. Un tā nu es šodien redzu binoklī jūs trijus. Un prātoju: «Ahā, tas atkal ir Malpelo. Labprāt ar viņu satikšos.» Tā ka man tevi tik un tā jānogalina. Taču negribas sarūgtināt tēvu — tu vienkārši pazudīsi.

Stefans Andolīni sašutumā uz mirkli pat piemirsa bailes.

—   Tu piekrāpsi savu tēvu?—viņš iesaucās.— Un tu vēl sevi sauc par Sicīlijas dēlu?— Viņš nospļāvās zemē.— Tad nosit mani un dodies uz elli.

Pišota, Terranova un Pasatempo bija pārsteigti. Tā jau viņiem bija ne reizi vien jābrīnās arī agrāk. Giljāno, kurš bija godīgs, kurš lepojās ar to, ka tur vārdu, kurš allaž runāja par taisnīgumu visiem, piepeši pārvēršas un dara kaut ko drausmīgu. Ne jau pret Andolīni nogalināšanu viņi iebilda, nē — lai viņš nogalina kaut simtu vai tūkstoti Andolīni. Nepiedodams viņiem likās tas, ka viņš grasās lauzt tēvam doto vārdu, piekrāpt to. Vienīgi kaprālis Silvestro itin kā visu saprata un teica:

—    Viņš nevar riskēt ar mūsu dzīvībām tikai tāpēc vien, ka viņa tēvam ir laba sirds.

Giljāno klusu uzrunāja Andolīni:

—    Izsūdzi grēkus!—Pēc tam piebilda:—Tev ir piecas minūtes.

Šķita, ka Andolīni rudie mati sacēlušies stāvus.

—    Iekams nogalini mani, parunā ar abatu Manfrēdi,— viņš izmisis sacīja.

Giljāno izbrīnīts skatījās viņā, bet sarkanmatis rīstīdamies iesāka:

—    Kādreiz tu abatam teici, ka viņš var rēķināties ar tavu palīdzību. Un ka viņš var tev lūgt, ko vien vēlas.

Giljāno cieši atminējās savu solījumu. Bet no kurienes šis tips par tādu zina?

Andolīni turpināja:

—    Brauksim pie viņa, viņš lūgs mani apžēlot.

—   Turi, vajadzēs veselu dienu, lai aizsūtītu vēstnesi un sagaidītu atbildi,— Pišota nicinoši teica.— Vai tiešām abatam uz tevi lielāka ietekme nekā miesīgam tēvam?

Un Giljāno viņus pārsteidza vēlreiz.

—    Sasien viņam rokas un kājas sapin tā, lai viņš varētu iet, bet skriet nevarētu. Dod man desmit cilvēku apsardzi. Es pats viņu aizvedīšu uz klosteri un, ja abats nelūgs viņu apžēlot, lai izsūdz grēkus. Es viņu nobeigšu un atdošu viņa miesas mūkiem, lai aprok.

Giljāno ar vienību ieradās pie klostera vārtiem, kad ausa saule un mūki devās darbos. Turi Giljāno vēroja viņus ar smaidu uz lūpām. Vai tiešām tas bija tikai pirms diviem gadiem, kad viņš kopā ar šiem cilvēkiem gāja lauku darbos brūnā sutanā un saņurcītu amerikāņu platmali galvā? Viņš atminējās, cik ļoti tas viņu uzjautrināja. Kurš toreiz varēja iedomāties, ka viņš kļūs nežēlīgs? Viņu pārņēma skumjas par tām mierīgajām lauku darbu dienām.

Vārtiem tuvojās pats abats, lai sasveicinātos ar viņiem. Kad sagūstītais paspēra soli uz priekšu, slaikais stāvs melnajās drānās uz mirkli sastinga, taču tad abats sveicienā iepleta rokas. Stefans Andolīni aši devās pie vecā vīra, noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem un teica:

—   Tēvs, šie vīri grib mani nogalināt, tikai tu vari mani paglābt.

Abats pamāja. Viņš sniedza Giljāno rokas — tas paspēra soli uz priekšu, un viņi apskāvās. Tagad Giljāno visu saprata. Vārds «tēvs» neizskanēja tā, kā mēdz uzrunāt garīdznieku,— tā dēls uzrunā tēvu.

—    Saglabā dzīvību šim cilvēkam — manis dēļ,— abats sacīja.

Giljāno atraisīja saites no Andolīni rokām un kājām.

—    Viņš pieder jums,— Turi Giljāno teica.

Andolīni apsēdās uz zemes; no bailēm viņš bija kļuvis vārgs. Par spīti savai kalsnajai miesasbūvei, abats viņu atbalstīja.

—    Iesim uz manu ēdamistabu,— viņš vērsās pie Giljāno.— Es pabarošu tavus ļaudis, pēc tam mēs trijatā apspriedīsim, ko iesākt.

Viņš pavērsās pret Andolīni un teica:

—    Mīļais dēls, tu vēl neesi drošībā. Ko nodomās dons Kroče,kad par to visu uzzinās? Mums kopīgi viss jāapspriež, citādi tu būsi pagalam.

* » »

Abatam bija pašam neliela viesistaba, viņi ērti iekārtojās tajā. Diviem, kas jaunāki, atnesa maizi un sieru.

Abats ar skumju smaidu uzlūkoja Giljāno.

—    Viens no maniem daudzajiem grēkiem. Es kļuvu par viņa tēvu vēl ļoti jauns. Ak, neviens nezina, kādi kārdinājumi

jāpārvar draudzes mācītājam Sicīlijā. Es tiem nepretojos. Skandālu noslāpēja, un viņa māte apprecējās ar Andolīni. Nācās samaksāt milzu naudu, un es varēju uzsākt garīdznieka karjeru. Mans dēls izauga un kļuva par slepkavu. Man tagad jānes šis krusts, kaut man arī tāpat ir pietiekami grēku, par kuriem vēl nāksies atbildēt.

Un jau gluži citā tonī viņš uzrunāja Andolīni.

—    Klausies manī uzmanīgi, mans dēls,— viņš teica.— Jau otru reizi tu man būsi parādā pateicību par savu dzīvību. Saproti taču, kuram tev vispirmām kārtām jābūt uzticīgam. Tagad tu būsi uzticīgs Giljāno. Atgriezties pie dona tu nevari. Viņš tev jautās: kāpēc Turi saudzēja tevi, bet nogalināja divus pārējos? Viņam būs aizdomas par nodevību, un tātad tev būs gals klāt. Tev donam viss jāizstāsta un jālūdz, lai viņš atļauj tev palikt Giljāno vienībā. Apsoli, ka sagādāsi viņam informāciju un būsi vienojošais posms starp «Draugu draugiem» un Giljāno armiju. Es pats došos pie dona un pateikšu viņam, kādas priekšrocības no tā rodas. Pateikšu arī, ka tu būsi uzticīgs Giljāno, taču ne jau par ļaunu donam. Viņš nolems, ka tu tomēr nodosi cilvēku, kurš tagad ir tevi pasaudzējis. Taču man tev jāsaka: ja tu nebūsi uzticīgs Giljāno, es tevi nolādēšu uz mūžu. Tev būs jādzīvo ar sava tēva lāstu līdz kapam.

Pēc tam viņš atkal uzrunāja Giljāno:

—   Tagad, dārgais Turi Giljāno, es tev lūgšu otru pakalpojumu. Paņem manu dēlu savā vienībā. Viņš cīnīsies par tevi, izpildīs tavas pavēles un, zvēru, būs tev uzticīgs.

Giljāno šo priekšlikumu rūpīgi pārdomāja. Viņš bija pārliecināts, ka ar laiku pratīs iekarot Andolīni labvēlību, un redzēja arī, ka viņš ir uzticīgs tēvam, abatam. Tāpēc nodevības varbūtība šķita neliela, un pret to viņam atrastos līdzekļi. Stefans Andolīni būtu vērtīgs palīgs vienības darbībā un vēl vērtīgāks kā informācijas avots par notiekošo dona Kročes impērijā.

—    Ko tad jūs teiksiet donam Kročem?—Giljāno jautāja.

Abats mirklīti apdomājās.

—    Es parunāšos ar donu. Man uz viņu ir kaut kāds iespaids. Pēc tam jau redzēsim. Bet vai tu paņemsi dēlu vienībā?

—   Jā, dodu savu vārdu,— Giljāno sacīja.— Bet, ja viņš mani nodos, jūsu lūgšanas nespēs viņu panākt ceļā uz elli.

Stefans Andolīni dzīvoja pasaulē, kur neuzticas gandrīz nevienam, un droši vien tāpēc gadu gaitā viņa seja pārvērtās par slepkavas masku. Viņš saprata, ka tuvākajos gados viņam nāksies gluži kā trapeces akrobātam pastāvīgi balansēt uz nāves stieples. Drošas izvēles nebija. Taču arī ilūziju viņam nebija. Turi Giljāno bija vienīgais cilvēks, kas mācēja iedvest viņam bailes.

Kopš tās dienas Stefans Andolīni kļuva par Giljāno vienības dalībnieku. Un turpmākajos gados kļuva tik slavens ar savu asinskāri un dievbijību, ka viņa pavārds — Sātana Brālis — izplatījās pa visu Sicīliju. Viņa dievbijība izpaudās tādējādi, ka viņš ik svētdienu devās uz dievkalpojumu. Parasti viņš gāja uz Villabes pilsētu, kur par mācītāju bija padre Benjamīno. Un bikts kambarī stāstīja viņam par Giljāno vienību, lai viņš to atstāstītu donam Kročem. Taču ne jau to, ko Giljāno aizliedza stāstīt.

III dala MAIKLS KORLEONE 1950

16. nodaļa

Fiats izbrauca pa Trapāni nomali un nokļuva uz ceļa, kas veda gar pludmali. Maikls Korleone un Stefans Andolīni apstājās pie vislielākās villas ar trim namiņiem dārzā. Visapkārt slējās monolīts mūris, kurā vārtiņi bija vienīgi pludmales pusē. Pie ieejas stāvēja divi sargi, aiz viņiem Maikls pamanīja apaļīgu vīru platiem pleciem, kurš bija ģērbies kā vietējais — biksēs, trikotāžas kreklā ar atlokāmu apkakli un sporta jakā. Maikls pamanīja, kā, ieraugot viņa fiatu, iepletās smaidā platā seja, kamēr viņi apstājušies gaidīja vārtu atvēršanu, un viņš pēc izbrīna mirkļa saprata, ka viņa priekšā stāv Pīters Klemenca.

Klemenca bija Maikla Korleones tēva galvenais palīgs Amerikā. Ko viņš šeit dara? Maikla pēdējā tikšanās ar viņu bija tajā liktenīgajā naktī, kad Klemenca paslēpa šaujamo, ar kuru viņš bija nodevīgi noslepkavojis policijas kapteini un turku. Viņam atmiņā bija palikusi Klemencas nožēlas un skumju pārņemtā seja toreiz pirms diviem gadiem. Šobrīd Klemenca bija patiesi iepriecināts, ka saticis Maiklu. Viņš izvilka Maiklu no mazā fiata un gandrīz vai saspieda viņu savos lāča apkampienos.

— Cik lieliski, ka tevi redzu, Maikl! Es jau sen gribēju tev pateikt, kā lepojos ar tevi … Tu esi paveicis lielu darbu. Tagad visas tavas raizes ir pagātnē. Pēc nedēļas tu būsi starp savējiem — tad nu gan sarīkosim svētkus. Visi tevi gaida, Maikl!

Vēl arvien turēdams jauno cilvēku savās varenajās skavās, Klemenca viņu uzmanīgi pētīja. Sicīlijā dzīvodams, viņš ir nobriedis, kļuvis par vīru. Tagad viņš jau varētu ieņemt klanā vietu, kas viņam ar pilnām tiesībām pienācās.

Maikls bija priecīgs skatīt milzīgo resni, viņa plato, gluži kā ar cirvi iztēsto seju. Viņš apjautājās par radiniekiem. Tēvs pēc atentāta izķepurojās, taču viņa veselība nebija nekāda stiprā. Klemenca bēdīgi pašūpoja galvu.

—    Nevienam nenāk par labu, ja viņu sacaurumo, kaut arī pēc tam izdodas atspirgt. Ne jau pirmo reizi uz tavu tēvu šāvuši. Viņš ir stiprs kā vērsis. Izķepurosies. Visi tā priecājas, gaidot tavu atgriešanos

Stefans Andolīni pasveicināja Klemencu ar galvas mājienu — tā vien izskatījās, ka viņi jau tikušies. Un atvadoties paspieda Maikla roku: jābrauc atpakaļ uz Montelepri.

—    Lai kādas baumas tevi sasniedz, atceries,— viņš teica,— es vienmēr esmu bijis uzticīgs Turi Giljāno un viņš pilnībā uzticējās man. Ja kāds viņu nodos, tas nebūšu es. Un arī tevi es nekad nenodošu.

Maikls viņam ticēja.

—   Vai tu neienāksi, lai atpūstos, kaut ko iedzertu un iekostu?— viņš jautāja.

Stefans Andolīni noliedzoši pakratīja galvu. Viņš iesēdās fiatā un izbrauca pa vārtiem, kuri tūdaļ aiz viņa žļerkstēdami aizcirtās.

Klemenca pāri mauriņam veda Maiklu uz galveno ēku. Apbruņoti sargi dežurēja uz mūriem un pastaigājās pa pludmali, pārraudzīdami villas drošību no jūras puses. Tur, tālo Āfrikas krastu virzienā, stiepās neliela kuģu piestātne. Pie tās stāvēja liels kuteris, kura mastā plīvoja Itālijas karogs.

Villā viņus sagaidīja divas večas — abas melnos lakatos, melnās kleitās un pašas no saules melnas. Klemenca lika viņām atnest uz Maikla istabu vāzi ar augļiem.

Guļamistabai bija durvis uz balkonu, no kura pavērās skats uz zilgo Vidusjūru, kas it kā pašķīrās, kad tajā iekrita saules stars. Pie apvāršņa vīdēja pa viļņiem lēkājošas zvejnieku laivas ar spilgti zilām un sarķanām burām — tās izskatījās pēc krāsainiem baloniem. Uz balkona stāvēja neliels galds, kas bija pārklāts ar tumšbrūnu rupja auduma galdautu, un vīrieši nosēdās tam apkārt noliktajos krēslos. Viņus gaidīja kafijas kanna un sarkanvīna krūka.

—   Tu izskaties noguris,— Klemenca teica.— Mazliet pagūli, bet pēc tam mēs visu sīki izrunāsim.

—   Jā, pagulēt nenāktu par ļaunu,— sacīja Maikls.— Taču vispirms pasaki, kā jūtas mana māmuļa — vai ar viņu viss kārtībā?

—     Pilnīgā kārtībā,— Klemenca atbildēja.— Viņa gaida tevi mājās. Mēs nevaram viņu vairāk sāpināt, tas viņai būs par daudz pēc tā, kas noticis ar Saniju.

—     Un kā ir ar tēvu?—vaicāja Maikls.— Vai viņš jau ir atlabis?

Klemenca nosmēja nepatīkamus smieklus.

—     Kārtībā. Un Piecas Ģimenes drīz to izbaudīs uz savas ādas. Viņš nevar vien sagaidīt, kad tu atgriezīsies mājās, Maikl. Ar tevi viņš saista lielus plānus. Mēs nevaram viņu pievilt. Tāpēc par Giljāno pārāk neuztraucies: ja viņš uzradī- sies, paķersim viņu līdzi. Bet, ja viņš no mums bēguļos, lai paliek.

—    Tā lika tēvs?

—     Katru dienu uz Tunisu atlido kurjers,— Klemenca sacīja,— un es kuterī braucu ar viņu parunāt. Tādas pavēles es saņēmu vakar. Sākumā tika nolemts, ka dons Kroče mums palīdzēs,— tā teica tavs tēvs, kad braucu projām no Amerikas. Bet tu taču zini, kas vakar notika Palermo pēc tam, kad tu aizbrauci? Kāds mēģinājis novākt Kroči. Kaut kādi cilvēki pārrāpās pāri sienai un nogalināja četrus viņa miesassargus. Taču Kroče prata aizlaisties . . .

—     Ak Dievs!—iesaucās Maikls. Viņš atcerējās, kādu apsardzi dons Kroče bija novietojis ap viesnīcu, kad viņi satikās.— Tā vien šķiet, ka tas būs mūsu draugs Giljāno. Es ceru, ka jūs ar tēvu zināt, ko darāt. Bet es esmu tā nomocījies, ka pat domāt ne par ko nespēju.

Klemenca piecēlās un draudzīgi paplikšķināja jaunajam cilvēkam pa plecu.

—     Pagūli, Maikl! Kad pamodīsies, iepazīstināšu tevi ar manu brāli. Dižs cilvēks — tāpat kā tavs tēvs, tikpat gudrs, viņš šajā pusē ir pilnīgs saimnieks, tāpēc nedomā par Kroči.

Maikls noģērbās un apgūlās gultā. Viņš nebija gulējis pusotru diennakti, taču viņa smadzenes joprojām darbojās un neļāva ķermenim atpūsties. Lai gan bija vēl rīts, viņš juta, kā cepina saule, kaut arī biezie koka siēģi bija ciet. Gaiss bija blīvi piesātināts ar puķu un citronkoku smaržu. Maikls pārcilāja atmiņā pēdējo dienu notikumus. Kā gan Pišota un Andolīni pamanās tik brīvi pārvietoties pa salu? Un kāpēc Giljāno bija iecerējis nokārtot rēķinus ar donu Kroči tik nepiemērotā brīdī? Tāda kļūda nav sicīlieša cienīga. Tas puisis taču jau septiņus gadus slēpjas kalnos. It kā būtu diezgan. Saprotams, ka viņam gribas padzīvot normālu dzīvi — te tas nav iespējams, bet Amerikā — ir. Un viņš, bez šaubām, nolēmis turp braukt, citādi nebūtu uz turieni sūtījis savu grūto sievu. Un pēkšņi Maikls apjēdza: Giljāno nolēmis izcīnīt pēdējo kauju. Viņš nebaidās nomirt šeit, dzimtajā zemē. Pašlaik tiek atšķetināti kaut kādu slepenu plānu pftdAjie pavedieni, par kuriem viņam, Maiklam Korleonem, nav ne jausmas, tāpēc jābūt modram. Viņš netaisās nomirt Sicīlijā. Viņš ir ārpus šīs intrigas.

* ♦ *

Pamodies plašajā guļamistabā, Maikls atvēra slēģus logiem, kas raudzījās uz rīta saules pielijušu baltakmens balkonu. Zem balkona Vidusjūra līdz pašam apvārsnim bija izklājusi savu tumšzilo paklāju. Zvejnieku laivas ar sārtajām burām vagoja ūdeni un izzuda tālumā. Vairākas minūtes Maikls priecēja acis, jūras skaistuma un ziemeļu pusē izslēju- šos majestātisko klinšu skaistuma savaldzināts.

Istabā bija masīvas, vienkāršas mēbeles. Uz galda — zila, emaljēta bļodiņa un ūdens krūze. Pār krēsla atzveltni pārmests rupjš, brūns dvielis. Pie sienām svēto attēli un jaunava Marija ar Jēzu uz rokām. Maikls apskaloja seju un izgāja no istabas. Lejā, uz kāpnēm, viņu gaidīja Pīters Klemenca.

— Tagad tu jau izskaties labāk, Maik,— Klemenca sacīja.— Paēd, iestiprinies, un parunāsim par lietu.

Viņš aizveda Maiklu uz virtuvi, kurā stāvēja garš koka galds. Viņi nepaguva ne apsēsties, kad gluži kā uz burvja mājienu pie plīts parādījās melni tērpusies veča un ielēja kafiju. Pēc tam nolika viņiem priekšā šķīvi ar olām un desu. No krāsns viņa izņēma lielu, apaļu klaipu ar brūnu garoziņu. Un tūdaļ pazuda. Tajā pašā brīdī virtuvē ienāca Klemencam ļoti līdzīgs vīrietis — tikai vecāks; Maikls viņā tūdaļ pazina Domeniku, Pītera brāli. Taču apģērbies viņš bija pavisam citādi. Melnos, brūnos zābakos ielaistas samta bikses. Gara, melna veste, bet zem tās — balts zīda krekls ar kruzuļotām mežģīņu aprocēm. Galvā cepure — ar mazu nadziņu. Labajā rokā viņš turēja pātagu, kuru nevērīgi iemeta kaktā. Maikls piecēlās, lai sveiktu saimnieku, un dons Domeniks Klemenca viņu draudzīgoe apskāva.

Pēc tam visi trīs apsēdās pie galda. Dons Domeniks izturējās ar dabisku cieņu un savaldību, gluži kā tēvs. Tās pašas vecmodīgās, izsmalcināti pieklājīgās manieres. Pīters Klemenca acīmredzot ļoti respektēja savu vecāko brāli, kurš izrādīja viņam iecietīgu pieķeršanos, kādu vecākais brālis var just pret jaunāko.

Tas Maiklam šķita tik savādi un aizkustinoši. Pīters Klemenca bija viņa tēva visuzticamākais vīrs Amerikā.

—    Maikl,— dons Domeniks svinīgi iesāka,— man ir tik patīkami un tāds prieks, ka tavs tēvs, Dons Korleone, uzticēja tevi man. Pastāsti, vai patiesi manam nekur nederīgajam brālim tik lieliski veicies Amerikā! Vai tiešām viņš ir ticis tik augstu, viņš, kurš pat cūku neprata kā nākas nokaut? Vai viņš tiešām ir Dona Korleones pirmais palīgs un komandē vairāk nekā simts vīru? Kā lai tam ticu?— To visu sakot, viņš draudzīgi plikšķināja jaunākajam brālim pa plecu.

—   Tā ir taisnība,— Maikls teica.— Mans tēvs vienmēr saka, nebijis tava brāļa, viņam neatliktu nekas cits kā pārdot olīveļļu.

Visi sāka smieties.

—   Es būtu pavadījis lielāko dzīves daļu cietumā,— teica Pīters Klemenca.— Viņš iemācīja mani ne tikai šaut, bet arī domāt.

—    Es taču esmu tikai nabadzīgs zemnieks,— dons Domeniks nopūtās.— Tiesa, kaimiņi nāk pie manis pēc padoma un šeit, Trapāni, kā runā, man ir svars. Mani iesaukuši par Atkritēju, jo es neliecu muguru dona Kročes priekšā. Iespējams, tas nav gluži saprotami, un iespējams arī, ka Debesu Tēvs rastu iespēju salīgt ar donu Kroči. Taču es nevaru. Var būt, ka arī esmu Atkritējs, taču tikai attiecībā uz bezgožiem. Bet dons Kroče pārdod valdībai par mums informāciju. Un es uzskatu, lai kā to mēģina izskaidrot, tā tomēr ir nelietība. Iemesli nav svarīgi. Dzīvot pa vecam ir daudz labāk, Maikl, tu to pats sapratīsi, kad būsi padzīvojis ar mums dažas dienas.

—    Nešaubos,— Maikls pasteidzās apliecināt.— Bet pagaidām paldies par visu, ko jūs darāt manā labā.

—    Ko nu par to! Ek, darbs negaida,— dons Domeniks piebilda.— Ja tev kā ievajagas, sūti pēc manis.— Viņš pacēla no grīdas pātagu un izgāja.

—    Maikl,— teica Pīters Klemenca,— tavs tēvs piekrita palīdzēt Turi Giljāno tikai aiz cieņas pret viņa tēvu un tām draudzības jūtām, ko juta pret viņu. Taču tava drošība ir pirmajā vietā. Tavam tēvam taču šeit vēl palikuši ienaidnieki. Giljāno rīcībā ir nedēļa, lai tevi uzmeklētu. Taču, ja viņš šajā laikā neparādīsies, tev jābrauc uz Ameriku vienam. Tā ir mana pavēle. Āfrikā gaida lidmašīna, un mēs varam izlidot jebkurā laikā. Tikai pasaki.

—    Pišota solīja atvest Giljāno ļoti drīz,— Maikls sacīja.

Klemenca iesvilpās.

—   Tu redzēji Pišotu? Bet viņu taču meklē, tāpat kā Giljāno. Bezgala dīvaini, kā viņam izdodas nokāpt no kalniem.

Maikls paraustīja plecus.

—    Viņam ir speciāla caurlaide ar sarkanu apmali, to parakstījis tieslietu ministrs.

Pīters Klemenca šaubīgi pašūpoja galvu.

—    Un to puisi, Andolīni, kas mani atveda šurp,— Maikls turpināja,— vai tu viņu pazīsti, Pīt?

—    Protams,— Klemenca sacīja.— Viņš šo to mums darījis Ņujorkā, pāris reižu nokārtojis sīkas šeptītes, tiesa, viņš nav tāds pats kā Giljāno tēvs — tas ir pareizais cilvēks un arī labs strādnieks, mūrē kā īsts mākslinieks. Protams, viņi abi nošāva greizi, ka atgriezās. Taču sicīlieši gandrīz visi ir tādi. Nevar aizmirst savas smirdīgās būdeles.

Biju paņēmis divus vīrus sev palīgos. Gadus divdesmit viņi bija šķirti no dzimtenes. Reiz kopīgi devāmies pastaigā netālu no mazās, gleznainās Erices pilsētiņas. Mūs apņēma lauku burvība, tuvumā ganījās aitas, mēs dzērām vīnu, un tad visiem sagribējās atviegloties. Tā arī kopīgi izdarījām, un, kad bijām beiguši, šie abi lēca gaisā vai desmit pēdas augstu un kliedza: «Lai dzīvo Sicīlija!» Ko te lai saka? Sicīlieši līdz kapa malai paliek sicīlieši.

—   Tas taisnība,— Maikls teica,— bet kā tomēr paliek ar Andolīni?

Klemenca paraustīja plecus.

—    Viņš ir tava tēva brālēns. Pēdējos piecus gadus viņš bija viens no Giljāno tuvākajiem palīgiem. Taču pirms tam viņš uzturējās dona Kročes tuvumā. Tātad — ko var zināt? Viņš ir bīstams cilvēks.

—    Andolīni atveda šurpu Giljāno nākamo sievu. Viņa ir stāvoklī. Mums viņa jānogādā uz Statiem, bet viņa šifrēti paziņos Giljāno, ka trase ir kārtībā, un tad Giljāno pie mums atbrauks. Es viņam to apsolīju. Vai tev nav iebildumu?

Klemenca atkal iesvilpās.

—    Ne dzirdējis nebiju, ka Giljāno ir skuķis. Protams, varam izdarīt arī tā.

Viņi izgāja dārzā. Maikls pamanīja kādus sešus sargus pie vārtiem, un vismaz tikpat bruņotu vīru maršēja šurpu turpu pa pludmali. Pie īsā mola bija pietauvota prāva motorlaiva. Arī dārzā mīdījās bariņš vīriešu, kas nepārprotami gaidīja uz sarunu ar Pīteru Klemencu. Viņi bija kādi divdesmit — visi tipiski sicīlieši pieputējušās cepurēs un naģenēs, tādi kā dona Domenika nožēlojami līdzinieki.

Dārza dziļumā zem citronkoka atradās koka galds un daži vienkārši laucinieku krēsli. Klemenca un Maikls apsēdās, un Klemenca pamāja vīriem, kas drūzmējās dārza malā, lai pienāk pa kārtai. No grupas viens atdalījās, pienāca pie galda un apsēdās. Klemenca sāka viņu iztaujāt. Vai precējies? Vai ir bērni? Cik ilgi strādā pie dona Domenika? Vai Trapāni ir radinieki un kas viņi tādi? Vai negrib izmēģināt laimi un aizbraukt uz Ameriku? Uz pēdējo jautājumu visi kā viens atbildēja: «Jā.»

Viena no večām atnesa lielu krūku ar vīnu, kurā peldēja svaigu citronu šķēlītes, pēc tam arī paplāti ar glāzēm. Katram no pienākušajiem Klemenca piedāvāja glāzi vīna un cigareti. Kad viņš ar visiem bija izrunājies un viņi aizgāja, Klemenca Maiklam jautāja:

—    Kurš no viņiem, tavuprāt, nebija piemērots?

Maikls paraustīja plecus.

—    Manuprāt,— viņš teica,— viņi visi ir vienādi. Visi grib braukt uz Ameriku.

—    Mums vajadzīgi papildspēki,— sacīja Klemenca.— Esam zaudējuši daudz cilvēku un varam zaudēt vēl. Ik piecus gadus es braucu šurp un aizvedu sev līdzi kādus divpadsmit cilvēkus. Es pats viņus trenēju. Sākumā visādos sīkos darbiņos — meslu savākšana, spiediens uz nepakļāvīgajiem, apsardze. Tā pārbaudu viņu lojalitāti. Kad nolemju, ka pienācis laiks, un pagadās izdevība, pametu viņiem kaulu. Taču ļoti uzmanīgi. Un viņi jau arī saprot: ja būs mums uzticami, nodrošinās sevi līdz mūža galam. Te visi zina, ka es vervēju cilvēkus Korleones Ģimenei, un gisi grib ar mani parunāt. Taču vispirms viņus atlasa mans brālis. Neviens cilvēks nenokļūs pie manis bez viņa piekrišanas.

Maikls pārlaida skatu brīnišķajam, krāšņos ziedos saplau- kušajam dārzam ar smaržīgajiem citronkokiem, senajām, drupās atraktajām dievu skulptūrām un arī jaunākajiem svēto tēliem, rozā akmens žogam visapkārt villai. Neko neteiksi,

visai piemērota vieta divpadsmit nāves apustuļu atlasei.

♦ » »

Pret vakaru mazais fiats atkal parādījās pie villas vārtiem, un apsardze to ielaida. Pie stūres sēdēja Andolīni, bet viņam blakus sieviete ar ogļu melniem matiem un tik smalku sejas ovālu kā no gleznas izkāpušai madonnai. Kad viņa bija tikusi ārā no mašīnas, Maikls pamanīja, ka viņa ir mātes cerībās, kaut gan tērpusies pieticīgā, platā kleitā, kādas mēdz valkāt sicīlietes, taču nevis melnā, bet baltā, bezgaumīgām rozēm piebārstītā. Tomēr viņa bija tik daiļa, ka šo neveiksmīgo tērpu viņai varēja piedot.

Maiklam par izbrīnu, no mašīnas aizmugurējā sēdekļa izrāpās Hektors Adoniss. Viņš iepazīstināja ar jauno sievieti. Viņu sauca par Justīnu. Viņa neizcēlās ar jauniem cilvēkiem raksturīgo kautrīgumu, un arī viņas seja bija kā nobriedušai sievietei, kura jau iepazinusi dzīves traģismu. Viņa vērīgi aplūkoja Maiklu un tikai pēc tam sveicienā pielieca galvu. Šķita, viņa mēģina pēc Maikla sejas saprast, vai viņš spējīgs uz nodevību.

Viena no večām aizveda jauno sievieti uz viņai paredzēto istabu, bet Andolīni sāka celt no mašīnas ārā viņas bagāžu.

Vakariņas viņi paēda visi kopā, tikai bez Andolīni, kurš rullēja ar savu fiatu atpakaļ. Hektors Adoniss palika. Pie vakariņām saruna risinājās par to, kā viņi nogādās Justīnu uz Ameriku. Dons Domeniks teica, ka kuteris var izbraukt uz Tunisu jebkurā brīdī — tas ir pastāvīgā gatavībā: nav taču zināms, kad ieradīsies Giljāno, bet, tiklīdz viņš ieradīsies, kavēties vairs nedrīkstēs.

—   Neviens taču nezina, kādi briesmīgi ļaudis var viņam sekot,— ar vieglu vīpsnu piebilda dons Domeniks.

Pīters Klemenca sacīja, ka pavadīs Justīnu līdz Tunisai — viņš gribot pats iesēdināt viņu lidmašīnā un pārliecināties, vai viņai ir visi nekavētai iebraukšanai Amerikā nepieciešamie dokumenti. Pēc tam viņš atgriezīsies villā.

Tiklīdz Justīna ieradīsies Amerikā, viņa nosūtīs Giljāno vēstuli, kurā būs norunātais vārds, un tad sāksies Giljāno izvešanas operācija.

Vakariņās Justīna gandrīz visu laiku klusēja. Dons Domeniks pajautāja, vai viņa ir gatava naktī doties ceļā — pēc tam, kad jau dienas lielāko daļu pavadījusi mašīnā.

—    Braukt ir vieglāk nekā strādāt un drošāk nekā slapstīties,— viņa atbildēja, un Maikls saprata, ar ko viņa savaldzinājusi Giljāno. Viņas tumšās acis dzirkstīja, zods izaicinoši saslējās, lūpas sakniebās — tūdaļ redzams, ka viņa ir viena no nelokāmām sicīliešu sievietēm,— un viņa visu pateica neapstrīdamā tonī.— Esmu nakšņojusi kalnos un laukā līdzās aitām, vai tiešām es nespēšu gulēt kuterī un lidmašīnā? Tur jau nu nebūs tik auksti.— Lai gan tas skanēja lepni, viņas roka, paceļot vīna glāzi, nodrebēja.— Es baiļojos vienīgi par Turi — vai viņš mācēs aizbēgt. Kapec viņš nebrauca kopā ar mani?

—    Es negribēju, lai tu riskē,— saudzīgi sacīja Hektors Adoniss.— Viņam veikt šādu ceļojumu ir daudz grūtāk: tas prasīs daudz stingrākus piesardzības pasākumus.

—    Kuterim, ar kuru tu, Justīn, dosies uz Āfriku, jāizbrauc jūrā līdz saules lēktam,— sacīja Pīters Klemenca.— Tāpēc tev droši vien ir jāatpūšas.

—   Es neesmu nogurusi,— Justīna teica.— Esmu pārāk satraukta, tāpēc nespēšu aizmigt. Bet vīnu gan es iedzertu — vai drīkst?

Dons Domeniks pielēja viņai pilnu glāzi.

—    Iedzer, tas nāks mazulim par labu, un arī tu ātrāk aizmigsi.— Vai Giljāno lika mums ko nodot?

Justīna skumji pasmaidīja.

—    Neesmu viņu redzējusi jau vairākus mēnešus. Viņš uzticas vienīgi Aspanu Pišotam. Un ne jau tāpēc, ka viņš baidās, domā, ka es viņu nodošu, bet tāpēc, ka es esmu viņa vārīgā vieta, ienaidnieki var to izmantot un ievilināt viņu slazdā. Viņš par to lasījis daudz grāmatu. Tāpēc arī uzskata, ka mīlestība pret mani ir viņa vājība, un, saprotams, nekad man nestāsta par saviem plāniem.

Maiklam gribējās pēc iespējas vairāk uzzināt par Giljāno.

—    Un kā jūs iepazināties ar Turi?— viņš jautāja.

Justīna iesmējās.

—    Es viņā iemīlējos, kad man bija vēl tikai vienpadsmit gadu,— viņa teica.— Tas bija pirms septiņiem gadiem, kad Turi bēguļoja tikai pirmo gadu, taču mūsu ciematā visi viņu pazina. Mēs ar brāļuku un tēti strādājām laukā, un tētis man iedeva dažas papīra liras, lai aiznesu mammai. Mans brāļuks un es bijām gatavie dumiķi — gājām un vicinājām naudiņu pa gaisu, mēs taču ne reizi nebijām turējuši rokās tik daudz naudas. Un tad divi karabinieri ieraudzīja mūs uz ceļa un atņēma naudu, bet, kad sākām raudāt, viņi par mums vēl paņirgājās. Patiešām nezinājām, ko lai iesāk: uz mājām iet bija bail un pie tēva atpakaļ — arī bail. Un tad no krūmiem iznāk jauns cilvēks. Augumā liels — Sicīlijā tādi ir retums —, platiem pleciem. Gluži kā amerikāņu karavīrs, kādus redzējām kara laikā. Padusē viņam bija iežmiegts automāts, bet acis pašam tik labsirdīgas. Un tik skaists — nu taisni vai jāģībst. «Bērni,» viņš mums pajautāja, «kāpēc jūs raudat tik jaukā dienā? Un jūs, jaunkundz, sabojāsiet savu glīto sejiņu, un neviens jūs neprecēs! . . .» Mēs viņam izstāstījām, kas mums atgadījies, bet viņš izplūda smieklos un teica, ka no karabinieriem jāpiesargās un ka šī mums būs laba mācība. Pēc tam iedeva brāļukam biezu paciņu liru — lai aiznes uz mājām mammai, bet man iedeva tēvam rakstītu vēstuli. Es to vAl šodien atceros vārds vārdā: «Nebariet Jūsu jaukos bērnus — viņi būs Jūsu prieks un mierinājums vecumdienās. Es iedevu viņiem krietni vairāk naudas, nekā viņi pazaudēja. Un ziniet: kopš šīs dienas Jūs un Jūsu bērni atradīsies GILJĀNO aizsardzībā.» Es nodomāju — cik brīnišķīgs vārdsl Un pēc tam ilgi redzēju viņu sapņos . . .

Taču iemīlēju es viņu par to, ka viņš ar tādu baudu dara labu. Viņš vienmēr priecājas, kad var ar kaut ko palīdzēt. Un tā tas ir līdz pat šai dienai.

—   Tieši tāpēc ļaudis Sicīlijā viņu mīl,— Hektors Adoniss klusi iestarpināja,— ja vien nebūtu notikumu Portella della Džinestrā.

Justīna nolaida skatienu, bet tad jo dedzīgi iebilda:—Tie mīl viņu joprojām.

—    Bet kā jūs atkal ar viņu satikāties?— Maikls pavaicāja.

—    Mans brālis sadraudzējās ar viņu. Un varbūt arī tēvs bija viņa vienībā. To es nezinu. Jo tikai mana ģimene un Turi vienības komandieri zina, ka esam salaulājušies. Turi lika, lai visi apzvēr, ka neizpaudīs šo noslēpumu: viņš baidījās, ka tik varas iestādes mani neapcietina.

Tas, ka viņi, kā izrādās, ir precējušies, bija visiem pārsteigums. Justīna iebāza roku kleitas izgriezumā un izņēma maciņu, bet no tā dabūja stingru krēmkrāsas papīra veidlapu ar lielu zīmogu. Justīna pasniedza dokumentu Maiklam, taču Hektors Adoniss to paņēma un izlasīja.

—    Rīt tu būsi Amerikā,— viņš smaidīdams sacīja.— Bet vai es pa šo laiku nevarētu paziņot Turi vecākiem patīkamu vēsti?

Justīna pietvīka.

—   Viņi taču visu laiku uzskatīja, ka mēs neesam precējušies,— viņa teica.— Zināja, ka esmu cerībās, un tāpēc domāja par mani sliktu. Jā, protams, paziņojiet.

—    Bet vai tu esi kādreiz redzējusi vai lasījusi Turi Testamentu?— varbūt tas noslēpts kaut kur pie viņa?

Justīna noliedzoši pamāja ar galvu.

—    Nē,— viņa sacīja.— Turi man par to nav neko stāstījis.

Dona Domenika seja kļuva akmens cieta, bet tai pašā

laikā tajā varēja lasīt arī ziņkāri. «Ahā,» Maikls nodomāja, «viņš ir dzirdējis par Testamentu, taču nepiekrīt tā saturam. Cik gan cilvēku vispār zina par to? Vienkāršie ļaudis, protams, nezina. Bet Romas valdība, redz, zina. Un vēl—dons Kroče, Giljāno ģimene un viņa tuvākie līdzgaitnieki.»

—    Don Domenik, vai varu padzīvot pie jums,— jautāja Hektors Adoniss,— kamēr no Amerikas pienāks ziņa, ka Justīna turp nokļuvusi sveika un vesela? Lai es to varētu pateikt Giljāno. Droši vien apgrūtināšu jūs ne ilgāk kā vienu nakti.

—    Nerunājiet tā, dārgais profesor, es taču ar to būtu drīzāk pagodināts!— dons Domeniks kaismīgi iebilda.— Dzīvojiet, cik gribat! Bet tagad mums visiem laiks doties pie miera. Mūsu jaunajai sinjorai pirms garā ceļojuma ir kaut mazdrusciņ jāpaguļ, un arī es pats esmu jau pārāk vecs, lai pavadītu naktis bez miega. Avanfi'f

Viņš pamāja ar rokām kā liels, labdabīgs putns. Pēc tam paņēma Hektoru Adonisu zem rokas un aizveda uz guļamistabu, bet sievietēm uzsauca, lai tās parūpējas par pārējiem viesiem.

Kad Maikls no rīta pamodās, Justīnas vairs nebija.

* [1] *

Hektoram Adonisam nācās pavadīt pie dona Domenika divas naktis, un tikai tad sūtnis atveda ziņu, ka Justīna veiksmīgi nokļuvusi Amerikā. Viņas vēstulē Adoniss ar gandarījumu atrada norunāto vārdu un no rīta pirms došanās ceļā pateica Maiklam, ka grib ar viņu parunāt divatā.

Maikls aizvadīja šīs divas dienas briesmīgā sasprindzinājumā — viņš dega nepacietībā atgriezties mājās. Taču gribējās pēc iespējas ātrāk satikties arī ar Giljāno — viņi taču bija viena vecuma. Giljāno bija kļuvis tik slavens, un šī tikšanās perspektīva Maiklu ārkārtīgi satrauca. Interesanti, viņš prātoja, kā tēvs grasās izmantot Giljāno Amerikā? Viņam nebija ne mazāko šaubu, ka tēvam šai sakarībā ir kaut kas padomā. Kāpēc gan citādi viņš liktu Maiklam vest viņu līdzi?

Maikls ar Adonisu nokāpa līdz pludmalei. Apbruņotie sardzes vīri viņus sveicināja.

—    Jūsu gaišība!—Neviena vīra skatienā nebija ne miņas no izsmiekla, kad uzlūkoja Hektora Adonisa sīko, eleganto stāvu līdzās Maiklam. Kuteris bija atgriezies, un tagad, pienācis klāt, Maikls redzēja, ka tas ir nelielas jahtas lielumā. Ļaudis uz klāja bija apbruņojušies ar bisēm un automātiem.

Jūlija saule cepināja kā traka, un jūra bija tik zilga un rāma, ka izskatījās pēc metāla vāka, kurā atspīd saule. Maikls un Hektors Adoniss apsēdās saliekamajos krēslos, kas bija uz piestātnes.

—    Pirms aizbraukšanas man jāpaziņo jums pēdējais uzdevums,— Hektors Adoniss klusu sacīja.— Giljāno tas ir ārkārtīgi svarīgi.

—    Es labprāt visu izdarīšu,— Maikls teica.

—    Mums jāpārsūta uz Ameriku jūsu tēvam Giljāno Testaments. Jāizdara tā, lai dons Kroče un Romas valdība uzzinātu, ka Testaments atrodas Amerikā un drošās rokās, un tad viņi neuzdrīkstēsies nodarīt Giljāno ko ļaunu. Un ļaus viņam mierīgi aizbraukt.

—    Vai papīri ir pie jums?— Maikls jautāja.

Mazais cilvēks viltīgi pasmaidīja un sāka smieties.

—    Tie ir pie jums,— viņš teica.

Maikls, no izbrīna apstulbis, blenza uz viņu.

—   Jūs neesat pareizi informēts,— viņš sacīja.— Man tos neviens nav devis.

—    Nē, iedeva gan,— Hektors Adoniss teica.— Iedeva Marija Lombardo, Giljāno māte. Tikai viņa un es zinām, kur tie atrodas, pat Pišotam nav ne jausmas.

Maikls nesaprata nu itin nekā.

—    Tie ir melnajā madonnā,— Hektors Adoniss teica.

—    Madonna patiešām ne vienu vien paaudzi atrodas Giljāno ģimenē, tā ir vērtīga lieta. Visi to zina. Taču Giljāno izgatavojis kopiju. Tā ir vidū tukša. Testaments uzrakstīts uz visplānākā papīra, un katru lappusi Giljāno ir parakstījis. Es palīdzēju viņam visu pierakstīt. Bez tam tur ir arī daži atmaskojoši dokumenti. Turi taču zināja, kāds gals viņu var sagaidīt, un gribēja būt gatavs uz visu. Kaut arī jauns, tomēr viņš ir pārsteidzoši labs stratēģis.

Maikls iesmējās.

—    Bet viņa māte — liela aktrise.

—    Mēs, sicīlieši, visi esam tādi,— Hektors Adoniss teica.

—    Nevienam neuzticamies un slēpjam no visiem savas jūtas. Giljāno tēvs, protams, ir pelnījis uzticību, taču viņš var izpļāpāties. Pišota kopš bērnības ir Giljāno uzticams draugs, Stefans Andolīni izglāba Giljāno cīņā ar karabinieriem, taču laiks pārmaina cilvēkus, un arī spīdzināšanu iztur ne jau visi. Tā ka labāk, ja viņi nezina.

—    Bet jums, redz, Giljāno ir uzticējies,— Maikls iebilda.

—   Es tiku aplaimots,— Hektors Adoniss sacīja.— Bet jūs nu redzat, cik gudrs ir Giljāno! Testamenta noslēpumu viņš uzticējis vienīgi man, bet savu dzīvību—tikai Pišotam. Un, ja ar viņu kaut kas atgadīsies, tātad mēs būsim viņu nodevuši.

17. nodaļa

Maikls Korleone un Hektors Adoniss atgriezās villā un apsēdās zem citronkoka līdzās Pīteram Klemencam. Maiklam gribējās pēc iespējas drīzāk iepazīties ar Testamentu, taču Hektors Adoniss teica, ka viņam pakaļ ieradīsies Andolīni, lai aizvestu viņu uz Montelepri, un Maikls nolēma sagaidīt Andolīni — varbūt tas atvedīs kādas ziņas arī viņam pašam.

Aizritēja stunda. Hektors Adoniss paskatījās pulkstenī — viņa seja izskatījās satraukta.

—    Laikam salūzusi mašīna,— Maikls izteica pieļāvumu.

—    Tas viņa fiats jau nāvei parādā.

Hektors Adoniss noliedzoši pagrozīja galvu.

—    Stefans Andolīni ir slepkava pēc dabas, taču viņš ir ļoti precīzs cilvēks. Un drošs. Viņš kavējas jau stundu, tāpēc man bail, ka nav kaut kas labi. Un man taču jāatgriežas Monteleprē, kamēr vēl gaišs, līdz komandanta stundai.

—    Mans brālis sagādās jums mašīnu un šoferi,— Pīters Klemenca sacīja.

Adoniss kādu minūti domāja.

—    Nē,— viņš teica,— es pagaidīšu. Man viņš jāsatiek.

—    Vai jūs neiebildīsiet, ja pametīsim jūs un iepazīsimies ar Testamentu?— Maikls jautāja.— Starp citu, kā ir jāatver statuete?

—    Protams, iepazīstieties,— Hektors Adoniss sacīja.

—    Bet attaisīt statueti ir ļoti vienkārši — nekāda noslēpuma tajā nav. Tā ir izgrebta no ļoti cieta koka. Un galva tai piemeistarota pēc tam, kad Turi tajā ievietoja papīrus. Vajag tikai nocirst galvu — un viss. Ja jums būs grūti salasīt rokrakstu, es labprāt palīdzēšu. Atsūtiet kādu man pakaļ.

Maikls un Pīters Klemenca uzkāpa guļamistabā. Statuete atradās Maikla kabatā — viņš bija to pavisam piemirsis. Tai bija āfrikāniski vaibsti, bet sejas izteiksme bija kā baltajām madonnām, kuras var atrast vai katra nabadzīga sicīlieša mājā. Maikls pagrozīja statueti rokās. Tā bija ļoti smaga — ne prātā nevarētu ienākt, ka vidus tai ir tukšs.

Pīters Klemenca piegāja pie durvīm un kaut ko uzsauca lejup — kalponēm. Viena no tām gandrīz tūdaļ pat ieradās ar virtuves cirvīti. Klemenca paņēma no viņas cirvīti un ziņkārīgās kalpotājas deguna priekšā aizvēra durvis.

Maikls, ar vienu roku saņēmis pie apaļās pamatnes, nolika melno madonnu uz masīvās koka kumodes. Klemenca ar cirvīti notēmēja pret madonnas kaklu, pacēla roku un ar vienu asu cirtienu nošņāpa tai galvu tā, ka tā aizlidoja uz istabas otru galu. No kakla rēgojās papīra rullītis, kas bija pārsiets ar mīkstas, pelēkas ādas lentīti.

Klemenca ar cirvīti bija trāpījis tieši pa savienojuma vietu, citādi nekādi nespētu pāršķelt cieto olīvkoku. Viņš nolika statueti uz galda un izņēma no tās rulli, atsēja ādas lentīti un izklāja papīrus uz galda. Tur bija piecpadsmit plānum plānas lapas, kas bija cieši aprakstītas ar melnu tinti. Zem katras lappuses bija Giljāno paraksts — tāds gluži vai majestātiski nevērīgs ķeburs. Bez tam tur bija arī ar oficiāliem valdības zīmogiem apzīmogoti dokumenti, vēstules uz valdības veidlapām un notāru apstiprināti iesniegumi. Papīrs rullējās kopā, it kā gribēdams saglabāt tam ierasto formu, un Maikls piespieda lapiņas pie galda ar divām statuetes daļām un cirvīti. Pēc tam viņš svinīgi piepildīja divas glāzes ar vīnu no krūkas, kas stāvēja uz naktsgaldiņa, un pasniedza vienu no tām Klemencam. Viņi izdzēra un sāka lasīt Testamentu.

Tā viņiem pagāja gandrīz divas stundas.

Maikls bija pārsteigts, ka Turi Giljāno, šim jaunajam ideālistam, izdevies izdzīvot, par spīti tik daudzām nodevībām. Maikls pietiekami labi pazina dzīvi un saprata, ka Giljāno, kā šķita, bija pietiekami viltīgs un apjēdza, kā jānotur vara, lai izpildītu savu misiju. Un Maikls skaudri izjuta savu radniecību ar Giljāno, viņam gribējās palīdzēt jaunajam cilvēkam bēgšanā.

Ne tik daudz pati dienasgrāmata, kurā Giljāno bija aprakstījis savu dzīvi pēdējo septiņu gadu laikā, cik tai pievienotie dokumenti varētu veicināt kristīgo demokrātu valdības krišanu Romā. Maikls pat nespēja saprast, kā cilvēki, kuriem pieder vara, atļāvušies būt tik neuzmanīgi: te bija gan kardināla parakstīta zīmīte, gan tieslietu ministra vēstule donam Kročem ar lūgumu dot padomu, kā izklīdināt demonstrāciju Džinestras aizā; tur viss, protams, netika atklāti pateikts, taču sekojošo notikumu gaismā tas izskatījās iznīcinoši. Katrs dokuments pats par sevi likās pietiekami nevainīgs, taču kopā tie veidoja apsūdzību kalnu.

Tur bija arī vēstule no prinča Ollorto — viņš augstā stilā slavināja Giljāno un apliecināja viņam, ka kristīgo demokrātu valdības locekļi Romā mēģinās darīt visu, kas viņu spēkos, lai panāktu viņa amnestēšanu, protams, ar noteikumu, ka viņš izdarīs to, ko viņi lūdz. Princis Ollorto apgalvoja, ka par visu vienosies ar tieslietu ministru Romā.

Te bija arī plānu kopijas operācijām, kurās karabinieriem bija jāsagūsta Giljāno, tos bija izstrādājuši augsti ierēdņi un nogādājuši Giljāno kā atlīdzību par izdarītajiem pakalpojumiem.

—    Nav brīnums, ka viņi negrib apcietināt Giljāno,— Maikls ieteicās.— Viņš taču ar šādiem papīriem viņus visus uzspers gaisā.

—    Es aizvedīšu šo visu uz Tunisu,— paziņoja Pīters Klemenca.— Rītvakar tie jau būs tava tēva seifā.

Viņš paņēma giljotinēto madonnu un ielika tajā dokumentus. Pēc tam iebāza statueti kabatā.

—    Ejam,— viņš sacīja Maiklam.— Ja es tagad izbraukšu, tad rīt no rīta atgriezīšos.

Viņi izgāja no villas, pa ceļam Klemenca iegriezās virtuvē, lai atdotu cirvīti večai, kura to aizdomīgi nopētīja, it kā meklēdama asins pēdas. Jau nokāpuši līdz pludmalei, viņi pamanīja Hektoru Adonisu, kurš gēl arvien gaidīja Andolīni. Tas tā arī nebija parādījies.

Mazais cilvēciņš bija atraisījis kaklasaiti un novilcis žaketi: viņa sniegbaltais krekls bija izmircis sviedros tumšs, kaut gan viņš sēdēja citronkoka ēnā. Viņš bija mazliet iereibis: paliela vīna krūze, kas stāvēja uz koka galda, bija tukša.

—    Tad nu nesnauž arī nodevība,— viņš ar izmisumu balsī sacīja, ieraudzījis Maiklu un Pīteru Klemencu.— Andolīni kavējas jau trīs stundas. Bet man jānokļūst Monteleprē un Palermo. Man taču Giljāno jādod ziņa.

—    Profesor,— Pīters Klemenca mazliet nievīgi ieteicās,

—    viņa mašīna varēja sabojāties, un arī kādas citas, neatliekamākas darīšanas varēja viņu aizkavēt — visādi taču gadās. Viņš zina, ka šeit jūs esat drošībā un viņu sagaidīsiet. Ja viņš šodien neatbrauks, pārlaidīsiet ar mums vēl vienu nakti.

Tomēr Hektors Adoniss par atbildi tikai nomurmināja:

—    Tas slikti beigsies, slikti beigsies. Pēc tam palūdza, lai viņu aizved uz Montelepri. Klemenca lika diviem saviem cilvēkiem paņemt vienu no mašīnām un aizvest Hektoru Adonisu uz Palermo. Viņš stingri pieteica atgādāt līdz krēslai mašīnu uz villu.

Maikls un Klemenca iesēdināja Hektoru Adonisu mašīnā, visvisādi cenzdamies pārliecināt, lai viņš neuztraucas. Giljāno Testaments diennakts laikā tiks nogādāts uz Ameriku, un Giljāno būs pilnīgā drošībā.

Pēc tam kad mašīna bija izbraukusi pa vārtiem, Maikls kopā ar Klemencu nokāpa krastā — Pīters iekāpa kuterī un aizdrāzās uz Āfrikas piekrasti; Maikls pavadīja viņu ar skatienu.

— Pret rītu es atgriezīšos!— Klemenca viņam uz atvadām uzsauca.

Bet Maikls nodomāja: «Kas notiks, ja Giljāno izvēlēsies tieši šo nakti, lai ierastos šurp?»

Pēc tam viņš paēda vakariņas — viņu apkalpoja divas večas. Un devās pastaigā gar krastu, kamēr apsardze pie īpašuma robežas pagrieza viņu atpakaļ. Pēc dažām minūtēm bija gaidāma tumsa. Vidusjūra bija izklājusi viņam priekšā savu tumšzilo samtu, bet no apvāršņa puses šurp uzvēdīja Āfrikas smaržas — savvaļas puķu aromāts un mežonīgu zvēru smaka.

Taču šeit, ūdens malā, bija pilnīgs klusums — pat kukaiņu sanu nevarēja sadzirdēt. Bija tāds iespaids, it kā mašīnai pēkšņi būtu noslāpis motors. Maikls stāvēja krastā, izbaudīdams Sicīlijas nakts mieru un skaistumu un juzdams līdzi visiem tiem, kas aizvada šo nakti ar bailēm sirdī; Pišotam, kurš lavās gar ienaidnieka izliktajām lamatām, aizsegdamies ar plāno vairogu speciālas sarkanmalotas caurlaides paskatā; profesoram Adonisam un Stefanam Andolīni, kuri mēģina viens otru atrast Sicīlijas putekļainajos ceļos; Pīteram Klemencam, kurš pāri Vidusjūras tumšzilajiem ūdeņiem stūrē uz Tunisu, un arī donam Domenikam, kurš ir nez kur nozudis un tā arī nav parādījies uz vakariņām. Tās bija ēnas, kas slīdēja cauri Sicīlijas naktij, un, kad tās sastapsies uz skatuves, tiks nospēlēts pēdējais cēliens, kurā runa būs par Turi Giljāno dzīvību vai nāvi.

IV dala DONS KROČE 1947

18. nodaļa

Karalis Umberto II no Savojas nama bija kluss, mīkstas dabas cilvēks, tauta viņu mīlēja — ne velti viņš piekrita referendumam, kurā noskaidrotos — būt vai nebūt Itālijā monarhijai. Viņš negribēja palikt karalis, ja tauta to nevēlas. 5ajā ziņā viņš stipri līdzinājās saviem senčiem. Savojas karaļi nekad nebija bijuši despotiski patvaldnieki: šīs monarhijas drīzāk līdzinājās demokrātiskai parlamentāras valsts sistēmai. Politiskie eksperti bija pārliecināti, ka referendumā cilvēki izteiksies par labu monarhijai.

Varēja nešaubīties, ka Sicīlijas sala visai pamatīgi atbalstīs līdzšinējo stāvokli. Sai vēsturiskajā brīdī salā pastāvēja divi spēki — Turi Giljāno, kura vienība pārvaldīja Sicīlijas ziemeļrietumu daļu, un dons Kroče Malo, kuram kopā ar viņa «Draugu draugiem» pakļāvās visa pārējā salas teritorija. Giljāno nepiedalījās nevienas partijas priekšvēlēšanu mahinācijās. Bet dons Kroče un mafija pielika visus spēkus, lai nodrošinātu kristīgo demokrātu atkārtotu uzvaru un monarhijas saglabāšanu.

Tomēr, visiem par lielu izbrīnu, Itālijas vēlētāji nobalsoja pret monarhiju un Itālija kļuva par republiku. Pie tam vēl sociālisti un komunisti saņēma tik nopietnu atbalstu, ka kristīgo demokrātu ietekme sašķobījās un viņi gandrīz vai tika patriekti no valsts pārvaldīšanas.

Un tā vien skaties, ka nākamajās vēlēšanās šie bezdievji sociālisti iesēdīsies ministru krēslos un sāks no Romas pārvaldīt valsti. Un tāpēc kristīgie demokrāti nolēma mobilizēt visus savus resursus, lai gūtu uzvaru gaidāmajās vēlēšanās.

Vislielāko pārsteigumu sagādāja Sicīlija. Tur parlamentā ievēlēja samērā daudz sociālistu un komunistu. Bet Sicīlijā taču arodbiedrības vēl arvien tika uzskatītas par sātana ieroci, un daudzi uzņēmumi un zemes īpašnieki atteicās ielaisties ar tām darīšanās? Kas tad bija noticis?

Dons Kroče bija ārprātīgi nikns. Viņa ļaudis taču tika paveikuši darbu. Viņi draudēja un iebiedēja zemniekus visos rajonos, taču varēja manīt, ka viņu draudi neiedarbojas. Katoļu garīdznieki sludināja pret komunistiem, bet mūķenes izdāļāja grozus ar spageti un olīveļļu tikai tiem, kas solījās balsot par kristīgajiem demokrātiem. Sicīlijas klerikāli nevarēja vien atgūties no izbrīna. Viņi bija izdāļājuši produktus miljoniem liru vērtībā, taču viltīgais sicīliešu zemnieks bija aprijis brīvmaizīti un uzspļāvis kristīgajiem demokrātiem.

Tieslietu ministrs Franko Treca arī bija nikns uz saviem Sicīlijas tautiešiem — nožēlojamie nodevēji blēdījas pat tad, kad viņiem no tā nav nekāda labuma, godu vērtē augstāk par visu, bet pašiem pat naktspoda nav. Viņi tam atņēma pēdējās savaldības paliekas. Nu kā gan viņi varēja balsot par sociālistiem un komunistiem, ja šie cilvēki, pie varas tikuši, iznīcinās ģimeni un izsviedīs kristiešu Dievu no visiem Itālijas greznajiem tempļiem. Tikai viens cilvēks varēja viņam atbildēt uz šo jautājumu un ievirzīt pareizajā gultnē gaidāmās vēlēšanas, kurās izšķirtos Itālijas politiskā nākotne. Un ministrs nosūtīja pēc dona Kročes Malo.

♦ * #

Sicīlijas zemnieki, nobalsojuši par kreisās orientācijas partijām un nolēmuši gāzt savu karali, bija ārkārtīgi pārsteigti, kad uzzināja, kādu sašutumu tas iesvēlis daudzos augstu amatu īpašniekos. Viņi būtu vienkārši šokēti, ja viņiem tiktu skaidrs: tādas varenas valstis kā Amerika, Francija un Lielbritānija ir bezgala norūpējušās, ka Itālija var kļūt par Krievijas sabiedroto. Daudzi no viņiem par tādu valsti nebija pat dzirdējuši.

Pirmo reizi divdesmit gadu laikā ieguvuši tiesības demokrātiskā ceļā paust savu gribu, Sicīlijas nabadzīgie slāņi gluži vienkārši nobalsoja par tiem kandidātiem un tām politiskajām partijām, kuras tiem solīja pārdot īpašumā nelielus zemes gabalus par minimālu summu.

Viņi būtu satriekti, ja aptvertu, ka, balsojot par kreisajiem, viņi ir balsojuši pret savu ģimeņu stiprumu, pret jaunavu Mariju un Svēto katoļu baznīcu, kuras svētās relikvijas, sveču apspīdētas, grezno katru Sicīlijas virtuvi un guļamistabu; viņi būtu satriekti, ja aptvertu, ka balsojuši par to, lai viņu dievnami tiek pārvērsti par muzejiem un viņu mīļotais pāvests tiek padzīts no Itālijas.

Jā, sicīlieši balsoja nevis par kaut kādu politisku partiju, bet par to, lai viņiem un viņu ģimenēm tiktu dota iespēja iegādāties zemes gabaliņu. Lielākas laimes kā iemērīts zemes īpašums viņiem nemaz nevarēja būt: tas taču nozīmēja, ka viņi apstrādās savu zemi un būs sava darba augļu saimnieki. Daži apsēti akri zemes, sakņu dārzs kalna nogāzē un mazs vīna dārziņš, vēl kāds citronlcoks un olīvkoks — tas arī bija viņu sapņu kalngals.

* * *

Tieslietu ministrs Franko Treca bija dzimis sicīlietis un īstens antifašists, kas Musolīni laikos sēdēja cietumos, kamēr viņam izdevās aizbēgt uz Angliju. Viņš bija slaika auguma cilvēks ar aristokrātiskiem vaibstiem un piķa melniem matiem, kaut gan viņa bārdā jau mazliet mirdzēja sudrabs. Būdams īstens varonis, viņš tajā pašā laikā bija arī simtprocentīgs birokrāts un politikānis — visai neparasta kombinācija.

Ministram Romā bija milzīgs, senatnīgi mēbelēts kabinets. Pie sienām karājās prezidenta Rūzvelta un Vinstona Cērčila portreti. Logos, aiz kuriem bija neliels balkons, bija iestikloti krāsaini stikli. Ministrs ielēja vīnu savam godājamam viesim — donam Kročem Malo. Viņi sēdēja un, malkodami vīnu, tērzēja par politisko situāciju Sicīlijā un gaidāmajām vēlēšanām. Ministrs neslēpa savas bažas. Ja sicīlieši atkal nosliek- sies uz kreiso partiju pusi, kristīgie demokrāti var zaudēt kontroli pār valdību. Bet katoļu baznīca var zaudēt savu dominējošo Itālijas oficiālās baznīcas stāvokli.

Dons Kroče klusējot klausījās. Viņš sparīgi darbināja žokļus un bija spiests atzīt, ka ēdiens Romā ir daudz labāks nekā tas, ko lieto dzimtajā Sicīlijā. Dons sēdēja pie šķīvja ar spageti un trifelēm, zemu noliecis galvu, kas bija milzīga kā imperatoram; masīvie žokļi nemitīgi mala barību. Laiku pa laikam viņš ar salveti apslaucīja tievo ūsu svītriņu. Spēcīgais, kumpais deguns izošņāja katru jaunu ēdienu, kuru viņam pienesa kalpotāji, it kā pārbaudīdams, vai tajā nav indes. Viņa acis tā vien skraidīja pa grezni servēto galdu. Viņš klusēja, bet ministrs joprojām vienmuļi klāstīja situāciju valstī.

Maltītes noslēgumā tika pasniegts liels šķīvis ar augļiem un sieru. Pēc tam pie tradicionālās kafijas tases un vēderainas konjaka glāzes dons sagatavojās ielaisties sarunā. Viņš pagrozījās, ērtāk iekārtodamies krēslā, kas viņa varenajam augumam bija par mazu, un ministrs tūdaļ piedāvāja pāriet uz viesistabu, kur bija mīksti atzveltņi. Viņš lika sulainim aiznest turp arī kafiju un konjaku, tad atlaida viņu. Ministrs pats ielēja donam melnu kafiju, piedāvāja cigāru, no kura tas atteicās, un sagatavojās noklausīties gudrus vārdus: viņš zināja, ka dons vienmēr runā lietišķi.

Dons Kroče ministru nekautrīgi nopētīja. Uz viņu neatstāja iespaidu ne aristokrātiskais profils, ne gaļīgā seja, ne arī spēks, kas dvesa no šī cilvēka. Bārdiņa viņam nepatika nu nemaz, tā izskatījās ākstīga. Sis cilvēks varēja radīt iespaidu Romā, taču ne jau Sicīlijā. Un tomēr tieši viņš varēja palīdzēt mafijai atgūt Sicīlijā savu spēku. Gluži velti viņi savulaik nonievāja Romu—tāpēc jau dabūja Musolīni un fašistus. Attiecībā uz kreiso partiju valdību donam Kročem ilūziju nebija.Tāda valdība gluži mierīgi spētu ķerties pie reformām un likvidēt «Draugu» slepeno valdīšanu. Tikai kristīgo demokrātu valdība spējīga atbalstīt tos procesus, kuru dēļ Kroče varēja sevi uzskatīt par neievainojamu, un viņš piekrita braukt uz Romu, juzdamies pat tāds kā dziednieks, kas apmeklē gaudenos, kuri patiesībā ir vienkārši histēriķi. Dons zināja, ka spēs tos izārstēt.

—    Es varu jums vēlēšanu laikā pasniegt Sicīliju uz šķīvīša,— viņš teica ministram Trecam.— Taču mums vajadzīgi bruņoti cilvēki. Un jūs man apsolīsiet, ka neaiztiksiet Turi Giljāno.

—    To nu gan es jums nevaru apsolīt,— sacīja ministrs Treca.

—   Bet tikai šis solījums vien no jums tiek gaidīts,— dons Kroče iebilda.

Ministrs noglauda savu bārdeli.

—    Kas par cilvēku ir šis Giljāno?— viņš negribīgi pajautāja. — Tik jauns un tik negants. Pat priekš sicīlieša viņš ir pārāk nežēlīgs.

—   Tas nu ir aplam — viņš ir maigas dabas cilvēks,— dons Kroče teica, nemanīdams ministra sardonisko smaidu un atstādams bez ievērības to apstākli, ka pats viņš nav redzējis Giljāno pat ne reizi.

Ministrs Treca pašūpoja galvu.

—    Nedomāju,— viņš teica.— Nez vai tādu, kurš nogalinājis tik daudz karabinieru, var nosaukt par maigas dabas cilvēku.

Bet tā nu bija taisnība. Dons Kroče nodomāja, ka pēdējā gada laikā Giljāno patiešām ir uzvedies pārlieku neprātīgi. Izrēķinājies ar padri Dodanu, Giljāno sāka kā traks vajāt savus ienaidniekus — gan mafiju, gan Romas ierēdņus.

Viņš izsūtīja visām avīzēm vēstules, kurās pasludināja sevi par Sicīlijas rietumdaļas pārvaldītāju, neprasot atļauju Romai. Un bez tam nosūtīja brīdinājumus karabinieriem, lai viņi pēc pusnakts neuzdrīkstētos patrulēt Montelepres, Korleones un Monreales ielās. Viņa cilvēkiem taču jāapciemo radi un draugi, un viņš nevēlētos, lai viņus apcietinātu gultā vai nošautu, kad viņi izies no mājām; un arī viņš pats taču gribēs apciemot savus tuviniekus Monteleprē.

Avīzes to publicēja ar indīgiem komentāriem. Kā tad būs, Salvatore Giljāno aizliegs casetta? Sis bandīts aizliedz policijai īstenot savas likumīgās funkcijas un patrulēt Sicīlijas ielās? Kāda pārdrošība! Kāda aizvainojoša nekaunība! Sis jaunais cilvēks varbūt uzskata sevi par Itālijas karali? Parādījās karikatūras, kurās karabinieri slēpās Montelepres tumšajos kaktos, kamēr milzīgais Giljāno majestātiski soļoja pāri laukumam.

Dabiski, ka feldfēbelim Monteleprē atlika vienīgi ik nakti sūtīt ielās patruļas. Katru nakti viņš izsludināja savam garnizonam, kas nu jau bija uzbriedināts līdz simts cilvēkiem, pilnu kaujas gatavību un lika karabinieriem apsargāt ap pilsētu visas takas, kas veda no kalnu puses, lai Giljāno nevarētu ielauzties tajā.

Taču reiz viņš aizsūtīja karabinierus kalnos, un Giljāno kopā ar saviem pieciem komandieriem — Pišotu, Terranovu, Pasatempo, Silvestro un Andolīni —, turklāt katram no viņiem bija piecdesmit vīru vienība, sagaidīja viņus slēpnī. Giljāno atklāja nežēlīgu uguni un sešus nogalināja. Pārējie bēga, glābdamies no ložmetēju un šauteņu lodēm.

Roma ķērās pie ieročiem, tomēr tieši Giljāno pārdrošība tagad visiem varētu nākt par labu, ja vien izdotos lauzt šī siltumnīcas stāda — ministra — pārliecību.

—    Ticiet man,— dons Kroče teica ministram Trecam, — Giljāno pašlaik var būt mums ļoti noderīgs. Es viņu pierunāšu, lai piesaka Sicīlijā karu sociālistiem un komunistiem. Viņš uzbruks to centriem, iznīcinās aktīvistus. Viņš būs mana bruņotā dūre. Un, protams, es un mani draugi veiksim nepieciešamo darbu paklusām.

Ministrs Treca nesašuta, tikai nicinoši sacīja:

—    Giljāno jau ir apkaunojis mūsu valsti. Apkaunojis starptautiskā mērogā. Man uz galda ir plāns, ko izstrādāja mūsu armijas štāba priekšnieks, saskaņā ar šo plānu pret Giljāno un viņa bandītiem tiks raidīts karaspēks. Par viņa galvu piosoliti desmit miljoni liru atalgojuma. Sicīlijā ieradī- mov tūkstoš karabinieru papildspēks. Un jūs lūdzat, lai es viņu pasaudzēju? Dārgais don Kroče, es cerēju, ka jūs palīdzēsiet mums un nodosiet viņu mūsu rokās, kā esat jau nodevis citus bandītus. Giljāno ir Itālijas kauna traips. Visi uzskata, ka viņš ir jāiznīcina.

Dons Kroče iemalkoja kafiju un ar pirkstiem, apslaucī- dams mitrumu, noglauda ūsiņas. Viņam šī Romas divkosība sāka jau apnikt. Viņš lēnām pašūpoja galvu.

—    Mums daudz svarīgāk ir saglabāt Turi Giljāno dzīvību — lai veic savus varoņdarbus kalnos. Sicīlijas tauta lūdz par viņu Dievu — ļaudis skaita lūgsnas viņa dvēseles glābšanai, lai viņš paliktu sveiks un neskarts. Manā salā neatradīsies cilvēks, kurš viņu nodotu. Un arī viņš pats ir daudz viltīgāks par citiem bandītiem. Viņa nometnē ir mani spiegi, taču viņa personības spēks ir tik liels, ka es nezinu, cik daudz tiem var uzticēties. Tāds ir šis cilvēks. Viņš savaldzina visus. Ja jūs aizsūtīsiet turp tūkstoš karabinieru un vēl kareivjus un visa šī operācija beigsies ar krahu, tāpat kā tā neizdevās arī iepriekš,— kas tad būs? Paklausieties, ko es jums teikšu: ja tuvākajās vēlēšanās Giljāno nolems atbalstīt kreisās partijas, jūs zaudēsiet Sicīliju, un tātad, kā jums droši vien zināms, jūsu partijai būs zudusi Itālija.

Viņš ilgi klusēja, cieši raudzīdamies ministrā.

—    Jums jāvienojas ar Giljāno.

—    Un kā lai to visu nokārto?— ministrs Treca jautāja ar pieklājīgu pārākuma smaidiņu, kurš donā Kročē izsauca dziļu sašutumu. Jo tas bija romieša smaidiņš, bet ministrs taču bija dzimis sicīlietis. Ministrs tikmēr turpināja:

—    Man no drošiem avotiem ir ziņas, ka Giljāno nelolo pret jums siltas jūtas.

Dons Kroče paraustīja plecus.

—    Ja viņš turētu uz mani ļaunu prātu, viņš nenoturētos pēdējos trīs gadus, bet viņš nav muļķa puisis. Turklāt man ir sava taktika. Doktors Hektors Adoniss ir mans cilvēks, bet tajā pašā laikā arī viens no tiem, kuriem Giljāno uzticas visvairāk. Hektors Adoniss būs mans vidutājs un samierinās mani ar Giljāno. Taču man jāsaņem no jums visi nepieciešamie galvojumi, pie tam konkrētā formā.

—    Varbūt jūs gribat, lai es uzrakstu jums vēstuli un atzīstos mīlestībā pret bandītu, kuru mēģinu notvert?— ministrs ironiski izmeta.

Dona spēks slēpās tanī apstāklī, ka viņš nepievērsa uzmanību aizvainojošam tonim vai necienīgai attieksmei, kaut gan sirdī to atcerējās. Arī šoreiz viņš atbildēja gluži mierīgi — viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

—    Nē,— viņš sacīja.— Vienkārši iedodiet man kopiju no Giljāno notveršanas plāna, kuru sastādījis jūsu štāba priekšnieks, kā arī kopiju no jūsu pavēles par tūkstoš karabinieru nosūtīšanu uz salu. Es to visu parādīšu Giljāno un apsolīšu viņam, ka jūs šos papīrus nevirzīsiet tālāk, ja viņš mums palīdzēs apgaismot Sicīlijas vēlētājus. Uz jums nekritīs nekāda ēna; jūs vienmēr varēsiet pateikt, ka pavēles kopija jums nozagta. Bez tam es apsolīšu Giljāno: ja kristīgie demokrāti vēlēšanās uzvarēs, viņam tiks pilnībā piedots.

—    Ak, to nu gan ne,— ministrs Treca sacīja.— Bandīta pilnīga amnestēšana nav manā varā.

—    Bet apsolīt taču jūs varat,— teica dons Kroče.— Bet pēc tam, ja izdosies piedot — lieliski. Taču, ja jūs redzēsiet, ka tas nav iespējams, tad es pats paziņošu viņam nelāgo vēsti.

Ministrs visu saprata. Viņš saprata to, ko arī vajadzēja saprast: dons Kroče, galu galā tiks no Giljāno vaļā, jo divatā viņiem Sicīlijā vietas par maz. Viņš apjēdza arī to, ka dons Kroče lietu nokārtos pats un viņam vairs ar šo problēmu nebūs jānodarbojas. Bet solījumi — kāpēc gan nevarētu arī apsolīt? Vajag tikai iedot donam Kročem divas operāciju plānu kopijas.

Ministrs brīdi apdomājās. Dons Kroče nodūra savu masīvo galvu un klusu teica:

—   Es gan prasītu pilnīgu piedošanu, ja vien tas ir iespējams.

Ministrs sāka soļiem mērot istabu, prātodams, kādi gan te varētu rasties sarežģījumi. Dons Kroče sēdēja nekustēdamies — kā sastindzis. Beidzot ministrs sacīja:

—    Apsoliet apžēlošanu manā vārdā, taču jums jāsaprot, ka man nenāksies viegli to panākt. Var izcelties pārāk liels troksnis. Ja avīzes uzzinātu kaut vai par to vien, ka mēs esam tikušies, tās man dzīvam nodīrātu ādu, man nāktos demisionēt un doties uz savu Sicīlijas fermu liekšķerēt mēslus un cirpt aitas. Sakiet,— vai jums patiešām tik nepieciešamas šo plānu un manas pavēles kopijas?

—    Bez tām nekā nepanāksim,— dons Kroče teica. Viņa balss skanēja dzidri un pārliecinoši.— Giljāno ir nepieciešami pierādījumi, ka mēs abi esam draugi, un kaut kādas balvas priekšdienām — par tiem pakalpojumiem, ko mēs no viņa lūdzam. Gan vienu, gan otru apliecina šie plāni un solījums, ka tie netiks īstenoti. Un ka viņš var darboties tāpat kā iepriekš, nebaidoties no armijas un policijas papildspēku slēpņiem. Tas, ka šie plāni atrodas pie manis, apliecina mūsu abu sadarbību, un, kad Giljāno redzēs, ka tie netiek realizēti, viņš sapratīs, ka spēju ietekmēt Romu.

Ministrs Treca ielēja donam Kročem vēl tasi kafijas.

—    Piekrītu,— viņš sacīja.— Es jums uzticos, jo esam draugi . . . Taču mani uztrauc jūsu drošība. Kad Giljāno būs savu darbu paveicis un atklās, ka apžēlošanas nav, viņš, protams, jūs uzskatīs par to vainīgo.

Dons pamāja, taču neko neteica. Malkoja kafiju un klusēja. Ministrs ilgi viņā raudzījās, tad paziņoja:

—    Jums diviem ir par šauru tik mazā salā.

Dons pasmaidīja.

—    Es pieraušos,— viņš sacīja.— Dzīvosim — redzēsim.

—    Jauki, jauki,— izmeta ministrs Treca.— Un atcerieties, lūk, ko! Ja es varu apsolīt savai partijai nākamajās vēlēšanās Sicīlijas vēlētāju balsis un ja es pēc tam mācēšu mūsu valdībai godpilni atrisināt Giljāno problēmu, tad jūs pat iedomāties nespējat, cik augstu es Itālijā pacelšos. Bet, lai cik augstu es būšu, es nekad neaizmirsīšu jūs, dārgais draugs.

Dons Kroče pārvietoja krēslā savu masīvo augumu un nodomāja, vai būs kāds labums, ja šo pastulbo sicīlieti iztaisīs par Itālijas premjerministru. Taču «Draugu draugi», protams, mācēs izmantot viņa mu|ķību, un, ja viņš sadomās nodot, arī piebeigt viņu nenāksies grūti. Un dons Kroče izjusti sacīja (viņš bija slavens ar savu māku radīt atklāta cilvēka iespaidu):

—    Paldies jums par draudzību, es izdarīšu visu, kas manos spēkos. Mēs esam vienojušies. Rīt es izbraukšu uz Palermo un būšu jums pateicīgs, ja jūs plānus un pārējos papīrus atsūtīsiet man uz viesnīcu. Attiecībā uz Giljāno — ja pēc tam, kad viņš būs savu darbu padarījis, jūs nespēsiet panākt piedošanu viņam, es nokārtošu, lai viņš pazūd. Varbūt aizbrauks uz Ameriku vai kādu citu vietu, kur vairs nesagādās mums rūpes.

Pēc tam šie divi izšķīrās. Sicīlietis Treca, kurš bija nolēmis sevi valsts dienestam, un dons Kroče, kas uzskatīja Romas likumus un varu par pekles izdzimumiem, kuri pastāv, lai pakļautu viņu. Jo dons Kroče ticēja brīvībai, brīvībai tieši priekš viņa, ko viņš nav nevienam parādā un izkarojis sev pats, mācēdams izpelnīties savu līdzpilsoņu cieņu. Dons

Kroče bija pārliecināts, ka cīnīties ar sev pašam tik līdzīgo Turi Giljāno, nevis ar šo divkosīgo nelieti ministru, viņu spiež pats liktenis.

» » *

Atgriezies Palermo, dons Kroče izsauca Hektoru Adonisu. Viņš izstāstīja tam par savu tikšanos ar Trecu un par to, pie kādas vienošanās viņi nonākuši. Pēc tam parādīja viņam plānu kopijas kampaņai, kuru valdība bija nolēmusi uzsākt pret Giljāno. Mazais cilvēciņš bija gluži izmisis, un tieši to arī dons gribēja panākt.

—    Ministrs man solīja, ka šie plāni netiks apstiprināti un realizēti,— dons Kroče teica.— Taču tavam krustdēlam jāizmanto visa vara, lai iespaidotu nākamo vēlēšanu gaitu. Viņam jābūt stingram un spēcīgam un nav tik daudz jāauklējas ar nabagiem. Vajag tomēr arī par paša ādu padomāt. Viņam jāsaprot, ka ne vienmēr viņam patrāpīsies tāda izdevība — savienība ar Romu un tieslietu ministru. Trecam taču pakļauti visi karabinieri, visa policija, visi tiesneši. Viņš pat var kļūt par premjerministru. Ja tas notiks, Turi Giljāno varēs atgriezties savā ģimenē, iespējams, pat pats taisīt politisku karjeru. Sicīlijas tauta viņu mīl. Taču lai viņš vispirms piedod un aizmirst. Es uz tevi ceru — ietekmē viņu.

—    Bet kā gan viņš var noticēt Romas solījumiem?— Hektors Adoniss jautāja.— Un vēl kas — Turi taču vienmēr ir cīnījies nabago pusē. Viņš nedarīs neko, ja tas nesaskanēs ar viņu interesēm.

—    Viņš taču nav komunists,— dons Kroče asi iebilda. — Sarunā man tikšanos ar Giljāno. Es centīšos viņu pārliecināt. Mēs tomēr esam divi visietekmīgākie Sicīlijas cilvēki. Kāpēc mēs nevarētu darboties kopīgi? Agrāk viņš atteicās, taču laiki mainās. Tagad tas būtu viņa glābiņš — tāpat arī mums. Komunisti mūs abus nožmiegs ar lielu baudu. Esmu gatavs aizbraukt uz tikšanos, kur vien viņš vēlēsies. Es teikšu viņam: es garantēju, ka Roma izpildīs savus solījumus. Ja kristīgie demokrāti uzvarēs vēlēšanās, es garantēju, ka viņam tiks piedots. Lieku ķīlā savu dzīvību un godu.

Hektors Adoniss saprata. Dons Kroče gatavs riskēt un izpelnīties Giljāno naidu, ja ministrs Treca neturēs savu vārdu.

—    Vai es drīkstu šos plānus parādīt Giljāno?— viņš jautāja.

Dons Kroče kādu brīdi padomāja. Viņš saprata, ka nekad vairs nedabūs tos atpakaļ un, nosūtīdams tos Giljāno, ieliek viņam rokās varenus ieročus. Viņš uzsmaidīja Hektoram Adonisam.

— Dārgais profesor,— viņš teica,— protams, tu vari ņemt tos līdzi.

» » »

Gaidīdams Hektoru Adonisu, Turi Giljāno prātoja, ko lai iesāk. Viņš jau sen saprata, ka kreiso partiju uzvara vēlēšanās atvedīs pie viņa donu Kroči un tas lūgs palīdzību. Nu jau četrus gadus Giljāno sadalīja starp nabagajiem naudu un produktus savā Sicīlijas daļā, taču pa īstam palīdzēt viņš spētu tikai tādā gadījumā, ja viņam būtu vismaz kaut kāda vara.

Grāmatas par ekonomiku un politiku, ar kurām viņu apgādāja Adoniss, pavisam sajauca viņam galvu. Visa vēstures gaita apliecināja, ka nabago cerības visās zemēs saistās ar kreisajām partijām. Viņš tomēr nevarēja nostāties to pusē. Viņš nespēja samierināties ar to, ka tās uzstājas pret baznīcu un izsmej uzticību ģimenei, kas Sicīlijā pastāvējusi kopš viduslaikiem. Viņš saprata arī to, ka sociālistu valdība svēpēs viņu ārā no kalniem aktīvāk nekā kristīgie demokrāti.

Iestājās nakts; Giljāno vēroja, ka gar visu kalna nogāzi iekvēlojas viņa cilvēku aizdegtie ugunskuri. Seit, uz terases, kas vērsta pret Montelepri, viņš dažkārt dzirdēja mūziku, ko radio skandināja pilsētas laukumā,— mūziku, kuru raidīja no Palermo. Pilsētiņa gulēja ielejā kā ģeometriski pareizs aplis. Kad atnāks Adoniss, Giljāno nodomāja, un viņi abi par visu izrunāsies, viņš dosies pavadīt krusttēvu, bet pēc tam iegriezīsies pie vecākiem un apciemos Veneru. Viņš bez bailēm veica šādus gājienus. Visa province atradās viņa kontrolē. Karabinieru vienība pilsētiņā nespēja ne pirkstu pakustināt, bet, ja tie tomēr uzdrošinātos parādīties pie viņa mātes nama, viņam līdzi būs pietiekami daudz puišu, lai noguldītu tos visus. Viņam tagad bija savi apbruņoti vīri pat starp tādiem, kas dzīvoja gar Via Bella.

Kad ieradās Adoniss, Turi aizveda viņu uz plašu alu, ko ar bateriju strāvu apgaismoja amerikāņu spuldzes; tur bija galds un krēsli. Hektors Adoniss apskāva Turi un pasniedza viņam nelielu somu ar grāmatām . . . Bez tam iedeva arī koferīti, kas bija pilns ar dokumentiem.

—   Man liekas, ka tas tev būs interesanti. Tev tie tūdaļ jāizlasa.

Giljāno izklāja papīrus uz galda. Tās bija ministra Trecas parakstītas pavēles: vēl tūkstotis karabinieru tiek nosūtīti uz Sicīliju cīņai ar Giljāno vienībām. Te bija arī armijas štāba priekšnieka izstrādāti plāni, saskaņā ar kuriem bija jāsākas kampaņai pret Giljāno. Giljāno rūpīgi iepazinās ar tiem. Tie viņu nenobiedēja — nāksies tikai aiziet dziļāk kalnos, taču brīdinājums pienācis laikus.

—    Kas tev tos iedeva?— viņš jautāja Adonisam.

—    Dons Kroče,— Adoniss teica.— Viņš saņēma tos no paša ministra Trecas.

Izskatījās, ka Turi par to nav pārsteigts. Viņš pat viegli pasmaidīja.

—    Vai tas domāts manis iebiedēšanai?— Giljāno pavaicāja.— Kalni ir plaši. Lai cik cilvēku viņi šurp sūtītu, visi tepat arī paliks, un, ja man ir paradums iemigt svilpojot zem koka, tad es no tā neatteikšos.

—    Dons Kroče grib tikties ar tevi. Viņš gatavs ierasties jebkurā vietā pēc tavas izvēles,— Adoniss teica.— Un šos plānus viņš tev sūta kā savas labās gribas apliecinājumu. Viņš sagatavojis tev priekšlikumu.

—    Bet jūs, krusttēv,— Turi jautāja,— vai jūs ieteiktu man satikties ar donu Kroči?

Giljāno skatiens ieurbās Hektorā Adonisā.

—    Jā,— Adoniss tik vien spēja pateikt.

Turi Giljāno pamāja.

—   Tad mēs satiksimies Monteleprē — jūsu mājā. Vai esat pārliecināts, ka dons Kroče riskēs turp atbraukt?

—    Un kāpēc gan ne?— Adoniss uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.— Došu viņam vārdu, ka viņš būs drošībā. Bet tu savukārt apsolīsies man—es taču tev pilnīgi uzticos.

Giljāno saņēma abas Adonisa rokas.

—    Bet es — jums,— viņš teica.— Paldies par plāniem un paldies par grāmatām, kuras jūs man atnesāt. Vai jūs palīdzēsiet tikt ar tām skaidrībā šovakar, pirms aiziešanas?

—    Protams,— Hektors Adoniss sacīja. Un visu vakaru izskaidroja Turi grūtākās vietas.

Giljāno uzmanīgi klausījās un uzdeva jautājumus. It kā būtu atgriezušās senās dienas un viņi atkal būtu skolotājs un skolnieks.

Tieši tovakar Hektors Adoniss arī ieteica Giljāno rakstīt dienasgrāmatu, kura būs viņa testaments. Fiksēt tajā visu, kas notiek vienībā, visas detaļas darījumam, kurā Giljāno ielaidīsies ar donu Kroči un ministru Trecu. Tas varētu ļoti noderēt, kad nāksies aizstāvēties.

Giljāno tūdaļ ar aizrautību pieņēma šo ideju. Kaut arī tas nnbus oficiāls dokuments, tomēr, ja tas kaut kur noklīdīs, varbūt pēc kādiem simt gadiem kāds cits dumpinieks to atradīs. Tāpat kā viņi ar Pišotu nejauši bija atraduši vienu no Hannibala ziloņu skeletiem.

19. nodaļa

Vēsturiskā tikšanās notika pēc divām dienām. Pa šo laiku visā pilsētiņā paklīda runas, ka pats dižais dons Kroče Malo brauc pie viņiem ar cepuri rokā, lai sastaptu viņu varoni — Turi Giljāno. Kā tas kļuva zināms, nemāk pateikt neviens. Varbūt cilvēki noprata pēc tā, ka Giljāno veica ārkārtējus pasākumus, lai garantētu tikšanās drošību. Viņa posteņi noslēdza ceļu uz Palermo, un kādi piecdesmit viņa vīri, kuriem radinieki dzīvoja Monteleprē, ieradās pie tiem ciemos un pārlaida nakti to namos . . .

Pasatempo tika nosūtīts ar saviem vīriem uz Bellampo kazarmu — varēja gadīties, ka karabinieri tomēr sadomā norīkot patruļu. Terranova turēja mērķēkļos ceļu no Kastellammāres uz Trapāni. Kaprālis Kanio Silvestro ar pieciem labākajiem šāvējiem un smago ložmetēju, ko nomaskēja bambusa stiebri, kuros Monteleprē daudzas ģimenes saver tomātus, lai pēc tam tos pārstrādātu pastā, iekārtojās uz jumta.

Dons Kroče ieradās, kad jau metās krēsla,— liels «Alfa Romeo» limuzīns apstājās pie Hektora Adonisa mājas. Dons Kroče atbrauca ar savu brāli, Benjamīno, un diviem apbruņotiem miesassargiem, kuri palika pie mašīnas kopā ar šoferi. Hektors Adoniss gaidīja viņus pie durvīm, viņš bija saģērbies vēl elegantāk nekā parasti — Londonas drēbnieka šūts, pelēks uzvalks, sniegbalts krekls un kaklasaite ar sarkanām svītriņām. Bet dons itin kā tīšuprāt bija tērpies nevīžīgāk nekā ik dienas: savās platajās biksēs, kas apspīlēja brango vēderu, atpogātajā kreklā bez apkaklītes un melnajā bieza auduma žaketē, kas priekšpusē pat nebija sapogājama, tā ka visi varēja apskatīt viņa vienkāršos, baltos bikšturus collas platumā, viņš gāja gāzelēdamies kā zostēviņš. Kājās viņam bija mājas čības.

Padre Benjamīno bija ieradies savā garīdznieka sutanā un parastajā, noputējušajā apaļajā platmalē. Viņš pārkristīja namu un pirms ieiešanas nočukstēja pienācīgos vārdus.

Hektoram Adonisam bija Monteleprē visgreznākais nams, un profesors ar to lepojās. Tas bija mēbelēts ar franču mēbelēm, pie sienām karājās maz pazīstamu itāļu mākslinieku gleznas, taču to izvēlē bija jaušama gaume. Viņa trauki nāca no Vācijas, bet pie galda apkalpoja pavecāka itāliete, kas bija izskolota Anglijā pirms kara. Kad trīs vīrieši, gaidīdami Giljāno, apsēdās viesistabā, viņa pasniedza tiem kafiju.

Dons Kroče bija absolūti mierīgs. Viņš zināja, ka Giljāno neapkaunos savu krusttēvu un nelauzīs viņam doto vārdu. Viņš jau iztēlojās notikumu tālāko attīstību. Tūlīt viņš tiksies ar šo uzlēcošo zvaigzni un viņam radīsies par Giljāno pašam savs viedoklis. Tomēr Giljāno ieradās tik klusi un pēkšņi, ka pat dons Kroče bija pārsteigts nesagatavots. Viņš nedzirdēja ne troksnīša uz bruģētās ielas, ne durvju atvēršanas vai aizvēršanas čīkstus. Viņš vienkārši pacēla acis un zem arkas, kas veda no ēdamistabas uz viesistabu, ieraudzīja Giljāno. Viņa skaistums pārsteidza donu Kroči.

No dzīves kalnu svaigajā gaisā viņa pleci bija kļuvuši plati, bet seja kalsnāka. Tā vēl joprojām bija ovāla, taču vaigi bija nedaudz iekrituši un zods kļuvis asāks. Bet acis bija kā statujai, gluži vai iemontētas dobumos — zeltaini brūnas ar sidrabainu apmalīti. Un arī pats apģērbs viņu izcēla — baltais, tīri izmazgātais un izgludinātais krekls un bikses piestāvēja viņam kā uzlietas. Brīvā medību jaka no ruda velveta noslēpa mašīnpistoli. Turklāt viņš izskatījās pavisam jauniņš, kaut gan viņam jau bija apritējuši divdesmit četri gadi. Vai tiešām tāds puišelis bija spējis mest izaicinājumu Romai, pārspēt viltībā «Draugus», panākt uzticību no tā slepkavas Andolīni, turēt grožos to lopu Pasatempo, iekarot ceturtdaļu Sicīlijas un tautas mīlestību visā salā? Dons Kroče zināja, ka Giljāno ir apbrīnojami drosmīgs cilvēks, taču Sicīlijā ir papilnam drošuļu, kas agri nolikuši galvas — kļuvuši par nodevības upuriem.

Un Turi, it kā sajutis, ka dons Kroče par viņu šaubās, izdarīja žestu, kas neaprakstāmi iepriecināja donu un pārliecināja viņu, ka viņš dara pareizi, nolemdams izvēlēties šo puišeli par savu sabiedroto. Turi ienāca istabā un, pieiedams tieši pie dona, sacīja:

— Bacia tua mano.

Tā Sicīlijā zemnieki sveic pēc sabiedriskā stāvokļa augstāku cilvēku — garīdznieku, zemes īpašnieku vai aristokrātu: «Skūpstu tavu roku.» Pie tam Giljāno laipni smaidīja. Tomēr dons Kroče lieliski saprata, kādēļ tas tika teikts. Ne jau tādftļ, lai izrādītu savu padevību vai pat tikai cieņu pret dona gadiem. Tas bija sacīts tāpēc, ka viņš atdevis sevi Giljāno rokās, un Giljāno parādīja, ka augstu vērtē šo uzticību. Dons Kroče lēnām piecēlās — viņa apaļie vaigi no piepūles tumši pietvīka. Un tad viņš apskāva Giljāno. Viņš vēlējās izrādīt savu atzinību šim dižciltīgajam jauneklim. Viņiem apkampjoties, Hektora Adonisa seja staroja lepnībā. Viņa krustdēls izturējās kā īsts džentlmenis.

Arkā parādījās Pišota un apstājās — viņa drūmajā sejā pavīdēja smīns. Viņš arī bija savdabīgi skaists, taču tas bija gluži cita veida nekā Giljāno skaistums. Plaušu slimība bija novārdzinājusi viņa augumu un saasinājusi sejas vaibstus. Olīvkrāsas āda apspīlēja vaigu kaulus. Melnie mati bija rūpīgi sasukāti un gludi apņēma galvaskausu, bet Giljāno rūsganie mati bija apcirpti ezītī un izskatījās pēc bruņucepu- res. Giljāno šķita, ka viņa sveiciens krietni vien pārsteigs donu, bet pats savukārt jutās vēl vairāk izbrīnīts par dona sapratni un vēlīgo, sirsnīgo uzņemšanu.Viņš pētīja dona Kročes vareno stāvu un juta, ka ar šo cilvēku jābūt modram. Tas ir bīstams cilvēks. Ne tikai reputācijas dēļ, bet arī spēka dēļ, kas strāvoja no viņa. Milzīgais, šķietami līdz lempīgu- mam neveiklais augums it kā izstaroja enerģiju—tā piepildīja visu istabu.

Dons sāka runāt, un balss no viņa lielās mutes plūda reti melodiski. Kad viņš centās kādu pārliecināt, no viņa dvesmoja valdzinošs spēks — tāds patiesīguma, pārliecinātības un smalkas pieklājības mistrs, kas šai cilvēkā, kurš bija tik nevērīgs pret apģērbu un visu pārējo, likās visai pārsteidzoši.

—    Ne jau pirmo gadu es tevi iztālēm vēroju un sen gaidīju šo dienu. Tagad tā ir pienākusi,un es redzu, ka tu pilnībā attaisno manas cerības.

—    Jūtos glaimots,— Giljāno teica. Tad, apsvēris savus vārdus un sapratis, ko no viņa gaida, piebilda:— Vienmēr esmu cerējis, ka mēs kļūsim draugi.

Dons Kroče pamāja un pastāstīja, pie kādas vienošanās viņi nonākuši ar ministru Trecu. Ja Giljāno palīdzēs «izaudzināt» Sicīlijas iedzīvotājus tā, lai tie nobalso, kā nākas, tad tiks rasta iespēja viņam piedot. Giljāno varēs atgriezties pie savas ģimenes un dzīvot kā parasts pilsonis, nevis bandīts. Ministrs Treca par pierādījumu tam, ka viņš iesaistās šādā norunā, iedevis donam pret Giljāno vērstās kampaņas plānus.

—   Ja tu piekritīsi mums palīdzēt,— un dons pacēla roku, it kā gribēdams saviem vārdiem piešķirt lielāku svaru,— ministrs atcels šīs operācijas, nekādas armijas, nekāda papildu karabinieru tūkstoša Sicīlijā nebūs.

Dons Kroče manīja, ka Giljāno klausās viņā uzmanīgi, taču bez jebkāda izbrīna.

—    Sicīlijā visi zina,— dons Kroče turpināja,— kā tu rūpējies par nabagiem. No tā var secināt, ka tu atbalstīsi kreisās partijas. Tomēr es zinu, ka tu tici Dievam,— tu taču esi sicīlietis. Un kurš gan nezina, cik tu esi uzticīgs mātei? Vai patiešām tu gribi, lai Sicīlijā valda komunisti? Kas tad notiks ar baznīcu? Kas notiks ar ģimeni? Itāļi un sicīlieši, kas izgājuši karu, ir sagrābstījušies svešzemju idejas, politiskas doktrīnas, kuras Itālijai neder. Sicīlieši paši pratīs uzlabot savu likteni. Vai tiešām tu gribi, lai pie mums būtu tāda vara, kas necieš ne vismazāko savu pilsoņu nepakļāvību? Kreisā valdība, skaidrs kā diena, sāks vajāt mūs abus: īstenie Sicīlijas valdnieki taču esam tu un es! Ja nākamajās vēlēšanās uzvarēs kreisās partijas, pienāks diena, kad Sicīlijas ciematos krievi izlems, kurš drīkst un kurš nedrīkst iet uz baznīcu. Mūsu bērnus piespiedīs iet skolā, kur viņus mācīs vispirmām kārtām godāt valsti un tikai pēc tam tēvu un māti. Vai mums tas vajadzīgs? Nē. Pienācis laiks, kad katram īstam sicīlietim jāsaceļas pret valsts iejaukšanos un jāaizstāv sava ģimene un savs gods.

Dona runu negaidīti pārtrauca Pišota. Viņš tā arī bija palicis stāvot arkā, atbalstījies pret sienu.

—    Bet varbūt krievi mums piedos,— viņš ironiski piemetināja.

Donā uzbangoja salts niknums. Taču viņš nekādi neizrādīja savu sašutumu. Tikai uzmanīgi paskatījās uz mazo, ūsaino švītu. Kāpēc viņam vajadzēja pievērst sev uzmanību tieši šobrīd? Kāpēc viņš gribēja, lai dons viņu ievērotu? Interesanti, dons Kroče nodomāja, vai tik šo cilvēku neizdosies izmantot?

Instinkts vēl nekad nebija donu pievīlis, un viņš juta puvi šai cilvēkā, kuram Giljāno tik bezgalīgi uzticējās. Iespējams, ka to varētu izskaidrot ar diloni, bet varbūt ar cinismu. Pišota taču ir no tādiem, kurš nevienam līdz galam neuzticas, tātad arī viņam nevar pilnībā uzticēties. Tas viss pazibēja dona Kročes prātā, pirms viņš vēl paguva atvērt muti.

—    Kad gan svešinieki ir palīdzējuši Sicīlijai?— viņš pajautāja.— Kad svešinieks ir bijis pret sicīlieti taisnīgs?

—    Mūsu vienīgā cerība,— nu jau viņš runāja, pagriezies tieši pret Pišotu,— ir tādi jauni puiši kā tu. Veikli, drosmīgi un lepni. Nu jau kopš tūkstoš gadiem tādi cilvēki iestājas «Draugu» pulkā, lai cīnītos ar varmākām, meklētu taisnību, kādu tagad cenšas panākt Giljāno. Tagad mums pats īstākais laiks turēties kopā, lai saglabātu Sicīliju.

Dona sulīgā balss, šķiet, neatstāja uz Giljāno nekādu iespaidu.

—    Bet mēs taču vienmēr esam karojuši pret Romu un tiem, kurus tā sūta pār mums valdīt,— viņš ietiepīgi paziņoja. — Sie cilvēki vienmēr ir bijuši mūsu ienaidnieki, taču tagad jūs lūdzat viņiem palīdzēt un gribat, lai mēs jums noticam?

—    Mēdz būt tādi laiki,— dons Kroče iespaidīgi sacīja,— kad pareizāk ir apvienoties ar ienaidnieku. Vismazāk bīstams mums ir variants, ja pie varas Itālijā nāk kristīgie demokrāti. Tātad mums ir izdevīgi, lai Itāliju pārvalda viņi. Kas gan var būt vienkāršāk?

Viņš brīdi paklusēja.

—    Kreisie tevi nekad neapžēlos. Vari par to nešaubīties. Viņi ir pārāk divkosīgi, pārāķ grūti viņiem nākas piedot, un arī mūsu sicīliešu raksturu tie nespēj saprast. Jā, protams, nabagi saņems zemi, bet vai viņiem paliks tas, ko viņi savā zemē izaudzēs? Tu vari iedomāties, ka šie cilvēki strādātu kooperatīvā? Dievs tētīt, viņi taču nogalina cits citu tāpēc, ka nevar vienoties, kādā tērpā — baltā vai sarkanā — jābūt apģērbtai jaunavai Marijai, kad viņas statuju nesīs procesijāl

Pateiktais šķita kā ironiska groteska, tomēr tajā pašā laikā ikvienam bija skaidrs, ka šajos vārdos ir krietna daļa patiesības.

Giljāno klausījās ar vieglu smaidu. Viņš saprata, ka var pienākt diena, kad viņam būs jānogalina šo cilvēku, tomēr dons Kroče ar savu klātbūtni, savas personības spēku iedvesa tādu cieņu, ka Giljāno nevēlējās par to domāt. It kā šāda doma būtu nodevīga pret paša tēvu, pret ciešajām ģimenes saitēm. Viņam nāksies pieņemt lēmumu, un viņš saprata, ka tas būs vissvarīgākais lēmums, kopš viņš nostājies ārpus likuma.

—    Ja es uzņemšos kaut ko padarīt Romas labā,— Giljāno neuzstājīgi sacīja,— man kaut kas par to jāsola saviem cilvēkiem. Ko Roma var mūsu labā izdarīt?

Dons Kroče izdzēra kafijas tasi, Hektors Adoniss pielēca stāvus, lai atkal ielietu, taču dons Kroče viņu ar roku atvairīja.

—    Mēs jau tāpat daudz darām tavā labā,— viņš teica.— Andolīni pienes tev ziņas par karabinieru pārvietošanos, tā ka tu vari viņus visu laiku turēt zem tēmēkļa. Nekādi ārkārtas pasākumi, lai izkvēpinātu no kalniem, netika veikti. Taču es saprotu, ka ar to vien nepietiek. Atļauj man izdarīt tev pakalpojumu, kas būs patīkams man un sagādās prieku tavai mātei un tēvam. Tava krusttēva klātbūtnē, kurš te sēž, un tava drauga Aspanu Pišotas klātbūtnē es tev sacīšu: es apgriezīšu otrādi zemi un debesis, lai tu saņemtu piedošanu un, protams, tavi cilvēki arī.

Giljāno tikmēr jau bija pieņēmis lēmumu, taču viņam gribējās iegūt pēc iespējas drošākas garantijas.

—    Es piekrītu gandrīz visam, ko jūs teicāt,— viņš sacīja.— Es mīlu Sicīliju un tās tautu, un, kaut arī dzīvoju kā bandīts, es ticu taisnībai. Esmu gatavs izdarīt gandrīz vai visu, ko vēlaties, lai tikai atgrieztos mājās pie maniem vecākiem. Bet kā jūs piespiedīsiet Romu turēties pie saviem solījumiem? Tāds ir jautājums. Pakalpojums, ko jūs prasāt, ir visai bīstams. Es gribu par to atalgojumu.

Dons padomāja. Pēc tam lēni, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, teica:

—    Tev taisnība, ka esi tik piesardzīgs. Bet tavās rokās taču ir visi plāni, kurus es iedevu profesoram Adonisam, lai viņš tev tos parāda. Vari atstāt tos pie sevis par pierādījumu, ka biji saistīts ar ministru Trecu. Es pacentīšos tev dabūt arī citus dokumentus, kurus tu varēsi izmantot pret Romu: tad tur izcelsies bailes, ka tu tos publicēsi vienā no vēstulēm, kuras tu piesūti avīzēm. Un visbeidzot, ja tu izpildīsi mūsu uzdevumu un kristīgie demokrāti uzvarēs vēlēšanās, es personiski garantēju tev piedošanu. Ministrs Treca mani dziļi ciena un nekad neatkāpjas no man dotā solījuma.

Hektors Adoniss klausījās donā ar satrauktu un apmierinātu sejas izteiksmi. Viņš jau iedomājās, kā nopriecāsies Marija Lombardo, kad uzzinās, ka viņas dēls vairs nav bēglis un ka tas drīz vien atgriezīsies mājās. Viņš saprata, ka Giljāno vienojas, nepieciešamības spiests, taču uzskatīja Giljāno un dona Kročes sadarbību cīņā pret komunistiem par pirmo iespējamo posmu ķēdē, kas vienos šos divus cilvēkus, un viņi kļūs īsti draugi.

Tas, ka varenais dons Kroče garantēja no valdības puses apžēlošanu viņiem visiem, atstāja iespaidu pat uz Pišotu. Bet Giljāno tur saskatīja viltu. Kāpēc lai viņš būtu drošs, ka dons to visu nav izdomājis? Ka plāni nav izzagti? Ka ministrs tos nav atcēlis? Nē, viņam jātiekas ar pašu Trecu.

—    Tas viss skan pārliecinoši,— Giljāno teica.— Tas, ka atnācāt mums garantēt piedošanu, pierāda, cik laba jums sirds un kāpēc Sicīlijā jūs sauc par Labo dvēseli. Taču Romas mūžīgā nodevība ir vispārzināma, bet politiķi — jūs taču zināt, cik tie vērti. Es gribētu, lai kāds, kuram es pilnībā uzticos, dzirdētu paša Trecas solījumu un atvestu man dokumentu, kuru viņš pats apliecinājis.

Dons Kroče to nu nekādi nebija gaidījis. Viņā jau bija pret Turi Giljāno pamodušās siltas jūtas. Pat nodomāja: cik labi būtu, ja šis jaunais cilvēks būtu viņa dēls. Ak, kā gan viņi kopīgi pārvaldītu Sicīliju! Un ar kādu eleganci viņš tika teicis: «Skūpstu jūsu roku.» Tā bija viena no retajām reizēm mūžā, kad dons jutās savaldzināts. Taču, sapratis, ka Giljāno nav noticējis viņa apliecinājumiem, dons juta sabrūkam sirsnīgo attieksmi pret šo puisi. Viņš redzēja, ka Giljāno acis zem puspievērtajiem plakstiem viņu vēro, gaidīdamas turpmākus pierādījumus, tālākus solījumus. Tātad viņam nepietiek ar dona Kročes Malo garantijām.

Iestājās ilgs klusums. Dons apdomāja, ko lai saka, pārējie gaidīja. Hektors Adoniss mēģināja slēpt savu sarūgtinājumu par Giljāno uzstājību, viņš baidījās, kā uz to reaģēs dons. Padres Benjamīno bālā, pieblīdusī seja izskatījās pēc aizvainota buldoga purna. Beidzot dons sāka runāt, un visi atviegloti nopūtās.

— Esmu ieinteresēts, lai tu piekristu,— viņš sacīja Giljāno,— un tāpēc, iespējams, esmu aizrāvies ar paša izdomātiem argumentiem. Taču es gribu tev palīdzēt lēmuma pieņemšanā. Pirmkārt, atļauj man pateikt, ka ministrs Treca nekad neizsniegs tev nekādu dokumentu—tas ir pārāk bīstami. Taču viņš ar tevi runās un dos tev visus tos mutiskos solījumus, par kuriem bija minējis man. Es varu dabūt attiecīgas vēstules no prinča Ollorto un citiem ietekmīgiem aristokātiem, kuri mūs atbalsta. Bet var izdomāt arī vēl ko labāku: man ir draugs, kurš, iespējams, pratīs tevi vairāk pārliecināt — katoļu baznīca atbalstīs lūgumu par tevis apžēlošanu. To man solīja Palermo kardināls. Pēc tam kad būsi uzklausījis ministru Trecu, es nokārtošu tev audienci pie kardināla. Arī viņš personiski tev dos visas garantijas. Un tad tev būs visas Itālijas ministra solījums, būs devis vārdu svētās katoļu baznīcas kardināls, kurš ar laiku var kļūt par pāvestu, un arī mans.

Grūti aprakstīt, kā dons izteica divus pēdējos vārdus. Viņš padevīgi pieklusināja savu tenoru, it kā neuzdrīkstēdamies minēt savu vārdu līdzās citiem. Taču vārdos «un arī mans» ieskanējās jo īpašs uzsvars, kurš neradīja šaubas par šī solījuma svarīgumu.

Giljāno iesmējās.

—    Es taču nevaru braukt uz Romu.

—    Tādā gadījumā,— dons Kroče teica,— aizsūti kādu, kuram tu pilnībā uzticies. Es personiski aizvedīšu pie ministra Trecas. Un pēc tam aizvedīšu pie kardināla. Baznīcas kalpa vārdam taču tu noticēsi?

Giljāno uzmanīgi vēroja donu Kroči. Viņa smadzenes raidīja trauksmes signālus. Kāpēc gan dons tik ļoti grib viņam palīdzēt? Kroče, protams, apzinās, ka viņš, Giljāno, nevar aizbraukt uz Romu. Nekad viņš tā neriskēs, pat ja tūkstotis kardinālu un ministru galvos, ka neaiztiks viņu. Bet kas tas būtu, kuru dons vēlas redzēt nosūtītu uz turieni?

—    Ir tikai viens cilvēks, kuram es pilnībā uzticos, tas ir mans vietnieks,— viņš sacīja donam.— Ņemiet līdzi Aspanu Pišotu un vediet viņu uz Romu un uz Palermo. Viņam patīk lielas pilsētas, bet, ja kardināls turklāt vēl aizvedīs viņu pie bikts, tad varbūt viņam tiks atlaisti visi grēki.

Dons Kroče atlaidās pret krēsla atzveltni un padeva Hektoram Adonisam zīmi, lai tas viņam ielej kafiju. Tā viņš vienmēr notušēja savu prieku par gūto uzvaru, radot iespaidu, ka jebkura ārējā darbība ir būtiskāka par to, kas tobrīd norisinās viņa apziņā. Taču Giljāno, kurš bija sevi spīdoši apliecinājis partizānu karā, kļuvis par bandītu, iemācījās intuitīvi atminēt cilvēku domu gaitu un darbību. Viņš tūdaļ saprata, ka dons Kroče ir apmierināts. Tātad dons Kroče ir ieguvis viņam ļoti svarīgu likmi. Giljāno pat prātā neienāca, cik apmierināts dons Kroče ir ar to, ka radis

iespēju kādu laiciņu pabūt divatā ar Aspanu Pišotu.

* * *

Divas dienas vēlāk Pišota ar donu Kroči devās uz Palermo un pēc tam uz Romu. Dons Kroče izturējās pret viņu tā, it kā viņš būtu karaliskās ģimenes loceklis. Kaut gan Pišota patiešām bija līdzīgs ģenerālim Cezārem Bordža. Asie vaigu kauli, mazās ūsiņas, aziātiskā, iedzelteni tumsnējā āda, aukstās, nekaunīgās acis, reizē tik apburošas un tik apvainojoši aizdomīgas pret visu notiekošo.

Palermo viņi apmetās hotelī «Umberto», kas piederēja donam Kročem, un Pišotam tika veltīta maksimāla uzmanība. Tikšanās reizei ar tieslietu ministru Pišotam bija iegādāta gluži jauna apģērba kārta. Kopā ar donu Kroči viņš pusdienoja labākajos restorānos. Pēc tam Pišotu un donu Kroči pieņēma Palermo kardināls.

Pišota, katoļticībā audzināts un nācis no mazas Sicīlijas pilsētiņas, audiences laikā uzvedās visai brīvi, viņā neiedvesa trīsas ne kardināla pils majestātiskās zāles, ne iztapība, ar kādu pret viņa eminenci izturējās visi apkārtējie. Dons Kroče noskūpstīja kardināla gredzenu, bet Pišota stāvēja un skatījās uz viņu, lepni izslējies.

Kardināls bija augumā slaiks. Viņš izgāja viņiem pretī sarkanā cepurītē un aveņkrāsas tērpā. Viņam bija rupja, bakurētaina seja. Dons Kroče var teikt, ko grib, taču šis cilvēks nekad nekļūs par pāvestu — balsošanā viņš nedabūtu nevienu bumbiņu —, taču viņš bija rūdīts intrigants, īstens sicīlietis.

Sekoja parastā laipnību apmaiņa. Pēc tam kardināls ķērās pie lietas. Viņš Pišotam teica, ka svētajai baznīcai šeit, Sicīlijā, draud nāvīgas briesmas. Ja komunisti uzvarēs vēlēšanās, vai kāds zina, kas var notikt? Diženās katedrāles nodedzinās vai sagraus un pārvērtīs par rūpnīcām. Svētās Jaunavas statuju, visus pārējos svētos un krucifiksus ar mocekli Jēzu izmetīs jūrā. Garīdzniekus nogalinās, mūķenes izvaros.

Te nu Pišota pasmaidīja. Kuram sicīlietim, kaut arī viņš būtu vispārliecinošākais komunists, ienāktu prātā izvarot mūķeni? Kardināls pamanīja šo smaidu. Tātad lietiņas tādas, ja Giljāno palīdzēs noslāpēt pirms vēlēšanām komunistisko propagandu, viņš, kardināls, pats svētdien nolasīs slavinošu sprediķi, kurā augsti atsauksies par Giljāno un lūgs Romas valdībai, lai dāvina viņam apžēlošanu. Bet dons Kroče pastāstīs par to ministram, kad viņi satiksies Romā.

Līdz ar to kardināls audiencei pielika punktu un svētīja Aspanu Pišotu. Kardināls jau pagriezās uz iešanu, kad Aspanu palūdza viņu uzrakstīt Giljāno pāris vārdu, kas apliecinātu, ka viņi patiešām tikušies. Kardināls piekrita. Donu satrieca augsta baznīcas ierēdņu muļķība, taču viņš neko neteica.

» ♦ *

Tikšanās Romā jau vairāk izskatījās pēc tādas, kādu Pišota bija iztēlojies. Ministrs Treca krasi atšķīrās no kardināla. Galu galā, viņš bija tieslietu ministrs, bet Pišota tikai bandīta sūtnis. Viņš pateica Pišotam: ja kristīgie demokrāti zaudēs vēlēšanās, komunisti veiks ārkārtējus pasākumus, lai Sicīlijā iznīcinātu visus bandītus līdz pēdējam. Jā, protams, karabinieri joprojām veic akcijas pret Giljāno, bet tur nu nekā nepadarīsi. Ārējais paskats jāsaglabā, citādi radikālās avīzes gaudos līdz pat debesīm.

—   Tātad jūs, ekselence, gribat teikt,— Pišota viņu pārtrauca, — ka jūsu partija nekad līdz galam nepiedos Giljāno?

—    Tas nāksies grūti,— ministrs Treca teica,— taču ne jau neiespējami. Tādā gadījumā, ja Giljāno palīdzēs mums uzvarēt vēlēšanās. Un ja viņš pēc tam kādu laiku pasēdēs klusu un nevienu neizzags un neaplaupīs. Ja ļaus mazliet aizmirst sevi. Varbūt viņam pat derētu emigrēt uz Ameriku un atgriezties pēc kāda laika, kad viss būs aizmirsts un piedots. Tomēr, ja mēs vēlēšanas vinnēsim, vienu es varu garantēt. Mēs nepieliksim nopietnus pūliņus, lai viņu noķertu. Bet, ja viņš gribēs aizbraukt uz Ameriku, mēs neliksim viņam šķēršļus un necentīsimies pierunāt, lai amerikāņu varas iestādes viņu izdod.

Mazliet paklusējis, viņš piebilda.'

—    Personiski es darīšu visu, kas manos spēkos, lai pārliecinātu Itālijas prezidentu, ka viņš jāamnestē.

—    Bet, ja mēs kļūsim par paraugpilsoņiem,— Pišota sacīja ar viltīgu smīniņu,— ko tad ēdīs Giljāno, viņa cilvēki un viņu ģimenes? Varbūt valdība mums kaut ko samaksās? Mēs taču darām tās vietā visu melno darbu.

Dons Kroče, kurš šo sarunu klausījās aizvērtām acīm, gluži kā aizmidzis reptilis, apsteigdams ministra sašutuma repliku, acumirklī izšāva:

—    Tas ir joks, jūsu ekselence. Puisis ir pirmo reizi izbraucis ārpus Sicīlijas. Viņš neizprot šīs pasaules nesaudzīgo morāli. Lai šī problēma jūs nesatrauc. Es ar Giljāno par visu vienošos.— Un viņš pameta uz Pišotu brīdinošu skatienu.

Taču ministrs piepeši pasmaidīja un sacīja Pišotam:

—    Man prieks redzēt, ka jauni cilvēki nav pārmainījušies. Es pats kādreiz tāds biju. Mēs nebaidāmies pieprasīt to, kas mums pienākas. Bet varbūt tu gribi saņemt kaut ko konkrētāku kā tikai solījumu?

Treca pavēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās stingra papīra kartīti ar sarkanu apmali. Pametis to Pišotam, viņš teica:

—    Tā ir manis paša parakstīta speciāla caurlaide. Ar to tu vari pārvietoties pa visu Itāliju un Sicīliju — policija tevi nekad neaizturēs. Tā ir vērtīgāka par zeltu.

Pišota pateicās ar galvas mājienu un ielika caurlaidi jakas kabatā, iekšpusē pie krūtīm. Pa ceļam uz Romu viņš redzēja — dons Kroče rādīja tieši tādu caurlaidi, un saprata, ka ieguvis ko visai vērtīgu. Bet tad viņam iešāvās prātā doma: kas notiks, ja viņu saņems ciet ar šo caurlaidi? Sacelsies tāds skandāls, ka saviļņos visu valsti. Giljāno vienības otrais cilvēks — paša tieslietu ministra parakstītas caurlaides īpašnieks? Kā tas var būt? Pišotas smadzenes intensīvi strādāja, pūlēdamās atminēt šo mīklu, taču atbildi nerada.

Tas, ka ministrs iedevis viņam tik svarīgu dokumentu, pierādīja viņa labo gribu. Patīkami bija arī tas, cik dāsns pret viņu bija dons Kroče. Bet tik un tā Pišota neticēja viņiem. Pirms atvadīšanās no Trecas viņš palūdza ministru uzrakstīt Giljāno zīmīti, kura apliecinātu, ka viņi patiešām ir satikušies. Treca atteicās.

* * ♦

Kad Pišota bija atgriezies kalnos, Giljāno viņu pamatīgi izklaušināja, likdams atcerēties un atkārtot katru vārdu. Pišota parādīja Giljāno caurlaidi ar sarkano apmali un pabrīnījās, kāpēc gan ministrs viņam šo caurlaidi iedevis — tas taču ministram bīstami, jo dokumentā ir viņa paraksts.

—    Tu man esi īsts brālis,— Giljāno sacīja, paplikšķinājis viņam pa plecu.— Tu esi daudz aizdomīgāks par mani, bet nu man tik uzticams, ka gluži vai akls kļuvis. Uz galvošanu — dons Kroče palūdza, lai viņš iedod tev šo caurlaidi. Viņi cer, ka tu to izmantosi, aizbrauksi uz Romu un kļūsi viņiem par ziņu pienesēju.

—    Ak tavu kuņas ēzeli!— Pišota sašutumā iekliedzās. — Es gan mācēšu izmantot šo caurlaidi — aizbraukšu turp un pārgriezīšu viņam rīkli.

—    Nē,— Giljāno sacīja.— Saglabā šo caurlaidi. Tā mums noderēs. Protams, tas izskatās pēc Trecas paraksta, taču neesmu par to īsti pārliecināts. Tas ir viltojums. Un kad, viņiem būs izdevīgi, viņi allaž var pateikt, ka caurlaide nav derīga. Bet, ja viņiem izdevība pavērsies citādi, viņi sacīs, ka caurlaide ir pilnīgā kārtībā, un uzrādīs ierakstu, ka to izsniedzis Treca. Ja viņi apstiprina, ka tas ir viltojums, tad ieraksti tiek iznīcināti.

Pišota atzina, ka tas izklausās saprātīgi. Viņš arvien vairāk brīnījās par to, ka Giljāno, tik atklāts un godīgs, viegli spēj atšifrēt savu ienaidnieku mahinācijas. Viņš aptvēra, ka Giljāno maigās dabas dzīlēs slēpjas pārsteidzošs prāta asums.

—    Kā tad mēs varam ticēt, ka viņi izpildīs savus solījumus?— jautāja Pišota.— Kāpēc mums viņiem jāpalīdz? Mēs taču ar politiku nenodarbojamies.

Giljāno kļuva domīgs. Aspanu vienmēr bija bijis ciniķis un paskarbs cilvēks. Ne reizi vien viņi sastrīdējušies par to, kā jāsadala salaupītais. Pišota pieprasīja palielināt vienības daļu.

—    Mums taču nav izvēles,— Giljāno teica.— Tāpēc tagad mūsu draugi un ieroču biedri ir kristīgie demokrāti, ministrs Treca, Palermo kardināls un, saprotama lieta, dons Kroče. Tagad mums pats galvenais — apvaldīt komunistus. Mēs tiksimies ar donu Kroči un visu norunāsim.— Viņš apklusa un iedunkāja Pišotam pa plecu. — Tas ir labi, ka paņēmi no kardināla zīmīti. Un arī caurlaide mums noderēs.

Taču Pišota vēl arvien nebija pārliecināts.

—    Mēs viņu vietā padarīsim visu netīro darbu,— viņš teica. — Bet pēc tam būsim kā ubagi, kas diedelē apžēlošanu. Es neticu nevienam no viņiem, viņi runā ar mums tā, it kā mēs būtu padumji skuķēni, kuriem var piesolīt visas pasaules bagātības, lai tikai ievilinātu gultā. Es uzskatu, ka mums par sevi ir jācīnās, un tas, ko mēs iegūstam, jāatstāj sev pašiem, nevis jāizdāļā nabagiem. Mēs jau sen varējām tikt uz zaļa zara un dzīvot Amerikā vai Brazīlijā kā karaļi. Tā ir jārīkojas, tad varēs arī nerēķināties ar šiem pezzonovante.

Giljāno nolēma atklāt viņam kārtis.

—    Aspanu,— viņš sacīja,— mēs liekam uz kristīgajiem demokrātiem un donu Kroči. Ja mēs panāksim vajadzīgo un dabūsim piedošanu, Sicīlijas tauta noteikti gribēs, lai mēs to vadām. Tātad mēs vinnēsim visos punktos.

Giljāno paklusēja un ar smaidu uzlūkoja Pišotu.

—    Ja viņi mūs apvedīs ap stūri, ne tu, ne es no izbrīna ģībonī nenogāzīsimies. Ko gan mēs zaudēsim? Jebkurā gadījumā mums, vienalga, jācīnās ar komunistiem — viņi ir mums lielāki ienaidnieki nekā fašisti. Bet tagad klausies uzmanīgi. Mēs abi domājam līdzīgi. Sakausim komunistus, tad ķersimies pie «Draugiem» un pie dona Kročes — tā būs mūsu pēdējā cīņa.

Pišota paraustīja plecus.

—    Mēs pieļaujam kļūdu,— viņš teica.

Kaut arī Giljāno vēl smaidīja, tomēr viņš kļuva domīgs. Viņš zināja, ka Pišotam patīk dzīve ārpus likuma. Tā atbilst viņa raksturam, un, kaut arī viņš ir apķērīgs un slīpēts, viņš nespēj ielūkoties nākotnē. Viņš nespēj taisīt lēcienu pāri laikam un saprast, kāds liktenis viņus neizbēgami sagaida, ja viņi paliks ārpus likuma.

Vēlu vakarā Aspanu Pišota apsēdās klints terasē un nolēma izsmēķēt cigareti. Tomēr asas sāpes krūšu apvidū tūdaļ pat lika viņam to nodzēst, un viņš tā arī izdarīja, bet smēķa galu ielika kabatā. Viņš saprata, ka tuberkuloze atkal ņem viņu spīlēs, taču saprata arī to, ka dažas kalnos pavadītas nedēļas, bez šaubām, uzlabos viņa pašsajūtu. Tomēr viņš nespēja nomierināties: viņu urdīja doma, ka viņš nav Giljāno izstāstījis visu.

Braucienā pie ministra Trecas un kardināla dons Kroče visu laiku bija ar viņu. Ik vakarus viņi kopā ieturēja vakariņas, un dons prātoja par Sicīlijas nākotni, par gaidāmajiem trauksmainajiem laikiem. Pišota sākumā pat nesaprata, ka dons viņu aplido, mēģina zināmā mērā pārvilkt «Draugu» pusē un dod neuzkrītošus mājienus, ka gan Pišotas, gan Sicīlijas nākotne labāk izveidosies ar donu, nevis ar Giljāno. Tomēr viņam radās aizdomas par dona Kročes godīgumu. Agrāk viņš nebaidījās ne no viena, ja nu tikai no Turi Giljāno. Taču dons Kroče, kurš visu mūžu centās iekarot «cieņu»—mafijas šefa vizītkarti,— iedvesa viņam bailes. Tagad viņš saprata, ka bīstas — vai tik dons nepārspēs viņus viltībā un nenodos, jo tad viņi diezgan drīz gulēs gar zemi augšpēdu.

20. nodaļa

Vēlēšanas Sicīlijas augstākajā likumdošanas sapulcē tūkstoš deviņi simti četrdesmit astotā gada aprīlī beidzās kristīgajiem demokrātiem katastrofāli. «Tautas frontes bloks», kurā ietilpa komunisti un sociālisti, ieguva sešsimt tūkstošus balsu, turpretī kristīgie demokrāti tikai trīssimt trīsdesmit tūkstošus. Atlikušais pusmiljons balsu sadalījās starp monar- histiem un sīkajām partijām. Roma bija panikā. Kaut kas bija jāuzsāk, citādi Sicīlija, šī valsts visatpalikušākā daļa, gaidāmajās vispārnacionālajās vēlēšanās stipri vien sekmētu Itālijas pārtapšanu sociālistiskā valstī.

Visus priekšvēlēšanu mēnešus Giljāno izpildīja noteikumus, ko paredzēja vienošanās ar Romu. Viņš plēsa nost opozīcijas partiju uzsaukumus, iebruka kreiso grupu vadības mītnēs, izkliedēja mītiņus Korleonē, Kastellamārē, Partiniko,

Pjani dei Greči, Sendžuzepe Jāto, kā arī Monreālē. Viņa vienības cilvēki izlīmēja plakātus, uz kuriem lieliem, melniem burtiem stāvēja rakstīts: «Nāvi komunistiem!»; bez tam viņi nosvilināja vairākus klubus, kurus bija nodibinājuši strādnieki sociālisti. Taču visu šo kampaņu Giljāno bija iesācis par vēlu, tā vairs nevarēja ietekmēt vietējo vēlēšanu rezultātu, bet izvēlēties visbriesmīgāko soli — slepkavību — viņš negribēja. Dons Kroče, ministrs Treca, Palermo kardināls un Turi Giljāno intensīvi sarakstījās. Giljāno tika adresēta pārmetumu gūzma. Viņš, redz, nerīkojoties pietiekami bargi, tā viņiem neizdošoties pirms vispārnacionālajām vēlēšanām krasi apvērst notikumu gaitu. Visas šīs vēstules Giljāno saglabāja savam Testamentam.

Bija nepieciešams varens trieciens, un šādas operācijas plāns radās dona Kročes nešķīstajās smadzenēs. Stefans Andolīni atveda šo plānu Giljāno.

Kreisais noskaņojums dominēja divās visnemierīgākajās Sicīlijas pilsētiņās: Pjani dei Greči un Sandžuzepe Jāto. Jau daudzus gadus tur tika svinēts Pirmais maijs — pat Musolīni laikos. Tā nu bija sagadījies, ka pirmajā maijā ir svētās Rozālijas diena, tāpēc svētkiem ir izteikti reliģioza noskaņa, tādēļ fašistiskā vara neaizliedza tos. Taču tagad cilvēki Meija svētku kolonnās droši nesa sarkanos karogus un bez bailēm teica kaismīgas runas. Pēc nedēļas bija jānotiek Sicīlijas vēsturē vislielākajai demonstrācijai. Tad divas pilsētas saskaņā ar tradīciju apvienosies, un pārstāvji no visas Sicīlijas ieradīsies kopā ar ģimenēm, lai atzīmētu gūto uzvaru. Senators komunists Lo Kauzi, kas pazīstams kā kaismīgs orators, uzstāsies ar programātisku runu. Kreisās partijas gatavojās oficiāli atzīmēt savu pārsteidzošo panākumu vēlēšanās.

Dona Kročes plāns bija šāds: Giljāno vienība pēkšņi uzbrūk demonstrācijai un izkliedē to. Giljāno cilvēki izvietos ložmetējus un atklās uguni pūlim virs galvām — tas izklīdīs. Tas būs pirmais solis iebiedēšanas kampaņā, tāds kā tēvišķs brīdinājums, varētu sacīt — norādošs un brīdinošs žests. Bet komunistiskajam senatoram Lo Kauzi būs lietderīgi uzzināt, ka vieta parlamentā vēl negarantē personisko brīvību un nebūt neapliecina, ka Sicīlija ir viņa dzimtsīpašums. Giljāno plānam piekrita un pavēlēja saviem komandieriem — Pišotam, Terranovam, Pasatempo, Silvestro un Stefanam Andolīni — sagatavot un veikt operāciju.

Pēdējos trīs gados svinēšana notika milzīgā kalnu klajumā starp Pjani dei Greči un Sandžuzepe Jāto, ko no divām pusēm bija ieskāvušās divas kalnu — dvīņubrāļu — virsotnes: Picutu un Kumetu. Abu ciemu iedzīvotāji tur nokļuva pa stāviem līkloču ceļiem, kas savienojās gandrīz vai pašā augšā; bet satikušies gan vieni, gan otri iekļāvās kopējā procesijā. Tikuši cauri šaurai aizai, viņi nokļuva klajumā, izvietojās tajā bariņos, un sākās svinēšana. 5o aizu sauca Portella della Džinestrā. Pjani dei Greči un Sandžuzepe Jāto bija nabadzīgi ciemi, cilvēki tajos dzīvoja vecos namos un nodarbojās ar aizvēsturisku lauksaimniecību. Te tika ievēroti seni goda likumi: sievietes varēja sēdēt uz lieveņa, pavērsušas tikai vienu vaigu pret ielu, lai nesabojātu savu reputāciju. Taču šajos miestiņos dzīvoja lielākie Sicīlijas dumpinieki.

Sajās senajās apmetnēs gandrīz visi nami bija mūrēti no akmeņiem; dažos no tiem par logiem bija nelielas atveres ar dzelzs aizvirtņiem. Dzīvnieki bieži vien mitinājās turpat, kur cilvēki. Un vietējās maizes ceptuvēs kazas un aitas spiedās cita pie citas tieši krāsns tuvumā, ja svaigs klaipiņš nejauši nokrita uz grīdas, tad parasti nokļuva taisni mēslos.

Vīrieši salīga pie bagātajiem zemes īpašniekiem par dolāru dienā, bet dažreiz pat lētāk — par tādu naudu, protams, nevarēja uzturēt ģimeni. Tāpēc par makaronu paciņu un bezmaksas apģērbu, ko izdāļāja «melnās vārnas»— tā šeit bija iesaukuši mūķenes un garīdzniekus —, cilvēki būtu gatavi apzvērēt nezin ko, piemēram to, ka viņi nobalsos par kristīgajiem demokrātiem.

Tomēr četrdesmit astotā gada aprīlī vietējās vēlēšanās viņi pēkšņi savā vairākumā nobalsoja par sociālistisko un komunistisko partiju. Dons Kroče, kurš uzskatīja, ka apgabals atrodas vietējās mafijas kontrolē, bija satracināts. Taču skaļi pateica vienīgi to, ka ir sarūgtināts par necieņu pret katoļu baznīcu. Kā dievbijīgie sicīlieši varēja piekrāpt savas svētās māsas, kas ar īsteni kristietisku žēlsirdību bija dalījušas maizi viņu bērniem?

Sapīcis bija arī Palermo kardināls. Viņš taču bija speciāli braucis uz šiem diviem miestiem, noturējis tur dievkalpojumu un brīdinājis — sak, nebalsojiet par komunistiem! Viņš svētīja un pat kristīja viņu bērnus, bet šie tik un tā gājuši pret baznīcu. Viņš izsauca uz Palermo vietējos garīdzniekus un stāstīja, ka tiem pirms vispārnacionālajām vēlēšanām ir jādubulto savi pūliņi. Un ne tik daudz baznīcas politisko interešu, cik paklīdušo dvēseļu glābšanas dēļ.

Un tikai ministrs Treca nebija īpaši izbrīnījies. Viņš bija sicīlietis un zināja salas vēsturi. 5o divu miestu iedzīvotāji bija lepni ļaudis, kas vienmēr neganti cīnījušies pret Sicīlijas bagātniekiem un Romas tirāniju. Viņi pirmie pieslējās Gari- baldi, bet vēl agrāk bija cīnījušies pret mauriem un franču iekarotājiem. Pjani dei Greči savu ciltskoku atvasināja no grieķiem, kas bija atbēguši uz Sicīliju, glābdamies no turku iekarotājiem. Līdz pat šai dienai tie cieši turējās pie senajām paražām, runāja grieķu valodā, bet grieķu svinamajās dienās apvilka tautastērpus. Mafija, kas vienmēr atbalstīja rūgšanu, šai novadā bija ļoti spēcīga. Tāpēc ministrs Treca bija mazliet vīlies donā Kročē, kurš tā ij nebija spējis šos cilvēkus vest pie prāta. Tiesa gan, viņš zināja, ka šajos ciemos, tāpat kā visā apkaimē, vēlēšanu gaitu izrīkoja viens vienīgs cilvēks, sociālistiskās partijas aktīvists, vārdā Silvio Ferra.

Otrā Pasaules kara laikā Ferra dienēja itāļu armijā un tika daudzkārt apbalvots. Savas medaļas viņš bija nopelnījis Āfrikas kampaņā pirms nokļūšanas amerikāņu gūstā. ASV karagūstekņu nometnē viņš apmeklēja kursus, kur gūstekņiem ieskaidroja, kas tā tāda — demokrātija. Viņš neticēja amerikāņiem līdz tam brīdim, kad saņēma atļauju maiznieka darbam ārpus nometnes, vietējā mazpilsētā. Viņu pārsteidza amerikāniskā brīvības izjūta, vieglums, ar kādu smags darbs tika pārvērsts materiālā labklājībā, strādnieku šķiras virzībā uz augšu. Sicīlijā zemnieki, smagi strādādami, tikko varēja savilkt kopā galus, un viņiem nebija nekādu cerību uz nodrošinātu nākotni. Drīz pēc atgriešanās dzimtenē Silvio Ferra saprata, ka kristīgie demokrāti — tas ir ierocis bagātnieku rokās, bet, apjēdzis to, Palermo iestājās pulciņā, ko bija organizējuši strādnieki sociālisti. Viņš alka zināšanu un cienīja grāmatas. Necik ilgi, un viņš jau kā apsēsts lasīja Marksu un Engelsu; pēc tam iestājās sociālistiskajā partijā. Viņam tika uzticēts organizēt partijas šūninu Sandžuzepe Jāto.

Četros gados viņam izdevās paveikt to, ko nevarēja izdarīt aģitatori no Itālijas ziemeļiem. Viņš pārtulkoja sicīliešu dialektā Sarkanās revolūcijas un sociālisma doktrīnas. Viņš pārliecināja cilvēkus,, ka, nobalsojot par sociālistu partiju, viņi iegūs gabalu zemes. Viņš stāstīja, ka muižnieku īpašumi jāsadala un jāpiešķir zemniekiem, ja jau muižnieki tos neapstrādā. Šajā zemē taču varētu audzēt kviešus un tā pabarot savus bērnus. Viņš centās iestāstīt iedzīvotājiem, ka korupciju Sicīlijas sabiedrībā spēs iznīcināt tikai sociālistu valdība. Tad nebūs ierēdņiem jāgrūž kukuļi, lai tie nedīrā trīs ādas, nebūs jānes garīdzniekam olu pāris, lai tas izlasa vēstuli no Amerikas, un nenāksies maksāt pastniekam liru, lai tas piegādā korespondenci, vīriešiem vairs nebūs jāiztirgo savi muskuļi un par grašiem jāapstrādā hercogu un baronu lauki. Nožēlojamajai samaksai tad reiz būs gals, bet valdības locekļi būs īsti tautas kalpi — kā tas ir Amerikā. Silvio Ferra citēja Bībeli un lūgšanas, pierādīdams, ka oficiālā katoļu baznīca atbalsta bankrotējušo kapitālistisko iekārtu, tiesa, pats gan arī uzcītīgi gāja svētdienās uz liturģijām. Viņš stingri sekoja, lai viņa sieva un bērni ievērotu visus sicīliešu sadzīves un mājas kārtības likumus, jo ticēja izsenis pastāvošajām vērtībām: dēla bezgalīgajai uzticībai pret māti, tēva godāšanai, pienākumiem pret radiniekiem.

Sandžuzepes Jāto mafija brīdināja, ka viņš iet par tālu, taču viņš par atbildi pasmaidīja un teica — būšot priecīgs, ja viņi kļūs draugi, kaut gan dvēseles dziļumos viņam bija skaidrība: tieši ar mafiju nāksies cīnīties vissmagāk un visilgāk. Dons Kroče piesūtīja viņam savus ļaudis cerībā, ka izdosies vienoties, tomēr tie atgriezās tukšām rokām. Silvio Ferra bija bijis drosmīgs karavīrs, ciemā tika cienīts un pret «Draugu draugiem» izturējās saprātīgi. Tāpēc dons Kroče nolēma apbruņoties ar pacietību, vēl jo vairāk tāpēc, ka nenieka nešaubījās par kristīgo demokrātu panākumiem vēlēšanās. Silvio Ferras noteicošā rakstura īpašība bija līdzjūtība savam tuvākajam, ko sicīliešu zemniekiem negadījās sastapt bieži. Ja saslima kaimiņš — viņš pabaroja tā ģimeni; vecai, vientuļai un slimai atraitnei palīdzēja mājas darbos; uzmundrināja tādu, kas, dzīvodams no rokas mutē, ar šausmām domāja par rītdienu. Viņš kļuva par jaunas ausmas — cerības ausmas sludinātāju, ja vien pie varas nāks sociālistiskā partija. Sicīliešiem gāja pie sirds viņa dienvidnie- ciskā retorika, kas pastāvīgi ietonēja viņa politiskās uzstāšanās . . . Viņš neskaidroja Marksa ekonomiskās teorijas, bet viņa dedzīgajā runā bija jaušams nesamierināms naids pret apspiedējiem.

Silvio Ferra apvienoja tos, kas vairs nepūlējās iztirgot savu darbaspēku izsolē, kur darbu varēja dabūt par viszemāko apmaksu. Viņš noteica stingru dienas likmi, un muižniekiem neatlika nekas cits kā samierināties: tad jau labāk samaksāt, nevis vērot, kā tavu acu priekšā sapūst labība, olīvas un vīnogas. Taču Silvio Ferra bija nolemts.

Vēl joprojām dzīvs viņš palika tikai Turi Giljāno aizbildniecības dēļ. Tikai tā aizkavēja donu Kroči. Silvio Ferra bija dzimis Monteleprē. Kopš viņa jaunības dienām kļuva skaidrs, kas viņš ir par cilvēku. Turi Giljāno par viņu bija stāvā sajūsmā, kaut arī vecuma atšķirības dēļ (Giljāno bija par četriem gadiem jaunāks) un tāpēc, ka Silvio aizgāja karot, viņi nekļuva par tuviem draugiem. Silvio atgriezās kā varonis — ar ordeņiem un medaļām. Viņš iepazinās ar meiteni no Sandžuzepes Jāto, apprecējās un pārcēlās uz turieni. Silvio Ferra pamazām kļuva par ievērojamu politisku figūru, un Giljāno pabrīdināja visus, ko vajag, ka šis cilvēks, par spīti uzskatu atšķirībām, ir viņa draugs. Tāpēc, sākdams vēlētāju «audzināšanas» kampaņu, viņš pavēlēja atstāt mierā Sandžu- zepi Jāto un tieši pašu Silvio Ferru.

Par to uzzinājis, Ferra nosūtīja Giljāno pateicības vēstuli, kurā bija rakstīts, ka viņš jebkurā laikā gatavs viņam palīdzēt. Vēstule tika nogādāta ar Ferras vecāku starpniecību, viņi joprojām dzīvoja Monteleprē ar pārējiem bērniem. Viena no meitām, piecpadsmitgadīgā Justīna, tad arī aiznesa vēstuli Giljāno mātei. Taču tajā brīdī Giljāno atradās mājās, tā ka vēstule nokļuva viņam tieši rokās. Gandrīz visas sicīliešu piecpadsmitgadīgās jaunavas jau ir sievišķīgi nobriedušas, tāpēc nebija nekāds brīnums, ka Justīna iemīlējās Turi līdz ausīm. Giljāno spēks un mežakaķa grācija tā meiteni satrieca, ka viņa skatījās uz viņu kā hipnotizēta un nespēja novērst acu.

Turi Giljāno, viņa vecāki un Venera tieši tobrīd dzēra kafiju, tāpēc paaicināja arī meiteni pie galda. Viņa atteicās. Tikai Venera vienīgā pamanīja, kādu iespaidu uz viņu atstājis Turi un cik viņa jauka. Giljāno neatpazina viņā to skuķēnu, kuru bija reiz saticis uz ceļa. Toreiz viņa bija raudājusi, un viņš iedeva viņai naudu.

— Nodod brālim manu pateicību un pasaki, lai par tēvu un māti neraizējas, es viņus nepametīšu.

Justīna ātri izgāja uz ielas un skriešus metās uz mājām. Kopš tās dienas visas viņas domas piederēja tikai Giljāno. Un viņa lepojās ar to, cik ļoti Giljāno bija pieķēries viņas brālim.

Kad Giljāno piekrita izklīdināt demonstrāciju Džinestras pārējā, viņš pirmām kārtām nosūtīja Silvio Ferram brīdinājumu, lai tas nekādā gadījumā nepiedalās Pirmā maija manifestācijā. Viņš apsolīja Ferram, ka neviens no Sandžuzepes Jāto iedzīvotājiem necietīs, taču pats Silvio, ja joprojām aģitēs par sociālistiem, gan var nokļūt briesmās, no kurām Giljāno viņu nespēs pasargāt. Protams, viņš, Giljāno, nekad neko ļaunu viņam nedarīs, taču «Draugu draugi» par katru cenu grib iznīcināt Sicīlijā sociālistisko partiju, un Silvio Ferra noteikti būs viens no pirmajiem upuriem.

Izlasījis zīmīti, Silvio Ferra nolēma, ka dons Kroče kārtējo reizi mēģina viņu iebiedēt. Lai tad arī notiek. Sociālistiskā partija soļo pretī uzvarai vēlēšanās, un viņš ne

par ko nepalaidīs garām paredzētās svinības.

» * *

Pirmajā maijā Pjani dei Greči un Sandžuzepes Jāto iedzīvotāji piecēlās agri, lai pa kalnu ceļiem dotos garajā pārgājienā uz klajumu aiz Džinestras pārejas. Priekšgalā gāja muzikanti, kas svētku dēļ tika speciāli ataicināti no Palermo. Silvio Ferra, sievas un bērnu pavadībā soļodams Sandžuzepes Jāto kolonnas priekšgalā, lepni nesa milzīgu, sarkanu karogu. Spilgti izkrāsotie rati, kuros bija iejūgti zirgi ar sarkaniem spalvu pušķiem un spilgtām bārkstainām zirgu segām, bija piekrauti ar ēdienu podiem, lielām spageti kastēm un milzīgām salātu bļodām. Vīna krūzes tika vestas atsevišķi. Tur bija arī rati, kur ledū gulēja siera rituļi, gigantiski kūpinātas desas luņķi, mīkla un nelielas, pārvietojamas maizes krāsnis.

Gar ceļmalu puišeļi dejoja un dzenāja futbola bumbu. Jātnieki izmēģināja savus zirģeļus pirms skrējiena, kuram bija jākļūst par pēcpusdienas sacīkšu kulmināciju.

Kolonna Silvio Ferras vadībā virzījās uz Džinestras pāreju, uz cita ceļa parādījās Pjani dei Greči iedzīvotāji ar sarkaniem karogiem un sociālistiskās partijas lozungiem rokās. Divas cilvēku straumes saplūda vienā — visur skanēja līksmi apsveikumi, tika pārmīti divu ciemu pēdējie jaunumi, cilvēki izteica minējumus, ko gan sola uzvara vēlēšanās un kādas gan briesmas viņiem vēl paredzamas. Kaut gan klīda baumas, ka šī diena viņiem beigsies ļauni, neviens nejuta baiļu. Romu viņi nicināja, no mafijas, tiesa gan, bijās, bet ne jau tik stipri, lai tai mēmi paklausītu. Galu galā, pēdējās vēlēšanās viņi bija metuši izaicinājumu gan vieniem, gan otriem, un nekas nebija noticis.

Ap dienas vidu klajumā sapulcējās vairāk nekā trīs tūkstoši cilvēku. Sievietes kurināja krāsniņas, lai uzvārītu ūdeni makaroniem, bērni laida gaisā pūķus, virs kuriem riņķoja nelielie, rudie Sicīlijas piekūni. Senators Lo Kauzi pārskatīja savas runas konspektu; Silvio Ferra un vīriešu pulciņš no viņa kolonnas būvēja paaugstinājumu, uz kura stāvēs viscienījamākie iedzīvotāji, starp tiem arī viņš pats. Viņa palīgi ieteica nevilkt garumā — ātrāk stādīt priekšā senatoru, jo bērni jau ir izsalkuši.

Pēkšņi no kalniem atskanēja it kā viegli plīkšķi. Laikam kāds no bērniem atnesis petardes, Ferra nodomāja. Un pagriezās, lai varētu labāk saskatīt.

Ґ * *

Tajā rītā, tikai daudz agrāk, pirms vēl bija uzaususi svelmainā Sicīlijas saule, no Giljāno vienības nometnes, kas atradās augstu kalnos virs Montelepres, izgāja divas grupas — pa divpadsmit cilvēkiem katrā — un devās uz Džinestras pāreju. Vienu grupu komandēja Pasatempo, otru — Terranova. Katrai bija pa smagajam ložmetējam. Pasatempo aizveda savus ļaudis augšup pa Kurnētas kalna nogāzi un, izvēlējies pozīciju, pats rūpīgi pārbaudīja, kā tiek uzstādīts ložmetējs. Četrus viņš norīkoja pie tā, bet pārējiem lika izkliedēties pa nogāzi, lai pretinieka uzbrukuma gadījumā piesegtu ložmetējniekus ar šautenēm un bisēm. Terranova un viņa cilvēki ieņēma Picutas kalna nogāzi no pārejas pretējā pusē. Pozīcijas izvēle bija ļoti veiksmīga: ciemati, kas bija izpletušies lejā, un saules izdedzinātais klajums atradās tieši tēmēklī. Tā ka karabinieriem klātos plāni, ja viņi nolemtu izlēkt no kazarmām.

No šīm divām nogāzēm Giljāno ļaudis vēroja, kā Pjani dei Greči un Sandžuzepe Jāto veica garo ceļu līdz līdzenajam kā galds klajumam. Dažiem cilvēkiem kolonnās bija radinieki, taču viņi nejuta sirdsapziņas pārmetumus. Giljāno taču bija devis striktu pavēli. Ložmetējniekiem jāšauj pūlim pāri, kamēr tas izklīst un cilvēki atgriežas savos ciemos. Tā ka neviens necietīs.

* * *

Giljāno gribēja pats vadīt operāciju, taču nedēļu iepriekš Aspanu Pišotam sāka no rīkles nākt asinis. Kad tas notika, viņš skriešus pa nogāzi kāpa uz nometni. Pēl* šņi viņš saļima uz zemes un kā akmens gāzās lejup. Giljīno, kas gāja nopakaļ, nolēma, ka viņa brālēnam labpatīk muļķoties. Viņš izstiepa kāju, lai Pišotu apturētu, bet tad pamanīja viņam uz krekla asinis. Vispirms Giljāno galvā pavīdēja doma, ka Pišotu nopļāvis snaiperis, viņš vienkārši nav dzirdējis šāvienu. Viņš paņēma Pišotu uz rokām un nesa augšā. Pišota vēl bija pie samaņas un bez mitas lūdza: «Nolaid mani zemē, nolaid mani zemē!» Un Giljāno saprata, ka tā nav bijusi lode. Viņš zināja, kā skan balss, kad cilvēkā ietriekuši svina gabalu.

Aspanu runāja citādi, kā cilvēks, kuru nomocījusi smaga iekšēja vaina.

Pilotu nolika uz nestuvēm, un desmit vienības kaujinieki m |>(itu Giljāno priekšgalā nogādāja viņu Monrealē. Sis ārsts blefi vien bija viņus ārstējis no ložu brūcēm, un varēja ticēt, ka viņš klusēs. Tomēr viņš uzskatīja par vajadzīgu par Pišotas slimību paziņot donam Kročem, kā, starp citu, ziņoja arī par visu pārējo, ko darīja Giljāno labā. Doktors |oti cerēja vadīt klīniku Palermo un lieliski saprata, ka bez dona Kročes svētības tas nav iespējams.

Lai varētu izmeklēt rūpīgāk, viņš ievietoja Pišotu Monrea- les slimnīcā un lūdza Giljāno sagaidīt rezultātus.

— Es atgriezīšos no rīta,— Giljāno apsolīja.

Viņš atstāja slimnīcā četrus cilvēkus Pišotas apsardzei, bet ar pārējiem devās pie viena no saviem ļaudīm, lai pārlaistu nakti.

Nākamajā dienā ārsts pateica, ka Pišotam nepieciešams preparāts ar nosaukumu streptomicīns — to dabūt var tikai Savienotajās Valstīs. Giljāno tūdaļ saprata, kas jādara. Viņš palūgs, lai tēvs un Stefans Andolīni aizraksta uz Ameriku donam Korleonem un lūdz atsūtīt vajadzīgās zāles. Pateicis par to ārstam, viņš painteresējās, vai drīkst izņemt Pišotu no slimnīcas. Ārsts atļāva, taču ar noteikumu, ka dažas nedēļas Pišota necelsies no gultas.

Tieši tāpēc, kad risinājās notikumi Džinestras pārejā, Giljāno uzturējās Monrealē, meklēdams māju, kur Pišota varētu dzīvot, kamēr pilnīgi izveseļosies.

» »

Kad Silvio Ferra pavērsās pret petardu skaņām, viņš pamanīja, kas noticis, un tūdaļ visu saprata. Viņš ieraudzīja zēnu, kurš bija laidis gaisā pūķi, bet tagad ar izbrīnu skatījās uz savu pacelto roku. Plaukstas vietā viņam bija drausmīgs, asiņains stumbenis, bet pūķis līgani traucās augšup pār Kurnētas kalna nogāzi. Un Ferra acumirklī ar šausmām apjēdza, ka tās nav petardes, bet ložmetēju kārtas. Pēc tam viņš saskatīja lielu, melnu zirgu bez jātnieka, kas šaudījās pūlī, atstādams sev nopakaļ asiņainu svītru. Un Silvio Ferra metās pūļa biežņā, lai sameklētu savu sievu un bērnus.

* * *

No Picutas kalna nogāzes Terranova vēroja notikušo binoklī. Sākumā viņš nodomāja, ka cilvēki metas gar zemi no bailēm, taču, ieraudzījis nekustīgos augumus, viņš pagrūda ložmetējnieku nost. Viņa ložmetējs apklusa, taču viņš izdzirdēja šāviņu kārtas no Kurnētas kalna. «Vai tiešām Pasatempo neredz, ka šauj par zemu, cilvēki taču iet bojā?» Terranova nodomāja. Pēc dažām minūtēm apklusa arī otrs ložmetējs un pār Džinestras pāreju sastinga baisms klusums. Bet pēc tam līdz pašām dvīņukalnu virsotnēm gaiss piepildījās ar dzīvo lāstiem, ievainoto brēcieniem, mirstošo vaidiem. Terranova signalizēja saviem ļaudīm, lai sapulcējas ugunspunktā, un, tiklīdz ložmetējs bija demontēts, aizveda vienību uz pretējo nogāzi. Kamēr viņi gāja, viņš prātoja, vai būtu jāatgriežas pie Giljāno un jāziņo par notikušo. Tiesa, Giljāno karstumā var nošaut gan viņu pašu, gan arī viņa puišus. Taču vispirms tas tik un tā viņus uzklausīs, bet viņi jau nu nepalaidīs garām izdevību un apzvērēs, ka šāvuši augstu pāri. Tātad jāatgriežas nometnē un jāziņo par visu. Interesanti, kā rīkosies Pasatempo.

* * #

Uz to laiku, kad Silvio Ferra bija atradis savu ģimeni, ložmetēji bija apklusuši. Viņa sieva un bērni nebija cietuši un tieši tobrīd cēlās kājās. Taču viņš piespieda viņus pie zemes un lika tā nogulēt vēl kādu stundas ceturksni. Viņš ieraudzīja jātnieku, kas drāzās Pjani dei Greči virzienā, droši vien, lai izsauktu karabinierus, un, pārliecinājies, ka jātnieks neapstājas, saprata arī, ka viss ir beidzies. Tikai tad viņš piecēlās no zemes.

Tūkstošiem cilvēku triecās lejup — uz saviem ciematiem, kas atradās kalna pakājē,— prom no gluži kā galds līdzenā klajuma. Bet uz zemes palika guļam ievainotie un nogalinātie, ap kuriem drūzmējās radinieki. Visi lepnie karogi, kurus viņi vēl šorīt bija nesuši, tagad gulēja samīti putekļos, vienīgi vietumis pusdienas saulē iemirdzējās to tumšais zelts. Silvio Ferra uz kādu laiciņu ievainoto dēļ pameta savu ģimeni. Viņš mēģināja apstādināt bēgošos, lūdza, lai tie palīdz nest cietušos. Viņš šausmās pamanīja, ka starp mirušajiem ir sievietes un pat bērni. Acīs viņam sariesās asaras. Viņa skolotājiem, politiskās cīņas piekritējiem, nebija taisnība. Nē, sicīliešu iedibināto kārtību vēlētāji nespēs lauzt. Muļķīgi bija uz to cerēt. Cīņā par savām tiesībām tomēr nāksies nogalināt.

Hektors Adoniss paziņoja Giljāno par notikušo, kad tas atradās pie Pišotas gultas. Giljāno tūdaļ devās uz savu štābu kalnos.

Tur, uz klints, augstu virs Montelepres, viņš izsauca pie sevis Pasatempo un Terranovu.

— Jau iepriekš jūs brīdinu,— Giljāno iesāka.— Vainīgo es tik un tā atradīšu, vienalga, cik tas man prasītu laika. Un, jo ilgāk es meklēšu, jo bargāks būs sods. Ja tā bijusi tikai kļūda, godīgi atzīstieties, un apsolu, ka jūs paliksiet dzīvi.

Nekad vēl Pasatempo un Terranova nebija redzējuši Giljāno tik satracinātu. Kamēr Giljāno viņus pratināja, abi stāvēja kā iemieti, neuzdrīkstēdamies ne pakustēties. Viņi zvērēja, ka šāvuši pūlim pāri, bet, tiklīdz pamanījuši, ka ļaudis krīt, pārtraukuši uguni.

Pēc tam Giljāno nopratināja operācijas dalībniekus un ložmetējniekus. Tagad viņam bija skaidrs, kā viss noticis. Terranovas ložmetējs šāvis apmēram piecas minūtes. Pasatempo ložmetējs — apmēram desmit minūtes. Ložmetējnieki zvērēja, ka viņi šāvuši pāri pūlim. Neviens no viņiem nepieļāva kļūdas iespēju vai apšaudes leņķa nejaušu pārmaiņu.

Giljāno viņus atlaida un kādu laiku sēdēja viens. Pirmo reizi kopš tā laika, kad viņš sāka nodarboties ar laupīšanu, viņu svilināja nepanesams kauns. Viņš vienmēr bija lepojies ar to, ka četru gadu laikā nav ne reizes nodarījis pāri nabagiem. Tagad viņam vairs nebija ar ko lepoties. Viņš ir apšāvis cilvēkus kā trušus. Un vairs nevarēja sevi uzskatīt par varoni. Un tomēr — kas tad īsti bija noticis? Vai tiešām tika pielaista kļūda?Viņa puiši lieliski šāva ar bisēm, taču ne pārāk veikli prata rīkoties ar ložmetējiem. Mērķēdami lejup, viņi gluži vienkārši varēja kļūdīties un izvēlēties nepareizu leņķi. Giljāno nespēja noticēt, ka Pasatempo vai Terranova spēlētu dubultspēli, taču viņš rēķinājās ar to, ka viņi varētu būt uzpirkti. Bija arī vēl kāds minējums, kas radās, tiklīdz viņš bija uzzinājis par notikušo: slēpnī atradās kāds trešais.

Kaut gan, ja slaktiņš tiktu sarīkots speciāli, nogalināto, bez šaubām, būtu vairāk. Tas izvērstos asiņaināks. Kaut gan, Giljāno prātoja, tiem, kas to visu organizējuši, varēja būt pavisam cits mērķis, piemēram, aptraipīt Giljāno vārdu. Un kam tad piederēja ideja izklīdināt demonstrāciju pie Džinestras pārejas? Pārāk daudz te sakritību.

21. nodaļa

Visu Itāliju bija satriekusi asins izliešana pie Džinestras pārejas. Avīžu virsraksti klaigāja par nevainīgu vīriešu, sieviešu un bērnu masveidīgu apšaušanu. Piecpadsmit cilvēki bija nogalināti un vairāk nekā piecdesmit ievainoti. Vispirms tika uzskatīts, ka slaktiņu organizējusi mafija, un Silvio Ferra savās runās tieši apsūdzēja par notikušo donu Kroči. Taču donu tas nepārsteidza nesagatavotu. «Draugu draugu» organizācijas slepenie biedri tiesās apzvērēja, ka redzējuši Pasatempo un Terranovu ierīkojam slēpņus. Sicīlieši bija nesaprašanā, kāpēc Giljāno savās izdaudzinātajās vēstulēs avīzēm nesatriec nevienu no šīm briesmīgajām

apsūdzībām. Viņa klusēšana šķita dīvaina.

» * »

Divas nedēļas pirms vispārnacionālajām vēlēšanām Silvio Ferra ar divriteni brauca no Sandžuzepes Jāto uz Pjani dei Greči. Viņš nobrauca gar Jāto upes krastu un apmeta līkumu ap kalnu pakāji. Uz ceļa viņam uzsauca divi nepazīstami, taču viņš neapstādamies aizdrāzās garām. Atskatījies viņš pamanīja, ka šie divi metas viņam pakaļ, taču drīz viņam izdevās no tiem atrauties. Kad viņš iebrauca Pjani dei Greči, tie vairs nebija redzami.

Nākamās trīs stundas Silvio pavadīja sociālistu klubā ar partijas vadītājiem no tuvākajiem ciemiem. Apspriede beidzās jau krēslā, un Silvio sāka steigties, lai nokļūtu mājās līdz tumsai. Viņš gāja pāri laukumam, stumdams riteni pie stūres, un jautri sasveicinājās ar paziņām. Pēkšņi viņu ielenca četri vīrieši. Pazinis vienā no viņiem Montelepres mafijas vadoni, Silvio atviegloti nopūtās. Kvintānu viņš pazina kopš bērnības, turklāt viņam bija labi zināms, ka šajā Sicīlijas nostūrītī mafija nevēlējās bojāt attiecības ar Giljāno un «nedarīja pāri nabagiem». Tāpēc viņš laipni Kvintānam uzsmaidīja un teica:

—    Tālu gan esi aizkūlies no mājām.

—    Sveiki, draugs,— Kvintāna par atbildi sacīja.— Mums ar tevi mazliet jāpastaigājas. Necel troksni, un āda būs vesela. Mums ar tevi tikai šis tas jāapspriež.

—    Kāpēc tad nevarētu tepat?— Ferra jautāja.

Viņš sajuta pirmo baiļu dūrienu, kā tas bija gadījies arī karā, taču zināja, ka spēs tikt tam pāri. Sasprindzinājis gribu, viņš piespieda sevi uzvesties mierīgi. Divi pieplaka pie viņa no sāniem un saķēra aiz rokām. Viņi veda viņu pāri laukumam, viegli grūzdami uz priekšu. No rokām izlaistais velosipēds aizripoja un nogāzās uz sāniem.

Ferra redzēja, ka cilvēki, kas sēdēja uz ielas savu namu priekšā, ir visu sapratuši. Tie, protams, nāks viņam palīgā. Taču pēc apšaušanas pie Džinestras pārejas to sirdīs bija iezagušās bailes. Neviens no tiem pat neiekliedzās. Silvio Ferra mēģināja ar kājām iemieties zemē un pagriezties uz kluba pusi. Pat no šejienes varēja redzēt, ka pie durvīm stāv daži viņa partijas biedri. Vai tiešām tie nesaprot, ka viņš nokļuvis nelaimē? Taču neviens no apgaismotā lieveņa pat neizkustējās, tad viņš iesaucās:— Palīgā!

Taču nekas nesalauza ciema klusumu, un Silvio Ferram sametās viņu dēļ neciešams kauns.

Kvintāna viņu rupji pagrūda.

—    Nepaliec stulbs! Mēs gribam ar tevi tikai parunāties. Ejam, un lai tu vairs nebļausties. Citādi būs slikti taviem paša draugiem.

Bija jau gandrīz satumsis, uzspīdēja mēness. Silvio sajuta, ka viņam mugurā iespiedies šautenes stobrs, un saprata: ja viņi patiešām gribētu viņu novākt, tad izdarītu to šeit pat — laukumā. Un katru, kas mēģinās palīdzēt, viņi patiešām nobeigs. Viņš sekoja Kvintānam uz ciema nomali. Varbūt viņš tomēr tiks sveikā cauri — pārāk daudz liecinieku, un kāds jau nu uz galvošanu pazinis Kvintānu. Ja viņš tagad pretosies, tad viņi no pārsteiguma var apjukt un izlādēt savas šautenes viņa ķermenī.

Kvintāna pamācoši sacīja:

—   Paklau, beidz tu vienreiz to muļķīgo komunistu spēlīti.Mēs piedevām tavu izlēcienu pret «Draugiem», kad tu apvainoji tos par notikumiem pie Džinestras. Taču tu neatalgoji mūs par pacietību, bet tā, vai zini, var kādu dienu beigties. Vai tā ir gudra rīcība? Pielūko, ja tu laikus neapstāsies, nāksies padarīt tavus bērniņus par bāreņiem.

Tikmēr viņi jau bija no ciema ārā un izgāja uz akmeņainas takas, kas veda uz Kurnētas kalnu. Silvio Ferra izmisumā atskatījās, taču aizmugurē nebija ne dvēseles.

—    Vai patiešām,— viņš vaicāja Kvintānam,— tu atņemsi bērniem tēvu tāda štrunta dēļ kā politika?

Kvintāna sēcoši iesmējās.

—    Es esmu nogalinājis pat par spļāvienu, kas trāpījis manai kurpei,— viņš teica.

Tad tie divi, kas bija turējuši Ferras rokas, atkāpēs, un Silvio Ferra saprata, ka viņa liktenis ir izšķirts. Viņš skriešus

metās projām pa mēnesgaismas apspīdēto taku.

* * ♦

Ciemā šāvieni tika sadzirdēti, un viens no sociālistiskās partijas vadītājiem paziņoja par to karabinieriem. Nākamajā dienā Silvio Ferras līķis tika atrasts kalnu aizas dibenā. Kad policisti uzsāka vietējo iedzīvotāju nopratināšanu, noskaidrojās, ka neviens no viņiem nekā nav redzējis. Ne četrus vīrus, ne Gvido Kvintānu. Dumpīguma gars ir dumpīguma gars, taču viņi bija un palika sicīlieši un nevarēja pārkāpt omerta likumu. Tomēr atradās kāds, kurš pastāstīja par redzēto

vienam no Giljāno ļaudīm.

♦ » *

Kristīgie demokrāti uzvarēja vispārnacionālajās vēlēšanās daudzu apstākļu sakritības dēļ. Dons Kroče un «Draugu draugi» bija krietni pastrādājuši. Demonstrācijas apšaušana pie Džinestras pārejas satricināja visu Itāliju, bet sicīliešus tā burtiski traumēja. Katoļu baznīca, kas priekšvēlēšanu kampaņā piedalījās Kristus vārda aizsegā, kļuva krietni mazāk dāsna. Silvio Ferras nonāvēšana pielika punktu visiem dumpi- nieciskajiem noskaņojumiem Sicīlijā.

1948. gadā kristīgie demokrāti guva vēlēšanās Sicīlijā pilnīgu uzvaru, kura sekmēja arī kopējo uzvaru Itālijā. Kļuva skaidrs, ka varas gaiteņos viņi nostiprinājušies uz ilgu laiku. Dons Kroče kļuva par Sicīlijas nekronēto karali, katoļu baznīca — par oficiālo reliģiju, bet ministrs Treca — protams, ne jau uzreiz, taču pārredzamajā nākotnē — gatavojās kļūt par premjerministru.

* * *

Galu galā, iznāca, ka taisnība bijusi Pišotam. Hektors Adoniss atnesa no dona Kročes vēsti, ka slaktiņa dēļ, kas notika pie Džinestras pārejas, Giljāno un viņa cilvēku amnestēšana ir izslēgta. Varēja izcelties briesmīgs skandāls — atkal sāktu birt apvainojumi, ka visam pamatā bijusi politika. Avīzes nikni klaigās, bet pār visu Itāliju pārvelsies streiku vilnis. Dons Kroče lūdzis teikt, ka ministram Trecam, dabiski, rokas ir saistītas, bet Palermo kardināls nevar palīdzēt cilvēkam, kuru apsūdz nevainīgu bērnu un sieviešu nogalināšanā, taču viņš, dons Kroče, joprojām centīsies panākt viņa amnestēšanu. Bet, kamēr nav rimusies šī jezga, dons ieteic — Giljāno paša labad —, lai viņš emigrē uz Brazīliju vai Savienotajām Valstīm — te nu dons Kroče centīsies viņam palīdzēt, kā nu spēs.

Giljāno vīri bija pārsteigti par to, cik mierīgi viņš uzņem šo nodevību — gluži vai cita nekā ij gaidījis nebūtu. Viņš aizveda vienību dziļāk kalnos un lika saviem palīgiem iekārtot nometni līdzās viņa paša nometnei, jo šie cilvēki viņam varēja būt noderīgi jebkurā brīdī. Aizritēja dienas, bet Giljāno, kā šķita, arvien vairāk noslēdzās sevī. Vairākas nedēļas grupu vadītāji nepacietīgi gaidīja viņa pavēles.

Kādu rītu viņš devās kalnos viens, bez miesassargiem. Un atgriezās tikai, kad savilkās krēsla. Viņš parādījās no tumsas un apstājās ugunskuru gaismā.— Aspanu,— viņš

teica, — sapulcini vadoņus.

* » *

Prinča Ollorto zemes iepletās tūkstošu akru plašumā, šajos laukos izauga viss, ar ko Sicīlija bija jau krietnus tūkstoš gadus barojusi Itāliju: citroni un apelsīni; graudi; bambuss; olīvas, kas deva tik daudz eļļas, ka ar to varēja piepildīt ne vienu vien aku; vīnogas, no kurām ražoja vīnu; veselu okeānu tomātu, zaļumu, piparu, karaliski violeta toņa baklažānu, kas bija cilvēka galvas lielumā. Daļa šo zemju tika izrentēta zemniekiem par pusi ražas, taču princis Ollorto, tāpat kā daudzi citi zemes īpašnieki, nosmēla arī papildu krējumiņu — par lauksaimniecības tehniku, par sēklu, par transporta līdzekļiem — un to visu ar procentiem. Tā ka zemnieks labākajā gadījumā saņēma divdesmit piecus procentus no bagātības, ko bija saražojis ar sviedriem un asinīm. Un tomēr salīdzinājumā ar algādžu nožēlojamo izpeļņu tāda dzīve vēl netika uzskatīta par sliktu.

Zeme šeit bija auglīga, taču, par nelaimi, muižnieki lielāko daļu no saviem laukiem neapstrādāja, un tā nonīka bez jēgas. Jau 1860. gadā dižais Garibaldi solīja, ka ikvienam zemniekam būs savs zemes pleķītis. Tomēr arī tagad princim Ollorto simts tūkstoši akru bija atmatā. Viņam, tāpat kā citiem aristokrātijas pārstāvjiem, tas bija savdabīgs kapitāls — zeme tika izpārdota pa daļām, lai apmierinātu kārtējo untumu.

Pēdējo vēlēšanu laikā visas partijas, arī kristīgo demokrātu partija, solīja paplašināt un iedzīvināt likumu par zemes izmantošanu. Sis likums noteica, ka lielajiem zemes īpašniekiem par noteiktu samaksu jāizrentē atmatā pamestās zemes.

Taču zemes īpašnieki atrada paņēmienu, kā no tā izvairīties: viņi maksāja naudu mafijas vadoņiem, un tie iedzina bailes visiem, kas iedomājās pretendēt uz zemi. Ja zemes gabalu sadales dienā mafijās vadonis devās izjādē gar īpašuma robežām, ar to pietika, lai neviens zemnieks neatļautos tur bāzt degunu. Bet tādi, kas tomēr uzdrošinājās, tika iezīmēti: gan viņi paši, gan visi vīrieši viņu ģimenē bija nolemti. Tā tas turpinājās nu jau simt gadu, un katrs sicīlietis zināja šo noteikumu. Ja muiža bija mafijas aizbildniecībā, neviens pat nedomāja iet tuvumā tām zemēm. Roma varēja izdot kaut simt likumu, taču tie tā arī palika uz papīra. Reiz sarunā ar ministru Trecu dons Kroče nenovaldīja mēli: «Kāds te sakars ar jūsu likumiem? Tiem ar mums nav nekāda sakara.»

Drīz pēc vēlēšanām tika noteikta diena, kad zemnieki varēja saņemt zemes gabalus prinča Ollorto neapstrādātajos īpašumos. Saskaņā ar valdības lēmumu bija jāsadala visi simt tūkstoši akru. Kreiso partiju vadītaji aicināja tautu izmantot savas tiesības. Un tad pienāca diena, kad pie prinča Ollorto pils vārtiem sapulcējās gandrīz pieci tūkstoši zemnieku. Zem milzīgas nojumes, kurā bija izvietoti galdi un krēsli, kopā ar valdības pārstāvjiem bija ierēdņi, kas noformēja zemes gabalu piešķiršanas dokumentus. Tur bija arī zemnieki no Montelepres.

Pēc dona Kročes padoma princis Ollorto bija nolīdzis sešus mafijas barvežus kā gabelloti [2] . tai žilbinošajā rītā, liedami sviedrus tveicīgās Sicīlijas saules staros, visi seši zirgos drasēja gar sienu, kas ieskāva muižu. Zemnieki, kas drūzmējās zem simtgadīgajiem olīvkokiem, vēroja šo sešnieku, kurš bija ar savu nežēlību pazīstams visā Sicīlijā. Zemnieki neizklīda, it kā uz brīnumu cerēdami, taču uz priekšu viņus nelaida bailes.

Tomēr velti bija gaidīt brīnumu no likuma un kārtības pārstāvju puses. Feldfēbelis, kurš komandēja karabinierus, bija no paša ministra Trecas saņēmis pavēli nevienu no kazarmām neizlaist. Tai dienā visā Palermo provincē nevarēja sastapt nevienu policistu uniformā.

Pūlis stāvēja pie prinča Ollorto muižas sienām un gaidīja. Seši mafijas barveži ar akmenscietām sejām precīzi kā metronomi mērīja attālumu gar sienu; katram pār plecu bija skrotene, zem pārvalka paslēpta šautene, bet zem jakas — aiz jostas aizbāzta pistole. Zemnieki atraisīja pārtikas maisus un atkorķēja vīna pudeles, it kā cerēdami, ka zirgiem tas viss apniks un tie pēkšņi aiztrauks no šejienes projām drakoniskos sargus. Pārsvarā šeit bija vīrieši, tikai dažas sievietes un starp tām — meitene, kuru sauca par Justīnu. Viņa bija atnākusi šurp kopā ar vecākiem, lai paustu nicinājumu Silvio Ferras slepkavām. Tomēr tik un tā neviens no viņiem neiedrošinājās šķērsot līniju, pa kuru kustējās zirgi, un pieprasīt zemi, kas viņiem pienācās pēc likuma.

Taču ne tikai bailes atturēja viņus — jātnieki bija «cienījami ļaudis», faktiski savu novadu likumdevēji. «Draugu draugi» bija izveidojuši savu ēnu kabinetu, kurš darbojās daudz noteiktāk nekā Romas valdība. Zemniekam nozagta aita vai govs? Ko tur daudz, lai pasūdzas karabinieriem un — atvadās no savas mantas. Toties, ja viņš lūgs palīdzību mafijas vadītājiem un samaksās divdesmit procentus no pazudušās mantas vērtības, lopi tiks atrasti un atdoti, bet zemnieks varēs gulēt mierīgi — tas vairs neatkārtosies. Ja kāds negantnieks satrakosies tiktāl, ka nevainīgs zemnieks dabūs nāvi pie vīna glāzes, varas iestādes tikai retu reizi spēs viņu notiesāt liecinieku nepatieso liecību un omerta likuma dēļ. Bet, ja bojā gājušā ģimene griezīsies pie viena no sešiem «godājamiem cilvēkiem», atmaksa nāks drīz un taisnība uzvarēs.

Seši vadoņi turējās cits no cita pa gabalu, ja viņi sadrūzmētos barā, to varētu iztulkot kā vājuma pazīmi. Katrs drasēja savrup — gluži kā suverēns valdnieks, un katrs bija savā ziņā briesmīgs. Vislielākās baismas iedvesa dons Siāno no Bisakīno, kurš bija pelēkam,dābolainam zirgam mugurā. Viņam bija jau pāri par sešdesmit, un arī viņa seja bija pelēka un punktaina kā viņa zirgam. Viņš kļuva slavens ar to, ka divdesmit sešu gadu vecumā zvēriski nogalināja savu priekšgājēju, kurš bija nogalinājis dona Siāno tēvu, kad pašam donam bija divpadsmit gadu. Kopš tā laika viņš valdīja savā novadā ar dzelžainu un asiņainu roku.

Kā nākamais bija dons Arzāna — Pjani dei Greči mafijas vadonis, viņš stalti sēdēja melnā zirgā ar aveņkrāsas sultānu. Viņš bija savaldīgs, uzmanīgs cilvēks, kurš uzskatīja, ka jebkurā strīdā ir divas puses, tādēļ savulaik politisku apsvērumu dēļ atteicās novākt Silvio Ferru —taisnību sakot, novilcināja viņa bojāeju par vairākiem gadiem. Silvio Ferras novākšana viņu ļoti sarūgtināja, taču viņš nebija spējīgs to novērst, jo dons Kroče un citi mafijas vadoņi bija cieši nolēmuši, ka pienācis laiks, kad vienam otram jāsaņem mācība. Viņam nebija sveša labsirdība un līdzcietība, un tauta pret viņu izturējās labvēlīgāk nekā pret pieciem pārējiem tirāniem. Taču tagad viņš pūļa priekšā dižojās sava zirga mugurā ar akmenscietu sejas izteiksmi.

Trešais jāja dons Pidu no Kaltanisetas, viņa zirga iemaukti bija puķēm apvīti. Visi zināja, ka viņš nav vienaldzīgs pret glaimiem, ļoti lepojas ar savu ārieni, dievina varu un nesaudzīgi izrēķinās ar jauniem, godkārīgiem sāncenšiem. Reiz ciema svētkos parādījās jauns švīts, kurš tīri vai apbūra vietējās sievietes: dejas laikā viņš pie potītēm piesēja zvārgulīšus; bija ietērpies Palermo šūtās zaļa zīda biksēs un kreklā un dziedāja Madrides ģitāras pavadījumā. Dons Pidu vai pušu plīsa, redzēdams, ka visiem ir mutes vaļā par šo lauku Valentīno, viņu tracināja, ka sievietes jūsmo nevis par viņu—īstenu vīrieti, bet par kaut kādu ārišķīgu, sievišķim līdzīgu puņķutapu. Tai liktenīgajā dienā jauneklis dejoja pēdējo reizi: viņa lodēm sakapāto līķi atrada uz ceļa, pa kuru viņš atgriezās uz savu fermu.

Ceturtais vadonis bija dons Markuči no Villamūras; runāja, ka ikdienā viņš esot askēts, un, gluži kā augstdzimušam muižniekam, viņam bija sava mājas kapela. Tā bija viņa vienīgā dīvainība, citādi viņš dzīvoja ļoti pieticīgi, pat trūcīgi, nevēlēdamies iedzīvoties no savas varas. Tomēr bezgala tīksminājās par šo varu . . . Viņš kļuva patiesi leģendārs, kad noskaidrojās, ka viņš nogalinājis savu mīļoto brāļadēlu, kurš bija atļāvies infamita, tā pārkāpdams omerta likumu un nododams policijai ziņas par sāncensi mafijā.

Piektais jātnieks bija dons Bučilla no Partiniko — tas bija viņš, kas atnāca pie Hektora Adonisa lūgt par kaimiņa dēlu tai senajā liktenīgajā dienā, kad Turi Giljāno bija spiests aiziet kalnos. Tagad, pēc pieciem gadiem, viņš bija pieņēmies svarā par krietnām četrdesmit mārciņām. Un kaut gan šajos piecos gados viņš kļuva pasakaini bagāts, viņš joprojām nēsāja parastas laucinieku drēbes, kas vērta viņu līdzīgu zemniekam operā. Dons Bučilla neizcelās ar sevišķu nežēlību, taču ne acu galā necieta blēžus: izrēķinoties ar zagļiem, viņā kūsāja tas pats svētais sašutums, kāds bija angļu tiesnešiem, kas pieprasīja nāvessodu kabatzagļiem, pat ja tie būtu bērni.

Izjādi noslēdza Gvido Kvintāna, kuram būtu bijis jāvalda Monteleprē, taču viņš ieguva reputāciju ar to, ka pēc asiņainas cīņas sagrāba savās rokās Korleoni. Viņam nācās ar to samierināties, jo Monteleprē atradās Giljāno aizbildniecībā. Toties Korleonē viņš atrada to, pēc kā alka viņa vilka daba. Viņš izbeidza četru ģimeņu naidu visai vienkāršā veidā, proti: iznīcināja visus, kas pretojās viņa gribai. Viņš nogalināja Silvio Ferru un arī dažus arodbiedrību līderus. Viņu, šķiet, ienīda visvairāk.

Seši cilvēki ar šādām reputācijām, balstoties uz iedvestajām bailēm, apsargāja prinča Olorto zemi no nabadzīgajiem Sicīlijas zemniekiem.

* * *

Divi džipi ar apbruņotiem vīriem drāzās pa Montelepres- Palermo šoseju, līdz nogriezās uz ceļa, kas veda uz muižas pusi. No visiem šiem cilvēkiem tikai divi neslēpa sejas zem adītām vilnas maskām, kurās bija acu spraugas. Tie bija Turi Giljāno un Aspanu Pišota. Starp maskotajiem sēdēja kaprālis Kanio Silvestro, Pasatempo un Terranova. Andolīni, arī maskā, tāpat kā viņi, nodrošināja ceļu uz Palermo. Kad džipi bija apstājušies kādas piecdesmit pēdas no jātniekiem, no zemnieku pūļa iznāca kaut kādi cilvēki. Arī maskās. Pirms tam viņi bija sēdējuši olīvkoku birzī — gluži kā piknikā. Bet tiklīdz parādījās džipi, viņi atvēra savus grozus un izņēma no tiem ieročus un maskas. Izvietojušies plašā puslokā, šie vīri paņēma jātniekus uz grauda. Kopumā viņu bija ap piecdesmit. Turi Giljāno, nolēcis no džipa, pārbaudīja, vai visi ir savās vietās. Un pēc tam palūkojās uz jātniekiem, kas joprojām drasēja gar sienu. Viņš zināja, ka tie viņu redz, tāpat kā zināja arī, ka pūlis viņu pazinis. Nokaitētā Sicīlijas dienvidus saule iekrāsoja zaļo ainavu sārtenos toņos. Cik gan iebiedēti ir šie stipro zemnieku tūkstoši, Giljāno nodomāja, lai tik vienkārši pieļautu, ka šie seši atņem viņu bērniem maizes riecienu.

Viņam līdzās nepacietīgs kā čūska gaidīja Aspanu Pišota. Aspanu vienīgais no visiem atteicās uzlikt masku,— pārējie tomēr baidījās no vendetas, kas draudēja no vadoņu sešnieka radu puses, kā arī no «Draugiem». Tā ka Giljāno un Pišota uzņēmās visu vendetas smagumu.

Abiem bija pa zelta sprādzei, kurā iegravēts lauva un ērglis. Pie Giljāno jostas bija piesprādzēta maksts ar smagu pistoli — tas arī bija viss viņa bruņojums. Pirkstā viņš nesāja gredzenu ar smaragdu, ko pirms dažiem gadiem bija nolaupījis hercogienei. Pišota turēja uz elkoņa locītavas automātu. No slimības un uztraukuma viņš bija ļoti bāls; viņu kaitināja tas, ka Giljāno velk garumā atriebes sākumu. Bet Turi uzmanīgi aplūkoja darbības laukumu, gribēdams pārliecināties, ka viņa pavēles ir izpildītas. Viņa cilvēki bija izveidojuši pusapli tādējādi, lai mafijas vadoņiem paliktu koridors, ja vien viņi vēlētos atkāpties. Bet ja viņi laidīsies lapās, tad zaudēs cieņu un lielāko daļu no ietekmes: zemnieki vairs no viņiem nebaidīsies. Un tad Giljāno ieraudzīja, ka dons Siāno liek savam pelēki dābolainajam zirgam joprojām jāt gar

sienu; pārējie darīja tāpat. Nē, šie cilvēki nebēgs.

» » »

No kāda senlaicīga pils torņa princis Ollorto sekoja notikumiem ar tālskata palīdzību; šis tālskatis viņam noderēja astronomiskiem novērojumiem. Tagad viņš varēja saskatīt Giljāno seju līdz pēdīgam sīkumam . . . Viņam bija par sevi kauns. Viņš taču labi pazina savus tautiešus un saprata: tas, kas tūdaļ notiks, paliks uz viņa sirdsapziņas. Sie seši, kuriem viņš maksā, neatkāpsies, tie cīnīsies par viņu. Līdz šim viņi sapulcējušos zemniekus turēja bailēs. Bet tagad viņu priekšā gluži kā atriebes eņģelis parādījies Giljāno. Princim

pat likās, ka saule piepeši spīd blāvāk.

♦ » »

Giljāno piegāja pie takas, pa kuru kursēja seši jātnieki. Visi viņi bija drukni, augumā pastrupi vīri, un viņu zirgi jāja lēni un vienmērīgi. Laiku pa laikam viņi piegāja pie auzu kaudzes, kas atradās pie baltās, robotās sienas, un ļāva zirgiem paēst. Dzīvnieki šad tad izmeta zirgābolus . . .

Turi Giljāno apstājās pie pašas takas malas, Pišota — soli viņam iepakaļ. Seši jātnieki pat nepalūkojās uz viņa pusi, kur nu vēl runāt par apstāšanos. Viņu sejās nebija lasāms itin nekas. Kaut gan katram uz muguras bija bise, neviens nemēģināja to noņemt. Giljāno gaidīja. Jātnieki trīsreiz pabrauca viņam garām. Tad Giljāno soli atkāpās. Un klusu sacīja Pišotam:

— Nocel viņus no zirgiem un nogādā pie manis.

Pēc tam viņš šķērsoja taku un apstājās, atbalstījies pret sienu, kas ieskāva muižu.

Tajā brīdī, kad viņš atbalstījās pret mūri, viņš saprata, ka ir pārkāpis liktenīgu šķirtni; tas, ko viņš tūdaļ izdarīs, izlems viņa šīssaules tiesu. Viņš nejuta ne šaubu, ne satraukuma, nekā — tikai saltu naidu pret visu pasauli. Aiz šī sešnieka rēgojās dona Kročes milzīgais stāvs, Turi zināja, ka tieši viņš ir galvenais ienaidnieks. Turklāt Giljāno vēl pārņēma dusmas uz šiem zemniekiem, kuriem viņš centās palīdzēt. Kāpēc viņi ir tik iebaidīti un pakļāvīgi? Tomēr paskatījies uz šiem izsalkušajiem, trūcīgi apģērbtajiem cilvēkiem, viņš sajuta pret tiem skaudru žēlumu un, lai tos uzmundrinātu, kā sveicinot pamāja ar roku. Taču pūlī neatskanēja ne troksnīša. Vienubrīd viņš iedomājās par Silvio Ferru, kurš droši vien mācētu šos te izkustināt.

Tagad situācijas valdnieks bija Pišota. Viņam mugurā bija krēmkrāsas svīteris, kurā bija ieadīti trakojoši pūķi. Viņa gludā, tumšā galva kā plāns nazis asi iezīmējās pret asinssar- kano Sicīlijas saulrietu.Viņš pagrieza galvu uz sešu jātnieku stāvu pusi un ieurbās tajās ar savu nāvīgo čūskas skatienu. Kad viņi jāja garām, Siāno ķēve iztaisīja kaudzi tieši pie viņa kājām.

Pišota soli atkāpās. Un pamāja Terranovam un Pasatempo, un Silvestro — tie tūdaļ metās pie piecdesmit apbruņotajiem un maskētajiem cilvēkiem, kas bija nostājušies puslokā. Viņi pārvietojās un noslēdza šauro eju, kuru pirmīt bija atstājuši. Bet mafijas vadoņi lepni turpināja savu ceļu, izrādīdami, ka neko nemana . . . Tātad pirmo cīņas cēlienu viņi bija vinnējuši. Tagad Giljāno bija jāizlemj, spert vai nespert pēdējo, visbīstamāko soli.

Pišota aizšķērsoja donam Siāno ceļu un pavēloši pacēla roku . . . Dons Siāno tomēr neapstājās. Zirgs salēcās sāņus, taču jātnieks stingri pievilka pavadu, un Pišota noteikti būtu notriekts gar zemi, ja laikus neatbrīvotu ceļu; baisi pasmīnējis, viņš donam zemu paklanījās. Pēc tam pagāja uz priekšu, nostājās tā, ka zirga pēcpuse un jātnieka mugura atradās viņam tieši priekšā, pacēla automātu tieši pret ķēves pelēkajiem gurniem un nospieda mēlīti.

Izsprāga asinis, un smaržīgajā gaisā izsmidzinājās tūkstošiem zeltainu izkārnījumu piciņu, kas bija sajauktas ar zarnu lipīgajiem lēveriem. Ložu krusa satrieca dzīvniekam kājas, un tas smagi nogāzās zemē. Dons Siāno palika zem zirga — četri Giljāno cilvēki viņu izvilka un sasēja viņam aiz muguras rokas. Zirgs vēl elpoja, un Pišota atbrīvoja to no ciešanām, ietriekdams vairākas lodes tieši galvā.

Pār pūli pārvēlās šausmu un gaviļu nopūta. Giljāno joprojām stāvēja pie sienas un nebija izņēmis pistoli no maksts. Viņš stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un, kā likās, kopā ar visiem vēroja, ko Aspanu Pišota iesāks turpmāk.

Bet pieci mafijas vadoņi vēl arvien cēli jāja. No šāvienu trokšņa viņu zirgi gandrīz saslējās pakaļkājās, taču jātnieki tos ātri apvaldīja. Viņi vēl arvien virzījās tikpat lēni. Pišota atkal aizšķērsoja viņiem ceļu. Atkal pacēla roku. Dons Bučilla, kurš jāja pirmais, apstājās. Viņa sekotāji strauji piecirta pavadas.

Pišota viņiem uzsauca:

— Jūsu ģimenēm šie zirgi vēl noderēs. Apsolu, ka viņi tos dabūs. Bet tagad jums nāksies nokāpt un apliecināt Giljāno savu cieņu.

Viņa stiprā un skanīgā balss aizlidoja līdz pūlim.

Iestājās ilgs klusuma brīdis, tad visi pieci nokāpa no zirgiem. Viņi stāvēja, lūkodamies uz pūli, un viņu skatienos bija lasāms salts naids un nicinājums. Divdesmit Giljāno vienības vīri pameta tos, kas stāvēja puslokā, un ar šautenēm kaujas gatavībā piegāja pie mafijas vadoņiem. Pēc tam visus sešus pieveda pie Giljāno.

Giljāno viņus vienaldzīgi apskatīja. Kādreiz Kvintāna viņu bija pazemojis, pat mēģināja nonāvēt; tagad viņi bija pretējās lomās. Sājos piecos gados Kvintānas seja nebija pārvērtusies — viņš bija tas pats mežonīgais vilks. Taču tagad viņa acīs bija izbīlis un skatiens klaiņoja, kaut arī viņš pūlējās saglabāt sejā mafiozam piedienīgo nekaunības izteiksmi.

Dons Siāno bija ar skatienu ieurbies Giljāno, viņa seja, kas bija pelēka kā zeme, pauda nicinājumu. Bučilla bija tāds kā nedaudz apstulbots, itin kā nesaprastu, kāpēc pret viņu tā izturas,— viņš taču pie visa notiekošā nav vainojams. Pārējie doni, kā jau pieklājas īsteniem «cienījamiem cilvēkiem», uztvēra Giljāno skatienu mierīgi un nesatricināmi. Giljāno par visiem zināja, ko katrs vērts; no dažiem, it sevišķi no dona Siāno, viņš bērnībā bija baidījies. Tagad viņš tos visas Sicīlijas priekšā bija pazemojis, un šie viņam nekad to nepiedos. Tagad tie uz mūžu kļūs par viņa nāvīgiem ienaidniekiem. Giljāno zināja, kas viņam darāms, taču viņš zināja arī to, ka visi šie cilvēki ir mīloši vīri un tēvi un ka viņu bērni smagi pārdzīvos zaudējumu. Viņi bez jebkādām bailēm lepni raudzījās viņā. Nenācās šaubīties, par ko viņi domāja. Lai jau Giljāno dara, kā zina, bet vai viņam pietiks dūšas. Dons Siāno nospļāvās uz viņa pusi. Giljāno pa kārtai ieskatījās katram sejā.

—    Metieties uz ceļiem un skaitiet lūgšanas,— viņš teica.

Taču neviens nepakustējās. Giljāno pagriezās un devās

projām. Sešu mafijas vadoņu silueti krasi izcēlās uz baltās akmens sienas fona. Giljāno aizgāja līdz savējiem un atskatījās. Skaļi un skaidri, lai būtu dzirdams pūlī, viņš teica:

—   Dieva un Sicīlijas vārdā es pasludinu jums nāves spriedumu.

Un pieskārās Pišotas plecam.

Sajā brīdī dons Markuči jau it kā sāka slīgt uz ceļiem, taču Pišota atklāja uguni. Pasatempo, Terranova un kaprālis, kas bija joprojām palikuši maskās, darīja tāpat. Automātu kārtas pienagloja pie sienas sešus augumus, kuriem bija sasietas rokas . . .

Augstu savas pils tornī princis Ollorto novērsās no tālskata. Tāpēc viņš neredzēja, kas notika pēc tam.

Giljāno devās uz priekšu un piegāja pie sienas. Viņš izņēma no maksts savu smago pistoli un lēnām, ar īpašu nozīmi izšāva katram no sešiem mafijas vadoņiem pakausī caurumu.

No pūļa atskanēja varens piesmacis gārdziens, un tūkstoš- galvaina ļaužu straume aiztraucās pa prinča Ollorto muižas vārtiem. Giljāno noskatījās uz pūli. Neviens cilvēks no tā pie viņa nepienāca.

22. nodaļa

1949. gada Lieldienu rīts bija brīnišķīgs. Visa sala slīka ziedos, nepieredzēts krāsu trakums plosījās Palermo balkonos, kur puķes tika audzētas lielos podos; sarkani, gaišzili un balti ziediņi spraucās ārā no ietvju plaisām, un pat no vecu baznīcu sienām lauzās ārā maigi dzinumi. Pa pilsētas ielām cilvēku pūļi saplūda pie Palermo katedrāles. Pulksten deviņos sākās svētku dievkalpojums, kura laikā svēto vakarēdienu pasniedza pats kardināls. No tuvējiem ciemiem tādēļ šurpu ieradās cilvēki melnās sēru drēbēs ar sievām un bērniem, un katrs pretimnācējs tika sveikts kā jau Lieldienās: «Kristus ir augšāmcēlies!»

Turi Giljāno atbildēja, kā pienākas: «Lai svētīts Viņa vārds.» 16 - Sicīlietis

Viņš un viņa biedri bija iekļuvuši Palermo iepriekšējā naktī. Visi bija korektos, melnos uzvalkos, tikai to žaketes bija brīvas, platas un uzblīdušas sānos, kur katram bija makstī mašīnpistole. Giljāno labi pazina Palermo: pēdējos sešos gados viņš bija bieži šeit ielavījies — dažkārt tādēļ, lai nolaupītu kādu bagātu aristokrātu, bet dažreiz tāpēc, ka gribēja vienkārši paēst restorānā pusdienas un promejot pabāzt zem šķīvja izaicinošu zīmīti.

šādu vizīšu laikā Giljāno ne par ko nevajadzēja baiļoties. Pa ielām viņu vienmēr pavadīja kaprālis Kanio Silvestro. Četri miesassargi gāja pa ielas pretējo pusi, divi — divdesmit soļus priekšā, divi — tādā pašā attālumā iepakaļ. Un vēl divi tiem sekoja. Ja karabinieri apturētu Giljāno, lai pārbaudītu dokumentus, šie cilvēki bez grūtībām tos apšautu. Kad Giljāno parādījās restorānā, pie daudziem galdiņiem sēdēja viņa apsargi.

Tajā rītā Giljāno bija atvedis sev līdzi uz pilsētu piecdesmit cilvēkus. To vidū Aspanu Pišotu, kaprāli un Terranovu; Pasatempo un Stefans Andolīni palika nometnē. Giljāno un Pišota iegāja katedrālē četrdesmit cilvēku pavadībā, bet desmit cilvēki ar kaprāli un Terranovu palika pie mašīnām aiz katedrāles.

Kardināls noturēja dievkalpojumu, viņa baltais, ar zeltu izšūtais tērps, lielais krucifikss uz krūtīm un skaistā balss radīja bijīgas pietātes atmosfēru šī neaizskaramā svētuma klātbūtnē. Katedrāli greznoja lieliskas Kristus un dievmātes skulptūras. Giljāno samitrināja pirkstus svētītā ūdens traukā, uz kura bija attēlotas Kristus ciešanu ainas. Noslīdzis uz ceļiem, viņš ieraudzīja virs galvas milzīgo kupola velvi un pie svēto statujām veselu jūru iedegtu rozā sveču.

Giljāno draugi novietojās gar sienām netālu no altāra. Visus solus bija aizņēmuši draudzes locekļi — melnās drānās ietērpušies zemnieki un pilsētnieki greznās Lieldienu drēbēs. Giljāno ievēroja, ka stāv pie slavenās statujas — dievmāte ar apustuļiem —, un uz brīdi viņu savaldzināja tēlu skaistums.

Garīdznieku izdziedātie lūgsnu vārdi, draudzes locekļu pieklusinātās atbildes, smaržīgie, eksotiskie ziedi uz altāra un dievlūdzēju aizgrābtība ietekmēja arī Giljāno. Pēdējo reizi viņš bija Lieldienās baznīcā pirms pieciem gadiem, kad viņu nodeva frizieris Frisella . . . Tagad par nodevēju un krāpnieku bija kļuvis šis kardināls, kurš, lauzdams savu solījumu, bija kļuvis par Giljāno ienaidnieku. Lai cik brīnišķīgi viņš arī dziedātu tagad šai milzīgajā katedrālē, nekas vairs nav labojams. Vai Giljāno pietiks izaicinājuma drosmes, lai piespiestu viņu izsūdzēt grēkus Dieva priekšā? Vai tiešām Dievs vienmēr piedos kardinālam? Vai Giljāno pratīs piespiest viņu atzīties nodevībā? Dievkalpojums tuvojās beigām, draudzes locekļi devās pie altāra, lai saņemtu komūniju. Daži no Giljāno cilvēkiem noslīga uz ceļiem.

Priecādamies par Kristus augšāmcelšanos un atpestīšanu no grēkiem, baznīcēni jautrā omā pameta templi un no katedrāles laukuma izklīda pa Palermo ielām. Kardināls aizgāja aiz altāra galda, un kalps viņam uzlika uz galvas augstu mitru. Ar šo galvassegu kardināls izskatījās krietni garāks, taču izšūdinātā zelta mitra līdzās kardināla rupjajai sejai radīja drīzāk spēka nekā svētuma iespaidu. Garīdznieku pavadībā viņš iesāka katedrāles četru kapelu apgaitu.

Pirmajā kapelā atdusējās Rodžera I pīšļi, otrajā — imperatora Frīdriha II pīšļi, trešajā Indriķa VI mirstīgās atliekas, bet pēdējā kapelā bija apglabāta Konstance, Frīdriha otrā dzīvesbiedre. No balta akmens darinātās kapa plāksnes greznoja izcili skaista mozaīka. Te bija vēl viena no sudraba darināta kapela, kurā stāvēja tūkstoš mārciņu smagā Palermo aizbildnes svētās Rozālijas statuja; svētās Rozālijas dienā šo statuju nēsāja pa pilsētas ielām, šeit bija apglabāti visi Palermo arhibīsķapi; šeit pēc nāves atdusēsies arī kardināls. No šejienes viņš arī sāka, un, kad viņš nometās uz ceļiem, lai noskaitītu lūgšanu, Giljāno ar saviem cilvēkiem ielenca viņu un viņa svītu ciešā lokā. Vairāki cilvēki aizšķērsoja izeju no kapelas, lai kardināls nevarētu pasaukt pēc palīdzības.

Kardināls piecēlās stāvus, lai noskaidrotu, kas noticis. Un tad viņš ieraudzīja Pišotu. Viņš bija iegaumējis šo seju. Tiesa, toreiz tā izskatījās citādi. Tagad viņa priekšā stāvēja Sātans, kas ieradies pēc viņa dvēseles.

—    Jūsu eminence,— Giljāno viņu uzrunāja,— jūs esat mans gūsteknis. Dariet, ko es teikšu, un neviens jūs neaiztiks. Jūs pavadīsiet Lieldienas pie manis kalnos, un es apsolu, ka ēdiens nebūs sliktāks kā jūsu pilī.

—    Un tu uzdrīkstējies atvest apbruņotus vīrus uz Dieva templi!— kardināls sašutumā iekliedzās.

Giljāno pasmējās — no viņa svētsvinīgajām trīsām nebija palicis ne miņas, viņu jau bija pārņēmusi priecīga priekšnojauta par to, kas tūdaļ notiks.

—    Uzdrīkstos pat vēl vairāk,— viņš teica,— es apsūdzu jūs par to, ka esat lauzis savu svēto vārdu. Jūs solījāt piedošanu man un maniem draugiem, bet atkāpāties no sava solījuma. Tagad jūs un baznīca par to samaksās.

Kardināls pašūpoja galvu.

—   Es ne soli nesperšu prom no šīs svētās vietas. Nogalini mani, ja uzdrīksties, un tevi nolādēs visa pasaule.

—    Esmu jau šo godu izpelnījies,— Giljāno atbildēja. — Ja nedarīsiet tā, kā es pieprasu, man nāksies pielietot spēku. Vispirms es apšaušu visus garīdzniekus, pēc tam sasiešu jūs un aizbāzīšu jums muti. Bet, ja jūs paklausīgi man sekosiet, es nevienam nenodarīšu pāri, un pēc nedēļas jūs varēsiet atgriezties savā katedrālē.

Kardināls pārmeta krustu un devās pie tām durvīm, uz kurām bija norādījis Giljāno. Durvis veda uz pagalmiņu aiz katedrāles, kur pārējie vienības dalībnieki jau bija piebraukuši kardināla limuzīnu ar viņa šoferi. Lielā, melnā mašīna bija izrotāta ar Lieldienu puķu buķetēm, bet abās pusēs pie radiatora bija baznīcas augstmaņa karodziņi. Giljāno cilvēki nolaupīja arī divu citu augstāka ranga garīdznieku mašīnas. Giljāno pieveda kardinālu pie limuzīna un apsēdās viņam blakus. Vēl divi novietojās kopā ar viņiem salonā, bet Pišota nosēdās priekšā līdzās šoferim. Kortežs aizdrāzās pa pilsētu, bez aizķeršanās tika garām karabinieru patruļām, kuras viņiem salutēja. Giljāno lika kardinālam par atbildi kā sveicinot pacelt svētījošo roku. Ceļa tuksnesīgajā posmā kardinālam pavēlēja izkāpt no mašīnas, šeit viņus sagaidīja cita Giljāno cilvēku grupa ar kardinālam sagatavotām nestuvēm. Pametuši mašīnas un šoferus, viņi pazuda kalnos — gluži vai iegrima ziedu okeānā.

Giljāno bija uzticīgs savam vārdam. Kammaratas kalnu alā kardinālam cēla priekšā lieliskas pusdienas, kas nebija

nenieka sliktākas kā viņa pilī.

* « *

Itāļu avīzes no sašutuma bija kļuvušas vai trakas, bet sicīlieši tajā pašā laikā bija nonākuši divu pretrunīgu izjūtu varā: tās bija šausmas par pastrādāto zaimojumu un grēcīgas gaviles par to, ka muļķos palikuši karabinieri. Taču bija arī milzīgs lepnums par Giljāno, sicīlieti, kurš apvedis ap stūri Romu, tagad viņš bija kļuvis par pašu pirmo no «cienījamiem ļaudīm».

Ko gan Giljāno grib no kardināla, visi domāja, kādu izpirkuma maksu? Atbilde bija pati par sevi saprotama — milzīgu.

Svētās baznīcas misija ir rūpēties par dvēseli, un garīdzniecība nekad nenolaidās līdz sīkumainu darījumu slēgšanai, lai ar to nodarbojas muižnieki un bagātie tirgoņi. Un

baznīca nekavējoties samaksāja simts miljonus liru izpirkuma naudas. Tomēr Giljāno bija vēl viens mērķis.

—    Esmu parasts zemnieks,— viņš sacīja kardinālam,— un nepazīstu dievišķo gudrību. Taču es ne reizi mūžā neesmu lauzis savu vārdu. Bet jūs, katoļu baznīcas kardināls, ar visiem saviem krustiem esat mani tā piekrāpis, ka ķecerīgais maurs jums ne klāt nestāv. Un neceriet, ka jūsu garīgais tituls glābs jums dzīvību.

Kardināls sajuta trīcēšanu ceļos.

Giljāno turpināja.

—   Taču jums ir veicies. Jūs esat man vajadzīgs vēl vienai lietai.— Un viņš iedeva kardinālam izlasīt savu Testamentu.

Sapratis, ka viņa dzīvība vairs nav apdraudēta, kardināls ar interesi izskatīja Testamentā iekļautos dokumentus. Ieraudzījis zīmīti, ko savā laikā bija iedevis Pišotam, viņš pārmeta krustu.

—    Mans dārgais kardināl,— Giljāno teica.— Izstāstiet garīdzniecībai un ministram Trecam par šo dokumentu. Jūs redzat, ka man ir pa spēkam iznīcināt kristīgo demokrātu valdību. Un, ja nu es mirstu, labi jums neklāsies. Testaments tiks noslēpts drošā vietā, kurai klāt jūs netiksiet. Un, ja kāds šaubās par maniem vārdiem, lai donam Kročem pajautā, kā es rīkojos ar saviem ienaidniekiem.

• » »

Venera pameta Giljāno nedēļu pēc kardināla nolaupīšanas.

Trīs gadus viņš caur tuneli apmeklēja viņas māju. Viņas gultā viņam bija silti un mierīgi. Viņa nekad nesūdzējās, nekad neko nelūdza, kaut tikai viņam būtu labi.

Taču tajā vasarā viss izvērtās citādi nekā parasti. Viņi, kā jau allaž, nodarbojās ar mīlestību, bet pēc tam viņa piepeši pateica, ka brauks uz Florenci pie radiniekiem.

—     Man ir vāja sirds,— viņa sacīja.— Un nav vairs spēka , jukt prātā bailēs par tavu dzīvību. Man sapņos arvien rādās,

ka tevi nogalina manu acu priekšā. Karabinieri taču nonāvēja manu vīru pie viņa paša mājas — nošāva kā zvēru. Viņi tik šāva un šāva, kamēr viņa ķermenis pārvērtās par asiņainiem lēveriem. Es sapņos redzu, it kā ar tevi notiktu tas pats.— Viņa piespieda viņa galvu sev pie krūtīm.— Paklausies, paklausies, kā dauzās mana sirds.

Un viņš sadzirdēja. Mīla un žēlums pārņēma viņu, kad viņš saklausīja neritmiskus pukstus . . . viņa raudāja, bet viņš klusu glaudīja viņas biezos, melnos matus.

—    Nekad iepriekš tu nebaidījies,— viņš teica.— Nekas taču nav mainījies.

Venera sparīgi pagrozīja galvu.

—   Turi, tu esi kļuvis pārāk bezrūpīgs. Tu esi sagādājis sev ienaidniekus . . . Tavi draugi baidās par tevi. Tava māte nobāl, tiklīdz izdzird kādu klauvējam pie durvīm. Agri vai vēlu ar tevi kaut kas notiks.

—   Bet es pats taču neesmu pārmainījies,— Giljāno iebilda.

Venera atkal ieraudājās.

—    Nē, Turi, tu esi pārmainījies. Tagad tu tik viegli vari nogalināt. Es nesaku, ka esi kļuvis cietsirdīgs, tu vienkārši esi zaudējis cieņu pret nāvi.

Giljāno nopūtās. Redzēdams, kā viņa baidās par viņu, viņš piepeši izjuta dziļas skumjas, pats nesaprazdams, kāpēc.

—    Nu ko, tādā gadījumā brauc vien,— viņš teica.— Došu tev līdzi naudu, lai tu mierīgi varētu dzīvot Florencē. Kaut kad tas viss beigsies un nebūs vairs jānogalina. Man ir savi plāni. Kalnos es mūžīgi nedzīvošu. Māte varēs naktīs mierīgi gulēt, un mēs visi atkal būsim kopā.

Giljāno redzēja, ka viņa tam netic. No rīta — pirms viņa aiziešanas — viņi no jauna kaislīgi nodevās mīlestībai — pēdējo reizi.

23. nodaļa

Giljāno izdevās izdarīt to, ko līdz šim nebija izdevies sasniegt nevienam politiskajam vai valsts vadītājam. Viņš spēja apvienot visas politiskās partijas Itālijā vienam mērķim — lai iznīcinātu Giljāno un- viņa vienību.

1949. gada jūlijā ministrs Treca žurnālistiem paziņoja par īpašas piecu tūkstošu vīru lielas karabinieru vienības izveidošanu, kuru sauks par īpašu uzdevumu vienību cīņai pret bandītismu. Giljāno vārds šajā sakarā pieminēts netika. Valdība negribēja uzsvērt, ka cēlonis tam ir tikai viņš viens pats, tomēr avīzes drīz vien nosauca lietas īstajos vārdos. Prese piekrita kristīgi demokrātiskās partijas uzskatiem un apsveica to par šādu izšķirošu soli.

Visa prese nepārstāja apbrīnot ministra Trecas operativitāti, jo tieši pēc viņa iniciatīvas bija organizēta īpašā pieci tūkstoši vīru lielā armija. Tajā tika vervēti tikai neprecēti vīrieši, lai vēlāk nebūtu atraitņu un ģimenes nebūtu apdraudētas. Vienībā pieņems desantniekus, izpletņlēcējus; viņu rīcībā būs bruņutransportieri, artilērija un pat lidmašīnas. Un vai gan kāds nožēlojams bandīts varēs noturēties pret tādu pārspēku? Vienību vadīs pulkvedis Ugo Luka, viens no II pasaules kara slavenajiem varoņiem, kas cīnījies kopā ar ģenerāli Rommelu. Viņš spīdoši pārzināja partizānu kara metodes, un prese viņu bija iesaukusi par itāliešu Tuksneša Lapsu. Kā gan Turi Giljāno, nepieredzējis puisis no Sicīlijas laukiem, spēs izprast viņa stratēģiju un taktiku?

Avīzes kā starp citu pieminēja Frederiko Velardi iecelšanu Sicīlijas drošības dienesta priekšnieka amatā. Par inspektoru Velardi nevienam nebija zināms gandrīz nekas, izņemot to, ka pats ministrs Treca bija viņu izvēlējies par palīgu pulkvedim Lūkam.

* •» ♦

Tieši pirms mēneša bija notikusi izšķirošā dona Kročes, ministra Trecas un Palermo kardināla tikšanās. Kardināls pastāstīja par Giljāno Testamentu un tam klāt pievienotajiem dokumentiem.

Ministrs Treca pārbijās. Testaments jāiznīcina, pirms vienība būs veikusi savu uzdevumu. Viņš labprāt būtu atcēlis pavēli par šīs vienības izveidošanu, taču pārāk liels spiediens jūtams no kreisi noskaņotajām partijām, kuras klaigā, ka valdība izdabājot Giljāno. Donam Kročem Testaments tikai sagādāja papildu grūtības, taču viņa lēmumu nemainīja. Sešu mafijas vadoņu nāve neatstāja nekādu izvēli — Giljāno jānogalina. Taču Giljāno nevar mirt no «Draugu» vai paša dona rokas. Viņš bija iemīļots tautas varonis, un pat «Draugiem» šāds noziegums varētu slikti beigties. Giljāno nonāvēšana uzkurinātu pret viņiem visas Sicīlijas naidu.

Tomēr dons Kroče saprata,— lai kā arī būtu, viņam vajadzēs piekrist Trecas priekšlikumiem. Viņš taču vēlas, lai šis cilvēks kļūtu par Itālijas premjerministru. Un viņš ministram atbildēja:

— Domāju, ka zinu, kā mums jārīkojas. Protams, izvēles jums nav — vajadzēs sākt Giljāno medības. Taču pacentieties nenobeigt viņu, iekams neesmu iznīcinājis Testamentu, bet es galvoju, ka tas tiks iznīcināts.

Ministrs drūmi pamāja. Viņš nospieda selektora pogu un priekšnieciskā tonī pavēlēja:

—    Inspektoru pie manis!

Pēc pāris minūtēm ienāca garš vīrietis ar aukstām, zilām acīm. Stalts, labi ģērbies un aristokrātiski smalku seju.

—    Tas ir inspektors Frederiko Velardi,— ministrs teica.— Es tikko gatavojos paziņot par viņa iecelšanu Sicīlijas drošības dienesta priekšnieka amatā. Viņš būs pastāvīgā kontaktā ar vienības komandieri, kuru es turp nosūtīšu.— Ministrs iepazīstināja klātesošos citu ar citu, pēc tam izskaidroja Velardi, kādas problēmas radušās sakarā ar Testamentu un ar ko tas var draudēt kristīgo demokrātu valdībai.

—    Dārgo inspektor,— turpināja ministrs.— Lūdzu jūs uzskatīt donu Kroči par manu personisko pārstāvi Sicīlijā. Jūs dosiet viņam jebkuru viņu interesējošu informāciju, gluži tāpat kā man. Jūs saprotat mani?

Inspektoram bija vajadzīgs laiks, lai iedziļinātos šī tik neparastā lūguma būtībā. Beidzot viņš apjēdza. Tātad viņam būs jāinformē donu Kroči par visiem armijas uzbrukumu plāniem karā pret Giljāno. Dons Kroče savukārt šīs ziņas nodos Giljāno,lai viņš laikus varētu nozust, un tā līdz tam brīdim, kamēr dons uzskatīs par vajadzīgu viņu iznīcināt.

—   Man jānodod visas ziņas donam Kročem?— inspektors Velardi jautāja.— Bet pulkvedis Luka taču nav muļķis, viņam drīz vien radīsies aizdomas par informācijas noplūdi, un, pilnīgi iespējams, viņš vairs neapspriedīs savus plānus manā klātbūtnē.

—    Ja jums radīsies grūtības, savienojiet viņu ar mani,— teica ministrs.— Jūsu galvenais uzdevums — dabūt Testamentu, un, kamēr tas nav izdarīts, Giljāno jāpaliek brīvībā sveikam un veselam.

Inspektors pavērsa savu auksto, zilo acu skatienu uz donu Kroči.

—    Esmu laimīgs jums pakalpot,— viņš teica.— Taču gribu saprast vienu. Ja Giljāno sagūstīs, pirms Testaments vēl nav iznīcināts, ko tad man darīt?

Dons Kroče runāja bez aplinkiem — jo viņš nebija valsts ierēdnis un varēja izteikties atklāti:

—    Tā būs nelabojama kļūda.

* ♦ *

Avīzes apsveica pulkveža Lūkas iecelšanu par komandieri speciālajai vienībai cīņā pret bandītismu. Netika aizmirsta neviena detaļa viņa militārajā biogrāfijā: medaļas par drošsirdību, ģeniāls taktiķis, kurš nepieļauj neveiksmes, mierīgs un līdzsvarots cilvēks . . .

Pirms darba sākšanas pulkvedis izpētīja visus materiālus par Turi Giljāno. Viņš sēdēja savā kabinetā, apkrāvies ziņojumu mapēm un vecām avīzēm, kad ienāca ministrs Treca. Ministru interesēja, kad viņš ar savu armiju dosies uz Sicīliju. Pulkvedis rāmi atbildēja, ka vispirms nepieciešams izraudzīties cilvēkus, un, lai cik daudz laika tas arī prasītu, Giljāno tik un tā nekur neizspruks.

Pēc nedēļu ilgas ziņojumu izskatīšanas pulkvedis Luka nonāca pie noteiktiem secinājumiem. Turi Giljāno ir ģēnijs, un viņš vada partizānu karu pēc savas metodes. Viņam bija tikai ap divdesmit tuvu stāvošu cilvēku, starp tiem otrā persona vienībā — Aspanu Pišota, viņa personīgais miesassargs Kanio Silvestro un izlūkošanas priekšnieks, kas vienlaikus uztur sakarus ar donu Kroči un mafiju,— Stefans Andolīni. Terranovam un Pasatempo bija katram sava vienība, viņi varēja darboties neatkarīgi no Giljāno, izņemot tos gadījumus, kad bija jāpiedalās kopīgās operācijās. Terranova bija atbildīgs par cilvēku nolaupīšanu, Pasatempo rīkoja uzbrukumus vilcieniem un bankām.

Pulkvedim kļuva skaidrs, ka visā Giljāno vienībā nav vairāk par trīssimt vīriem. Bet tādā gadījumā — kā gan viņš varējis eksistēt veselus sešus gadus, turot bailēs karabinierus visā provincē un netraucēti saimniekojot Sicīlijas ziemeļrietumos? Kā izdevies viņam un viņa ļaudīm noturēties, kad kalnus ķemmēja valdības karaspēks? Domājams, ik reizi, kad nepietika cilvēku, Giljāno aicinājis palīgā Sicīlijas zemniekus. Un, kad valdības karaspēks ķemmēja kalnus, šie pagaidu laupītāji atgriezušies savos ciematos vai fermās un atkal kļuvuši par parastiem zemniekiem. No tā var secināt, ka daudzi Montelepres iedzīvotāji slepeni sastāv vienībā. Taču pati galvenā Giljāno priekšrocība bija viņa popularitāte — diezin vai kāds viņu nodos, toties ja viņš aicinās uz revolūciju, zem viņa karoga ies tūsktošiem zemnieku — par to varēja nešaubīties.

Un vēl kāda mīkla — kā Giljāno izdodas palikt neredzamam. Parādīties kaut kur—un gluži vai izgaist. Jo ilgāk pulkvedis Luka lasīja, jo vairāk viņu tas pārsteidza. Un piepeši viņš saprata — tieši pret to viņam nekavējoties jāvēršas. Pirmajā acumirklī tas neliekas nekas īpašs, bet, kas zina, nākotnē tam var būt nozīme.

Giljāno bieži rakstīja avīzēm, viņa vēstules parasti iesākās ar vārdiem: «Ja es pareizi saprotu un mēs neesam ienaidnieki, tad jūs publicēsiet šo vēstuli,»—tālāk viņš izteica savu viedokli par kādu no savām pēdējām akcijām. Pēc pulkveža Lūkas domām, pirmo frāzi varēja uzskatīt par draudiem, piespiešanu, pārējo vēstules daļu — par naidīgu propagandu. Giljāno paskaidroja, kāpēc izdarīta tā vai cita laupīšana vai zādzība, un apgalvoja, ka nauda, kas iegūta šādā ceļā, tiek atdota Sicīlijas nabagiem. Ja pēc bruņotas sadursmes ar karabinieriem bija nogalinātie, viņš vienmēr nosūtīja vēstuli uz avīžu redakcijām, paskaidrojot, ka bez upuriem karu nemēdz būt. Tādējādi viņš nepārprotami aicināja karabinierus necīnīties. Pēc sešu mafijas vadoņu nogalināšanas pienāca vēl viena vēstule. Tajā bija teikts, ka tikai pēc šī notikuma zemniekiem ir reāla iespēja iznomāt zemi, kaut gan jau agrāk viņiem uz to bijušas gan juridiskas, gan morālas tiesības.

Pulkvedis Luka nekādi nevarēja saprast, kā valdība varējusi pieļaut šādu vēstuļu publicēšanu. Viņš domāja, ka vajadzēs dabūt ministra Trecas atļauju un pasludināt Sicīlijā kara stāvokli, lai izolētu Giljāno no tautas.

Viņš centās noskaidrot vēl kādu lietu — uzzināt vārdu sievietei, ar kuru saistīts Giljāno, taču bez panākumiem. Kaut gan bija ziņas, ka Giljāno ļaudis apmeklējuši Palermo publiskos namus, turklāt Pišota bija iemantojis brunču mednieka slavu, pašam Giljāno it kā bijis nevainīgs dzīvesveids visus sešus gadus. Būdams itālietis, pulkvedis Luka tam nespēja noticēt. Monteleprē droši vien dzīvo sieviete, kurai ar Giljāno ir sakars, un, tiklīdz tā būs atrasta, puse darba būs padarīta.

Pulkvedi ieinteresēja Giljāno pieķeršanās mātei, Giljāno vispār bija labs dēls, bet māti viņš gandrīz dievināja. Pulkvedis Luka arī to ņēma vērā. Ja Giljāno patiesi nav nevienas sievietes, viņa ievilināšanai lamatās var izmantot māti.

Beidzis sagatavošanas darbus, pulkvedis Luka sāka izraudzīties sev palīgus. Kapteini Antonio Perenci viņš iecēla par savu adjutantu un miesassargu. Tas bija maza auguma resnītis labsirdīgu seju un vieglu raksturu, taču pulkvedis zināja, ka viņš ir ārkārtīgi drošsirdīgs. Varēja pienākt brīdis, kad viņa droširdība būs vajadzīga, lai glābtu pulkvedim dzīvību.

Tikai 1949. gada septembrī pulkvedis Luka ar divu tūkstošu vīru vienību ieradās Sicīlijā. Viņš domāja, ka ar to būs pietiekami — Giljāno būtu parādīts pārāk liels gods, ja pret viņu raidītu piectūkstoš vīru armiju. Viņš taču ir tikai laupītājs, kuru jau sen vajadzēja iznīcināt.

Iesākumam Luka aizliedza Sicīlijas avīzēm publicēt Giljāno vēstules. Tad viņš arestēja Giljāno tēvu un māti, apsūdzot tos sadarbībā ar dēlu. Visbeidzot viņš pavēlēja arestēt un nopratināt vairāk nekā divsimt Montelepres iedzīvotāju, pamatojoties uz to, ka viņi esot Giljāno vienības slepeni biedri. Arestētos nogādāja Palermo cietumos, ko pastiprināti apsargāja pulkveža Lūkas cilvēki. Visas šīs akcijas tika veiktas, pamatojoties uz likumiem, kas bija pieņemti jau Musolīni laikā un vēl līdz šim nebija atcelti.

Giljāno mājā sarīkoja kratīšanu un atrada slepenās ejas. Florencē tika arestēta Venera. Tomēr viņu tūdaļ atlaida, jo viņa apgalvoja, ka par atrastajām ejām neko nezinot. Ne jau tāpēc atlaida, ka viņai noticētu,— inspektors Velardi vienkārši cerēja, ja viņa paliks brīvībā, varbūt Giljāno viņu apciemos.

Itālijas laikraksti pulkvedi Luku cēla vai debesīs — beidzot bija atradies «nopietns» cilvēks. Ministrs Treca bija sajūsmā par savu izvēli, īpaši pēc tam, kad saņēma apsveikumu no premjerministra. Tikai uz donu Kroči tas neatstāja nekādu iespaidu.

* * *

Pirmo mēnesi Giljāno studēja Lūkas darbību un karabinieru izvietojumu. Viņš apbrīnoja pulkveža tālredzību, kad tas aizliedza avīzēm publicēt viņa vēstules, tādējādi liedzot viņam iespēju uzrunāt Sicīlijas tautu. Taču, kad pulkvedis Luka arestēja Montelepres iedzīvotājus — gan vainīgus, gan nevainīgus —, Giljāno sajūsma pārgāja nicināšanā. Un, kad bija arestēti viņa vecāki, Giljāno pārņēma auksts, nāvējošs niknums.

Divas dienas Giljāno neizgāja no savas alas Kammaratas kalnos. Viņš kala plānus un pārcilāja prātā to, kas bija zināms par divu tūkstošu lielo karabinieru armiju, kuru komandēja pulkvedis Luka. Vismaz tūkstotis vīru atrodas Palermo un tās apkaimē — viņi gaidīja, kad viņš mēģinās nākt palīgā saviem vecākiem. Otrs tūkstotis bija koncentrēts Montelepres rajonā, Pjani dei Greči, Sandžuzepē Jāto, Partinikā un Korleonē. Daudzi šo pilsētiņu iedzīvotāji slepeni sastāvēja vienībā, un sadursmes gadījumā uz viņiem varēja paļauties.

Taču pats pulkvedis Luka bija neaizsniedzams — viņš kopā ar štābu atradās Palermo. Tātad viņu no turienes vajadzēs izvilināt.

Dusmu skubināts, Turi Giljāno sāka pārdomāt taktiskos plānus. Tās bija stingras, matemātiskas shēmas, vienkāršas kā bērnu spēle. Tās gandrīz vienmēr darbojās nevainojami, un, ja pēkšņi rastos kāda kļūme, viņš jebkurā gadījumā varēs patverties kalnos. Taču viņš zināja, ka viss atkarīgs no katras, kaut pašas nenozīmīgākās, detaļas izpildījuma.

Izsaucis pie sevis Aspanu Pišotu, Giljāno pastāstīja ar saviem nodomiem. Pēc tam paziņoja Pasatempo, Terranovam, kaprālim Silvestro un Stefanam Andolīni tikai to, ko katram

bija nepieciešams zināt, lai izpildītu savu uzdevumu.

* * *

Karabinieri visā Rietumsicīlijā naudu saņēma no galvenā štāba Palermo. Reizi mēnesī furgons ar naudu pastiprinātas apsardzes pavadībā apbraukāja visus pilsētiņu garnizonus un štābus, kas atradās attiecīgajā provincē. Maksāja skaidrā naudā — katrs karabinieris saņēma aploksni ar noteiktu summu lielās un mazās naudaszīmēs. Aploksnes ielika koka lādēs ar spraugām, kuras pēc tam novietoja kravas kastē automašīnai, ar kuru kādreiz tika pārvadāti amerikāņu armijas ieroči.

Automašīnas vadītājs bija bruņots ar pistoli, kasieris viņam blakus — ar šauteni. Kad furgons ar miljoniem liru izbrauca no Palermo, tam pa priekšu brauca trīs džipi ar izlūkiem (katrā pa četriem karavīriem un ložmetējs), aiz tā — kravas automobilis ar divdesmit karabinieriem, kas bija bruņoti ar automātiem un šautenēm. Aiz furgona brauca divas automašīnas ar sešiem vīriem katrā. Visas automašīnas bija apgādātas ar rāciju, lai vajadzības gadījumā varētu sazināties ar Palermo vai tuvākajām karabinieru kazarmām. Nevienam nebija šaubu, ka laupītāji neuzbruks šādai apsardzei. Tā būtu pašnāvība.

Karavāna ar naudu devās ceļā agri no rīta, un pirmā pieturvieta tai bija mazajā Tomazo Natales pilsētiņā. No turienes tā izbrauca uz kalnu ceļa, kas veda uz Montelepri. Kasieris un apsardze zināja, ka diena būs gara, un tāpēc brauca ātri. Ceļā viņi zelēja maizi ar desu, virsū uzdzerdami vīnu no pudeles. Vīri plēsa jokus un smējās; šoferi priekšējos džipos ieročus bija nolikuši uz grīdas. Taču, tikuši pāri pēdējai virsotnei un jau virzoties lejup uz Montelepri, vīri uz ceļa ieraudzīja milzīgu aitu ganāmpulku. Priekšējie džipi iebrauca ganāmpulkā; apsardze sāka kliegt uz ganiem pašaustās drānās. Kareivji gribēja ātrāk nokļūt vēsās kazarmās un ieēst siltu ēdienu, noģērbties un iekrist guļvietā, jo tobrīd bija iestājies pusdienas laiks, vai uzspēlēt kārtis. Likās, nekādas briesmas nedraud,— pāris jūdžu attālumā — Monteleprē — atradās pulkveža Lūkas piecsimt vīru garnizons. Kareivji redzēja, kā tieši aiz viņiem aitu pulkā iebrauca furgons ar naudu, taču nepamanīja, ka tas tūdaļ iestrēga, kaut gan ceļā nekādu šķēršļu nebija.

Gani visiem spēkiem pūlējās atbrīvot ceļu. Viņi ar to bija tā aizņemti, ka, likās, nemanīja signāltaures skaņas, izsaucienus, smieklus un apsardzes vīru lamas. Pagaidām vēl nekas nedeva iemeslu uztraukumam.

Piepeši furgonu aplenca seši gani. Divi no tiem izņēma zem jakām noslēptos ieročus un no kabīnes izvilka šoferi un kasieri. Abiem karabinieriem tika atņemti ieroči. Četri pārējie sāka sviest ārā kastes ar aploksnēm, kurās atradās nauda, šo operāciju vadīja Pasatempo — viņa zvērīgais ģīmis un varenais stāvs karabinieriem iedvesa ne mazākas bailes par ieročiem.

Tajā pašā mirklī kalna nogāzes abpus ceļam itin kā atdzīvojās — lejup pa tām skrēja laupītāji ar šautenēm un automātiem rokās. Abu aizmugurējo automobiļu riepas tika sašautas, pie pirmās no tām izauga Pišotas stāvs. Viņš uzsauca:

— Nāciet ārā nekavējoties, ieročus atstājiet mašīnā, tad šodien varēsiet ieturēt vakariņas Palermo. Nav ko tēlot varoņus, nauda, ko pievācām, vienalga, nav jūsu.

Bet kravas automobilis ar kareivjiem un trim izlūku džipiem atradās tālu priekšā, tie šķērsoja pēdējo pauguru un tuvojās Monteleprei. Un tikai tad vecākais virsnieks ievēroja, ka aiz viņiem neviens neseko. Aitu uz ceļa bija kļuvis vēl vairāk, tā ka viņš bija pilnīgi nogriezts no pārējās kolonnas. Pa rāciju viņš pavēlēja vienam džipam griezties atpakaļ, otrajam ar zīmi norādīja apstāties ceļa malā un gaidīt.

Džips pagriezās atpakaļ un brauca augšup pa nokalni. Pusceļā to pārsteidza šauteņu un automātu uguns. Četrus kareivjus džipā sašāva lodes. Palicis bez šofera un zaudējis vadību, džips lēni ripoja lejup — atpakaļ pie konvoja.

Karabinieru komandieris izlēca no sava džipa un uzsauca kareivjiem kravas automobilī, lai izkāpj un sastājas ķēdē. Divi atlikušie džipi traucās uz priekšu kā izbiedēti zaķi, kas meklē patvērumu. Tomēr izdarīt vairs neko nebija iespējams. Viņi nevarēja izglābt furgonu, jo tas atradās aiz nokalnes; nevarēja pat atklāt uguni uz Giljāno vienību, bet viņa ļaudis pa to laiku bāza kabatās aploksnes ar naudu. Turklāt viņi pilnīgi kontrolēja augstieni, un viņiem pietika patronu, lai apšautu visus, kas mēģinātu iejaukties. Karabinieriem neatlika nekas cits kā izveidot strēlnieku ķēdi un šaut uz labu laimi.

* * *

Monteleprē feldfēbelis gaidīja furgonu ar naudu. Viņš, kā vienmēr mēneša beigās, bija palicis bez graša kabatā un tagad, tāpat kā visi viņa padotie, jau ar tīksmi gaidīja vakaru, kad viņš Palermo kopā ar draugiem varēs pavakariņot dārgā restorānā starp skaistām sievietēm. Izdzirdējis šāvienus, viņš nobrīnījās. Giljāno nekad neuzdrošinātos uzbrukt viņa patruļai gaišā dienas laikā,— vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā apgabalā atrodas pulkveža Lūkas piecsimt kareivju papildspēki.

Tieši tobrīd feldfēbelis izdzirdēja spēcīga sprādziena troksni pie Bellampo kazarmu vārtiem. Bruņutransportieris, kas bija atstāts pagalmā, aizdegās oranžās liesmās. Tad atskanēja smago ložmetēju tarkšķi no tā ceļa puses, kas veda uz Kastelvetrāno un piekrastes pilsētu Trapāni, un tūlīt pēc tam — šauteņu paukšķēšana netālu no pilsētas — kalna piekājē. Viņš redzēja, kā karabinieri, kas patrulēja Montelepres ielās, gan skriešus, gan džipos, glābdami savu ādu, drāžas uz kazarmām, un pamazām viņš sāka apjēgt, ka Turi Giljāno licis lietā visus savus spēkus, lai iznīcinātu pulkveža Lūkas garnizonu.

* # *

No augstas klints virs Montelepres Turi Giljāno binoklī vēroja, kā aplaupa furgonu ar naudu. Tiklīdz viņš pagriezās par deviņdesmit grādiem, tā ieraudzīja kaujas pilsētas ielās, pārdrošo iebrukumu Bellampo kazarmās, sadursmes ar karabinieriem uz ceļiem gar krastmalu. Visi viņa komandieri darbojās nevainojami. Pasatempo ar saviem ļaudīm aptīrīja furgonu ar naudu; Pišota aizturēja karabinierus, kas sekoja furgonam; Terranovas vienība, papildināta ar jauniem spēkiem, iebruka kazarmās un cīnījās ar karabinieriem. Vīri, kurus komandēja pats Giljāno, noturēja pozīcijas piekalnē. Bet Stefans Andolīni, īstens Sātana Brālis, gatavoja pārsteigumu.

» * *

Savā Palermo štābā pulkvedis Luka dīvainā mierā, kā likās viņa padotajiem, uzklausīja ziņojumu par karabinieru algas nolaupīšanu. Taču patiesībā viņš vai pušu sprāga no dusmām, jo Giljāno bija apvedis viņu ap stūri, un viņš nespēja aptvert, kā Giljāno izdevies dabūt informāciju par karabinieru pārvietošanos. Četri karabinieri bija gājuši bojā furgona aplaupīšanas laikā, desmit—ievainoti, cīnoties ar Giljāno vienību.

Pulkvedis Luka vēl joprojām uzklausīja pa telefonu ziņojumus par zaudējumiem, kad istabā iedrāzās kapteinis Perence — viņa apaļie vaigi trīcēja no uztraukuma. Tikko bija paziņots, ka sadursmes vietā atrasts viens nogalināts un vairāki ievainoti laupītāji. Pie līķa atrasti dokumenti, kas apliecina tā personību, turklāt — to pazinuši divi vietējie iedzīvotāji. Nogalinātais nav neviens cits kā Turi Giljāno.

Kaut gan pulkvedis Luka vienmēr bija izcēlies ar prātu un tālredzību, šobrīd viņa sirds salēcās priekā. Militārajā vēsturē bija zināms milzum daudz piemēru, kad lielas uzvaras un spīdoši taktiskie manevri kādas niecīgas nejaušības dēļ nedeva nekādu rezultātu. Liktenis bija lēmis, ka nejauša lode ķer nenotveramu laupītāju. Taču tad pulkvedis atkal kļuva piesardzīgs. Pārāk liela bija veiksme, un tā varēja pārvērsties par lamatām. Nu ko, viņš nevairīsies no tām un, iekritis slazdos, iznīcinās to, kas tos izlicis.

Pulkvedis Luka sagatavojās kā pienākas, un ātrgaitas kolonna, kas spējīga atvairīt jebkuru uzbrukumu, devās ceļā. Pirmie izbrauca bruņutransportieri, aiz tiem — ložu necaur- šaujams automobilis, kurā sēdēja pulkvedis Luka un inspektors Velardi — viņš uzstāja, ka vēlas doties līdzi, lai piedalītos identificēšanā, bet patiesībā gribēja pārliecināties, vai pie līķa neatradīs Testamentu. Viņiem sekoja kravas automašīnas ar karavīriem pilnā kaujas gatavībā. Kolonnas priekšgalā brauca divdesmit izlūkošanas džipi ar bruņotiem desantniekiem. Montelepres garnizonam bija pavēlēts apsargāt pieejas pilsētai un ierīkot novērošanas posteņus tuvējos kalnos. Līdz zobiem bruņotas kājnieku patruļas uzraudzīja ceļu visā tā garumā.

Pulkvedis Luka ar visu savu kolonnu Monteleprē nonāca nepilnas stundas laikā. Neviens viņiem neuzbruka — tehnikas un ieroču demonstrācija bija iespaidīga. Taču pulkvedi gaidīja vilšanās.

Inspektors Velardi paziņoja, ka līķis «ātrās palīdzības» karietē, kas stāvēja pie Bellampo kazarmām, nekādi nav līdzīgs Giljāno. Lode bija izkropļojusi nogalinātā seju, taču ne tik daudz, lai apmānītu inspektoru Velardi. Identificēšanai ataicināja vēl dažus cilvēkus, kuri apstiprināja to pašu — nogalinātais nav Giljāno. Tātad tās bijušas lamatas — Giljāno acīmredzot bija paredzējis, ka pulkvedis steigsies uz notikuma vietu, nenodrošinājies ar apsardzi, un iekritīs slazdos. Pulkvedis Luka pavēlēja veikt nepieciešamos drošības pasākumus, bet viņš gribēja drīzāk nokļūt savā Palermo štābā, lai pats personiski paziņotu uz Romu par visu, kas noticis, un apsteigtu nepatiesos ziņojumus par Giljāno nāvi. Pārliecinājies, ka visi karabinieri ir uz vietas un, ja atpakaļceļā gadītos uzskriet laupītāju slēpnim, tie nepārsteigtu viņus nesagatavotus, pulkvedis ielēca izlūkošanas džipā, kas atradās kolonnas priekšgalā. Inspektors Velardi apsēdās viņam blakus.

Pulkveža vēlēšanās ātrāk nokļūt Palermo izglāba viņu abu dzīvības. Kad kolonna ar pulkvedim paredzēto automobili vidū tuvojās Palermo, atskanēja apdullinošs sprādziens. Komandiera automobilis tika uzsviests desmit pēdu augstumā un, liesmu apņemts, smagi nokrita zemē — tā degošās paliekas tika izsvaidītas pa tuvējiem pakalniem.

Kravas automobilī, kas brauca tūlīt aiz pulkveža mašīnas, no trīsdesmit kareivjiem astoņi gāja bojā un piecpadsmit bija ievainoti. Divi virsnieki pulkveža automašīnā tika saplosīti gabalos.

Ziņojot šo bēdu vēsti ministram Trecam, pulkvedis Luka palūdza nekavējoties nosūtīt uz Sicīliju vēl trīs tūkstošus kareivju, kas bija atstāti kontinentā.

* » ♦

Dons Kroče zināja: uzbrukumi turpināsies, kamēr vien Giljāno vecāki atradīsies cietumā, tāpēc viņš panāca to atbrīvošanu.

Taču novērst papildspēku ierašanos salā viņš nespēja, un tagad Monteleprē un tēs tuvākajā apkaimē bija jau divi tūkstoši kareivju. Vēl trīs tūkstoši vandījās pa kalniem. Pulkvedis Luka, kuram kristīgo demokrātu valdība bija devusi īpašas pilnvaras, arestēja septiņsimt Montelepres un Palermo provinces iedzīvotājus, un nu tie sēdēja cietumā, gaidot nopratināšanu. Salā bija ieviesta komandanta stunda — tā sākās līdz ar krēslas iestāšanos un beidzās tikai rītausmā. Iedzīvotāji sēdēja mājās, bet iebraucējus, ja tiem nebija īpašu caurlaižu, nosūtīja uz cietumu. Visā provincē valdīja terors.

Dons Kroče ne bez uztraukuma vēroja, kā Giljāno tiek iedzīts stūrī.

24. nodaļa

Līdz armijas atnākšanai, kad Giljāno vēl varēja jebkurā laikā ierasties Monteleprē, viņš bieži satika Justīnu Ferru. Dažreiz viņa atnāca uz Giljāno māju kādā uzdevumā, citreiz — saņemt naudu viņa vecākiem. Giljāno nebija ievērojis, ka viņa kļuvusi par skaistu jaunu sievieti, līdz kādu dienu ieraudzīja viņu kopā ar vecākiem kādā no Palermo ielām. Viņi bija atbraukuši, lai iegādātos apģērbu svētkiem,— nopirkt to, kas nebija dabūjams mazās Montelepres pilsētiņas veikalos. Giljāno un viņa ļaudis bija atbraukuši uz Palermo pēc pārtikas produktiem.

Giljāno nebija redzējis meiteni aptuveni pusgadu — viņa bija izaugusi un kļuvusi smuidrāka. Sicīlietei viņa bija gara, un jaunās kurpes uz papēža darīja viņas kājas, kas nedroši spēra soļus pa trotuāru, vēl garākas. Meitenei tikko bija palicis sešpadsmit gadu, bet fiziski viņa bija jau pieaugusi sieviete — siltā Sicīlijas zeme bija ļāvusi viņas sejai un ķermenim uzplaukt. Trīs akmeņiem greznotas ķemmes saturēja zilganmelno matu vainagu, atsedzot zeltainu kaklu —tik slaidu kā sievietēm, kas attēlotas uz ēģiptiešu vāzēm. Lielās acis raudzījās vaicājoši, un tikai lūpas, lai gan bija jutekliskas, liecināja par viņas jaunību. Viņa bija tērpusies baltā kleitā, ko priekšpusē rotāja sarkana lente.

Meitene bija tik jauka, ka Giljāno ilgi no tās nevarēja atraut acu. Viņš sēdēja ielas kafejnīcā starp saviem ļaudīm, kas bija sasēdušies ap blakus galdiņiem. Meitene vecāku pavadībā gāja garām. Viņi bija pamanījuši kafejnīcā sēdošos. Tomēr neviens muskulis nenodrebēja Justīnas tēva sejā — viņš izlikās, ka nepazīst Giljāno. Arī māte steidzīgi novērsa skatienu. Tikai Justīna raudzījās viņā nenovērsdamās. Viņa nesveicināja, pietiekami labi zinādama sicīliešu paražas, taču abu skatieni sastapās, un viņš ievēroja, kā nodreb viņas

17 - Sicīlietis lūpas apslēptā smaidā. Saules pielietajā ielā no viņas strāvoja agri nobriedušā, jutekliskā sicīliešu skaistuma mirdzums. Kopš tā laika, kad Giljāno aizgāja kalnos, viņš neticēja mīlestībai. Viņš bija pārliecināts, ka mīlestībā viens pakļauj sev otru cilvēku, un tajā neizbēgami slēpjas nodevības sēkla, taču tagad viņš piepeši sajuta nepārvaramu vēlēšanos nokrist ceļos citas būtnes priekšā un labprātīgi dot verdzisku uzticības solījumu. Viņam pat neienāca prātā, ka tā ir mīlestība.

Bet pēc mēneša Giljāno saprata, ka neizbēgs no atmiņām par Justīnu Ferru, kura vēl joprojām stāvēja viņa acu priekšā saules staru pielietajā Palermo ielā . . . Vecāku mājās vēl glabājās viņa ģitāra, un viņš vēlējās Justīnai uzspēlēt kaut ko. Viņš parādīs savus dzejoļus, kurus pa šiem gadiem bija uzrakstījis,— no tiem daži bija publicēti Sicīlijas avīzēs. Viņš pat apsvēra iespēju nokļūt Monteleprē un apciemot Justīnu, un nospļauties par pulkveža Lūkas divtūkstoš vīru īpašo uzdevumu vienību. Taču tad viņam atgriezās saprāts, un Giljāno saprata, ka ar viņu notiek kas nelāgs.

Tas viss bija muļķīgas fantāzijas. Viņa dzīvei varēja būt divējas beigas — vai nu viņu nogalina karabinieri, vai viņš atrod patvērumu Amerikā, bet, ja meitene nebūs izmesta no galvas, Ameriku viņam neredzēt. Viņam tā jāaizmirst. Ja pavedinātu vai nolaupītu Justīnu, meitenes tēvs kļūtu par Giljāno nāvīgu ienaidnieku, bet to viņam jau tā ir pietiekami. Reiz viņš pats bija iekaustījis Aspanu par to, ka tas bija pavedis nevainīgu meiteni, un trīs gadu laikā sodījis trīs vīrus ar nāvi par izvarošanu. Nē, viņa jūtas pret Justīnu bija pavisam citādas — viņš gribēja, lai meitene būtu laimīga, lai mīlētu un sajūsminātos par viņu, lai redzētu viņu tādu, kādu viņš reiz to bija ieraudzījis. Viņš gribēja, lai Justīnas acīs mirdzētu mīlestība un uzticēšanās.

Taču visus šos variantus Giljāno pārcilāja prātā tikai aiz ieraduma analizēt. Viņš jau bija izlēmis, kā rīkoties. Viņš meiteni apprecēs. Slepus. Neviens, izņemot meitenes tuviniekus, Aspanu Pišotu un vēl dažus viņa vienības locekļus, par to neko nezinās. Mierīgākos brīžos meiteni drošas apsardzes pavadībā atvedīs pie viņa kalnos, un vienu vai divas dienas viņi varēs pavadīt kopā. Protams, būt Turi Giljāno sievai ir bīstami, bet viņš pacentīsies aizsūtīt Justīnu uz Ameriku, kur viņa līdz zināmam laikam gaidītu viņu. Giljāno uztrauca tikai viens — ko par to teiks Justīna?

Nu jau piecus gadus Čezero Ferra bija Giljāno vienības slepens dalībnieks, taču kaujas operācijās nekad nepiedalījās — viņš tikai savāca informāciju. Viņš ar savu sievu pazina Giljāno vecākus — viņi dzīvoja gandrīz kaimiņos uz Via Bella, desmit māju attālumā viens no otra. Čezero bija vairāk izglītots par daudziem Montelepres iedzīvotājiem, un viņu nevarēja apmierināt darbs fermā. Kad mazā Justīna pazaudēja naudu un Giljāno, atlīdzinādams zaudējumu, aizsūtīja viņu uz mājām, līdzi iedodams zīmīti ar norādi, ka viņu ģimene no šī brīža atrodas viņa aizgādībā, Čezero Ferra aizgāja pie Marijas Lombardo un piedāvāja savus pakalpojumus. Palermo un Monteleprē viņš vāca ziņas par policijas spiegiem, karabinieru patruļu pārvietošanos un to bagāto tirgotāju maršrutiem, kurus Giljāno gatavojās nolaupīt, čezero vienmēr saņēma savu daļu no izpirkuma un pēc kāda laika atvēra nelielu tavernu Monteleprē, kas viņa slepenajai darbībai bija labs atspaids.

Kad viņa dēls Silvio pārnāca no frontes kā sociālistu aģitators, Čezero izdzina viņu no mājas. Ne tāpēc, ka būtu pret dēla uzskatiem, viņš vienkārši negribēja pakļaut briesmām pārējos ģimenes locekļus. Viņš neloloja ilūzijas par demokrātiju vai Romas valdības vīriem. Tāpēc arī atgādināja Turi Giljāno doto solījumu rūpēties par Ferras ģimeni, un Giljāno centās nosargāt Silvio. -Bet, kad Silvio gāja bojā, Giljāno deva vārdu, ka bargi sodīs slepkavas.

Ferra ne par ko nevainoja Giljāno. Viņš zināja, ka apšaušana Džinestrtes pārejā ir dziļi satriekusi Turi un atmiņas par to sarūgtina un moka viņu. Sieva, kas stundām ilgi klausījās Marijas Lombardo stāstos par dēlu, bija viņam to teikusi. Cik laimīgi viņi visi bija dzīvojuši līdz tai nolādētajai dienai, kad uz Turi izšāvis karabinieris un viņš, pretēji savam raksturam, bijis spiests to nogalināt. Kopš tā laika bija izliets daudz asiņu, bet neko nepadarīsi — viņam bija jāatriebjas par ļaunumu. Marija Lombardo attaisnoja visus viņa izdarītos noziegumus, visas slepkavības, taču, līdzko runa nonāca pie notikumiem Džinestras pārejā, balss viņai sāka drebēt . . . Viņas dēls nevarēja izdarīt tādu ļaunprātību. Turi bija zvērējis viņai pie melnās Madonnas, bet pēc tam abi apkampušies un ilgi raudājuši.

Un, lūk, jau vairākus gadus Čezero Ferra centās atklāt to, kas īsti bija noticis Džinestras pārejā. Varbūt Pasatempo ložmetējnieki patiešām kļūdījušies un atklājuši uguni no citas puses? Vai arī — Pasatempo, neremdināmas asinskāres pilns, apšāvis visus šos nelaimīgos izpriecas dēj? Bet varbūt tas viss bija ar nolūku sarīkots, lai kaitētu Giljāno? Ko tad, ja ložmetēju uguni raidījuši kādi pavisam citi, nevis Giljāno vienības ļaudis, tos sūtījuši, teiksim, «Draugu draugi» vai kāda Drošības dienesta nodaļa? Čezero turēja aizdomās visus, izņemot Turi Giljāno. Ja pieļautu domu, ka tas bijis viņa roku darbs, dzīve zaudētu jēgu. Viņš mīlēja Giljāno kā savu dēlu. Viņa acu priekšā Giljāno no puišeļa bija izaudzis par vīru un ne reizi nebija izdarījis ko zemisku vai ļaunprātīgu.

Un tagad Čezero turēja acis un ausis vaļā. Viņš cienāja ar vīnu slepenos vienības locekļus, kurus pulkvedis Luka nebija iesēdinājis cietumā. Viņš uztvēra vārdus no sarunām, kas risinājās starp «Draugu draugiem», un tiem cilvēkiem, kas dzīvoja pilsētiņā un laiku pa laikam iegriezās tavernā iedzert kādu malciņu un uzspēlēt kārtis. Reiz viņš dzirdēja, kā viņi savā starpā jokojās par to, ka pie dona Kročes ieradušies Zvērs un Sātans, bet prom abi briesmekļi devušies rāmi kā eņģelīši. Ferra apdomāja dzirdēto un ar nekļūdīgu intuīciju, kas raksturīga sicīliešiem vien, noprata, kas par lietu. Tātad ar donu Kroči bija ticies Pasatempo un Andolīni. Pasatempo bieži tika saukts par Zvēru, bet Sātana Brālis bija Andolīni laupītāja iesauka. Kāpēc viņiem vajadzēja runāt ar donu Kroči viņa mājā Villabē, tik tālu no Giljāno nometnes? Ferra aizsūtīja pie Giljāno savu dēlu — pusaudzi ar steidzamu ziņojumu, un pēc divām dienām viņam bija nolikta tikšanās kalnos. Viņš pastāstīja Giljāno par savām aizdomām. Jaunā cilvēka seja kā bija, tā arī palika mierīga — viņš tikai palūdza Ferru zvērēt, ka nevienam neko neteiks. Vairāk par to netika runāts ne vārda. Un tagad, pēc trim mēnešiem, Giljāno atkal izsauca viņu pie sevis — domājams, lai pastāstītu, ar ko viss beidzies.

Giljāno ar savu vienību bija apmeties tālu kalnos, ārpus Lūkas armijas aizsniedzamības zonas. Čezero Ferra devās ceļā naktī; norunātajā vietā viņu sagaidīja Aspanu Pišota, lai pavadītu uz nometni. Tur viņi ieradās tikai uz rīta pusi un redzēja, ka viņus gaida karstas brokastis. Uz saliekama galdiņa, pārklāta ar galdautu, bija salikti sudraba trauki, un ēdiens bija lielisks. Turi Giljāno iznāca, tērpies baltā kreklā un ķieģeļsarkanās biksēs, kuru gali bija iebāzti spožos, brūnos zābakos; mati viņam bija tīri un rūpīgi sasukāti. Nekad vēl viņš nebija izskatījies tik skaists.

Aizsūtījis prom Pišotu, Giljāno ar Ferru apsēdās pie galda. Nezin kādēļ viņš nejutās īsti labi. Viņš ceremoniāli iesāka:

—     Gribu pateikties jums par nogādāto informāciju. Mēs pārbaudījām jūsu ziņas, un tagad es zinu, ka viss bija noticis tieši tā. Tas ir ļoti svarīgi. Taču es aizsūtīju pēc jums, lai parunātu par ko citu. Es zinu — tas, ko gatavojos teikt, izbrīnīs jūs, taču ceru, ka neapvainos.

Kaut ko tādu Ferra nebija gaidījis.

—    Esmu tev pārāk daudz parādā, lai apvainotos,— viņš pieklājīgi sacīja.

Giljāno pasmaidīja atklātu un patiesu smaidu—tā viņš smaidīja, kad bija vēl bērns.

—    Uzklausiet mani uzmanīgi,— teica Giljāno.— Vispirms es gribu runāt ar jums. Ja būsiet pret, es tūdaļ pielikšu sarunai punktu. Tagad es nerunāju kā vienības vadītājs, es runāju ar jums kā ar Justīnas tēvu. Jūs jau pats zināt, ka viņa ir skaistule — droši vien ap jūsu mājas slieksni klimst ne mazums jaunekļu. Un es zinu, kā jums rūp viņas tikumība. Jāatzīstas, ka šādas jūtas es pārdzīvoju pirmoreiz dzīvē. Vārdu sakot, es lūdzu jūsu meitas roku. Ja sakāt man «nē», es neteikšu vairs ne vārda. Jūs paliekat mans draugs, bet jūsu meita tāpat kā līdz šim būs manā aizsardzībā. Ja atbildat man «jā», es jautāšu jūsu meitai, ko viņa par to domā. Ja viņa man atteiks, uzskatīsim, ka sarunas nav bijis.

Čezero Ferru šī saruna bija tā pārsteigusi, ka viņš spēja tikai nomurmināt:

—    Man jāpadomā, man jāpadomā.— Un apklusa uz krietnu brīdi.

Kad viņš atkal sāka runāt, viņa balsī bija saklausāma dziļa cieņa.

—     Es gribētu redzēt tevi par savas meitas vīru vairāk nekā jebkuru citu vīrieti pasaulē. Un es zinu, ka mans dēls Silvio, lai viņam vieglas smiltis, būtu ar mani vienisprātis.— Te viņš atkal sāka stostīties.— Vienīgais, par ko es bažījos, tā ir manas meitas drošība. Ja Justīna būs tava sieva, pulkvedis Luka noteikti atradīs iemeslu iespundēt viņu aiz restēm. «Draugi» tagad arī ir tavi ienaidnieki un var viņai kaitēt. Bet tev pašam jābēg uz Ameriku, vai arī tevi gaida nāve kalnos. Piedod manu atklātību, taču es negribu, lai viņa tik agri kļūst par atraitni. Precības sarežģīs turklāt arī tavu dzīvi, un tas mani satrauc visvairāk. Laimīgs jaunais vīrs vairs nemana slazdus un nepiesargās no ienaidnieka. Precības var kļūt par tavas bojāejas cēloni. Es runāju bez aplinkiem, jo mīlu un cienu tevi. To taču var atlikt arī uz labākiem laikiem, kad tu zināsi, ko tev nesīs rītdiena, un spēsi saprātīgi būvēt nākotnes plānus.

Viņš apklusa, nenovērsdams no Giljāno tramīgu skatienu, jo pūlējās izprast, vai nav viņu sadusmojis.

Taču Giljāno tikai sašļucis klusēja. Un Čezero saprata, tik ļoti sarūgtināts var justies tikai iemīlējies cilvēks. Tas viņu tik ļoti pārsteidza, ka viņš satraukts iesaucās:

—    Es taču nesaku tev «nē», Turil

Giljāno smagi nopūtās.

—    Es taču arī pats esmu par to visu domājis. Man ir šāds plāns. Es slepus apprecēšu jūsu meitu. Mūs salaulās abats Manfrēdi. Seit, kalnos. Jebkurā citā vietā tas būtu pārāk bīstami. Taču es izdarīšu tā, lai jūs un jūsu sieva atbrauktu kopā ar meitu un piedalītos ceremonijā. Pēc tam viņa pavadīs pie manis trīs dienas, bet tad es nosūtīšu viņu uz jūsu mājām. Ja jūsu meita kļūs par atraitni, viņai būs naudas pietiekami, lai uzsāktu jaunu dzīvi. Tā ka par viņas nākotni varat neuztraukties. Es viņu mīlu un sargāšu, un rūpēšos par viņu visu mūžu. Bet, ja notiks ļaunākais, es nodrošināšu viņas nākotni. Taču tas, protams, ir riskanti — saistīt savu dzīvi ar tādu cilvēku kā es, un, kā jau saprātīgam tēvam, jums ir tiesības pasargāt viņu no šāda riska.

Čezero Ferra bija aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Jaunais cilvēks runāja ar viņu tik vienkārši, tik patiesi. Ar tādām skumjām un cerībām. Taču visu svarīgāko viņš pateica. Viņš ir padomājis par viņa meitas nākotni. Ferra piecēlās no galda un apskāva Giljāno.

—    Dodu tev savu svētību,— viņš sacīja.— Es parunāšu ar Justīnu.

Pirms aiziešanas Ferra piebilda, ka bijis priecīgs pakalpot un uzzināt par viņa ziņu noderīgumu Giljāno. Un bija pārsteigts par to, cik ļoti pārvērtusies viņa seja. Acis bija iepletušās, seja nobālējusi.

—   Es ielūgšu kāzās Stefanu Andolīni un Pasatempo. Tur mēs arī nokārtosim šo lietu.

Tikai pēc kāda laika Ferra nodomāja, ka tas ir diezgan dīvains lēmums, ja vien Giljāno patiešām grib saglabāt precības slepenībā.

♦ » ♦

Tas, ka sicīliešu meitene precas ar vīrieti, ar kuru pirms tam ne brīdi nav pavadījusi divatā, nebija nekas neparasts.

Neprecēta sieviete, sēdēdama pie savas mājas, pagriežas profilā: viņa nedrīkst lūkoties uz ielu, citādi viņu uzskatīs par netikli. Garāmejošie jaunie cilvēki nedrīkst uzsākt ar meiteni sarunu — ja nu vienīgi baznīcā, svētās jaunavas Marijas apsardzībā, kad blakus ir modri vērojošā māte. Ja kādas meitenes profils un daži baznīcā pateikti vārdi ir sajaukuši jauneklim prātus, viņam savas jūtas un nodomi jāpauž vēstulē, kas sastādīta pēc visiem noteikumiem. Bet tas nebija nieka darbs. Bieži vien ar šādiem lūgumiem griezās pie profesionāliem rakstniekiem. Nepareizas intonācijas dēļ vien taču kāzu vietā varēja notikt bēres. Tādēļ nebija nekas neparasts, ka Turi Giljāno lūdza roku Justīnas tēvam, nedodams pašai meitenei ne mazāko mājienu attiecībā uz savu interesi par viņu.

Bet Čezero Ferra ne mirkli nešaubījās par Justīnas piekrišanu. Bērnībā viņa katru lūgšanu pabeidza ar vārdiem: «Un paglāb no karabinieriem Turi Giljāno.» Viņa vienmēr labprāt skrēja pie viņa mātes Marijas Lombardo, ja tika sūtīta ar kādu sīku uzdevumu. Bet, kad kļuva zināms, ka atrasts slepens tunelis no Giljāno mājas uz Veneras māju, viņa bija vai traka aiz niknuma. Sākumā tēvs un māte uzskatīja, ka Justīna ir sašutusi par šīs sievietes un Giljāno vecāku arestēšanu, bet pēc tam saprata, ka tā bijusi parasta greizsirdība.

Tāpēc Čezero Ferra jau iepriekš paredzēja meitas atbildi un nebrīnījās, to izdzirdējis. Viņu satrieca tas, kā viņa uzņēma šo jaunumu. Bet viņa šķelmīgi smaidīja, itin kā

iepriekš būtu zinājusi, ka savaldzinās Giljāno — uzveiks viņu.

* * *

Tālu kalnos slējās maza, pa pusei sagruvusi normaņu pils, kurā jau vairāk nekā divdesmit gadus neviens nedzīvoja. Tur tad Giljāno arī nolēma sarīkot kāzas un pavadīt medusmēnesi. Viņš lika Pišotam novietot ap pili bruņotu apsardzi, lai jaunajam pārim nevajadzētu baidīties no pēkšņa uzbrukuma. Abats Manfrēdi izbrauca no klostera mūļa pajūgā, bet vēlāk Giljāno cilvēki iznēsāja viņu nestuvēs pa kalnu takām. Viņš nopriecājās, kad uzgāja pilī mājas kapelu, kaut gan no tās, protams, visas vērtīgās statujas un kokgriezumi bija sen nolaupīti. Taču akmens altāris un kailās akmens sienas izskatījās atturīgas un cēlas. Vispār jau nu abats neatbalstīja Giljāno lēmumu un pēc tam, kad viņi bija apskāvušies, sacīja:

—   Tu, šķiet, esi aizmirsis parunu: nezaudē tāds, kas spēlē viens pats.

Giljāno iesmējās un teica:

—    Bet kādreiz taču jāpadomā arī par savu laimi.— Un, atcerējies abata iecienīto zemnieku parunu, ar kuru tas vienmēr attaisnoja savas finansiālās mahinācijas, piebilda:

—    Svētais Jāzeps taču vispirms noskuva bārdu sev un tikai tad ķērās pie apustuļiem.

Abats kļuva jautrāks, atvēra savu dokumentu lādīti un pasniedza Giljāno laulību apliecību. Burti saskaņā ar viduslaiku kaligrāfijas noteikumiem bija izzīmēti ar zeltītu tinti, un dokuments izskatījās ļoti glīts.

—    Laulība tiks reģistrēta klostera grāmatā,— abats sacīja.

—    Taču nebaidies, neviens par to neuzzinās.

Līgavu un viņas vecākus ar mūļiem nogādāja kalnos iepiekšējā naktī. Viņi apmetās pils istabās, kuras Giljāno ļaudis bija sakārtojuši un novietojuši tajās bambuskoka gultas ar salmu matračiem. Giljāno sāpīgi dzelstīja doma, ka šajās kāzās nebūs viņa vecāku, taču pulkveža Lūkas speciālo uzdevumu vienības karabinieri modri viņus novēroja.

Uz kāzām tika ielūgti vienīgi Aspanu Pišota, Stefans Andolīni, Pasatempo, kaprālis Silvestro un Terranova. Justīna apmainīja ceļa drēbes pret balto kleitu, kura viņai bija sagādājusi tādu ievērību Palermo. Viņa uzsmaidīja Giljāno, un viņu apžilbināja šis saulainais smaids. Kad īsā laulību ceremonija bija galā, visi izgāja klajumiņā pils priekšā, kur galds jau bija klāts; tajā bija vīns, auksta gaļa un maize. Viņi iedzēra uz līgavaiņa un līgavas veselību un steigā ieturējās. Abatam un vecākiem priekšā bija garš un bīstams mājupceļš. Jebkurā brīdī varēja atkulties karabinieru patruļa, un tad sardzes vīriem nāktos uzsākt ar tiem kauju. Abats gribēja doties ceļā tūdaļ, taču Giljāno viņu aizkavēja.

—    Es gribu pateikties jums par to, ko šodien esat izdarījis manā labā,— viņš sacīja.— Kādu laiciņu pēc kāzām es gribu paveikt žēlsirdīgu darbu. Taču man nepieciešama jūsu palīdzība.

Dažas minūtes viņi par kaut ko klusu apspriedās, un tad abats piekrītoši pamāja.

Justīna uz atvadām apskāva vecākus; viņas māte raudāja un lūdzoši skatījās uz Giljāno. Taču Justīna viņai kaut ko pačukstēja pie auss, un pavecā sieviete iesmējās. Viņas apkampās vēlreiz, un vecāki apsēdās mūļiem mugurā.

Savu kāzu nakti jaunais pāris pavadīja pils saimnieku guļamistabā. Istabā nebija nekā cita kā vien milzīgs matracis, kuru Giljāno lika atstiept šurpu ar ēzeli, matraci pārsedza ar zīda palagiem, tiem virsu bija dūnu sega un spilveni, kas tika pirkti labākajā Palermo veikalā. Blakus atradās vannasistaba, kura nebija mazāka par guļamtelpu; tajā bija marmora vanna un milzīga izlietne. Protams, par ūdensvadu nevarēja būt ne runas, un Giljāno, lai piepildītu vannu, nācās nest ūdeni no strauta, kas dzirkstīdams urdzēja pie pils sienām. Viņš bija sagatavojis tāds smaržas un tualetes piederumus, kādus Justīna savu mūžu netika redzējusi.

Izģērbusies Justīna sākumā izturējās ļoti kautri — viņa ar rokām aizklāja klēpi. Meitenes āda zeltaini vizēja. Viņa bija slaika, bet krūtis bija pilnīgas kā nobriedušai sievietei. Kad Turi meiteni skūpstīja, viņa drusku novērsās, un viņa lūpas skāra jaunās sievas mutes kaktiņu. Turi bija pacietīgs, viņš lika lietā nevis mīlētāja prasmi, bet gan to pārdomāto taktiku, kas viņam tik labi noderēja partizānu kara gaitās. Justīna bija atraisījusi vaļā savus garos, mirdzoši melnos matus, un tie aizsedza viņas pilnīgās krūtis. Glaudīdams viņas matus, viņš atminējās, kā tai brīnišķīgajā dienā pirmo reizi Palermo pamanīja, ka viņa ir sieviete. Cik gan daiļa viņa toreiz bija! Viņš nolasīja dažus viņai veltītus dzejoļus,kurus bija sacerējis, klejodams pa kalniem un sapņodams par viņu. Justīna rāmi gulēja gultā zem dūnu pēļa. Giljāno bija atlaidies uz pēļa, bet viņa bija novērsusi skatienu.

Justīna pastāstīja, ka iemīlējusies viņā todien, kad bija atnesusi brāļa zīmīti, un kā viņa cietusi no tā, ka viņš nav atpazinis viņā meitenīti, kurai pirms daudziem gadiem iedevis naudu. Toreiz viņai bija vienpadsmit gadu — kopš tā laika viņa ik vakarus lūdza par viņu Dievu.

Justīnā klausoties, Giljāno bija neizsakāmi laimīgs. Tātad viņa mīlējusi, domājusi un sapņojusi par viņu, kamēr viņš bijis šeit, kalnos, viens. Bet viņš glāstīja un glāstīja viņas matus; viņa satvēra viņa roku un aizturēja to savējā — sausā un karstā.

—    Vai tu biji izbrīnījusies, kad tēvs tev pateica, ka gribu tevi precēt?— viņš pajautāja.

Viņa viltīgi un triumfējoši pasmaidīja.

—    Pēc tam kad tu biji blenzis uz mani Palermo, vairs ne,— viņa sacīja.— Kopš tās dienas es tevi gaidīju.

Viņš pārliecās viņai pāri, lai noskūpstītu uz lūpām, kas bija tumša vīna sarkanumā, un šoreiz viņa nenovērsās. Turi pārsteidza Justīnas lūpu saldums, viņas elpas saldums un viņa paša auguma atsaucīgums. Pirmoreiz mūžā Turi juta, ka viņa augums izkūst un pagaist. Viņš sāka trīcēt, un Justīna atsedza vajā dūnu pēli, lai viņš var nogulties viņai blakus. Viņa pavēlās uz sāniem un aplika viņam apkārt rokas, tā ka viņi abi varēja saplūst kopā, un, pieskardamies meitenes augumam, viņš juta, ka tas atšķiras no visiem citiem augumiem, kuriem viņš jelkad pieskāries. Justīna aizvēra acis.

Turi Giljāno skūpstīja Justīnas lūpas, viņas aizvērtās acis un pēc tam krūtis; meitenes āda bija tik plāna, ka viņas karstā miesa gandrīz apdedzināja viņa lūpas. Turi pārsteidza viņas smarža — bezgala salda, dzīves sāpju nesabojāta, nāvei tāla. Turi noglāstīja viņas gurnu, un āda bija tik zīdaina, ka no viņa pirkstu galiem līdz pašai galvai izšāvās tāda kā strāva, kas gandrīz vai darīja sāpes, un tas Turi tik ļoti pārsteidza, ka viņš skaļi iesmējās. Bet tad viņa ielika plaukstu viņam starp kājām, ļoti viegli, un viņš gandrīz vai vārda tiešā nozīmē zaudēja samaņu. Turi glāstīja Justīnu kaislīgi, bet maigi, un viņa viņam atbildēja — lēnām, piesardzīgi un pēc brīža tikpat kvēli kā vīrs. Viņi mīlējās visu nakti — nerunādami, tikai reizēm izdvesdami pa īsam mīlestības apliecinājumam. Gaismai austot, Justīna iegrima veldzējošā miegā.

Viņa pamodās gandrīz vai dienvidū un ieraudzīja, ka marmora vanna un spaiņi līdzās izlietnei ir piepildīti ar vēsu ūdeni. Turi nekur nebija redzams. Vienu brīdi viņa vienatnē sajutās baisi; tad viņa iekāpa vannā un nomazgājās. Pēc tam noberzās ar raupju, brūnu palagu un iesmaržojās. Pabeigusi rīta tualeti, viņa apģērba savas ceļa drēbes — brūnu kleitu un baltu, pogājamu jaciņu. Viņai kājās bija ērtas ielas kurpes.

Aiz loga svelmēja Sicīlijas maija saule, taču kalnu vējiņš uzvēdīja vēsumu. Giljāno jau bija sagatavojis brokastis un gaidīja viņu: uz saliekamā galdiņa stāvēja sagrauzdētas maizes kaudzīte, auksts šķiņķis un augļi; līdzās kūrās ugunskurs. No metāla kannas, kas bija satīta lapās, krūzītēs bija saliets piens.

Tuvumā neviena nebija, un Justīna metās Giljāno skaujās un kvēli viņu noskūpstīja. Pateikusies par brokastīm, viņa sabāra viņu par to, ka nav uzmodinājis: viņa būtu visu padarījusi pati. Kur gan tas Sicīlijā redzēts, ka vīrietis gatavotu ēdienu!

Iekārtojušies piesaulē, viņi ēda. Visapkārt, sargādamas viņu mieru un savstarpējo valdzinājumu, slējās pussagrautās pils sienas; tieši virs viņiem atradās normaņu torņa drupas; tornim bija smaila augšdaļa, kuru greznoja mozaīka no dažādu krāsu akmeņiem. Caur skaistajiem portāliem, kas bija izcirsti no akmens bluķiem, varēja redzēt kapelas altāri.

Viņi izgāja no drupām olīvkoku birzī, aiz kuras auga savvaļas citronkoki. Visapkārt bija īsti brikšņi no ziediem, kuri visā Sicīlijā plaukst tik nevaldāmi . . . Tur bija grieķu dzejnieku apdziedātās asfodeles, rožainās anemones, ķeka- rainās hiacintes, sārtās Adonisa puķes, kuras, kā vēsta leģenda, ir slacītas ar Veneras mīlnieka asinīm. Turi Giljāno apskāva Justīnu; viņas mati un augums bija ziedu smaržas apdvesti. Olīvkoku birzs vidū Justīna droši novilka viņu zemē uz košo, daudzkrāsaino puķu paklāja, un viņi mīlējās. Virs viņiem sāka riņķot mazs dzeltenu un melnu tauriņu mākonītis, pēc brīža tas pacēlās augšup nevainīgi zilajās debesīs.

Kad pienāca viņu trešā un pēdējā diena, viņi izdzirdēja tālu kalnos šāvienus. Justīna satraucās, taču Giljāno viņu nomierināja. Viņš ļoti centās, lai šajās trijās dienās, kamēr viņi paliks kopā, nekas nemodinātu viņā bailes. Viņam nekad nebija klāt ieroču, bet lai tas pasarg' Dievs, netrāpītos viņai acīs, viņš noslēpa to kapelā. Viņš ne reizi neļāva manīt, ka ir modrs, bet saviem cilvēkiem lika turēties tālāk no Justīnas. Taču drīz pēc šāvieniem parādījās Aspanu Pišota ar nošautu zaķu saišķi pār plecu. Nometis to pie Justīnas kājām, viņš sacīja:

—    Nem sagatavo tos savam vīram, tas ir viņa mīļākais ēdiens. Un, ja tev nesanāks, mums ir rezervē vēl pāris desmitu.

Viņš Justīnai uzsmaidīja; viņa tūdaļ sāka zaķus dīrāt, bet viņš devās pie Giljāno. Viņi piegāja pie sabrukušas arkas un apsēdās zemē.

—    Nu, Turi,— Pišota smīnēdams jautāja,— vai viņa ir tā vērta, lai riskētu ar savu ādu?

—   Esmu laimīgs,— Giljāno klusu atbildēja.— Bet tagad stāsti — kas tie par divdesmit zaķiem, kurus tu nogalināji?

—    Viena no Lūkas patruļām, bet nu tāda, ka tik turies,— Pišota teica.— Mēs pārķērām to pils apkaimē. Divi bruņutransportieri. Viens uzskrēja mīnai un izcepās tikpat apetītlīgi, kā tava sieva mums tagad uzceps šos zaķus. Otrs pāris reižu uzblieza pa klintīm un aizšmauca mājup — uz Montelepri. No rīta šie, skaidra lieta, ieradīsies pēc saviem biedriem. Ar krietniem spēkiem. Es piedāvāju jums pazust no šejienes jau šonakt.

—    Rītausmā Justīnai pakaļ ieradīsies tēvs,— Giljāno teica.— Tu esi parūpējies par mūsu nelielo apspriedi?

—    Jā,— Pišota atbildēja.

—    Kad aizbrauks mana sieva . . .— sacīdams vārdu «sieva», Giljāno sastomījās, un Pišota iesmējās. Pasmaidījis Giljāno turpināja:—. . . atved viņus pie manis uz kapelu, tur tad arī tiksim skaidrībā.— Un paklusējis piebilda:—Tu biji izbrīnījies, kad es tev izstāstīju, kas īstenībā noticis pie Džinestras?

—    Nē,— Pišota atbildēja.

—    Paēdīsi ar mums vakariņas?—Giljāno vaicāja.

—    Jūsu medusmēneša pēdējā naktī?— Pišota pašūpoja galvu. —Tu taču zini parunu: sargies no tā, ko pagatavos jaunā sieva.

Zemteksts bija tāds, ka bīstamā pasākumā nedrīkst paļauties uz jauniem draugiem. Pišota kārtējo reizi deva mājienu, ka velti Giljāno ir apprecējies.

Giljāno pasmaidīja.

—    Tas viss nevar turpināties bezgalīgi, arī par kādu citu dzīvi ir jāpadomā. Pārbaudi, lai rīt visi sargposteņi būtu savās vietās, kamēr mēs beigsim.

Pišota pamāja. Viņš paskatījās uz ugunskura pusi, kur Justīna gatavoja zaķus.

—    Cik gan skaista,— viņš sacīja.— Un, padomā tikai, izaugusi mums degunpriekšā, bet mēs viņu pat nepamanījām. Taču pielūko, viņas tēvs saka, meiča esot ar raksturu. Nedod viņai savu bisi.

Giljāno palaida gar ausīm šo rupjo sicīliešu joku, un Pišota, pārrāpies pāri sētai, nozuda olīvkoku birzī.

Bet Justīna saplūca puķes un ielika tās vecā vāzē, kuru bija atradusi pilī. Ziedi krāšņoja galdu. Viņa pasniedza ēdienu: zaķi ar ķiplokiem un tomātiem, kā arī olīveļļā un vīna etiķī iejauktus salātus koka bļodiņā. Turi likās, ka viņa mazliet nervozē un ir par kaut ko nedaudz saīgusi. Varbūt tam par iemeslu bija šāvieni vai arī šis ar ieročiem apkāries satīrs Aspanu Pišota, kurš tik pēkšņi bija pārtraucis viņu paradīzes divvientulību.

Sēdēdami viens otram pretī, viņi bez steigas ēda. Giljāno nosprieda, ka sieva nav slikta virēja; turklāt viņa ik pa brīdim lika priekšā vēl maizi un gaļu un piepildīja viņa glāzi — māte viņu bija izaudzinājusi, kā pienākas. Viņš ar labpatiku konstatēja, ka Justīnai ir laba ēstgriba, tātad viņa ir vesela. Viņa ar smaidu pajautāja:— Nav sliktāk kā pie tavas mātes?

—    Labāk,— viņš atbildēja.— Tikai neiedomājies kādreiz to pateikt.

Viņa turpināja viņu vērot gluži kā kaķene.

—    Bet vai Venera tevi mieloja tikpat garšīgi?

Turi Giljāno nekad nebija bijis romāns ar jaunu meiteni. Un jautājums viņu pārsteidza nesagatavotu, taču viņa analītiskais prāts visu žigli saprata. Tagad sekos jautājumi, kāda Venera bijusi mīlestībā. Viņam nebija nekādas patikas uzklausīt tamlīdzīgus jautājumus, vēl jo mazāk — atbildēt uz tiem. To nobriedušo sievieti viņš nemīlēja tā, kā šo meiteni, taču izjuta pret Veneru maigumu un cieņu. Viņa zināja, kas ir sāpes un traģēdija, par ko šai jaunajai, apburošajai būtnei nebija ne jausmas.

Viņš skumji pasmaidīja. Viņa piecēlās no galda, lai novāktu traukus, taču aizkavējās, gaidīdama atbildi. Giljāno sacīja:

—    Venera gatavo lieliski — būtu netaisni salīdzināt viņu ar tevi.

Pār viņa galvu aizlidoja šķīvis, un viņš no sirds nosmējās. Viņš smējās laimē un priekā, ka kļuvis par ģimenes scēnas dalībnieku, un vēl tāpēc, ka no šīs svaigās un mīlīgās sejas beidzot bija nokritusi padevības un labas audzinātības maska. Taču viņa sāka elsodama raudāt, un viņš viņu apskāva.

Viņi stāvēja Sicīlijas sidrabainajā mijkrēslī, kurš tik ātri sabiezēja. Pie pašas auss, kas likās caurspīdīga līdzās ahāta melnuma matiem, viņš maigi pačukstēja:

—    Es pajokoju. Tu gatavo labāk par visiem pasaulē.

Un paslēpa seju Justīnas matos, lai viņa neredzētu viņa smaidu.

Tā bija viņu pēdējā nakts, un viņi vairāk sarunājās nekā nodarbojās ar mīlestību. Justīna vēlreiz pajautāja par Veneru, taču Giljāno viņai apgalvoja, ka viss ir pagātnē un nevajag to vairs pieminēt. Viņa gribēja zināt, kā viņi turpmāk satiksies. Viņš teica, ka gribētu viņu aizsūtīt uz Ameriku, bet pēc kāda laika viņš turp aizbrauktu arī pats. Taču tas viņai jau bija zināms no tēva — viņa interesējās, vai viņi varēs viens otru redzēt pirms viņas aizbraukšanas. Giljāno saprata: viņai ne prātā nenāk, ka viņš varbūt nekad neieraudzīs Ameriku, ka viņa bēgšanas mēģinājums var būt neveiksmīgs: viņa bija pārāk jauna, lai paredzētu bēdīgus atrisinājumus.

Agrā rītausmā viņai pakaļ atbrauca tēvs. Justīna piekļāvās pie Turi Giljāno, un viņi šķīrās.

Giljāno iegāja sagrautās pils kapelā un sāka gaidīt Pišotu, kuram bija jāatved pie viņa vienību komandieri. Kamēr neviena nebija, viņš piesprādzēja pie jostas kapelā paslēptās pistoles.

Kāzu priekšvakarā Giljāno pastāstīja abatam Manfrēdi par savām aizdomām pret Stefanu Andolīni un Pasatempo, kuri bija tikušies ar donu Kroči divas dienas pirms asinsizliešanas pie Džinestras pārejas. Viņš apsolīja abatam, ka viņa dēlam nekas nedraud, taču viņam jāzina patiesība. Abats visu izstāstīja. Kā jau Turi bija domājis, dēls viņam bija pilnībā atzinies.

Dons Kroče palūdzis Stefanu Andolīni, lai tas atved pie viņa uz ViIlabi Pasatempo, ar kuru viņam divatā jāparunājot. Kamēr viņi apspriedās, Andolīni tika pieteikts gaidīt aiz durvīm. Tas bija tikai divas dienas pirms asinsizliešanas. Kad pēc Pirmā maija traģēdijas Andolīni piespieda Pasatempo pie sienas, tas atzinās, ka saņēmis no dona Kročesa apaļu summu, tāpēc nav vis izpildījis Giljāno pavēli, bet nomērķējis sava ložmetēja stobru tieši pūlī. Pasatempo piedraudējis Stefanam Andolīni — ja tas bildīs Giljāno par to kaut vārdu, viņš apzvērēs, ka Andolīni bijis klāt, kad tika slēgts darījums ar donu Kroči. Andolīni bija tik stipri iztrūcies, ka pastāstīja par to tikaf savam tēvam, abatam Manfrēdi. Manfrēdi deva viņam padomu turēt mēli aiz zobiem. Bija taču pagājusi tikai nedēļa pēc apšaušanas, un Giljāno naids un bēdas bija tik lielas,ka viņš noteikti būtu abus nošāvis.

Un atkal Giljāno apsolīja abatam, ka nenodarīs viņa dēlam nekā ļauna. Giljāno pateica Pišotam, kā viņš rīkosies, taču viņi šo lietu pabeigs pēc medusmēneša, kad Justīna atgriezīsies Monteleprē. Viņš negribēja kļūt par bendi, pirms vēl nav kļuvis par laulātu vīru.

Un tagad viņš gaidīja sabrukušās pils kapelā, pār kuru jumta vietā pletās Vidusjūras debesis. Viņš atbalstījās pret izbijušo altāri, un tad Pišota atveda vienību komandierus. Pišota izstāstījis kaprālim Giljāno nodomus, un tas nostājās tā, lai varētu turēt uz grauda Pasatempo un Stefanu Andolīni. šos divus pieveda pie Giljāno, tā ka viņi stāvēja ar seju pret altāri — Terranova, neko nenojauzdams, apsēdās uz viena no akmens soliem. Viņš visu nakti bija vadījis Giljāno apsardzi un pašlaik krita vai no kājām nost. Tikai Pišotam un nevienam citam Giljāno nebija teicis, ko viņš nolēmis darīt ar Pasatempo.

Giljāno zināja, ka Pasatempo, gluži kā meža zvērs, ar ' degunu sajūt mazākās pārmaiņas un spēj pēc smaržas noteikt briesmas, kas draud no cilvēkiem. Tāpēc Giljāno centās izturēties pret Pasatempo kā parasti. Viņš vienmēr ieturēja ar viņu distanci — daudz lielākā mērā nekā pret pārējiem. Tieši tāpēc, ka viņam bija pretīgi redzēt šo zvēru, viņš bija aizsūtījis Pasatempo un viņa vienību uz attālu Trapāni nostūri. Viņš izmantoja Pasatempo, kad vajadzēja izrēķināties ar ziņu pienesēju vai piedraudēt ietiepīgam «viesim», kas nevēlējās maksāt izpirkšanas naudu. Pietika ar Pasatempo izskatu vien, lai iedvestu gūstekņiem bailes un saīsinātu pārrunu laiku, bet, ja tas neiedarbojās, Pasatempo pastāstīja, kas gaida pašus gūstekņus un viņu ģimenes locekļus, ja izpirkuma nauda netiks samaksāta; turklāt stāstīdams viņš tā tīksminājās, ka «viesi» tūdaļ pat pārtrauca kaulēšanos, lai tikai pēc iespējas ātrāk tiktu no viņa tālāk projām.

Giljāno pavērsa pret Pasatempo savu mašīnpistoli un sacīja:

—    Pirms mēs šķiramies, jānokārto parādi. Tu nepaklausīji manai pavēlei, paņēmi naudu no dona Kročes un apšāvi cilvēkus Džinestras pārejā.

Terranova, samiedzis acis, vēroja Giljāno, viņš izbijās par savu dzīvību: ja nu Giljāno tādā veidā mēģina noskaidrot, kurš vainīgs? Ja nu arī pret viņu pašu tūdaļ izvirzīs tādu apsūdzību? Viņš jau sagatavojās pašaizsardzībai, taču pamanīja, ka arī Pišota notēmējis savu pistoli pret Pasatempo.

—    Es zinu,— Giljāno uzrunāja Terranovu,— ka tu un tava vienība manu pavēli esat izpildījuši. Bet Pasatempo neizpildīja. Tādējādi viņš iegāza arī tevi: ja es neuzzinātu patiesību, man nāktos nošaut jūs abus. Taču tagad mēs tiesāsim tikai viņu.

Stefana Andolīni sejā nenodrebēja neviens muskulītis. Viņš, kā jau allaž, ticēja liktenim . . . Viņš bija Giljāno priekšā tīrs — tātad viņam nekas nedraud.

Pasatempo visu saprata. Ar viņam piemītošo zvēra instinktu viņš sajuta nāves tuvumu. Viņam pašam ir jānolaiž šiem asinis, citādi glābiņš nav iespējams, taču uz viņu notēmēti divi stobri. Tātad jāpavelk laiks, jāsagaida īstais brīdis un pēdējā izmisīgā lēcienā jāmetas šiem virsū. Un viņš teica:

—    Stefans Andolīni nogādāja man naudu un norādījumus, viņam arī prasi.

Pasatempo cerēja, ka Andolīni, gribēdams aizstāvēties, metīsies uz priekšu un tad viņš varēs ar šiem te visiem izrēķināties.

—   Andolīni atzinās savos grēkos,— Giljāno sacīja.— Turklāt viņš nav no ložmetēja izšāvis nevienu lodi. Dons Kroče apveda viņu ap stūri — tāpat kā arī mani.

Pasatempo bija tomēr ārkārtīgi stulbs.

—    Es taču esmu nogalinājis ne mazāk kā simts cilvēkus,— viņš nesaprašanā prātoja,— un vienmēr viss bija kārtībā. Un Džinestrā tas notika pirms krietniem diviem gadiem. Mēs jau septiņus gadus esam kopā, un tā bija vienīgā reize, kad es nepaklausīju. Dons Kroče man prātīgi apskaidroja, ka tu nemaz pārāk nesadusmosies. Vienkārši savas mīkstsirdības dēj tu pats to nekad nevarētu izdarīt. Un, galu galā, pāris miroņu vairāk vai mazāk, kāda gan starpība, vai tad tas pirmo reizi, vai? Tevi taču es neesmu nodevis.

Giljāno saprata, ka gluži bezcerīgi ir panākt, lai šis cilvēks saprastu visu savu rīcības baisumu un nežēlīgumu. Bet, no otras puses, ar ko gan viņš pats ir labāks? Vai tad viņš šajos gados nebija sūtījis cilvēkus, lai pastrādā tādus pašus noziegumus? Friziera nogalināšana, viltus garīdznieka piesišana krustā, nolaupīšanas, nežēlīgā karabinieru iznīcināšana, nesaudzīgā izrēķināšanās ar spiegiem? Un, ja Pasatempo ir piedzimis un uzaudzis par lopu, kas tad ir viņš, Sicīlijas varonis? Viss viņā pretojās šai nobendēšanai. Viņš sacīja:

—   Tev vēl ir laiks nožēlot grēkus tā kunga priekšā. Meties uz ceļiem un lūdz!

Viņi atkāpās no Pasatempo — viņš stāvēja viens tukšuma vidū. Viņš izlikās, ka noslīgst uz ceļiem, taču piepeši viņa spēcīgais, strupais augums parāvās uz Giljāno pusi. Tas paspēra viņam soli pretī un nospieda sava automāta mēlīti. Lodes sacaurumoja Pasatempo ķermeni, un tas nogāzās uz priekšu, kritienā aizķerdams Giljāno. Viņš pagāja soli sānis.

Bet pēcpusdienā karabinieru patruļa atrada uz kalnu takas Pasatempo līķi. Pie tā bija piesprausta zīmīte: «Tā mirs katrs, kas nodos Giljāno.»

V dala TURI GILJĀNO UN MAIKLS KORLEONE 1950

25. nodaļa

Maikls gulēja ciešā miegā un pēkšņi pamodās. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu izrāpies no dziļas akas. Istabā bija melna tumsa: viņš taču bija aizvēris koka slēģus, lai norobežotos no citronbālās mēnessgaismas. Apkārt bija kluss, neatskanēja ne skaņa, tikai viņa sirds dunēja. Un tomēr viņš juta, ka vēl kāds bez viņa ir istabā.

Viņš pagriezās uz sāniem, un viņam šķita, ka uz grīdas līdzās gultai guļ kaut kas — gaišāks nekā apkārtējā tumsa. Viņš pastiepa roku un ieslēdza naktslampu. Izrādījās, ka gaišākais plankums bijusi melnās madonnas galva. Viņš nodomāja, ka tā laikam nogāzusies no galda un kritiena troksnis viņu uzmodinājis. Sasprindzinājums tūdaļ izgaisa, un viņš atviegloti pasmaidīja. 5ajā mirklī viņš saklausīja pie durvīm mazu troksnīti. Pagriezies skaņas virzienā, viņš samanīja tumsā, kur nesniedzās lampas oranžā gaisma, smulgo, šauro Aspanu Pišotas seju.

Pišota sēdēja uz grīdas, atspiedies pret sienu. Mute zem šaurajām ūsiņām savilkās uzvarētāja smaidā, itin kā Pišota gribētu pateikt: ir gan labi jūsu apsargi, krietni jūs sargājat savu svētnīcu.

Maikls ieskatījās pulkstenī, kas gulēja uz naktsgaldiņa. Bija pāri diviem naktī.

— Mazliet neparasta stunda, lai dotos vizītēs,— ko tu te gaidi?— viņš jautāja.

Viņš nolika kājas uz grīdas, apģērbās un atvēra slēģus. Mēnessgaisma, gluži kā spoks, ieklīda istabā un tūdaļ pazuda.

—    Kāpēc tu mani neuzmodināji?—Maikls pavaicāja.

Pišota pievirzījās pie viņa kājām kā čūska, kas pacēlusi

galvu un gatava dzēlienam.

—    Man patīk skatīties uz aizmigušajiem. Dažkārt tie pa miegam izpļāpā noslēpumus.

—    Es nekad neizpļāpāju noslēpumus,— Maikls teica. — Pat pa miegam.

Viņš izgāja uz balkona un, redzēdams, ka Pišota seko, piedāvāja viņam cigareti. Viņi uzsmēķēja. Maikls dzirdēja, kā no apvaldīta klepus Pišotam krūtīs kaut kas iekrakšķas, un viņa kalsnā seja mēnessgaismā izskatījās miroņbāla. Abi klusēja. Pēc tam Pišota pajautāja:

—    Tātad Testamentu jūs tomēr dabūjāt?

—    Jā,— Maikls teica.

Pišota nopūtās.

—   Turi man uzticas kā nevienam citam pasaulē: viņš uztic man savu dzīvību. Tikai es taču tagad varu viņu uzmeklēt. Bet savu Testamentu viņš man tomēr neuzticēja. Tas ir pie jums?

Maikls viņam acumirklī neatbildēja. Pišota sāka smieties.

—    Jūs esat gluži kā Turi,— viņš sacīja.

—   Testaments atrodas Amerikā,— Maikls teica.— Tas ir drošā vietā — pie mana tēva.

Viņš negribēja, lai Pišota zinātu, ka Testaments vēl ir ceļā uz Tunisu; vienkārši negribēja, lai kāds par to zinātu.

Maiklam mēles galā bija jautājums, taču viņš neuzdrošinājās to uzdot. Pišotas tik noslēpumainajai vizītei taču bija viens vienīgs izskaidrojums. Tikai viens iemesls varēja viņu pamudināt uz risku aizlavīties garām apsardzei, kas ielenca villu,— bet varbūt viņš nemaz nav lavījies, varbūt viņu ielaiduši? 5ā vai tā, to varēja izskaidrot vienīgi tādējādi, ka Giljāno, galu galā, ir gatavs ierasties.

—    Kad tad Giljāno būs šeit?

—    Nākamnakt,— Pišota teica.— Taču ne jau šeit.

—   Bet kāpēc?—Maikls vaicāja.— Te taču ir pilnīga drošība.

Pišota iesmējās.

—    Bet es taču šeit iekļuvu, vai ne?

Tā tas patiešām bija noticis, un Maikls nespēja tāpēc noslāpēt sevī īgnumu. Un atkal pazibēja doma — vai Pišotu nav ielaidusi apsardze pēc dona Domenika pavēles, un varbūt viņu pat pavadījuši līdz pašai mājai.

—    To var izlemt tikai pats Giljāno,— viņš teica.

—    Nē,— sacīja Pišota.— Tas man jāizlemj viņa vietā. Jūs solījāt viņa tuviniekiem, ka viņš būs drošībā. Bet dons Kroče zina, ka jūs esat šeit, un inspektors Velardi arī. Viņiem it visur ir spiegi. Ko jūs esat šeit nodomājis priekš Giljāno sarīkot? Kāzas? Dzimšanas dienu? Bēres? Kas te ko miglu pūst acīs? Vai jūs varbūt domājat, ka mēs šeit, Sicīlijā, visi esam ēzeļi?

Pēdējo teikumu viņš izrunāja draudīgā tonī.

—    Man' nav ne prātā atklāt, kā es aizvedīšu Giljāno,— Maikls teica.— Vari man ticēt vai neticēt, tā ir tava darīšana. Tikai pasaki man, kurā vietā tu man atvedīsi Giljāno, un es tur būšu. Ja nepateiksi neko, tad rīt jau es būšu Amerikā, bet jūs ar Giljāno, savu dzīvību glābdami, skraidīsiet kā zaķi.

Pišota izplūda smieklos.

—    Tas nu ir mūsu, sicīliešu garā,— viņš teica,— ne velti esat pavadījis pie mums ne vienu vien gadu.— Viņš nopūtās.— Nu nekādi nespēju noticēt, ka beidzot iestāsies normāla dzīve. Gandrīz septiņus gadus mēs slapstāmies — apšaudes, nodevības, slepkavības. Taču mēs, Turi un es, bijām Montelepres karaļi, mums abiem slavas bija diezgan. Viņš cīnījās par nabagiem, es — pats par sevi. Es sākumā tam neticēju, taču otrajā gadā, kad mēs jau bēguļojām, viņš pierādīja to gan man, gan visai mūsu vienībai. Es taču esmu viņa vietnieks, viņa brālēns, viņš man uzticas visvairāk. Man ir josta ar tādu pašu zelta sprādzi kā viņam, viņš jau man to arī iedeva. Taču tad es pavedu kāda Partiniko iedzīvotāja jauniņo meitu, un viņa kļuva grūta. Tēvs ieradās pie Giljāno un visu viņam izstāstīja. Vai zināt, kā rīkojās Turi? Viņš piesēja mani pie koka un noslānīja ar pātagu. Taču ne jau zemnieka un mūsu cilvēku klātbūtnē. Tā nu viņš ar mani nekad neizrīkotos. Tas palika starp mums. Tomēr es zinu, ja vēl kādreiz neizpildīšu viņa pavēli, viņš mani nogalinās. Tāds nu viņš ir, tas mūsu Turi.

Viņš pacēla roku pie ūsiņām — tā trīcēja. Mēness palsajā gaismā ūsu tievā svītriņa mazliet mirdzēja.

Maikls nodomāja: «Jocīgs stāsts. Kāpēc viņš man to visu teica?»

Viņi atgriezās guļamistabā, un Maikls aizvēra slēģus. Pišota pacēla no grīdas melnās madonnas nocirsto galvu un pasniedza to Maiklam.

—   Es nometu to uz grīdas, lai jūs uzmodinātu.— Testaments bija tur iekšā, vai ne?

—    Jā,— Maikls atbildēja.

—   Tātad Marija Lombardo ir man samelojusi. Es taču viņai jautāju par Testamentu. Viņa atbildēja, ka pie viņas tā neesot. Bet pēc tam manu acu priekšā atdeva to jums.— Viņš rūgti iesmējās.— Es taču biju viņai gluži kā dēls.

Un, mirkli paklusējis, piebilda:

—    Un viņa man bija kā māte.

Pišota palūdza viņam vēl vienu cigareti. Uz naktsgaldiņa krūzē bija palicis vēl mazliet vīna. Maikls ielēja viņiem abiem pa glāzei, un Pišota to pateicīgi izdzēra.

—    Paldies!— viņš teica.— Bet tagad — pie lietas. Es aizvedīšu viņu pie Kastelvetrāno pilsētas. Brauciet viņam pakaļ pa ceļu no Trapāni, vaļējā mašīnā, lai es varētu jūs pazīt. Es apstādināšu jūs tur, kur man būs ērtāk. Ja kaut kas nebūs tā, kā vajag, uzlieciet cepuri — mēs sapratīsim un neparādīsimies. Tiksimies rītausmā. Vai pratīsiet tur tikt?

—    Jā,— Maikls teica.— Viss ir sagatavots. Man vienīgi tev jāpaziņo, ka vakar Stefans Andolīni neieradās uz tikšanos ar profesoru Adonisu. Tas ļoti satrauca profesoru.

Pišotas sejā pirmo reizi parādījās izbrīns. Pēc tam viņš paraustīja plecus.

—    Ar to mazo vienmēr kaut kas notiek ne tā, kā vajag,— viņš sacīja.— Bet tagad mums jāatvadās līdz rītdienai— tiksimies saullēktā.— Viņš saņēma Maikla plaukstu savās rokās.

Maiklam paspruka:

—    Brauc ar mums uz Ameriku!

Pišota noliedzoši pamāja ar galvu.

—    Visu mūžu esmu nodzīvojis Sicīlijā, un man patīk šī mana dzīve. Un, kad pienāks laiks mirt, man jānomirst Sicīlijā. Bet tik un tā — paldies!

Maiklu dziļi aizkustināja šie vārdi. Kaut arī viņš Pišotu tikpat kā nepazina, viņš juta, ka šo vīru nav iespējams atraut no Sicīlijas zemes un kalniem. Pišota bija pārāk dedzīgs, pārāk asinskārīgs; viņa ādas un matu krāsa, viņa balss — viss vēstīja par Sicīliju. Viņš neuzticētos svešai zemei.

—    Es izvadīšu tevi pa vārtiem,— Maikls sacīja.

—    Nē,— teica Pišota.— Par mūsu mazo tikšanos nav jāzina nevienam.

Kad Pišota bija aizgājis, Maikls atkal atlaidās gultā un neaizmidzis nogulēja līdz rītausmai. Beidzot viņš satiksies ar Turi Giljāno, viņi kopā brauks uz Ameriku. Interesanti, viņš domāja, kāds viņš būs — šis Turi? Vai viņš atbilst tām leģendām, kas par viņu klīst?

Maikls beidzot piecēlās un atvēra slēģus. Klāt bija rītausma; Maikls stāvēja un skatījās, kā saule lēnām kāpj debesīs, atstādama jūrā zelta celiņu, un šajā platajā saules starā viņš ieraudzīja kuteri, kas traucās uz piestātni. Viņš izskrēja no villas un metās uz krastu sagaidīt Pīteru Klemencu.

Viņi kopā paēda brokastis, un Maikls Pīteram izstāstīja, ka pie viņa bija ieradies Pišota. Klemencu, šķiet, neizbrīnīja tas, ka Pišota bija, apsardzei par spīti, pratis iekļūt villā.

Rīta atlikušo daļu viņi pavadīja aplēsēs — kā lai labāk sagaida Giljāno. Arī villu taču var novērot spiegi, un vairāku automašīnu izbraukšana noteikti piesaistīs to uzmanību. Un arī Maiklam tie, protams, vērīgi seko. Tiesa, Sicīlijas Drošības dienests, kuru komandē inspektors Velardi, neiejauksies, bet, kas var zināt, kādas lamatas vēl te sagaidāmas?

Izstrādājuši tikšanās plānu, viņi paēda pusdienas, un Maikls devās nosnausties uz savu istabu. Viņš gribēja būt spirgts naktī, kura šoreiz būs gara. Bet Pīteram Klemencam vēl bija daudz darāmā: jādod pavēles saviem cilvēkiem, jāsarunā transports un par visu jāizstāsta donam Domenikam, kad tas atgriezīsies mājās.

Maikls aizvēra savā istabā slēģus un apgūlās. Taču sasprindzinājums neatslāba — viņš nespēja aizmigt. Tuvākās diennakts laikā varēja sagaidīt pat visu to šausmīgāko. Viņu neatstāja ļaunas priekšnojautas. Taču pēc tam viņš mēģināja iztēloties, kā atgriezīsies savā dzimtajā Longailendas mājā, kā pie durvīm viņu sagaidīs tēvs un māte un viņa ilgā trimda beidzot būs galā.

26. nodaļa

Turi Giljāno bēguļoja jau septīto gadu un saprata, ka pienācis laiks pamest kalnu valstību un braukt uz Ameriku, par kuru viņš jau kopš bērnības no saviem vecākiem bija dzirdējis tik daudz brīnišķīgu stāstu. Uz pasakainu valsti, kur noskrandis sicīlietis, viņa vecāku vārdiem runājot, var kļūt par bagātnieku.

Dons Kroče, kurš bija Giljāno apgalvojis, ka ir pret viņu draudzības jūtu pārpilns, uzņēma sakarus Amerikā ar Donu Korleoni un lūdza, lai viņš palīdz izvest Turi Giljāno un dod viņam patvērumu. Turi Giljāno lieliski saprata, ka dons Kroče to darījis, rūpēdamies vispirmām kārtām par savām interesēm, taču saprata arī to, ka izvēles viņam tikpat kā nav. Viņa varai pār novadu bija pienācis gals.

Un nu pienāca nakts, kad viņam bija jādodas ceļā, jāsatiekas ar Aspanu Pišotu un jāpaļaujas uz amerikāņa — Maikla Korleones — labo gribu. Tagad viņam bija jāatvadās no saviem kalniem. Kalniem, kas septiņus gadus bijuši viņam par patvērumu. Viņš atvadīsies no savas valstības, savas varas, saviem radiniekiem un saviem biedriem. Viņa vienības bija pašķīdušas, viņa kalnus bija ieņēmuši ienaidnieki; Sicīlijas tautu, kura viņu atbalstīja, pulkveža Lūkas speciālo uzdevumu vienība tika nospiedusi uz ceļiem. Ja viņš paliktu, tad vēl jau kaut kādas uzvaras izcīnītu, taču galīgā sakāve bija neizbēgama. Vārdu sakot, izvēles viņam nav.

Turi Giljāno uzmeta uz pleca savas bises siksnu, paņēma mašīnpistoli un devās garajā ceļā uz Palermo. Viņš bija baltā kreklā ar īsām piedurknēm, taču tam virsū bija uzģērbis ādas jaku ar lielām kabatām, kurās bija patronu kārbas. Viņš gāja žiglā solī. Pulkstenis rādīja deviņi, bet, kaut gan jau bikli spīdēja mēness, debesis vēl arvien bija gaišas. Giljāno, protams, varēja uzskriet karabinieru patruļai, taču baiļu viņš nejuta. Pa šiem gadiem viņš bija pieradis pie tā, ka ir nemanāms. Visi apkārtējie iedzīvotāji piesedza viņu. Ja parādīsies patruļa, tie viņam paziņos; ja viņš nokļūs briesmās, tie viņu aizstāvēs, paslēps savās mājās. Ja viņam uzbruks, gani un zemnieki cīnīsies viņa vadībā. Viņš bija to varonis — tie neparko viņu nenodos.

* * *

Kopš Giljāno kāzu dienas starp viņa vienību un pulkveža Lūkas speciālo uzdevumu spēkiem ne vienreiz vien izraisījās sadursmes. Pulkvedis Luka paņēma uz sava rēķina Pasatempo nāvi, un avīzes zem kliedzošiem virsrakstiem ziņoja, ka viens no visnežēlīgākajiem Giljāno līdzgaitniekiem ticis nogalināts izmisīgā apšaudē ar speciālās vienības varonīgajiem kareivjiem. Pulkvedis Luka, protams, paslēpa pie līķa atstāto zīmīti, taču dons Kroče par to uzzināja no inspektora Velardi. Tad viņš saprata, ka Giljāno zina par nodevību pie Džinestras pārejas.

Pulkveža Lūkas piectūkstoš vīru armija bija pamatīgi piežmieguši Giljāno. Viņš vairs neuzdrošinājās parādīties Palermo un iepirkt tur pārtiku vai arī apmeklēt Monteleprē savu māti vai Justīnu. Daudzi viņa cilvēki bija nodevīgi nogalināti. Daži aizbēga uz Alžīru vai Tunisu. Citi paslēpās un vairs nevarēja piedalīties vienības darbībā. Mafija tagad atklāti uzstājās pret Giljāno un, izmantodama savus spiegus, nodeva viņa cilvēkus karabinieru rokās.

Un, visbeidzot, gāja bojā vēl viens no viņa vienību komandieriem.

No Terranovas novērsās veiksme, un tas labais, kas bija viņa dabā, kļuva par viņa nelaimi. Viņš neizcēlās ne ar nežēlību kā Pasatempo, ne ar indīgu viltību kā Pišota, ne ar Sātana Brāļa nāvējošo nesaudzību. Vai arī ar Giljāno askētismu. Viņš nebija muļķis un no dzimšanas bija labsirdīgs, un Giljāno bieži izmantoja viņu pārrunās ar nolaupītiem cilvēkiem, kā arī tad, kad bija jāsadala nabagiem nauda un produkti. Tieši Terranova un viņa ļaudis Palermo nakts stundās izlīmēja plakātus ar Giljāno uzrunām. Terranova reti piedalījās vienības asiņainajās operācijās.

Viņš piederēja pie cilvēkiem, ķuriem nepieciešama mīlestība un draudzīgs atbalsts. Dažus gadus pirms šī stāsta notikumiem viņam Palermo radās mīļākā — atraitne ar trim maziem bērniem. Viņai nebija ne jausmas, ka viņš ir bandīts; viņa domāja, ka Terranova strādā Romā kādā valsts iestādē un uz Sicīliju atbrauc atpūsties. Sieviete pateicīgi pieņēma naudu, ko viņš deva, un bērniem atvestās dāvanas, taču viņš jau pašā sākumā pateica, ka nekad viņu neprecēs. Un viņa atvēlēja viņam mīlestību un aprūpēšanu, kura viņam bija tik ļoti nepieciešama. Kad viņš atbrauca, viņa gatavoja dažādus garšīgus ēdienus un ar milzīgu pateicību samaksāja par viņa mīlestību ar savējo. Tas, protams, nevarēja palikt «Draugiem» noslēpums, un dons Kroče, uzzinājis par to, nolēma pietaupīt saņemtās ziņas līdz īstajam laikam.

Kad Justīna ieradās kalnos pie Giljāno, viņu ikreiz pavadīja Terranova. Meitenes skaistums tik ļoti viņu ietekmēja, ka viņš, saprazdams, kādu risku uzņemas, nolēma pēdējo reizi apciemot savu draudzeni. Viņš gribēja iedot naudu, kuras pietiktu viņai un viņas bērniem vairākiem gadiem.

Un tā nu viņš kādā naktī ielavījās Palermo. Viņš iedeva atraitnei naudu un pateica, ka, iespējams, viņi ilgi neredzēsies. Viņa sāka raudāt, lūdza, lai viņš viņus nepamet, un beigu beigās viņam nācās izstāstīt, kas viņš patiesībā tāds ir. Viņa ļoti izbrīnījās. Viņš taču ir tik pieļāvīgs, tik maigs, bet nu, izrādās, viens no Giljāno visslavenākajiem barvežiem. Atraitne tovakar viņu mīlēja tik kaismīgi un pašaizliedzīgi, ka Terranova jutās laimīgs ar viņu un viņas bērneļiem. Viņš tiem iemācīja spēlēt kārtis un, kad tie vinnēja, par zaudējumu norēķinājās ar īstu naudu, bet bērni tāpēc priecīgi smējās. Kad bērni aizgāja gulēt, Terranova un viņa iemīļotā atkal nodevās mīlestībai. Ar ausmu Terranova sāka gatavoties ceļam. Pie durvīm viņi pēdējo reizi apskāvās, bet pēc tam Terranova devās lejup pa mazu ieliņu un nonāca galvenajā laukumā pie katedrāles. Viņš bija dvēseliski atveldzējies, laimīgs. Dabiski, ka atslābinājās un zaudēja modrību.

Pēkšņi rīta klusumu pāršķēla motoru rēcieni. Trīs melnas mašīnas drāzās viņam virsū. No visiem laukuma kaktiem un nostūriem izskrēja apbruņoti cilvēki. Apbruņoti vīri izlēca arī no mašīnām. Viens no tiem uzsauca: «Padodies, pacel rokas!»

Terranova pēdējo reizi uzmeta skatienu katedrālei un svēto statujām tās nišās; viņš ieraudzīja namu zilos un dzeltenos balkoniņus, sauli, kas ausa zilgajās debesīs. Viņš saprata, ka redz to visu pēdējo reizi, jo septiņi veiksmes gadi ir galā. Izeja bija tikai viena.

Viņš lēca, it kā gribēdams pārlidot nāvei pāri un iesprukt drošā patvērumā. Krizdams uz sāniem, izvilka pistoli un izšāva. Viens no karavīriem salīgojās un noslīga uz ceļgala. Terranova gribēja vēlreiz nospiest mēlīti, taču simtiem ložu jau bija caururbušas viņa augumu, saplēzdamas to lēveros. Vienīgā laime — tas notika tik ātri, ka viņam nebija laika padomāt, vai patiešām sieviete, kura viņam bijusi tik tuva, nodevusi viņu.

* ♦ #

Terranovas nāvē Giljāno saskatīja savu likteni. Viņš jau zināja, ka viņa valdonības laiks ir galā. Ka viņa vīri vairs nevar dot veiksmīgus prettriecienus, ka nespēj vairs patverties kalnos. Taču viņš vienmēr uzskatīja, ka viņam un viņa palīgiem izdosies bēgt un viņi neies bojā. Taču tagad viņš saprata, cik maz atlicis laika. Galvā jau viņam bija iesēdusies kāda doma, un viņš izsauca kaprāli Kanio Silvestro.

—    Mūsu laiks ir beidzies,— viņš sacīja Silvestro.— Reiz tu man teici, ka tev ir Anglijā draugi un viņi varētu dot tev pajumti. Brauc pie viņiem! Es tev atļauju.

—    Es pagūšu aizmukt arī pēc tam, kad tu laimīgi aizbrauksi uz Ameriku. Es tev vēl esmu vajadzīgs. Tu zini, ka es nekad tevi nenodošu.

—    Zinu,— Giljāno teica.— Bet tu zini, cik labi es vienmēr esmu pret tevi izturējies. Kaut gan tu nekad neesi bijis īsts bandīts. Tu vienmēr esi bijis karavīrs un policists. Un vienmēr esi bijis likuma pusē. Tāpēc, kad viss būs galā, tu varēsi sākt jaunu dzīvi. Bet mums pārējiem to būs grūti izdarīt. Mēs vienmēr paliksim bandīti.

—    Es nekad neesmu tevi uzskatījis par bandītu,— Silvestro sacīja,

—    Es jau pats sevi arī, ne — attrauca Giljāno.— Un tomēr, ko tad es visus šos septiņus gadus darīju? Es domāju, ka cīnos par taisnību. Es mēģināju palīdzēt nabagiem. Es gribēju atbrīvot Sicīliju no mafijas. Es gribēju būt labs. Taču es ķēros pie tā neīstajā laikā un arī ne tā, kā vajadzēja. Vienīgais, kas mums tagad atliek,— glābt savas dzīvības. Tāpēc brauc uz Angliju. Man būs siltāk ap sirdi, ja zināšu, ka tu esi drošībā.

Un viņš apskāva Silvestro.

—   Tu biji man īsts draugs,— Giljāno teica,— un es tev pavēlu: brauc projām.

* * *

Ar tumsas iestāšanos Turi Giljāno izgāja no savas alas un devās pie kapucīņu klostera, kas atrodas pie pašas Palermo, kur viņam bija jāgaida ziņas no Aspanu Pišotas. Viens no mūkiem, slepens viņa vienības dalībnieks, pārzināja klostera katakombas. Sajās katakombās atradās vairāki simti mūmiju.

Jau daudzus gadus pirms Pirmā pasaules kara vairākām bagātām aristokrātu ģimenēm bija kļuvis par paradumu izkārt pie klostera sienām drēbes, kurās viņi vēlētos būt apbedīti. Pēc nomiršanas un bēru ceremonijas nelaiķa pīšļi tika atvesti uz klosteri. Mūki bija meistari līķu miesu uzglabāšanā. Sešus mēnešus līķi apstrādāja ar sausu, siltu gaisu, kas izkaltēja audus. Sī procesa laikā āda sačokurojās, seja deformējās — dažkārt tā atgādināja šausmu masku, dažreiz izsmiekla masku, gan viena, gan otra nepieraduša cilvēka acij izskatījās vienlīdz baisa. Pēc tam līķi ietērpa drēbēs, kuras viņš bija licis izkārt pie sienas, un ievietoja viņu stikla zārkā.

Zārku ievietoja nišā — piekārtu zem griestiem. Dažus līķus apsēdināja krēslos, citus nostādīja pie sienas. Bija arī tādi, kas stāvēja stikla kastēs gluži kā uzpostas lelles.

Giljāno apgūlās uz katakombu miklajiem akmeņiem, par pagalvi spilvena vietā izmantodams zārku. Un sāka raudzīties uz Sicīlijas miroņiem, kas atradās visapkārt. Te bija karaļa bruņinieks zilā zīda tērpā ar rišām; viņam galvā bija ķivere, bet rokā spieķis, kurā apslēpts zobens. Te bija pēc franču modes saģērbts galminieks sirmā parūkā un kurpēs uz augstiem papēžiem. Kardināls aveņkrāsas drēbēs, arhibīskaps ar mitru galvā. Galma skaistuļi, kuru zeltītie tērpi tagad izskatījās pēc zirnekļa tīkliem, kas gluži kā mušas apvijuši viņu izkaltušās miesas. Jauna, nevainīga meitene, kas stāvēja stikla kastē baltos cimdos un baltā naktskreklā.

Giljāno šīs divas naktis, kuras nācās pavadīt katakombās, gulēja slikti. «Un kurš gan te spētu gulēt?» viņš nodomāja. Sie vīrieši un sievietes, kas bija Sicīlijas krējums pēdējos trīs vai četrus gadsimtus, uzskatīja, ka tādējādi viņi netiks tārpiem par barību. Te nu tā ir — bagātnieku, likteņa lutekļu godkāre. Daudz labāk tad nosprāgt uz ielas — kā bija lemts Veneras vīram.

Taču Giljāno miegu traucēja kas cits. Kā gan dons Kroče spēja paglābties no atentāta, kas bija pret viņu sarīkots? Giljāno zināja, ka operācija bija nevainojami izplānota. Viņš taču par to domāja kopš tā laika, kad bija uzzinājis taisnību par to, kas notika pie Džinestras pārejas. Donu apsargāja tik labi, ka bija jāatrod spraudziņa mūrī, kas viņu ielenca. Un Giljāno nolēma, ka vislabāk donam uzbrukt tad, kad viņš jutīsies drošībā, rūpīgi apsargātajā Palermo viesnīcā «Um- berto». Vienībai šajā viesnīcā bija spiegs — viens no oficiantiem. Tas ziņoja, kad un uz kurieni dons izbrauc un kā izvietota apsardze. Ticis pie šādas informācijas, Giljāno bija pārliecināts, ka uzbrukums noritēs sekmīgi.

Viņš lika trīsdesmit saviem cilvēkiem ierasties Palermo noteiktā vietā, kur viņš tos gaidīs. Viņš zināja, ka Maikls Korleone ir ticies ar donu un viņi kopā pusdienojuši, tāpēc viņš sagaidīja vakaru, kad viņam paziņoja, ka Maikls ir aizbraucis. Tad divdesmit viņa cilvēki uzbruka viesnīcai no ielas puses, lai izvilinātu no dārza apsardzi. Tikmēr viņš ar pārējiem desmit vīriem palika zem dārza žoga spridzekli un izrāva tajā robu. Pa šo caurumu Giljāno tad arī ieveda savu vienību. Dārzā bija palikuši tikai pieci apsargi—vienu Giljāno nošāva, pārējie četri aizbēga. Giljāno ielauzās luksusa numurā, kur mitinājās dons, taču tur neviena nebija.

Viņu pārsteidza tas, ka nekādas apsardzes pie luksusnumura nebija. Pa to laiku viņa vienības otra daļa bija salauzusi pretestību pie viesnīcas un savienojusies ar viņa vadītajiem vīriem. Viņi pārmeklēja visas istabas un gaiteņus, taču donu neatrada. Savas miesas apmēru dēļ dons nespēja ātri kustēties, tāpēc secinājums bija tikai viens. Tātad dons aizbraucis drīz pēc Maikla. Un tad Giljāno pirmo reizi iešāvās prātā, ka donu Kroči kāds par sagatavoto atentātu ir brīdinājis.

Draņķīga padarīšana, Giljāno nodomāja. Pirmkārt, braši būtu uz beigām dot tādu triecienu, bet, otrkārt, viņš būtu likvidējis savu visbīstamāko pretinieku. Kādas balādes būtu vēlāk sacerētas, ja viņš atrastu donu Kroči šajā saules pielietajā dārzā! Bet nekas — tāda izdevība vēl gadīsies. Tak ne jau uz mūžu viņš aizbrauc uz Ameriku.

Trešajā rītā kapucīņu mūks, kas bija tikpat izkaltis kā viņa aizgādībā nodotās mūmijas, atnesa no Pišotas zīmīti. Tajā bija rakstīts: «Kārļa Lielā namā.» Giljāno visu saprata. Kariešu meistaram no Kastelvetrāno, vārdā Pepīno, kurš savā laikā bija palīdzējis Giljāno sagrābt dona Kročes kravas mašīnas un kopš tā laika kļuva par viņa sabiedroto, bija trīs pajūgi un seši ēzeļi. Šie trīs pajūgi bija apgleznoti ar ainām no imperatoru dzīves, tāpēc Turi un Aspanu jau zēnu gados bija iesaukuši kariešu meistara māju par Kārļa Lielā namu. Bet tikšanās laiks bija norunāts jau iepriekš.

Naktī — pēdējā, ko viņš pavadīs Sicīlijā,— Giljāno devās uz Kastelvetrāno. Palermo apkaimē viņš satika dažus ganus, viņa organizācijas slepenus biedrus, un palūdza viņus pavadīt līdz tikšanās vietai, vēl jo vairāk tāpēc, ka gani bija apbruņoti. Viņi tik viegli nokļuva līdz Kastelvetrāno, ka Giljāno smadzenēs pazibēja šaubas. Pie pilsētas nebija nekādas apsardzes. Giljāno atlaida savus miesassargus, un viņi pazuda naktī. Pats viņš devās uz mazu Kastelvetrāno nomales akmens mājiņu, kuras pagalmā stāvēja trīs apgleznoti pajūgi, taču tagad tie bija apgleznoti ar ainām no viņa dzīves. Tas bija tēvoča Pepīno nams.

Tēvoci, šķiet, nebija pārsteigusi viņa ierašanās. Viņš nolika otu, ar kuru bija krāsojis šķērskoku vienam no saviem pajūgiem. Pēc tam aizvēra durvis un teica Giljāno:

—    Draņķīga būšana. Tu pievelc karabinierus kā beigts mūlis mušas.

Giljāno juta, ka viņā uzbango asinis.

—    Vai tā ir Lūkas speciālo uzdevumu vienība?

—    Jā,— sacīja tēvocis Pepīno.— Viņi ir paslēpušies — uz ielām viņu nav. Taču, atgriežoties no darba, es pamanīju uz ceļa viņu mašīnas. Un arī citi ratnieki man teica, ka redzējuši viņu mašīnas. Mēs domājām, ka viņi ierīko lamatas tavas vienības puišiem, taču murins ne prātā nenāca, ka viņi vaktē tevi. Tu taču nekad neaizgāji tik tālu dienvidos, tik tālu no saviem kalniem.

Giljāno bija izbrīnīts — kā gan karabinieri varēja uzzināt par norunāto tikšanos? Varbūt viņi izsekojuši Aspanu? Vai arī Maikls Korleone un viņa ļaudis palaiduši muti? Varbūt starp viņiem ir ziņu pienesējs? Tā vai citādi, nedrīkst tikties ar Pišotu Kastelvetrāno. Taču viņiem ir cita tikšanās vieta — tādam gadījumam, ja kāds no viņiem neieradīsies šurp uz satikšanos.

—    Paldies par brīdinājumu,— Giljāno sacīja.— Mēģini satikt Pišotu un paziņo arī viņam to. Bet, kad būsi Monte- leprē, apciemo manu māti un pasaki viņai, ka sveiks un vesels esmu aizbraucis uz Ameriku.

—    Ļauj man, vecim, tevi apskaut,— tēvocis teica. Un noskūpstīja Giljāno uz vaiga.— Es nekad neticēju, ka tu spēsi palīdzēt Sicīlijai — neviens nespēj tai palīdzēt un nekad nespēs, pat Garibaldi nevarēja, pat tas bļauris Duče ne. Bet tagad, ja gribi, es iejūgšu mūļus un aizvedīšu tevi, kurp tev vajag.

Satikšanos ar Pišotu Giljāno bija norunājis pusnaktī. Tagad bija jau desmit vakarā. Viņš tīšuprāt ieradās agrāk, lai visu izlūkotu.

Bet ar Maiklu Korleoni, kā viņš zināja, viņiem jāsatiekas rītausmā. Līdz vietai, kur viņiem jātiekas ar Pišotu, ja izjuktu pirmā tikšanās, bija jāiet no Kastelvetrāno divas stundas. Taču labāk iet kājām nekā izmantot tēvoča Pepīno pakalpojumus. Giljāno večukam pateicās un izgāja naktī.

Rezerves tikšanās vieta bija pie slavenajām grieķu drupām, kas bija pazīstamas ar nosaukumu Selina akropole. Drupas atradās uz dienvidiem no Kastelvetrāno, tuksnesīgā līdzenumā netālu no jūras krasta, tur, kur parādījās piekrastes klintis.

Senā Selinuntas pilsēta tika sagrauta zemestrīces laikā jau pirms Kristus dzimšanas, taču akropoles marmora kolonnas un arhitrāvs vēl joprojām stāvēja. Pareizāk, tos bija atrakuši arheologi. Tur bija galvenā iela, tiesa gan, piegruvusi ar seno ēku šķembām. Tur bija templis ar jumolu, pa kuru stiepās vīnstīgas un kurā bija caurumi gluži kā galvaskausā,— to vēl joprojām balstīja pelēcīgas, gadsimtu izgrauztas akmens kolonnas. Akropole, sengrieķu pilsētu nostiprinātais centrs, bija, kā jau parasti, uzbūvēta visaugstākajā vietā, un tagad tās drupas pacēlās pār kailo līdzenumu.

Cauru dienu pūta siroko, briesmīgais tuksnešu vējš. Bet tagad, naktī, turklāt vēl jūras tuvumā, drupas pārplūdināja mākoņu vāli. Giljāno, ilgā un straujā pārgājiena nogurdināts, apmeta ap drupām līkumu un izgāja pie piekrastes klintīm, no kurām varēja saskatīt, kas notiek lejā.

Viņa skatienam pavērās tāds skaistums, ka viņš uz brīdi aizmirsa viņam draudošās briesmas. Apollona tempļa drupās kolonnu paliekas bija sakritušas cita pār citu. Pārējie senie tempļi laistījās mēness gaismā: tur — vienīgi kolonnas bez sienām; citur uz kolonnām vēl balstījās jumta atliekas, bet vēl citā vietā — cietokšņa siena un tajā augstu — logs, melns caurums, kurā spīdēja mēness. Lejā, kur zem akropoles pletās pilsēta, slējās vientuļa kolonna — tai apkārt visa zeme bija piesēta gruvešiem, bet tā bija nostāvējusi gadu tūkstošus. Tā bija slavenā II fuso de la vecchia — Vecāsmātes ratiņš. Sicīlieši bija pieraduši pie tā, ka visa sala bija nosēta ar grieķu celtņu drupām, un izturējās pret tām ar zināmu nevērību. Tikai svešzemnieki par tām jūsmoja.

Un šie svešzemnieki bija atrakuši divpadsmit kolonnas, kuras tagad slējās Giljāno acu priekšā . . . Pie šīm divpadsmit kolonnām, kas bija nostiepušās kā kareivji komandiera priekšā, bija paaugstinājums, uz kuru veda gluži vai no zemes izauguši pakāpieni. Giljāno apsēdās uz augstākā pakāpiena, ar muguru pret vienu no kolonnām. Viņš atpogāja jaku, atsprādzēja mašīnpistoli, noņēma bisi un nolika pakāpienu zemāk. Starp drupām kūpēja migla, taču Giljāno zināja, ka izdzirdēs, ja kāds aizsoļos pāri gruvešiem, un viegli atklās pretinieku, pirms tas pamanīs viņu.

Viņš atbalstījās pret kolonnu un nopriecājās par iespēju atpūsties — viņa augums bija no noguruma kļuvis ļengans. Jūlija mēness gaisma pārskrēja pār pelēkbaltajām kolonnām un aizkavējās pie piekrastes klintīm. Bet tur, aiz jūras, bija Amerika. Un Amerikā — Justīna un viņu vēl nedzimušais mazulis. Drīz Giljāno būs drošībā, un šie septiņi pēdējie gadi viņam liksies kā sapnis. Kādu brīdi viņš kļuva domīgs — kāda gan būs viņa dzīve, vai viņš spēs būt laimīgs ārpus Sicīlijas? Viņš pasmaidīja. Agri vai vēlu viņš atgriezīsies un visus viņus ieraudzīs. Viņš pagurumā nopūtās, atšņorēja zābakus un novilka tos. Pēc tam novilka zeķes — kājām bija tīkams vēsā akmens pieskāriens. Giljāno iebāza roku kabatā un izņēma divus savvaļas bumbierus — saldā, nakts dzestruma atvēsināta sula viņu atspirdzināja. Nolicis roku uz mašīnpistoles, Giljāno gaidīja Aspanu Pišotu.

27. nodaļa

Maikls, Pīters Klemenca un dons Domeniks vakariņas paēda agri. Ja satikšanās nolikta rītausmā, operācija bija jāsāk ne vēlāk par krēslas iestāšanos. Viņi vēlreiz pārrunāja darbības plānu, un Domeniks to akceptēja. Viņam bija tikai viena piebilde: Maikls nedrīkst būt apbruņots. Ja kaut kas noies šķērsām un viņi nokļūs karabinieru^ vai Drošības dienesta rokās, pierādījumu pret Maiklu nedrīkst būt — tad viņš varēs atstāt Sicīliju, lai kas arī notiktu.

Dārzā viņiem pasniedza vīna krūzi ar vīnu un citronus, bet pēc tam pienāca laiks doties ceļā. Dons Domeniks uz atvadām noskūpstīja brāli. Pēc tam pagriezās pret Maiklu un strauji viņu apkampa.

— Pasveicini no manis tēvu,— viņš teica.— Es lūgšu Dievu, lai viss tev iziet gludi, un vēlu veiksmi. Un, ja es kādreiz būšu tev vajadzīgs, dod ziņu.

Trijatā viņi aizgāja līdz piestātnei. Maikls un Pīters Klemenca uzkāpa uz kuģa, kur viņus jau gaidīja apbruņoti ļaudis. Kuteris aizbrauca, un dons Domeniks pamāja viņiem no piestātnes. Maikls un Pīters Klemenca nokāpa kajītē, Klemenca tūdaļ apgūlās un aizmiga. Viņam bija grūta diena, bet jūrā viņiem būs jāuzturas gandrīz līdz rītausmai.

Viņi nedaudz koriģēja savu plānu. Lidmašīna, kas viņus gaidīja Madzārā del Vallo it kā tādēļ, lai lidotu uz Āfriku, novērsīs uzmanību, bet viņi aizkļūs līdz Āfrikai ar kuteri. Par tāda lēmuma pieņemšanu uzstāja Klemenca: viņš teica, ka kutera apsardzi un drošību ceļā viņš ar saviem cilvēkiem varot apsolīt, bet nepavisam nav pārliecināts, ka spēs garantēt drošību mazā lidlaukā. Pie tā var piekļūt no visām pusēm, un arī pati lidmašīna ir visai vārīgs veidojums: pat uz zemes ar to var atgadīties diezin kas. Tagad likme jāliek nevis uz ātrumu, bet uz viltību, un jūrā ir paslēpties vieglāk nekā debesīs. Ļaunākajā gadījumā var taču pārkāpt citā kuģī, bet gaisā no lidmašīnas uz lidmašīnu nepārkāpsi vis.

Visu dienu Klemenca bija aizņemts: daļu mašīnu un cilvēku viņš nosūtīja uz satikšanās vietu ceļā uz Kastelvetrāno; otru daļu — uz Madzāru del Vallo, lai tā garantē drošību. Viņš izsūtīja mašīnas ik pa stundai: okšķeriem, kuri novēroja villu, gluži lieki bija redzēt, ka pa vārtiem izbrauc vesela autokolonna. Mašīnas devās dažādos virzienos, lai pavisam sajauktu prātus sekotājiem. Tikmēr kuteris apmeta loku ap Sicīlijas dienvidrietumu piekrasti — līdz rītausmai tas pašūposies viļņos aiz apvāršņa, bet pēc tam strauji iedrāzīsies Madzāras del Vallo ostā. Tur viņus gaidīs mašīnas ar cilvēkiem. No turienes līdz Kastelvetrāno nav vairāk kā stundas brauciens, pat ja ņem vērā, ka viņiem būs jāmet līkums, lai izbrauktu uz Trapāni ceļa, kur viņus gaidīs Pišota.

Arī Maikls atlaidās gultā. Viņš dzirdēja, kā Klemenca krāc, brīnījās un sajūsminājās par to, ka cilvēks var tādā brīdī gulēt. Maikls domāja par to, ka pēc divdesmit četrām stundām viņš būs Tunisā, bet vēl pēc divdesmit četrām — mājās pie tuviniekiem. Pēc diviem trimdas gadiem viņš beidzot atkal kļūs par brīvu cilvēku, viņam vairs nebūs jāslapstās no policijas vai jābūt atkarīgam no savu aizbildņu gribas. Viņš varēs dzīvot, kā gribēs. Taču tikai tādā gadījumā, ja turpmākajās trīsdesmit sešās stundās viss noritēs veiksmīgi. Kutera vieglā šūpošanās viņu ieaijāja, un, sapņodams par to, kā viņš pavadīs pirmās dienas Amerikā, viņš iegrima ciešā miegā.

♦ « *

Sātana Brālis gulēja vēl dziļākā miegā.

Tajā rītā, kad viņam bija jāiebrauc Trapāni pēc profesora Hektora Adonisa, Stefans Andolīni iegriezās Palermo, lai satiktos ar Sicīlijas Drošības dienesta vadītāju inspektoru Velardi. Tas viņam paziņotu par slepeno operatīvo plānu, kuru bija tai dienai sastādījis pulkvedis Luka. šīs ziņas Andolīni nodeva Pišotam, bet tas savukārt — Giljāno.

Rīts bija brīnišķīgs, ceļmalas lauki slīga puķēs. Andolīni vēl bija rezervē laiks, un viņš nolēma izsmēķēt cigareti pie ceļmalas kapeliņas, kurā aiz atslēgas bija svētās Rozālijas statuete, viņš nolaidās tās priekšā uz ceļiem un noskaitīja lūgsnu. Tā bija vienkārša un racionāla: viņš lūdza svētajai Rozālijai aizsargāt viņu no ienaidniekiem. Svētdien viņš izsūdzēs grēkus tēvam Benjamīno un aizies pie dievgalda. Bet tagad žilbinošā saule cepināja viņa neapsegto galvu un smagais, aromātu piesātinātais gaiss lija viņam plaušās, iztīrīdams tās no nikotīna. Andolīni sajuta, ka ir šausmīgi izbadējies. Un nosolījās sev krietni pabrokastot labākajā Palermo restorānā tūdaļ pēc tikšanās ar inspektoru Velardi.

* * ♦

Inspektoram Frederiko Velardi, Sicīlijas Drošības dienesta šefam, bija svētsvinīga triumfa izjūta, kā jau cilvēkam, kas ilgi un pacietīgi gaidījis, nezaudēdams ticību tam, ka Dievs ieviesīs kārtību viņa pasaulē, un beidzot sagaidījis savu stundu. Sekodams ministra Trecas norādījumiem, viņš palīdzēja Giljāno slēpties no karabinieriem un savām paša mobilajām vienībām. Tāpēc jau viņš satikās ar šo briesmoni Stefanu Andolīni, Sātana Brāli. Būtībā viņš visu gadu ir bijis rotaļlieta dona Kročes Malo rokās.

Velardi bija uzaudzis Itālijas ziemeļos, kur cilvēki kaut ko sasniedza ar izglītību, cieņu pret sociālajām normām, ticību likumiem un valdībai. Dienesta gados, kas bija pavadīti Sicīlijā, viņš bija piesātinājies ar dziļu naidu un nicināšanu pret visiem sicīliešiem, neatkarīgi no viņu ieņemamajiem amatiem. Bagātniekiem bija svešs kastas gods, un tādēļ, lai noturētu paklausībā nabagus, viņi spēja ielaisties noziedzīgā savienībā ar mafiju. Mafija, tēlodama, ka aizstāv nabago intereses, patiesībā tos nomāca un pakalpoja bagātajiem. Bet zemnieki bija tik lepni, ka dižojās ar izdarītajām slepkavībām, kaut gan viņiem būtu par to mūžs jāpavada cietumā.

Taču tagad viss būs citādi. Inspektoram Velardi vairs nav savažotas rokas un kājas, tagad viņš varēs palaist pilnos auļos savus motociklētos puišus. Un ļaudis atkal sapratīs, ka viņa Drošības dienestam un karabinieriem, šiem ākstiem gatavajiem, nav itin nekā kopēja.

Velardi par izbrīnu, ministrs Treca pēkšņi deva personisku pavēli aizturēt un ievietot atsevišķās kamerās visus tos, kam bija izsniegtas viņa parakstītās caurlaides ar sarkano apmali, šie maģiskie papīra gabaliņi, kas deva tiesības bez aizkavēšanas tikt garām ceļu posteņiem, nēsāt ieročus un būt pasargātam no aresta. Visas caurlaides jr jāatņem. Pirmām kārtām tās, kas tika izsniegtas Aspanu Pišotam un Stefanam Andolīni.

Velardi nāksies pastrādāt. Andolīni viņu gaidīja priekštelpā. Šodien viņam ir sagatavots pārsteigums. Velardi

pacēla telefona klausuli un izsauca policijas kapteini un četrus seržantus. Viņš tos brīdināja, ka viss var notikt. Pats viņš piesprādzēja pie siksnas maksti ar pistoli, bet to viņš gandrīz nekad savā kabinetā nedarīja. Un tikai tad pie viņa ielaida Stefanu Andolīni.

Stefana Andolīni rudie mati bija rūpīgi saķemmēti. Viņam mugurā bija melns, smalki strīpots uzvalks un balts krekls, bet ap kaklu tumša kaklasaite. Lai nu kā, bet Drošības dienesta šefs ir oficiāla persona, un tāpēc pienācās izrādīt cieņu. Andolīni nebija ieroča. No pieredzes viņš zināja, ka pie ieejas štābā jebkuru pārmeklē. Viņš stāvēja pie Velardi galda, gaidīdams, kad tas, kā jau parasts, piedāvās viņam apsēsties. Taču šoreiz piedāvājums izpalika, un viņš palika stāvam — te nu viņam galvā arī pazibēja pirmais brīdinājuma signāls.

—    Parādiet man savu caurlaidi,— Velardi viņam sacīja. Andolīni nepakustējās. Viņš mēģināja uzminēt šī dīvainā

lūguma būtību. Un sameloja.

—   Man nav tās līdzi,— viņš teica.— Galu galā, es taču gāju pie drauga.

Viņš uzsvēra vārdu «draugs».

Tas Velardi satracināja. Viņš pielēca kājās un nostājās Andolīni priekšā.

—   Tu nekad neesi bijis man draugs. Es tikai pakļāvos pavēlei, kad ar tādu cūku kā tu sēdēju pie viena galda. Bet tagad klausies manī uzmanīgi. Tu esi arestēts. Sēdēsi atsevišķā kamerā līdz īpašam rīkojumam, un ielāgo, mīļumiņ, mūsu pagrabā ir casseta. Taču labāk rīt no rīta mierīgi parunāsim manā kabinetā, un, ja tu neesi muļķis, tev nenāksies griezt zobus aiz sāpēm.

Nākamajā rītā ministrs Treca atkal piezvanīja Velardi, bet pec tam arī dons Kroče, kurš visu izskaidroja smalkāk. Dažas minūtes vēlāk inspektora kabinetā ieveda Andolīni.

Andolīni bija pavadījis nakti vieninieku kamerā, prātodams par savu dīvaino arestēšanu; tagad viņam nebija šaubu, ka pār viņu savilkušās nāves briesmas. Kad viņš iegāja, Velardi staigāja pa istabu, viņa acis šķīla zibeņus, un varēja manīt, ka viņš nav labā prātā. Stefans Andolīni turpretī pilnībā valdīja pār sevi. Viņš ievēroja visu — gan policijas kapteini, gan četrus seržantus, kas izskatījās saspringti, gan pistoli Velardi pie sāniem. Viņš vienmēr bija zinājis, ka inspektors viņu ienīst, un nīda viņu ne mazāk. Ja viņam izdotos panākt, ka Velardi izraida apsardzi, viņš varētu piebeigt inspektoru ātrāk, nekā nomirtu pats. 19 - siciiMl»

—    5o sbirri klātbūtnē jūs nesagaidīsiet no manis ne vārda,— viņš teica. «Sbirri» bija aizvainojošs žargonvārds, kādā dēvēja Drošības dienesta kareivjus.

Velardi pavēlēja četriem policistiem iziet, taču virsniekam ar žestu lika palikt. Un deva viņam vēl kādu zīmi — būt gatavībā. Pēc tam viņš ķērās pie Stefana Andolīni.

—    Es gribu zināt, kā var noķert Giljāno, man derēs jebkura informācija,— viņš sacīja.— Kad tu pēdējo reizi redzēji viņu un Pišotu?

Stefanam Andolīni piemetās smieklu lēkme, viņa seju sašķobīja indīga grimase. Likās, ka pat rudo rugāju klātā āda aizsvilusies naidā.

Nav brīnums, ka viņu iesaukuši par Sātana Brāli, Velardi nodomāja. Ar tādu — joki mazi. Taču viņš, kā izskatās, pat nenojauš, kas viņu gaida.

Velardi mierīgi turpināja:— Atbildi uz jautājumu, vai arī casetfa tev pārraus visas cīpslas.

Andolīni caur zobiem nicinoši izmeta:

—    Pērkamā kuce, sūdabrāli, varbūt tu nezini, ka esmu ministra Trecas un dona Kročes aizsardzībā! Kad viņi mani izpestīs, es izraušu tavu zaķa sirdi.

Velardi, krietni atvēzējies, iecirta Andolīni divus pliķus, vispirms ar plaukstas vienu, tad ar otru pusi. Andolīni acis kļuva kā vājprātīgam, un Velardi ieraudzīja, ka viņam uz lūpām parādījušās asinis. Viņš tīšām pagrieza viņam muguru un devās apsēsties pie galda.

Traks naids pārņēma Andolīni un, izrāvis no Velardi maksts pistoli, viņš jau gribēja nospiest mēlīti, taču virsnieks izķēra savu pistoli un četras reizes izšāva. Andolīni tika atsviests pie tālākās sienas, un gar to viņš noslīdēja uz grīdas. Viņa krekls no balta pārvērtās par sarkanu, un Velardi nodomāja, ka šī krāsa vairāk piestāv viņa rudajiem matiem. Viņš noliecās un izņēma no Andolīni rokas pistoli — šajā brīdī istabā iebrāzās pārējie policisti. Viņš uzslavēja kapteini par teicamo reakciju, pēc tam, visiem redzot, pielādēja pistoli ar patronām, kuras bija no tās izņēmis pirms tikšanās ar Andolīni. Citādi kapteinis vēl iedomātos, ka patiešām izglābis Drošības dienesta pārgalvīgā priekšnieka galvu.

Velardi lika pārmeklēt līķi. Kā jau viņš bija paredzējis, caurlaide ar sarkano apmali bija ielikta personības dokumentos, kurus katram sicīlietim bija jānēsā līdzi. Velardi izņēma caurlaidi un ielika to seifā. Rīt viņš to iedos ministram Trecam, bet, ja veiksies, arī Pišotas caurlaidi.

Bet uz klāja viens no matrožiem atnesa Maiklam un Klemencam pa tasei karstas kafijas — pret margām balstīdamies, viņi to iemalkoja. Motors darbojās klusi, un kuteris lēnām tuvojās krastam — zilganiem punktiem jau iekvēlojās piestātnes ugunis.

Klemenca staigāja pa klāju, izsaukdams pavēles bruņotiem puišiem un locim. Maikls nespēja novērst acis no zilajām uguntiņām — šķita, ka tās skrien viņam pretī. Kuteris palielināja ātrumu, un radās iespaids, ka, šķeldams ūdeni, tas aizbiedē nakti. Iekvēlojās rītausma, un Maikls jau redzēja Madzāras del Vallo pludmali — raibās nojumes virs kafejnīcu galdiņiem izskatījās vienlīdz rozīgi dūmakainas.

Kad kuteris piestāja, viņus jau gaidīja seši cilvēki un trīs mašīnas. Klemenca pieveda Maiklu pie pirmās no tām; tas bija ļoti vecs vaļēja limuzīna modelis, kurā sēdēja vienīgi šoferis. Klemenca novietojās priekšējā sēdeklī, Maikls — aizmugurējā.

— Ja mūs apturēs karabinieru patruļa,— Klemenca sacīja Maiklam, — meties slīpi. Mums nebūs laika ar tiem krāmēties, nopļausim un brauksim tālāk.

Agrā rīta bālajā gaismā trīs limuzīni brauca pa zemi, kura kopš Kristus laikiem tikpat kā nebija pārvērtusies. Odens pa senajiem akveduktiem un caurulēm joprojām veldzēja laukus. Gaiss kļuva silts un mikls, to piesātināja smaržīgie ziedi, kuri, nespēdami izturēt Sicīlijas svelmi, sāka jau vīst. Mašīnas brauca garām senas grieķu pilsētas Selinuntas drupām, un Maikla acu priekšā vienā laidā zibēja bojā ejošo tempļu kolonnas, kuras pirms vairāk nekā divtūkstoš gadiem dažādās Sicīlijas vietās bija sabūvējuši ieceļotāji no Grieķijas. Dzeltenajā gaismā kolonnas izskatījās pabaisas; uz zilo debesu fona kā melni lietus pilieni no jumtiem krita akmeņi. Uz šīs bagātās, auglīgās zemes kā viļņi jūrā slējās granīta klintis. Ne kāda cilvēka mītne, ne cilvēks, ne pat zvērs nebija pamanāms. Tā bija ainava, ko radījuši gigantiska zobena cirtieni.

Viņi pagriezās uz ziemeļiem, virzienā uz ceļu, kas savienoja Trapāni ar Kastelvetrāno. Tagad Maikls un Klemenca bija modri, jo tieši šeit Pišotam viņus pienāktos sagaidīt un nogādāt pie Giljāno. Maikla nervi bija uzvilkti kā stīgas. Visi trīs limuzīni samazināja ātrumu. Klemencas automāts atradās uz sēdekļa pa kreisi no viņa, lai vajadzīgajā brīdī stobru ātri varētu izbāzt caur logu. Klemencas roka gulēja uz ieroča. Saule jau bija lielā gabalā, un iās zeltainie stari bija karsti. Automobiļi joprojām lēni virzījās uz priekšu, viņi bija jau gandrīz sasnieguši Kastelvetrāno.

Klemenca pavēlēja šoferim samazināt ātrumu. Divatā ar Maiklu viņi mēģināja saskatīt Pišotu. Ceļš pacēlās pret kalnu, aiz kura gulēja Kastelvetrāno; pakalna virsotnē viņi apstājās, lai apskatītu galveno ielu, kas stiepās tur — lejā. No šejienes Maikls labi redzēja, kas notiek apakšā: iebraukšanu pilsētā no Palermo puses kavēja mašīnas, turklāt pārsvarā militārās; ielas bija bāztin piebāztas ar karabinieriem melnās uniformās ar baltiem pozamentiem. Par spīti sirēnu kaukoņai, pa galveno ielu plūda cilvēku straume. Debesīs riņķoja divas nelielas lidmašīnas.

Šoferis nolamājās un ceļmalā piebremzēja. Pagriezies pret Klemencu, viņš pajautāja.

—    Vai gribat, lai es braucu tālāk?

Maikls sajuta, ka iekšās viņam viss sastingst.

—    Cik cilvēku mūs gaida pilsētā?— viņš uzprasīja Kle- mencam.

—    Bišķiņ par maz,— Klemenca drūmi atbildēja. Izskatījās, ka viņš ir tīri vai izbijies.— Maikl, jāvācas no šejienes projām. Jāatgriežas uz kutera.

—   Pagaidi, pagaidi,— Maikls teica, ieraudzījis aiz ēzeļa iejūgtus ratus, kas lēnām vilkās tieši viņu virzienā.

Ēzeli skubināja večuks, kura salmu platmale bija nošķiebta zemu pār acīm. Ratu riteņi, ilksis un apmales bija apgleznotas. Rati apstājās viņiem līdzās. Braucēja grumbainā seja bija vienaldzīga, večukam bija platas, nātnas bikses un melna veste, kura neapslēpa apbrīnojami muskuļotas rokas. Viņš piegāja pie mašīnas un pajautāja:

—    Tas esat jūs, don Klemenca?

—   Tēvoci Pepīno,— Klemenca atvieglojumā iesaucās,— kas šeit, velns lai parauj, notiek? Kāpēc neviens no maniem ļaudīm nesagaidīja mani un nebrīdināja?

Tēvoča grumbainā seja palika tikpat neizdibināma.

—   Varat braukt uz savu Ameriku,— viņš teica.— Viņi ir nogalinājuši Turi Giljāno.

* * ♦

Maiklam kaut kā dīvaini noreiba galva. Pēkšņi acīs satumsa. Viņš iedomājās par Giljāno vecākiem, par Justīnu, kura viņu gaidīja Amerikā, par Aspanu Pišotu un Stefanu

Andolīni. Par Hektoru Adonisu. Turi Giljāno bija viņu vadzvaigzne, un nebija iespējams iedomāties, ka šī zvaigzne apdzisusi.

—    Vai tu esi pārliecināts, ka tieši viņu?

Večuks paraustīja plecus.

—    Giljāno bija tāds paradums: viņš atstāja guļam līķi vai izbāzni, lai pievilinātu karabinierus, bet pēc tam sāka uz tiem šaut. Taču pagājušas jau divas stundas, taču nekas tamlīdzīgs nav noticis. Viņa mmiesas guļ tajā pagalmā, kur viņu nonāvēja. Jau saskrējuši avīžnieki no Palermo un fotografē visus un katru, pat manu ēzeli nobildējuši.

Maikls sajuta nelabumu, tomēr atrada sevī spēkus pateikt:

—    Nāksies aizbraukt un apskatīt savām acīm. Man pašam jāpārliecinās.

—    Vai viņš dzīvs vai beigts, mēs viņam vairs neesam palīgi,— Klemenca rupji noskaldīja.— Es vedu tevi mājup, Maikl.

—    Nē,— Maikls saudzīgi iebilda.— Mums turp jāaizbrauc. Un kas notiks, ja mūs gaida Pišota? Vai Stefans Andolīni? Lai mums paziņotu, kas turpmāk darāms. Varbūt tas nemaz nav viņš, es neticu, ka tas ir viņš. Viņš nevarēja nomirt tagad, tieši pirms aizbraukšanas. Tagad, kad viņa Testaments ir Amerikā drošās rokās.

Klemenca nopūtās. Viņš redzēja, cik satriecoša ir Maiklam šī vēsts. Varbūt tas patiešām nemaz nav Giljāno, un varbūt Pišota viņus gaida. Un tas viss sarīkots tīšuprāt, lai novērstu varas iestāžu uzmanību, ja tie tikuši Giljāno uz pēdām.

Tagad saule jau bija augstu. Klemenca lika saviem cilvēkiem novietot mašīnu stāvvietā un sekot viņam. Kopā ar Maiklu viņi aizgāja līdz ielas galam. Pūlis bija sadrūzmējies pie pagrieziena uz blakusielu, kas bija piedzīta pilna ar militārām mašīnām; pūlim ceļu aizšķērsoja karabinieru ķēde. Gar šo sānielu slējās nami, kurus citu no cita atdalīja pagalmi. Nostājušies maliņā, Klemenca un Maikls sāka vērot notiekošo. Karabinieru virsnieks, iepriekš pārbaudījis dokumentus, izlaida cauri ķēdei oficiālas personas un žurnālistus.

—    Vai tu vari kaut ko izdarīt, lai mēs tiekam šim virsniekam garām?— Maikls jautāja.

Klemenca saņēma viņu pie elkoņa un izveda no pūļa.

Pēc stundas viņi bija vienā no sānielas namiņiem. Arī šai mājelei bija neliels pagalmiņš, un to tikai divdesmit mājas šķīra no tās vietas, kur drūzmējās ļaudis. Klemenca tur atstāja Maiklu ar četriem cilvēkiem, bet pats ar diviem citiem devās uz pilsētu. Viņš bija projām apmēram stundu; Klemenca atgriezās dziļi satriekts.

—    Draņķīga būšana, Maik,— viņš teica.— Lai identificētu līķi, viņi ved šurpu Giljāno māti. Šeit ir pats pulkvedis Luka, speciālo uzdevumu vienību komandieris. Un no visas pasaules, pat no Štatiem, uz šejieni plūst prese. Nevis pilsēta, bet trakonams. Ātrāk jālaižas lapās.

—    Rīt,— Maikls teica.— Rīt laidīsimies lapās. Bet tagad mēģināsim tikt cauri ķēdei. Tu vēl neko neesi uzsācis?

—    Pagaidām ne,— Klemenca atbildēja.

—   Tad iesim un paskatīsimies, ko var izdarīt,— Maikls sacīja.

Un, par spīti Klemencas iebildumiem, viņi izgāja uz ielas. Pilsētā patiešām karabinieru bija ka čum un mudž. Te tak viņu ir ne mazāk par tūkstoti, Maikls nodomāja.

Uz ielas drūzmējās fotogrāfu simti. Ceļā stāvēja furgoni un atomobiļi, tā ka tikt klāt pagalmam nebija iespējams. Viņi ieraudzīja, ka restorānā iegāja virsnieku grupa, un pūlī paklīda ziņa, ka tie esot pulkvedis Luka un viņa kolēģi, kas gatavojoties sarīkot svinīgas pusdienas. Maikls paguva aplūkot pulkvedi. Tas bija cīpslains neliela auguma cilvēks ar sērīgu seju; tā kā bija ļoti karsts, viņš noņēma naģeni un ar sniegbaltu kabatlakatu apslaucīja pieri, no kuras jau sāka atkāpties mati. Fotoreportieri viņu ielenca blīvā barā, un žurnālisti uzmācās ar jautājumiem. Atgaiņājies no tiem, viņš iegāja restorānā.

Uz ielas bija tik daudz ļaužu, ka Maikls un Klemenca ar pūlēm spēja paspraukties uz priekšu. Klemenca nosprieda, ka vislabāk būtu atgriezties mājā un gaidīt turpmākos notikumus. Jau tuvu pie vakara viens no viņa cilvēkiem paziņoja, ka Marija Lombardo nogalinātajā atpazinusi savu dēlu.

Viņi ēda vakariņas atklātā kafejnīcā. Visur bļaustījās radio — raidīja paziņojumus par Giljāno nāvi. Tas, kā izrādās, bija noticis šādi: policija ielenca māju, kurā, pēc tās pieņēmuma — Giljāno slēpās. Kad viņš izgājis uz ielas, viņam pavēlējuši padoties. Bet viņš turpretī sācis šaut. Kapteinis Perence, pulkveža Lūkas štāba priekšnieks, pa radio sniedza žurnālistiem intervijas. Viņš teica, ka Giljāno meties bēgt, taču viņš, kapteinis Perence, skrējis pakaļ un iedzinis viņu pagalmā. Giljāno lēkājis kā ielenkts lauva, un viņš, Perence, nobeidzis to ar pistoles šāvienu. Visi, kas atradās restorānā, klausījās radio. Neviens neēda. Klemenca pagriezās pret Maiklu un teica:

—    Tas viss ir samuldēts. Šodien pat braucam prom.

Sajā brīdī visa iela kafejnīcas priekšā pēkšņi piepildījās

ar karabinieriem. Ietves malā piestāja dienesta mašīna, un no tās izkāpa inspektors Velardi. Viņš piegāja pie galdiņa un uzlika Maiklam uz pleca roku. Pēc tam sacīja:

—    Jūs esat arestēts.— Ar savām saltajām, zilajām acīm cieši uzlūkodams Klemencu, viņš piebilda:— Drošības dēļ arī jūs paķersim līdzi. Starp citu — draudzīgs padoms. Kafejnīcu ir ielenkuši mani cilvēki—to nav mazāk par simtu. Tā ka nevajag lieku kustību, citādi vēl, nedod Dievs, satiksieties ellē ar Giljāno.

Pie trotuāra nobremzēja policijas furgons. Drošības dienesta kareivji, pārmeklējuši Maiklu un Klemencu, iegrūda viņus furgonā. Kafejnīcā bija daži fotoreportieri, viņi tūdaļ pat pielēca ar saviem aparātiem, taču viņiem neizdevās izlauzties cauri drošības dienesta kareivju ķēdei. Velardi vēroja notiekošo ar ļauna triumfatora smaidu.

» » *

Nākamajā dienā Turi Giljāno tēvs Monteleprē no savas mājas balkona uzrunāja cilvēkus, kas bija sapulcējušies uz ielas. Pēc senas sicīliešu paražas, viņš pasludināja vendetu tiem, kas nodeva viņa dēlu. īpašu vendetu viņš pieteica tam, kurš nogalināja Turi.

Viņš teica, ka tas nav bijis karabinieris, nav bijis kapteinis Perence. Viņš nosauca citu vārdu — Aspanu Pišota.

28. nodaļa

Jau veselu gadu melnais nodevības tārps skrubināja Aspanu Pišotas sirdi.

Viņš vienmēr bija bijis uzticīgs savam draugam. Kopš bērnības viņš bija pieradis pakļauties Giljāno, patiesi atzīdams viņu kā līderi. Bet Giljāno jau pašā vienības pastāvēšanas sākumā paziņoja, ka Pišotam ir ar viņu līdzvērtīgas komandiera tiesības atšķirībā no citiem viņam pakļautiem vadoņiem — Pasatempo, Terranovas, kaprāļa un Andolīni. Tomēr Giljāno bija tik spēcīga personība, ka par līdztiesību nevarēja būt ne runas: vienību komandēja viņš, bet Pišota to bez iebildumiem atzina.

Giljāno bija visdrosmīgākais. Partizānu kara taktikā viņam līdzīgu nebija, kopš Garibaldi laikiem nebija tāda cilvēka, kuru tik ļoti mīlētu sicīliešu tauta. Būdams ideālists un romantiķis, viņš bija spējīgs uz visneiedomājamāko viltību, un sicīliešus tas sajūsmināja. Taču Giljāno piemita arī trūkumi, un Pišota mēģināja tos izlabot.

Giljāno uzstāja, lai ne mazāk par pusi visa laupījuma tiktu atdots nabagiem, bet Pišota viņam teica: «Vai nu tu kļūsi bagāts, vai nu tevi mīlēs. Bet vai tiešām tu domā, ka Sicīlijas tauta nostāsies zem taviem karogiem karā pret Romu? Nekad. Viņi tevi dievinās, ņemdami no tevis naudu, paslēps, kad tev nebūs kur patverties, un neviens no viņiem tevi nenodos. Taču revolucionāru viņu vidū nav.»

Pišota bija pret paļaušanos uz dona Kročes un kristīgo demokrātu partijas solījumiem. Viņš bija pret komunistisko un sociālistisko organizāciju izklīdināšanu Sicīlijā. Giljāno cerēja, ka kristīgie demokrāti viņus apžēlos, taču Pišota viņu brīdināja: «Nekad viņi tev nepiedos, un dons Kroče nav tas cilvēks, lai dalītu ar tevi varu. Mēs varam izbeigt savu kalniešu dzīvi tikai par naudu vai arī nomirsim kā laupītāji. Nav nemaz tik slikts gals — vismaz man.»

Taču Giljāno viņā neklausījās, un Pišota apslēpa sevī aizvainojumu —tieši tad viņā arī pamodās slepenais nodevības tārps.

Giljāno vienmēr bija patiesi un skaidri ticējis labajam. Pišota turpretī raudzījās uz dzīvi vēsu prātu. Viņš saprata, ka ar pulkveža Lūkas un viņa vienību ierašanos viņiem ir beigas. Lai cik uzvaru viņi arī izcīnītu, pietiks ar vienu sakāvi — un viņus gaida nāve. Tāpat kā Olivers, Rolands un varoņi leģendās par Kārli Lielo, viņi savā starpā strīdējās, un Giljāno nevēlējās piekāpties. Bet Pišota jau jutās kā Olivers, kurš veltīgi pārliecina Rolandu, lai tas iepūš ragā.

Un visbeidzot, kad Giljāno iemīlēja Justīnu un apprecēja viņu, Pišota saprata, ka turpmāk viņiem katram savs ceļš ejams. Giljāno aizbrauks uz Ameriku, viņam būs ģimene. Bet viņš, Pišota, mūžam klīdīs kā Dieva nepieņemts. Ilgi viņš nenodzīvos — lode vai dilonis savu darbu padarīs. Tā nu viņam liktenis lēmis. Bet Amerikā viņš neiedzīvotos.

Taču visvairāk Pišotu satrauca tas, ka jaunās sievas mīlestība un maigums dīvaini iedarbojās uz Giljāno: viņš kļuva nežēlīgāks nekā jebkad. Viņš tagad karabinierus nogalināja, turpretī agrāk ņēma viņus gūstā. Viņš izrēķinājās ar Pasatempo, iekams vēl nebija beidzies viņa medusmēnesis. Viņš bija nesaudzīgs pret visiem, kurus turēja aizdomās par nodevību. Pišotu mocīja bailes, ka cilvēks, kuru viņš visus šos gadus ir mīlējis un aizstāvējis, varētu nostāties pret viņu. Un, ja vien Giljāno kļūtu zināmas dažas viņa dzīves paša pēdējā posma detaļas, Turi viņu vienkārši piebeigtu.

* * *

Pēdējos trīs gadus dons Kroče vērīgi sekoja tam, kā veidojās attiecības starp Pišotu un Giljāno. Tikai šie divi stāvēja ceļā viņa impērisko plānu īstenošanai. Tikai viņi traucēja viņu kļūt par pilntiesīgu Sicīlijas saimnieku. Sākumā viņš cerēja, ka mācēs pārvērst Giljāno vienību «Draugu» armijā. Tāpēc jau viņš sūtīja pie Turi Hektoru Adonisu. Priekšlikums bija pilnīgi noteikts. Giljāno kļūs par dižu militāru vadoni, bet dons Kroče — par izcilu politisku darbinieku. Bet tad Giljāno nāktos noliekt dona priekšā galvu, un to viņš nevēlējās. Viņš gāja savu ceļu, palīdzēdams nabagiem, cenzdamies atbrīvot Sicīliju un nomest Romas važas. Dons Kroče nespēja to saprast.

No 1943. līdz 1947. gadam Giljāno zvaigzne cēlās arvien augstāk. Tajā laikā donam vēl nebija izdevies apvienot «Draugus» vienā spēcīgā dūrē. Tie nespēja tik ātri atgūties pēc zaudējumiem, ko bija cietuši Musolīni fašistiskā režīma laikā. Tāpēc, lai apvaldītu Giljāno varu, dons Kroče pierunāja viņu noslēgt savienību ar kristīgo demokrātu partiju. Bet tikmēr viņš no jauna radīja mafijas impēriju un nogaidīja. Viņa pirmais trieciens — demonstrantu apšaušana pie Džinestras pārejas — bija aprēķināts ģeniāli: visa vaina krita uz Giljāno, un neviens nevarēja pierādīt, ka viņš ir šīs akcijas autors. Tagad Giljāno uz visiem laikiem bija zudusi iespēja saņemt Romas piedošanu, un viņš vairs nevarēja pretendēt uz Sicīlijas pārvaldīšanu. Viņa varoņa un nabago aizstāvja reputācija bija nenomazgājami aptraipīta. Bet, kad Giljāno nogalināja sešus vadoņus, donam vairs izvēles nepalika. «Draugu draugiem» un Giljāno vienībai bija jāizcīna kauja nevis uz dzīvību, bet pat uz nāvi.

Tāpēc dons Kroče uzmanīgi vēroja Pišotu. Pišota bija gudrs, taču kā jau visi jauni cilvēki pietiekami nenovērtēja to ļaunumu un bailes, kas mīt pat vislabāko cilvēku dvēselēs. Turklāt Pišota nebija vienaldzīgs pret kārdinājumiem un dzīves priekiem. Giljāno nicināja naudu, bet Pišotam patika baudas, ko tā varēja sniegt. Giljāno nebija pie dvēseles ne graša, kaut gan viņš varētu būt miljardiem liru īpašnieks. Savu daļu viņš izdalīja nabagiem un palīdzēja savai ģimenei.

Turpretī Pišota — un tas nepagāja secen dona Kročes uzmanībai — šuva uzvalkus pie Palermo labākajiem drēbniekiem un apmeklēja visdārgākās prostitūtas. Un arī Pišotas radi bija nodrošināti daudz labāk nekā Giljāno tuvinieki. Dons Kroče uzzināja, ka Pišota glabā naudu Palermo bankās uz sveša vārda; viņš bija veicis arī citus drošības pasākumus, un tas apliecināja, ka šis cilvēks netaisās mirt. Piemēram, viņš bija sev pagādājis dokumentus ar trim dažādiem uzvārdiem, bet Trapāni saimnieku gaidīja māja. Dons Kroče zināja, ka tas viss tiek darīts slepus no Giljāno. Un tagad nu viņš ar interesi un labpatiku gaidīja Pišotu, kas bija lūdzis tikšanos, zinādams, ka dona Kročes mājas durvis viņam vienmēr ir atvērtas. Taču dons bija saprātīgi parūpējies par drošību. Viņš bija ielencis māju ar drošu apsardzi un brīdinājis pulkvedi Luku un inspektoru Velardi, ka veiksmīgas norises gadījumā viņš ar tiem tiksies. Bet, ja viņš būs Pišotā vīlies vai noskaidrosies, ka tā ir trīskāršā nodevība — pasākums, ko iecerējis Giljāno, lai nogalinātu viņu, donu Kroči,— Pišota šeit atradīs savu nāvi.

* * *

Pirms stāšanās dona Kročes priekšā Pišota labprātīgi atdeva ieročus. Viņam ne no kā nebija jābaidās, jo pirms dažām dienām viņš bija izdarījis donam neatsveramu pakalpojumu, brīdinādams viņu, ka Giljāno gatavojas uzbrukt viesnīcai.

Divi vīrieši palika aci pret aci. Dona Kročes kalpi bija laikus uzklājuši galdu, uzlikuši ēdienu un vīnu, un dons Kroče kā viesmīlīgs namatēvs piepildīja Pišotas šķīvi un glāzi.

—    Labie laiki beigušies,— dons Kroče teica.— Tagad mums abiem — gan tev, gan man — ir viss ļoti nopietni jāapsver. Pienācis laiks pieņemt lēmumu, no kura būs atkarīga mūsu dzīvība. Es gribu tev kaut ko pateikt un ceru, ka esi gatavs mani uzklausīt.

—    Nemaz nezinu, kas jums par nelaimi,— Pišota sacīja.— Taču man ir pamatīgi jākustina smadzenes, lai izdzīvotu.

—    Bet vai tu negribētu aizbraukt no valsts?— dons jautāja.— Tu varētu doties uz Ameriku kopā ar Giljāno. Vīns tur, tiesa gan, nav visai labs, un olīveļļa ir gluži kā ūdens, un ir tur viņiem arī elektriskais krēsls, un arī valdība šiem ir rupjāka par mūsējo. Tur tu daudz vis nepadižosies. Taču visumā dzīve tur nav slikta.

Pišota iesmējās.

—    Ko es iesākšu Amerikā? Labāk jau nu izmēģināšu laimi te. Tiklīdz Giljāno būs aizbraucis, viņi mani vairs nemedīs, bet kalni ir plaši.

—    Vai plaušas joprojām sagādā tev rūpes?— dons līdzjūtīgi jautāja.— Vai zāles vari sev dabūt?

—   Jā,— Pišota atbildēja.— Tā nav problēma. Nez vai es kādreiz nomiršu plaušu dēļ.— Un viņš indīgi uzsmaidīja donam Kročem.

—    Parunāsim kā sicīlietis ar sicīlieti,— dons Kroče nopietni teica.— Bērnībā mēs mīlam savus draugus, piedodam viņu trūkumus un sadalām ar viņiem visu, kas mums ir,— tas ir dabiski. Katra diena nes mums jaunus priekus, un mēs ar cerībām, bez bailēm raugāmies nākotnē. Pasaulē mēs nesaskatām briesmas, tas ir laimīgs laiks. Taču mēs uzaugam, mums pašiem jānopelna sev maize, un mēs vairs tik viegli neiegūstām jaunus draugus. Mums ir visu laiku jābūt modriem. Jo neviens no pieaugušajiem par mums vairs nerūpējas, bet mēs vairs neapmierināmies ar pieticīgajiem bērnu priekiem. Mūsos pamostas godkāre — mēs gribam būt ievērojami, bagāti, visvareni vai vismaz pasargāt sevi no neveiksmēm. Es zinu, cik ļoti tu mīli Turi Giljāno, taču pienācis laiks uzdot tev jautājumu — kāda tad ir šīs mīlestības cena? Vai šī mīlestība vispār vēl pastāv pēc visiem šiem gadiem, vai arī par to ir palikušas tikai atmiņas?

Viņš gaidīja atbildi, bet Pišota skatījās uz viņu, un viņa seja bija akmenscieta un tikpat balta kā Kamaratas kalni. Lieta tāda, ka Pišota bija gluži vai pamiris.

—    Es nevaru pieļaut, lai Giljāno paliktu dzīvs vai aizbēgtu uz ārzemēm,— dons Kroče turpināja.— Un, ja tu esi uz vienu roku ar viņu, tu esi mans ienaidnieks. Kad Giljāno aizbrauks, bez mana atbalsta tu tik un tā nespēsi Sicīlijā izdzīvot.

—   Turi Testaments ir drošībā: tas ir Amerikā, pie viņa draugiem,— Pišota teica.— Tiklīdz jūs viņu nonāvēsiet, Testamentu paziņos atklātībā, un valdībai ir beigas. Bet pie jaunas valdības nav izslēgts, ka jums nāksies klusītiņām sēdēt jūsu Villabes fermā un nodarboties ar saimniecību, bet varbūt vēl ar ko sliktāku.

Dons nosēcās. Bet pēc tam sāka smieties.

—   Bet vai tu esi šo slaveno Testamentu lasījis?— viņš nicinoši pajautāja.

—    Jā,— sacīja Pišota, kuru dona reakcija bija samulsinājusi.

—   Bet es neesmu,— dons teica.— Un esmu nolēmis izturēties tā, it kā nekāda Testamenta vispār nebūtu.

—   Jūs gribat, lai es nododu Giljāno,— Pišota teica.— Bet kāpēc īsti jūs domājat, ka es to darīšu?

Dons Kroče pasmaidīja.

—   Tu mani brīdināji, ka viņš gatavojas uzbrukt viesnīcai, kurā esmu apmeties. Vai tad tas nav draudzības apliecinājums?

—    Es to izdarīju nevis jūsu, bet Giljāno labad,— Pišota sacīja. — Turi pats nesaprot, ko dara. Viņš grib jūs nogalināt. Bet, ja tas notiks, mums visiem vairs nebūs nekādu cerību. «Draugu draugi» nenomierināsies, kamēr mūs neiznīcinās. Un te nu nekāds Testaments nepalīdzēs. Viņš jau sen varētu izbraukt no valsts, bet vēl arvien kavējas, arvien cer, ka izdosies ar jums izrēķināties. Es atnācu pie jums, lai vienotos. Giljāno pēc dažām dienām izbrauks no Sicīlijas, un vendeta pārtrauksies pati par sevi. Ļaujiet viņam aizbraukt.

Dons Kroče pacēla galvu no šķīvja un atgāzās pret krēsla atzveltni. Pēc tam nodzēra malku vīna.

—    Tu spried kā bērns,— viņš teica.— 5im stāstam tuvojas atrisinājums. Giljāno nevar atstāt dzīvu — viņš ir pārāk bīstams. Taču es nevaru viņu nonāvēt. Man šeit jādzīvo, un, ja es gribu panākt iecerēto, es nedrīkstu kļūt par Sicīlijas varoņa slepkavu. Tauta mīl Giljāno, un daudzi no viņa piekritējiem gribēs par viņa nāvi atriebt. Tāpēc tas jāizdara karabinieriem. Un tu esi vienīgais, kas viņu var ievilināt slazdā.

Viņš uz mirkli apklusa, bet pēc tam, apsvērdams katru vārdu, teica:

—    Pasaulei, kurā tu esi dzīvojis, ir pienācis gals. Tu vari vai nu palikt tajā un aiziet bojā, vai arī spert soli citā pasaulē un vēl dzīvot.

—    Pat ja pats Kristus būs par manu aizgādni, viņš nepasargās mani, kad noskaidrosies, ka esmu nodevis Giljāno,— Pišota teica.

—    Vieta, kur tu ar viņu satiksies,— tas ir viss, ko no tevis prasa,— dons Kroče sacīja.— Tikai tu — neviens cits to neuzzinās. Es pats paziņošu pulkvedim Lūkam un inspektoram Velardi. Par pārējo viņi parūpēsies.

Un, brīdi paklusējis, piebilda:

—    Giljāno taču ir kļuvis citāds. Tas vairs nav tavs bērnības rotaļu biedrs un tavs labākais draugs. Tas ir cilvēks,

kurš domā tikai par sevi. Un tev arī par sevi ir jāpadomā.

» » »

Un tā nu piektajā jūlijā, vakarā dodamies uz Kastelvetrāno, Pišota jau bija sasaistīts ar donu Kroči. Viņš donam paziņoja, kur satiksies ar Giljāno, un zināja, ka dons ir brīdinājis pulkvedi un inspektoru Velardi. Pišota neatklāja, ka tas notiks tēvoča Pepīno mājā, bet pateica tikai — viņi satikšoties Kastelvetrāno. Viņš ieteica donam rīkoties uzmanīgi, jo Giljāno piemīt īpaši asa briesmu izjūta. Taču, kad Pišota atnāca pie tēvoča Pepīno, vecais ormanis sasveicinājās ar viņu tik salti, ne tā kā parasti. Vai tikai večuks netur viņu aizdomās? Laikam viņš ir pamanījis, ka pilsētā ir neparasti daudz karabinieru, un ar sicīlieša nekļūdīgo super- intuīciju saskaitīja divi un divi.

Pišota satraucās. Un viņu satrieca drausmīga doma. Kas notiktu, ja Giljāno māte uzzinātu, ka viņas mīļotais Aspanu ir nodevis viņas dēlu? Ja viņa iespļautu viņam sejā un nosauktu viņu par nodevēju un slepkavu? Viņi taču, viens otru apskāvuši, bija raudājuši, un viņš zvērēja aizsargāt viņas dēlu un pēc tam viņu noskūpstīja. Un šis skūpsts, kā izrādās, bijis Jūdas skūpsts. Viņš sajuta vēlēšanos nogalināt večuku, bet pēc tam nonāvēt arī sevi.

—   Ja tu meklē Turi,— tēvocis Pepīno teica,— tad viņš šeit bija un aizgāja.

Piepeši viņam Pišotas kļuva žēl. Viņš bija bāls kā audekls un ar pūlēm elpoja.

—    Vai neiedzersi mazliet anīsa šņabja?

Pišota noliedzoši pašūpoja galvu un devās uz izeju.

Večuks viņam uzsauca:

—    Esi uzmanīgs, pilsēta ir pilna ar karabinieriem!

Pišotam no bailēm kļuva salti. Kādam gan muļķim jābūt,

lai nesaprastu, ka Giljāno sajutīs slazdus. Un ja nu viņš jau ir sapratis, kurš ir nodevējs?

Pišota izskrēja no mājas un ar līkumu izkļuva uz takas, kurai bija jāaizved līdz tikšanās vietai, kas bija sarunāta neveiksmes gadījumam — Selina akropolei spokainajā Seli- nuntas pilsētā.

Mēness spilgtā gaisma apsudraboja seno grieķu pilsētas drupas. Sajās drupās uz pussabrukušiem tempļu pakāpieniem sēdēja Giljāno un domāja par to, kā viņš dzīvos Amerikā.

Viņam bija neizsakāmi skumji. Senie sapņi bija sabiruši pīšļos. Reiz viņš bija cerību pilns un ticēja nākotnei, kuru vienmēr saistīja ar Sicīlijas nākotni, bezgalīgi ticēdams, ka ar viņu nekas nenotiks. Tik daudz ļaužu viņu mīlēja. Agrāk viņš bija to labdaris, bet tagad , šķiet, sagādāja tiem nelaimes vien. Pats nezinādams, kāpēc, viņš jutās vientuļš, bet ar viņu taču joprojām bija Aspanu Pišota. Pienāks diena, un viņi kopā atgriezīsies pie senajiem ideāliem un sapņiem. Galu galā, visu taču bija sākuši viņi.

Mēness paslēpās, un senā pilsēta iegrima tumsā; tagad tās drupas izskatījās kā skeleti uz nakts melnā fona. Šajā tumsā ieskanējās sīku akmentiņu švirksti, un Giljāno atkal pārvēlās aiz marmora kolonnām, turēdams automātu. Mēness bezrūpīgi izrāpās no mākoņiem, un drupu ieskautas ielas vidū, kas veda dziļāk pilsētā, viņš ieraudzīja Aspanu Pišotu.

Pišota lēni soļoja pa šķembām nokaisīto ceļu, vērīgi ielūkodamies tumsā un čukstus saukdams Turi. Giljāno nogaidīja, līdz Pišota bija pagājis garām, un iznāca no kolonnas aizsega.

—    Es atkal esmu uzvarējis, Aspanu,— viņš teica. Tādu spēli viņi bija bērnībā spēlējuši. Viņam par izbrīnu, Pišota, no bailēm satraucies, strauji apgriezās.

Giljāno noslīga uz pakāpieniem un nolika automātu sev līdzās.

—    Pasēdi mazliet,— viņš sacīja.— Tu droši vien esi ļoti noguris, un turklāt, kas zina, varbūt mums vairs neizdosies divatā parunāt.

—    Parunāsim labāk Madzārā del Vallo, tur ir drošāk,— Pišota teica.

—    Mums vēl ir laiks, bet tev ir nepieciešams atpūsties, citādi tu atkal spļausi asinis. Apsēdies taču!— Un Giljāno norādīja uz augšējo pakāpienu.

Viņš ieraudzīja, ka Pišota noņem no pleca automātu, un nodomāja, ka viņš grib to nolikt zemē. Giljāno piecēlās un sniedza roku, lai palīdzētu Aspanu uzkāpt pa pakāpieniem. Un tad viņš saprata, ka draugs tēmē uz viņu. Viņš sastinga, jo pirmo reizi septiņos gados tika pārsteigts nesagatavots.

Bet Pišota aiz šausmām, ka Giljāno tūdaļ sāks viņu iztaujāt, vairs galīgi neko nespēja sajēgt. Turi var pavaicāt: «Aspanu, kurš mūsu pulkā ir Jūdass? Aspanu, kurš brīdināja donu Kroči? Aspanu, kurš karabinierus aizveda uz Kastelvetrāno? Aspanu, kādēļ tu satikies ar donu Kroči?»

Visvairāk viņš baidījās no tā, ka Giljāno sacīs: «Aspanu, mans brāli!» Šīs bailes tad arī lika Pišotam nospiest mēlīti.

Lodes norāva Giljāno plaukstu, sakapāja viņa augumu. Pišota ar šausmām noraudzījās uz savu roku darbu un gaidīja, kad Giljāno sabruks. Bet Giljāno noasiņodams lēni slīga lejup — uz pakāpieniem. Māņticīgas bailes dzina Pišotu projām, un viņš ieraudzīja, ka Giljāno metas viņam pakaļ, bet pēc tam pamanīja, ka Giljāno nokrīt.

Bet pašam Giljāno šķita, ka viņš vēl skrien. Viņa smadzenēs viss bija sajucis: viņš it kā redzēja, ka kopā ar Aspanu skrien pa kalniem, gluži kā pirms septiņiem gadiem — no senajām romiešu cisternām tek ūdens, viņu reibina nepazīstamu puķu aromāts, viņi skrien gar svēto statujām kapelās — un viņš kā toreiz uzsauca: «Aspanu, es ticu!»— un ticēja viņš savai veiksmei, drauga mīlestībai un uzticībai. Viņš tā arī neuzzināja par drauga nodevību un savu pēdējo sakāvi: nāve bija žēlīga un pasargāja viņu no tā. Viņš mira, izsapņodams savu sapni.

* * *

Aspanu Pišota drāzās bez apstājas. Viņš šķērsoja lauku un izskrēja uz ceļu, kas ved uz Kastelvetrāno. Parādījis speciālu caurlaidi, viņš iegāja pie pulkveža Lūkas un inspektora Velardi. Tieši viņi izplatīja baumas, ka Giljāno ieskrējis

lamatās un viņu nogalinājis kapteinis Perence.

* *,

Tajā 1950. gada sestā jūlija rītā Marija Lombardo-Giljāno piecēlās agri. Viņu pamodināja klauvēšana pie durvīm; vīrs devās atvērt. Atgriezies guļamistabā, viņš pateica, ka viņam jāizbrauc, iespējams, uz visu dienu.

Pa logu viņa ieraudzīja, ka viņš iesēdās tēvoča Pepīno ēzeļa vilktos ratos, kuriem bija raibi izkrāsotas apmales un riteņu spieķi. Varbūt ir kādas ziņas no Turi, varbūt viņš jau aizbraucis uz Ameriku, bet varbūt noticis kaut kas nelāgs? Viņa juta, kā mūžīgas bažas pāraug paniskās bailēs, kas visus šos septiņus gadus nedeva viņai mieru. Viss viņai krita ārā no rokām; uzkopusi māju un sagatavojusi tai dienai saknes, viņa atvēra durvis un palūkojās, kas notiek uz ielas.

Nevienu no kaimiņiem Via Bella nemanīja. Pat bērni nerotaļājās. Daudzi vīrieši sēdēja cietumā — viņus turēja aizdomās par atbalsta sniegšanu Giljāno vienībai. Bet sievietes bija pārāk iebaidītas un turēja bērnus mājās. Abos Via Bella galos dežurēja pa karabinieru vadam. Augšup un lejup pa ielu maršēja patruļu karavīri ar šautenēm pār plecu. Viņa saskatīja karavīrus arī uz jumtiem. Māju priekšā stāvēja militāri džipi. Nokļūšanu uz Via Bella no Bellampo kazarmu puses aizšķērsoja bruņutransportieri. Monteleprē atradās divi tūkstoši pulkveža Lūkas karavīru, un tie bija noskaņojuši pret sevi visus pilsētiņas iedzīvotājus: uzmācās sievietēm, baidīja bērnus, ņirgājās par vīriešiem, kuriem bija izdevies izvairīties no apcietinājuma. Un visi šie karavīri bija šurp ieradušies, -lai nogalinātu viņas dēlu. Taču viņš jau ir Amerikā, brīvībā, bet pēc kāda laika arī viņa ar vīru dosies turp. Tur viņi varēs dzīvot bez bailēm.

Viņa atgriezās mājā un atrada sev nodarbošanos. Izgāja uz balkona mājas sētas pusē un sāka raudzīties kalnu virzienā. No šiem kalniem Giljāno binoklī novēroja viņu māju. Viņa vienmēr ir jutusi viņu līdzās, bet tagad šīs izjūtas nez kāpēc pietrūka. Tātad viņš ir Amerikā.

Pie durvīm skaļi pieklauvēja, un viņa sastinga no šausmām. Pēc tam lēni devās atvērt. Durvīs stāvēja Hektors Adoniss — tādu viņa profesoru nekad nebija redzējusi. Neskuvies, izspūrušiem matiem, bez kaklasaites. Krekls zem žaketes bija saburzīts, apkaklīte — netīra. Taču visvairāk viņu pārsteidza Adonisa seja. Tajā bija neciešamu bēdu izteiksme. Acis bija asaru pilnas. No Marijas Lombardo krūtīm izlauzās apslāpēts kliedziens.

Hektors Adoniss iegāja mājā.

—    Marija, es tevi lūdzu, nevajag,— viņš teica.

Kopā ar viņu iegāja pavisam jauniņš karabinieru leitnants. Marija Lombardo pāri viņu galvām raudzījās uz ielu. Pie viņas mājas stāvēja trīs melnas mašīnas ar karabinieriem pie stūres. Pie durvīm no abām pusēm stāvēja apbruņoti cilvēki. Jauniņais sārtvaidzītis leitnants noņēma cepuri un iespieda to sev padusē. Pēc tam oficiālā tonī jautāja:

—    Vai jūs esat Marija Lombardo-Giljāno?— Akcents nodeva viņa Ziemeļtoskānas izcelsmi.

Marija Lombardo atbildēja.

—    Jā.

No izmisuma viņas balss aizlūza. Mute bija izkaltusi.

—     Esmu spiests lūgt, lai jūs man braucat līdzi uz Kastelvetrāno,— virsnieks teica.— Mūs gaida mašīna. Jūsu draugs mūs pavadīs. Protams, ja vien jūs neiebilstat.

Marijas Lombardo acis iepletās. Viņa jau stiprākā balsī sacīja:

—     Bet kāpēc tad? Es neko nezinu Kastelvetrāno un nevienu tur nepazīstu.

—     Mēs gribam, lai jūs tur identificētu kādu cilvēku,— iejūtīgi, vārdus izvēlēdamies, teica leitnants.— Mēs domājam, ka tas ir jūsu dēls.

—     Nē, tas nav mans dēls, viņš nekad nav braucis uz Kastelvetrāno,— Marija Lombardo sacīja.— Vai šis cilvēks ir beigts?

—    Jā,— virsnieks atbildēja.

Hektors Adoniss piegāja viņai klāt un uzlika uz pleca roku.

—     Ir jābrauc,— viņš teica.— Varbūt tā ir viņa kārtējā viltība, viņš taču ne vienreiz vien ir tā darījis.

—    Nē,— viņa sacīja.— Es nebraukšu. Nebraukšu.

—    Bet vai jūsu vīrs ir mājās? Varbūt mēs varam paņemt jūsu vietā viņu,— teica leitnants.

Marija Lombardo atminējās, ka agrā rītā pie viņas vīra bija atbraucis tēvocis Pepīno. Atcerējās arī to, ka viņai, ieraugot izkrāsotos ratus, bija radušās ļaunas nojautas.

—    Pagaidiet,— viņa izmeta. Un aizgāja uz guļamistabu, kur pārģērbās melnā kleitā un apsēja ap galvu melnu šalli.

Leitnants atvēra viņai durvis. Viņa izgāja uz ielas. Tā bija pilna ar apbruņotiem karavīriem. Viņa paskatījās uz Via Bella otru galu, kurš atdūrās pret laukumu. Un jūlija saules spilgtajos staros ieraudzīja, kā Turi un Aspanu, skubinādami ēzeli, dodas uz svētkiem, ar kuriem viņas dēlam sākās jauna dzīve — septiņi gadi, kurus viņas dēls pēc policista nogalināšanas bija spiests bēguļot. Viņa sāka raudāt; leitnants paņēma viņu zem rokas un palīdzēja iekāpt vienā no melnajām mašīnām, kuras gaidīja uz ielas. Viņai blakus apsēdās Hektors Adoniss. Mašīna pabrauca garām klusējošām karabinieru grupām; Marija Lombardo piespieda seju pie Hektora Adonisa pleca — viņa vairs neraudāja, bet ar šausmām domāja par to, ko viņa ieraudzīs ceļa galā. 20 - Sicilietis

Turi Giljāno ķermenis jau trīs stundas gulēja pagalmā. Viņš it kā bija aizmidzis ieplestām rokām, uz vēdera, pagriezis galvu pa kreisi un saliecis celī kāju. Taču viņa krekls no balta bija pārvērties par sārtu. Līdzās sakropļotajai rokai atradās automāts. Visapkārt jau drūzmējās fotokores- pondenti un reportieri no Palermo un Romas. Žurnāla «Life» fotogrāfs jau knipsēja kapteini Perenci, šis uzņēmums tiks publicēts ar parakstu, kurš apliecinās, ka viņš ir nogalinājis Giljāno. Fotogrāfijā kapteinim bija labsirdīga, skumja un mazliet norūpējusies sejas izteiksme. Viņam galvā bija cepure ar nagu, un viņš izskatījās līdzīgs drīzāk laipnam veikalniekam nekā policijas virsniekam.

Vēlāk visas pasaules avīzes bija raibas no Turi Giljāno fotogrāfijām. Viņa izstieptajā rokā laistījās gredzens ar smaragdu, kuru viņš bija noņēmis no pirksta hercogienei. Ap vidu viņam bija josta ar zelta sprādzi, uz kuras bija iegravēti ērglis un lauva. Līķis gulēja asins peļķē.

Pirms Marijas Lombardo atbraukšanas mirušo pārveda uz pilsētas morgu un nolika uz milzīga, ovāla marmora galda. Morgs atradās kapsētā, ko ieskāva milzīgas, melnas cipreses. Turp tad aizveda Mariju Lombardo un apsēdināja uz akmens sola. Tad sagaidīja kapteini un pulkvedi, kuri viesnīcā «Selinunta» pabeidza svinīgās pusdienas par godu uzvarai. Ieraudzījusi žurnālistus, ziņkārīgos pilsētniekus un milzīgu daudzumu karabinieru, kas uzraudzīja kārtību, Marija Lombardo sāka raudāt. Hektors Adoniss mēģināja viņu nomierināt.

Beidzot viņu ieveda morgā. Kaut kādi ierēdņi pie ovālā galda kaut ko viņai jautāja. Viņa pacēla acis un ieraudzīja Turi seju.

Nekad vēl viņš nebija viņai licies tik jauns. Viņš izskatījās gluži pēc puišeļa — tāds viņš pārradās mājās, kad bija cauru dienu izskraidelējies ar savu Aspanu. Viņa seja bija palikusi neskarta, ja neskaita netīrumu plankumiņus, kas bija pielipuši pie pieres, kad viņš gulēja pagalmā. Īstenība atžirbināja Mariju Lombardo, un viņa saņēmās. Un sāka atbildēt uz jautājumiem.

— Jā,— viņa teica,— tas ir mans dēls Turi, kuru esmu dzemdējusi pirms divdesmit septiņiem gadiem. Jā, es viņu pazīstu.

Ierēdņi viņai kaut ko teica, lūdza, lai viņa paraksta kaut kādus papīrus, taču viņa tos neredzēja un nedzirdēja. Viņa neredzēja un nedzirdēja pūli, kas spiedās virsū no visām pusēm, bļaustīgos žurnālistus un fotoreportierus, kuri mēģināja izspraukties cauri karabinieru ķēdei, lai varētu fotografēt.

Viņa skūpstīja dēla pieri, kas bija balta kā marmors, tikai ar pelēkām dzīsliņām, skūpstīja viņa lūpas, kas sāka jau zilēt, un arī sakropļoto roku. Viņa bija pilnībā iegrimusi savās bēdās.

— Dēliņ mans,— viņa čukstēja.— Cik briesmīga ir bijusi tava nāve!

Pēc tam viņa zaudēja samaņu, bet, kad dežurējošais ārsts izdarīja viņai injekciju un viņa atguvās, tad tūdaļ palūdza, lai viņu pavada uz pagalmu, kurā bija atrasts viņas dēla līķis. Tur viņa nometās uz ceļiem un sāka skūpstīt asins plankumus uz zemes.

Kad viņa atgriezās Monteleprē, mājās viņu gaidīja vīrs. Tieši tad viņa uzzināja, ka dēla slepkava ir viņas karsti mīļotais Aspanu.

29. nodaļa

Maiklu Korleoni un Pīteru Klemencu tūdaļ pēc aresta nogādāja uz Palermo cietumu. Tur viņus aizveda pie inspektora Velardi uz nopratināšanu.

Velardi kabinetā bija seši apbruņoti karabinieru virsnieki. Viņš salti sasveicinājās ar Maiklu un Klemencu un tad pievērsās Klemencam.

—    Jūs esat Savienoto Valstu pilsonis,— viņš teica.— Jūsu pasē ir norādīts, ka esat atbraucis pie brāļa — Domenika Klemencas no Trapāni. Man sacīja, ka tas ir visnotaļ krietns cilvēks. Cienījams cilvēks.— Viņš izrunāja šo tradicionālo frāzi ar neslēptu sarkasmu.— Un, lūk, nu jau mēs jūs redzam kopā ar Maiklu Korleoni, apbruņotus, bet tajā pašā laikā šeit, pilsētiņā, tikai pirms dažām stundām ir nogalināts Turi Giljāno. Ko jūs varat šajā sakarībā pateikt?

—   Es biju izgājis pamedīt — mēs devāmies uz zaķiem un lapsām,— Klemenca sacīja.— Iegājām kafejnīcā, lai paēstu brokastis un iedzertu kafiju, un ieraudzījām, ka Kastelvetrāno kaut kas notiek. Tad nu nolēmām palūkoties, kas par lietu.

—    Vai tad jūs Amerikā ejat uz zaķiem ar mašīnpistoli?— inspektors Velardi pajautāja. Un pagriezās pret Maiklu Korleoni. — Ar jums mēs jau esam tikušies un zinām, ko jūs te darāt. Un jūsu resnais draugs arī to zina. Taču kopš tām patīkamajām pusdienām ar donu Kroči apstākļi ir mainījušies. Giljāno ir beigts. Bet jūs esat līdzdalībnieks noziedzīgā pasākumā, kura mērķis bija sagādāt viņam bēgšanas iespēju. Man vairs nav cilvēciski jāizturas pret tādu sprāgoņu kā jūs. Mēs esam sagatavojuši jūsu atzīšanos, un es ieteiktu jums to parakstīt.

šajā brīdī istabā ienāca karabinieru virsnieks un kaut ko pačukstēja Velardi pie auss. Inspektors sausi sacīja.

—    Lai ienāk!

Ienācējs bija dons Kroče; viņš nebija apģērbies nenieka labāk kā tajā dienā, kad pusdienoja kopā ar Maiklu. Viņa sarkankoka krāsas seja bija bezkaislīga. Viņš gāzelēdamies piegāja pie Maikla un apskāva viņu. Tad sarokojās ar Pīteru Klemencu. Un tikai pēc tam pagriezās un, ne vārda neteikdams, ar skatienu ieurbās inspektorā Velardi. No šī gaļas blāķa strāvoja kaut kāds dzīvniecisks spēks. Seja bija valdonīga, it īpaši acis.

—    Šie divi cilvēki ir mani draugi,— viņš teica.— Kāds jums pamats tik necienīgi pret viņiem izturēties?— Viņš to pasacīja vēsi, bez dusmām. Vienkārši uzdeva jautājumu un gaidīja atbildi—faktus. Pats viņa tonis norādīja uz to, ka viņš uzskata viņu arestu par nepamatotu.

Inspektors Velardi paraustīja plecus.

—    Viņi stāsies tiesas priekšā —tad viss arī noskaidrosies.

Dons Kroče apsēdās vienā no krēsliem, kas stāvēja līdzās

inspektora galdam. Ar mutautu nosusināja pieri. Un mierīgā balsī, kurā nebija ne vēsts no draudiem, sacīja:

—    Aiz cieņas pret mūsu draudzību piezvaniet ministram Trecam un pajautājiet viņa viedokli šajā jautājumā. Tā jūs izdarīsiet man pakalpojumu.

Inspektors Velardi noliedzoši pašūpoja galvu. Viņa zilās acis raudzījās ne tikai salti, tajās pat kvēloja naids.

—    Mēs nekad neesam bijuši draugi,— viņš teica.— Es rīkojos pēc pavēles, bet tagad tā vairs nav spēkā, jo Giljāno ir miris. Šie divi stāsies tiesas priekšā. Ja man būtu teikšana, jūs stātos līdz ar viņiem.

šajā mirklī uz inspektora Velardi galda iedzinkstējās telefons. Taču viņš pat nepakustējās, gaidīdams dona Kročes reakciju.

—    Paceliet klausuli!— dons Kroče sacīja.— Zvana ministrs Treca.

Inspektors lēni, nenolaizdams acu no dona Kročes, pacēla klausuli. Dažas minūtes viņš klausījās, pēc tam teica:

—    Labi, jūsu ekselence.— Un nolika klausuli.

Viņš acumirklī bija savā krēslā it kā sadudzis.

—   Jūs esat brīvi,— viņš sacīja Maiklam un Pīteram Kle- mencam.

Dons Kroče piecēlās un, pavicinājis rokas, it kā viņa priekšā pagalmā atrastos cāļi, aizvirzīja Maiklu un Klemencu uz durvju pusi. Pēc tam pagriezās pret inspektoru Velardi.

—    Visu šo gadu es izturējos pret jums iespējami laipni, kaut gan jūs šeit, manā Sicīlijā, esat svešinieks. Bet jūs tagad manu draugu un jūsu virsnieku klātbūtnē izrādījāt necieņu pret manu personu. Taču neesmu no tiem, kas piemin ļaunu. Ceru, ka drīz mēs kopā paēdīsim vakariņas un atjaunosim draudzību, kurā būs jau vairāk savstarpējas sapratnes.

Pēc piecām dienām inspektoru Frederiko Velardi gaišā

dienas laikā nošāva Palermo galvenajā bulvārī.

* * *

Un vēl pēc divām dienām Maikls jau bija mājās. 5ajā sakarībā tika sarīkotas ģimenes svinības: viņa brālis Fredo bija atlidojis no Lasvegasas, ar savu vīru Karlo atbrauca Konija, piedalījās arī Klemenca ar sievu un Toms Heigens ar sievu. Visi gribēja apskaut Maiklu, iedzēra uz viņa veselību un uzteica, cik labi viņš izskatoties. Neviens pat ar pušplēstu vārdu nepieminēja trimdā pavadītos gadus, neviens, šķiet, nemanīja, ka cietusi viņa seja, neviens nerunāja par viņa brāļa Sanija nāvi. Tās bija svinības par godu dēla pārnākšanai mājās, it kā viņš būtu atbraucis no koledžas vai pēc garāka atvaļinājuma. Viņš sēdēja pa labi no tēva. Un beidzot jutās pilnīgā drošībā.

No rīta viņš ilgi gulēja, pirmo reizi kopš bēgšanas no Amerikas pa īstam gūdams miegā atpūtu. Māte pagatavoja viņam brokastis un noskūpstīja, kad viņš sēdās pie galda, bet tas no viņas puses bija neparasts mīlestības apliecinājums. Līdz šim viņa bija viņu skūpstījusi tikai vienu reizi — kad viņš pārradās no kara.

Pabeidzis maltīti, viņš iegāja bibliotēkā un ieraudzīja, ka viņu gaida tēvs. Maikls bija izbrīnījies par Toma Heigena prombūtni, taču pēc tam saprata, ka Dons grib parunāt ar viņu bez lieciniekiem.

Dons Korleone svinīgi ielēja divās glāzītēs anīsa liķieri un vienu no tām pasniedza Maiklam.

—    Par mūsu panākumiem kompanjonu kvalitātē,— Dons teica.

Maikls pacēla glāzīti.

—    Paldies,— viņš sacīja.— Man būs vēl daudz jāmācās.

—    Jā,— Dons Korleone piekrita.— Taču mums vēl ir daudz laika, un es būšu šeit, lai tevi paskolotu.

—    Vai tu neuzskati, ka mums vispirms vajadzētu tikt skaidrībā par šo gadījumu ar Giljāno?— Maikls jautāja.

Dons smagi nolaidās krēslā un apslaucīja muti, ko bija samitrinājis liķieris.

—    Jā,— viņš teica,— tas ir skumjš stāsts. Es cerēju, ka viņam izdosies aizbēgt. Viņa tēvs un māte bija mani labi draugi.

—    Es līdz pašām beigām tā arī nesapratu, kas tur notika,— Maikls sacīja,— nekādi nespēju tikt skaidrībā, kurš kura pusē ir. Tu liki man uzticēties donam Kročem, bet Giljāno viņu ienīda. Es uzskatīju, ja Testaments atradīsies pie tevis, tas aizstāvēs Giljāno, bet šie viņu nogalināja. Tagad, kad mēs atdosim Testamentu avīzēm, viņi netiks sveikā'cauri: viņi paši sev pārgrieza rīkli.

Maikls pamanīja, ka tēvs salti nolūkojas viņā.

—   Tā ir Sicīlija,— Dons teica.— Tur vienmēr nodevība bijusi nodevības galā.

—    Dons Kroče un valdība droši vien pasolījuši Pišotam krietni daudz,— Maikls sacīja.

—    Nešaubos,— Dons piekrita.

Maikls vēl arvien nekā nesaprata.

—    Bet kāpēc viņi tomēr par to izšķīrās? Mūsu rokās taču ir šis Testaments, kurš pierāda, ka valdība izmantojusi Giljāno. Tā kritīs, tiklīdz avīzes nodrukās šos materiālus. Es nudien nekā nesaprotu.

Dons viegli pasmaidīja un teica:

—    Testaments paliks seifā. Mēs to nevienam nedosim.

Maikls acumirklī nesaprata tēva teikto vārdu jēgu un visu, kas no tā izrietēja. Bet, kad tomēr saprata, pirmo reizi mūžā pa īstam uz tēvu sadusmojās. Viņš nobālēja.

—    Vai tas nozīmē, ka mēs visu šo laiku esam darbojušies uz vienu roku ar donu Kroči?— viņš jautāja.— Tātad es visu laiku esmu nodevis Giljāno, nevis viņam palīdzējis? Melojis viņa vecākiem? Bet tu esi nodevis savus draugus un sekmējis viņu dēla nogalināšanu? Un izmantojis mani kā pēdīgo muļķi, ka nodevēju Jūdu? Ak Dievs, tēvs, Giljāno taču bija krietns puisis, īsts varonis, viņš tik daudz palīdzēja Sicīlijas nabagiem. Mums ir jāpublicē viņa Testaments.

Dons Korleone ļāva viņam izteikties, pēc tam piecēlās no krēsla un uzlika viņam rokas uz pleciem.

—    Uzklausi mani,— viņš sacīja.— Giljāno bēgšanai viss bija sagatavots. Man nav bijis norunas ar donu Kroči un nav bijis nodoma nodot Giljāno. Lidmašīna jūs gaidīja, Klemen- cam un viņa cilvēkiem tika doti norādījumi, lai tev palīdz. Un arī pats dons Kroče gribēja, lai Giljāno dodas projām,— tas viņa stāvoklī būtu vislabākais atrisinājums. Taču Giljāno zvērēja viņu nogalināt un atlika aizbraukšanu cerībā, ka savu vendetu īstenos. Viņš jau pirms vairākām dienām varēja nokļūt pie tevis, taču kavējās — arvien vēl cerēja uz jaunu mēģinājumu, šādi ir izskaidrojams tas, kas ar viņu notika.

Maikls atkāpās no tēva un apsēdās vienā no ādas atzveltņiem.

—    Bet ir taču kāds iemesls, kuru dēļ tu negribi publicēt viņa Testamentu,— viņš teica.— Tu esi kādam to apsolījis.

—    Jā,— Dons Korleone sacīja.— Un tev vajadzētu saprast: pēc tam, kad tev palika apakšā bumbu, es apjēdzu, ka ne es pats, ne mani draugi nespējam tev garantēt Sicīlijā drošību. Pret tevi varēja būt sarīkoti arī citi atentāti. Un es vienojos ar donu Kroči. Viņš nodrošinās tavu aizstāvību, bet es savukārt apsolīju, ka pierunāšu Giljāno pēc ierašanās Amerikā nepublicēt Testamentu.

Maiklam sametās šķērmi, kad viņš atcerējās, kā teicis Pišotam, ka Testaments atrodas Amerikā un drošā vietā. Tajā brīdī viņš parakstīja Giljāno nāves spriedumu. Maikls nopūtās.

—   Mums tas jāizdara viņa tēva un mātes dēļ,— viņš sacīja.— Justīnas dēļ. Kā viņa vispār jūtas?

—    Ar viņu viss kārtībā,— Dons teica.— Par viņu rūpējas. Ne viens vien mēnesis paies, kamēr viņa samierināsies ar notikušo.

Un, brīdi paklusējis, piebilda:

—    Viņa ir ļoti gudra sieviete, viņa šeit lieliski iejutīsies.

—   Mēs būsim nodevēji pret viņa tēvu un māti, ja nepublicēsim Testamentu,— sacīja Maikls.

—    Nekā tamlīdzīga,— Dons Korleone teica.— Pa šiem gadiem, kurus esmu nodzīvojis šeit, Amerikā, esmu šo to iemācījies. Ir jārīkojas uzmanīgi, jātirgojas. Kāds gan būs labums, ja mēs publicēsim Testamentu? Iespējams, ka Itālijas valdība kritīs, bet varbūt arī ne. Ministrs Treca zaudēs savu amatu, bet vai tiešām tu domā, ka viņš saņems sodu?

—    Viņš taču sēdēja valdībā, kura iznīcināja savu tautu!— Maikls sašutis iesaucās.

Dons paraustīja plecus.

—    Nu un tad? Atļauj, es turpināšu. Ja mēs publicēsim Testamentu, vai tas palīdzēs Giljāno mātei, tēvam vai viņa draugiem? Valdība metīsies viņiem virsū, iesēdinās cietumā, visvisādi vajās. Un, kas ir daudz ļaunāk, dons Kroče ierakstīs viņus savos melnajos sarakstos. Lai labāk viņi mierīgi nodzīvo mūža atlikumu. Es sarunāšu ar valdību un ar donu Kroči, lai viņus neaiztiek. Tā ka, būdams Testamenta glabātājs, es no tā pratīšu gūt vairāk labuma.

—    Arī mums pašiem, ja nu kaut ko ievajadzēsies Sicīlijā,— Maikls sardoniski piemetināja.

—    Tāda ir dzīve,— ar vieglu vīpsnu izmeta viņa tēvs.

Maikls ilgi neteica ne vārda, bet tad klusi sacīja:

—    Nezinu, bet man tas liekas negodīgi. Giljāno taču bija īsts varonis, viņš jau ir kļuvis par leģendu. Mums jāsekmē tas, lai piemiņa par viņu saglabātos, nevis jāiznīcina viņa piemiņa.

Pirmo reizi Dons izrādīja, ka ir saērcināts. Viņš pielēja sev vēl vienu glāzīti liķiera un vienā malkā izdzēra. Pēc tam ar pirkstu notēmēja uz dēlu.

—   Tu teici, ka gribi mācīties,— viņš sacīja.— Tad tāpēc paklausies. Cilvēka visupirmais pienākums ir palikt dzīvam. Un tikai pēc tam seko tas, ko cilvēki sauc par godu. Un tāpēc negodu — kā tev labpatīkas to nodēvēt — es labprāt uzņem- šos. Es tā rīkojos tāpēc, lai glābtu tavu dzīvību; savā laikā tu arī esi rīkojies negodīgi, lai glābtu manējo. Tu nekad dzīvs neaizbrauktu no Sicīlijas, ja nebūtu dona Kročes. Varbūt tu gribi, gluži kā Giljāno, kļūt par varoni un par leģendu? Vai par mironi? Es viņu mīlu kā manu draugu dēlu, taču neskaužu viņa slavu. Tu esi dzīvs, bet viņš — beigts. Vienmēr atceries to un dzīvo tā, lai būtu nevis varonis, bet dzīvs. Ar laiku varoņi mums sāk šķist dīvaiņi.

Maikls nopūtās.

—    Giljāno nebija izvēles,— viņš sacīja.

—    Mums šai ziņā ir vairāk veicies,— teica Dons.

Tāda bija pirmā mācība, ko Maikls saņēma no tēva, un to viņš iegaumēja vislabāk. Tā ietekmēs visu viņa turpmāko dzīvi, dos impulsu briesmīgiem lēmumiem, kādi viņam iepriekš ne prātā nebūtu nākuši. Tā pārvērtīs viņa priekšstatus par godu un iedragās viņa varonības pielūgsmi. Tā palīdzēs viņam izdzīvot, taču padarīs nelaimīgu. Jo Maikls — pretstatā savam tēvam — apskauda Giljāno slavu.

30. nodaļa

Giljāno nāve salauza Sicīlijas tautas garu. Viņš bija varonis, vairogs pret bagātniekiem un aristokrātiem, pret «Draugiem», pret kristīgo demokrātu valdību Romā. Tiklīdz Giljāno vairs nebija, dons Kroče Malo palika Sicīliju zem olīveļļas preses un izspieda no tās milzīgu bagātību, iebāzdams roku gan bagāto, gan nabago kabatā. Kad valdība mēģināja uzcelt aizsprostu, lai apgādātu cilvēkus ar lētu ūdeni, dons Kroče pavēlēja uzspridzināt atvestās celtniecības mašīnas. Visi ūdens ieguves avoti Sicīlijā taču bija viņa kontrolē, tāpēc aizsprostu celšana un lēta ūdens piegāde cilvēkiem bija pretrunā ar viņa interesēm. Kad sākās pēckara celtniecības drudzis, dons Kroče, saņemdams konfidenciālu informāciju un prasmīgi vadīdams sarunas, par smiekla naudu iepirka labākos zemes gabalus, bet pēc tam pārdeva tos pa trīskāršu cenu. Viņš ņēma savā personiskā aizgādībā visu Sicīlijas biznesu. Palermo tirgū nevarēja pārdot pat vienu artišoku, nesamaksājot dažus čentezimo donam Kročem; bagātnieki nevarēja savām sievām nopirkt dārglietas vai saviem dēliem jājamzirgus, ja nebija tos apdrošinājuši pie dona Kročes. Valdīdams ar stingru roku, viņš pašā iedīglī iznīcināja visas zemieku muļķīgās cerības uz to, ka tiem izdosies dabūt īpašumā neapstrādātās zemes, kas piederēja princim Ollorto.

Nonākuši dona Kročes, aristokrātu un Romas valdības trīskāršajā jūgā, sicīlieši pat pārstāja cerēt, ka nākotnē tiem varbūt kļūs vieglāk.

Divos gados, kas bija pagājuši pēc Giljāno nāves, no salas aizbrauca piecsimt tūkstoši cilvēku—galvenokārt tie bija jauni vīrieši. Viņi devās uz Angliju un kļuva tur par dārzniekiem, saldējuma pārdevējiem, oficiantiem restorānos. Viņi devās uz Vāciju un uzņēmās tur vissmagākos darbus; devās uz Sveici, kur līdz mirdzumam uzspodrināja valsti un fabrikās salika pulksteņus ar dzeguzi. Viņi devās uz Franciju un kļuva tur par virtuvju palīgstrādniekiem un universālveikalu apkopējiem. Viņi devās uz Brazīliju, lai kļūtu tur par stigu izcirtējiem džungļos. Daži aizbrauca uz salto Skandināviju. Un dažus Klemenca paņēma uz Savienotajām Valstīm, lai tie kalpotu Korleones Ģimenei. Tādi tika uzskatīti par laimes lutekļiem. Bet Sicīlija pārvērtās par veču, mazu bērnu un tādu sieviešu valstību, kuras bija kļuvušas par atraitnēm ekonomiskās vendetas dēļ. Ciematu akmens namiņi vairs nepiegādāja darbarokas bagātajām muižām, tāpēc cietēji bija arī bagātie. Uzplaukumu piedzīvoja tikai dons Kroče.

Aspanu Pišota par pastrādātajiem noziegumiem stājās tiesas priekšā, un viņam piesprieda mūža ieslodzījumu Učardones cietumā. Taču visi saprata, ka viņu apžēlos. Pišotu uztrauca tikai tas, ka viņu var nogalināt cietumā. Tomēr amnestija vēl arvien kavējās. Tad viņš nosūtīja donam Kročem zīmīti: ja viņš tūdaļ netiks apžēlots, Pišota rakstīja, viņš pastāstīs par kontaktiem, kādi vienībai bijuši ar Trecu, un arī par to, kā jaunais premjerministrs savienībā ar donu Kroči licis iznīcināt savus pilsoņus pie Džinestras pārejas.

Nākamajā dienā pēc tam, kad Treca bija kļuvis par Itālijas premjerministru, Aspanu Pišota pamodās astoņos no rīta. Viņam bija plaša kamera, kur podos auga košumaugi un slējās aizslietņi, kurus greznoja viņa paša ieslodzījuma laikā darināti izšuvumi. Zīda košās krāsas, šķiet, iedarbojās uz viņu nomierinoši, un tagad viņš bieži atcerējās savu bērnību — kā viņi bija draudzējušies ar Turi Giljāno, cik ļoti viens otru mīlējuši.

Pišota uzvārīja sev kafiju un izdzēra to. Viņš ļoti baidījās, ka viņu noindēs. Tāpēc visu, ko viņš dzēra, viņam atnesa radinieki. Bet cietuma ēdienu viņš sākumā pa druskai deva savam mīļotajam papagailim, kuru turēja būrītī. Drošības labad viņš vienā no plauktiem blakus auduma gabaliņiem un izšūšanas adatām glabāja lielu olīveļļas bundžu. Viņš uzskatīja, ja eļļu ātri izdzers, tā neitralizēs indi vai arī izsauks vemšanu. No cita nekā viņš nebijās — viņu pārāk labi apsargāja. Pie viņa kameras durvīm laida tikai tos, kurus viņš atļāva laist, bet iziet no kameras viņam nebija atļauts. Un tagad viņš pacietīgi gaidīja, kamēr papagailis apēdīs un sagremos ēdienu, un tikai tad ar apetīti notiesāja brokastis.

Hektors Adoniss izgāja no sava Palermo dzīvokļa un, iekāpis tramvajā, brauca uz Učardones cietumu. Kaut arī bija agrs rīts, februāra saule jau sildīja, un Hektors Adoniss nožēloja, ka apģērbis melno uzvalku un apsējis kaklasaiti. Taču viņš uzskatīja, ka šādā gadījumā jābūt saģērbtam oficiāli. Viņš aptaustīja žaketes krūšu kabatu, kurā bija dziļi apslēpts svarīgs dokuments.

Viņš brauca pa pilsētu, un atkal viņu pavadīja Giljāno rēgs. Viņš atcerējās, kā reiz no rīta viņa acu priekšā uzsprāga ar karabinieriem pilns tramvajs,— tā Giljāno atriebās par to, ka viņa vecākus turēja cietumā, uz kuru tagad brauca Adoniss. Un viņu atkal izbrīnīja tas, ka tik mīļš jauneklis, kuru viņš centās iepazīstināt ar klasiķu darbiem, varēja pastrādāt tik nežēlīgu darbu. Tagad uz namiem, kuriem viņš brauca garām, nebija nekādu uzrakstu, bet viņš it kā redzēja milzīgus, sarkanus burtus: «LAI DZĪVO GILJĀNO!»—kuri toreiz bija tik izplatīti. Jā, īss bijis viņa krustdēla mūžs. Taču Hektoram Adonisam nedeva mieru tas, ka Giljāno ir nogalinājis viņa vistuvākais draugs. Tāpēc viņš tik labprāt uzņēmās nogādāt zīmīti, kura tagad gulēja viņa žaketes kabatā, šī zīmīte bija no dona Kročes, tāpat arī īpašas instrukcijas.

Tramvajs apstājās pie garas mūra ēkas, kurā bija Učardones cietums. To atdalīja no ielas akmens siena ar dzeloņstieplēm virspusē. Pie vārtiem stāvēja sargi, bet gar sienu soļoja līdz zobiem apbruņoti policisti. Hektoram Adonisam bija caurlaide, un viņu tūdaļ ielaida cietumā; īpašs sargs pavadīja viņu uz cietuma aptieku. Tur viņu sagaidīja aptiekārs vārdā Kuto. Virsū parastam lietišķam uzvalkam viņš bija uzģērbis sniegbaltu uzsvārci. Arī viņš bija uzskatījis par vajadzīgu šādā gadījumā apģērbties oficiāli. Viņš sirsnīgi sasveicinājās ar Hektoru Adonisu, tad viņi apsēdās un sāka gaidīt.

—   Vai Aspanu regulāri dzer savas zāles?— Hektors Adoniss painteresējās. Un darīja to tāpēc, ka Pišotam tuberkulozes dēļ bija parakstījuši streptomicīnu.

—    Ak jā,— Kuto teica.— Viņš ļoti rūpējas par savu veselību. Pat atmetis smēķēšanu. Pie mūsu ieslodzītajiem es novēroju dīvainas parādības. Kamēr cilvēks atrodas brīvībā, viņš šķiež savu veselību uz nebēdu — smēķē līdz dulnumam, dzer līdz nemaņai, mīlējās līdz spēku izsīkumam. Maz guļ un nevingrina savu ķermeni. Bet, tiklīdz dabū mūža ieslodzījumu, tūdaļ sāk cilāt hanteles, atsakās no tabakas, seko savam uzturam un vispār izvairās no jebkādām pārmērībām.

—   Varbūt tāpēc, ka tad viņam sarūk iespējas,— Hektors Adoniss teica.

—    Ak nē, nē,— Kuto iebilda.— Učardones cietumā var dabūt visu, ko vēlas. Sargi ir nabadzīgi ļaudis, bet ieslodzītie — bagāti, tāpēc nauda, dabiski, pārceļo no vienām rokām otrās. Te var nodoties jebkuram netikumam.

Adoniss apskatīja aptieku. Te bija pilni plaukti ar medikamentiem, lieli ozolkoka skapji ar pārsējiem, vati, medicīniskiem instrumentiem, jo aptieka ieslodzītajiem bija vienlaikus arī ātrās palīdzības punkts. Kādas istabas nišā pat stāvēja divas rūpīgi saklātas gultas.

—    Vai jums grūti dabūt viņam zāles?— Adoniss jautāja.

—     Nē, mēs rakstām īpašu pieprasījumu,— Kuto teica.— Es viņam šorīt aizsūtīju jaunu pudelīti. Tā ir aizkorķēta pēc visiem noteikumiem, kā jau amerikāņi to pasākuši ar eksporta precēm. Ļoti dārgas zāles. Man tikai jābrīnās, ka mūsu valdīšana tik ļoti cenšas uzturēt viņa dzīvību.

Un viņi viens otram uzsmaidīja.

» * *

Tikmēr Aspanu Pišota savā kamerā paņēma streptomicīna pudelīti un atkorķēja to. Viņš nomērīja vajadzīgo devu un norija. Kādu mirkli, kamēr viņa smadzenes vēl darbojās, tajās pazibēja doma, ka zāles ir kaut kādas pārāk rūgtas, pēc tam viņa augums atliecās atpakaļ un viņš nogāzās uz grīdas. No viņa krūtīm izlauzās izmisīgs kliedziens, kas Iīka sargam pieskriet pie kameras durvīm. Pārvarējis drausmīgas sāpes, kas bija pārņēmušas visu ķermeni, Pišota uzslējās stāvus. Viņa rīkle izkalta, un viņš klupdams paspēra dažus soļus uz tā plaukta pusi, kur atradās olīveļļa. Tad viņa augums atkal izliecās kā stops un viņš uzsauca sargam:

—   Mani noindēja! Palīdzi taču man, palīdzi!—Un, iekams viņš nokrita vēlreiz, viņš izmisīgā niknumā saprata, ka

dons Kroče viņu ir viltībā pārspējis.

» ♦ ♦

Sargi skriešus aiznesa Pišotu uz aptieku, klaigādami, ka ieslodzīto ir saindējuši. Kuto tiem lika novietot Pišotu uz vienas no gultām nišā un izmeklēja viņu. Pēc tam viņš ātri pagatavoja vemjamās zāles un ielēja tās Pišotam rīklē.

Sargiem izskatījās, ka viņš dara visu Pišotas glābšanai. Tikai Hektors Adoniss zināja, ka vemšanas pulverītis ir stipri atšķaidīts un nespēj mirstošajam palīdzēt. Adoniss piegāja pie gultas un, izņēmis no krūšu kabatas papīrus, sažņaudza tos dūrē. Izlikdamies, ka palīdz aptiekāram, viņš pabāza tos Pišotam zem krekla. 5ajā brīdī viņš nolaida skatienu lejup — uz Pišotu. Viņa skaistā seja izskatījās kā bēdu sašķobīta, taču Adoniss zināja, ka tā ir drausmīgu sāpju grimase. Pišota agonijas mokās pa daļai bija izrāvis savas mazās ūsiņas. Hektoram Adonisam kļuva bezgalīgi skumji. Viņš atcerējās, ka šis cilvēks plecu pie pleca ar viņa krustdēlu bija soļojis pa Sicīlijas kalniem un ka viņi viens otram bija lasījuši dzejoļus

par Rolandu un Kārli Lielo.

* * *

Zīmīti atrada pie līķa tikai pēc sešām stundām, tomēr bija vēl atliku likām laika, lai tās saturu ievietotu materiālā par Pišotas nāvi un nodrukātu to avīzēs, kuras izplatīs šo vēsti pa visu Sicīliju. Uz papīra, ko Hektors Adoniss tika pabāzis Pišotam zem krekla, bija rakstīts: «TA MIRS KATRS, KAS NODOS GILJĀNO.»

31. nodaļa

Sicīlijā, ja cilvēkam ir kaut nedaudz naudas, viņš neap- glabā savu tuvinieku zemē. Tas jau nu apliecinātu pilnīgu krahu — Sicīlijas ļaudīm tāpat ir jācieš pietiekami daudz pazemojumu. Tāpēc kapsētās ir papilnam marmora un akmens mauzoleju — kvadrātveida celtņu, kuras sauca par congregazioni. čuguna režģi liedza tajās ieiet. To iekšienē bija vairāki stāvi; vienā no tiem novietoja zārku, bet lūku pēc tam aizmūrēja ar cementu. Pārējie stāvi bija paredzēti citiem ģimenes locekļiem.

Hektors Adoniss drīz pēc Pišotas nāves izvēlējās saulainu dienu un devās uz Montelepres kapsētu. Dons Kroče vēlējās ar viņu tur satikties, un viņi kopā gribēja lūgt Dievu pie Turi Giljāno kapa. Un, ja nu reiz viņiem bija jāpārrunā arī lietišķi jautājumi, vai varēja atrast piemērotāku tikšanās vietu, kur cilvēki spējīgi aizmirst savu godkāri un piedot viens otram nodarītās pārestības?

Un vai varētu atrast piemērotāku vietu, lai apsveikttu kolēģi ar labi nostrādātu darbu? Dons Kroče bija vienkārši spiests iznīcināt Pišotu, kurš bija pārāk pļāpīgs un kuram bija pārāk laba atmiņa. Un par operācijas vadītāju viņš izvēlējās Hektoru Adonisu. Vissmalkākais dona fantāzijas apliecinājums bija uz Pišotas krūtīm atstātā zīmīte. Adonisu šāds pavērsiens pilnīgi apmierināja: politiska slepkavība tika piesegta ar romantisku taisnīguma plīvuru. Hektors Adoniss stāvēja pie kapsētas vārtiem un skatījās, kā šoferis un miesassargi palīdz donam Kročem izkāpt no mašīnas. Pēdējā gada laikā dona miesas bija ieguvušas patiešām gigantiskus apmērus — šķita, ka viņš piebriest proporcionāli savas varenības pieaugumam.

Hektors Adoniss un dons Kroče kopā iegāja pa kapsētas vārtiem. Adoniss pacēla skatienu uz vārtu arku. čuguna kruzuļi savijās vārdos, kas bija paredzēti tiem, kuri atnāca pavadīt pēdējā gaitā savus tuvākos. Vārdi bija šādi: «Mēs bijām tādi kā tu,— tu kļūsi par tādu kā mēs.»

Adoniss pasmīkņāja par frāzē ietverto ironiju. Giljāno nebija raksturīga tāda nežēlība, taču Aspanu Pišota tieši šādus vārdus izkliegtu no sava kapa.

Hektoram Adonisam vairs nebija pret Pišotu tā svelošā naida, kāds viņu bija pārņēmis pēc Giljāno nāves. Viņš bija atriebies. Tagad viņš domāja par to, ka šie divi bērnībā bija kopā rotaļājušies un kopā nonākuši ārpus likuma.

Dons Kroče iegāja mazu akmens un marmora būvju labirintā. Dons Kroče un viņa miesassargi gāja kopā, tiem nācās citam citu pabalstīt uz šķembainās alejas; šoferis nesa lielu puķu pušķi, kuru viņš nolika uz režģa pie congregazioni, kurā gulēja Giljāno miesas. Dons Kroče drudžaini sakārtoja puķes un sāka cieši raudzīties uz nelielu Giljāno fotogrāfiju, kas bija pielīmēta pie akmens durtiņām. Apsargi viņu turēja, lai viņš nenokrīt.

Dons Kroče iztaisnojās.

— Viņš bija drosmīgs zēns,— dons teica.— Mēs visi mīlējām Turi Giljāno. Bet vai tad ar viņu varēja sadzīvot? Viņš gribēja pārveidot pasauli, nostādīt to ar kājām gaisā. Viņš it kā mīlējis savus tautiešus, bet kurš gan vēl vairāk cilvēku ir apslaktējis? It kā ticējis Dievam, taču nolaupījis kardinālu!

Hektors Adoniss uzmanīgi raudzījās uz fotogrāfiju. Giljāno bija tajā tikai septiņpadsmit gadus vecs, bet tas ir vecums, kad Vidusjūras zemju cilvēka skaistums ir sasniedzis savu plaukumu. Seja bija tik mīlīga — grūti bija iedomāties, ka šis cilvēks aizraidījis nebūtībā tūkstošiem cilvēku.

— Ak,— dons sacīja,— ja man būtu tāds dēls kā Turi! Kādu impēriju es viņam atstātu! Kas zina, kādus slavas kalngalus viņš būtu sasniedzis!

Hektors Adoniss pasmaidīja. Jā, protams, dons Kroče ir dižs cilvēks, taču viņš nepavisam neorientējas vēsturē. Viņam taču ir tūkstoš dēli, kuri valdīs pēc viņa, būs mantojuši viņa viltību, aplaupīs Sicīliju un degradēs Romu. Un viņš, Hektors Adoniss, Palermo universitātes vēstures un literatūras profesors, ir viens no viņiem.

Hektors Adoniss un dons Kroče devās uz vārtu pusi. Pie kapsētas stāvēja gara ratu rinda. Tie visi bija apgleznoti ar ainām no Turi Giljāno un Aspanu Pišotas dzīves: hercogienes aplaupīšana, mafijas vadoņu nošaušana, Turi nodevīgā nogalināšana. Un tad Hektors Adoniss saprata: ar visu savu varenību dons Kroče tiks aizmirsts, bet Turi Giljāno dzīvos mūžīgi. Leģenda, kas vijas ap viņa vārdu, augs un pieņemsies spēkā, atradīsies arī tādi cilvēki, kuri noticēs, ka viņš nemaz nav miris, bet joprojām klīst Kammaratas kalnos, bet pienāks diena, kad viņš atkal pārradīsies un atpestīs Sicīliju no verdzības un trūkuma. Tūkstošos netīru ciemu akmens namiņos vēl nedzimuši bērni lūgs par Giljāno dvēseles glābšanu un atdzimšanu.

Bet Pišota ar savu viltīgo prātiņu — vai tad viņš ar vislielāko uzmanību neklausījās Hektorā Adonisā, kad viņš stāstīja par Kārli Lielo, Rolandu un Oliveru, un vai tad viņš nenovērsās no īstenā ceļa tieši šo stāstu ietekmē? Jo, saglabādams uzticību Giljāno, Pišota nolemtu sevi aizmirstībai. Bet, pastrādājis savu briesmīgo noziegumu, viņš ļaužu atmiņā allaž paliks līdzās Turi.

Pišotu apglabās šajā pašā kapsētā. Pār viņu un Giljāno vienmēr sliesies abu iemīļotie kalni, tie paši kalni, kuri saglabājuši Hannibala ziloņa skeletu, tie paši kalni, kur skanējušas Rolanda raga skaņas, pirms tas krita kaujā ar saracēņiem. Turi Giljāno un Aspanu Pišota bija miruši jauni, taču viņi dzīvos ilgi — ja arī ne mūžīgi, tad vismaz ilgāk nekā dons Kroče un viņš pats, Hektors Adoniss.

Divi vīrieši, viens milzīgs, bet otrs pavisam maziņš, reizē izgāja no kapsētas. Zaļojošo dārzu terases apjoza apkārtējos kalnus, baltās klintis atstaroja spožu saules strēli, kurā traucās Sicīlijas sārtais piekūns.

Mario Pjuzo SICĪLIETIS

SIA, Bērnu un jaunatnes literatūras apgāds «Sprīdītis». Reģistrācijas apliecības Nr. 2-0820.

Iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā, LV-1081, Rīgā, Balasta dambī 3. Pasu] N? 6f9

Iesieta tipogrāfijā «Rota», LV-1011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40: Pašūt. N9 16.

E3 LATVIJAS PASTS

VISAS LATVIJAS PASTA NODAĻĀS

jaunākās grāmatas jaunākās audiokasetes laikraksti un žurnāli

kancelejas preces

starptautiskie naudas pārvedumi

Piedāvājam pakalpojumus:

reklāmas materiālu piegāde (tel.211379)

komercpreču realizācija (tel.213494)

filatēlijas abonements (tel.213837)

muitas kravas deklarāciju aizpildīšana Rīgas 50.pasta nodaļā (Stacijas lauk.1) un visu rajonu centru pasta nodaļās

dzelzceļa kravu pārvadājumi (tel.211226)

RĪGAS 51.PASTA NODAĻĀ (Brīvības bulvārī 19) visu diennakti

starptautiskās tālsarunas (nekavējoši savienojumi)

starptautiskais telefakss

starptautiskais telekss

tālsarunas un telegrammas

kurjerpasta sūtījumi

dokumentu kopēšana

jaunākie laikraksti un žurnāli

jaunākās grāmatas un audiokasetes

izziņas par ārvalstu firmu teleksu un telefaksu numuriem

telegrammas pa telefonu 078

naudas pārvedumi pa telegrāfu

kurjerpasta sutījumu pieņemšana uz vietas firmā (tel.332726)

* » *

[1] uz priekšu, ejam! (tulk. no ii. vai.)

[2] sīku uzdevumu veiceji mafijā, šeit — miesassargi.

Content

Pjuzo Mario Sicīlietis

I dala MAIKLS KORLEONE 1950

1. nodaļa

II dala TURI GILJĀNO 1943

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

III dala MAIKLS KORLEONE 1950

16. nodaļa

17. nodaļa

IV dala DONS KROČE 1947

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

V dala TURI GILJĀNO UN MAIKLS KORLEONE 1950

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa