Proņins Viktors

Augstākais sodamērs

VIKTORS PROŅINS

AUGSTĀKAIS SODAMĒRS

Uzvārds viņam nebija pārāk skaists, drīzāk jau nedaudz smieklīgs. No tādiem viegli izveidot segvārdus un iesaukas, turklāt aizraujošas iesaukas, kuras tomēr nevarētu uzskatīt par pazemojošām.

Apihtins, Vladimirs Nikolajevičs Apihtins - tā viņu sauca. Šāds uzvārds liek domāt par kaut ko mīkstu, pūkainu un padevīgu. Vienvārdsakot, nekādas stingrības. Par tādu cilvēku nav grēks pasmieties un var arī viegli aizskart, nelaužot galvu par sekām. Un var vispār neievērot. Tāpat kā viņa teiktos vārdus. Un nekas liels nebūs zaudēts. Ko gan viņš var pateikt? Noteikti • par kaut ko sūdzēsies, lūgs, prasīs materiālo palīdzību vai atvaļinājumu uz paša rēķina sakarā ar sievas, sievasmātes vai tantes slimību…

Tieši šāds uzvārds bija "Fēniksa" priekšsēdētājam, kurš vadīja labu, spēcīgu banku, starp citu, lielāko' pilsētā. Un jau no šī viena fakta varēja secināt, ka viss iepriekš teiktais ir tīrie maldi, kļūmīte, tā teikt. Bankas valdes

priekšsēdētājs nemaz nevar būt sevišķi pakļāvīgs. Pat ja skolā viņu apsaukāja par Dūnu Spilventiņu un Lokomotīvi, bet lokomotīves, kā zināms, elš un dūmo, tad tas tomēr ne par ko neliecina. Skola tika pabeigta pirms gadiem divdesmit, un varam secināt, ka Vladimirs Nikolajevičs Apihtins tuvojās četrdesmitgades slieksnim. Un šis slieksnis savukārt nemaz tik ātri netiks sasniegts, vismaz ne jau rīt - pēc gadiem trim četriem.

Pa šiem divdesmit gadiem no Dūnu Spilventiņa un Lokomotīves bija izaudzis milzīgs tēviņš virs metra astoņdesmit, pašpārliecināts, trokšņains, skaļu balsi un dārdošiem smiekliem. Tomēr šai pašpārliecinātībai nepiemita nekaunība, tā bija neuzmācīga, varētu arī teikt, īsta. Bet, atceroties skolas iesauku, jāatzīst, ka Apihtins patiešām izskatījās padrukns, izteikti padrukns. Taču solīdais amats un plašās iespējas šo druknumu notušēja un padarīja šķietami nemanāmu, gandrīz obligātu.

Apihtins izskatījās tieši tā, kā tagadējiem baņķieriem nākas - viņam patika tumši uzvalki, balti krekli ar apročpogām un kaklasaite ar saspraudi. Viņš valkāja tumšas brilles masīvā ietvarā, uzaudzēja bārdu - īsu, bet biezu - no vienas auss līdz otrai. Tumšais matu cekuls uz pieres viņu padarīja jauneklīgāku un pat nedaudz draisku. Matu sukājumu noteica gaužām vienkāršs un dabisks iemesls - aptuveni trīsdesmit septiņu gadu vecumā baņķierim sāka izkrist mati, uz galvas veidojās prāvi un izteiksmīgi plikumi. Viņš tos nosedza tik rūpīgi, ka par plikumiem nezināja ne sekretāres, ne tuvākie līdzgaitnieki, ne arī daudzie bankas klienti, kuri, dabiski, baņķieri nopētīja no galvas līdz kājām, cenzdamies gandrīz vai pēc kaklasaites krāsas un žaketes krokām uzminēt baņķiera lēmumu, garastāvokli vai spriedumu.

Pazibēja vārds "draisks".

Jā, šī īpašība Apihtinam piemita - viņš patiešām bija jautrs, vesels, labprāt smēja savus lipīgos smieklus, demonstrēdams interesentiem visus zobus, kuri baņķierim bija labi - balti, prāvi, katrs savā vietā. Ar tādiem zobiem un amatu jebkurš, galvu atgāzis, smiesies, zibinot cauri bārdai sārtus vaidziņus. Arī bārdai bija savs izskaidrojums - Apihtinam no auss līdz zodam stiepās pamatīga rēta - atgādinājums par bezbēdīgās jaunības pārgalvību.

Gadās. Un pats galvenais, ko par Apihtinu šobrīd vajadzētu pateikt, - viņš bija iemīlējies.

Savā sievā.

Iemīlējies rāmi, bez kunkstēšanas un neprātībām, toties pastāvīgi.

Katja? Jā, viņu sauca Katja, un viņa bija gadus desmit jaunāka par Apihtinu, ar tādu augumu, kas ļāva staigāt biksēs un apjomīgā svīterī. Tādā apģērbā viņa ieradās bankas svinībās, un arī virtuvē ģērbās tāpat. Protams, attiecīgi citās biksēs un citā svīterī. Gaišajiem, īsajiem matiem nevajadzēja nekādu sarežģītu frizūru, svaigā sejas āda neprasīja gandrīz, nekādus krēmus, un vispār viņas slaidajam, veselīgajam ķermenim nebija nepieciešamas nekādas viltības un uzlabojumi.

Un vēl Apihtinam bija dēls, arī Vladimirs, Vovka, desmitgadīgs resgalis, kurš mantojis vecāku veselību un jautro dabu. Divnieki viņu nesarūgtināja, tāpat kā tie nesarūgtināja vecākus, un arī piecinieki ģimeni nespēja iesvelt līksmā satraukumā. Savā laikā Apihtins pats bija mācījies slikti un tāpēc lieliski saprata, ka dzīvē ir arī citi spēju rādītāji, ne tikai atzīmes, kuras ierakstītas skolas žurnālā vai apbružātā dienasgrāmatā.

Šis rīts, liktenīgais rīts Apihtina mūžā, sākās parasti. Viņš pamodās pirmais, kādu laiku, griestos raudzīdamies, pagulēja, klusi pārdomādams visus šodienas darbus - apspriedes, tikšanās un pieņemšanas. Vēlreiz pārliecinājies, ka visu izdarīt nepaspēs.

Apihtins uzmanīgi pabīdīja roku zem Katjas galvas, pievilka viņu, aizmigušu, sev klāt, noskūpstīja kaut kur uz zoda un cēlās augšā. Ieiedams virtuvē, viņš viegli sašūpoja durvju ailē iekārto zvanu.

Tūlīt pat visu dzīvokli piepildīja skaļa, ilga zvanīšana.

-   Celties, puiši, celties, - viņš nomurmināja.

Iziedams no virtuves uz vannasistabu, vēlreiz iešūpoja zvanu, un tas atkal tik priecīgi iešķindējās, ka kaut ko tādu nesaklausīt vienkārši nebija iespējams. Kad viņš, jautrs, mitrs un drukns, iznāca no vannasistabas, Katja jau stāvēja pie plīts, bet miegainais, gandrīz neko neredzošais Vovka sēdēja pie milzīgā televizora ekrāna.

-   Zvanīja Basargins, - Katja paziņoja.

-   Kas viņam?

-   Sasveicinājās.

-   Basargins trīc pie visām miesām.

-   Kas tad viņam ko trīcēt?

-    Cenšas izsist kredītu… Tādu dīvainu kredītu. - Apihtins apsēdās pie galda, iespraukdamies pašā stūrī.

-   Vai neizsitīs? - Katja, nenovērsdamās no plīts, iesmējās. -Nē.

-   Apvainosies?

-   Laiks jau būtu pierast… Tādu publiku velk… Kur tikai viņš tos salasa? Nevaru saprast. Nāksies visus mest laukā.

-   Bet viņš taču tavs vietnieks. - Nolikusi Apihtinan priekšā bagātīgi ar dillēm un pētersīļu zaļumiem pārkaisītas ceptas olas, Katja nosēdās iepretim un iespieda zodu dūrītē.

-   Vai nu maz to vietnieku… Man ir veseli trīs.

-   Un arī velk dīvainu publiku?

-   Nē, tikai Basargins. - Apihtins, ieurbies ar skatienu sienā, sastinga un labu brīdi, šķiet, atradās pavisam citur, pārcēlies uz saviem bankas kabinetiem, gaiteņiem un seifiem.

-   Atgriezies, - Katja noteica, uzlikdama uz viņa rokas plaukstu.

-   Kur? - Apihtins nesaprata.

-   Virtuvē. Pie olām.

-   Ak, jā… Turklāt šī publika ir acīmredzami krimināla. Un viņš to zina. Es to zinu. Pārējie vietnieki arī zina - gan Oseckis, gan Cikins.

-   Bet tomēr velk? - Katja pasmaidīja.

-Jā! - Apihtins apstiprināja. - Un kā vēl velk!

-   Varbūt viņš tādā veidā jums piedāvā "jumtu"?

-   Ir jau mums "jumts"! Visspicākais pilsētā!

-   Ar ko tad tas izceļas?

-   Ar to, ka drošs. Jā, mēs maksājam Kandaurovam, toties dzīvojam mierīgi. Tikko parādās kāds pumpētājs, es viņu uzreiz sūtu pie Kandaurova - savas problēmas, puiši, atrisiniet bez manis. Un viss. Vairāk pumpētājs neparādās.

-   Nekur? - Katja joprojām sēdēja, vaigu dūrītē iespiedusi, un modri uzmanīja, lai Apihtins olas tomēr apēstu.

-     Varbūt kaut kur arī parādās, varbūt arī vairs ne… Kāpēc man par to jādomā? Es maksāju naudu. Vovka! - Apihtins, pagriezdamies pret durvīm, uzsauca. - Ātri pie kājas!

Ilgu laiku istabā valdīja klusums, tad atskanēja neskaidri švīksti, nopūtas, soļi, un visbeidzot durvīs parādījās dēla miegainais ģīmis.

-   Nu? - viņš novilka.

-   Pēc nedēļas brauksim uz Kipru.

-   Zinu.

-   Vai tu esi gatavs?

-Nu.

-   Kājās un mugurā ir ko vilkt?

-Ir.

-     Grāmatas palasīji, salas vēsturi, ģeogrāfiju un karti izpētīji? Vai zini, no kura līča izkāpa krastā Afrodīte?

-   No putām viņa izkāpa.

-   Nu ne jau no ziepju putām! - Apihtins, zaudēdams pacietību, iebrēcās.

-   No jūras putām.

-   Kā sauc galveno Kipras pilsētu?

-   Tā arī sauc… Galvaspilsēta.

-   Viss! Pazūdi. Nav man vairs spēka nodarboties ar tavu audzināšanu! - Apihtins bezpalīdzīgi palūkojās uz sievu.

-    Manuprāt, tu šodien tāpat jau esi pārpūlējies, - Katja iesmējās. - Pasaudzē sevi.

-   Labi, jau labi. - Apihtins, pievilcis Katju tuvāk, uz mirkli apskāva un tad piecēlās.

Tai brīdī iezvanījās tālrunis.

-   Laikam atkal Basargins. Vai runāsi?

-   Runāšu, - Apihtins apņēmīgi noteica un iegāja istabā, kur nerima zvanīt tālrunis. - Jā! - viņš atsaucās, pacēlis klausuli. Balsī skaidri jautās valdonīgums, gatavība runāt, bet uzvilnīja arī zināms īgnums, pavisam nedaudz, tā parasti lieli priekšnieki runā ar padotajiem. Un ne jau tāpēc, ka patiešām justos ar kaut ko neapmierināti, nebūt ne, vienkārši šī tikko jaušamā nianse uzreiz parādīja un izcēla, kurš ir galvenais, kurš vadītājs, bet kurš atrodas nedaudz zemāk.

Vovka prātīgi noklusināja televizoru, un Apihtins, atkritis krēslā, no visiem novērsies un raudzīdamies tikai rīta saules pielietajā logā, turpināja sarunu. Pamazām īgnuma pieskaņa pagaisa, jo nezvanīja nemaz Basargins, bet cits viņa vietnieks, Oseckis, un runāja par jautājumu, kurš Apihtinu interesēja. Tagad priekšnieka stāvokli apliecināja tikai īsās un lakoniskās replikas.

-   Jā, - viņš aprauti noskaldīja. - Sapratu. Un kas no tā izriet? Nekādā gadījumā! Nu? Nu? Nu?

Protams, visiem skaidrs, ka trīs reizes pēc kārtas iesviest klausulē diezgan familiāro vārdiņu "Nu?" atļausies tikai tas, kurš skaidri apzinās savu pārākumu, turklāt šis "Nu?" izskanēja kā nepārprotams jautājums, pieprasot no sarunu biedra- paskaidrojumus, precizējumus un jaunus faktus.

Tā notika gandrīz katru rītu - darbs sākās ar tālruņa zvaniem. Apihtins neiebilda, viņam pat patika šādi iesākt dienu - rītasvārkos, krēslā, sakrustotām kājām, sajūtot vēl neiztērēto spēku un izbaudot straujo domas lidojumu, izlemjot visus jautājumus, par kuriem no rīta informēja svīta - bankas valdes priekšsēdētāja svīta. Viņš redzēja, ka visu apjēdz ātrāk, dziļāk un asāk izprot radušos sarežģījumus un burtiski uzreiz atrod pareizo lēmumu, lietpratīgu, bet, ja nepieciešams, arī pietiekami bargu.

Šī pārliecība ļāva justies mierīgi - nav viņam sāncenšu, neviens nespētu viņu bankā aizvietot, nav tāda cilvēka, kurš viņu varētu atbīdīt malā, izmest no vietas. Gan bārda, gan augums, gan gluži pieklājīgais tuklums - viss darbojās Apihtina labā, un viņš to lieliski apzinājās. Pat šie rīta zvani, kuri it kā iztraucēja mājas mieru, likās patīkami - uzticami cilvēki steidza ziņot par visu, kas noticis naktī un kas varētu notikt dienā.

-  Triec viņu pie velna! - Apihtins ieteica, ievirzīdams sarunu finiša taisnē.

-Jau izdarīts, - Oseckis atbildēja.

-   Malacis. Un ko Kandaurovs?

-   Sāka iebilst.

-   Kaut kā par biežu.

-   Es arī tam pievērsu uzmanību.

-   Trūcīgs kļuvis?

-   Drīzāk jau nekaunīgs.

Tāda saruna Apihtinam patika. Katrs viņa vārds, pieņēmums un šaubas tika uztvertas un attīstītas, noskaņojums zibenīgi noteikts, bet vēlmes atminētas pat no viskomiskākajām piezīmēm un bez kādiem iebildumiem. Iespējams, kāds te saskatītu pielīšanu, bet nekā tāda nebija - Apihtins un viņa vietnieki bija domubiedri un strīdējās ārkārtīgi reti, jo pa dienu daudzkārt satikās un pastāvīgi saskaņoja viedokļus.

Būtībā viņi četri arī bija bankas dibinātāji, un nevienam neradās vajadzība visā nopietnībā spēlēt priekšniekus un padotos. Tā bija tikai tāda savdabīga spēle, vairāk domāta apmeklētajiem un klientiem - sak, ir mums priekšsēdētājs, kurš visu izlemj, un varbūt, ja paveiksies, izdosies ar viņu parunāt, tad es, protams, cienījamais Ivan Ivanovič, izvirzīšu jūsu jautājumu un izdarīšu visu, ko spēšu.

Kas attiecas uz Kandaurovu, tad šis uzvārds bieži pazibēja Apihtina sarunās ar vietniekiem - vietējā autoritāte bija ņēmis "Fēniksu" savā aizbildniecībā un nu jau vairākus gadus ciešami tika galā ar saviem pienākumiem, atsizdams retos, bet negantos citu bandu uzbrukumus, kuras arī gribētu sargāt banku no visām dzīves likstām. Dažreiz lieta aizgāja līdz nopietnām sadursmēm, notika savstarpējas izrēķināšanās, apšaudes, gadījās arī pa līķim. Apihtins to visu zināja, labi zināja, bet runāt par šo tēmu izvairījās. Kandaurovs pats bija uzpli- jies - lai tad arī izgrozās. Tomēr pēdējā laikā viņš kļuvis pārlieku uzmācīgs - ieradās bankā, kad pašam nāca prātā, un, bravūrīgi grozīdams plecus, devās pie priekšsēdētāja.

-  Sveika, skaistuli - viņš uzsauca sekretārei un tad gāja iekšā kabinetā, vienalga, kurš tur arī tobrīd atrastos.

Reiz Apihtins nolēma ar Kandaurovu parunāt. Viņš piezvanīja un sacīja:

-   Gaidīšu tevi šodien divpadsmitos.

Un nolika klausuli.

Kandaurovs atnāca divpadsmitos. Pirmās durvis pavilka uz savu pusi, bet otrās atgrūda ar kāju.

-   Sēdies, Kostja, - Apihtins uzaicināja, norādīdams uz krēslu pie mazā galdiņa. - Jāparunā.

-    Klausos, priekšniek. - Kandaurovs apsēdās, pavilkdams krēslu tālāk no galdiņa, lai varētu sakrustot kājas, savilka uz augšu bikses, izņēma cigaretes un aizsmēķēja. - Runā, priekšniek… Kad tu no rīta piezvanīji, mani gluži vai ziņkāre sāka tirdīt - vai tiešām, nodomāju, par labu darbu būšu prēmiju izpelnījies? - Ievilcis dāmu, viņš uzpūta veselu grīsti virsū Apihtinam. Mākonītis mērķi nesasniedza, Kandaurovs pūta piesardzīgi, bet ciemiņa nekaunība nepalika neievērota.

Kandaurovs bija izteikti vājš, tāpēc visas drēbes uz auguma karājās brīvi, viegli un pat gaisīgi. Ģērbās viņš švītīgi - rūtaina žakete, melnas bikses, balts krekls, spodras kurpes ar plānu ādas zoli. Bet, lūk, kaklasaites, kaklasaites viņš mūžam nolūkoja no televīzijas diktoriem, aktieriem un prezidentiem un centās neatpalikt. Tiesa, pelēcīgā sejas krāsa nodevīgi liecināja, ka cilvēks ilgi atradies visai bargos apstākļos, gadiem elpojis smacīgu gaisu un maz redzēji sauli.

-    Man nepatīk, ka mana kabineta durvis atver ar kāju, - Apihtins paziņoja. - Šis ir mans kantoris. Un, ja esi te atnācis, uzvedies piedienīgi. Vai nenāc nemaz.

-   Piedod, priekšniek, - Kandaurovs atņirdzās smaidā, atsegdams tumšus, šķirbainus zobus. - Pats zini, mana dzīve nav ritējusi augstākās sabiedrības salonos.

-   Nākamreiz es pasaukšu apkopēju, viņa iedos tev slotu, un pats savus netīrumus satīrīsi, - Apihtins vēsi piebilda. No Kandaurova viņš nebaidījās - maksājot naudu, varēja atļauties runāt tā, kā pats uzskatīja par vajadzīgu.

-    Pilnīgi tā? - Kandaurovs pārsteigumā pat atslīga dziļāk krēslā.

-   Un vēl man nepatīk, ka daži viesi man pūš sejā dūmus.

-   Vai tas būtu es, vai?

-   Nepatīk arī, ka pa mana kantora gaiteņiem bez vajadzības ložņā apšaubāmas personas.

-   Un tas atkal par mani?

-   Ko vazājies pa banku?

-   Un kāpēc gan ne?

-    Klientus aizbiedēsi. Un mūsu abu ienākumi tādējādi var nedaudz samazināties.

-     Es uz tevi paļaujos, Volodja. - Kandaurovs steigšus nodzēsa cigareti pelnutraukā. - Tu to nepieļausi.

-     Kostja, - Apihtins ierunājās samiernieciski, - tu taču saņem visu, par ko esam vienojušies?

-   Nebūtu par skādi piemest, Volodja!

-   Par to mēs parunāsim finansu gada beigās. Kā jau vienojāmies. Un, lūk, ko tev ieteikšu. Ja vēlies, vari to uzskatīt par lūgumu. Bez jēgas nerēgojies. Un mani neiegāz. Tas ir slikti, Kostja. Neprasmīgi.

-    Piekritu, priekšniek. Esmu vainīgs. - Kandaurovs, noliecis galvu, piespieda plaukstu pie krūtīm. - Labošos. Tikai zini, Volodja, nevajag ar mani tik nikni, es esmu tāds nenosvērts, tāds traks… Kaut ko apjēgt sāku tikai nākamajā dienā pēc jandāliņa…

Esmu, tā teikt… Kā jūs, kārtīgie, sakāt - viegli ievainojams. Rētas dvēselē paliek. Sliktā laikā smeldz un atgādina par sevi… Smeldz manas brūces, smeldz manas brūces, dziļi dvēselē smeldz, - Kandaurovs iedziedājās. - Vai zini tādu dziesmu?

-   Dzersi? - Apihtins apvaicājās.

-   Volodja… Tu esi satriecošs cilvēks. Es tevi mīlu.

-   Es arī, Kostja, tevi mīlu, - Apihtins pavīpsnāja un, izņēmis no rakstāmgalda iesāktu konjaka pudeli un divas glāzes, tūlīt pat pielēja tās līdz pusei. Pēc tam sameklēja konfektīti un sadalīja divās daļās. - Par mīlestību! - viņš noteica, paceldams savu glāzi.

-      Un par uzticību, - Kandaurovs, acis piemiedzis, daudznozīmīgi piebilda.

-   Tāpat kā uzticība bez mīlestības… - Apihtins, iztukšojis glāzi līdz dibenam, iebāza mutē savu konfektītes pusīti un atkal paslēpa pudeli rakstāmgaldā. - Paliec sveiks, Kostja. Telefonus zini, zvani.

Tāda, lūk, saruna nesen notika starp Apihtinu un Kandaurovu, un kopš tā laika abu attiecībās iestājās pamiera periods - Kandaurovs uzvedās piesardzīgi, bankā vairs nerādījās, bez vajadzības nezvanīja un pat viņa mašīnu tuvākajā apkaimē vairs neredzēja.

Tomēr šai sarunai radās arī turpinājums - aptuveni pēc nedēļas Kandaurovs piezvanīja Apihtinam uz mājām, turklāt diezgan neierastā laikā - vēlu vakarā, ap divpadsmitiem.

-   Volodja, vai tev ir ienaidnieki? - Kandaurovs uzreiz pavaicāja, šoreiz iztikdams bez parastās garās apsveicināšanās.

-   Nē, tikai draugi, - Apihtins, ilgi nedomādams, atbildēja. - Un tu, Kostja, šai sarakstā esi pirmais.

-   Tev ir ienaidnieki, Volodja.

-    Tad pastāsti, kuri tie ir! - Apihtins jokodams iesaucās, domādams, ka Kandaurovs pēc šiem vārdiem uzreiz sāks runas par algas pielikumu.

-    Nezinu, Volodja. Bet tavs jautrais tonis liecina, ka arī tu nezini. Bet viņi eksistē, Volodja. Un tie ir nopietni puiši. Vismaz tādas baumas klīst pa mūsu gaiteņiem. Man tiešām negribētos, lai ar tevi notiktu kaut kas nepatīkams. Sargi sevi, Volodja.

-   Un tu man šai lietā nevari palīdzēt?

-Jau palīdzu. Kā varu. Zini, tāda dīvaina, netverama informācija… It kā būtu, it kā nebūtu… Bet mans zeka vai cietumnieka deguns, sauc kā gribi, kaut ko saož… Tas reti pieviļ.

-   Bet tomēr pieviļ?

-   Uz to cerēt nevajadzētu… Zini, kāpēc tu man patīc? Nē, ne jau dēļ tās naudas, kuru laiku pa laikam saņemu… Pirms nedēļas sapratu, ka tu esi gluži jēdzīgs vecis, tā nekas… Vispirms nosvētīji, pēc tam ar konjaku uzcienāji. Ja būtu tikai man vienam ielējis, es tev to ģīmī iešautu. Bet tu visu pareizi izdarīji… Un es sapratu - mūsu cilvēks. Vai tev dzīvokļa durvis ir tērauda?

-   Jā, tērauda.

-    Tas labi. - Kandaurova balss kļuva dīvaini gurda. - Bet kurš stāvs?

-   Septītais.

-   Vai virs tevis vēl kāds dzīvo?

-   Vēl pieci stāvi.

-   Tas labi, - Kandaurovs atkārtoja. - Arlabunakti, Volodja, piedod par vēlo zvanu.

Un, lūk, tieši šo sarunu atcerējās Apihtins, kad no rīta, vienos rītasvārkos krēslā sēdēdams, runājās ar saviem vietniekiem. Būtu viņš biežāk saskāries ar noziedzīgo pasauli, vairāk ticies ar tās autoritātēm, iespējams, pret Kandaurova naksnīgo brīdinājumu izturētos citādāk. Ja dzīve ritētu mazāk veiksmīgi, viņš būtu kļuvis piesardzīgāks. Bet Apihtinam veicās, visur veicās. Banka darbojās, regulāri piepildīdamās ar naudu, - bet cik to bija nosvilis, šo banku, cik pazuda ar visiem priekšsēdētājiem un vietniekiem! Iemīlētā sieviete kļuva par sievu, un dēls piedzima, tieši dēls, nevis meita - tik ļoti gribējās, lai nepārtrūktu Apihtinu uzvaras gājiens pa šo grēcīgo zemi. Arī ar veselību viss kārtībā, no zālēm viņš pazina tikai analgīnu un aspirīnu.

Nevarētu gan teikt, ka Kandaurova vārdus Apihtins pilnībā būtu laidis gar ausīm, nebūt ne. Izsaucis pie sevis bankas apsardzes priekšnieku, bijušo milicijas majoru Pakinu, viņš stingri ar to parunāja, un tūlīt pat tika nostrostēti ar automātiem bruņotie sargi pie ieejas un stāvos. Brīdināja arī Katju, lai bez miesassarga no mājas neiziet un arī Vovkam nez kur neļauj blandīties. Savam šoferim drošības dēļ izgādāja Makarova pistoli un noglabāja mersedesa paneļplauktā.

Pusdesmitos no rīta piezvanīja šoferis, kurš mersedesu bija piebraucis lejā pie mājas. Apihtins ap to laiku jau bija gatavs - uzvalks mugurā, balts krekls, kaklasaite, smalks koferītis. Katja viņu pavadīja līdz durvīm, un Apihtins viņu apskāva, no sirds apskāva. Un noskūpstīja, arī no sirds.

-   Klau, Apihtin! - Katja atvirzīdamās iesaucās. - Es jūtu, ka šodien tev nemaz negribas iet uz darbu?

-    Kā tu to uzminēji? - Apihtins vēl nebija zaudējis spēju nosarkt, taču pustumsā piesārtušos vaigus nevarēja saskatīt.

-    Es labprāt pateiktu, bet neērti… Manuprāt, tu esi gatavs tūlīt pat atgriezties guļamistabā, vai ne?

-   Cik patiesi, ak, cik patiesi… - Apihtins vainīgi nolieca galvu.

-   Nekas, drīz būs Kipra, - Katja iesmējās. - Visu atgūsim.

-    Vienīgā cerība - Kipra… - Un Apihtins izgāja uz kāpņu laukumiņa.

Pagaidījusi, kad viņš atskatīsies, Katja pamirkšķināja .ir aci, uz atvadām pamāja ar roku un tikai tad aizvēra durvis. Tērauda bruņudurvis, kuras Apihtins nelabprāt, bet tomēr uzstādīja pirms pusgada, - viņa vietnieki ar tādām bija nodrošinājušies jau agrāk.

Mirdzinādams saulē vēl nenožuvušās ūdens lāses, tikko nomazgātais pelēkais mersedess jau gaidīja. Tumšie stikli bija notīrīti, un hromētās detaļas zaigoja svinīgi un gandrīz vai pacilāti. Atvēris durvis, Apihtins atkrita mīkstajā sēdeklī līdzās šoferim un aizvēra acis.

-    Sveiks, Gena, - viņš, klusībā smīnēdams, noteica - uz lūpām joprojām bija jūtams Katjas skūpsts. - Kas labs lielajā pasaulē?

-   Labdien, Vladimir Nikolajevič… Kādi jaunumi… Filipīnās atdzīvojies vulkāns, uguni izverd… Kolumbijā zemestrīce… Kamčatkā ugunsgrēki. - Pēdējos vārdus šoferis izteica, jau iegriezdamies saules apspīdētajā mašīnu straumē.

-   Tu nu gan, Gena! Nekad no tevis nedzird neko priecīgu. Kur tu savāc tās katastrofu ziņas?

-     Jāatrod tik īstā vieta, Vladimir Nikolajevič. - Gena, pašķielējis uz Apihtinu, novīpsnāja. - Bet kas jauns finansu frontē? Vai nav jau laiks atbrīvoties no rubļiem?

-   Es pateikšu, kad būs jāatbrīvojas.

-   Ka tik neaizšaut garām, ko?

-   Es brīdināšu.

Tādas sarunas viņiem notika katru rītu, un katru rītu Apihtins atkal no jauna mierināja šoferi, apsolīdams ārkārtēja finansu satricinājuma gadījumā izglābt viņa desmit vai divdesmit tūkstošus. Gena agrāk bija bokseris, gluži labs bokseris, tika pat līdz pilsētas čempiona titulam, bet tagad amatu apvienošanas kārtībā skaitījās gan šoferis, gan miesassargs. Joprojām formā, kalsns un stiegrains, viņš tāpat kā agrāk matus apcirpa ezītī un uzrotīja krekla piedurknes, lai katrs interesents redzētu stiprās, trenētās un iedegušās rokas. Šofera sēdeklī Gena jutās brīvi, vietas netrūka. Apihtins skaudīgi pašķielēja uz puiša plakano vēderu un vieglajām kustībām. Pats pie sava svara un apmēriem viņš jau bija pieradis un uzskatīja, ka nu par vēlu ko mainīt. Turklāt mūžīgajos banku cīniņos svaram nebija lielas nozīmes. Katja viņu mīl tādu pašu, bet pārējie lai piecieš, Apihtins smaidot nodomāja.

Apihtins zināja, ka monumentalitāte rada iespaidu, pat sekretāre viņu sagaidīja stāvus, pielēkdama no krēsla topašubrīd, kad viņš parādījās pie sliekšņa, lai gan pati likās tik barga un nepieejama, ka apmeklētāji, šķiet, no viņas baidījās vairāk nekā no valdes priekšsēdētāja.

-    Sveicināta, Alla Petrovna! - Apihtins skaļi viņu pasveicināja.

-   Sveicināts, Vladimir Nikolajevič.

-   Kas labs dzīvē?

-   Viss labi, Vladimir Nikolajevič. Viss labi

-   Tātad dzīvība vēl turas? - Apihtins uz mirkli aizkavējās, lai dzirdētu atbildi.

-   Turas, Vladimir Nikolajevič… Kā nu ne!

-   Tas ir brīnišķīgi!

Ieraudzījusi, ka durvis aiz Apihtina aizvērušās, Alla Petrovna atviegloti nopūtās un tikai tad atslīga krēslā. Lai cik sabiedrisks un labvēlīgs priekšsēdētājs šķistu, cilvēki viņa klātbūtnē saspringa: pat visparastākajos vārdos daudzi meklēja slazdus un, protams, atrada ari tad, kad tika teikts kaut kas patiešām nevainīgs.

Apihtinam patika paša kabinets - liels, plašs, patukšs, ar augstiem griestiem un diviem milzīgiem logiem ar skatu uz pilsētas laukumu. Vienai sienai bija ozola imitācijas apdare, aiz paneļiem nomaskētajā mazajā telpā iekārtota garderobe, seifs, bārs, liels televizors un izvelkams galds, pie kura varēja labi pasēdēt ar cienījamu klientu. Pie sienām karājās eļļas gleznas, tiesa, ar visai neskaidru sižetu, nesaprotamu, bet Apihtinam patika krāsu košums, triepienu pārgalvība un tā pati neskaidrība. Viņš bija nopircis tās kādā no izstādēm, kur organizētāji viņu tik blīvi apsēda, ka gleznas nācās vienkārši iegādāties, lai palīdzētu jaunajam, bet, kā tika apgalvots, ļoti talantīgajam māksliniekam. Citus cilvēkus gleznas mulsināja, un arī tas Apihtinam patika - sēdēdami viņam pretim, klienti bezpalīdzīgi grozīja galvas, cenzdamies saskatīt šais krāsainajos audeklos vismaz kaut kādu jēgu.

-    Brīnišķīgi darbi, vai ne? - Apihtins jautri, bet uzstājīgi pavaicāja.

-   Jā, tiešām… Protams… Kaut kas tajos ir… Tās laikam ir ainavas?

-   Porno! - Apihtins iezvaigājās, tādējādi galīgi piebeigdams neveiksmīgo mākslas vērtētāju.

-   Jā-ā-ā? - tas ieslīga dziļāk krēslā.

-   Skats no iekšpuses! - Apihtins plātījās.

-   Kā tad tas mākslinieks tur iekļuvis…

-   Viņa<n nemaz nebija jāiekļūst! Anatomisko atlasu radoša iemiesošana! Un bāgāta, bet samaitāta iztēle!

Pirms Apihtina ierašanās Alla Petrovna atvēra logus un atbīdīja sānis aizkarus, lai kabinetā netraucēti iestrāvotu rīta svaigums. Ieslīdzis mīkstajā ādas krēslā, Apihtins uzlika rokas uz galda un uz brīdi sastinga. Bet tūlīt pat, it kā būtu ko svarīgu atcerējies, ko varētu arī aizmirst, ātri sastādīja numuru.

-   Katja? Vai mani pazīsti?

-   Bet kas tu esi? - Balsī jautās smaids, un, to iztēlojoties, viņš kļuva priecīgs.

-    Lūk, kas man ienāca prātā… Pirms došanās uz Afrodītes līci, tomēr vajadzētu ieskriet Troodā… Tur vietējā klostera mūki klāj satriecošus galdus…

-Jā, labāk sākt ar Troodu, - Katja piekrita.

-    Bet uz Jeruzalemi un Ēģiptes piramīdām beigās aizskriesim, tur iet prāmis… Drāzīsim taisnā ceļā no Limasolas. Vai neiebilsti?

-   Pusdienās būs kotletes ar sautētiem kāpostiem. Vai neiebilsti?

-    Zini, es tūlīt pat arī piebraukšu! Lai tā banka ar savām sēdēm un apspriedēm sadeg zilās ugunīs…

-   Vovka iegrimis Kipras kartē.

-   Tas ir labi.

-   Ap diviem viss būs gatavs.

-   Atā. Skūpstu.

Apihtins nolika klausuli - kabinetā jau nāca vietnieki: Basargins, Cikins un Oseckis. Līdzās viņam tie šķita gandrīz vienādi - sīki un pat nenozīmīgi. Bet to varēja ievērot tikai svešs cilvēks no malas, cits pret citu viņi izturējās vienādi brīvi un nepiespiesti, kā jau seni paziņas, kurus saista kopīgs darbs.

Ja tomēr kāds mēģinātu atrast atšķirības, tad Osecki varētu nosaukt par strauju un nepacietīgu. Cikins vairāk klusēja, smaidīja un kopējās sanāksmēs Apihtina kabinetā vienmēr atrada sev kādu laika kavēkli - čaukstināja avīzi, lapoja kalendāru ar skaistuļu fotogrāfijām, iepazinās ar pildspalvas uzbūvi vai, izmantodams pārējo aizņemtību, paguva kaut kur piezvanīt.

Bet, lūk, Basargins bija uzsvērti lietišķs, uzdeva gudrus jautājumus un, noliecis galvu sānis un saraucis plānās uzacis, vērīgi visus uzklausīja.

Viņi visi jutās kā baņķieri un tādi patiešām bija, tāpēc ģērbās dārgi un izsmalcināti. Bet pieredzes labu mantu valkāšanā pietrūka. Jaunie uzvalki bieži izrādījās visai nejēdzīgi: vai nu par mazu, vai par lielu, arī īstās kurpes nemaz tā uzreiz neizdevās nopirkt - te atstiepa mājās ķirškrāsas, te atkal pazole nepieklājīgi bieza. Piepeši iedzīvojušies naudā, viņi mokoši tiecās pēc sava tēla, sava apģērba, pēc dzīves, kura šķistu dabiska un neapgrūtinoša.

-     Ko tu šorīt par kredītu vāvuļoji? - Apihtins pavaicāja Basaginam.

-    Nekādu kredītu! Visu sapratu, apjautu, pārliecinājos! - Basargins muļķīgi izslējās, nostiepdams rokas gar sāniem.

-   Skaties pats, varam arī parunāt…

-     Nekādā gadījumā. Es ievācu ziņas… Tur nekas nespīd, Volodja, pilnīgi nekas.

-    Kas arī bija jāpierāda, - Apihtins atsaucās, bet Basargina atbilde nez kāpēc iedzēla, kaut kas-viņam tajā nepatika - pārāk labprātīgi tas atteicās no sava priekšlikuma, pārāk ātri un labprātīgi. Tā gadās, kad pats labi zini savas nostājas vājās vietas, tomēr ceri - kazi, izies cauri, kazi, izdosies. Kad piedāvājot jau esi gatavs tūlīt pat atteikties, atkāpties, sastopot kaut niecīgāko pretestību.

Pēc nedēļas Apihtins gribēja doties atvaļinājumā, tāpēc tagad kāds jāieceļ par aizvietotāju. Viņš jau iepriekš bija nolēmis izvēlēties Basarginu, kurš tūlīt labpatikā atplauktu, pārvēršoties lietišķā, nenogurdināmā un visuresošā darbonī. Bet, kad Basargins piedāvāja šo riskanto - kur nu riskanto -, vienkārši bezcerīgo kredīta ideju,

Apihtinam uzmācās šaubas. Tomēr viņš skaidri apzinājās - tikko nosauks citu vārdu, radīsies aizvainojums. Un nolēma neizvirzīt nevienu, lai paši izvēlas, viņš tikai piekritīs un tad vieglu sirdi dosies ceļā. Bet vietnieki lai apvainojas cits uz citu, cik jaudas.

-   Kas mani aizvietos? - viņš skaļi pavaicāja, pārtraukdams kādu strīdu.

-   Kā teiksi, Volodja, - Oseckis pasteidzās atbildēt pirmais.

-     Nedzirdu priekšlikumus, - tēlotā nopietnībā noteica Apihtins. - Jums te nāksies strādāt, izlemiet.

Oseckis apjucis grozīja galvu, skatīdamies te uz vienu, te uz otru, Basargins saspringti klusēja, gaidīdams, ka kāds nosauks viņu, Cikins mēmi smaidīja, šķiet, izbaudīdams katru šī dīvainā sarežģījuma mirkli. Apihtins nevienu nesteidzināja. Viņš pārcilāja papīrus, iedziļinājās kādā no dokumentiem, kaut ko izlaboja tekstā un tikai tad pacēla galvu. Kabinetā valdošais spriegums liecināja, ka viņu attiecībās viss nemaz nav tik vienkārši, viegli un skaidri.

Pirmais neizturēja Oseckis.

-     Lai Basargins pakomandē! Viņš jau sen nevar vien sagaidīt!

-   Kāpēc tad es? - Basargins atvaicāja, un visi nodūra acis - tik nepatiesi tas izskanēja. Neviļus, pats to negribēdams, Oseckis bija uzkāpis pirmajam vietniekam uz varžacs.

-   Vai ir iebildumi? - Apihtins painteresējās.

-   Nav iebildumu, - Cikins atbildēja, pētīdams kāda klienta dāvinātās ērmīgās galda šķiltavas.

-      Varbūt pats gribi atteikties? - Apihtins nekaunīgi apvaicājās, mīdīdamies pa Basargina patmīlību, jo zināja, skaidri zināja, ka viņš nespēs atteikties no piedāvājuma.

-   Ja jau jāatsakās… - Basargins iesāka un apklusa, nezinādams, kā pabeigt, kā veiklāk formulēt savu domu.

Apihtins klusēdams pamāja ar galvu, sak, turpini vien, sak, esam gatavi tevi vērīgi uzklausīt, dārgais līdzgaitniek. Tomēr palīgā nesteidzās, lai gan redzēja, cik mokoša cīņa noris Basargina godkārajā dvēselē. Arī Cikins tramīgi pacēla galvu, un Oseckis, apjautis, kas notiek, izplūda platā un ļaunprātīgā smaidā.

-   Runā, Andrej, - Apihtins viņu drošināja.

-    Ejiet jūs, galu galā! - Basargins sašuta. - Pārbaudi sarīkojuši, saproties! Iepriekš visu sarunājuši un tagad jaucat galvu! _

-       Tātad norunāts, - Apihtins atvieglots rezumēja. Viskutelīgākā lieta pirms atvaļinājuma nokārtota, un neviens viņam nevarēs pārmest neobjektivitāti, netaisnīgumu vai sazin vēl kādus grēkus. - Tad lecam zirgos!

-    Kad būs atvadu bankets? - Basargins, beidzot pārvarējis mulsumu, apvaicājās.

-   Kad teiksi, - Apihtins nosmīnēja. - Tagad tu esi šefs.

-   Labi, es padomāšu, - Basargins pamāja ar galvu, nolēmis, ka viņam tiešām būs jānokārto šis jautājums. - Lai gan, pagaidi, - vietnieks attapies nosarka. - Es taču stājos pie pienākumu pildīšanas tikai pēc tavas aizbraukšanas… Es nevaru uzņemties…

-   Par to arī runāju! - Apihtins iesmējās.

Smejošie vietnieki aizgāja, kabinets palika tukšs, un Apihtins jau gribēja piezvanīt uz mājām, lai pavaicātu, kā virzās darbs ar kotletēm, bet ienāca sekretāre.

-    Es, protams, atvainojos, - viņa, pie sliekšņa apstājusies, ierunājās, bet durvis tomēr aizvēra stingri, lai ārpusē nebūtu dzirdams nekas no viņas teiktā. - Tur ir apmeklētājs… Nedēļu jau staigā… Dzejnieks.

-   Kas viņam vajadzīgs?

-   Nauda.

-   Vai labs dzejnieks?

-   Labs dzejnieks naudu nelūgs. Sliktākajā gadījumā paņems pēc ilgas un uzstājīgas piedāvāšanas. Tā man liekas, - sekretāre centās mīkstināt savus bargos vārdus.

-    Arī pareizi. - Apihtins pašūpoja galvu. - Un vai daudz viņam vajag tās naudas?

-   Dolārus piecsimt sešsimt… Apmēram tā.

-   Spriežot pēc summas… Vai viņš arī uz Kipru taisās?

-   Gribot grāmatiņu izdot… Vismaz eksemplāru trīssimt četrsimt, teica.

-   Un cik tad gadu šim jaunajam talantam?

-    Talants jau pensijā. - Alla Petrovna atļāvās viegli pasmaidīt. - Rakstnieku savienības biedrs, starp citu.

Apihtins, uz brīdi apklusis, lūkojās ārā pa atvērto logu un ieelpoja svaigo gaisu. Viņš bija pietiekami pieredzējis baņķieris, lai neteiktu, rūdīts, un vecišķā dzejnieka nevainīgajā lūgumā uzreiz saskatīja iespējas, kuras bankai pavērtu šie nelaimīgie piecsimt dolāri. Metienu var uztaisīt arī lielāku, tuvāk tūkstoš eksemplāriem, uz aizmugurējā vāciņa, protams, bankas "Fenikss" reklāma, tālruņu numuri un aicinājums uz sadarbību. Grāmatiņa nokļūs uz visu apgabala uzņēmumu direktoru rakstāmgaldiem, dzejnieks pats uzstāsies televīzijā, nolasīs dzejoļus un pastāstīs par milzu darbu, kuru "Fēnikss" veic, atbalstot literatūru, mākslu un glezniecību.

Apihtins šai sakarā sniegs lielu interviju, atsauksies avīzes, un arī tām viņš atradīs laiku, lai pastāstītu par banku un par priekšrocībām, kuras baudīs katrs, kurš uzticēsies "Fēniksam". Un tad jau, kazi, viņi nonāks arī līdz izstādēm, teātra izrādēm un koncertiem… Visur banka "Fēnikss", tās nauda, tās cilvēki un gatavība atbalstīt visu saprātīgo, labo, mūžīgo…

-   Sauc viņu iekšā, Alla, - Apihtins, attapies no pārdomām, izrīkoja. - Parunāsimies.

Pēc minūtes pa durvīm iespraucās vīrelis apvalkātā uzvalkā ar celofāna maisiņu rokās. Apstājies pie durvīm, viņš pat neuzdrošinājās tās aizvērt - gadījumā, ja uzreiz tiktu aizraidīts.

-   Nāciet iekšā, lūdzu! - Apihtins piecēlies atvēzējās tik plašā aicinājuma žestā, ka pat kabinets kļuva par šauru, un norādīja ienācējam uz vietu pie zemā žurnālgaldiņa. Pametis savu augsto krēslu, kurš slējās pāri kabinetam, viņš augstsirdīgi nosēdās lūdzējam līdzās, patālāk no priekšsēdētāja galda pusloka. Tieši šī pusloka forma un fakts, ka uz galda nebija neviena papīrīša, pat ne vissīkākā dokumenta, vienmēr nez kāpēc nomāca visus nenozīmīgos un nejaušos ļautiņus, kuri nāca nevis piedāvāt, bet lūgt.

Iesēdies zemajā krēslā, Apihtins atslīga tajā gandrīz pusguļus. Dzejnieks turpretim uzdrošinājās piemesties tikai uz krēsla pašas maliņas. Nolicis palso, apbružāto maisiņu uz ceļiem, viņš krampjaini ieelsās un tramīgi palūkojās uz Apihtinu, neuzdrošinādamies izdvest ne vārda.

-   Apsēdieties taču ērtāk! - Apihtins drošināja. - Parunāsim, pamēļosim. Kā jums ar laiku? Piecpadsmit divdesmit minūtes atradīsies?

Vīrelim šis piedāvājums likās tik traks un negaidīts, ka viņš, atkal krampjaini ieelsies, spēja tikai mēmi pamāt ar galvu.

-   Protams, - viņš beidzot izdvesa. - Atradīsies.

-   Tad jau lieliski! - Apihtins priecīgi noteica, labi apzinādamies, kādu iespaidu komplektā ar ieņemamo amatu rada viņa druknums, tumšais uzvalks un tā pati bārda. - Tēju? Kafiju? Vai varbūt konjaciņu?

-   Tēju, ja drīkstētu, - dzejnieks ar pūlēm no sevis izspieda, bet Apihtins paspēja, tomēr paspēja uztvert mirklīgo acu zibsni, kas ļāva droši secināt, ka viesis labprāt dotu priekšroku kon- jaciņam, ne tēja, ne kafija viņu nevilināja. Tomēr Apihtins prasmīgi un veikli turpināja veidot to leģendu, tēlu un stāstu, kurš, kā viņš bija pārliecināts, vēlāk daudzreiz parādīsies avīžu lappusēs un televizoru ekrānos, kad pēc viņa, Apihtina, lūguma dzejniekam atvēlēs piecas minūtes ēterā vai ceturtdaļsleju avīzē un tas no sirds aizgūtnēm pateicīgi simtiem reižu pieminēs ne vien šo konjaka glāzīti un drošo "Fēniksu", bet arī dāsno un augstsirdīgo bankas priekšsēdētāju, mecenātu, sponsoru un dāvinātāju.

-   Bet varbūt tomēr pa malciņam? - Apihtins salieca pirkstus apmēram standartglāzes simt gramu augstumā.

-   Nu, zināt, ja jau to pašu… Tad, protams… Varbūt tiešām nebūtu slikti… - Dzejnieka acīs bija lasāmas gandrīz šausmas - vai tik nav pāršauts pār strīpu.

-Tas ir labi, to es saprotu! - Apihtins piespieda neuzkrītošu podziņu, un durvīs tūlīt pat parādījās Alla Petrovna. - Alločka, mums, lūdzu, konjaku, kafiju… Nu un vēl kaut ko pati izdomā.

Neizdvesusi ne pušplēstas zilbes, Alla Petrovna izgaisa kā nebijusi.

-   Tātad jūs sauc… - Apihtins apklusa.

-   Serafims Ivanovičs. Ar jūsu atļauju.

-   Un uzvārds?

-   Čuvjurovs. Čuvjurovs ir mans uzvārds.

-   Esmu dzirdējis, - Apihtins mierīgi sameloja. - Pazīstu jūsu dzejoļus. Jūs taču esat Rakstnieku savienības biedrs?

-    Nu jau divdesmit gadu! Septiņas grāmatas iznākušas… Tikai visas, zināt, padomju varas laikos. Mainoties sabiedriskajai dzīvei, grāmatiņas… Izmira.

-     Grāmatiņas vairs neiznāk, bet gars taču palicis?! - Apihtins pikti iesaucās.

-Jūs neticēsiet… Rakstās… Kā jaunības gados! Kur nu jaunība, briedums… Tagad rakstās labāk - vairāk spēka, drosmes.

Apihtins neatbildēja - kabinetā ienāca Alla Petrovna un atnesa divas tasītes ar šķīstošo kafiju, ar cukuru pārkaisītas citrona šķēlītes un konjaku. Dzejnieks uzmeta pudelei vērīgu skatienu, un Apihtins saprata, ka viņš novērtējis ne vien konjaka kvalitāti un to, ka pudele tikko atkorķēta, bet arī smalko glāžu dāsno tilpumu - katrā noteikti satilps savi simt piecdesmit grami. Vēl ne malku neizdzēris, pat konjaka smaržu neieelpo- jis, Čuvjurovs jau šķita viegli noreibis.

-   Iedomājieties, divas grāmatas bija saliktas Maskavā, dažādos apgādos! Divas grāmatas! Mūža veikums! Un abus salikumus izjauca. Neizdevīgi, paziņoja. Rakstiet, teica, detektīvus!

-     Tātad jāraksta detektīvi! - Apihtins piebalsoja, dāsni pieliedams glāzes. Zināja kārdinātājs, skaidri zināja, ka arī šie vārdi kļūs par leģendu un apdzejots tiks pat piedāvātais konjaka malks.

-    Detektīvi - cita lieta, - dzejnieks, paceldams glāzi, skumji paskaidroja. - Tur nepieciešams atjautīgs prāts, dzīves uzskati… Kā to labāk pateikt…

-    Raupjāki? - Apihtins bijīgi ievaicājās, un tā bija pirmā neplānotā atkāpe. - Iedzersim! - viņš aicināja, atkal patver- damies ēnā, un jautājumu vairs ne tikai neatkārtoja, bet pat šķita aizmirsis.

Dzejnieks izdzēra glāzi tukšu, uz brīdi sastinga, it kā ieklausīdamies sevī un pārliecinādamies, vai viss noticis, kā cerēts, un tad atvieglots nolika trauku atpakaļ uz galdiņa.

-   Jā, varētu teikt arī tā, - viņš atteica jau stingrākā balsī, pat nedaudz izaicinoši, acīmredzot konjaka ietekmē paša dzīve likās cienīgāka un godīgāka. - Raupjāka. To jūs pareizi pie- bildāt. - Vārdos ieskanējās lepnīgs manierīgums.

-   Tātad - nauda? - Apihtins nesaudzīgi pārtrauca dzejnieku, kurš jau gatavojās izplūst jūtās, domās vai pat dzejā.

-    Jā, Vladimir Nikolajevič, jā… Diemžēl jāatzīst, ka esam nodzīvojušies līdz laikam, kad viss grozās tikai ap naudu.

-     Tāpēc jau nebija vajadzības kaut kur iet, - Apihtins nesaudzīgi atteica - dzejnieks viņam bija apnicis, turklāt Čuvjurova nelielais, gandrīz netveramais izlēciens nez kāpēc aizskāra, likdams apjaust, ka iepretim sēdošais večuks mēdz

Imt ari citāds - augstprātīgs, patmīlīgs, žvingulī pat spējīgs aizvainot katru, kurš neizrādīs viņam pietiekamu cieņu. - Tāpēc |.m nebija vajadzības kaut kur iet, - Apihtins atkārtoja. - Viss vienmēr agri vai vēlu izrādās saistīts ar naudu. Vai tad jūs to nezinājāt?

-   Kaut kā domas grozījās ap ko citu, - dzejnieks atbildēja, un arī šie vārdi Apihtinam uzreiz neiepatikās. Sak, jūs par naudu, bet mēs tur lejā par garīgām lietām prātojam, varbūt pat par cēlām un cildenām.

-   Galvenais, lai vispār kāda doma būtu! - Apihtins iesmējās, nolikdams dzejnieku pie vietas. - Par ko rakstāt, Serafim Ivanovič?

-    Kā lai jums to pasaku… - Konjaks iedarbojās aizvien jūtamāk, un večuks jau sāka žestikulēt - domīgi papletis grumbaino, pērtiķa ķepiņai līdzīgo plaukstu, viņš atvēzējās. - Zināt, poētiska dzīves uztvere, visa notiekošā mākslinieciska izvērtēšana, atzīšanās mīlestībā šai brīnišķīgajai pasaulei… - Dzejnieks plati iepleta rokas, it kā rādīdams Apihtinam to pasauli, kuru apdzejo ar mīlestību, iespējams, pat ar sajūsmu, pasauli, kura viņam, baņķierim, tā ari paliks nepieejama.

-   Tas ir lieliski! - Apihtins no sirds iesaucās. - Vai prezidentu savos dzejoļos nelamājat?

-    Pasarg' Dievs! - Čuvjurovs šausmās atkrita pret krēsla atzveltni.

-   Komunistus pie varas stūres neaicināt?

-     Ko viņus saukt… Tie jau sevi parādījuši, - Čuvjurovs izvairījās no atbildes, veikli izvairījās, kā Apihtinam nācās atzīt. Tomēr tvērienu viņš neatslābināja un uzdeva vēl vienu precizējošu jautājumu:

-   Tātad neaicināt?

-     Nē, - dzejnieks noteikti apliecināja. - Varu ar pilnu atbildību atkārtot - nē! - Pie pēdējā vārda viņš piesardzīgi pašķielēja uz savu celofāna maisiņu, grasīdamies, kā Apihtinam šķita, pie pirmās izdevības izvilkt tos dzejoļus, kuros labvēlīgi aprakstīti vecie laiki. Un par kādu nelabvēlīgumu varētu būt runa, ja viņam šais laikos Maskavā iznākušas septiņas grāmatas, pats uzņemts Rakstnieku savienībā, noteikti iedots dzīvoklis, iespējams, iekļauts arī dažādu delegāciju sastāvā - uz Bulgāriju, Rumāniju, varbūt pat uz Koreju…

-   Lieliski! - Apihtins piekrita un uzlika savu lielo, skaisto un kopto baņķiera plaukstu uz celofāna sainīša. - Palīdzēsim. Dzejoļus atstājiet. Gribu ar tiem iepazīties.

-    Varbūt man tos vēlreiz pārskatīt, atlasot veiksmīgākos, spēcīgākos… - dzejnieks, neatlaizdams sainīti, nedroši iebilda.

-     Nē! - Apihtins stingri atteica un izrāva saini no dzejnieka plaukstas. - Ja vajadzēs, es pats atlasīšu. Atkārtoju, banka ir gatava jums palīdzēt izdot grāmatu. Bet mēs ceram, ka arī jūs "Feniksam" atmaksāsiet ar cieņu un labvēlību.

-   Ak Kungs! - večuks, piespiezdams pie krūtīm plaukstiņas, ievaidējās. - Es taču… Jūs mani vēl nepazīstat…

-   Organizēsim jūsu grāmatas prezentāciju radio, televīzijā, avīzēs… Un, cerams, katru reizi jums atradīsies arī kāds iejūtīgs vārds par banku "Fēnikss"! - Apihtins runāja bargā un vēsā tonī, juzdams, ka, izdzirdis kādu sirsnīgu vārdu, večuks vienkārši izplūdīs asarās.

-   Ak Kungs, - Čuvjurovs vēlreiz novaidējās, - es taču…

-   Izdarīsim! - Apihtins apsolīja, cenzdamies ignorēt večuka pudelei pievērsto skatienu. Tam jau nebūtu iebildumu atkārtot, .ii, nemaz nebūtu iebildumu, bet Apihtinam vēl visa diena priekšā, un no rīta atslābināties nu nekādi nedrīkstēja.

-   Jūs pat nepajautājāt, cik tas izmaksās…

-   īstai dzejai, literatūrai vai mākslai banka "Fēnikss" naudu vienmēr atradīs! - Apihtins svarīgi noteica un pieceldamies izslējās visā savā nebūt ne mazajā augumā, noēnodams strauji kājās pietrūkušos dzejnieku gan ar masu, gan ar bārdu, gan ar balsi. - Cik vajadzēs, tik arī atradīsies.

-   Ak Dievs!

-   Tiksimies pēc mēneša. Tagad es došos atvaļinājumā, atnāciet septembrī, tad arī atrisināsim visus tehniskos jautājumus.

-   Vai es varu jau sākt runāt ar tipogrāfiju un mākslinieku?

-   Varat. Neko lētu mēs neizdosim. Grāmatai jāizskatās piedienīgi un jārada pilsētas kultūras dzīvē rezonanse, jākļūst par svarīgu notikumu! - Apihtins aizrāvās, neuzskatīdams par vajadzīgu apvaldīties, jo runāja no sirds.

-    Varbūt es pievienošu vēl nedaudz dzejoļu, - dzejnieks piedāvāja. - Ja jūs sakāt, ka grāmata varētu kļūt par svarīgu notikumu…

-      Par visiem tehniskajiem jautājumiem septembri. - Satvēris dzejnieku pie elkoņa, Apihtins dziļā cieņā to virzīja uz durvīm. - Uz drīzu redzēšanos, Serafim Ivanovič! Es jūs gaidīšu! - Atvadoties Apihtins vēl paspēja draiski padraudēt dzejniekam ar pirkstu - sak, nepievil! Un tūlīt pat, cieši aizvēris

durvis, steidzās atpakaļ pie galda, kur jau zvanīja tālrunis.

» * *

Tas ari viss.

Varētu teikt, ka ar to veiksmīgā un skaistā baņķiera Vladimira Nikolajeviča Apihtina laimīgā dzīve beidzās. Un sākās cita - pilna dzeršanas, trūkuma, nāvējoša riska un asiņu. Jā, to visu viņam nācās izbaudīt pārpārēm.

Tā jau gadās, kaut kas notiek, kāda negaidīta tikšanās, kur nu tikšanās, pat vārds, skatiens vai žests var tā visu sajaukt un sabojāt, ka nevijus nākas dalīt dzīvi agrākajā un tajā, kura sākās pēc tam.

Apihtinam par šo robežšķirtni kļuva tālruņa zvans, kad viņš, izvadījis no izsalkuma ātri noreibušo dzejnieku, atgriezās pie galda, uz kura uzstājīgi tarkšķēja un guldzēja visīstākais japāņu aparāts.

-Jā! - Apihtins, paceldams klausuli, atsaucās gatavs atbildēt uz jebkuru jautājumu, atrisināt jebkuru problēmu, ķerties pie jebkura darba, ko spētu paveikt viņš pats, viņa banka vai draugi, kuriem tā uzticējās, kurus tā mīlēja.

-    Vladimirs Nikolajevičs? - pavaicāja nepazīstama vīrieša balss, un jau pirmās skaņas izgaisināja Apihtina bezrūpību, liekot aizmirst visas draiskulības. Balss šķita ierēdnieciska, pelēka un dīvaini nedzīva - tādas lietas Apihtins uzreiz nekļūdīgi sajuta.

-   Jā, - viņš atbildēja, neko vairāk nepiebilzdams, lai gan parasti dāsni svaidījās ar tādām frāzēm kā "es jūs uzmanīgi klausos", "jau sen gaidīju jūsu zvanu", "banka "Fēnikss" pie aparāta" un tamlīdzīgi.

-   Runā kapteinis Juferevs.

-   Ļoti patīkami, - Apihtins saspringti izdvesa. - Es klausos.

-   Zvanu no jūsu dzīvokļa.

-    Tā, - Apihtins ar pūlēm aptvēra dzirdēto. - Jūs gribat teikt… Kaut kas noticis?

-    Jā, - kapteiņa balss joprojām šķita tikpat blāva un nedzīva.

Sajutis, ka nespēj nostāvēt, Apihtins iesēdās mīkstajā, dziļa- |,i zvilnī, krišus atkrizdams gandrīz guļus.

-   Vai kaut kas bēdīgs? - viņš pavaicāja.

-Jā-

-   Pavisam bēdīgs?

-   Jā, - kapteinis atteica.

-Jūs teicāt, ka zvanāt no mana dzīvokļa? - Izdzirdis šobrīd savu balsi, Apihtins to nemūžam nepazītu. - Kā jūs tur gadījāties? Vai Katja izsauca? - Apihtins neviļus uzdeva jautājumu, kurš deva iespēju saglabāt nelielu cerību, ka viss nemaz nav tik slikti, kā sākumā likās.

-   Durvis bija vaļā, un es iegāju… Ar līdzstrādniekiem.

-   Bet kāpēc jūs nolēmāt…

-    Durvis bija vaļā… Mūs izsauca kaimiņiene. Vai varat atbraukt?

-   Būšu pēc desmit minūtēm.

-   Es jūs gaidīšu, - kapteinis noteica un nolika klausuli.

Pēdējos vārdos skaidri jautās atvieglojums, un Apihtinu •

pārņēma šausmas - kapteinis jutās pateicīgs, ka netiek izprašņāts sīkāk. Šķiet, viņam būtu smagi atbildēt uz tādiem jautājumiem.

Ar pūlēm piecēlies no krēsla, Apihtins piegāja pie loga - viņa mersedess atradās savā vietā un cauri priekšējam stiklam varē- |a saskatīt šofera aprises. Uz žurnālu galdiņa joprojām stāvēja konjaks.

-     Es uz mājām, - viņš paziņoja sekretārei, iziedams priekštelpā.

-   Ko lai atbildu? Kad būsit atpakaļ?

-   Es piezvanīšu.

Pa kāpnēm uz pirmo stāvu viņš gandrīz noskrēja skriešus. Kāds pa ceļam uzsauca, kāds sveicināja, bet viņš nespēja pat atskatīties. Dziļi dvēselē kaut kas smeldza, sāpīgi un griezīgi saspringstot. Ar katru mirkli uztraukums kļuva aizvien lielāks, ik pa brīdim saveļot krūtīs fiziski sajūtamu sāpju kamolu.

-    Uz mājām! - viņš pavēlēja, ieslīgdams priekšējā sēdeklī līdzās šoferim.

-     Vai kas noticis? - Gena, iedarbinādams mašīnu, apvaicājās.

-Jā-

-   Mājās? Vai bankā?

-    Nezinu. - Apihtins raudzījās taisni uz priekšu, neredzēdams ne ceļu, ne mašīnas. - Ātrāk! - viņš steidzināja, ievērojis, ka šoferis palaiž pa priekšu kādu pārāk bezkaunīgu kravas mašīnu.

-   Skaidrs, - vadītājs pamāja un uzreiz apdzina pāris mašīnu.

Tikko mersedess piestāja pie namdurvīm, Apihtins izlēca un,

durvis neaizvēris, ieskrēja mājā. Lifts atradās lejā, šai laikā tas vienmēr atradās lejā, un Apihtinam izdevās uzreiz tikt līdz savam stāvam. Dzīvokļa durvis izrādījās aizslēgtas, viņš piezvanīja, un, "actiņai" satumstot, saprata, ka tiek apskatīts. Kad tērauda plāksne atvirzījās sānis, viņš pie sliekšņa ieraudzīja cilvēku milicijas formastērpā.

Klusēdams palaidis garām Apihtinu, tas tūlīt pat aizvēra bruņotās durvis.

Neuzdrīkstēdamies uzreiz doties uz istabu, Apihtins apstājās un gandrīz bezpalīdzīgi atskatījās uz kapteini.

-   Juferevs. - Kapteinis paspieda viņam roku.

-   Vai viņi ir dzīvi? - Apihtins to nez kāpēc pavaicāja čukstus. -Nē.

Apihtins dažas sekundes pastāvēja, vērdamies grīdā, un tikai pēc tam apņēmīgi devās uz istabu. Katja, neveikli saliekusi kāju, gulēja uz grīdas, un ap viņas galvu pletās milzīgs asiņu plankums. Piegājis tuvāk, Apihtins nometās ceļos un uzmanīgi pieskārās Katjas pierei. Apkārt atradās cilvēki ar fotoaparātiem un vēl nez kādiem priekšmetiem rokās - stāvēdami gar istabas sienām, tie mēmi lūkojās uz viņu.

-   Tā, - Apihtins klusi noteica. - Tā…

Piecēlies kājās un sameklējis ar acīm kapteini, viņš piegāja pie tā, gribēdams kaut ko pavaicāt, bet balss neklausīja, un atskanēja tikai neskaidra sēkšana.

-   Tur, - Juferevs sacīja, norādīdams ar roku uz otras istabas durvīm.

-   Viņu arī?

-Jā.'

Paspēris soli uz durvju pusi, Apihtins apstājās pie sliekšņa, nespēdams uzreiz ieiet. Viņš atskatījās uz kapteini un, it kā tas būtu devis jaunus spēkus, pagrūda vaļā durvis.

Arī Vovka gulēja uz grīdas, un viņa asiņainā galva atradās tieši uz lielās Kipras kartes. Lūpas puikam bija pusvirus, bet jau pelēkas un nedzīvas. Apihtins piepeši sajuta spēcīgu, nepārvaramu nelabumu un slābanumu, sāka reibt galva, un viņš lēni noslīga uz grīdas.

-   Zaudēja samaņu, - Juferevs sacīja. Pacēlis no grīdas smagu sējumu spīdīgā superapvākojumā, viņš nolika to uz plaukta.

-     Nav jābrīnās, - atsaucās eksperts ar fotoaparātu, neaizmirsdams izpildīt arī savus pienākumus - piegājis pie Apihtina, viņš to vairākkārt nofotografēja.

-   Viņš neizliekas? - Juferevs apvaicājās.

-   Pats paskaties, ģīmis gluži zaļš.

-   Atnes ūdeni!

Paņēmis eksperta atnesto litra burku ar ūdeni, kapteinis smalkā strūkliņā aprasināja Apihtina deniņus, galvu un kaklu. Pēc kāda laika Apihtins sakustējās, atvēra acis un, nespēdams uzreiz piecelties kājās, nedaudz paslējās augšup, atbalstīdams muguru pret sienu.

-   Es vairs negribu dzīvot, - viņš klusi noteica un atkārtoja vēlreiz: - Es negribu dzīvot.

-   Bet nāksies, - Juferevs, brīdi paklusējis, atbildēja.

-    Mēs posāmies uz Kipru, - nedaudz nevietā paskaidroja Apihtins. - Vovka studēja karti…

-   Brauciet viens. Tagad jums tas būtu pats labākais.

-   Ko ar viņiem izdarīja?

-   Sievai pārgrieza kaklu. - Jufereva balss joprojām šķita tikpat nedzīvi blāva, bez mazākās izteiksmes. Nekādus līdzjūtības apliecinājumus Apihtins tagad neizturētu.

-   Bet Vovka m?

-   Iedūra kaut ko deniņos. Tā kā nāve iestājusies ātri, brūcei jābūt dziļai.

-   Bet kāpēc jūs domājat, ka nāve iestājusies ātri?

-   Ir dažas pazīmes, - atbildēja eksperts, drukns un plikpaurains sārtvaidzis.

-   Vai viņi pretojās?

-Jā.

-   Arī to var noskaidrot?

-   Nosacīti, - eksperts izvairījās no sīkākiem paskaidrojumiem. Apihtins joprojām sēdēja pie durvīm, atbalstījis delnas pret

grīdu un atliecis atpakaļ galvu. Cenzdamies elpot dziļāk, viņš katru reizi centīgi izelpoja visu gaisu.

Redzot, ka Apihtins atguvies, cilvēki istabā atkal sarosījās, ķerdamies pie kaut kādas mērīšanas, pētīšanas un meklēšanas. Ar grūtībām piecēlies, Apihtins pastāvēja brīdi pie sienas, acīmredzot nebūdams pārliecināts, vai varēs paiet, bet tad tomēr devās uz virtuvi. Atskatījies uz istabas vidū gulošo Katju, viņš tomēr neapstājās, bet virzījās tālāk.

Virtuvē strāvoja viegla dvinga, kaut kāda deguma smaka. Piegājis pie plīts, Apihtins ieraudzīja uz panniņas dažas melnas oglītes.

-   Viss pareizi, - viņš noteica, - Katja cepa kotletes. Turpat uz galdiņa stāvēja šķīvis ar jau gatavām kotletēm.

Izdzirdis soļus, Apihtins pagriezās un ieraudzīja virtuvē ienākošo Juferevu. Tas joprojām saglabāja atturību, neizrādīdams savas personiskās jūtas.

-   Sēdieties, kapteini - Apihtins vārgi pamāja ar roku uz virtuves ķeblīša pusi.

-    Kad mēs ienācām, te bija pilns ar dūmiem… Gāzi eš nogriezu. Un atvēru logu, lai nedaudz izvēdinātu. Viss dzīvoklis bija dūmos.

Apihtins atvēra ledusskapi, izņēma iesāktu degvīna pudeli, ielēja sev krūzītē un tad vaicājoši palūkojās uz Juferevu.

-   Nē, nē, paldies! - tas atteica.

Izdzēris šņabi, Apihtins jau pasniedzās pēc kotlešu šķīvja, bet roka apstājās pusceļā.

-    Uzkodiet, Vladimir Nikolajevič! - Juferevs pabīdīja šķīvi tuvāk Apihtinam. - Jums jāturas.

-   Kāpēc?

-   Paies nedēļa… Vēl viena… Un jūs vairs šo jautājumu neuzdosiet.

-   Un visu aizmirsīšu? - Apihtins vārgi pavīpsnāja.

-   Nē, bet jums būs spēks atcerēties.

-   Jā? Vai tā notiek?

-   Tikai tā, nekā citādi.

-       Mēs posāmies uz Kipru, - Apihtins ierunājās, nenovērsdams skatienu no panniņas ar melnajām oglītēm. - Tur ir Trooda kalns. Bet kalnā klosteris… Mūki dzen kandžu un cienā tūristus… Stāsta, kandža esot satriecoša. Arī uzkodas iedod… - Apihtins murmināja aizvien klusāk un klusāk, līdz apklusa pavisam. - Kāpēc viņi to izdarīja? - tad negaidīti skaidri un saprotami pavaicāja.

-   Pirmā versija, kas uzreiz nāk prātā… Laupīšana.

-   Bet kāpēc tad vajadzēja nogalināt?

-   Tā drošāk.

-   Vai tā vienmēr dara?

-   Nebūt ne… Bet gadās. Atsaldētie.

-   Kas? - Apihtins neizpratnē pacēla galvu.

-     Tā viņus iesaukuši. Atsaldētie. Cilvēki ar atsaldētām smadzenēm. Ārēji viņi no normāliem cilvēkiem neatšķiras, it kā tādi paši kā visi… Smaida, mīl sievietes, dažiem pat dzimst bērni… Bet smadzenes viņiem atsaldētas. Un viss pārējais, kas ar to saistīts, arī atsaldēts - sirdsapziņa, līdzjūtība, godīgums… Bet pauti darbojas.

-    Un tas… Tas arī te notika?! - Apihtinu gandrīz pārņēma šausmas. - Vai te arī tas notika?!

-   Nē, - Juferevs atteica klusi, bet pārliecinoši.

-   Noteikti? - Apihtins uzstājīgi turpināja prašņāt, it kā tas būtu vissvarīgākais.

-   Pats varat apskatīties… Biksītes viņai kājās… Viss kārtībā. Es ko citu gribēju jums pavaicāt, Vladimir Nikolajevič… Varbūt jūs varētu paskatīties, kas tieši pazudis un vai vispār pazudis?

Apihtins, apdomādams jautājumu, labu brīdi klusēdams skatījās uz Juferevu un beidzot piekrītoši pamāja, likdams saprast, ka viņam viss skaidrs.

-Jūs gribat teikt, varētu būt arī tā, ka nekas nav pazudis? - viņš pajautāja. - Jūs gribat teikt, ka slepkavība bija vienīgais šo… Tā saukto atsaldēto mērķis?

-   Mēs domāsim, Vladimir Nikolajevič, un strādāsim… Esmu izsaucis mašīnu, tūlīt aizvedīs… Jūsu tuviniekus. - Pirms "jūsu tuviniekus" kapteinis saminstinājās, bet Apihtins pats precizēja:

-   Līķus aizvedīs. Tuvinieku man vairs nav.

-     Es saprotu, cik cietsirdīgi rīkojos, uzdodot jums tagad jautājumus…

-   Uzdodiet vien.

-    Vai pa bankas līniju… Nav bijuši kādi draudi, prasības? Jūs saprotat, par ko es runāju. Varbūt šantāža…

-   Nekā tāda nav bijis.

-   Labi. Vai jums ir "jumts"?

-Jā.

-   Kandaurovs?

-   Tas pats.

-   Vai ar viņu viss kārtībā?

-   Jā, kaptein… Ar Kandaurovu man viss kārtībā. Vienkārši ideāli. Labāk nemaz nevar būt.

-   Kā jūs zināt, kā var būt? - Juferevs gribēja jau uzdot vēl kādu jautājumu, bet, uzmetis skatienu Apihtinam, aprāvās. Sēdēdams uz nedrošā virtuves ķeblīša, iespiedis plaukstas starp ceļiem un blenzdams vienā sienas punktā, viņš šūpojās no vienas puses uz otru. Diez vai tas tagad pilnībā apzinājās, ko viņam saka Juferevs un ko pats atbild. Šķiet, sarunā piedalījās tikai neliela smadzeņu daļiņa, kamēr Apihtins pats atradās citur, dažus metrus tālāk, kur gulēja Katja ar pārgrieztu kaklu un bija tik daudz asiņu, un arī otrā istabā, kur atradās Vovka ar caurumu galvā…

Visā notiekošajā bija kaut kas tik bezjēdzīgs, tik trula, neizskaidrojama cietsirdība, kas pat nebija cietsirdība, jo arī cietsirdībai ir jēga, mērķis un iemesls… Turpretim te nekā tāda nebija, stulba neizskaidrojamība. Atsaldētība, kā teica kapteinis Juferevs.

-   Nesaprotu… - Apihtins papurināja lielo, pinkaino galvu, notīrīja aizsvīdušās brilles, atkal tās uzlika un bezpalīdzīgs pavērās kapteinī, kā gaidīdams, ka tas visu paskaidros, noliks savās vietās un nosauks lietas to īstajos vārdos. - Neko nesaprotu… Un jūs, kaptein, vai kaut ko saprotat?

-     Ja vēlaties, varu pateikt vairākas versijas, kuras… - Juferevs brīdi vilcinājās. - Kuras iespējamas. Tikai uzreiz brīdinu, ka īstenībā viss var izrādīties pavisam citādi…

-   Runājiet! - Apihtins piekrītoši pamāja.

-   Pirmā versija - laupīšana. Vēlāk mēs ar jums precizēsim, kas tieši pazudis. Varbūt nekas nav nolaupīts, varbūt viņi meklējuši kādu lietu vai dokumentu, cerējuši atrast biezu dolāru žūksni, savā stulbumā neapjēgdami, ka baņķieri mājās dolārus neglabā, dolārus var atrast tikai pensionāru un nabagu dzīvokļos…

-   Bet nogalināt?! Kāpēc vajadzēja nogalināt?!

-   Arī te var būt vairāki izskaidrojumi… Iespējams, jūsu sieva vai dēls kādu no viņiem pazinuši.

-    Jūs gribat teikt, ka te bijuši mani paziņas, draugi vai darbabiedri?

-   Nezinu, par to vēl pāragri runāt. Lai vai kā, jūsu sieva viņiem atvēra durvis. Durvis jums… savdabīgas. Ielaušanās pēdu nav, un tās jau nemaz nevarētu uzlauzt. Un ja arī kāds būtu nolēmis to izdarīt, viņai būtu pietiekami daudz laika, lai pagūtu piezvanīt milicijai, jums uz darbu, kaimiņiem… Vai jūsu sieva mēdza atvērt durvis svešiem cilvēkiem?

-    Nezinu… Bet es viņai vienmēr piekodināju, aizliedzu to darīt.

-   Viņa bija vieglprātīga? Neuzmanīga? Lētticīga?

-   Gan jā, gan nē Kā jau mēs visi. Vieniem uzticamies, citus turam aizdomās… Un bieži kļūdāmies gan te, gan tur.

Gaitenī ieskanējās zvans. Apihtins sarāvās un nez kāpēc paskatījās uz Juferevu. Izdzirdis zvanu, viņš saglabāja mieru un tikai apmierināts pamāja ar galvu.

-    Laikam atbraukusi manis izsauktā mašīna. Viņi jāved prom… Ekspertīze, vēl šis tas… Arī karstums.

-   Kāds te sakars ar karstumu? - Apihtins nesaprata.

-     Karstums - tas ir slikti. - Juferevs neuzdrošinājās paskaidrot sīkāk un tikai izteiksmīgi paskatījās uz Apihtinu, kurš, beidzot sapratis, pamāja. Ja kapteinis nepieturētu, viņš būtu nokritis uz virtuves grīdas. Pielējis krūzīti ar ūdeni, Juferevs sparīgi to iešļāca Apihtinam sejā. Tas sarāvās, nosku- rināja galvu un atvēra acis.

-   Piedodiet, - viņš ierunājās. - Es gribu apskatīties…

-   Vai vajag? Skats… Pat mūsu rūdītie puiši…

-   Vajag. - Atbalstīdamies pret sienu, Apihtins ar pūlēm pieslējās kājās un iegāja istabā. Juferevs jau grasījās viņu atbalstīt, bet pārsteigts redzēja, ka tas nav vajadzīgs - Apihtina solis izrādījās negaidīti stingrs.

No gaiteņa jau parādījās cilvēki ar nestuvēm. Apihtins centās neskatīties, tie bija nāves vēstneši, un viņš nevēlējās iegaumēt to acis, sejas izteiksmes, baidījās ieraudzīt kaut ko netīkamu - ziņkāri pret sevi, cietušo baņķieri, vērstu interesi, interesi par dzīvokli, par mēbelēm.

Tāpēc skatījās tikai uz leju.

Piegājis pie Katjas, viņš atkal noslīga ceļos. Šoreiz vērīgi ieskatījās tai sejā, aplūkoja brūci - nez kāpēc neciešami gribējās izpētīt ievainojumu. Tas bija briesmīgs skats. Acīmredzot nazis gadījies ārkārtīgi ass, un galva, kā šķita Apihtinam, rādījās gandrīz pilnībā atdalīta no ķermeņa. Jā, to izdarījis spēcīgs cilvēks, un nazis bijis ass. Liels nazis, nodomāja Apihtins, te nav runa par kaut kādu spalvu nazīti, nē, tam bijis masīvs spals ar milzīgu, noasinātu asmeni.

Apihtins acu priekšā piepeši ieraudzīja visu notikušo, viņš to nevēlējās, centās apslāpēt iztēli, bet, kad neizdevās, samierinājies padevās un sāka skatīt baisās slepkavības ainas.

Katja atvēra durvis, ieraudzīja slepkavas, saprata, kas tie ir, un metās atpakaļ dzīvoklī, ne jau uz virtuvi, nē, viņa metās uz Vovkas istabu, iekliedzās, lai brīdinātu, bet slepkava, to panācis, no mugurpuses ar kreiso roku aizspieda muti, bet ar labo pāršķēla kaklu. Un tūlīt pat, nevēlēdamies nosmērēties ar asinīm, nosvieda viņu uz grīdas, uz šī paša paklāja, un Katja mira slepkavas acu priekšā, nespēdama izdvest ne skaņas, bija dzirdami tikai gārdzieni, tikai gārdzieni un asiņu guldzēšana. Te viņa mirdama krampjaini raustījās, uz šī paša paklāja - seguma stūris zem kājām bija nobīdījies.

Un Vovka. Pēc tam pienāca Vovkas kārta…

Vairs nemēģinādams pretoties iztēlei un to iegrožot, Apihtins skatīja arī viņa nāvi. Izdzirdis māti iekliedzamies, Vovka izskrēja no savas istabas un ieraudzīja, kā tas cilvēks pāršķeļ ar nazi mātei kaklu, ieraudzīja, kā aumaļām sāk plūst asinis. Viss norisinājās ļoti ātri - Katja paguva iekliegties jau gaitenī, tai pašā mirklī no savas istabas izskrēja Vovka, bet tas cilvēks jau bija paguvis Katju panākt, ar lielo, spēcīgo plaukstu aizspiest muti un tūlīt pat pārgriezt kaklu, tā kārtīgi pārgriezt, ka nošņerkstē- ja vien. Vovka metās atpakaļ savā istabā, viņš centās noturēt durvis ar muguru, apturēt slepkavas, bet ko, ko gan viņš spēja izdarīt… Un viņi iegrūda tam kaut ko deniņos, kapteinis teica, dziļi iegrūda… Kas tas bija? Kaut kāda tapa, skrūvgriezis, adata… Nē, adata ne, brūce tik liela, ka pirksts ieietu… Un arī Vovka raustījās agonijā - paklājiņš pie gultas aizgrūsts sānis.

Apihtins piecēlās un iegāja mazajā istabā, kur gulēja Vovka. Noslīdzis ceļos, pieskārās ar lūpām asiņainajai galvai, pārlaida plaukstu pār matiem…

Aiz muguras nostājās Juferevs un uzlika roku uz pleca.

-    Kiprā atrodas Trooda kalns, - aizžņaugtā balsī noteica Apihtins. - Tur ir klosteris, sens pareizticīgo klosteris… To sauc par Troodas klosteri…

-   Iesim, Vladimir Nikolajevič, - Juferevs mudināja. - Iesim uz virtuvi… Tev vēl būs iespēja, tu viņu vēl redzēsi,..

-   Jā, es saprotu, karstums… Karstumā Vovka var ļoti ātri sapūt, vai ne?

-   Vecis nojūdzies, - kāds aiz durvīm sacīja, bet Apihtins to sadzirdēja un uz brīdi sastinga, nespēdams atraut skatienu no asiņainā cauruma Vovkas galvā.

-    Iesim, Vladimir Nikolajevič, - Juferevs viegli sapurināja viņu aiz pleca, saprazdams, ka Apihtins jādabū prom no mirušā dēla, citādi tas vienkārši sabruks. Juferevs saprata, ka šobrīd nevajadzētu uzrunāt Apihtinu uz jūs, tas būtu slikti un nepareizi. Viņš pat nebija ievērojis, kā pārgājis uz "tu". - Iesim iedzersim… Tur tev virtuvē kaut kas vēl palika. Iesim!

-   Tas laikam ir vienīgais, kas man šobrīd atlicis, - Apihtins piekrita un, sataustījis aiz muguras kapteiņa plaukstu atbalstam, piecēlās kājās. - Nu piedod, Vovka… Piedod, mīļais… Nenosargāju. Un tu, Katja, arī piedod, - viņš noteica, iedams garām sievai - pārklāta ar netīru palagu, tā jau gulēja uz nestuvēm. - Kļūdījos. Kā pēdējais… Es labošos… Gan redzēsi, es labošos. Mēs vēl aizbrauksim uz Kipru… Uzkāpsim Troodā un iedzersim klostera kandžu… Tur mūki kandžu tecina, - viņš paskaidroja, sastapis vēso un skarbo kapteiņa skatienu. - Tūristus cienā… - Ieraudzījis kapteiņa pasniegto tasīti ar šņabi, Apihtins apklusa.

-   Ķeries klāt, - Juferevs mudināja. - Vienā rāvienā un līdz dibenam.

-   Tu arī? - Apihtins pavaicāja.

-    Es arī, - Juferevs pacēla tādu pašu tasīti. Apihtins jau pastiepa savējo, lai pieskandinātu, bet tūlīt pat nokaunējies nolaida.

-   Ak jā, par mirušo dvēseles mieru dzeram… Kā tajā dziesmā… "Gribēju iedzert par veselību, bet iznāca, redz, par dvēseles mieru…" - Laba kandža, - Apihtins noteica, izdzēris tasi līdz dibenam un atdevis atpakaļ Juferevam. Neuzkrītoši virzīdamies virsū, kapteinis iestūma Apihtinu virtuvē un aizvēra aiz sevis durvis, lai viņš neredzētu, kā nes ārā līķus.

-   Uzkod! - Juferevs mudināja, piestumdams tuvāk šķīvi. - Esi pietiekami dzēris.

Paņēmis kotleti, Apihtins jau pielika to pie mutes, taču tūlīt pat iztrūcies spēji atgrūda šķīvi.

-   Nevaru, - viņš sacīja. - Tāda sajūta, ka šīs kotletes ir no viņu gaļas.

-   No kādas? - Juferevs nesaprata.

-   No Katjas. Un no Vovkas.

-   Re kā! - kapteinis jutās pārsteigts, bet, arī neuzdrošinādamies ņemt kotleti, pastūma šķīvi tālāk.

-   It kā tās būtu no Katjas pagatavotas, - Apihtins paskaidroja, un ar to viņa spēki, šķiet, bija galā. Viņš uzlika galvu uz rokām un, noliecies pār virtuves galdu, sāka nevaldāmi raudāt. Laikam, šņabja atslābināts, bija zaudējis pašsavaldību. Reizumis pacēlis galvu, viņš palūkojās kapteinī valgām acīm, cenzdamies kaut ko pateikt, bet nespēja izdvest ne vārda.

Salējis atlikušo šņabi savā tasē, Juferevs to izdzēra, uzkoda pa rokai patrāpījušos maizes gabalu, tad noņēma Apihtinam brilles un atlika malā. Aizgājis uz istabu, viņš piegāja pie tālruņa un, pārbaudījis piezīmju grāmatiņā, uzgrieza bankas numuru.

-   Vai Apihtina kabinets? - kapteinis pavaicāja.

-   Jā, - atbildēja Alla Petrovna. - Bet viņa pašlaik nav. Būs vēlāk.

-   Ar jums runā kapteinis Juferevs. Apihtinam mājās notikusi nelaime. Jums jābrauc šurp.

-   Kas noticis?

-     Paņemiet līdzi kādu viņam tuvu cilvēku… Vietnieku, palīgu… Nezinu, kā tos pie jums sauc. Gaidīšu jūs pēc desmit minūtēm.

-   Redzat, kas par lietu, mums tūlīt sāksies apspriede, un es baidos, ka tūlīt pat aizbraukt diez vai kāds varēs… Ja neiebil- stat…

-   Iebilstu! - Juferevs pārtrauca sekretāri.

-     Tādā gadījumā es gribu parunāt ar pašu Vladimiru Nikolajeviču.

-   Viņš nevar tagad runāt.

-   Kāpēc?

-   Nespēj.

-   Jūs gribat teikt…

-    Klausies, vecenīti - Jufereva balsī ieskanējās huligāniski toņi. - Tu man esi apnikusi. Esmu jau visu pateicis.

Un nolika klausuli.

Pēc desmit minūtēm gaitenī atskanēja zvans. Piegājis pie durvīm, Juferevs ieskatījās "actiņā" - kāpņu laukumiņā stāvēja trīs uzposušies vīrieši un pārbiedēta sieviete.

Viņš atvēra durvis un pārlaida visiem četriem aizdomīgi vērtējošu skatienu.

-    Kas jūs esat? - Juferevs pavaicāja, jau sapratis, ka pie valdes priekšsēdētāja ieradusies visa bankas vadība.

-   Mēs esam Apihtina vietnieki.

-   Ļoti labi. Nāciet iekšā! - Kapteinis atkal aizslēdza durvis. - Ar jums es runāšu rīt. Tad arī iepazīsimies tuvāk un patērzēsim.

-   Par ko? - viens no atnācējiem panācās uz priekšu.

-   Par dzīvi. Ejiet istabā!

Visi četri paklausīgi, cits citam ceļu griezdami, pagāja garām virtuvei un apstājās pie milzīgās asiņu lāmas. Un, gaidīdami paskaidrojumus, klusēdami pievērsās Juferevam.

-   Te tika nogalināta Apihtina sieva.

Alla Petrovna nobālusi lēni noslīga lejup gar sienu.

-     Otrā istabā gandrīz tāda pati aina… Tur nogalināja Apihtina dēlu. Mēs jau savu darbu esam beiguši, tagad jūsu kārta. Dzīvoklis jāiztīra, paklāji jānodod ķīmiskajā tīrītavā vai kā nu to dara… Un - bēres. Tas ir liels darbs.

-   Piedodiet, bet kur ir Vladimirs Nikolajevičs?

-   Virtuvē.. Raud.

-   Ak Kungs, - atguvusies ievaidējās sekretāre.

-   Rīt, lūdzu, esiet savās darba vietās un nekur tālu neaize- jiet! Nekādus komandējumus, braucienus un tamlīdzīgi! Vai jautājumi ir?

-   Nē.. Jautājumus, kā saprotu, uzdosit jūs, - Basargins atteica.

-   Un ļoti daudz. Uz tikšanos! - Juferevs devās uz durvīm. - Aizslēdziet aiz manis. Un nepazīstamiem neatveriet! Jums bankā jābūt apsardzei… Cilvēks ar automātu te tagad netraucētu. - Un Juferevs izgāja no dzīvokļa.

Kandaurovs sēdēja pustukšās, krēslainās restorāna zāles stūrī pie galdiņa un pusdienoja, kad pie viņa piegāja necila izskata puisis un pačukstēja dažus vārdus. Pacēlis galvu, Kandaurovs brīdi skatījās viņam sejā, tad nolika karoti un atstūma pusēsto šķīvi ar harčo.

-   Apsēdies, - viņš pavēlēja.

Puisis apsēdās, precīzi ievērodams etiķeti - nevis pie paša galda, bet nedaudz attālāk, rokas neuzlikdams vis uz galdauta, bet atstādams uz ceļiem. Un nekādas iztapības - viņš neuztraucās, nedīdījās, tikai mierīgi skatījās. Sēdēja un gaidīja jautājumus.

-   Tas ir skaidri zināms? - Kandaurovs pavaicāja.

-   Lietu izmeklē Juferevs.

-   Sīksts vecis.

-    Man reiz gadījās pabūt viņa kabinetā… - Puisis apklusa, gaidīdams atļauju turpināt. Viņam, tāpat kā Kandaurovam, mugurā bija plāna rūtaina žakete, melnas bikses un sniegbalts krekls, kopumā radot akurāta un uzposta cilvēka iespaidu. Tomēr šis tas nodevīgi liecināja, ka tā viņš parasti neģērbjas, varbūt krekla manšetes un bikses pārāk rūpīgi izgludinātas vai kurpes par spodru. Radās iespaids, ka apģērba izvēle rūpīgi apdomāta, kurpes, iespējams, vēl tepat restorāna vestibilā uzspodrinātas, varbūt pat ar paša kabatlakatu.

-   Un kā? - Kandaurovs apjautājās.

-   Es iegāju, viņš piedāvāja apsēsties… Un es izgāju ārā pēc trijiem gadiem.

-  To viņš spēj. Bet vispār lāga vecis. Labi, lai jau… Ko par to runā, Serjoga?

-   Neko nerunā.

-   Galīgi neko?

-   Galīgi neko, Kostja. Es šur tur apvaicājos… Mūsējie neko nezina.

-   Tu domā, viesi?

-   Tā iznāk.

Kandaurovs ilgi vērās tukšajā restorāna telpā. Oficiants vairākas reizes centās uztvert viņa skatienu, gaidīdams kādu mājienu vai aicinājumu, bet Kandaurovs turpināja sēdēt kā pārakmeņojies. Atbalstot elkoņus pret galdu, asie pleci saslējās virs galvas.

-   Nē, Serjoga, - viņš beidzot ierunājās. - Viesi tā nestrādā. Ir tikai divas iespējas, kā man šķiet… Vai nu stulba sagadīšanās, nejaušība un pārpratums… Vai liela nauda. Apihtins ir mūsu klients… Un nekas tāds ar viņu nedrīkstēja notikt. Tagad viņš mani pasūtīs. Un pareizi darīs. Es nemaz nevaru viņam acīs rādīties.

-   Bet vajadzēs, - Sergejs atļāvās padomu.

-   Protams, ka rādīšos… Bet izskatīšos kā apdirsta vista.

-   Tas ir sitiens, Kostja.

-Jā, - Kandaurovs pamāja. - Mēs esam saņēmuši pamatīgu sitienu. Un tagad nevaram izlikties, ka nekas nav noticis. Bet kāpēc sievišķi ar sīko? Lūk, ko es nevaru saprast! Ja kādas banku problēmas, būtu jānovāc vecis… Turklāt, ja viņam būtu «■ nepatikšanas pa šo līniju, tad es zinātu. Vai tu ar mūsu cilvēku sazinājies?

-    Bankā valda panika… Bet ar darbiem tur viss kārtībā. Stabils kantoris.

Kandaurovs atkal noliecās pār galdu, truli blenzdams tumšajā loga aizkarā. Atnāca viesmīlis, novāca traukus, apvaicājās, vai vēl ko neatnest - bet atbildē tikai mēms stingums.

-   Vai nu kaut kādi salašņas, vai liela nauda, - Kandaurovs vēlreiz atkārtoja.

-   Tur ir tērauda durvis, pat ar granātmetēju necaursist. Ja nu vienīgi ar prettanku mīnu.

-   Tātad viņa tos cilvēkus pazina? - Kandaurovs atdzīvojies jautājoši pavērās Sergejā.

-   Vai arī vienkārši muļķe, - tas atbildēja.

-    Arī tā gadās, - Kandaurovs piekrita. Viņa sejā iegula patiesas skumjas. Atspiedis vaigu dūrē, tas atkal apklusa. Puisis, kurš bija atnesis ziņu par slepkavību, viņu nesteidzināja - acīmredzot tāda izturēšanās nebija nekas jauns.

-   Iedzert gribi? - Kandaurovs beidzot apvaicājās.

-   Nē, nedzeršu.

-   Pareizi, dzert nevajag.

-   Ko tagad darīsim, Kostja?

-   Izdarīsim secinājumus, - Kandaurovs pavīpsnāja. - Kā saka mācīti cilvēki, izdarīsim taisnprātīgus secinājumus. - Sānu apgaismojumā Kandaurova pelēcīgā seja šķita daudz vecāka un bēdīgāka. - Es saprotu tā… Tas sitiens domāts mums. Sievišķis ar sīko novākts tāpēc, lai Apihtins mums vairs neuzticētos un nemaksātu. Bet maksātu šiem jaunajiem puišiem. Ja novāktu viņu, kurš tad maksātu? Bet tagad dots trieciens, lai veci salauztu… Lai gan, kā man šķiet, Apihtinam nevajadzētu salūzt, nevajadzētu… Viņš ir lāga vecis, pareizs… Bet pareizie veči nelūst. Lūst tikai lēti pūšļi vai nožēlojami pediņi…

-   Vai tu par to esi pārliecināts? - Sergejs pasmīnēja.

-   Ir dažas pazīmes, pēc kurām uzreiz var noteikt - pareizs vecis vai tikai pūslis.

-   Padalies pieredzē.

-     Zini… Var tā piedāvāt iedzert, ka līdz kapa malai neaizmirsīsi, katru reizi, atceroties pasniegto glāzi, dūres sažņaugsies, no aizvainojuma galvaskauss pārplīsīs… Tātad tā… Kaujas gatavība. Kāds no mums jau ir paņemts uz grauda. Viņi neapstāsies. Viņi nemaz nevar apstāties, jo trieciens jau dots… Kā tad viņi sievišķi nogalināja?

-   Ar nazi pār kaklu.

-   Un puiku?

-   Durklis iegrūsts deniņos.

-    Nabaga vecis, - Kandaurovs nopūtās. - Nezinu pat, ko teikt… Ko es viņam varu pateikt?

-   Saki, ka viņiem tiks atmaksāts ar to pašu.

-   Tas, protams, ir mierinājums, bet tikai mums abiem, ne jau Volodjam Apihtinam.

-    Pats taču teici, ka pareizs vecis… Pareizu veci tas noteikti gandarīs.

-   Varbūt, varbūt… Labi būtu apsteigt Juferevu. Viņš tikai iztramdīs, bet nekā jēdzīga neizdarīs. Bet mums Apihtina acīs jāizceļas.

-   Apsteigsim! - Sergejs klusi atsaucās. - Viņam mēs neesam pieejami, bet viņš mums ir. Jau šodien uzzināšu par visiem viņa meklējumiem un atradumiem.

-   Zini, Serjoga… Ir vēl kas… Man šķiet, ka pēdējā laikā mēs viņam arī esam pieejami.

-   Tiešām kāds maita uzradies? Kurš?!

-Teicu jau - man ir tikai sajūta. Neskaidra, plūstoša, kā vēja pūsma šai zālē, tāds vēsinošs caurvējiņš… Mums vajadzētu šo lietu atrisināt.

-   Atrisināsim.

-   Tas taču nebūs grūti, ko?

-   Atrisināsim, - Sergejs vēlreiz atkārtoja.

-   Piezvani man vakarā - ja nu kas jauns… Ja nu es pats kaut ko uzzinu.

-   Iesi pie Apihtina?

-    Nē, šodien neiešu. Viņam šobrīd neesmu vajadzīgs ne es, ne mana līdzjūtība. Viņš ir šokā. Dzīvoklis vienās asinīs, sievišķis morgā, sīkais… Arī sīkā nav… Nosprāgšu, bet tos maitas atradīšu! Nosprāgšu! - Kandaurovs negaidīti nikni iešņācās, novietodams kalsnās, kaulainās dūres uz galdauta. Pirmo reizi viņa vārdos ieskanējās kaut kas mežonīgi nežēlīgs. - Neaizmuks taču, nekur neliksies! Šī ir mana pilsēta, mana! Un es nevienam to neatdošu. Nekad. Neparko. - Ai-i-i, - Kandaurovs, saķēris sirdi, iegārdzās. Nolīcis pār galdu, viņš sakņupa, bet pēc pāris minūtēm atkal izslējās un nopūtās.

-   Atlaida?

-   Šķiet, pārgāja. Ej prom! Man vēl jāpiezvana. Sazinies ar puišiem.

Sergejs aizgāja, zāles mijkrēslī pagaisa viesmīlis, saule aizvirzījās sānis, un šaurā gaismas strēle, kas spiedās gar blīvo aizkaru malu, apdzisa. Uzlicis elkoņus uz galda un saliecies uz priekšu, Kandaurovs sastinga kā tumšs sikspārnis. Acis izskatījās miegainas, un viņš pats bezcerīgs.

Vārgulīgs, pelēcīgu sejas krāsu, vaļīgā apģērbā, kas turklāt bija arī par lielu, viņš likās apjucis un nožēlojams.

Bet tas bija mānīgs iespaids.

Kandaurovs padoties negrasījās.

No visa notikušā viņš secināja vienu - bez savstarpējo rēķinu un attiecību kārtošanas neiztiks.

Nāksies arī šaut.

Un ļoti drīz.

Visa pilsēta, arī kapteinis Juferevs, zināja, ka Apihtins atrodas zem viņa "jumta". Un ar to pietika, lai viņa, Kandaurova,

impērijā valdītu miers, saskaņa un godbijība.

Kandaurovs nekad neprātoja, vai dzīvo pareizi, rīkojas taisnīgi un vai vispār tiesīgs aptīrīt visus šos baņķierus, tirgoņus un komersantus. Un domāt par to arī nevēlējās, jo bija nācis pasaulē, kura jau dzīvoja pēc saviem likumiem, viņš tikai tiem piemērojās, neko negrasīdamies mainīt, turklāt nebija jau nekāda pamata tos apšaubīt.

Piemēram, ja viņš piepeši pazustu, nomirtu vai kaut kur aizklīstu… Tai pašā dienā pie Apihtina kabinetā ierastos cits cilvēks, iespējams, pat negodīgāks un alkatīgāks. Un pieprasītu savu tiesu.

Var to visu, protams, nosaukt par sabiedrības morāli, par tikumisko principu klaju laupīšanu vai par visatļautību, var nesaukt nekā un vienkārši dzīvot, ievērojot pastāvošos noteikumus. Tieši tā Kandaurovs arī rīkojās - piemērojoties likumiem, kurus nebija izdomājis. Un jutās pārliecināts, ka tie noteikti jāaizstāv, aizsargājot no dažādiem atsaldētajiem.

- Labi, - viņš beidzot skaļi noteica, - lai notiek! Man nav iebildumu. Ja jau šāds priekšlikums iesniegts, mēs to apspriedīsim un attiecīgi reaģēsim. Attiecīgi, - Kandaurovs atkārtoja un spēji piecēlās, atbīdīdams malā krēslu. Oficiantu viņš nesauca, lai gan tas zibenīgi parādījās pie kolonnām. Par pusdienām nebija jāmaksā - restorāns ne tikai atradās zem Kandaurova "jumta", bet viņam pašam arī piederēja.

Juferevs jutās galīgi apjucis. Nekas tāds vēl nebija gadījies - viņš nespēja notikušajam rast izskaidrojumu. Tāpat kā Kandaurovs savā restorānā, Juferevs līdzīgā pozā sēdēja savā mazajā tumšajā kabinetā - elkoņi uz galda un pleci saslējušies gandrīz līdz ausīm. Priekšā gulēja tīra papīra loksne, uz tās - apkošļāta lodīšu pildspalva, bet pie labās rokas atradās telefons. Bet kur gan zvanīt, kam un ko jautāt? Juferevs neko nespēja izdomāt.

Eksperti Apihtina dzīvoklī nebija atraduši nevienu svešu pirkstu nospiedumu. Tas daudz ko izteica - strādājuši skarbi, aukstasinīgi un, pats galvenais, pārdomāti. Tātad pļēguri atkrita. Slepkavojuši rūdīti puiši. Viss liecināja, ka viņi to nedara pirmo reizi.

Pats no sevis radās vēl viens secinājums. Dzīvoklis izskatījās pamatīgi savandīts: atvilktnes vaļā, galdauts norauts… Juferevs uzreiz saprata - inscenējums. Uz plaukta stāvēja gluži labs diktofons, neviens to nebija paņēmis. Atvilktnē palicis fotoaparāts, parasts "ziepju trauks", bet labs, japāņu. Tiesa, no koka lādītes pazuduši spožie grabuļi, bet Juferevu tas nemaldināja. Aplaupot dzīvokli, nebija nekādas vajadzības noraut galdautu un mest zemē grāmatas. Tātad secinājums viens - inscenējums. Bet īstais mērķis - slepkavība.

- To nu mēs esam noskaidrojuši, -> Juferevs nomurmināja, pievilkdams tuvāk tālruni. Viņš vēl nezināja, kam zvanīs un ko vaicās, bet apziņā kaut kas bija sakustējies.

Durvis…

Apihtina dzīvokļa durvis būtībā bija tērauda plāksne ar plastmasas pārklājumu, kas izskatījās pēc ādas. Uz plastmasas neatradās ne mazākā bojājuma, skrambas vai atskabargas, īatad durvis atvērtas no iekšpuses. Saimniece atvērusi, Apihtina sieva.

Kāpēc viņa to darīja? Kāpēc tā rīkojās, ja pēdējā laikā avīzēs, televīzijā, radio un ļaužu runās to vien dzird un redz kā stāstus par baņķieru aplaupīšanām, slepkavībām, viņu sievu, bērnu un mīļāko pazušanu? Nē, Apihtina sieva nevarēja, vienkārši nevarēja tā mierīgi atvērt durvis gluži svešiem cilvēkiem.

Bet ja nu tomēr atvēra? Atvēra taču…

Tātad viņa tos pazina?

Vai arī… Vai arī… Vai arī…

Pamanījās piekrāpt un maldināt, uzdodoties par gluži citiem cilvēkiem. Santehniķi? Gāzes vīri? Kaimiņi? Namu pārvalde? Pasts?

- Nē, - Juferevs smagi nošūpoja galvu. - Visi šie minējumi ir anekdošu līmenī. Kāpēc lai viņa atvērtu durvis santehniķiem, ja nebija tos izsaukusi?

Bet atvēra taču.

Šī sieviete bija pārāk maza auguma un vārga, lai spētu laupītājiem nopietni pretoties vai kaut kā traucēt…

Puika arī vēl bērns… Varēja viņus mierīgi ieslēgt tualetē, vannasistabā vai kādā no istabām un tad mierīgi izlaupīt dzīvokli.

Bet ko dara slepkavas?

Norauj galdautu, nomet uz grīdas grāmatas, nepievēršot nekādu vērību diktofonam un fotoaparātam. Tātad tomēr nekāda laupīšana, tātad tomēr slepkavība…

Lai tā, vienā vēzienā gandrīz pilnībā nošķeltu galvu… Jābūt stingrai rokai un ļoti labam nazim.

Nazis…

To nedrīkstēja paturēt. Vajadzēja tūlīt pat tikt vaļā, jo tas nebija parasts nazis, tas bija slepkavības ierocis. Viņiem noteikti bija zināms, ka baņķierim pietiks naudas, lai izmeklēšanā iesaistītu visus iespējamos spēkus.

Tātad - no naža bija jāatbrīvojas. Noteikti jāatbrīvojas.

Piecēlies no krēsla, Juferevs pagājās pa kabinetu, palūkojās gaitenī un atkal aizcirta durvis.

Viņš apsēdās pie galda.

Atkal pievilka tuvāk tālruni un, pārlaidis acis garajam sarakstam, atrada vajadzīgo numuru. Uzgrieza.

-   Namu pārvalde? Kapteinis Juferevs, kriminālizmeklēšana.

-   Mums ir pusdienlaiks…

-   Kas pie jums nodarbojas ar atkritumu tvertnēm?

-   Valentīna Stepanovna…

-   Tad dodiet Valentīnu Stepanovnu!

-    Klausos, - klausulē atskanēja neapmierinātas sievietes balss, kura bija atrauta no galda, no sarunām, no nebeidzamajām sievišķu pļāpām.

-   Kriminālizmeklēšana, kapteinis Juferevs.

-   Ļoti patīkami. - Balss tikko jaušami pārvērtās, tagad tajā jautās iecietīgi toņi un gatavība sākt sarunu, izpildot savus dienesta pienākumus.

-   Man teica, ka jūs esat galvenā, kura pārzina visas atkritumu tvertnes. Vai tiesa?

-   Aptuveni.

-   Cikos parasti izved atkritumus?

-   Piecos pussešos no rīta.

-   Bez izņēmumiem?

-   Nu kādi izņēmumi… Ja salūst mašīna, vispār neizvedām, vai šoferis pēc kārtīga plosta aizguļas un ierodas tikai ap astoņiem.

-   Bet pa dienu atkritumus neizvedat?

-   Nekad.

-     Paldies! - Juferevs nolika klausuli. Un tūlīt pat atkal pacēla: - Vaļera? Ienāc!

Pēc minūtes kabinetā ienāca Vaļera Brikins - drukns sārtvaidzis, gatavs uzreiz un līdz galam izpildīt jebkuru uzdevumu.

-   Apsēdies! - Juferevs atvēlēja. Un atkal apklusa, stīvi blenzdams biezajā, caurspīdīgajā galda klājumā.

-   Vai kaut ko atradāt?

-   Neko. Absolūts tukšums.

-   Tā nemēdz būt.

-   Protams, - Juferevs pamāja. - Klausies uzmanīgi… Sasauc savus puišus. Mēs meklējam nazi.

-   Nesapratu?

-    Atkārtoju vēlreiz, - Juferevs nedaudz nervozi sacīja, - meklējam nazi. Pārāk prasmīgs darbs. Pirkstu nospiedumu nav. Durvis atvēra pati saimniece. Tā nav arī laupīšana.

-   Kā nav?

-    Tā nav laupīšana. Fikcija. Ja kāds strādā tik tīri un nevainojami, tātad paredzami. Un es paredzu - no naža viņiem bija jāatbrīvojas. Ja tas atsaldētais spēja vienā vēzienā nošņāpt cilvēkam galvu, tātad nazim jābūt īpašam. Bet puikam gandrīz cauri galvai izdurts kāds dzelzs gabals. Tie ir nezūdoši pierādījumi. No tādiem iespējami ātrāk jāatbrīvojas. Pieredzējis . un rūdīts nelietis tā arī darītu.

-   Vispār jau jā, pilnīgi iespējams, - piekrita Brikins, viens no neatlaidīgākajiem operatīvajiem, ar kuriem Juferevam bija nācies strādāt.

-   Es domāju… Jāmeklē atkritumu tvertnēs.

-    Varēja taču arī krūmos iemest, zemē iegrūst, smilškastē ierakt vai iesviest garāmbraucošā kravas mašīnā.

-    Nē, no naža jātiek vaļā tā, lai to neatrastu. Rīt piecos izvedīs atkritumus. Un tad - nazis pazudīs uz visiem laikiem.

-   Nu ko, - Brikins nedroši noteica. - Jēga te, protams, ir… Bet kā tu to praktiski iedomājies?

-    Sasauciet sētniekus, paši iesaistieties… Jāpārbauda visu tvertņu saturs trijos četros tuvākajos pagalmos.

-   Pagaidi, Saša, ko nozīmē - jāpārbauda?

-    Apgriezt tvertnes otrādi, izbērt atkritumus uz asfalta un pārbaudīt. Nazis var būt ievīstīts lupatā, avīzē, un… Man šķiet, tam jābūt diezgan lielam. Ne mazākam par šautenes durkli. Ar garu asmeni, vai saproti? Galva taču nogriezta!

-  Saša… - Brikins, paliecis galvu sānis, apklusa. - Saša, tu esi ļoti gudrs.

-     Es zinu, - Juferevs, klajo glaimu samulsināts, īgni atvairījās. - To man visi saka.

-   Arī sievietes?

-   Nu, viņām man ir citi labumi.

-   Un viņas tevi par tiem cildina?

-   Vienā laidā! - Juferevs iesmējās. - Un vēl. - Viņš piesita pie galda, kā aicinādams kolēģi sakoncentrēties. - Jāizstaigā tā kāpņutelpa, visi stāvi, - Juferevs precizēja. - Jāsavāc papīrīši, izsmēķi, alus pudeļu korķi, viss, kas atradīsies. No visiem stāviem.

-   Par stāviem tu jau teici.

-   Atkārtošu arī simto reizi - jāizstaigā visi stāvi un jāsavāc visas drazas.

-   Tur bieži mētājas prezervatīvi, - it kā starp citu piebilda Brikins. - Tiesa, jau izlietoti. Tagad tā jaunatne tāda… Nu, tāda…

-   Tos varat paturēt paši.

-    Paldies, priekšniek! - Brikins piecēlās. - Man par tām kāpņutelpas drazām ir tikai viens jautājums… Vai tu ceri dabūt kaut ko konkrētu? Vai visu pēc kārtas?

-     Vāciet visu pēc kārtas. Bet, kas attiecas uz manām cerībām… Jā, ceru. Bet, ko tieši… Vēlāk pateikšu.

-   Kā to saprast?

-  Vaļera, mīļais… Dieva dēļ, ej! Man ir tāda sajūta, ka šobrīd katra minūte no svara.

-    Kā man gribētos viņus arestēt… - Brikina balss piepeši ieskanējās smeldzīgi patiesi.

-    Vari uzskatīt, ka mēs tādi esam vismaz divi, - Juferevs nopietni paziņoja. - Kamēr neatnāksi, prom neiešu.

-   Es atgriezīšos, Saša! - Brikins jau no gaiteņa pamāja.

Juferevs vēl labu brīdi blenza uz aizvērtajām durvīm, un acīs

vīdēja viena vienīga bezcerība. Viņš bieži pieķēra sevi pie domas, ka absolūti netic veiksmīgam lietas atrisinājumam. Juferevs tikai kārtīgi, centīgi un varbūt pat neatlaidīgi izpildīja savus pienākumus.

Jāpārmeklē? Pārmeklēja.

Jāizsūta apkārtraksti? Izsūtīja.

Iešāvās prātā doma, ka nebūtu slikti pieprasīt vēl kādu informāciju, noskaidrot personību, nopratināt vienu vai otru cilvēciņu… Viss tika izdarīts, līdz pēdējam, bet bez mazākās aizrautības, tikai laikus nodrošinoties pret iespējamiem pārmetumiem.

"Bet kāpēc šito neizdarīji?" kāds priekšnieks nikni noprasīs. "Nekā, izdarīju."

"Bet to gan neparedzēji?"

"Nekā, paredzēju."

"Bet šī doma nu gan prātā neiešāvās?" lielais priekšnieks atkal pacels balsi.

"Nekā, iešāvās un visu nokārtoju."

Un ne jau tādēļ Juferevs bieži jutās nomākts, ka nemīlētu savu darbu vai viņam tas nepadotos. Nekā, mīļo lasītāj, padevās, un daudz labāk nekā citiem, kuri joņoja pa dzīvi kvēlojošām acīm un aizelsdamies.

Padevās.

Tikai Juferevu tas allaž patiesi pārsteidza. Tāds nu viņš bija cilvēks. Bet tā nomāktība acīs, tā no pārāk skaidras izpratnes - raujies darbā, cik gribi, nekas nemainīsies. Slepkavību, laupīšanu un vardarbību skaits pilsētā tādēļ nemainīsies. Katra pieveiktā atsaldētā vietā tūlīt pat neizbēgami uzradās divi jauni - vēl alkatīgāki, vēl stulbāki un vēl ļaunāki. Pilnīgas bezpalīdzības apjauta vairs neatkāpās - ne skatoties televizoru, ne ieklausoties gaišreģu bļāvienos, ne lasot kārtējā sabiedriskā cietēja atklāsmes vai dzirdot paša kabinetā slepkavas atzīšanos. Noziedzības atražošanas sistēma darbojās pilnā sparā, darbojās jaudīgi, bez mitas un, kā viņš varēja spriest, visai sekmīgi.

Nekādu izeju Juferevs neredzēja, un nenotika nekas tāds, kas spētu nomierināt un vismaz tālā nākotnē solītu kādu sīku cerību stariņu.

Piepešais tālruņa zvans lika satrūkties.

-   Kapteinis Juferevs klausās.

-   Sveiks, kaptein! Prieks dzirdēt tavu balsi!

-   Kas runā?

-   Mans uzvārds ir Kandaurovs, bet daudzi sauc par Kostju.

-   Nu, sveiks, Kostja! - Juferevs piepeši saprata, ka priecājas par šo zvanu un labprāt parunās ar šo nikno autoritāti. Varbūt tieši to viņš ari bija gaidījis?

-   Kas jauns., kaptein? - Kandaurova balsī jautās smaids, bet nez kur pagaisis ierastais lecīgums un bezkaunība, bija jūtams, ka viņš ir skumjš, norūpējies un satraukts.

-   Strādājam, - Juferevs īsi atteica.

-    Zini, kaptein, es jaušu, ka mēs abi tagad strādājam pie vienas lietas.

-   Iespējams.

-    Neesi nu tik atturīgs, kaptein. Abi darām svētu darbu, uzturam pilsētā kārtību. Un man pat grūti pateikt, kuram tas labāk padodas. Bet redz, cik tagad slikti iznāca. Tā ir mūsu kopīga kļūda.

-   Tātad tas nav tavs darbs?

-   Saša! Kā tu tā varēji domāt?! Gudra cilvēks taču esi, izliec kārtis tā un šitā, sajauc, un viss uzreiz kļūs skaidrs - trieciens domāts man. Man! Tā taču ir mana banka, pats labi zini. Un šo izaicinājumu es pieņemu!

-   Es arī.

-   Vai ir kādi panākumi?

-     Nav, Kostja, panākumu, - negaidītā smeldzē atteica ' Juferevs. - Nav ne pirkstu nospiedumu, ne pēdu, ne lietisko pierādījumu… Nekā nav.

-   Bet, ja būs… Vai padalīsies?

-   Grūts jautājums, Kostja.

-   Tad paklausies, kaptein, ko es tev teikšu… Ja atradīsi tos puišus, atdod man.

-   Kāpēc?

-    Tev taču var visādi iznākt, - Kandaurovs turpināja, it kā Jufereva jautājumu nemaz nebūtu dzirdējis. - Izmeklēšana, tiesa… Sāks pazust pierādījumi, liecinieki mainīs savas liecības, pēc tam atradīsies kāds turīgs cilvēks, un tiesa viņus atbrīvos pret drošības naudu… Viņi, protams, tūlīt pat aizlaidīsies… Un tas tevi aizskars. Līdz asarām. Atdod, kaptein. Saproti… Pilsētā nepieciešama kārtība. Ja viņi tev izspruks un parādīsies kaut kur Kanāriju salās… Tad arī citiem liksies, ka tā var rīkoties, ka arī viņi var mierīgu prātu griezt sievietēm galvas un puišeļiem caurdurt deniņus ar visādiem asiem priekšmetiem. Bet es izdarīšu tā, lai neviens tādu vieglu peļņu vairs nekārotu. Te līdzēs tikai viens, kaptein. Augstākais soda mērs.

-   Tātad tas tomēr neesi tu, - Juferevs paklusi nomurmināja.

-   Tu man dari pāri, kaptein.

-   Vairāk tā nedarīšu.

-   Tad esam sarunājuši?

-     Par ko? - Juferevs izlikās priekšlikumu nesapratis. Vajadzēja laiku, lai apdomātu iespējamās sekas un pēc tam pašam nenāktos lauzt solījumu - tādas lietas viņam nepatika, un arī Kandaurovs to noteikti uztvertu kā apvainojumu. Izteikts vārds ir kā sienā iemūrēts ķieģelis, kā bruģakmens - to vairs ne izņemt, ne pakustināt, uzreiz būs caurums sienā, ceļa segumā vai attiecībās.

-    Man atkārtot? - Kandaurovs mierīgi apvaicājās, acīmredzot sapratis Jufereva vilcināšanās iemeslus.

-   Atkārto.

-   Labi… Mūsu kopīgais uzdevums - atrast šos atsaldētos. Es apsolu - dalīšos visā, ko uzzināšu. Un gribu, lai arī tu man to apsolītu. Un vēl lūgšu… Ja atradīsi viņus - atdod man. Tev viņus nepievarēt. Pazudīs no seifa dokumenti, tevi atstādinās no lietas, sāksies jūklis ar izmeklētājiem un tiesnešiem, viss vilksies tik ilgi, ka daudzi pat aizmirsīs, par ko viņi vispār jāsoda. Bet, kad atcerēsies, atbrīvos pret desmit vai simt miljonu drošības naudu… Tam vairs nebūs nozīmes. Un tai pat vakarā viņi aizlidos uz Kanāriju salām… Starp citu, kā tev patīk Kanāriju salas?

-   Kaut kā nav gadījies tur būt.

-   Iesaku.

-   Noteikti apmeklēšu, - Juferevs novīpsnāja.

-Tātad, ja atradīsi kādu pavedienu… Neskopojies, padalies! Un es tev apsolu - nogrieztu galvu skaits mūsu pilsētā strauji samazināsies. Nevaru apgalvot, ka viņi izzudīs vispār, bet tomēr ies mazumā. Citādi šie atsaldētie Kanāriju salās, tevi pieminot, gardi pasmiesies. Bet varbūt Bahamu salās. Vai kādā citā tikpat pievilcīgā vietā. Kā es nesen uzzināju, kaptein, šādu salu esot vesels lērums.

-    Bet visas šīs salas… Tas prasa lielu naudu. No kurienes viņiem tāda nauda, ja pat nekas nav nolaupīts? - Juferevs apzināti sniedza informāciju, ka laupīšana tikai inscenēta.

-   Pat tā, - Kandaurovs zibenīgi uztvēra galveno. - Tātad viss . pareizi, un manas aizdomas bijušas pamatotas. Bet, runājot par naudu… Viņiem taču samaksās, kaptein, dāsni samaksās. Varu pat teikt, cik tāds darbs maksā.

-   Pasaki.

-   Tūkstošus piecdesmit.

-    Dolāros? - Juferevs pavaicāja ne tāpēc, ka lēni aptvertu, bet gan, lai apzinīgi izpildītu dienesta pienākumus - visas lietas, atzīšanās un liecības jāieprotokolē viennozīmīgi un nepārprotami, lai vēlāk nerastos sarežģījumi.

Kandaurovs viņu saprata arī šoreiz.

-   Jā, kaptein, jā. Piecdesmittūkstoš dolāru. Iespējamas, protams, svārstības, bet tas jau tā… Vai nu viņus piekrāpjot, pašiem par maz paprasot, vai arī gadoties dāsnam pasūtītājam. Tātad esam sarunājuši?

-   Vai tad tu vēl neesi sapratis, ka sadarbība jau sākusies?

-   Esmu sapratis, kaptein. Bet tā kā tu gribi saukt visas lietas īstajos vārdos, tad es arī to gribu.

-    Labi, Kostja. Esam sarunājuši. Es centīšos tos puišus sameklēt un priecāšos, ja arī tu man palīdzēsi. Tikai tu esi brīvs ērglis, bet es - likuma vergs. Tas tev jāņem vērā gan šodien, gan turpmāk… Bet sarunājuši mēs esam.

-   Labi, kaptein. Es paretam piezvanīšu. Ja kaut ko uzzināšu - ziņošu.

-   Tā ir dīvaina slepkavība, Kostja… Tu… Turi acis vaļā.

-   Zinu, Saša. Esmu kaujas gatavībā. Paldies!

-   Uz redzi! - Un Juferevs nolika klausuli.

Šķiet, viss bija noskaidrots, neviens otru nemuļķoja, nedraudēja, un tomēr pēc šīs sarunas Juferevs nekādi nespēja atsvabināties no zināmas neērtības sajūtas.

Viss tika pateikts skaidri un precīzi, un tomēr Kandaurova briesmīgais priekšlikums un viņa piekrišana sadarboties ar pilsētas bandu likās nomācoša. Beidzot Juferevam pieleca - kārtīgu likuma kalpu tas tiešām mulsinātu - noziedznieku barvedis piedāvāja iedarbīgāku, spēcīgāku un, atklāti sakot, daudz taisnīgāku spriedumu un tā izpildīšanu, nekā to spētu viņš pats, valsts likuma pārstāvis.

Kandaurovs nepieglaimojās, un ari Juferevs nelišķēja, tomēr skaidri apzinādamies - viņa pozīcijas nav ne par matu labākas, tāpat kā iespējas un aizmugure. To sapratis, Juferevs tūlīt pat, no krēsla nepieceldamies, izlēma stingri un negrozāmi - atsaldētos viņš neatdos.

Neparko neatdos!

Lai viņi glābj savu ādu, lai izsprūk no likumīgās atmaksas, lai līksmi smej laimīgajās Kanāriju salās, lai! Jo, atdodot tos Kandaurovam, viņš uz mūžīgiem laikiem ierakstīsies tā štatu sarakstā.

- Galu galā dažreiz pret sevi par kaut ko vajadzētu tomēr izjust cieņu, - viņš nomurmināja. - Es viņus atradīšu, lai es nosprāgstu, atradīšu! - Juferevs pat nemanīja, kā bija noslīdējis līdz Kandaurova žargonam.

Staigājot pa dzīvokli, Apihtinam likās, ka viņš atrodas pilnīgi nepazīstamā vietā. Asiņainais paklājs bija aiznests, un kailā grīda šķita sveša un pat apkaunota. Arī galds stāvēja neapklāts - galdautu aiznesa Alla Petrovna, lai saimniekam nekas neatgādinātu briesmīgos notikumus. Apaļais galds un kailā grīda radīja viesnīcas atmosfēru, kur cilvēki apmetas nejauši, uz īsu laiku, lai tūlīt pat, savākuši savas mantiņas, atkal dotos ceļā.

Iegājis vannasistabā, Apihtins brīdi pastāvēja uz sliekšņa, saspringti vērdamies tumsā. Viņš baidījās iedegt gaismu, it kā te uzglūnētu kaut kas briesmīgs un necilvēcīgs. Bet pasvārstījies tomēr nospieda slēdzi. Uzliesmoja maiga gaisma, un viņš atvieglots pārliecinājās, ka nekas negaidīts nav noticis.

Lai gan ne, tomēr bija noticis.

Sienas skapītī, uz spoguļa stikla plauktiņa, uz izlietnes rindojās Katjas dīvainu nosaukumu krēmi, smaržas un losjoni. Turpat karājās arī viņas dvielis, kuru abi kopā bija pirkuši kādā no mazajām Itālijas pilsētiņām pirms kāda gada vai diviem. Bet čības bija no Vācijas.

Apihtins nepieskardamies to visu apskatīja, tāpat kā nespēja pieskarties tām nelaimīgajām kotletēm. Tās apēda operatīvie, vairākas stundas meklēdami pa visu dzīvokli slepkavu atstātās pēdas.

Bet neatrada.

Visas šīs lietiņas laikam bija jāaiznes viņa sekretārei Allai Petrovnai. Neiedomājās. Vai neuzdrošinājās, nespēdama rīkoties tik pārdroši pati uz savu galvu.

Atstājis gaismu degam, Apihtins atgriezās istabā - tur iezvanījās tālrunis. Viņš, brīdi vilcinādamies, pastāvēja, bet zvani nerimās un nācās pacelt klausuli.

Zvanīja Oseckis. Kā vienmēr satraukts, nepacietīgs un noraizējies.

-   Vecais, kā ir?

-   Tā nekas, - Apihtins atteica. - Normāli.

-   Dzīvs?

-    Vietām, - Apihtins pasmīnēja, aptverdams, ka īstenībā nevēlas runāt, neinteresanti, pat vēl sliktāk: viņš nemaz pilnībā nesaprata, ko Oseckis saka un ko pats atbild. Tāpēc izlīdzējās ar īsiem, nepretencioziem vārdiņiem, kurus varēja uztvert gan šā, gan tā, vai vispār neteikt, un nekas tāpēc nemainītos.

Jā, kaut kā nemanāmi Apihtins bija apradis ar domu - lai kā arī viņš rīkotos, lai ko arī kuram teiktu, nekas nemainīsies. Un laikam tieši šī pazemīgā samierināšanās visvairāk mulsināja viņa paziņas. Apihtins izskatījās mierīgs, bet apjucis, atbildēja nevietā un pavisam ko citu, tā ka draugi sāka uztraukties, vai viņš neizdarīs kādu muļķību.

-   Vietām - tas arī nav slikti.

-   Un kā jūs tur?

-   Turamies, vecais! - Oseckis nopriecājās par jautājumu, uz kuru varēja atbildēt bez ilgas domāšanas, novēršot Apihtinu no drūmajām domām un atbrīvojot no sastinguma. - Viss brīnišķīgi, vecais! Nekādu satricinājumu, tā ka neuztraucies un nepārdzīvo!

-     Zini, Igor… - Apihtins uz brīdi apklusa. - Es nemaz nepārdzīvoju. Teikšu vēl vairāk… Tāda sajūta, ka vairs nemaz nespēju pārdzīvot.

-    Tā nerunā! - Oseckis strauji ierunājās. - Nerunā! Pāries, gan redzēsi, viss pāries!

-   Pagaisīs kā dūmi?

-    Apmēram tā, - Oseckis atteica, lāgā nesaprazdams, par kādiem dūmiem Apihtins runā.

-   Paskat kā…

-   Mēs šodien pie tevis aiziesim… Nu kā?

-   Nāciet.

-   Varbūt kaut ko paķert līdzi?

-   Paķeriet.

-   Cikos?

-   Kad sataisīsities. - Apihtinam bija gluži vienalga, cikos un vai vispār vietnieki atnāks - tā viņu darīšana.

-   Nu tad uzredzi, Volodja! - Oseckis centās runāt tādā tonī, kurš liecinātu, ka viņš labprāt draugu apciemotu, bet saprot, ka notikusi nelaime un tāpēc īpaši priecāties par gaidāmo tikšanos nevajadzētu, tas būtu slikti un nepieklājīgi. Un Oseckim tiešām veicās izbalansēt uz naža asmens, lai arī Apihtins neievēroja ne viņa pūles, ne meistarību, ne iejūtību.

Viņš tikai atbildēja:

-   Uzredzi! - Un nolika klausuli.

Piegājis pie Vovkas istabas, Apihtins apstājās pie sliekšņa un ilgi truli vērās pamestajās mantās. Tad pabīdīja krēslu, kurš, viņaprāt, stāvēja nepareizi un stulbi. Piegājis pie loga, atvilka aizkaru. Ieraudzījis lejā joņojošās mašīnas, brīdi tās pavēroja, bet nesajuta sevī sarosāmies nevienu domu, nevienu vēlmi.

-   Tad tu tomēr brauksi uz Trooda kalnu? - aiz muguras piepeši atskanēja Katjas pazīstamā balss.

Apihtins sastinga, piere vienā mirklī norasoja, un viņš sāka lēni, lēni griezties, pārbijies no tā, ko tūlīt ieraudzīs. Bet ieraudzītais izrādījās vēl sliktāks par gaidīto - aiz muguras neviena nebija. Ne dzīvas Katjas, ne Katjas ar pārgrieztu rīkli - neviena. Lai gan ne, pār tapetēm pārslīdēja vāra, caurspīdīga ēna - Katja, cenzdamās viņu nesarūgtināt, vainīgi piesedza ar roku šausmīgo brūci.

Apihtins dziļi ievilka elpu un, pūlēdamies iet klusi, lai neiztraucētu dzīvoklī mītošās ēnas, tikai kādreiz dzīvo cilvēku ēnas, % devās uz virtuvi. Viņš jau zināja, kā rīkoties un ko darīt. Un zināja arī to, ka neviens viņu neapturēs, nekas netraucēs izdarīt iecerēto.

Attālinoties no mazās istabiņas, aiz muguras atskanēja Vovkas jautrā balss:

-   Brauks! Brauks! Viņš sen taisījās uz Troodu.

Apihtins saprata, ka atskatīties nevajag. Aiz muguras nekā nebūs, bet tomēr apstājās un tikpat lēni un bailīgi pagrieza

galvu atpakaļ. Varbūt viņam rēgojās, varbūt tur patiesībā nekā nebija, bet viņš ieraudzīja, tomēr ieraudzīja gaišajā durvju ailē noplīvojam caurspīdīgo Vovkas ēnu. Vovka lūkojās tik skumji, kā dzīvē nekad nebija lūkojies. Un pēdējais, ko Apihtins vēl paspēja saskatīt - dēla deniņos ietriektās dzinteles melnais spals.

Pārliecinājies, ka Vovka pazudis, izgaisis, neatstādams pat vāru ēnu, Apihtins slimīgā apņēmībā iegāja virtuvē, cieši aizvēra durvis un tikai tad, kad bija pārliecinājies - caurvējš tās neatraus, devās pie ledusskapja. Uz lūpām rotājās dīvains smaids, it kā viņam būtu izdevies kādu pārspēt viltībā.

-    Bet tagad, - viņš noteica, atvērdams ledusskapi, - mēs pārcelsimies uz paralēlo pasauli, kur nebūs asiņainu dzīvokļu, ēnu ar deniņos ietriektiem dzelžiem un sievu ar nogrieztām galvām… Un arī tevis, mīļais, nebūs, Apihtina vietā tur bez jēgas klīst liels, bārdains, nekam nederīgs piedzēries radījums.

Sameklējis iesākto šņabja pudeli, Apihtins pielēja sev gandrīz pilnu glāzi un lēni, kā slāpes dzesējot, iztukšoja līdz dibenam.

-   Nu, tas arī viss, - viņš sacīja, ievietodams pudeli atpakaļ ledusskapī. - Nu jau tu esi paralēlajā pasaulē… Nekas vairs nesāp, nevienam tevis dēļ nav jācieš, arī pats vari neraudāt… Vai varbūt kāds pārdzīvojums vēl palicis?

Sastindzis neveiklā pozā, viņš ieklausījās vai nu sevī, vai tajā, kas notika aiz durvīm, istabā, un, saprotoši pamājis, atkal noliecās pie ledusskapja.

-    Pilnībā tomēr vēl neesi pārvietojies… Kāda ļoti būtiska daļa vēl mīt šai slimajā pasaulē… Bet tu jau zini, kas darāms… Nav jau pirmā reize, mīļais, nav jau pirmā…

Un viņš iztukšoja vēl vienu pusglāzi.

-   Nu, tagad pavisam cita lieta, tagad tu pilnībā esi pārvietojies…

Un, bezbailīgi atvēris virtuves durvis, Apihtins iegāja istabā.

Uzsvērtā centīgumā viņš apstaigāja visu dzīvokli, paskatīdamies aiz katra aizkara un zem galdiem, pavērdams skapju durvis un pat nomezdamies guļamistabā uz grīdas, lai pārbaudītu, vai kāds nav paslēpies šaurajā pagultē.

Neko viņš neatrada, un arī vārās ēnas vairs nerādījās. Tas pats ar skaņām. Ne balsu, ne durvju čīkstoņas, ne vieglu soļu vairs nedzirdēja.

-   Nu, lūk, - Apihtins, smagnēji trausdamies kājās, apmierināts noņurdēja. - Kas arī bija jāpierāda.

Tomēr sejā saglabājās piesardzība, un, pārvietodamies pa dzīvokli, viņš tramīgi šķielēja uz visām pusēm, nemaz nejuzdamies tik drošs, ka tiešām pārcēlies uz paralēlo pasauli, kur nav sāpju, žēluma un skumju.

Kad priekšnama klusumu pāršķēla spalgs zvans, Apihtins notrīsēja un tikai pēc brīža sadūšojās atvērt durvis. Vispirms piesardzīgi palūkojies gaitenī un pārliecinājies, ka tur neviena nav, viņš palūkojās "actiņā". Kāpņu laukumiņā stāvēja visi trīs vietnieki, paspējuši savilkt sejas skumju un raižu izteiksmē.

-   Paskat tik, - Apihtins nomurmināja, nemaz nesteigdamies atgriezties ierastajā pasaulē. - Rūpējas… Pārdzīvo. Re kā! 1

Atbīdījis visus aizšaujamos, kuri tā arī nebija nevienu spējuši pasargāt, viņš plaši un viesmīlīgi pavēra durvis.

-   Uz mūžiem rimuši jautrie puiši, es dzīvajos palicis viens! - Apihtins, plati smaidīdams, iedziedājās, ielaida draugus gaitenī un aizvēra durvis.

Nadzīgais Oseckis pamanījās pirmais paspiest roku, steigšus apkampt un papliķēt plato muguru ar savu kalsno plauksteli.

Cikins sarokojās, saspringti klusēdams, un tikai sazvērnieciski pamirkšķināja. Sak, turies! Basargins stingri un prasīgi ieskatījās Apihtinam tieši acīs. Visi trīs rokās turēja krāsainus celofāna maisiņu, kuros noteikti neatradās dokumenti.

-   Ejiet istabā! Sēdieties, kur paši vēlaties!

-     Apsēdīsimies, - Oseckis aši atteica, tūlīt pat sākdams iztukšot uz galda savu nesamo. - Kur tev ir naži, dakšiņas, šķīvji?

-   Un glāzes, - Cikins piebilda, izņemdams no savas nešļavas citu pēc citas vairākas šņabja pudeles.

-    liedzu, esat nolēmuši noturēt nelielu sapulci? - Apihtins pasmīnēja. Visi trīs vietnieki palūkojās uz viņu vērīgi un piesardzīgi - vai ar šefu viss kārtībā, vai viņš patiešām ironizē un cik veselīgs un saprātīgs ir šis smaids. Un, tūlīt pat nomierinājušies, atgriezās pie saviem saiņiem - Apihtinam nekas nekaitēja.

-   Kā ar Kipru? - Oseckis apvaicājās. - Brauksi?

-   Viņi neiebilst, - Apihtins, izlikdams glāzes uz galda kailās koka virsmas, mierīgi atbildēja.

-   Kādi viņi? - Basargins nesaprata.

-   Katja un Vovka, - Apihtins bezrūpīgi paskaidroja.

-    Tu gribi teikt… - Cikins iesāka domu, bet nepaspēja . pabeigt, jo Apihtins viņu pārtrauca.

-     Viņi te nesen bija, tieši pirms jūsu atnākšanas. Būtu ieradušies mazliet agrāk, tad abus sastaptu. Katja, tiesa, slikti izskatījās, visu laiku rokas pie kakla turēja… Acīmredzot negribēja mani izbiedēt. Bet Vovkam no galvas dzelzs gabals rēgojās, tomēr viņš likās mundrāks. Arī balss tāda skanīga un pašpārliecināta.

-   Tā, - Basargins klusi noteica, piesardzīgi palūkodamies uz Cikinu un Osecki: sak, ko nu lai dara? - Tātad tomēr brauksi?

-   Es vēl padomāšu. - Apihtins atnesa no virtuves šķīvjus un dakšiņas, bet Oseckis pa to laiku jau bija sagriezis kūpināto stori, sadalījis vistu un salējis glāzēs šņabi.

-     Un vai viņi bieži ierodas? - klusumu piepeši pāršķēla Cikina jautājums.

-   Kas? - namatēvs aši pagriezās pret viņu, labi saprazdams, par ko ir runa. Uz mirkli Apihtina acīs uzliesmoja interese.

-    Nu kā… Pats taču teici… Katja un Vovka. - Cikinu izsita no līdzsvara Apihtina jautājums, dīvainais smaids, pēkšņais klusums un Basargina spēriens zem galda.

-    Ak šie… - Apihtins nevērīgi atmeta ar roku, kas nebūt nepauda necieņu - tas visiem bija skaidrs. - Dažreiz ienāk… Varbūt arī tagad parādīsies… Viņi vienmēr ir tepat līdzās… Dažreiz gaitenī, dažreiz aiz aizkariem… Kā lai tev paskaidro… - Apihtins vērsās tikai pie Cikina. - Viņi ir gandrīz caurredzami… Un ar katru stundu, kā ievēroju, kļūst aizvien blāvāki… Tāpēc ne vienmēr izdodas viņus saskatīt, dažreiz izeju cauri Katjai un tikai tad attopos… Bet viņa neapvainojas, - Apihtina balss likās tik ikdienišķa, it kā viņš runātu par kaut ko pilnīgi dabisku.

-    Labi! - Basargins noraizējies viņu apņēmīgi pārtrauca. - Par ko dzersim?

-    Kā - par ko, par mierīgu dusu! - Apihtins aši atsaucās, pārlaizdams viesiem jautru skatienu. Viņš likās tik patiesi ieinteresēts, ka visi trīs vietnieki tikai nomākti saskatījās. - Nu ko, kā saka, lai viņiem vieglas smiltis! - Nevarēja īsti saprast, vai tas ir ierosinājums vai jautājums, bet Apihtina acis aiz briļļu stikliem iezaigojās priecīgās gaidās - ak, kā iedzersim, puiši, ak, kā iedzersim!

Kapteinis Juferevs, piesardzīgi klusēdams, skatījās uz Brikinu. Apņēmīgi ienācis kabinetā ar milzīgu celofāna maisu rokās, viņš pie durvīm saminstinājās - sak, vai nekas, ka es te ar visu maisu? Kapteinis tikai piekrītoši pamāja. Brikins nolika savu nešļavu stūrī un, apsēdies pie galda, vaicājoši pievērsās Juferevam.

-   Nu un kā? - tas pavaicāja.

-   Ta nekā.

-   Pavisam nekā?

-     Pavisam, Saša. Piecās stundās pārcilājām vairāk nekā divdesmit atkritumu tvertnes. Uzzinājām tik daudz ko no iedzīvotājiem, tik daudz ko saskatījāmies tajās kastēs, atklājām tik daudz mūsu pilsoņu noslēpumu…

-   Piebremzē, - Juferevs drūmi pārtrauca. - Atradāt?

-   Nē, Saša, neatradām.

-   Un dzinteles arī nav?

-   Nē! Bet asinis gan atradām… Es visā mūžā nebiju tik daudz redzējis. Marles saites, lupatas, biksītes, krekli… Viss asinīs! īsti krimināla smirdoņa… Elpu nevarēja ievilkt.

-    Tātad nazi viņš nav izmetis, - Juferevs apjucis noteica. - Nolēma paturēt.

-     Nav jābrīnās! - Brikins atdzīvojās. - Acīmredzot labs instruments, drošs un pārbaudīts… Kāpēc mest prom? Dzīvē viss vēl var noderēt.

-   Tātad nav izmetis, - Juferevs atkārtoja.

-   Vai arī mēs neatradām, - Brikins centās kapteini mierināt. - Visus pilsētas atkritumus taču pārbaudīt nav iespējams.

Pagāja viņi, piemēram, vēl kādus metrus trīssimt tālāk, nobrauca kilometru ar mašīnu un ieroci iemeta no tilta upītē… Vai kanalizācijas lūkā, vai ūdens notekā… Pēcteči atradīs un apbrīnos divdesmitā gadsimta beigu ieroču meistaru prasmi. Vai ne?

-   Jā, jā, protams, - Juferevs izklaidīgi piekrita. - Atradīs un apbrīnos. Nu labi. - Viņš spēcīgi saberzēja dziļām grumbām klāto seju. - Labi… Gan noskurināsimies un pārdzīvosim.

-   Pēc šitām kastēm man skurināšanās vien nelīdzēs, nāksies kārtīgi mazgāties! - Brikins iesmējās, un viņa apaļie vaigi pietvīka vēl sārtāki.

-   Un kas tev tur maisā? - Juferevs pavaicāja. - Palielies.

-   Tie paši atkritumi, - Brikins jautri atteica. - Kā jau liki - savācām visu, ko cilvēka pirksti varēja satvert. No visiem stāviem. Pa visiem stūriem. Zem visiem radiatoriem! Namu pārvaldei vajadzētu mums par šo darbu iedot kārtīgu prēmiju.

-   Viņi tev ar koku sados, - Juferevs nopūtās. - Panāks un vēlreiz sados. - Piecēlies no krēsla un apgājis apkārt galdam,viņš nostājās pie maisa, nezinādams, no kuras puses ķerties klāt. Tad nesteidzīgi, bez mazākās intereses ieskatījies iekšā, bezpalīdzīgi palūkojās uz operatīvo.

-   Atkritumi, - tas noteica, nevarīgi noplātīdams rokas. Sak, nekā labāka nav.

-     Pats redzu, ka tas nav zelts, - Juferevs nopūtās un, apgriezis maisu otrādi, izbēra visu saturu kabineta vidū uz grīdas. Uz visām pusēm aizripoja alus pudeļu korķi, iesmirdējās veci izsmēķi, čaukstot noplandīja koši papīrīši, kaut kādi vīstokļi, saburzītas cigarešu paciņas, pazibēja daudzkrāsainas plastmasas šķiltaviņas, kb'si pieplaka grīdai žiletes, tad vēl

dažas narkomānu aizmestas šprices, uzmirdzēja pudeļu lauskas… - Esat kārtīgi pastrādājuši, - Juferevs mulsi noņurdēja. - Redzu, ka laiks velti nav tērēts.

-   Es taču teicu, ka pēc mums tur tagad ir tīrākā kāpņutelpa pilsētā!

Juferevs turpināja stāvēt pie atkritumu kaudzes, prātodams, ko ar to visu iesākt: tūlīt pat izmest vai mēģināt tomēr pārskaitīt.

-    Padomā tik, - viņš nomāktā balsī nomurmināja, - tādā mēslu jūklī, iespējams, slēpjas patiesība!

-   Saša! - Brikins satriekts iesaucās. - Cik dziļa un iejūtīga ir tava domāšana!

-    Kā varu, tā arī domāju, - Juferevs pietupās. - Iekārtojies līdzās, - viņš izrīkoja Brikinu. - Un sāksim.

-   Ko tad mēs sāksim?

-   Visu pārskatīt. Papīrīti pēc papīrīša, izsmēķi pēc izsmēķa.

-    Manuprāt, Saša, mūsu potenciālajiem atradumiem jēga būtu tikai tad, ja mēs precīzi zinātu, kur šis konkrētais iz- smēķis, korķis, papīrs vai šī šprice pacelta.

-    Noziedznieki kaut ko svarīgu varēja pazaudēt, jebkurā stāvā.

-   Arī taisnība, - Brikins, apsēzdamies līdzās, drūmi piekrita. ' - Ko tad īsti meklējam?

-   Nav ne jausmas, - Juferevs atteica. - Ja nu kaut kas iekrīt acīs, kāda lietiņa tieši tavās rokās iepīkstas, varbūt kurķis žvingulī pamet ar aci… Pie mana galda stāv papīrkurvis… Stiep to šurp. Sāksim to pakāpeniski piepildīt, tad iznesīsim pagalmā, atkal piepildīsim un atkal iznesīsim… Vai iebildumi ir?

-   Ir, bet nebūtiski. - Atnesis stiepļu grozu, Brikins aptupās blakus un paņēma no kaudzes tuvāko cigarešu paciņu. Ieskatījies iekšā, pievērtām acīm apostīja, tad paraustīja plecus un iemeta papīrkurvī.

Drīz tikpat ātri turp aizceļoja arī pārējās cigarešu paciņas, alus pudeļu korķi, košļeņu un šokolādīšu papīriņi un erzac- šņabju uzskrūvējamie vāciņi, viss, kas raksturo otrās tūkstošgades beigu vidusmēra iedzīvotāja dzīvi un centienus.

Juferevs un Brikins atlocīja katru papīrīti, ieskatījās visās saburzītajās cigarešu paciņās, nopētīja korķus, sērkociņu kārbiņas un tukšās šķiltaviņas un tad klusējot visu meta grozā. Kad tas bija pilns, Brikins, ne vārda neteikdams, piecēlās un iznesa papīrkurvi ārā. Izbēris visu atkritumu tvertnē, viņš atgriezās kabinetā.

Juferevs uzmanīgi aplūkoja zilganu papīra puslapu.

-   Laimīgais atradums? - Brikins pavaicāja.

-    Nezinu, vai laimīgais, bet, šķiet, ka atradums gan. - Paskatījies uz līdzās aptupušos Brikinu, Juferevs pasniedza viņam lapiņu.

-   Kas tas ir?

-    Telegrammu veidlapa. Nez kāpēc saņurcīta, nez kāpēc smaržo pēc parafīna, nez kāpēc uz tās redzama lūpu krāsa.

Paņēmis veidlapu, Brikins to no visām pusēm apskatīja un tad novēdināja gar degunu.

-   Neatceries, kur to atradi?

-   Kāpņutelpā, - Brikins paraustīja plecus.

-   Virs Apihtina dzīvokļa? Vai zem?

-   Vai tam kāda nozīme?

-   Protams, - Juferevs atbildēja un, neko sīkāk nepaskaidrodams, piegāja pie galda.

Nolicis veidlapu uz gludās virsmas un nogludinājis, viņš apsēdās uz sava cietā krēsla, kurš no taburetes atšķīrās tikai ar to, ka tam bija atzveltne un divi paroceņi, uz kuriem iepriekšējais īpašnieks parasti atkorķēja alus pudeles. - Tu turpini! - viņš izrīkoja Brikinu. - Bet es tikmēr maķenīt…

-   Ko - maķenīt?

-   Padomāšu.

-    Tā ir laba lieta, - Brikins piekrita un atkal noliecās pār atkritumiem.

Tukšā veidlapa, kas atradās Juferevam priekšā uz galda, nemaz nebija tik nesvarīgs atradums, kā varētu likties nepieredzējušam vai vienaldzīgam vērotājam no malas. No saburzītā papīra uzvilnīja viegla, vēsa vēja pūsma, kas Juferevu gan iepriecināja, gan padarīja tramīgu. Kaut kas tāds jau bija gadījies. Pāri mugurai pārskrēja netverams trīsu vilnis, apliecinot, ka beidzot paveicies. Kaut kas pavērās, pēdējo stundu aklajā tumsā iespīdējās sīks gaismas stariņs.

Juferevs piesardzīgi izelpoja, it kā baidītos nopūst no veidlapas neredzamas pēdas, it kā bītos, ka zilā lapiņa tūlīt noplīvos no galda, kur to satvers un aizraus jauni, sātaniski vēja virpuļi. Šī izjūta pieteica sevi tik stipri, ka viņš neizturēja un uzlika uz veidlapas metāla caurduri.

Un neviļus gar acīm aiztraucās nozieguma ainas, tik spilgtas un izteiksmīgas, ka nācās pievērt plakstus. Bet tēli tādēļ neizbālēja, kļūdami aizvien griezīgāki, tie tumsā izgaismoja katru detaļu, uz mūžu iededzinot atmiņā. Varbūt šos naida viļņus raidīja veidlapa, bet varbūt Juferevā slēpās noslēpumains spēks, kas ļāva ieraudzīt zilganā papīra drausmās vīzijas…

-   Klausies, Vaļera… - Juferevs ar pūlēm atrāva plaukstas no sejas. - Klausies… Kā šī veidlapa varēja nokļūt kāpņutelpā?

-   Visādi, - Brikins, ilgi nedomādams, atteica. - Varu nosaukt tūkstošiem variantu.

-   Sāc, - Juferevs klusi sacīja.

-   Ko lai sāku?

-   Saukt tos tūkstoš variantus. Un tā, es klausos. Pirmais variants…

-    Nu… - Brikins saminstinājās. - Kāds sūtījis telegrammu, pastā tīši vai netīši iebāzis kabatā veidlapu, tad kāpņutelpā to atcerējās, saburzīja un aizsvieda.

-      Parasti veidlapas saburza un aizmet, kad kaut kas nepareizi uzrakstīts - kļūdaina adrese, neveiksmīgi izvēlēti vārdi… Bet te nekā nav. Tīra lapa, ja neskaita lūpu krāsu.

-     Labi! - Brikins neiebilda. - Meitene aizgāja uz pastu, nosūtīja telegrammu, bet vienu veidlapu iebāza somiņā - ja nu ievajagas intīmām vajadzībām.

-   Nevarēja taču viņa to saburzītu iebāzt somiņā!

-    Somiņā veidlapa tika ielikta salocīta, - Brikins stingri atteica. - Bet kāpņutelpā tajā noslaucīja lūpas un tad saburzījusi iesvieda stūrī. Tā derēs?

-     Nē, - Juferevs smaidot papurināja galvu. - Pirmām kārtām, te nav līdzena locījuma. Šī veidlapa nekad nav locīta ne uz pusēm, ne četrkārtīgi… Tālāk… Lūpas ar to arī neviens nav tīrījis.

-   Bet tu pats taču teici, ka tur ir lūpu krāsa.

-   Jā, krāsa ir, Vaļera. - Jufereva balss kļuva nedaudz svinīga. - Šai veidlapai kāds pieskāries ar lūpām viegli un maigi. Varētu teikt arī citādi - neapzināti, uztraucoties. Lūpu nospiedumi pat redzami abās pusēs… Sieviete it kā satvērusi veidlapu ar lūpām…

-   Ā! - Brikins atmeta ar roku. - Zinu. Esmu redzējis. Pats savām acīm. Ir viņām tāds niķis - sakniebj starp lūpām mutautiņu, avīzi, šajā gadījumā - telegrammu veidlapu… Lai noņemtu lūpu krāsas lieko slāni un pārējo izlīdzinātu. Saproti?

-   Nē, arī šis izskaidrojums neder. Pārāk maigs pieskāriens. Neviens ar šo papīru lūpu krāsu nav līdzinājis.

-  Kas tad ar to darīts? - Beidzot pametis papīrgrozu, Brikins piegāja pie galda.

-   Es jau varu pateikt, bet tu neticēsi, - Juferevs slepšus pasmaidīja.

-   Ticēšu! - Brikins apzvērēja, piespiezdams roku pie krūtīm vietā, kur, viņaprāt, atradās sirds.

-   Tā tika parādīta.

-   Kas rādīja? Kam?

-    Saproti, es gluži vai redzu, kā viss notika! - Juferevs iesaucās, atkal sajuzdams pārskrienam saltas tirpas.

-   Nu? - Brikins iecietīgi noprasīja.

Juferevs labu brīdi blenza netīrajā kabineta sienā, it kā nespētu saņemties un pastāstīt to, ko piepeši tik brīnumainā kārtā atklājis.

-    Tātad, - viņš ierunājās, beidzot pārvarējis kādu iekšēju barjeru. - Tātad… Viņi bija trīs - divi vīrieši un viena sieviete. Jā, trīs.

-   Tu runā par slepkavām?

-   Mājā iegāja pa vienam, lai nepiesaistītu lieku uzmanību. Tāpēc, ja rīt prasīsi iedzīvotājiem, vai mājā nav redzēti trīs cilvēki… Uzreiz saku - trīs neiegāja.

-   Vai tad es to rīt jautāšu? - Brikins brīnījās.

-Jā, rīt no rīta. Tad nu turpinu… Sieviete piegāja pie durvīm un piezvanīja. Kad ieraudzīja kādu paskatāmies caur "actiņu", parādīja veidlapu, sak, telegramma pienākusi. Apihtina sieva, dabiski, nekā bīstama sievietē nesaskatīdama, noticēja. Un atvēra durvis. Tai pašā mirklī dzīvoklī ielauzās vīrieši. Bet sieviete vienkārši noskrēja

lejup pa kāpnēm. Pa ceļam saburzot un aizmetot veidlapu. Pie lūpām viņa to būs pielikusi visticamāk, kad devās pie durvīm, piezvanīja un gaidīja tās atveramies.

-    Paskat tik! - Brikins pasniedzās pēc zilganā papīreļa, bet Juferevs apņēmīgi pastūma viņa roku sānis.

-   Tu jau esi pietiekami skatījies. Te ir lūpu krāsa, eksperti varēs atrast arī lūpu nospiedumus. Un tie ir tikpat kā pirkstu nospiedumi.

-   Tas viss, protams, ir interesanti, - Brikins novilka. - Tikai diezgan apšaubāmi.

-Ja izskaidrosi, kā šī veidlapa nokļuvusi kāpņutelpā, ielāgo, jauna veidlapa, bet saburzīta, notriepta ar lūpu krāsu, un bez neviena burtiņa, bez nevienas rindiņas… Ja to tu izskaidrosi, es labprāt no savas versijas atteikšos.

-   Nē, kāpēc gan no tās atteikties… Man tā patīk, - Brikins iebilda. - Vajadzētu tikai atcerēties, kur mēs šo zilo papīreli atradām!

-   Nevajag. Tas nav svarīgi. Protams, viņa to nenometa uzreiz pie durvīm. Kad vīrieši ielauzās dzīvoklī, sieviete nemeklēja liftu - bija iespējami ātrāk jātiek prom no stāva. Un viņa vienkārši aizgāja. Veidlapu aizmetot pa ceļam.

-    Un tu cerēji atrast tieši šo veidlapu? - Brikins neslēpa apbrīnu.

-   Protams, ne… Bet kaut ko tamlīdzīgu gan… Tā varētu būt aizsākta cigarete, kāds nieks no Apihtina dzīvokļa, kaut kas asiņains… Vai redzēji, cik tur asiņu? Nevar būt, ka kāda lāse neuzpilēja arī uz rokām vai apģērba. Kad mēs viņus sameklēsim, noteikti uz kādas no mantām atradīsies arī asiņu pēdas.

-   Neatradīsies, - Brikins atteica.

-   Kāpēc?

-   Pats taču teici - rūdīti puiši. Es viņu vietā visu sadedzinātu, līdz pat zeķēm un apakšveļai.

-   Arī taisnība, - Juferevs piekrita.

-   Tātad jāmeklē sieviete?

-   Jā, jāmeklē sieviete, kura lieto, lūk, šādu sarkanu lūpu krāsu. Diezgan rets tonis, - Juferevs piebilda. - Tagad lūpas krāso zilas, zaļas, aveņkrāsā, esmu manījis pat dzeltenas, bet šādu, tīri sarkanu… Manuprāt, rets tonis. Katrā ziņā, ne pārāk bieži redzams.

-Ja tikai viņa pēc šodienas notikumiem nebūs pārgājusi uz citu krāsu, - Brikins piezīmēja.

-   Neiespējami. Lūpu krāsas ir pārāk dārgas, lai tik vienkārši ar tām svaidītos. Turklāt… - Juferevs apklusa. - Kāpēc gan lai viņa to mainītu? Dzīvoklī iekšā nebija, pēdas neatstāja, vienīgais cilvēks, kurš viņu redzēja un ar to sarunājās - Apihtina sieva… Un tā vairs neko neizstāstīs. Nē, nē, šai sievietei, kā man liekas, jaunai sievietei, nav ne mazākā iemesla maskēties un mainīt izskatu, apģērbu vai lūpu krāsu.

-   Domā, viņa ir jauna? - Brikins šaubīgi pavaicāja, pat neievērodams, ka jau iesaistījies Jufereva minējuma apspriešanā.

-     Protams! Atsaldētie neņemtu līdzi večiņu vai sievieti gados… Tam jābūt viņu sievišķim, draudzenei vai līdzdalībniecei… Visticamāk, viņa arī agrāk tiem palīdzējusi, vai, citiem vārdiem sakot, tie ari iepriekš iesaistījuši viņu savās lietās. Un atgriežoties pie lūpu krāsas, - Juferevs palūkojās uz priekšāstāvošo veidlapu. - Lūpaina meiča. Koša. Kvēla.

-   Saša! - Brikins satriekts iesaucās. - Kā tad to tu zini?

-   Paskaties uz nospiedumiem… Šis lūpiņas par plānām nekādi nenosauksi. Varu šo to pateikt ari par matiem… Visdrīzāk gaiši, krāsoti.

-   Vai ari tas redzams šajos lūpu krāsas nospiedumos? - Brikins jau bija attapies no pārsteiguma un atkal atgriezās pie ierastā ironiskā toņa.

-    Un vēl viņai ir kārtīga pakaļa, - Juferevs turpināja, nepievērsdams nekādu vērību jautājumam. - Vismaz tā man liekas, - viņš piebilda, kā atvainodamies par savu pašpārliecību.

-   Tu ņirgājies?

-   Nemaz, - Juferevs papurināja galvu. - Nemaz ne, Vaļera. Gribi, lai paskaidroju?

-   Nu? - Brikins saausījās, it kā bīdamies, ka tiks piekrāpts, apvests ap stūri un pataisīts par muļķi.

-   Iedomājies, ka aiz aizslietņa nostājusies jauna skaista sieviete. Redzamas tikai pilnīgas, koši sarkanas lūpas… Vai iedomājies?

-Nu?

-   Visu pārējo arī vari iztēloties?

-    Protams! Tagad, kad tu paskaidroji, es neko citu pat nespēju iedomāties.

-        Melnīgsnējām sievietēm reti ir pilnīgas lūpas, - Juferevs, to

sakot, nez kāpēc samulsa. - Vismaz es tādas savā mūžā neesmu saticis. Arī kalsnām meičām tādas nav raksturīgas, kā man liekas, - viņš atkal piebilda. - Un vēl, zini… Tie viņas drauģeļi, atsaldētie… Diezgan nikni puiši, vai ne?

-   Kur nu vēl niknāki?

-    Viņiem sava gaume… Tādi izvēlas uzkrītošas sievietes, lai visi redzētu, kāds viņam satriecošs zaķis, kāda šmare, kāda seksīga maita… Un kādas šai kājas! Kādas šēzes! Kā viņa smejas, atsedzot interesentiem visus trīsdesmit trīs zobus!

-   Trīsdesmit divus, - Brikins izlaboja.

-Jā? - Juferevs jutās izbrīnīts. - Bet man nez kāpēc šķita, ka cilvēkam ir trīsdesmit trīs zobi… Redz kā…

-    Un kur tad tas trīsdesmit trešais atrodas? - Brikins iesmējās. - Labi, Saša, labi… Tas viss ir ļoti interesanti, tikai ar vienu noteikumu - ka tas sievišķis tiešām eksistē un ka viņa, zvanīdama pie Apihtina durvīm, patiešām ar lūpām pieskārās veidlapai.

-    Lūk, tieši ar to tu rīt no rīta sāksi nodarboties, - Juferevs sacīja. - Bet es došos uz banku. Iepazīties ar turienes kārtību. Ar cilvēkiem.

-   Pag, pag! - Brikins satraucās. - Ko nozīmē - nodarbosies? Kā tad es to tavu veidlapas skaistuli atradīšu?

-    Pastāstīt? - Juferevs brīnījās. - Tev? Izmeklēšanas meistaram? Cilvēkam ar suņa ožu? Vaļera, es neticu, ka tāda sieviete varēja ieiet mājā nepamanīta, ka neviens tai nepievērsa uzmanību, neviens nepārlaida kārīgu skatienu pilnīgajām lūpām. Kāpņutelpas noslēdz, uzstāda komplicētas slēdzenes, kuras atveras tikai ar kodu vai īpašu ciparu kombināciju palīdzību. Pat ja atsaldētie kodu uzzinājuši iepriekš, vienalga, kāds viņu noteikti ievēroja. Ir deviņdesmit devītais gads, Vaļera! Cilvēki skatās cits uz citu ar aizdomām, piesardzīgi, no visiem gaida riebeklības, liek necauršaujamas dzelzs durvis, ar celtņiem uzstāda ceļu vidū daudztonnīgus betona blokus, lai tikai pagalmā neiebrauktu sveša mašīna. Pirmo stāvu logi aizrestoti kā cietumā. Katram kabatā gāzes baloniņš! Beidzot atnākušas laimīgas pārmaiņas, valstī sākušās tirgus attiecības! Paldies Dievam, mums nav cenzūras, katrs runā visu, ko vēlas, var pat izstāstīt anekdoti par prezidentu un pastāstīt to ar visiem trīsdesmit trim krievu alfabēta burtiem! Tu esi aizmirsis, kādā laikā dzīvo, Vaļera! Nav iespējams, ka pagalmā ienāktu sveša, uzdrīkstos cerēt, koša sieviete, paietu garām visai mājai, iesteigtos kāpņutelpā, uzkāptu kaut kādā tur stāvā, piezvanītu pie slavena baņķiera durvīm… Un neviens neko neievērotu?! Tavuprāt, kaut kas tāds vispār iespējams?

-   Vai šos atkritumus, - Brikins pamāja ar galvu uz istabas vidu, - var mest ārā?

-   Izskatīsim tomēr līdz galam. - Juferevs piecēlās no krēsla. - Lai gan man liekas, ka galveno jau esam atraduši.

Šai naktī Apihtins gandrīz nemaz negulēja. Ik pa brīdim krita kaut kādā smagā aizmirstībā, ķermenis likās smags, neveikls un nosvīdis, un pat miegā izlauzās žēli un bezpalīdzīgi vaidi. Atjēdzies viņš piecēlās gultā sēdus un tūlīt pat visu atcerējās.

- Ak Dievs… - Apihtins, smagi nopūzdamies, izdvesa.

Un atkal atkrita uz spilvena.

Paša tuklums kaitināja, bārda likās smaga un nevajadzīga, sega smacēja, un viņš to atmeta sānis. Tad devās uz vannas- istabu, kur ilgi raudzījās spogulī. Un, sevi nepazīstot, dvēsele aprima, lai gan nebija ne mazāko šaubu, ka no turienes pretim raugās viņš pats, Nikolajs Vladimirovičs Apihtins. Apslacījis seju ar aukstu ūdeni, viņš nenoslaucījies atgriezās guļamistabā un iekrita gultā, tad vaidēdams apgriezās uz muguras un pievērsa skatienu blāvi pelēcīgajiem griestiem.

Rīts kavējās, nekādi nespēdams sasparoties. Likās - kāds tīšām kavē ausmu, lai tikai Apihtinam vairāk ieriebtu, novedot līdz pilnīgam neprātam.

- Labi, puiši, labi, - Apihtins nomurmināja. - Nekas… Gan jau… Ar visu tiksim galā.

Dažbrīd viņam šķita, ka dzīvoklī vēl kāds atrodas, staigā pa istabu, ieskatās .virtuvē. Varēja pat atšķirt soļu troksni, apģērbu švīkstus, elpu. Vārā cerībā stingdams, viņš ieklausījās: ja nu viss bijis tikai sapnis, slimība, murgs, ja nu tas ir tikai paša neprāts. Arī tam Apihtins jutās sagatavojies un par savu vājprātu tikai priecātos.

Viņš piecēlās, piesardzīgi pavēra durvis, ieskatījās otrā istabā, aplūkoja tumšos kaktus, kuros, likās, ritēja slepena dzīve, ieslēdza gaismu, bet viss bija pa vecam - kaila grīda, Vovkas istabas durvis atvērtas, un tukšums, dzīvoklī valdīja skaudrs tukšums.

Tad viņš vilkās uz virtuvi, atvēra ledusskapi, bet, pārliecinājies, ka tur nekā nav, aizcirta durtiņas un atgriezās guļamistabā.

Un tūlīt pat acu priekšā iznira krēslaina, mitra telpa, kur uz aukstas betona plāksnes gulēja Katja - kaila, mierīga, ar pa pusei nogrieztu galvu. Bet līdzās, uz pretīgi slapjas pamatnes dusēja Vovka, arī tikpat rāms un pieklusis. Jā, jā, tieši pieklu- sis, kāds kļuva, klausoties Apihtina rājienos.

-   Nekas, mīļie, nekas, - Apihtins murmināja. - Es labošos. Gan redzēsit, es kļūšu pavisam citāds.

Un centās ātrāk aizmirst morgu, atbrīvoties no šausmīgās apmātības - likās, ka Katja un Vovka, bīdamies viņu nobiedēt, paliek nekustīgi un vēro to tikai ar acu kaktiņiem.

Tad piepeši Apihtinam iešāvās prātā, ka pieliekamajā, līdzās veļas pulveriem, pastām un dažādiem šķidrumiem glabājas neciešami smirdīga kandža. To bija atvedis sens draugs no Ukrainas, vēlēdamies iepriecināt ar senu, gandrīz aizmirstu dzērienu. Katja to neizmeta tikai tāpēc, ka dažreiz izmantoja mēbeļu, kristāla un logu tīrīšanai.

-   O! - Apihtins iesaucās. - O! - viņš atkārtoja un piecēlies basām kājām steidza pie vannasistabas skapīša. Liels, smag- nējs, izspūris, ar greizu bārdu un nokarenu vēderu. - Ātrāk uz paralēlo pasauli, mīļie, tikai tur iespējams izdzīvot.

Pudele ar duļķaino, neskaidro šķidrumu atradās savā vietā. Kandžas tajā bija vēl vairāk nekā cerēts - trīsceturtdaļpudeles. Apihtina kustības kļuva noteiktākas un saprātīgākas. Virtuvē viņš iegāja stingrā solī, un pat vēders ievilkās un nelikās tik uzkrītošs, vismaz tas vairs nenokarājās, bet izskatījās jauns un elastīgs.

Noskrubinājis ar nazi plastmasas korķi, Apihtins steigšus ielēja kandžu tuvākajā tasītē. Viss tika darīts ātri, gandrīz drudžaini, it kā bīstoties - teju, teju kāds ieskatīsies virtuvē un pieķers viņu šai apkaunojošajā un necienīgajā nodarbē.

-   Ak, Katja, kāds tu esi malacis! Cik saimniecisks sievišķis! Neizmeti taču, podā neizlēji un atkritumu spainī neiesviedi. Kā

zinādama, kā zinādama, ka sitis stunda, kad šī pudele…

Apihtins apklusa, it kā būtu aizrijies. Viņš piepeši saprata, vai vienkārši tā likās - ar pēdējiem vārdiem bija pārkāpta neredzama robeža, kaut kas ignorēts un noniecināts. Ne jau to vajadzēja teikt, ai, nepavisam ne to…

-   Piedod, mīļā, - Apihtins nomurmināja, atslīgdams uz virtuves taburetes. - Es labošos… Tagad es uz brīdi aiziešu, bet drīz atgriezīšos. Tepat līdzās, pavisam netālu, atrodas paralēlā pasaule… Tikai atvilkšu elpu un atgriezīšos.

Pacēlis tasi, Apihtins to vienā rāvienā iztukšoja. Kandžai bija vismaz sešdesmit grādu. Dīvaini, bet smaka viņam pat iepatikās, smirdēja gluži kā viskijs, tikai daudz stiprāks.

Tā kā Apihtins vēl nebija atskurbis no nesenās iedzeršanas ar vietniekiem, kandža iedarbojās ātri un efektīvi. Tikko aiztenterējis līdz guļamistabai, Apihtins iekrita gultā un tūlīt pat aizmiga. Bet pamodās pēc stundām trim, kad istabā jau plūda saules gaisma. Apihtins tramīgi ieklausījās sevī.

Galva nesāpēja, apziņa skaidra, visu viņš atcerējās, visu saprata. Pastiepis roku, sataustīja uz naktsgaldiņa brilles, uzlika, un pasaule uzreiz kļuva griezīgi skaidra.

-   Tā, - viņš klusi noteica un pēc brīža atkārtoja vēlreiz: - Tā:

Kā ar naglām apziņā pienaglodams visu notikušo.

Palūkojās pulkstenī - laiks jau atrasties bankā.

Nokavējis.

Un neviens nezvanīja, neviens neuzdrīkstējās viņu šai sērīgajā rītā traucēt.

-   Žēlo, - Apihtins greizi pasmīnēja. Un pats saprata - nelabs smīns, netaisns. Tomēr sarūgtināts nejutās. - Gan iztiksit, - viņš

piebilda un devās uz vannasistabu.

Apihtins mazgājās, skuvās un tīrīja zobus tik rūpīgi, kā nekad agrāk, pārvērzdams šīs ierastās darbības dīvainā rituālā un gaisinādams nomāktību.

Viņš piegāja pie loga.

Mersedess stāvēja turpat, kur vienmēr. Tikai vadītājs nebija zvanījis un pieteicies.

-   Žēlo, - Apihtins noteica, bet šoreiz siltāk un labvēlīgāk. Šoferis rīkojās pareizi, un viņš to prata novērtēt.

Piegājis pie spoguļa, Apihtins uzreiz neuzdrīkstējās pacelt acis. Ket, kad sadūšojās, pētīja sevi ilgi un vērīgi.

-   Slikti izskaties, - viņš sacīja, - slikti.

Un piepeši, izdzirdis aizcērtamies guļamistabas durvis, satrūkās un nobālēja.

-   Tā, - viņš gandrīz nedzirdami noteica un, zobus sakodis, izgāja no vannasistabas.

Ar pūlēm sperdams soli pēc soļa, pietuvojās guļamistabai. Durvis bija ciet, lai gan Apihtins labi atcerējās, ka atstājis tās vaļā.

Piegājis vēl tuvāk, viņš tās strauji atrāva.

Guļamistabā neviena nebija.

Palūkojies uz logu, viņš saprata - durvis aizcirtis caurvējš. Jā, atverot vēdlodziņu, viņš pats to radījis.

Pēkšņi spalgi iezvanījās tālrunis.

Apihtins labu brīdi neizpratnē stāvēja un skatījās, nezinādams, ko darīt. Beidzot viņš apjēdza. Piegāja un pacēla klausuli.

-    Jā! Klausos! - Vārdi šķita asi, Apihtins saprata, bet nenožēloja - lai kurš arī zvanītu, viņš šobrīd nespēja sarunāties.

-    Labdien, Volodja! - Balss likās klusa un līdzjūtīga, bez kādas raudulības.

-   Labdien.

-   Nepazīsti?

-   Protams, ne.

-   Kandaurovs traucē.

-   Kādā sakarā? - Apihtins neņirgājās, viņam patiešām nebija ne jausmas, ka par slepkavību jau zina visa pilsēta.

-   Volodja… Tātad tā… Esmu ar tevi, Volodja. Es visu zinu… Mierināt nemierināšu, neprotu, bet tikai, lūk, ko teikšu… Es viņus atradīšu, Volodja. Pats redzēsi. Nosprāgšu, bet atradīšu.

-   Šausmīgus vārdus saki, - Apihtins pasmīnēja.

-   Es zinu, ko saku. Tie nebija nejauši vārdi. Atkārtoju vēlreiz - nosprāgšu, bet atradīšu.

-   Nu, atradīsi - un labi, - Apihtins pārsteidzoši vienaldzīgi atteica un uzreiz saprata - iznāca nicinoši.

-   Tev taisnība, Volodja, tev taisnība. Tā ir arī mana vaina… Nepieskatīju. Bet arī es saņēmu triecienu.

-   Paskat tik! - atbilde atkal izskanēja ironiski.

-   Es viņus atradīšu, Volodja.

-    Klausies, Kostja… Paldies, ka piezvanīji, ka neaizmirsi… Bet vai tu viņus atradīsi, vai neatradīsi… Gribi atklāti?

-   Gribu.

-   Neatradīsi. Tā man liekas.

-    Kaut vai nosprāgšu, - Kandaurovs dīvaini slāpētā balsī atkārtoja un nolika klausuli.

-    Kā teiksi. - Apihtins pat nemanīja, ka vārgums un bezpalīdzība pārauguši bērnišķā aizvainotībā par cilvēku nepateicību. Viņam dots drausmīgs trieciens, viņš izsmērēts pa sienām, un neviena dzīva dvēsele neko nav darījusi, lai to novērstu, izglābtu vai vismaz brīdinātu.

Izejot uz kāpnēm un ieraugot uz tuvākās palodzes bankas apsargu, Apihtins kaprīzi saīga, tomēr reizē jutās arī apmierināts. Puisis sēdēja, atspiedies ar muguru pret rāmi, un uz ceļiem tam uzlikts melns, īss automāts. Ieraugot Apihtinu, apsargs nolēca zemē, un, ja arī gluži neizstiepās kā stīga, tad tomēr poza liecināja par pietiekamu godbijību.

Apihtins puisi pazina, pats bija pieņēmis darbā, un dvēseles dziļumos sarosījās pateicībā par šo nakts dežūru.

-   Sveiks, - viņš pasveicināja, dodamies uz liftu. - Tu ko, visu nakti te nosēdēji?

-   Tā lika.

-   A… Tad jau protams, tad skaidrs.

Pienāca lifts, un puisis, iegājis Apihtinam pa pēdām līdzi kabīnē, tūlīt pat nospieda pogu, lai gan kāds aiz stūra klaigādams steidzās šurp, lūgdams viņu pagaidīt un ielaist plašajā liftā.

-   Ko tad tu tā? Varējām jau kaimiņu aizvest!»

-   Iztiks, - puisis demonstratīvi rupji atteica.

-   Arī tiesa, - Apihtins piekrita.

Tas bija kas jauns - viņš labprāt piekrita visam dzirdētajam: iebilst, aizstāvēt savu viedokli un cīnīties nebija ne spēka, ne arī vēlēšanās. Tas likās galīgi nebūtiski un nevajadzīgi.

Jau mašīnā Apihtins atcerējās, ka nav pabrokastojis, bet arī tas neapbēdināja - noticis tikai tas, kam bija jānotiek. Viņš sēdēja aizmugurē, automātists iekārtojās priekšā līdzās šoferim. Laikam tā nākas. Vai arī viņš pats pirmais iekāpa aizmugurē, un sargs neuzdrīkstējās sēsties blakus. Arī te Apihtinam neradās savs viedoklis, vēlēšanās kaut ko mainīt. Ja jau tā bija sasēdušies, tātad citādi nevarēja.

Apihtins nolaida stiklu, un mašīnā iebrāzās svaigs rīta gaiss, riepu švīksti uz valgā asfalta, pilsētas neskaidrā murdoņa. Un piepeši kā no zila gaisa uzplaiksnīja atmiņas - Kandaurovs vaicāja, vai viņam nav ienaidnieku. Apihtins apgalvoja, ka viss kārtībā, pie pamales ne mākonīša. Kandaurovs neko neiebilda, bet bankā toreiz tika veikti kaut kādi kosmētiski apsardzes pasākumi, visus brīdināja, un tā tas arī beidzās…

Un nu, lūdzu…

Brīdi šaubījies, Apihtins izņēma telefonu un uzspieda Kandaurova numuru. Viņš atbildēja uzreiz, it kā jau būtu gaidījis, droši zinot, ka Apihtins piezvanīs.

-   Kostja?

-   Klausos, Volodja!

-   Es īgņojos… Tu neturi ļaunu prātu… Bija iemesls, kā pats zini.

-   Viss normāli, Volodja. Aizmirsti.

-    Iemesls, pats saproti, nopietns… Parasti es neīgņojos un nekaprīzējos.

-   Nekādu problēmu, Volodja, sen jau nekādu problēmu.

-    Klausies… Nesen tu man vaicāji par ienaidniekiem… Vai. aiz tā kas slēpās? Vai vienkārši aicināji būt modrākam?

-   Slēpās.

-   Vairāk neko nepiebildīsi?

-   Nav jau ko piebilst. Klīda tāda baumele… Mūsu aprindās, dabiski. Pazibēja tavs uzvārds.

-   Kādā sakarā?

-    Nezinu. Bet uzvārdus tā vienkārši nenosauc. Manis tur

nebija, puiši ziņoja. It kā kāds kaut kur kādam…

-   Tu negribi teikt vai tiešām nezini?

-   Volodja, klausies… Tikko puiši man paziņoja, es tūlīt pat zvanīju tev un visu skaidri pateicu.

-   Atceros.

-   Nešaubies par mani, Volodja, labi?

-   Labi.

-   Viss, ko šorīt teicu, paliek spēkā. Turies, Volodja!

-    Pacentīšos, - Apihtins atbildēja un izslēdza tālruni. Viņš vairāk nespēja runāt. Visparastākie Kandaurova vārdi, šis "turies, Volodja", iedarbojās pilnīgi negaidīti -, ar pūlēm valdīdams asaras, viņš centās norīt kaklā sakāpušo kamolu, kas tricināja visu milzīgo ķermeni. Uztvēris spogulī šofera sktienu, Apihtins pavirzījās sānis, lai neviens nesaprastu, nenojaustu, kā viņš jūtas.

Jā, tā gadās - draugu un līdzbiedru izjustie vārdi mūs atstāj gluži vienaldzīgus, mēs tos uzklausām iecietīgi un pat nedaudz nervozi, sak, ātrāk būtu beiguši. Tie nespēj skart slēptākos dvēseles nostūrus, un, ja vispār kaut ko dod, tad tikai gandarījumu nogurušajai patmīlībai. Bet sveša, varbūt pat nicināma cilvēka nejauši izmesti vārdi, cilvēka, par kuru pat kaunāmies, piepeši tā aizķer kādu vārīgu vietu, ka gribas izraudāties uz pleca kaut nejaušam vilciena līdzbraucējam, izkratīt sirdi vēlīnam dzērājam naktī pie kioska vai izsūdzēt bēdas taksometra šoferim.

Kas aiz tā slēpjas?

Ierastā piesardzība, neapzinātas bailes no tuviniekiem, jo nopietnu triecienu var dot tikai tas, kurš labi zina tavas sāpīgās vietas.

Vai arī nespēja nest sevī nomācošu un neciešami smagu

slogu? Varbūt gadsimtiem senie centieni būt patiesiem, atklātiem un vienkāršiem?

Kā lai zina, kā lai zina…

Bet vai vajag?

Lai kā arī tur būtu, bieži pietrūkst spēka slēpties, slapstīties un izlikties…

Alla Petrovna Apihtinu sagaidīja kā parasti - stāvēdama pie sava krēsla. Viņš pārsteigts ievēroja sekretāres novājējušo seju, lokus zem acīm un satraukto skatienu, kam vienkārši nevarēja vienaldzīgi paiet garām.

-     Vai kas noticis? - Apihtins nopietni pavaicāja, pat nepieļaudams domu, ka kādu varētu sarūgtināt viņa personīgās nelaimes, nebija pie tā radis, bet kurš tad ir?

-   Ko lai saku, Vladimir Nikolajevič…

Aizgājis no viena stūra līdz otram, Apihtins brīdi pastāvēja pie galda, pieskārās seifa vēsajam rokturim un tad devās pie loga. Mersedess atradās savā vietā, un šoferis pastaigādamies smēķēja savu rīta cigareti. Pa šoseju traucās mašīnas, steidzās gājēji - ritēja parastā pilsētas dzīve, tieši tāda pati kā vakar, aizvakar, kāda būs rīt.

Tai pašā laikā Apihtins skaidri saprata, ka tagad dzīvo gluži citā pilsētā, citā valstī, iespējams, pat uz citas planētas, . patiešām paralēlajā pasaulē. Te varēja satikt pazīstamus cilvēkus, te bija banka, kuru viņš pats kādreiz radījis un izvadījis cauri visām pēdējo gadu finansu vētrām, un tomēr pasaule cita.

Piegājis pie galda, Apihtins stabili iekārtojās augstajā ādas krēslā, pievilka tuvāk tālruni, uzlika roku uz klausules un… Un gandrīz ar šausmām atģida, ka nav kur zvanīt, nav kam zvanīt, vēl sliktāk - nemaz negribas zvanīt. Darbi, kuri vēl vakar likās steidzami, svarīgi un neatliekami, piepeši vairs neeksistēja, un viņš pat nespēja atcerēties, par ko tā raizējies, uztraucies, kādēļ kliedzis klausulē, kaut ko nepacietīgi un dusmīgi pieprasīdams, un dedzis, dedzis, dedzis…

Pavirpinājis klausuli rokās, Apihtins ļāva tai nokrist atpakaļ uz aparāta.

-   Vai atļausit, Vladimir Nikolajevič? - pa durvīm ieskatījās sekretāre, sagatavojusies tūlīt pat pazust.

-   Ienāc!

Alla Petrovna pienāca pie galda un skumji uz pašas malas nolika kaut kādas zilganas lapiņas. Apihtins tās paņēma, apskatīja un tad piepeši saprata, ka tās ir lidmašīnas biļetes uz Kipru. Tur bija trīs. Viņš tās pēc kārtas aplūkoja, pārliecinādamies, ka viss noformēts pareizi: viena viņam, viena Katjai un viena Vovkam. Izlidošana nākamnedēļ no Šerementjevas, reiss Maskava-Pafa.

-     Galapietura - Pafa, - viņš sacīja un, galvu pacēlis, paskatījās uz sekretāri.

-Jā, - viņa atteica, neko vairāk neiebilzdama.

-   Labs nosaukums - Pafa. Padomā tik…

Apihtins labu brīdi pētīja biļetes, pusbalsī lasīdams datumus, vārdus un uzvārdus un pārbaudīdams katra cipara pareizību. Nespēdama to izturēt, Alla Petrovna paslēpa seju plaukstās un izgāja ārā.

Un tūlīt pat kabinetā ielidoja Oseckis.

-   O! Volodja! Sveiks! Kā iet!

-   Rau, Alločka biļetes atnesa… Laiks, saka, lidot uz Pafu.

-   Pafa - tas ir labi… Tur atnācis izmeklētājs… Ko darīsim?

-   Neko, - Apihtins vienaldzīgi noraustīja plecus.

-    Interesējas par mūsu kriminālajiem sakariem, - Oseckis svelpjoši nočukstēja. Viņš bija ģērbies tieši tā, kā mūsdienu baņķierim piederas: gaiši rūtaina žakete, melnas bikses, spodras kurpītes ar plānu ādas zoli un koša kaklasaite ar sarkaniem lāsumiem. - Viņš pieminēja Kandaurovu, - Oseckis turpināja čukstēt.

-   Un ko tu?

> - Teicu, ka pirmo reizi dzirdu. Vai pareizi darīju?

-   Viņš zina par Kostju, - Apihtins atmeta ar roku, it kā runa būtu par nenozīmīgām lietām. - Visu viņš zina.

-    Tātad esmu sniedzis nepatiesu liecību? - Oseckis nobāla nelabās priekšnojautās.

-   Tātad esi. - Apihtins paraustīja plecus.

-   Tagad viņš ar Cikinu runā.

-   Un ko Cikins?

-   Visu noliedz!

-   Velti. - Apihtins nopūzdamies atvēra galda skapīti un izņēma konjaku. - Ierausi?

-   Volodja! Nedrīkst! Lai vispirms aizvācas izmeklētājs!

-   Mēs arī viņu pacienāsim…

-   Ko tu runā?!

-    Igor, - Apihtins saviebās, - tu… Atvelc elpu. Pāris reižu dziļi ieelpo, izelpo. Un nomierinies. Runāju es ar viņu par Kandaurovu. Domāju, viņš runājis arī ar Kostju… Visi šie noslēpumi… Tu dzersi vai man vienam būs jāmokās? Kā labā štrādā, Igor? Tu esi ar mani vai ar izmeklētāju? Kurā pusē?

-Ja jau jautājums tiek nostādīts šādi… - Oseckis pagrozīja galvu, it kā sarkanā kaklasaite žņaugtu un apgrūtinātu telpu.

-Ja jau jautājums tiek nostādīts šādi…

-   Tas vienmēr tiek stādīts šādi un nekā citādi. - Apihtins, izņēmis no skapīša divas konfektes, jautājoši pavērās Oseckī. - No rīta neiedzersi - visa diena pagalam, vai ne?

Atbildēt Oseckis nepaspēja - kabinetā ienāca Cikins. Ieraudzījis glāzēs konjaku, pavīpsnāja.

-   Vai neiztraucēju?

-    Nē, pašā laikā. - Izņēmis no skapīša trešo glāzi, Apihtins to piepildīja tāpat kā divas iepriekšējās. Un nolika līdzās trešo konfektīti. - Braucam, puiši! - Un, nesaskandinādams pirmais izdzēra līdz dibenam. Pārliecinājies, ka vietnieki arī tikuši galā, lēni, pat nedaudz zagšus, attina konfekti, iebāza mutē un tikai tad paslēpa atpakaļ galdā pudeli un glāzes. - Ko tur dara Juferevs?

-    Tu par izmeklētāju? - Cikins pārvaicāja. - Basarginu pratina.

-   Sekmīgi?

-   Atnāks - pats pastāstīs. Nezinu, labi vai slikti, bet es neklusēju ne par tiem zvaniem, ne par draudiem…

-   Par kādiem draudiem? - Apihtins pievērsa Cikinam ilgu, stingru skatienu. - Par kādiem draudiem tu runā, Miša?

-    Nu kā… - Cikins apjuka un, kā atbalstu meklēdams, pagriezās pret Osecki, bet arī viņa skatienā vīdēja neizpratne. - Bija taču kaut kādi neskaidri zvani, draudi…

-   Pagaidi, Miša. - Apihtins uzlika uz galda pulētās virsmas savas lielās plaukstas. - Es teicu, pagaidi, - viņš jau skaļāk atkārtoja, redzēdams, ka Cikins cenšas, vēl ko pateikt. - Noskaidrosim. Tu saki, neskaidri draudi… Labi. Tomēr, kā izrādās, tie bija pietiekami saprotami, lai par tiem ziņotu

izmeklētājam, bet ne man, ne ari Igoram… Kā to saprast?

-     Kāpēc jūs velti uztraukt? - Cikins kaprīzi iesaucās. - Zvana kaut kāds šiziķis, nav skaidrs, ko vēlas, par ko brīdina, kas tie vispār par mājieniem…

-   Stop! - Apihtins pacēla balsi, likdams saprast, ka joprojām vada banku. - Tu dreifē, Miša. Un tūlīt mēs kopīgiem spēkiem izvilksim tevi tīros ūdeņos.

-    Klausieties… Nevajag mani nekur vilkt! - Cikins iekaisa, bet attapies tūlīt pat apklusa. - Es, protams, atvainojos.

-    Atvainoties vai ne, tā ir tava darīšana, - Oseckis iejaucās sarunā. - Bet mūsu ziņā būs - piedot vai nepiedot.

-   Nospļauties man uz tavu piedošanu! - Cikins atkal iekliedzās.

-   Stop! - Apihtins atkārtoja. - Turpināsim. Tu saki, ka bija draudi. Un tūlīt piebilda, ka tie nemaz nebija draudi, tikai tāds brīdinājums. Draud ienaidnieki, bet brīdina draugi. Tiec skaidrībā, Miša. Tev draudēja? Vai tikai brīdināja par neskaidrām, kā pats izteicies, briesmām?

-    Volodja, - Cikins paļāvīgi ierunājās, - bija daži zvani, divi vai trīs… Neviens nedraudēja mani ne uzspridzināt, ne nogalināt, ne pakārt… Nebrīdināja arī par bankā paslēptiem spridzekļiem. Viss bija daudz vienkāršāk, primitīvāk un tāpēc arī neskaidrāk. Zini, gadās, zvana cilvēks, kurš tālruni redz trešo reizi mūžā… Nevar saprast, viņš joko vai pats nobijies… Es klausījos, klausījos un nometu klausuli. Sākumā vispār nodomāju, ka kāds uzgriezis nepareizu numuru. Pēc pāris dienām atkal zvans. Un tas tips jau sauca mani vārdā un uzvārdā… Vai labi, jautāja, dzīvojat? Nu, nu, teica, baudiet vien dzīvi, daudz vairs nav atlicis… Kaut ko tādā garā. Nav pat ko stāstīt. Bet tagad, pēc visa notikušā, kad izmeklētājs staigā pa banku un izprašņā par visiem sīkumiem… Es atcerējos šos zvanus.

-   Kad zvanīja? - Apihtins pavaicāja.

-   Pirms nedēļām divām.

-   No rīta? Vakarā?

-    Neatceros. Manuprāt, ap dienas vidu, varbūt pat uzreiz pēc pusdienām. Apmēram tā.

-   Vīrietis? Sieviete?

-   Protams, vīrietis.

-   Kāpēc - protams?

-   Klausies, - Cikins nervozi iesmējās, - tu esi vēl piekasīgāks par to izmeklētāju!

-   Kāpēc - protams? - Apihtins mierīgi atkārtoja.

-    Nezinu, tā vienkārši izrāvās… Mums, pats zini, vairāk zvana vīrieši. Sievietes mūsu sfērā… Kasieres, kurjeres, grāmatvedes… Vai tad ne?

Apihtins vienaldzīgu seju caur dūmakainajām brillēm lūkojās uz Cikinu, lūkojās klusēdams, neieinteresēti, varbūt pat neredzēdams un vispār aizmirsis par viņa eksistenci.

-   Kas ir, Volodja? - Cikins neizturēja.

-   Nekas, - Apihtins apjuka. - Aizdomājos.

-   Par ko?

-    Par ko gan es varu aizdomāties… Alločka, redz, biļetes atnesa. Lidojumam. Pēc nedēļas jādodas uz Kipru. Trīs biļetes.

-     Piedod, vecais, - Cikins, piegājis pie Apihtina, uzlika viņam uz pleca roku. - Ielej, Volodja, mums vēl pa malciņam. Iedzersim, puiši… Iemesls bēdīgs, bet neko darīt… Iedzersim.

Apihtins neizpratnē apklusa, acīmredzot viņam gribējās uzdot Cikinam vēl dažus jautājumus, bet nu jau tas būtu nevietā. Viņš atkal sameklēja pudeli, glāzes un ielēja tajās konjaku.

Cikins izdzēra pirmais.

Bridi svārstījies, viņa piemēram sekoja arī Oseckis.

Apihtina konjaks palika neskarts uz galda.

-   Es atturēšos, - viņš paskaidroja. - Pēdējā laikā kaut kā par biežu nākas piedzerties. Un tad vēl tas izmeklētājs… Kaut kas taču viņam jāpastāsta, arī draudi jāpiemin, vai ne, Miša? - Apihtins uzsmaidīja Cikinam.

Nezinādams, ko atbildēt, viņš tikai iepleta rokas. Tomēr sejā kaut kas notrīsēja, Apihtina vārdi bija trāpījuši vārīgā vietā, tāpat kā negaidītā atteikšanās no konjaka - kaut kas tāds reti gadījās.

-   Kā vēlies, - Cikins atteica, tai pašā mirklī apjauzdams, cik slikti izrunājies, šie vārdi nederēja ne šim kabinetam, ne Apihtinam, ne viņam pašam. Tie izskanēja nelabvēlīgi, izaicinoši un aizvainojoši.

Pacēlis galvu, Apihtins labu brīdi lūkojās uz Cikinu, un pakāpeniski vieglais izbrīns viņa sejā pārvērtās izprotošā smaidā.

-  Piedod, vecais, - Cikins atkārtoja. - Šķiet, es ne tā izteicos: Piedod.

Un Cikins devās uz durvīm.

-   Labi, ko tur, - Apihtins augstsirdīgi atņurdēja. - Pasaki Alločkai, lai ienāk… Un paņem biļetes. - Viņš nostūma galda malā trīs plānās, zilganās grāmatiņas.

-   Nelidosi? - Oseckis pavaicāja.

-   Tikai Pafas man tagad vēl trūkst, - Apihtins drūmi iesmējās.

Juferevs pretim sēdošo bankas valdes priekšsēdētāja vietnieku Basarginu vēroja ar vieglu ziņkāri. Finansu darboņus viņš bija iedomājies citādus, mierīgākus un ne tik novārgušus. Šķita, tiem jābūt ar masīvu ķermeni, varenu skaustu, mazām aizdomīgām ačtelēm, rāmu prātu, bet stingri noteiktām vēlmēm un centieniem. Tagad turpretim krēslā sēdēja un trinās manāmi nedrošs cilvēks vai arī tāds, kurš jutās vainīgs kādā no noziegumiem.

Basargins sēdēja pie ieapaļa riekstkoka galda kabinetā, kur gan sienu paneļi, gan skapji šķita esam ne tikai no viena koka, bet, liekas, pat no viena stumbra - tik precīzi sakrita koksnes struktūras raksts, krāsa un vijumi. Un tomēr, par spīti visai šai greznībai, jutās satraukts.

Pats to neapzinādamies, Basargins nemitīgi ņēmās ap savu apģērbu - raustīja krekla aproces, pūlēdamies izvilkt no uzvalka piedurknes tieši pusotra centimetra platumā, acīmredzot viņam tas likās ļoti svarīgi, tad ķērās pie kaklasaites, raizēdamies, ka mezgls par plakanu un saspiestu, lai gan tam vajadzētu pacelties ne vien virs krekla, bet arī virs žaketes. Pēc tam, piepeši atcerējies pulksteni, ja ne īsta zelta, tad vismaz apzeltītu, ar masīvu divu metālu - dzeltena un pelēcīga - aproci, Basargins nemitīgi purināja roku, te pabīdīdams pulksteni zem manšetes, te ielūkodamies tajā, it kā kavētos, te, roku nolaidis gar sānu, ļaudams pulkstenim noslīdēt līdz plaukstai.

-   Vai labs pulkstenis? - Juferevs pavaicāja.

-   Nav slikts… Londonā nopirku.

-   Dārgs? - Juferevs labi apzinājās jautājuma vulgaritāti, bet saprata, ka Basarginam tas patiks.

-    Diezgan, - viņš nemierīgi pasmaidīja un, apjauzdams, ka atbilde iznākusi pārāk īsa, atkārtoja. - Diezgan.

-   Tūkstoši pieci?

-     Apmēram tā, - Basargins solīdi pamāja ar galvu un nedaudz nomierinājās - jautājumi glaimoja viņa patmīlībai.

-   Un kā darbojas?

-    Steidzas, - Basargins satriekts atzinās. - Pusgadā desmit sekundes.

-   Nekas, - Juferevs līdzjūtīgi noteica, it kā desmit sekundes pusgadā tiešām būtu drausmīga neprecizitāte. - Cikins man tikko sacīja, ka viņam vairākkārt zvanījuši, draudot un izsakot kaut kādas prasības… Vai jums arī draudēja?

-   Kāpēc jūs tā domājat? - Basargins atvaicāja un pats saprata, cik muļķīgi šie vārdi izklausījušies.

-    Es vienkārši jautāju. Mans uzdevums - noskaidrot, kas slēpjas aiz tās drausmīgās slepkavības, par kuru acīmredzot esat dzirdējis.

-    Dzirdējis? - Basargins sašuta. - Es ne tikai esmu dzirdējis, es… es…

-    Cikins apgalvo, ka nezināmie zvanītāji viņam pa telefonu draudējuši. Vai arī jums kāds ir draudējis?

-   Redziet, tas atkarīgs, kā uz to skatās. - Basargins pacēla roku virs galvas un papurināja, lai pulkstenis paslīdētu zem žaketes piedurknes. - Ja zvana rūpnīcas direktors un saka, ka kredītu laikā neatdos - to taču arī var nosaukt par draudu, vai ne?

-Jums labāk zināms. Kad Apihtins dodas atvaļinājumā, jūs stājaties viņa vietā? Vai tā ir?

-   Apmēram.

-   Nesapratu? - Juferevu šīs bezgalīgās divdomības sāka kaitināt. - Kādā nozīmē - apmēram? Viņu aizvieto vēl kāds, visi vietnieki pēc kārtas, vai jūs vispār neaizvietojat?

-   Liekas, tomēr es.

-   Kāpēc? Es domāju, kāpēc izvēlas tieši jūs? Visi trīs vietnieki taču it kā ir vienādā rangā, vai ne tā?

-   Vispār jau es esmu pirmais vietnieks. Bet pārējie - vienkārši vietnieki. Par aizvietotāju var izvēlēties jebkuru… Gan Cikinu, gan Osecki.

-    Tātad neviens jums nav draudējis izrēķināties, nav pieprasījis naudu vai citas īpašas priekšrocības…? Nekā tāda nav bijis?

-   Runājot konkrēti par mani…

-    Jā, kā esat paspējis ievērot, es runāju tieši par jums, - Juferevs vēsi apliecināja. - Un interesējos tieši par jūsu iespaidiem.

-   Nē, - Basargins stingri sacīja.

-   Nesapratu? Kas - nē?

-   Es neatceros, ka pēdējā laikā kāds man būtu zvanījis, kā jūs izteicāties…

-    Ak Kungs! - Juferevs ievaidējās. - Kāda nozīme, kā es izsakos!

-     Nē! - Basargins atkārtoja un, izņēmis kabatlakatu, noslaucīja pieri. Uz Juferevu viņš skatījās gandrīz ar šausmām, it kā gaidīdams viltīgu jautājumu, kurš atmaskotu viņa līdzdalību kādā briesmīgā noziegumā. - Es gribēju teikt, ka draudu nav bijis.

-Jūs teicāt, ka pēdējā laikā nav bijis. Bet pirms tam?

-    Es nezinu, kuru laika posmu jūs apzīmējat ar vārdiem "pirms tam"…

-     Bet es nezinu, kuru posmu jūs apzīmējat ar vārdiem "pēdējā laikā"! - Juferevs iesmējās, beidzot apjautis sarunas bezjēdzību.

-   Nu… Apmēram… Kādu pusgadu noteikti nekas tāds nav pieredzēts.

-   Bet agrāk? Pirms pusgada? Pirms gada?

-   Ari neko tādu neatceros.

-   Kāds, jūsuprāt, varēja būt bankas priekšsēdētāja sievas un dēla slepkavības iemesls?

-   Iemesls… - šķiet, Basargins, pirmo reizi nomierinājies, pagriezās pret logu un brīdi klusēja. - Ko lai saku? - Viņš pievērsās izmeklētājam. - Protams, ka es nezinu… Šis noziegums mūs visus burtiski satrieca. Bet iemesls… Apkārtējā dzīves realitāte. Viss kļuvis atļauts, pieejams. Pienāca laiks, kad mēs varējām organizēt banku, kļūt par baņķieriem, darboties ar naudu. Ieguvām tiesības šo naudu aizsargāt, vairot, rūpēties par tās drošību, apsteidzot draudus… Ar pašu izvēlētām metodēm. Vai jūs mani saprotat?

-   Pilnībā.

-    Lūk, tā… Un visi tie, kuriem atļāva darboties visdažādākajās nozarēs, reizē ieguva ari atļauju daudz kam citam. Tur, aiz robežas, viss jau ir sakārtots, pieņemti likumi, kas tur visu saprāta robežās… Bet te… Mēs kā zīdaiņi joprojām kūņojamies asinīs, kliedzam un spiedzam… Nu, un tā tālāk.

Basargins, šķiet, bija nomierinājies, saprazdams, ka beidzot atradis īsto toni un neviens viņu negrasās apsūdzēt. Kaklasaite, aproces un pulkstenis beidzot tika atstāti mierā. Salicis rokas uz galda, viņš skatījās Juferevam tieši acīs, gatavs atbildēt uz jebkuru jautājumu.

-   Redziet, Andrej Ivanovič… Runājot par visu valsti, teorētiski runājot, jums taisnība. Bet es jautāju ko citu… Kā jūs domājat, kāpēc tika nogalināta Apihtina sieva un dēls?

-   Mans personīgais viedoklis?

-Jā, runa ir tikai par jūsu viedokli.

-   Tā bija vai nu nejaušība, pārpratums… Un noziedznieki bija spiesti spert tik stingrus soļus. Piemēram, Katja vai Vovka kādu no viņiem pazina.

-   Vai arī?

-   Mēģinājums izsist Apihtinu no segliem.

-   Vai jums ir klienti, kuri to spētu?

-   Es varētu atbildēt, ka tādu klientu mums nav. Un tomēr saprotu, ka to apgalvot nedrīkst. Tagad tādi dīvaini laiki. Nauda izkūp vējā tieši bankās, valdības mainās ik pēc trim vai pieciem mēnešiem… Viss kas var novest cilvēku līdz trakumam.

-   Kāds jūtas aizvainots? Jūs kādu esat izputinājuši? Palaiduši ar ubaga tarbu pasaulē? Noveduši līdz bankrotam?

-   Likumu mēs esam pārkāpuši.

-   Ne jau par to es runāju.

-   Arī morāles, cilvēcības likumus cenšamies nepārkāpt. Darbojamies cilvēcīgi. Banka spētu rīkoties arī daudz bargāk.

-   Tātad kādam tomēr ir pāri nodarīts?

-   Jā, ir firmas un cilvēki, pret kuriem banka izturējusies, iespējams, bargi, tomēr taisnīgi. Vai var teikt, ka viņiem nodarīts pāri? Varbūt. Vai viņi tur ļaunu prātu? Nav izslēgts. Lolo atriebības plānus? Arī tas iespējams. - Iejuties Basargins bija atguvis spriešanas spējas.

-    Vai viņi izteikuši savu aizvainojumu, dusmas vai neapmierinātību?

-   Nezinu, par kādiem zvaniem stāstījis Cikins, es neko tādu neesmu manījis. Arī Apihtinam neviens nav draudējis, pats to sacīja. Oseckis? Klausule vēl nebūtu nolikta, kad visi jau par to zinātu.

-   Tik pļāpīgs?

-   Tik neapvaldīts, - Basargins izlaboja. - Un vēl… Tas, kas notika ar Apihtina ģimeni… Absolūti neatbilst mūsdienu dzīves loģikai, ja atļausit man tik skaisti izteikties.

-   Atļaušu, - Juferevs piekrītoši pamāja.

-   Tas, kas notika, ir uzbrukums bez kara pieteikuma. Man tas nav saprotams. Kāpēc bija tā jādara? Varbūt banka būtu gatava samaksāt jebkuru naudas summu? Vai pāriet citās rokās, ja tāds būtu mērķis? Un vispār pirms tam, manuprāt, vajadzēja notikt pārrunām… Attiecību noskaidrošanai, kā tagad saka.

-    Varbūt viņi gribēja pretestību apspiest dīglī? - Juferevs minēja. - Uzreiz nodemonstrēt savu spicumu?

-   Nu, par to spicumu es nezinu… Drīzāk jau te manāms zināms histēriskums. Nevis stingra un nosvērta rīcība. Lai piešķi- estu dzīvokli ar asinīm - daudz prāta nevajag.

-   Vai jums neliekas, ka Apihtins ir nojūdzies?

-    Viņš ir satriekts, bet ne nojūdzies. Un kurš tāds nebūtu? - Basargins atkal pievērsās logam. Viņu sarunas laikā virs pilsē- .tas bija sabiezējuši draudīgi mākoņi, kabinetā manāmi satumsa un pa palodzi sāka bungot lietus lāses. - Jebkurš justos dziļi satriekts.

-   Arī jūs? - Juferevs painteresējās.

-    Es nežēlotu nekādu naudu, lai tikai viņus noķertu. - Basargins rāmā stingrībā paskatījās uz izmeklētāju. - Domāju, arī jūs rīkotos tāpat.

-   Iespējams, - Juferevs piecēlās. - Gribu jums ko lūgt… Ja parādīsies kaut kādi zvani, prasības, draudi vai citas lietas, kas neiekļaujas ierastajā dzīves ritmā… Piezvaniet. - Viņš nolika Basarginam uz galda priekšā vizītkarti. - Te ir gan darba, gan mājas numurs. Zvaniet.

-  Noteikti. - Paņēmis vizītkarti, Basargins to neapskatīdams iebāza krūšu kabatā.

Lietus pieņēmās spēkā, un viņi abi, piegājuši pie loga, brīdi klusēdami vēroja ūdens straumes. Laukums pie bankas ātri kļuva tukšs, un tagad tur valgi zibsnīja tikai mašīnas.

-   Lietus - tā ir laba lieta, - Juferevs noteica.

-   īpaši pirms došanās ceļā, - Basargins piebilda.

-   Apihtins pošas uz Kipru?

-    Kāda nu tur Kipra? - Basargins nopūtās. - Te nu vairs nekāds lietus nepalīdzēs.

-    Lietus - tā ir laba lieta, - Juferevs atkārtoja. - Gan aizbraucējiem, gan palicējiem. - Iegrimis savās domās, viņš, šķiet, pat atbildi negaidīja.

Iztēlē Juferevs sen vairs neatradās šai bankā, kur neviens viņam nespēja pateikt neko derīgu, kaut nedaudz izskaidrojot šausmīgo slepkavību, kas satrieca pilsētu un sacēla kājās visus, kuriem bija kāds sakars ar miliciju vai prokuratūru. Mašīnas tagad uz ceļiem pārbaudīja daudz biežāk, palielinātas vienības pārmeklēja pilsētu, attiecīgie cilvēki steigšus sazinājās ar ziņu pienesējiem un informatoriem, pastiprināti tika novērota autoosta, stacija un lidosta.

Bet pagaidām viss velti - slepkavu pēdas atklāt neizdevās.

Izmeklētājs Juferevs nebija apveltīts ar spožu un asu prātu, nebija asprātīgs un pārgalvīgs. Viņa acis neliesmoja, un tajās nekvēloja sātaniska cilvēcisko vājību un netikumu izpratne. Pat, aizturējis bīstamu noziedznieku, viņš apmierināti nesmējās, aizkustinošas detaļas sievietēm nestāstīja un priekšniecībai atskaitījās drūmi un bēdīgi. Liekas, Juferevam pat neērti priecāties par savu uzvaru. Arī gaita bija atbilstoša - viņš gāja sakumpis, gurdā solī, arī skatiens šķita bēdīgs, pat līdzjūtīgs, sak, piedod, brāl, bet man nāksies izrīkoties ar tevi nedaudz necienīgi…

Bet dīvaini - cilvēki pret Juferevu uzreiz izjuta uzticību, radās vēlēšanās palīdzēt šim neveiksmīgajam izmeklētājam un pateikt kaut ko mierinošu un uzmundrinošu. Varbūt priekšniecība viņu tomēr neizmetīs no darba, varbūt pat svētkos vai, būdama labā garastāvoklī, uzslavēs.

Vai Juferevs pats zināja, kādu iespaidu rada? Šķiet, zināja, tomēr necentās par katru cenu iepatikties un parādīt sevi kā prātīgu, ātru un absolūti drošu darbinieku.

Varbūt tā izpaudās raksturs, vairāk piemērots rāmām un filozofiskām nodarbēm, bet varbūt viņš vienkārši izlikās - at- • klātu lietu Juferevam nebija mazāk kā citiem izmeklētājiem - ar degošām acīm un paātrinātu elpu.

Kad Apihtins un viņa trīs uzticamie līdzgaitnieki, trīs vietnieki, vēroja, kā pa laukumu aizslāj sakumpušais izmeklētājs, viņi spēja izjust tikai žēlumu.

- Ar izmeklētāju mums manāmi paveicies, - Oseckis ironiski pavīpsnāja.

- Ka tikai cilvēks labs, - Cikins piebalsoja.

Basargins tikai nošūpoja galvu, bet Apihtins smagi nopūtās

-   sak, kas te, puiši, vēl sakāms.

Bet Juferevs tik savā nodabā soļoja garām mersedesiem un citiem spīguļiem, neredzēdams ne slapjo laukumu, ne lietus lāses,

-    acu priekšā rēgojās tikai zilganā veidlapa ar vieglo lūpu nospiedumu. Kaut ko klusi zem deguna murminādams, viņš izbrīnā sarauca uzacis un raustīja plecus - no malas skatoties, garāmgājēji varēja nodomāt, ka vīrs lieliski jūtas un neviena cita tam nevajag.

Ar Apihtina kaimiņiem Juferevs nolēma parunāt pats, Brikinam uzdodams noskaidrot, vai kāds no viņiem nestrādā pastā, telegrāfā vai līdzīgā iestādē Nav nekāds noslēpums, ka mūsu līdzpilsoņiem patīk stiept mājās no darba ne tikai to, kas varētu noderēt saimniecībā, bet arī tādas lietas, kuras nekad nenoderēs. Sekretāres piekrāva plauktus ar saspraužu, kalendāru, blociņu un pildspalvu kastēm, kur tās krājās gadiem, līdz dusmu brīdī tika ielidinātas atkritumu kastē Virpotāji vilka mājās no rūpnīcām urbjus un vīles, bet elektriķi visus paziņas apdāvināja ar spuldzītēm, slēdžiem, kontaktdakšām un rozetēm. Tāpēc pasta darbiniekiem vienkārši nācās stiept no darba telegrammu veidlapas, lai tad tām rastu pielietojumu saimniecībā - no virtuves līdz pat tualetei. Un ja tāds šajā kāpņutelpā tomēr atradīsies, Jufereva izloloto versiju aizpūtis vissīkākā vēja pūsma, kas radīsies, pavirinot viņa dzīvokļa durvis.

Iegājis pagalmā, Juferevs nesteidzīgi nogāja garām visai mājai, neievērots nogāja, jo cilvēkus ar tādu ārieni neviens neatceras - vai nu atslēdznieku kāda veča izsaukusi, vai invalīds telegrammas iznēsā, vai arī sētnieks aplēš paredzamā darba apjomu. Sasniedzis Apihtina kāpņutelpas durvis, izmeklētājs apsēdās uz soliņa, salika elkoņus uz ceļiem, atspieda seju plaukstās un, saplūzdams ar apkārtni, pārvērtās redzē un ožā.

Pēc minūtēm piecpadsmit uz pretējā soliņa piesēda divas večiņas - acīmredzot, aizvadījušas mājiniekus uz darbu, pabarojušas ar cīsiņiem un padzirdījušas ar tēju, tagad jutās tiesīgas paelpot svaigu gaisu. Juferevs uzreiz ievēroja - pēc šausmīgās slepkavības iedzīvotāji lūkojas apkārt aizdomīgāk un tramīgāk.

Pārgājis pāri celiņam, viņš klusēdams noslīga uz soliņa līdzās vecmāmiņām. Parakņājies pa kabatu, izvilka apbružātu sarkanu apliecību un parādīja blakussēdētājai - ļumīgai večai ar mazām piesardzīgām ačtelēm.

- Kapteinis Juferevs, - viņš teica. - Aleksandrs Leonīdovičs. Gribētos parunāt ar zinošiem cilvēkiem… Pie dzīvokļu durvīm tomēr klauvēt neērti… Domāju, varbūt, kāds iznāks paelpot svaigu gaisu, varbūt pateiks ko derīgu.

Tie bija vienkārši nesaistoši vārdi, jebkurš tādus varētu pateikt, bet Juferevs skaidri zināja - īstie. Uzreiz stādoties priekšā, viņš izrādīja sievietēm cieņu. Pastāstīja, ka neuzdrīkstas klauvēt pie dzīvokļu durvīm - vēl viens iepriecinājums. Ne jau katrai saimniecei patiks tik agrīns viesis, kurš grozās starp nemazgātiem traukiem, saburzītiem palagiem un izsvaidītām čībām. Lūdza atļauju parunāt - arī tas bija būtiski un nepieciešami.

Jā, pieredze, Juferevam palīdzēja milzīgā pieredze darbā ar lieciniekiem - zinošiem, neko neredzējušiem, ar savu viedokli un tādiem, kuri šo viedokli glabāja vairāk nekā aci pierē, baidīdamies, ka kāds to izmantos pret viņiem.

-    Ļoti patīkami. - Ļumīgā veča, pašķielējusi uz apliecību, saknieba lūpas un saspringti vērās taisni uz priekšu.

-     Atceros, arī vakar jūs te bijāt ienācis. - Otra sieviete, kalsna un kaulaina, izrādījās vērīgāka.

-     Biju gan, - Juferevs piekrītoši pamāja un noraizējies paberzēja plaukstas gar seju. - Bet ziniet, vakar runāšana nebija ne prātā… Dzīvoklis vienās asinīs, saimnieks ģībonī…

-    Žēl Nikolaiču, - runīgā piebalsoja, - lāga vīrs, un sieva, Katja… Arī laba sieviete. Nekādas uzpūtības, nekādas.

-    Liela nauda, liela nelaime, - resne noteica, bet balsī nedzirdēja nosodījumu, tikai līdzjūtību.

-   Liela nauda, maza nauda, - Juferevs noplātīja rokas, - bet, kad dēlu nogalina… Tad vairs nauda nav prātā, tad pašam jāuzmanās nesajukt.

-    Tas gan pareizi, - resne pamazām atmaiga. - Tad vairs nekur neliksies.

-   Bet kā tad ar slepkavām? - sadūšojās pavaicāt viņas draudzene. - Nav vēl atradušies?

-   Kā tad viņi atradīsies? - Juferevs brīnījās. - Jāmeklē

-   Tātad neesat noķēruši?

-   Meklējam.

-   Kas meklē, tas atrod, - resne noteica, likdama noprast, ka nemaz nav tik primitīva un labā noskaņojumā var patērzēt arī par garīgām lietām.

-    Bez cilvēkiem neatradīsim, - Juferevs viņai piebalsoja. - Rau, gribēju pavaicāt… Vai pirms slepkavības te, pagalmā, nekas tāds īpašs neatgadījās… Kaut kas tāds neierasts nenotika?

-   Kas tad varētu notikt?

-   Vai nu maz kas… Atnāca kāds iepriekš neredzēts cilvēks, svešinieks, sastrīdējās tie, kuri nekad agrāk nebija strīdējušies, lifts iestrēga, kaķis no jumta novēlās, bērns pazuda… Viss varēja notikt… Zināt, kā gadās… Nogalināt cilvēku nemaz nav tik vienkārši, bet divus, un lai neviens nepamanītu… Tā nemēdz būt. Te viss atkarīgs no cilvēkiem… Vai nu tie interesējas, kas apkārt notiek, vai paliek kurli un akli, neko ne redz, ne dzird. - Juferevs izmisīgi mēģināja sievietes iekvēlināt, aizskardams viņu patmīlību.

Un, šķiet, izdevās arī.

-   Kā nu to ņem, - resne runādama joprojām ar satrauktajām ačtelēm truli blenza izplatījumā. - Vai jums radušās kādas aizdomas? - Viņa piepeši pašķielēja uz Juferevu.

-    Lai notiek, pastāstīšu, - izmeklētājs kļuva vaļsirdīgs. - Pateikšu jums to, ko nevienam neesmu teicis… Liekas, slepkavas bijuši divi… Vīrieši, bet ne no jūsu mājas, ne no jūsu pagalma… Un tā nu es prātoju - kā tas nākas? Dienas vidū atnāk divi sveši cilvēki, bet neviens tos nav redzējis, pat skatienu nav uzmetis? Tā nevar būt.

-   Mūsu pagalms taču caurstaigājams! - kalsnā taisnodamās ieminējās. - Cik te ļaužu pa dienu iziet… Ne saskaitīt.

-   Redz, mēs te tagad sēžam, - Juferevs samiernieciski sacīja, bet balsī ieskanējās rūgtums, - bet cilvēki mums garām nav gājuši. Neviens mājā nav ne iegājis, ne iznācis.

-   Ja kāds arī bija, tad noteikti ne ar ko neizcēlās… Būtu durvju kodu prasījuši, gribot negribot ievērotu. Bet, ja cilvēks kodu zina, uzreiz pieiet pie durvīm un nospiež vajadzīgās pogas, neviens tam nepiegriež vērību.

-   Bet kā ar sievieti? - Juferevs vienaldzīgi pavaicāja, cenzdamies večiņas nesatraukt, lai pašas atcerētos - sak, bija, bija gan kāda meiča, ļoti uzkrītoša.

-   Sieviete, - resnā, neko nevaicādama, novilka. - Sieviete, - viņa atkārtoja, cenzdamās satvert plūstošās atmiņu ainas. - Sieviete, - viņa atkārtoja trešoreiz, bet nu jau drošāk un pār- liecinātāk. - Vai tad viņiem līdzi bija arī sieviete?

-   Varbūt iegāja ar viņiem kopā, varbūt pirms vai pēc… Daži liecinieki apgalvo, ka vakar šai kāpņutelpā redzējuši viešņu… Liekas, bijusi visai uzkrītoša…

-   Bija! - kalsnā piepeši iesaucās. - Noteikti bija. Es redzēju. Gāja tā ātri un lietišķi, kā norūpējusies… Apkārt neskatījās, nevienu neredzēja… Liels cilvēks, zināt, - sieviete nosodoši piebilda.

-   Liels cilvēks? - Juferevs tik vientiesīgi un nevainīgi brīnījās, ka vienkārši nebija iespējams neatbildēt.

-    Ak, tē-ē-ētīt! - resne tik nicīgi novilka, ka uzreiz kļuva skaidrs, ka viņai tā nav iepatikusies. - Liels cilvēks! Pa kilometru jau redzams, kas šī par cilvēku!

-   Kāds tad?

-       Dīkdiene, - resne atcirta, un Juferevs saprata, ka arī viņa svešo redzējusi, augstu nevērtē, varētu pat teikt, nicina.

-     Vai veca? - Juferevs pavaicāja tādā tonī, lai sievietes saprastu - viņš tām pilnībā piekrīt.

-    Šī? - Resne, pavērsusi pret izmeklētāju visu savu masīvo ķermeni, brīdi aizdomīgi lūkojās, it kā viņš būtu pateicis kaut ko nelāgu. - Un ko tad jūs uzskatāt par vecu? Vai es, piemēram, esmu veca?

-   Jūs? - Juferevs, ieskatījies viņai sejā, pārsteigts ieraudzīja, ka acis resnei patiešām saglabājušās jaunas, draiskas un izsmējīgas un par veceni to patiešām saukt būtu grēks.

-Jā! Vai es, jūsuprāt, esmu veca?

-    Liekas, mēs esam vienaudži, - Juferevs samulsa vai tikai izlikās samulsis.

-     Mēs abi?! - resne aizsmakušās balsī iesaucās. - Jūs kļūdāties… Laikam tomēr būšu maķenīt vecāka.

-Ja nu dažus gadus, - Juferevs augstsirdīgi piebilda.

-Tad nu vakarējā meiča… Trīsdesmit šai vēl nebūs, maķenīt jaunāka, ja ņem vērā nadzīgumu… Bet uz trīsdesmit pusi jau iet, nekur tā dūjiņa neliksies! - sieviete neizprotamā svinīgumā paziņoja.

-   Iepriekš šai pagalmā un namā jūs viņu neesat redzējusi?

-   Nē, neesmu.

-   Mati īsi? - Juferevs, it kā piepeši atcerējies, pavaicāja.

-   Nē, īstas krēpes! Mati krita pār pleciem, uz ģīmja!

-   Ruda?

-   Nez vai, - sieviete šaubīgi nošņācās. - Gaiša - jā, bet ruda? - viņa pati sev pārvaicāja. - Nē, ruda ne.

-   Drukna meiča?

-   Tas gan, kupls sievišķis, katrā ziņā par tievu viņu neviens, nesauktu un uz Lielo Teātri arī dejot neaicinātu, - apstiprināja ari otra sieviete.

-   Uzkrāsojusies? - Juferevs cerīgi pajautāja.

-     Uzkrāsojusies? - resne pārvaicāja. - Grūti pateikt… Teicu jau - mati uz ģīmja… Iedotu man tagad bildi^ nepazītu, seju jau neredzēju. Bet, ja paietos pa celiņu - nekļūdīgi pateiktu.

-   Pag, pag, pag, - kalsnā sieviete iejaucās sarunā. - Redz, kā iznāk… Padomā tik… - Viņa mirdzošām acīm palūkojās uz Juferevu. - Es jums tūlīt kaut ko tādu pateikšu, kaut ko tādu, ka kliegt sāksit!

-   Tad nevajag, - Juferevs atteica. - Ja jau jākliedz… Tad… Man bail.

-    Pārdzīvosit! - Sieviete atmeta ar tumši nosauļoto roku. - Ļoška, mūsu donžuāns, viņai vakar piesējās!

-   Pareizi, - resne solīdi pamāja. - Es arī to redzēju.

-    Ļoška Jakuškins no septiņpadsmitā dzīvokļa. Viņš visām piesienas, šai arī. Tagad nu varēs aprakstīt no galvas līdz kājām!

-    Jakuškins no septiņpadsmitā? - Juferevs atkārtoja, lai neaizmirstu. Pierakstīt negribējās, viņš zināja - tikko izņems bloknotu un pildspalvu, saruna pārtrūks, sievietes aprausies un pārdomās katru vārdu.

-   Tas pats! - soliņa kaimiņiene rezumēja. - Pļāpa, dzērājs un slaists! Paldies Dievam, ka nav narkomāns.

-   Līdz tam arī nonāks! - kalsnā apgalvoja. - Nekur neliksies.

-   Labāk tad lai dzer.

-   Rada nekārtības? - Juferevs pavaicāja.

-   Viņš ir no klusajiem dzērājiem un klusajiem uzmākuļiem. Kā saprotu, neko no tiem sievišķiem šim nevajag, tikai pamuldēt gribas, pasmaidīt, elkonīti paturēt… Zināt, viens piedzeras un cirvi meklē, bet citam akordeons vajadzīgs… Tā arī mūsu Jakuškins vēlas akordeonu, svilpīti un pionieru bundžiņas…

-   Viņš mācās? Strādā?

-   Nu jau ir izmācījies un izstrādājies.

-   Vai dzīvo viens?

-   Kā tad viens varētu izdzīvot? - veča prātīgi atvaicāja. - Ar tēvu dzīvo, ar mammu.

-   Cik tad viņam gadu, tam Jakuškinam?

-Trīsdesmit pieci vai trīsdesmit septiņi… Ap tiem gadiem būs.

-   Un ar ko nodarbojas?

-   Klaiņo. - Sieviete viegli paplēta lielās, smagās plaukstas, it kā izteikdama visu Ļoškas Jakuškina dzīves būtību. - Bet puisis nav slikts, jūs parunājiet, viņš to skaistuli tā aprakstīs, ka starp tūkstoš citām uzreiz pazīsit.

-    Vai viņai bija soma? - Juferevs pavaicāja, atcerējies - ja meiča Apihtinai tiešām parādījusi telegrammas veidlapu, kaut kur tā bija arī jāieliek.

-    Soma? - abas sievietes vienā balsī pārjautāja. - Es neredzēju, - resne paskaidroja. - Tikai tās krēpes.

-   Un lūpas uzkrāsotas? - Juferevs turpināja uzvedināt.

-   Ar krēpēm, - sieviete stingri atkārtoja, atkal pievērsdamās izplatījumam.

Juferevs gribēja vēl kaut ko pavaicāt, bet atturējās, nojauzdams, ka saruna beigusies un turpmākie jautājumi sievietes tikai kaitinātu.

-   Paldies! - viņš pieceldamies pateicās. - Kazi, vēl tiksimies, kazi, vēl izdosies parunāt.

-    Kā tad Nikolajičs, vai turas? - kalsnā sieviete ierunājās gluži citā tonī - līdzjūtīgā un žēlā. - Saskrējos ar viņu pie lifta - galīgi beigts vīrs, galīgi beigts.

-    Nu jau kļūst labāk, - Juferevs atbildēja un, pamājis ar roku, devās uz pirmo kāpņu telpu, kur, viņaprāt, vajadzēja atrasties septiņpadsmitajam dzīvoklim.

-   Tagad nesatiksit, - aiz muguras atskanēja dīvaini izplūdušas skaņas, acīmredzot abas sievietes cita caur citu sauca gandrīz vienādus vārdus. - Maķenīt nokavēts.

-   Kur tad viņš tik agri?

-   Turpat, kur citi kārtīgi cilvēki, - sievietes duetā iesmējās. - Lāpa paģiras.

-Kur?

-   Mājas galā pa labi un tad atkal pa labi… Desmit minūšu gājums pa ielu, un tur dzertuve… "Pārtika" saucas… Tur šis arī pārtiek.

-   Kā es viņu pazīšu? - Juferevs pavaicāja.

-   Gan pazīsit, - sievietes iesmējās. - Bez pūlēm. Viņu nevar nepazīt. Visi viņu pazīst. Nepazīst tikai tētis ar mammu, kad šis vakarā mājās pārrodas.

Dzertuve "Pārtika" acīmredzot bija izveidota vairākos paņēmienos. Sākumā tikai milzīgā dzelzs konteinerā izgrieza durvju caurumu, tad vēl vienu skatlogam un, visbeidzot, pavisam mazu - ventilācijai.

Un punkts sāka darbu. Tur pārdeva glumus, tādus kā saziepētus, cīsiņus - maizītēs izgrieza iedobumus, iespieda tajos uzsildītos cīsiņus, pārlēja ar kečupu, rezultātā iegūstot visai neķītra paskata sviestmaizes.

Tirdzniecība, šķiet, ritēja visai raiti - turpat atradās augstas, apaļas letes, pie-kurām uz piecpadsmit, divdesmit minūtēm piezemēties. Ieskrietuvē pārdeva lētu šņabi un alu. Pakāpeniski bija izveidojies arī savs pastāvīgo apmeklētāju pulciņš. Tā kā līdzās atradās pieturvieta, bet autobusi kursēja aizvien sliktāk un tos nācās ilgi gaidīt, "Pārtikā" klientu netrūka.

Pēc gada saimnieks piebūvēja pie konteinera kaut kādu dīvainu, segtu telpu - no ūdensnoteku caurulēm un noraustītām plastmasas loksnēm. Ieklāja grīdu, ielika starp loksnēm logus, un iznāca dzertuve, kuru uzreiz un uz visiem laikiem iemīlēja visi vietējie alkoholiķi, narkomāni, tok- sikomāni un citas pabiras, pret kuriem saimnieks, drukns, nerunīgs tēvainis, allaž izturējās ar cieņu un laipnību.

Tas tika novērtēts. Izdoto naudu neviens nepārskaitīja, tādējādi izrādot cieņu nerunīgajam īpašniekam, kurš parasti rīkojās gan bargi un stingri, bet taisnīgi - miliciju nesauca un visus konfliktus savā iestādē atrisināja pats personīgi, bez liekas cietsirdības un riebuma.

Tuvojoties "Pārtikai", Juferevs piepeši sajutās neveikli, kaut kas nebija lāgā, kaut kas traucēja koncentrēties. Viņš palēnināja soli, apstājās, brīdi apjucis pakavējās, tad atkal devās tālāk. Bet kaitinošā neomulība neatstājās.

Viņš atskatījās.

Viss bija mierīgi - sieviete ar somu rokās šķērsoja ielu, vietējo dauzoņu bariņš, ķērcoši smiedamies, dīžājās zālienā pie mājas, savās gaitās garām Juferevam aizsteidzās nosmulējies vīrelis pelēcīgās drēbēs un pat nepaskatījās. Pa ielu drāzās mašīnas, no pagalma skanēja sieviešu balsis.

Juferevs nomierinājies virzījās tālāk, tomēr trauksme neizzuda - kaut kas apkārt nenotika, kā vajag, kaut kas nerima urdīt.

Viņš apsēdās uz soliņa pie autobusa pieturas, ieklausījās sevī, palūkojās apkārt. Nē, nekā satraucoša, viss mierīgi.

Piebrauca autobuss, kāds izkāpa, kāds iekāpa.

-    Kaut kas ar tevi, Saša, nav kārtībā, tu man kaut kā vairs nepatīc, - Juferevs pats sev paziņoja un, ilgāk nekavēdamies, devās uz dzertuvi.

Iegājis šaurajā, tumšajā telpā, Juferevs uzreiz ieraudzīja vajadzīgo cilvēku - viņš ieskrietuvē bija viens. Skaisti un izsmalcināti Jakuškins stāvēja pie augsta galdiņa. Viena kāja aizāķēta aiz otras, elkonis galantā nevērībā atbalstīts pret galdu, pirkstos dūmojoša cigarete. Bija jaušams, ka Jakuškins pats sevi apbrīno, ievērodams gan sānis paliekto roku ar cigareti, gan augšup plūstošo dūmu strūkliņu, gan visu aristokrātisko pozu kopumā. Viņam priekšā uz galdiņa atradās aizsākta alus pudele.

-   Skaisti dzīvojam? - Juferevs pienākdams pavaicāja.

-   Cenšamies.

-   Un vai izdodas?

i

-   Kā redzi. Gribi pievienoties?

-   Man tā vien šķiet, ka tu esi Ļoša Jakuškins.

-      Intuīcija tevi nav maldinājusi. Jūtas vispār nevienu nepieviļ. Pieviļ tikai saprāts, aprēķins, cerība gūt sev kādu labumu un kārība. Bet skaidrus centienus cilvēku ļaunums un skaudība nespēj skart. Vai piekriti?

-   Pilnībā.

-   Tīri labi izteicos, ko? Skaisti, pats zinu.

-   Man arī patika.

-   Vīri, vai jums neko nevajag? - no lodziņa atskanēja jautra sievietes balss. - Varbūt kaut ko atnest?

-   Nē, paldies! - Juferevs atteica. - Nedaudz vēlāk, ja neiebil- stat.

-   Iebilst? - brīnījās aiz pudeļu rindām neredzamā sieviete. - Pasarg' Dievs!

Jakuškins ielēja papīra glāzītē alu, uzmanīgi ielēja, lai alus strūkla to neapgāztu. Iemalkoja, tad vaicājoši palūkojās uz Juferevu.

-   Es uzmanīgi klausos, - viņš paziņoja.

-   Mans uzvārds - Juferevs. Aleksandrs Leonīdovičs Juferevs. Milicijas kapteinis.

-    Vari neturpināt, - dziļi ievilcis dūmus, Jakuškins raidīja pret griestiem veselu strūklu. - Ar pogainajiem netusējos. Neviena iemesla dēļ.

-   Un viņi ar tevi? - Juferevs pasmaidīja.

-   Kas cits šiem atliek? - Jakuškins nevērīgi paraustīja plecus, visai nīkulīgus plecus, kā ievēroja Juferevs.

-   Kā tad tā? Ko viņi noziegušies?

-   Nodarbojas ar netīrām lietām.

-Jā, tur nu tev taisnība, nevaru nepiekrist. Ziņoju… Vakar tavā mājā izdarīta slepkavība. Nogalināta baņķiera Apihtina sieva un dēls. Ar to es šobrīd arī nodarbojos.

-    Bet kāds tad man ar to sakars? - Jakuškins nesaprata. Tomēr bija redzams, ka saruna viņu ieinteresējusi. Lai gan pilnīgi iespējams - viņš tikai izbaudīja spēli un gaidīja piemērotu- brīdi, kad varēs izmeklētāju skaisti un izsmalcināti atšūt.

-     Ir daži jautājumi. - Juferevs ielūkojās Jakuškina sejā. Diezgan nodzerta, sīkās grumbiņas pēc gada vai diviem noteikti kļūs dziļākas. Izturēšanās un runa neatstāja ne mazāko šaubu - vīrs nodzeras. Kaprīza lepnība, augstprātība, laikam arī slimīgs jūtelīgums un, protams, tāds sīks, tikko jaušams zemiskums, kuram vienmēr atradīsies iemesls un attaisnojums.

f

-    Ir jautājumi? - Jakuškins triumfējoši pavīpsnāja, atsegdams pasliktu zobu rindu. - Bet atbilžu nav, kaptein. Nav atbilžu.

-   Redzi, Ļoša…

-   Atšujies, kaptein. Nevēlos.

-   Lieta tāda, ka slepkavība…

-   Vai es neskaidri izteicos? Nevēlos! - Un Jakuškins atkal raidīja pret dzertuves griestiem dūmu gūsti.

Juferevs, brīdi klusēdams, vēroja Jakuškina ļengano seju, un tad piepeši pamanīja, ka viņš pašķielē uz vitrīnas pusi - izrādās puisis dižojās sievietes priekšā, kura, dzelzs konteinera dzīlēs pieklususi, ieklausījās katrā izrunātajā vārdā.

-    Laikam jau dūži tev kārtīgi ieriebuši? - Juferevs painteresējās.

-   Un ne reizi vien. Tad es nozvērējos - nekad. Vai saprati mani, kaptein? Nekad. Izdarīta slepkavība? Pats izstreb. Tavas problēmas.

-   Kad slepkavas nākamreiz ielauzīsies tavā dzīvoklī…

-   Neielauzīsies. Paldies Dievam, manā dzīvoklī nav ko ņemt. Pie tam viņi zina, pie kā ielauzties. Man ar tiem ir normālas attiecības.

-  Jā? - Juferevs jutās pārsteigts. - Un ja šie slepkavas tagad pie tevis pienāktu, tu labprāt patērzētu.

-   Kāpēc gan ne? - Jakuškins paskatījās tik augstprātīgi, ka Juferevs apstulba.

-   Labi. Lūdzu, atvaino!

-   Dzīvo un neklepo, - Jakuškins iesmējās, atkal pievērsdams skatienu alus pudelei, tomēr acis pašas vēlreiz aizslīdēja uz vitrīnas pusi - sak, vai labi atsēdināju to tipu?

-    Vakarrīt pie mājas tu iepazinies ar sievieti… Vismaz mēģināji to izdarīt… Tāda koša blondīne…

Salējis atlikušo alu glāzē, Jakuškins atgāza galvu un iedzēra dažus lielus malkus. Juferevs pavisam tuvu ieraudzīja tievo kaklu, pamanīja, kā pēc katra malka noraustās asais ādamābols. Kakls bija iededzis, bet tūlīt aiz apkaklītes pavērās skats uz netīkami bālu miesu. Acīmredzot Jakuškins nesauļo- jās, tikai ilgstoši klīda pa ielām, līdz seju un kaklu pārklāja pelēcīgais pilsētas iedegums. Pa to īso brīdi, kamēr Jakuškins, krampjaini raustīdams kaklu, dzēra alu, izmeklētājs ievēroja arī bārdas rugājus, sirmos novecojoša alkoholiķa rugājus, tātad skūties viņš arī skuvās neregulāri.

Juferevs palūkojās apkārt.

Viņam aiz muguras kāds neizteiksmīgs vīrelis, pagriezies pret logu, vai nu dzēra alu, kaut ko gremoja vai vienkārši smēķēja. Abu saruna, likās, to neinteresēja. Juferevu tas apmierināja - to, ko viņš bija nolēmis, labāk izdarīt bez lieciniekiem, vismaz bez aktīviem lieciniekiem.

Beidzot Jakuškina platajā ņirdzīgi pavērtajā mutē ieritēja pēdējā alus lāse. Jā, šī vilšanās un gaidīšana, kad tā beidzot atrausies no papīra glāzes, veldzējot kāro mēli, bija tīrā ņirgāšanās. Bet brīnums - Juferevs izskatījās visai apmierināts, bez šī apvainojuma viņš nespētu droši paveikt iecerēto.

-   Sieviete iekāpa mašīnā vai devās uz autobusa pieturu? - izmeklētājs pavaicāja, vairs pat necerēdams saņemt atbildi.

-     Vaļuša! - Jakuškins iesaucās, pagriezdamies pret izsniegšanas lodziņu. - Vēl aliņu, esi tik laipna!

-   Kā viņu sauc?

-   Un riekstiņus arī… Vienu paciņu! Nē, nē, zemesriekstus ne, tikai pistācijas! Tās nav tik taukainas un ir sāļākas! - jautrā nepieejamībā Jakuškins palūkojās uz Juferevu.

-   Kā viņu sauc?

-   Ko?

-   Sievieti, ar kuru tu vakar iepazinies pie savas mājas. - Arī Juferevs pasmaidīja, bet lūpas trīsēja, un seju klāja neierasts bālums. Būtu Jakuškins gudrāks un labāk pazītu izmeklētāju, viņš attaptos, ka pārkāpis pieļaujamās robežas. Bet laikam jau dzīve Jakuškinu bija lutinājusi, neļaujot sastapt cilvēkus, spējīgus izdarīt kaut ko negaidītu.

-   Vai viņa tev iepatikusies, kaptein?

Par atbildi Juferevs tikai pasmaidīja vēl platāk un, sagrābis Jakuškinu aiz matiem, no visa spēka trieca pret papīra glāzīti. Puisis iespiedzās, mēģināja izrauties, bet Juferevs viņu vēlreiz grūda ar seju saspiestajā glāzītē, pret galdu, kārtīgi grūda. Jakuškins kliegdams sāka raustīties, bet ātrs, ass trieciens pa pakrūti lika apklust.

Ar acs kaktiņu Juferevs ievēroja pārdevējas plati ieplestās acis un vīreļa muguru tālīnajā dzertuves stūrī, bet tam vairs nebija nekādas nozīmes.

-  Kā viņu sauca? - izmeklētājs nošņācās. - Kā viņu sauca? - Un laikam jau Jufereva acīs tomēr pazibēja kas tāds, ka Jakuškins, šķiet, sāka saprast, ko var un ko nekādi nevar atļauties.

-   Nezinu… Teicu jau - nezinu! - Jakuškins mēģināja iztaisnoties, bet Juferevs atkal viņu iegrūda alus peļķē.

-   Adrese?

-   Nezinu.

-   Iekāpa autobusā vai mašīnā?

-   Sarkanā "devītniekā".

-   Sarkanā "devītniekā"? - Juferevs jutās pārsteigts. - Tādu nemēdz būt.

-   Sarkanā "devītniekā"! - Jakuškins pūta alus burbuļus.

-   Kā viņu sauca?

-   Nataša. Par Natašu uzdevās!

-   Uzvārds?

-   Nepateica… Es jau arī neprasīju… Iepazīstoties jau uzvārdu nesaka! Vai tad tu, kaptein, nekad neesi iepazinies ar sievietēm?

-   Pazīmes?

-Kas?!

-   Kliba? Greiza? Raiba?

-   Uz vaiga dzimumzīmīte… Bet acīs…

-   Kas acīs?! Atbildi, pabira! Kas bija acīs?!

-   Mīlestība, kaptein, - Jakuškins pavēra smaidā asiņojošās lūpas. - Uz vaiga dzimumzīmīte, bet acīs mīlestība… Un atšu- jies!

-     Mīlestība vai izvirtība? - Juferevs turpināja piebeigt Jakuškinu.

-Jums, dūžiem, tikai ir izvirtība… Bet cilvēkiem - mīlestība.

-   Kādā mašīnā iesēdās?

-    "Devītniekā", kaptein, sarkanā "devītniekā"… Tev tāda nekad nebūs! - Jakuškins kļuva izaicinošs, vismaz tā mēģinādams saglābt savu cieņu pārdevējas acīs, kura neviļus bija kļuvusi par viņa apkaunojuma liecinieci.

-   Kur sarunājāt satikties?

-    Nekur… Viņa negribēja. Teica, centrā redzēsimies, pašā centrā.

-   Ko viņa ar to gribēja teikt?

-   Velns to zina… Tā zīmīgi uzsvēra - pašā, pašā centrā.

-   Vai satiekot pazīsi?

Jakuškina seja joprojām bija piespiesta galdam, un tikai runājot Juferevs nedaudz ļāva pacelt galvu.

-   Atkārtoju - vai pazīsi?

-   Pat tikai aptaustot, kaptein… Teicu taču - uz vaidziņa dzimumzīme.

-   Uz kreisā, labā?

-   Laid vaļā!

-   Atbildi, nelieti!

-   Laid vaļā, nevaru padomāt!

Jakuškins atliecies alus pilnām acīm naidīgi pavērās Juferevā, papurināja galvu, paskatījās apkārt - meklēdams atbalstu vai lieciniekus, kuri visiem pastāstītu, kā par viņu ņirgājas, kā pazemo…

-   Atbildi! - Juferevs atkārtoja trešo reizi.

-    Kad es uz viņu skatījos… Dzimumzīmīte atradās labajā pusē…

-    Un pēc tam tā pārvietojās uz kreiso pusi? - Juferevs nesaprata.

-   Tu esi stulbs, kaptein… Jakuškins es dzimumzīmīti redzēju labajā pusē, tātad tā atrodas uz kreisā vaiga.

-   Vai dzimumzīme bija uzzīmēta?

-   Šķiet, īsta.

-   Un mati?

-   Arī mati īsti… Kārtīga tibiņa.

-   Cik veca?

-   Kaut kur starp divdesmit un trīsdesmit.

-   Precīzs trāpījums, - Juferevs, palaizdams vajā Jakuškinu, noņurdēja. - Rīt atnāksi uz manu kabinetu… Tepat netālu… Parka ielā… Zini?

-   Zinu.

-    Sastādīsim protokolu un noformēsim tavas atmiņas pēc visiem juridiskās zinātnes likumiem. Saprati?

-   Sapratu.

-Ja neatnāksi, atgādāsim ar varu.

-Ja atradīsit… - Jakuškins noburkšķēja.

-    Atradīsim. Izsludināsim valsts mēroga izmeklēšanu, bet atradīsim. Nekur tu, mīļais, nespruksi! Nekur!

-    Kā teica aklais, paskatīsimies, - Jakuškins atņurdēja un, paņēmis no pārdevējas alus pudeli ar virsū uzspraustu papīra glāzīti, tūlīt pat sev ielēja, bet iedzert nevarēja - putas plūda pāri malām, un nācās tās nosūkt, lai tiktu līdz alum. Notrausis no lūpām asiņainās burzgas, Jakuškins pagriezās pret Juferevu. - Vai tagad tu, kaptein, saproti, kāpēc man ar jūsējiem nepatīk runāt?

-   Un tu pats? Vai saprati, kāpēc mēs nemīlam tādus kā tu? Redz nu, mīļais, kā esam izskaidrojušies!

Izgājis no smacīgās dzertuves, Juferevs taisnā ceļā devās uz tuvāko soliņu, kurš vientuļš un pamests dirnēja pie autobusa pieturas. Viņš iekārtojās tā, lai redzētu gan ieskrietuvi, gan piebraucošos autobusus un garāmgājējus.

Labu laiku nekas interesants nenotika. Pienāca autobuss, izkāpa daži cilvēki un tūlīt pat izklīda katrs uz savu pusi.

Pēc tam no dzertuves iznāca vīrelis, kurš visu laiku bija klusēdams stūrī stāvējis ar savu alu, un iegriezās nama pagalmā. Pēc brīža no turienes izbrauca sarkans žigulītis.

Noklaudzēja "Pārtikas" dzelzs durvis, un ārā iznāca sieviete, iznāca satraukta un nervoza. Kā kādu meklēdama, palūkojās apkārt un tad atkal ieskrēja savā konteinerā.

Juferevs sajuta nemieru. Kaut kas nebija pareizi, kaut ko viņš nebija pamanījis, bet, ja arī pamanīja, tad nesaprata, ja saprata, tad ne jau galveno. Un tikai satrauktā pārdevēja, izskrienot un tūlīt pat metoties atpakaļ dzertuvē, lika saskatīt visu pavisam citā gaismā. Viņš ieraudzīja arī, atkal ieraudzīja, kā no pagalma izbrauc sarkans žigulītis, tikai tagad apjauzdams, ka tas bija sarkans, tikai tagad nevarīgās dusmās atcerēdamies, ka tas bija "devītnieks", sarkans "devītnieks", kurā aizbrauca pelēcīgais, neuzkrītošais vīrelis, kas aizgriezies stāvēja ieskrietuves stūrī.

Kāpēc viņš ne uz vienu neskatījās?

Kāpēc nepagriezās, kad Juferevs izsita no Jakuškina liecību?

Tā nav, tā nemēdz būt, ka dzertuvē, restorānā vai autobusā divi veči sāk plūkties un neviens tiem nepievērš vērību.

Bet vīrelis pat neatskatījās.

Un neparādīja savu seju.

Un Juferevs par viņu nevarēja pateikt neko, galīgi neko, ja nu tikai, ka tas bija maza auguma, neuzkrītošs un neizteiksmīgs, bez īpašām pazīmēm un īpatnībām. Tai garmatainajai meičai vismaz bija uz vaiga dzimumzīmīte.

Bet šis…

Un Juferevs metās uz dzertuvi.

Iegājis krēslainajā, smacīgajā telpā zem saules sakarsētā metāla jumta, viņš uzreiz ieraudzīja uz grīdas gulošo Jakuškinu. Piegājis tuvāk un noliecies, šausmās pazina milzīgo brūci uz kakla. Jā, kakls, kuru viņš pavisam nesen vēroja ar tādu

pretīgumu un pat naidu, tagad likās vienkārši pārgriezts. Šķēlums bija tik dziļš, ka galva izskatījās atdalīta no pārējā ķermeņa. Asinis vēl turpināja plūst, bet jau rāmāk. Jakuškina seja izskatījās nedzīvi pelēka - stings skatiens, bālas lūpas un poza, kādā dzīvs cilvēks nemaz nespētu nogulēt.

Kopš Jufereva aiziešanas nebija pagājis vairāk par piecām minūtēm.

-   Kas notika? - viņš pavaicāja pārdevējai - stūri ierāvusies, viņa trīcēja kā drudzī.

-   Nezinu… Kaut kādas šausmas… Es neko nesaprotu…

-   Kas to izdarīja?

-   Stūrī stāvēja tas tips… Kad jūs aizgājāt, viņš piegāja pie Ļošas, kaut ko pateica…

-   Draudēja?

-    Nē… Šķiet, saruna sākās labi, Ļoša smaidīja, tas ņerga arī… Un pēc tam…

-   Kas pēc tam?

-   Ļoša sev ielēja alu, izdzēra, aizsmēķēja… Atgāza galvu… Bija viņam tāds niķis - pūst dūmus griestos…

-   Nu, nu?!

-   Tieši tad tas tips arī šķēla. Un tūlīt ārā pa durvīm. Ļoša nokrita, sāka raustīties, gārgt… Viss notika dažās sekundēs… ,

-   Bet vai to tipu jūs pazīstat? Viņš te bieži uzturas?

-   Pirmo reizi manīju.

-   Un kā ar nazi? Vai nazi redzējāt?

-   Neredzēju… Šķiet, viņš to izvilka no piedurknes… Vismaz kabatā nelīda un gar siksnu arī netaustījās… Vienkārši tas nazis piepeši atradās jau rokā.

-   Un kur viņš to pēc tam lika?

-   Nezinu, laikam aiznesa līdzi.

Piegājis pie zemē gulošā Jakuškina, Juferevs aplūkoja brūci, dūrē sažņaugto papīra glāzīti, pēc tam devās pie galdiņa, kur bija stāvējis vīrelis. Gan alus pudele, gan glāzīte atradās turpat. Šķiet, viņš bija izdzēris tikai dažus malkus - pudele izskatījās gandrīz pilna.

-   Ta vien liekas, dārgais, tu tomēr esi kļūdījies, - Juferevs nomurmināja. -Ta vien liekas, dārgais, ka tu tomēr neesi pārāk veiksmīgs. - Viņš pagriezās pret pārdevēju: - Vai viņš te bija viens?

-    Viens gan. Neviens klāt nepiegāja, un viņš jau arī visu laiku stāvēja, pagriezies pret sienu.

-   Tas ir viņa alus?

-    Jā, gandrīz nekas nav izdzerts… Laikam gaidīja, kad aiziesit.

-   Cik viņš izdzēris un cik atstājis, es pats redzu… Citu ko prasu… Vai tas ir viņa alus?

-Jā, tepat pie manis vien nopirka.

-   Pats paņēma pudeli un aiznesa līdz galdiņam… Vai tā?

-    Apmēram. Viss, kā parasti… Ā! - pārdevēja saprotoši pamāja ar galvu. - Jūs laikam par pirkstu nospiedumiem? Nē, nē, neviens pie viņa nepiegāja. Tā ka uz pudeles ir tikai mani un viņa pirkstu nospiedumi…

-   Vai jums ir maisiņi?

-   Protams. - Pārdevēja, šķiet, atvieglota pazuda aiz konteinera dzelzs sienām un pēc minūtes jau sniedza Juferevam vairākus celofāna maisiņus.

-   Gan tiksim galā, dārgais, - Juferevs murmināja, ieslidinādams pudeli maisiņā. - Gan tiksim galā, mans mīļais… Sarkanu "devīt

nieku" pilsētā nemaz nav tik daudz. Es vispār nezināju, ka tādi ir.

Grasoties jau atiet no galdiņa, skatiens vēlreiz pakavējās pie glāzītes. Protams, maz ticams, ka uz tās varētu būt palikuši pirkstu nospiedumi, diez vai tā, nelikta pat pie lūpām, varētu izrādīties noderīga. Tomēr virsroku guva stulbais apzinīgums. Ja noziedznieks glāzītei pieskaries, tā jāņem līdzi, lai tad eksperti darbojas ar saviem mikroskopiem, skābēm un pulveriem.

Uzmanīgi satvēris glāzīti aiz maliņām, Juferevs to ielika maisiņā. Bet tūlīt pat attapās, ka alus var izšļakstīties un noskalot pirkstu nospiedumus. Pārlaidis skatienu galdam, Juferevs ieraudzīja meklēto - metāla korķi. Uzmaucis korķi uz pudeles kakliņa, viņš spēcīgi uzspieda un, izdzirdis klusu, dobju krikšķi, uzstūma virsū glāzīti.

-   Kā viņš norēķinājās? - Juferevs pavaicāja, pieiedams pie konteinerā izgrieztā cauruma, kurš kalpoja gan kā vitrīna, gan kā izsniegšanas logs.

-   O! - sieviete iesaucās. - Nikni norēķinājās… Ar simtnieku.

Un tūlīt pat pasniedza Juferevam pilnīgi jaunu, ne reizi nesalocītu simtrubļu banknoti. Pagrozījis to pirkstos - atkal cenzdamies neizsmērēt iespējamos pirkstu nospiedumus, izmeklētājs ielika naudas zīmi starp blociņa lapiņām. Parakņājies kabatās, viņš pasniedza pārdevējai divus saburzītus piecdesmitniekus.

-   Neiebilstat?

-  Ja tik no tā būtu kāds labums, - sieviete atteica, cenzdamās neskatīties uz milzīgo sarkano peļķi, kurā stinga Jakuškins. Šķiet, no viņa jau bija iztecējuši visi pieci litri, asiņu.

Uzreiz pēc bērēm Apihtins izlidoja uz Kipru.

Viens pats.

Abas pārējās, Katjas un Vovkas, biļetes nācās nodot, tiesa, par puscenu, bet Apihtinu tas nemaz neuztrauca.

Kaut kā dīvaini - bet viņa parastais bankas uzvalks izrādījās pilnībā piemērots bērēm. Tikai kaklasaiti nācās apmainīt. Koši sarkanās vietā viņš izvēlējās pelēku, ar tradicionālajām svītrām. Arī kurpes palika tās pašas melnās.

To visu ievērojis, Apihtins jau kapsētā tikko jaušami pavīpsnāja.

-   Kas tev? - apvaicājās līdzās stāvošais Cikins.

-   Vai esi ievērojis, ka mūsu darba apģērbs lieliski iederas kapsētā?

-   Kā tu to domā?

-   Nu kā… Man pat pārģērbties nevajadzēja… Piecēlos no rakstāmgalda un taisnā ceļā uz bērēm. Gan paša kabinetā iederējos, gan te tas pats uzvalks izrādījās piemērots arī sērām vajadzībām.

Cikins slepus pašķielēja uz Apihtinu - viņa vārdos skaidri jautās gluži nepiedienīgs smaids, un tas likās ne tikai izaicinoši, bet pat nenormāli.

Ļaužu kapsētā nebija daudz. Apihtins bija veiksmīgi atšuvis visus pilsētas līdzjūtības apliecinājumus. Neaicināts piepeši ieradās tikai Kandaurovs ar saviem puišiem. Labi apzinādamies, ka te neiederas, viņš pie Apihtina pat nepiegāja, tikai klusēdams brīdi pastāvēja malā un, nejauši sastopoties skatieniem, iztālēm pamāja ar galvu. Apihtins atbildēja

ar rokas mājienu. Kandaurovam ar to pietika - tātad viņu attiecības nav mainījušās, un drīz abi noteikti satiksies. Iesēdies ar savējiem melnā džipā, Kandaurovs devās prom no kapsētas.

Kapakmeņus neuzstādīja, it kā uz svaiga kapa nav pieņemts, tomēr Apihtins vēl paspēja aizbraukt uz darbnīcu pilsētas nomalē un izvēlēties divus sarkana granīta gabalus. Abi bija šķautnaini, bezformīgi, neapstrādāti bluķi, viens lielāks, otrs mazāks. Apihtins lika tos novietot tā, lai mazais liektos uz lielā pusi, kurš savukārt pavisam nedaudz tiektos pret mazo. Viņš piekrita noslīpēt tikai pavisam nelielus laukumiņus - uzrakstiem.

Apihtinu bija pārņēmusi dīvaina sajūta - visos šais notikumos viņš jutās lieks. Nekas to pārāk nesatrauca un neskāra. Izdzirdis līdzjūtības vārdus, viņš pateicīgi māja ar galvu, dažbrīd pasmaidīja, kā īsti nesaprazdams, kāpēc šīs sievietes un vīrieši te vispār sapulcējušies, bet tūlīt atkal aizmirsa gan cilvēkus, gan viņu teikto. Kapos Apihtinam nenoritēja ne asara, kad laida zemē zārkus, viņš lūkojās tik atsvešināti, it kā domātu par citām, daudz svarīgākām lietām. Seja likās bāla, rāma, gurda un ne vairāk. Un, ja kāds palūkojās uz, Apihtinu, cenzdamies ieraudzīt sāpes un izmisumu…

Nē, nekā tāda nebija.

Pati daba paglāba viņu no neciešamiem iespaidiem, uzslejot neredzamu sienu, kas aizsargāja un glāba. Tuviniekiem likās, ka viņš pilnībā pat nesaprot, kas notiek - tik ļoti izturēšanās nesaderējās ar notiekošo.

Ieraudzījis tālumā Kandaurovu, Apihtins pamāja ar roku, bet tūlīt pat attapās, ka izdarījis aplamību, rīkojies nepareizi.

Uzmetis uz katra zārka pa smilšu saujai, viņš ar interesi ieklausījās, kā nodun dēļi, un nodomāja, ka zārki taču gandrīz tukši, ķermeņi aizņem pavisam maz vietas, acīmredzot zemes smagums tos salauzīs, turklāt visai drīz…

Bija skaidri redzams - bēres Apihtinu nomāc, un viņš ilgojas ātrāk palikt viens, lai vairs nevajadzētu domāt, kā uzvesties, ko atbildēt uz līdzjūtībām un nemitīgajiem jautājumiem par izmeklēšanas rezultātiem…

Ielūkojies un ieklausījies sevī, Apihtins pārsteigts saprata, ka vēlas ātrāk atbrīvoties no šī melnsarkanā pūļa, lai paliktu vienatnē ar Katju un Vovku un pastāstītu visu to, kas uzkrājies pēdējās dienās, kad viņu ne uz stundu neatstāja mierā.

No kapiem cilvēkus divos autobusos aizveda uz banku, kur nelielā zālē bija uzklāts bēru mielasts. Divas stundas nosēdēja, gandrīz klusēdami, pēc tam Apihtins piecēlās, no visiem atvadījies, izgāja no bankas ēkas, iesēdās mersedesā un devās uz Maskavu.

Tikko atkritis aizmugurējā sēdeklī, viņš atviegloti nopūtās.

-   Braucam, Gena… Lai viņi visi… Paskums ari bez manis, ja jau tik ļoti vēlas.

Šoferis neizpratnē palūkojās spogulī, uztverdams Apihtina skatienu, kurš sazvērnieciski pamirkšķināja, sak, mēs ar tevi gan visu pareizi izprotam.

-   Braucam! - vadītājs apjucis nomurmināja un iedarbināja mašīnu.

Visas Apihtina mantas bija sagājušas vienā ceļasomā, kuru viņš jau no rīta iesvieda bagāžniekā. Tādēļ, ieraudzījis uz aizmugurējā sēdekļa vēl vienu ādas plecusomu ar vara sprādzi, tas izbrīnīts palūkojās uz šoferi.

-   Kas tas, Gena?

-   Cikins laika kavēklim savāca… Teica, ka tur noderēšot.

-   Paskat, kā… Paldies Cikinam… Ko tad viņš savācis?

-   Kaut ko šķindošu, - šoferis pasmīnēja. - Kā man likās.

Atvilcis rāvējslēdzēju, Apihtins tik tikko neiesvilpās - soma

izrādījās līdz malām pilna ar lielisko degvīnu "Jurijs Dolgo- rukijs".

-   Mēs par to nebijām runājuši.

-   Teica - pārsteigums. Pēdējā laikā dzīvē tik maz prieka esot palicis.

-   Tā arī teica?

-   Tieši tā. Es savā tumsonībā pat nedaudz pabrīnījos… Šādi vārdi likās galīgi nevietā.

-    Būs pārmocījies, - Apihtins atrada izskaidrojumu. - Ar bērēm tā noskrējies, ka vairs nesaprot, ko runā.

-   Nezinu, nezinu… - šoferis novilka.

-   Bet kā tev liekas?

-    Tādas dīvainas rūpes… Lika ciemakukuli parādīt tikai ārpus pilsētas.

-   Redz kā, - Apihtins nogrozīja galvu. Un tūlīt pat piezvanīja Cikinam pa mobilo tālruni. - Sveiks, Miša, - viņš teica. - Ciemakukuli esmu saņēmis. Ļoti priecājos. Ja ceri - kaut ko • atvedīšu atpakaļ, nāksies tevi sarūgtināt - veltas ilūzijas.

-   Tātad dāvana tev pa prātam! - Cikins kļuva priecīgs. - Nu tad uz veselību! Tā ir laba biļete uz paralēlo pasauli, kā tu izsakies.

-     Tikai neceri, ka paralēlajā pasaulē palikšu uz visiem laikiem, - Apihtins atteica jau bez smaida. - Es atgriezīšos, Miša, atgriezīšos. Vai nu tas jūs iepriecinās, vai ne.

-   Volodja! - Cikins iekliedzās. - Ko tu gvelz?!

-   Bankā varbūt ari vairs neatgriezīšos, bet dzīvē… Kurā tik daudz kas noticis… Nešaubieties. Tā arī Basarginam un Oseckim pasaki. Uz drīzu redzēšanos, Miša! - Atbildi negaidīdams, Apihtins atslēdza tālruni.

Runājot viņš bija liekuļojis, apzināti liekuļojis. Nebūdams ne intrigants, ne sarežģījumu cienītājs, Apihtins tomēr pēdējā laikā sāka kļūt piesardzīgs. Arī tagad, nedaudz samelojies un iesējis vietnieku dvēselēs šaubu sēklu, viņš juta, ka rīkojies pareizi. Nespēdams neko izskaidrot, Apihtins skaidri zināja - viss izdarīts pareizi un laicīgi.

-   Lai notiek! - viņš sacīja, atvērdams draugu un domubiedru sarūpēto somu. Sataustījis virsējo pudeli ar krāšņu Vasilija Svētlaimīgā katedrāles attēlu, Apihtins smeķīgi, ar vienu varenās plaukstas vēzienu atskrūvēja vāciņu un tikai tad ievēroja šofera pastiepto glāzi. - Paldies, Gena, - viņš pateicās. Ieraugot un izdzirdot, kā glāzē plūst dzidrā degvīna straumīte, pasaule kļuva gaišāka. Viņš dziļi izelpoja, kā mēģinādams atbrīvoties no visām skumjajām atmiņām un kapsētas iespaidiem. - Par mierīgu dusu, Gena, ja? - viņš pavaicāja.

-   To vajag, Vladimir Nikolajevič, to gan vajag.

-   Lai viņiem vieglas smiltis un labi klājas debesīs! - Apihtins mehāniski noteica, tad uz brīdi sastinga, it kā mēģinādams aptvert pateiktā jēgu, un lēni izdzēra lielāko daļu glāzes. - Labs šņabis, - viņš sacīja.

-   Slikta šņabja nemaz nav, - šoferis iesmējās. - Tā var būt tikai par maz.

-   Kā saka mani vietnieki - lieliska biļete uz paralēlo pasauli.

-   Paralēlā pasaule? Tā būtu Kipra, vai?

-   Niknāk, Gena, daudz niknāk! - Un, ielējis glāzē vēl šņabi, Apihtins aizskrūvēja pudeli.

Šerementjevā viņi ieradās trīs stundas pirms izlidošanas, un Apihtins šoferi uzreiz atlaida mājās. Augstprātīgi klusēdams, viņš izgāja visas pārbaudes un ļāva jaunajiem valsts interešu aizstāvjiem darīt ar sevi visu, kas vien tiem ienāca prātā. Šāda vienaldzība izgaisināja visas aizdomas, un nekas netika pārmeklēts, pat ceļasomas neviens neatvēra un nepaskatījās, kas tur paslēpts.

Truli pāri galvām vērdamies tālumā, Apihtins mehāniski izņēma no kabatas pasi, biļeti, naudu, bankas atļauju šīs pašas naudas izvešanai, tad atkal visu sabāza atpakaļ un gāja tālāk - melnās drēbēs, ar platu un kuplu bārdu, bieziem matiem un tumšām brillēm, gāja, pat neredzēdams pretimnācējus. Šķita, tie paši pašķīra ceļu, atzīdami viņa tiesības tā iet un nevienu neievērot.

Ādas somu Apihtins nenodeva, bet paņēma līdzi.

-Jāliek bagāžā, - kontrolieris nedroši izdvesa.

-     Tur ir šņabis. Lidojot man to vajadzēs, - Apihtins paskaidroja, un tāda atbilde visus apmierināja.

Acīmredzot tikpat rāmi un neatvairāmi viņš virzīsies cauri izplatījumam un cilvēkiem arī pēc daudz gadiem, kad būs miris un dvēsele, enerģētiskais dvīnis, neredzamais satvars, paliks uz zemes, izpildot tai vienai zināmu misiju.

Izgājis cauri uzgaidāmajai telpai, Apihtins iespraucās kādā no šaurajām ejām un piepeši atradās pie lidmašīnas durvīm.

Viņš nolieca galvu un devās iekšā."

Uzreiz akceptēdama Apihtina dīvainības, stjuarte aizveda viņu līdz sēdeklim un novēlēja laimīgu lidojumu.

-   Paldies! - Apihtins izmeta, atslīgdams zvilnī un turpinādams blenzt izplatījumā, kas iestiepās vai nu pagātnē, vai nākotnē

Līdzās rosījās pasažieri, kaut ko ziņoja iekšējais radio, tika aizsprādzētas drošības jostas, kāds, izspraucies cauri drūzmai, apsēdās līdzās Apihtinam un sāka sarunu. Viņš nedomādams kaut ko atbildēja, ceļabiedri smaidīja un priecājās par jaunā paziņas sabiedriskumu. Visbeidzot pienāca brīdis, kad visi apsēdās savās vietās, nomierinājās un sastinga briesmīgā pacelšanās brīža gaidās.

Apihtins, atslīdzis sēdeklī, aizvēra acis. Bet, kad atvēra, izrādījās, ka puse ceļa jau pieveikta un lejā lēni slīdēja rožaini mākoņi, atgādinot saulrieta izgaismotu apsnigušu līdzenumu. Bet virs galvas - melnas debesis, par ko Apihtins nemaz nejutās pārsteigts, it kā šī krāsa būtu ierasta un viņam nebūtu ne jausmas, ka tās var būt arī zilas.

Līdzās stāvēja stjuarte ar ratiņiem, no kuriem strāvoja ēdiena smaržas.

-   Vai iekodīsit? - meitene pavaicāja.

-   Labprāt, - Apihtins atbildēja un, paņēmis no viņas paplāti, uzlika sev priekšā uz plauktiņa. Roka kā neviļus pastiepās uz ādas somas pusi. - Vai pievienosities? - viņš paprasīja kaimiņam, likdams uz paplātes "Dolgorukija" pudeli.

Kaimiņš saminstinājās. Acīmredzot labs šņabis ar labām uzkodām likās vilinošs piedāvājums, tomēr tūlīt labu prātu piekrist viņam kaut kas traucēja. Šķiet, dzīvē bija par maz pieredzēts, lai atbrīvotos no lieka kaunīguma un neveiklības, piedāvātu cienastu vienkārši pieņemtu vai arī tikpat nepiespiesti un viegli no tā atteiktos.

-   Zināt, - kaimiņš saminstinājās, - laikam nav vērts.

-    Es jūsu vietā gan piekristu. - Apihtins, kā pārdomādams, sarauca augšup uzacis, it kā patiešām apsvērtu sava kaimiņa vēlmes.

-   Nē, tomēr atturēšos.

-    Kā vēlaties. - Apihtins juta - vēl viens piedāvājums, un kaimiņš neizturēs, iedzers, sasārtīs un kļūs runīgs. Visu to labi apzinādamies, Apihtins tomēr neuzstāja - arī tā bija atraisītības izpausme. Jā, arīdzan uzmācīgi piedāvājumi rodas no kautrības un nedrošības, no neziņas, kā labāk un pareizāk uzvesties. - Kā vēlaties, - Apihtins atkārtoja, ieliedams savā glāzītē krietnu degvīna devu. - Tomēr man jāsaka - atturība ne vienmēr ir slavējama, ne tuvu tam. Un ne tādēļ, ka man tā liekas, bet gan tādēļ, ka skaidri zinu - atturība bieži kļūst pazudinoša.

-Jums tā liekas? - kaimiņš pārvaicāja, un tā bija piekrišana.

Apihtins saprata. Varēja šo piekrišanu arī neievērot un ignorēt, to viņš tiešām spētu, bet šoreiz rīkojās augstsirdīgi.

-   Dodiet savu glāzīti! - Apihtins vienkārši noteica, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Un kaimiņš, patukls plikpauris saburzītā, pelēkā uzvalkā, bet spodri baltā kreklā bez kaklasaites, klusēdams nolika savu glāzīti uz Apihtina paplātes, kurš, ne mirkli nevilcinādamies, pielēja to līdz malām.

-   Vai nav par daudz? - kaimiņš pavaicāja.

-   Pašā laikā. Arī pārāk maza deva var izrādīties pazudinoša.

-   Nu ko, jūtu, ka esat zinošs cilvēks.

Ja viņš būtu izteicis vārdu "pieredzējis", kā prasījās, tas izskanētu aizvainojoši, un Dievs vien zina, kā Apihtins reaģētu. Bet kaimiņam izdevās nobalansēt uz naža smailes un saglabāt taktiskumu, izvēloties apzīmējumu "zinošs". Apihtins šo precizitāti novērtēja un, paņēmis glāzīti, jau grasījās to iztukšot, bet tad ievēroja, ka kaimiņš vēlas saskandināt.

-    Lūdzu piedošanu, - Apihtins atvainojās, - bet šodien saskandināt nedrīkstu.

-    Kāpēc? - kaimiņš vientiesīgi pavaicāja, jau sajuzdams vieglu reibumu - tā gadās, cilvēks noreibst jau dažas minūtes pirms dzeršanas, kad glāzes pilnas, dzīrošanu vairs nekas neapdraud, kad mēriņš jau rokā un šņabis dzirkstī kā dzīvības ūdens.

-   Tāpēc.

-    Ak, piedodiet, - ievērojis Apihtina tumšo uzvalku un drūmo kaklasaiti, kaimiņš apjauta sava ceļabiedra vaļības iemeslu. - Kaut kas noticis?

-  Jā, - Apihtins atteica. - Lai viņiem vieglas smiltis un salda dusa, bet mēs, ja Dievs dos, vēl padzīvosim! - Sveicienā pacēlis glāzi, viņš izdzēra to līdz dibenam.

Kaimiņam neatlika nekas cits, kā sekot Apihtina piemēram. Kailais galvvidus uzreiz norasoja, viņš noslaucīja to ar sa- smaržinātu salveti un tad vaicājoši paskatījās uz Apihtinu - sak, vai drīkst jau uzkost?

-    Uz jūsu veselību! - Apihtins sacīja, un šie vārdi kaimiņu pārsteidza - abas glāzītes atkal bija pilnas. Bet arī viņš izrādījās zinošs cilvēks un ātri pielāgojās. Pilnīgi mierīgi satvēris savu glāzi, tas pacēla to sveicošā žestā - tieši tāpat kā nesen Apihtins.

-   Par jums!

-   Par jums, - Apihtins atbildēja.

Šoreiz viņi izdzēra vienlaikus. Pastiepis roku, Apihtins paspieda kaimiņa drukno plaukstiņu.

-   Apihtins, - viņš sacīja. - Vladimirs.

-    Ņehajs, - kaimiņš atteica. - Tāds man uzvārds - Ņehajs. Manas vainas te nav, tētiņš ar māmiņu pacentušies. Bet vārds jau piedienīgāks - Pāvels Terentjevičs.

-   Ļoti patīkami.

-   Ari man ļoti patīkami.

-   Vēl pa malciņam? - Apihtins sakratīja gandrīz iztukšoto "Dolgorukija" pudeli.

-   Var jau, - kaimiņš pamāja.

-     Uzmanību! - no skaļruņiem atskanēja stjuartes balss. Lūdzam piesprādzēties! Lidmašīna sāk nosēsties. Pēc pusstundas piezemēsimies Pafas lidostā. Atkārtoju…

-   Viņa arī nolēmusi atkārtot, - Apihtins pavīpsnāja.

-   Atkārtošana - zināšanu māte, - Ņehajs atsaucās.

Kipra jau tinās mijkrēslī. Pieliecies pie lodziņa, Apihtins ievēroja pamalē virs jūras slejamies tumšzilu salu, virs kuras drūzmējās zemi, smagi mākoņi un laiku pa laikam uzplaiksnīja sazarotas zibens šautras. Kiprā plosījās negaiss - ārkārtīgi rets gadījums. Zibens šautras atplaiksnīja tumšajā jūras ūdenī, šķietami pazūdot dzelmē un turpinot savu gailošo skrējienu. Krastu no vienas vietas klāja uguntiņas, pilsētu un ciematu gaismas atspīdēja kalnos, krastmalā mirdzēja kuģi, un kopā ar negaisu tas viss radīja ārkārtīgi valdzinošu ainu.

Apihtins piepeši sajuta atvieglojumu, spriegums atslāba, un viņam neciešami sagribējās atrasties starp šīm uguntiņām, uz šīs salas, kura varbūt nesolīja gluži svētkus, bet noteikti atveldzēs dvēseli, kaut nedaudz atveldzēs, uz ko tas vairs neiedrošinājās cerēt.

Kaimiņš gulēja, bet nosēšanās brīdī pamodās, pārsteigts palūkojās apkārt un apjautis, kur atrodas, smaidot atsprādzēja ciešo jostu.

-   Liekas, esam piezemējušies? - viņš apvaicājās.

-    Tā izskatās, - Apihtins pamāja. Izņēmis no kabatas vizītkarti, viņš to pasniedza kaimiņam. - Paņemiet, vai nu maz kas dzīvē gadās… Varbūt vēl satiksimies.

-   Baņķieris? - Uzmetis paviršu skatienu zeltītajam kartona gabaliņam, Ņehajs to iebāza kabatā. Sameklējis arī savu vizītkarti, pasniedza Apihtinam.

-   Lai kas arī jums gadītos, lai kādas problēmas rastos, un es zinu, ka baņķieriem laiku pa laikam rodas visneiedomājamākās problēmas…

-   Tas tiesa, - Apihtins piekrita.

-Tad nu es, Ņehajs, esmu problēmu likvidēšanas speciālists.

-   Kādu problēmu?

-Jebkuru. Esmu pārliecināts - mēs tiksimies.

-Jā? - Apihtins brīnījās.

-   Nešaubieties, tas notiks drīz vien.

-   Kiprā?

-   Maskavā. Domāju, ka varēšu jums palīdzēt. Neesmu jau pats nederīgākais cilvēks šai pasaulē

-     Kā mēs visi. - Apihtins apskatīja Ņehaja vizītkarti. Bezcerīgu situāciju speciālists. Visu problēmu atrisināšana - ātri, droši, "delikāti", - viņš izlasīja. - Un ko nozīmē vārds "delikāti"?

-    Tas nozīmē - pilnīgā slepenībā pat no vistuvākajiem

radiniekiem, privātpersonām un valsts iestādēm.

-   Un tas… ir iespējams? - Apihtins izbrīnījās.

-   Drīz pats par to pārliecināsities. -Jūs pareģojat nākotni?

-   Jā, tikai vistuvāko… Apmēram mēnesi uz priekšu, ne vairāk. Uz drīzu redzēšanos! - Ņehajs uz atvadām pastiepa karstu plaukstu.

Apihtina izvēlētā tūrisma aģentūra izrādījās apbrīnojami izdarīga - tās pārstāvis jau gaidīja lidostas zālē, turēdams virs galvas kartona plakātu ar firmas nosaukumu.

-   Vai tā ir Pafa? - Apihtins neuzticīgi pavaicāja.

-   Pafa, Pafa! - grieķis līksmi sāka māt ar galvu, zibsnīdams melnās acu olīvas. - Vislabākā pilsēta šai zemē!

-   Tātad esmu nokļuvis īstajā vietā, - Apihtins noņurdēja, rāpdamies iekšā piebraukušajā autobusā.

Bija jau nakts, no lietus vairs ne miņas, un virs jūras karājās nedabiski milzīgs mēness, atspīdot ūdenī un sairstot viļņos. Spožo gaismas zibšņu celiņš sniedzās līdz apvārsnim, kā aicinādams ceļojumā - saldā un neatgriezeniskā.

Pēc divdesmit minūtēm autobuss jau atradās pilsētā, kura valga, svaiga un uguņu apspīdēta pletās zem bezgalīgajām debesīm. Apihtins ziņkārīgi raudzījās ārā pa logu, bet redzēja tikai apgaismotus skatlogus. Pafā pārdeva gaismekļus, apavus, vīnu un gaļu. To viņš labi ielāgoja - vīnu Un gaļu. Autobuss izvadāja pasažierus pa viesnīcām, un Apihtins ievēroja, ka viņam tikusi pati labākā.

-Jums pasūtīts trīsvietīgs numurs, - cilvēks aiz letes gandrīz bez akcenta paziņoja.

-   Diemžēl esmu atbraucis viens.

-   Un jūsu ģimene…

-    Apstākļi neļāva atbraukt, - Apihtins drūmi atteica tīru patiesību.

-   Viņi ieradīsies vēlāk?

-   Nē, viņi nekad neatbrauks.

-Jūs gribat teikt…

-   Jā, viņi ir miruši.

-   Atvainojiet. - Pārlaidis skatienu Apihtina tumšajai žaketei, grieķis noliecās pār papīriem un vēlreiz atkārtoja: - Atvainojiet.

-   Viss kārtībā, vecais, viss kārtībā, - Apihtins noteica, paņemdams atslēgas.

Iegājis numurā un aizgrūdis aiz sevis durvis, viņš nometa somu, nosvieda kurpes, žaketi un kaklasaiti, atsprādzēja bikšu siksnu un iegāzās gultā.

Ar to arī spēki bija galā.

Plati ieplestām rokām Apihtins palika guļam uz muguras, un sejā viņam lūkojās apaļais un grumbainais mēness ģīmis. Likās, tas karājas tieši aiz loga, tomēr nešķita kaitinošs, gluži otrādi, dzeltenīgi vēsā gaisma ieaijāja patīkamā snaudā. Uz mirkli, ne ilgāk, pavīdēja Katjas un Vovkas sejas, tur, dziļi zemē, absolūtā, necilvēcīgā tumsā. Tie gulēja uz muguras, aizvērtām acīm, kā jau nolikts, bet Apihtins skaidri zināja - tie viņu redz, vēl vairāk, šobrīd skatās viņam tieši virsū.

-   Nekas, draugi, nekas, - viņš iemigdams noņurdēja. - Gan visu noskaidrosim.

Juferevs zvaigznes no debesim nerāva. Viņa vārdu prokuratūras un milicijas gaiteņos nedaudzināja, pelēcīgais ģīmis televīzijas ekrānos nesmaidīja un, ko viņš visvairāk pārdzīvoja, sievietes kvēlu interesi neizrādīja. Tomēr, atklāti runājot, Juferevs pēc tā arī netiecās. Vai nu dzīves apnikums bija pievārējis, vai arī agri gudrība piemeklējusi. Viņš uzskatīja, ka labs izmeklētājs un slavens izmeklētājs - divas gluži dažādas lietas. Tāpat kā labs darbinieks un priekšniecībai tīkams darbinieks. Šie rādītāji var sakrist, apvienoties vienā cilvēkā, bet var arī nesavienoties, kas gan viņu vairs neskāra, - par to lai rūpējas augstāki spēki, kuru lēmumos Juferevs centās ne tikai nejaukties, bet arī par tiem nedomāt, kur nu, pasarg' Dievs, vēl apšaubīt.

Tik smalkas domas viņam prātā nenāca un pirms miega vai pie priekšnieka durvīm nemocīja. Un ne jau tāpēc, ka pārāk sarežģītas. Nebūt ne. Šos drudžainos prātojumus Juferevs ignorēja, tāpat kā laba šņabja cienītājs noniecina divdesmit- gramīgu mēriņu.

Noniecināja.

Lai gan viens apstāklis tomēr uztrauca.

Reiz viņš pilnīgi skaidri sajuta, ka baņķiera Apihtina ģimenes slepkavība noteikti tiks atklāta. Tik pārliecināts Juferevs jutās diezgan reti. Slepkavas bija savu darbu paveikuši tīri, gluži velnišķīgā tālredzībā, un tomēr, dūkulīši, pēdas atstājuši.

Metāla ieskrietuves speltē piepeši nogalinot Jakuškinu, radās ne tikai jauni pavedieni, bet kļuva arī saprotams, ka viņi sākuši raustīties un nervozēt - un Dievs vien zina, cik drudžaini tie šobrīd rosās, pastrādādami neatgriezeniskas muļķības.

Klīzdams pa savu kabinetu no loga līdz galdam un no seifa līdz durvīm, riņķodams gan pulksteņrādītāja virzienā, gan otrādi, soļodams cauri mīļās darbavietas garajam, krēslainajam gaitenim uz mājām, bet no rīta atkal atpakaļ uz darbu, Juferevs nemitīgi pārcilāja prātā katru sīkāko nozieguma detaļu. Desmitiem reižu domās atgriezās Apihtina dzīvoklī pie asiņainajiem līķiem, laipodams pār asins peļķēm, dzerdams kopā ar saimnieku virtuvē šņabi un noskatīdamies, kā līķus uzliek uz nestuvēm, iznes ārā un iestumj kravas liftā.

Un bieži, pārāk bieži, lai būtu nejauši, apziņā pazibēja vārds "Ermitāža". No kurienes tas radās un ko nozīmēja, Juferevs nesaprata, un vārds jau sāka viņu kaitināt. Acu priekšā pat nevainojamā drukā parādījās lieli, koši burti. Uz līdzenā, mirdzoši uzspodrinātā fona vārds šķita elegants, varētu pat teikt - svinīgs.

Vienreiz neizturējis, viņš izņēma no galda Apihtina atstātās atslēgas un devās uz dzīvokli. Cenzdamies izvairīties no kaimiņiem, kuri viņu jau pazina, ātri iegāja kāpņutelpā, uzbrauca septītajā stāvā, iesteidzās dzīvoklī un tūlīt pat aizvēra aiz sevis durvis.

Brīdi pastāvēja krēslā, tad ieslēdza gaismu. Iegājis virtuvē, apskatīja katru tur atstāto lietu, tāpat pēc tam rīkodamies viesistabā, guļamistabā, līdz beidzot nonāca līdz Vovkas istabai.

Un piepeši priecīgi satrūkās - uz grāmatplaukta gulēja bieza grāmata "Ermitāža".

Un viņš atcerējās.

Uzreiz vajadzēja atcerēties, bet redzētais Juferevu toreiz bija pārāk satriecis. Pat viņam, pieradušam pie šādiem skatiem, nācās saņemties, lai tūlīt pat nemestos ārā, svaigā gaisā, pie normāliem dzīviem cilvēkiem. Tikai tādējādi izskaidrojams, ka Juferevs, mehāniski pacēlis no grīdas biezo sējumu, kas mētājās līdzās asinīm noplūdušajai Vovkas galvai, mierīgi to nolika uz plaukta.

Vairāk albumam neviens nebija pieskāries.

To viņš saprata uzreiz - grāmatu vairs neviens nebija aizticis.

Neviens, izņemot pašu Vovku, slepkavu un Juferevu.

Redz, kā gadās - Juferevs lieliski atcerējās, kā grāmatu atstājis: tieši tādā pašā stāvoklī kā tagad, gandrīz pēc nedēļas. Iededzis gaismu, viņš uz spožā apvākojuma ieraudzīja putekļu kārtiņu. Uz tādām virsmām ļoti labi, nu vienkārši brīnišķīgi, saglabājas pirkstu nospiedumi.

Protams, varētu gadīties, ka to nav, Juferevs klusībā noņurdēja, cenzdamies pārāk nesapriecāties un nenoskaust veiksmi. Iespējams, Vovka ar šo sējumu pēdējā brīdī aizsedzās un vienkārši izmeta no rokām, bet varbūt mēģināja atvairīties, un tad slepkavam neatlika nekas cits, kā izraut šo biezo, smago grāmatu puišelim no rokām…

Ārkārtīgi piesardzīgi noņēmis ievākojumu, Juferevs to, aiz paša stūrīša pieturēdams, ielaida celofāna maisiņā un tūlīt pat aiznesa ekspertam, neaizmirsdams brīdināt par atbildību un šī skaistā apvākojuma izcilo svarīgumu.

Eksperts, jauns, briļļains puisis ar gariem matiem, diezgan nevērīgi izņēmis no Jufereva trīcošajām rokām vāciņus, tās pašas dienas vakarā nolika izmeklētājam uz galda pāris lielisku pirkstu nospiedumu.

Viss izdevās tieši tā, kā Juferevs bija cerējis, - uz ievākojuma atrada triju cilvēku pirkstu nospiedumus. Vieni pilnīgi droši piederēja bērnam, tie bija Vovkas, otrus atstājis Juferevs, bet trešie, tikpat labi un skaidri, palikuši no nezināma pilsoņa pieskāriena.

Dabiski, Juferevs tūlīt pat pieprasīja izziņu, un gudrā dator- mašīna, kuras atmiņā glabājās miljoniem pirkstu nospiedumu, ātri un bezkaislīgi atbildēja, ka šādus nepazīst. Juferevs par to nemaz nenoskuma - ja atklātos, ka šie nospiedumi pieder jau zināmam cilvēkam, tas būtu pārāk fantastiski, pasakaina veiksme, kurai neviens nenoticētu un, ja ari noticētu, nekādu slavu Juferevs neizpelnītos.

Tomēr slepkavas pirkstu nospiedumi jau gulēja plānajā krimināllietas mapē, priecējot Jufereva negausīgo izmeklētāja dvēseli. Turklāt viņa rīcībā atradās arī tās meičas apraksts, kura slepkavības rītā bija apmeklējusi māju. Un aušīgā Jakuškina nāve tikai apliecināja, ka apraksts pareizs, atbilst īstenībai un ka patiešām eksistē šāda meiča ar gariem, gaišiem matiem un dzimumzīmīti uz vaiga.

Pārliecinājies, ka puisis viņu ielāgojis un gatavs nākamajā rītā parakstīt protokolu, slepkava to vairs dzīvu atstāt nevarēja.

Centrs… Meiča bija sarunājusi ar Jakuškinu tikšanos centrā.

Ko viņa ar to domāja?

Kas viņai ir centrs?

Pilsētas centrs? Nē, pārāk nenoteikti un miglaini. Tas ir desmitiem ielu, laukumu, šķērsielu, autobusu, trolejbusu un tramvaju pieturu, tie ir veikali, restorāni, kafejnīcas… Nē, meiča runāja par kaut ko konkrētu, šai vietai jābūt pietiekami populārai, ja jau viņai likās, ka Jakuškins to uzminēs.

Beidzis pūst un mocīties, Juferevs drūmā nolemtībā apsēdās pie galda un uzgrieza Kandaurova tālruņa numuru. "Neko darīt, neko darīt…" viņš klusi murmināja. Vienīgi Kandaurovs spēja atbildēt uz šo jautājumu, ja, protams, vispār atbildēs. Bet pats taču piedāvāja sadarboties, lai nu lauza galvu, Juferevs nolēma.

-Jā! - aprauti atskanēja klausulē.

-   Kostja?

-   Nu, Kostja, un kas tālāk?

-   Juferevs.

-    O! Saša! Prieks dzirdēt tavu balsi! Kā es priecājos, uzzinot, ka esi dzīvs! - Šķiet, Kandaurovs patiešām priecājās no sirds.

-   Kāpēc gan lai es nebūtu dzīvs?

-   Aiz tevis paliek līķi, kaptein! Mēmi līķi!

-   Nesapratu…

-Jakuškinu novāca? Novāca. Gandrīz tev acu priekšā. Un, cik saprotu, ne jau bez tavas līdzdalības.

-   Kādā nozīmē?

-     Vistiešākajā, kaptein, vistiešākajā! - Kandaurovs likās jautrs, nikns un izsmējīgs. - Redzi, kas notiek - tikko tu parunā ar cilvēku, tā viņa vairs nav.

-Ja tu par to visu zini…

-    Zinu, Saša, visu zinu. Vai brūces izskats tevi nepadarīja piesardzīgāku? Vai slepkavības veids tev absolūti neko neizteica?

-     Izteica, - Juferevs bēdīgi atbildēja, apzinādamies, ka atpaliek no Kandaurova, kurš noskaņots agresīvi un katru teikumu nober kā automāta kārtu.

-   Kamēr tu to stulbeni tirpināji, tev aiz muguras dzertuvē stāvēja slepkava? Piekriti?

-Jā, laikam tas bija viņš. Ne jau katrs var tā rīkli pāršķelt… Galva gandrīz nogriezta.

-   Kā viņš izskatījās, Saša?

-   Nepievērsu uzmanību… Kaut kāds sīks, pelēcīgs drūmiķis, stāvēja, uzgriezis muguru, bet, bet, šķiet, ieklausīdamies. Jā, atcerējos - galvā gaiša naģene, audekla.

-   Ar lielu nagu?

-    Nē, Kostja… Mūsējā naģenīte, Krievijas… Ar lieliem nagiem - tās no svešzemēm… Gaiša naģenīte, - Juferevs atkārtoja.

-   Tā… Jauš mana zeka sirds… Vai tev kas vajadzīgs, ko?

-   Sirdi nepiemānīsi.

-   Skaidrs. Brīdinu uzreiz - tikai bārters, tikai apmaiņa. Kaut ko tu pateiksi, kaut ko es… Niekus negvelz. Tikai par lietu. Vai piekriti?

-   Tad nu tā, Kostja… Šis slepkava… Vismaz viens no viņiem… Nav sēdējis. Otrs arī ne.

-    Šerpi, - Kandaurovs uz bridi apklusa. - Vai tas skaidri zināms?

-   Man ir viņu pirkstu nospiedumi.

-   Abu?! - Kandaurovs neslēpa apbrīnu.

-  Abu… Ja viņi bija divi. Ja nonāksi kādam uz pēdām, iedod man pirkstu nospiedumus - salīdzināšu, noskaidrošu un apliecināšu.

-   Tas arī nav maz. Jautā, Saša.

-   Tātad, Kostja… Iedomājies, ka skaista sieviete no tavām aprindām…

-   Manās aprindās citādu nemaz nav!

-   Cik tur taisnības un cik maldu, es zinu, - Juferevs pavīpsnāja. - Par to nav runas. Tātad: skaista sieviete norunā ar tevi tikšanos.

-     Parasti tikšanos norunāju es, - Kandaurovs, kļuvis nopietns, atteica. - Viņām to nedrīkst ļaut.

-   Es teicu - iedomājies… Tātad viņa nozīmē tikšanos un saka - tiksimies centrā, tiksimies pašā, pašā centrā.

-   Tā, - Kandaurovs klusi sacīja. - Un kāds ir jautājums?

-   Uz kuru vietu tu dosies?

-   Tu vēlies zināt, kas ir pats, pats centrs?

-Jā-

Kandaurovs brīdi klusēja. Juferevs dzirdēja viņa elpu, bet nesteidzināja.

-   Tu meklē sievieti? - Kandaurovs pavaicāja.

-Jā-

-   Viņa nozīmēja tev tikšanos?

-   Varētu teikt arī tā.

-   Un tu vēlies viņu tur atrast? Tu esi uz pēdām, kaptein? - • Kandaurovs secināja.

-   Nē, Kostja, vēl ne. Pagaidām tikai ļaujos intuīcijai.

-   Tev ir laba intuīcija, Saša. Ja tie mērgļi nav sēdējuši, kā tu apgalvo, tātad patiešām no "atsaldētajiem". Pēc zeķu skolas tā neuzvedas.

-   Visādi gadās, - Juferevs neiebilda. - Tad ko tu man pateiksi par centru?

-   Tad nu tā, Saša… Pakalpojums pret pakalpojumu. Es jau varētu tev pateikt, lai meklē restorānā "Centrs", bet nemelošu. Par "Centru" jau kādu laiku dēvē restorānu "Zemes naba". Bet to zina tikai daži. Tā nav domāta tādiem kā tu, Saša.

-   Kādā nozīmē?

-    Cenu nozīmē. Bet es tur neesmu pēdējā vietā… Varam aiziet. Ja jau kopš zināma laika strādājam kopā. Vai esi gatavs?

-   Tas ir mājiens, ka viens būšu tur nevēlams?

-   Saša! Nekādu mājienu! Runāju skaidru valodu! Nenoraidi šo manu augstsirdīgo piedāvājumu!

-   Es to pieņemu.

-      Sarunāts. Tiksimies deviņos vakarā. Sēdi mājās, aizbraukšu tev pakaļ.

-   Tu zini, kur es dzīvoju?

-   Saša! Nedrīkst taču tik zemu novērtēt savus cīņubiedrus! - Kandaurovs pārmetoši novilka.

Un nolika klausuli.

Juferevs, viltnieks, visu neizstāstīja. Viņam nav jāatskaitās kriminālajai autoritātei par saviem atradumiem. Pietiks ar to, ko pateica. Jau tas fakts, ka slepkavu pirkstu nospiedumi neatradās nevienā kartotēkā, bija daudz, pat ļoti daudz.

Jufereva rīcībā bija vēl šis tas.

Uz ieskrietuvē konfiscētās alus pudeles tika atrasti pietiekami skaidri pirkstu nospiedumi. Kā noskaidrojās, arī tādi valsts milicijas kartotēkās neskaitījās. Tāpat kā tie, kurus atrada uz grāmatas. Pirkstu nospiedumi izrādījās atšķirīgi. Tātad Juferevam mapē jau bija ziņas par diviem nozieguma dalībniekiem.

Par trešo viņš zināja tikai to, ka tā ir sieviete, pietiekami jauna un koša, lai piesaistītu sētas dzērāja uzmanību. Tai pašā laikā viņa izskatījās visai pieejama, ja jau Jakuškins vispār uzdrošinājās iepazīties. Turklāt ne tikai izskatījās, bet arī izrādījās pieejama, ja jau tika sarunāta arī tikšanās. Mutvārdu portrets bija padevies tik pilnīgs, ka Juferevs viņu laikam pazītu pat, nejauši ieraugot, uz ielas: gari, gaiši mati, vaļīgas manieres, uz vaiga dzimumzīmīte, gluži kā dziesmā.

Tiesa, Jufereva spriedelējumos daži fakti likās pievilkti aiz matiem, un viņš to labi apzinājās - nebija nekādu pierādījumu, ka sieviete tiešām piedalījusies noziegumā.

Tikai minējumi un pieņēmumi.

Bet no otras puses, no otras puses…

Kāpēc tika nogalināts Jakuškins?

Nekam nederīgs blēdis un dzērājs, kurš nevienu nopietni neapdraudēja… Kāpēc viņam pāršķēla kaklu?

Tūlīt pēc tam, kad viņš bija izstāstījis par sievieti un piekritis parakstīt protokolu. Tas liecināja, ka Juferevs atrodas uz pareizā ceļa.

Jāmeklē sieviete.

Ne velti saka - meklējiet sievieti!

Un vēl - krimināllietas mapē atrodas ekspertīzes slēdziens, kurā apgalvots - Jakuškina slepkavam starp augšzobiem izveidojusies sprauga, pusotra vai divu milimetru platumā. Juferevs ar šo sīko sasniegumu pat lepojās, jo zobu sprauga un vēl piedevām pirkstu nospiedumi…

Tas jau ir ļoti daudz.

Kā viņi par šo spraudziņu uzzināja… Tobrīd, kad'Jakuškins stāstīja par sievieti ar dzimumzīmīti, pelēcīgais vīrelis dzēra alu vai vismaz izlikās, ka dzer. Stāvēdams ar muguru pret

runātājiem, slepkava to izdzirdēja un, nespēdams savaldīties, satvēra zobos glāzītes malu.

Ne velti, ne velti Juferevs paķēra no dzertuves ne tikai pudeli, bet arī šo nelaimīgo papīra glāzīti. Noziedznieks bija atstājis tik skaidru sakodienu, ka tas pilnībā spēja sacensties ar pirkstu nospiedumiem. Bet spraudziņa starp zobiem…

Tā jau ir līdzvērtīga dzimumzīmei.

Tas viss kopā Juferevam ļāva cerēt, ka slepkavas tomēr izdosies atrast. Tai pašā laikā viņš saprata, ka šie atradumi tikpat labi var izrādīties absolūti nederīgi. Pēc tik skaļas slepkavības noziedzniekiem vajadzētu aizbraukt no pilsētas, izzūdot bezgalīgajos valsts plašumos. Kur nu valsts, pilnīgi iespējams, viņi tagad atrodas netālu no Apihtina - gozējas smilšainajos liedagos un peldas siltajos Vidusjūras ūdeņos…

Lai gan Jakuškina slepkavība liecināja - viņi nekur nav aizbraukuši. Bet ka pirkstu nospiedumi neatradās pat vis- > plašākajā valsts kartotēkā… Tas tikai nozīmē - zaļknābji, bet zaļknābjiem veicas, tāpēc viņi ir pašpaļāvīgi un neapdomīgi.

Turpretim Jakuškina slepkavība, viņu drošā rīcība, liecināja par kaut ko gluži pretēju…

Tomēr Juferevs savaldību nezaudēja un pašpārmetumos nemocījās. Viņš mierīgi pieņēma abas iespējas, abas to apmierināja, iekļaujoties iedomātajā slepkavības shēmā, kurai pārāk liela nozīme netika piešķirta, jo pieredze liecināja - beigās tikpat viss izrādīsies citādi un atklāsies citi virzošie iemesli un apstākļi.

Bet kaut ko Juferevs tomēr ne uz mirkli neatļāvās aizmirst - par nozieguma upuri bija kļuvis Apihtins, tās bankas valdes priekšsēdētājs, kura atradās Kandaurova, pilsētas kriminālās autoritātes un slavena bandīta, paspārnē

Pienāca diena, kad Apihtins beidzot saņēmās braukt uz Troodu. Jau pats nosaukums šķita mistisks, gandrīz pārdabisks, un pagāja vairākas dienas, vairākas saulainas, nedabiski košas dienas, līdz viņš pats sev pateica - ir laiks.

Vai nu pēc traģēdijas bija saasinājusies dzīves uztvere, vai atmodušies jauneklīgie spēki un jūtas, bet visi Pafā gūtie iespaidi šķita tik spilgti, ka sāka likties nereāli. Pamozdamies no rīta Vidusjūras saules pielietajā numurā, viņš uzdeva sev vienu un to pašu jautājumu: "Ak Dievs, vai esmu vēl dzīvs, vai jau atrodos viņpasaulē?"

Nokāpis no sava otrā stāva, Apihtins sasveicinājās ar mazās viesnīciņas saimnieku, viņa bērniem un sievu - tie visi turpat strādāja un priecājās par katru viesi. Arī viņi pasveicināja bārdaino gigantu, kurš smaidīdams izsoļoja cauri vestibilam, lai vēlu vakarā atgrieztos tikpat smaidīgs un nerunīgs, tikai piedzēries.

Un pienāca, pienāca beidzot diena, kad Apihtins paziņoja saimniekam, ka viņam nepieciešams taksometrs.

-   Trooda, - viņš teica un norādīja ar roku kaut kur aiz apvāršņa.

-  O! - saimnieks, sajūsmā izvalbījis acis, novaidējās: - O! Trooda!

Un nolieca galvu, izrādīdams cieņu cilvēkam, kurš

uzdrošinājies braukt uz Troodu.

Mašīna bija gatava pēc piecpadsmit minūtēm - balts, vaļējs mersedess. Šoferis, saimnieka brāļadēls, būdams viņam netverami līdzīgs, likās tikpat godbijīgs un sajūsmināts.

-   O! - tas priecīgi iesaucās. - Trooda! - Šķiet, pats juzdamies laimīgs beidzot nokļūt šai satriecošajā vietā.

Nosviedis somu uz aizmugurējā sēdekļa, Apihtins apsēdās līdzās šoferim un ākstīgā svarīgumā pastiepa roku uz priekšu. Sak, braucam!

Un baltā, vaļējā mašīna devās ceļā.

Acīs Apihtinam griezās spilgtā saule, pa labi, gluži blakus, mirguļoja neciešami zilā jūra, sejā sitās silta svešas zāles dvesma. Gaiss, uzstājīgā maigumā apvēdīdams visu ķermeni, Apihtinam atsauca atmiņā Krimu un Koktebeli, jo, atklāti runājot, šī jūra no Melnās nemaz pārāk neatšķīrās. Šā rīta un brauciena svinīgums atmiņas tikai iekvēlināja.

Un laiks, laiks beidzot pateikt pašu galveno - Apihtins sāka ievērot sevī dīvainas pārvērtības, gluži citādākas nekā tās, uz kurām bija cerējis pats vai draugi. Kādu rītu viņš piepeši sāpīgi izjuta bārdas smagumu. Apihtins grozījās pa gultu, izlikdams to virs segas, tad atkal apklādams, bet bārda traucēja, līdz viņš beidzot, nespēdams ilgāk izturēt, piecēlās, apģērbās un devās ārā no viesnīcas. Valodas nezināšana nemaz netraucēja, nesagādāja nekādas raizes un neērtības.

Frizētava vēl bija slēgta, un saimnieks laistīja ietvi, bet, ievērojis ieinteresēto viesi, tūlīt pat ar plašu žestu un laipnu, sirsnīgu smaidu aicināja iekšā. Apsēdies krēslā, Apihtins satvēra bārdu saujā un ar otru roku imitēja griešanu. Sak, bārda jāapgriež. Un parādīja, cik daudz jāatstāj - apmēram centimetru.

Frizieris tā nopriecājās, it kā viņš pats tūlīt grasītos atbrīvoties no lielās, līdz nāvei apnikušās bārdas.

Vairākas reizes gaisā noklabinājis skanīgās grieznes, viņš ķērās pie darba. Tiesa, vairākkārt tramīgi pavērdamies spogulī un cenzdamies uztvert Apihtina skatienu - vai nav pārāk aizrāvies un bārda nekļūst par īsu.

Bet klients tikai mierinoši māja ar galvu - dari vien un neuztraucies. Viņš aizvien vairāk sāka sev iepatikties. Dzīve bija pārāk izmainījusies, lai, tāpat kā agrāk, cēli un pašapmierināti nēsātu tādu bārdu. Tā vairs nesaderējās ar viņa izjūtām un attieksmi pret sevi un pasauli. Kādu rītu bārda vienkārši sāka likties muļķīga, augstprātīga un nevajadzīga.

Kad pavisam īsā bārda beidzot bija ieguvusi galīgo apveidu un friziera žesti kļuva aizvien simboliskāki, Apihtins norādīja arī uz galvu - sak, arī te jāpastrādā. Frizieris atkal kļuva priecīgs un piecpadsmit minūtēs pilnīgi pārveidoja baņķiera frizūru. Apihtins neviltotā pārsteigumā raudzījās spogulī - majestātiskums bija pazudis, un tagad viņš redzēja desantniekam līdzīgu jaunu puisi ar spēcīgu kaklu.

Pabeidzis darbu, frizieris pagāja malā un sastinga sajūsmā - sak, pat viņš nebija paredzējis tik pārsteidzošas pārvērtības, tik satriecošu rezultātu, nebija gaidījis, ka klients varētu būt tik jauns un lielisks.

- Tā, lūk, brāl, - Apihtins noteica, pieceldamies no krēsla un noraudams palagu ar matu bagātības paliekām. Savu jauno izskatu viņš pieņēma uzreiz, bez kādām šaubām. Radās rāma apjauta, ka šobrīd tas ir tieši tāds, kādam tam jābūt īstajā veidolā.

Bija notikusi vēl kāda pārvērtība. Jau trešajā dienā pēc ierašanās Pafā viņš spēji sajuta, ka te neiederas. Savā tumšajā uzvalkā, ar kaklasaiti, kaut kādām dārgām, bet nejēdzīgām kurpēm kājās - Krievijas banku nūģu universālajā formā - viņš jutās muļķīgi un neveikli. Patiesībā neomulīgi un traucējoši neērti viņš sāka justies uzreiz, nākamajā rītā, tikko izgājis no sava numura. Bet trešajā dienā jau apjauta arī iemeslu, saprata, ka viņa dārgais un zināmā mērā monumentālais tērps te var izraisīt tikai smieklus, labdabīgus, patiesus smieklus, bet nekādā gadījumā skumjas un līdzjūtību.

Un Apihtins tūlīt pat pirmajā tirgotavā nopirka gaišas lin- audekla bikses, ādas basenes, dažus krekliņus ar palmām, mērkaķiem un ēzeļiem uz krūtīm, nopirka arī naģeni ar milzīgu nagu, kurš slējās virs pieres teju pusmetra garumā. Savu uzvalku iestūmis maisiņā, iemeta somā un steigšus aizvilka slēdzi, it kā baidīdamies no neprognozējamas atriebības.

Viņš apmainīja pat brilles - smago, melno ietvaru vietā, kuri iedvesa bijību visiem "Fēniksa" apmeklētājiem, izvēlējās vieglu, smalku zelta rāmīti.

No senajiem paziņām reti kurš viņu tagad pazītu. Visdrīzāk jau vispār nepazītu un vienaldzīgi paskrietu garām.

Ar savu jauno izskatu Apihtins sarada uzreiz, un uzreiz arī radās sajūta, ka viss notiek pareizi un saprātīgi. Nerimtīgās, trulās sāpes, no kurām glābiņu varēja rast tikai paralēlajā pasaulē, pierima un kļuva paciešamas. Tās neizzuda, turpināja par sevi atgādināt, bet tagad jau varēja izturēt un pat turpināt dzīvot.

Tā nu baltajā, vaļējā mersedesā iesēdās gluži cits cilvēks. Tas gan nenozīmē, ka viņš bija kļuvis runīgāks, sameklējis draugus un dzīroja jautrās tautiešu kompānijās, nē, Apihtins tikai klusi smaidīja un, šķiet, aizslīdēja aizvien tālāk no senās dzīves, kur grozījās liela nauda, nogrieztas galvas, asinis un svaiga kapavieta.

- Afrodīte! - šoferis priecīgi iesaucās, norādīdams uz nelielu līci, kurš piepeši parādījās aiz ceļa līkuma.

-   Kāda Afrodīte? - Apihtins nespēja izprast grieķa sajūsmas cēloni un kāpēc viņam piepeši iegailējušās acis, lai gan šīs acis jau gailēja pastāvīgi.

-   Afrodīte? - šoferis atkārtoja vēl priecīgāk un ar pirkstiem attēloja no jūras soļojošu cilvēku.

Un Apihtins saprata.

Te no jūras putām iznira skaistule Afrodīte, iznāca šai krastā, šajās smiltīs, pie šīm pašām klintīm, tikai pirms tūkstoš gadiem. Izkāpa nolāsojusi, uz visiem laikiem kļūdama par visskaistāko zemes būtni.

-   Stop! - Apihtins iesaucās un, pametis mašīnu, vieglā solī pa stāvo nogāzi aizskrēja līdz jūrai.

Bija agrs, un tūristi vēl nebija paspējuši pieblīvēt nelielo pludmali. Apihtins varēja izbaudīt pilnīgu vientulību. Pagājies pa smiltīm, viņš palūkojās apkārt, un dvēsele atkal iesmeldzās, radās senā atpazīstamības sajūta. Pēc mirkļa saprata - te viss drausmīgi līdzīgs Koktebeles līcim, kur viņš bija ar…

Tas nav svarīgi, nav svarīgi. Apihtins pārtrauca atmiņu pavedienu. Koktebelē šāds pats līcis saucās vienkāršāk - Varžu līcis. Arī tur kaut kādos aizvēsturiskos laikos, vulkānam atmostoties, no kalnu virsotnēm atšķēlās milzīgi bluķi un gāzās jūrā. Apihtins noģērbās un, ilgi nedomādams, metās ūdenī, dzidri zilajos viļņos, no kurienes savulaik iznira Afrodīte, no kuriem - kas zina, kas zina - varbūt vēl tagad ikrītu iznirst. Apihtinam likās, ka viņa pavisam nesen aizsoļojusi pa šīm smiltīm un viņš to noteikti būtu sastapis, ja tikai šoferis būtu izbraucis kaut nedaudz ātrāk.

Ceļš, kas veda uz Troodu, izrādījās tieši tāds pats, kāds veda no Koktebeles uz Jaltu. Tie paši pacēlumi, tā pati jūra, kas visu laiku atradās tepat līdzās - aiz koku galotnēm, aiz pagrieziena, aiz šaurās ielejas. Apihtinu visu laiku vajāja sajūta, ka viņš vienkārši atgriezies, vienkārši atgriezies vietās, kur kādreiz juties laimīgs un apmierināts.

Tad bija baznīca, gluži jauna, bet būvēta pēc senlaicīgiem zīmējumiem un rasējumiem, izmantojot senos celtniecības paņēmienus. Tad Makarija kaps, klosteris un beidzot, ak Dievs, visbeidzot, klostera ēdnīca, kur Apihtins sēdās pie gara galda kopā ar citiem viesiem no visas pasaules. Visu rītu neko neņēmis mutē, viņš gaidīja to laimīgo mirkli, kad mūks melnā tērpā iznāks pa šaurajām durvīm un uzliks uz galda slaveno pašbrūvēto, kura dēļ viņš vispār brauca uz salu un vai veselu gadu gatavojās šim ceļojumam.

Parādījās mūks, kluss, skaidrā prātā, un nolika Apihtinam priekšā milzīgu zaļa stikla pudeli. Tai bija pavisam parasta forma, vienkārša un smeldzīgi pazīstama, sen ierasta, bet banku aprindās atkal piemirsta.

Glāzītes izrādījās nelielas. Pielējis savējo līdz malām, Apihtins padeva pudeli tālāk - tā viņu vairs neinteresēja. Viņam negribējās ne saskandināt, ne sacīt tostus, ne pacelt glāzi un priecīgi lūkoties apkārt. Negribējās. Pēdējā laikā viņš vienkārši bija atradis saskandināt, tas likās absolūti lieki un nevajadzīgi. Pietuvinājis glāzi sejai, Apihtins ieelpoja pašbrūvētā dvesmu un klusībā nodomāja: "Lūk, tas nu ir piepildījies…"

Un izdzēra.

Pašbrūvētais izrādījās labs. Viņš bija baidījies no šī mirkļa, kad tiks norīts pirmais malks, baidījies, ka kandža izrādīsies vāja, silta un duļķaina, bet, paldies Dievam, visas šaubas uzreiz izgaisa. Pašbrūvētais bija stiprs, piecdesmit grādu, ne mazāk, dzidrs un pietiekami atdzesēts.

Apihtins, ieklausīdamies sevī, uz kādu brīdi sastinga, lai pārliecinātos, ka organisms dzērienu pieņēmis labprāt un ar prieku. Pacēlis acis, viņš sastapa mūka skatienu. Tas skatījās jautājoši - sak, kā?

Apihtins pacēla augšup īkšķi - starptautisks atzinības žests. Un norādīja uz glāzīti - derētu vēl mazliet ieliet!

Mūks sarūgtināts iepleta rokas - laba daudz nevajag.

Apihtins nolika uz galda desmit dolāru.

Mūks pasmaidīja, pazuda aiz šaurajām durvīm un pēc brīža atgriezās ar nelielu pudelīti, aptuveni gramu trīssimt. Pudelīti viņš nolika uz galda priekšā Apihtinam, bet, kad tas pastūma tuvāk naudu, noliedzoši papurināja galvu - sak, dzer uz veselību, bet naudu nevajag, nedrīkst.

Pārlējis pudelītes saturu lielā glāzē, kas acīmredzot bija paredzēta sulai, Apihtins vispirms nodzēra pusi, bet pēc laiciņa sajūsmināti tramīgā mūka acu priekšā to iztukšoja līdz dibenam.

Neapmierināti ieņurdējās kaimiņi, kuri nez kāpēc domāja, ka viņam bija jādalās kandžā ar citiem, bet Apihtins tiem nepievērsa nekādu vērību.

-    Cilvēki mēdz būt dažādi, - galdabiedrs neapmierināts noburkšķēja.

-   Vecīt, - Apihtins pagriezās pret viņu, - piedod, bet te tāda mistiska lieta…

-   Pēcnāves? - uzrunātais nosmīkņāja.

-    Nē, vienkārši mistiska… Piedod. Mēs tūlīt iziesim no šejienes, un es tev nopirkšu jebkuru pudeli… Sarunāts?

-   Nenopirksi.

-   Deram? - Apihtins pastiepa plato plaukstu.

-   Uz ko?

-   Uz kasti grieķu konjaka.

-   Un tu man nopirksi pudeli, lai vinnētu kasti?

-   Vecais, tev nekādi nevar izdabāt. - Apihtins pievērsās savai uzkodai. Sinepes patiešām izrādījās dīvainā krāsā, gaiši dzeltenas un, protams, saldenas, nekāda asuma, vienīgi nedaudz rūgtenuma. Tāpat kā pēdējā laikā Apihtina dzīvē - nekāda asuma, tikai viegls, tagad jau neliels rūgtums.

Šī diena patiešām likās mistikas apdvesta. Gan klostera skatu laukumiņš, no kura pavērās jūra, meži un kalni, gan kalsnie mūki melnajās sutanās, gan arhibīskapa kaps un pat sīkā ķilda ar platsejaino tūristu. Kad Apihtins jau devās uz savu mersedesu, viņš, pielavījies no mugurpuses, paspēja saķert to aiz elkoņa.

-     Dārgais biedri, bet apsolītā pudele? - Galdabiedra sarkanais ģīmis izplūda platā smaidā, acīmredzot viņš šurp nebija ieradies tukšā, no vienas kandžas glāzītes tā nesasarkst.

-   Piedod, vecais, - Apihtins atvainojās, - es te neredzu veikalus… Bet no solījuma neatsakos. - Viņš izņēma un pastiepa vīrietim desmit dolāru: - Vai pietiks?

-   Vispār jau pamaz…

-   Tiešām? - Apihtins izbrīnījās. - Nu ko… - Un viņš pasniedza vēl otru desmitnieku. - Tagad nu gan pietiks?

-   Kā nu to ņem…

-    Vecais, tu slikti beigsi! - Apihtins asi atcirta. Nez kāpēc viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tā arī notiks. Mistiska pārliecība. Naudu vecim viņš neiedeva bet iebāza atpakaļ kabatā. Un atkal absolūta pārliecība, ka rīkojas pareizi. Pilnīgā saskaņā ar senajiem likumiem, pēc kuriem vadījās, pat tos nezinādams.

Kad pēc pāris dienām, jau Pafas lidostā, nīkdams lidmašīnas gaidās, Apihtins uzkāpa uz bagāžas svariem, viņu pārņēma šausmas. Bultiņa vairs neapstājās pie pēdējos gados ierastajiem simtdesmit kilogramiem, bet tikai pie deviņdesmit. Turklāt viņam plecā karājās diezgan smaga soma, mugurā - drēbes, kājās - apavi, un tas viss notika tūlīt pēc pusdienām. Tātad īstais svars varētu būt kilogrami astoņdesmit pieci vai vēl mazāk.

-   Nu tu laid, vecais, - viņš noraizējies noburkšķēja un devās meklēt spoguli. Tas atradās tualetē. No aizspogulijas pretim raudzījās pilnīgi svešs cilvēks. Viņš tikai zināja, skaidri zināja, ka tas ir Vladimirs Nikolajevičs Apihtins. Kalsnais, jaunais tēvainis ar īsi apgrieztajiem matiem un trīs nedēļu seniem bārdas rugājiem Apihtinam uzreiz iepatikās. Viņš piepeši skaidri apzinājās, ka uz šo cilvēku var paļauties un tas kaut ko spēj, kaut ko tādu, ko nekad nespētu izdarīt bārdainais, garmatainais un resnvēderainais baņķieris.

-   Nu ko, - Apihtins nomurmināja, - nu ko… Lai notiek… Notiek tikai tas, kam bija jānotiek.

Apihtina dvēsele brieda un mainījās, un šīs pārvērtības viņam patika. Dodamies uz lidmašīnas trapu, viņš piepeši apjauta, ka mainījusies gaita. Kļuvusi vieglāka un trauksmaināka. Tagad neapstājoties varēja mierīgi atskatīties, par ko agrāk nebija ko domāt. Pārlēcis pāri peļķei, Apihtins klusi

iesmējās - agrāk viņš tai būtu apgājis apkārt.

* *

Restorānā "Zemes naba" skaidri jautās kriminālas vēsmas. Pieredzējis cilvēks uzreiz sajuta citas pasaules klātbūtni. Nekas te nebija skaidrs un acīmredzams, nekas nebija klajš un vienkāršs. Satraucoši čuksti, saskatīšanās un viesmīļu žesti, ar kuriem tie vai nu mierināja klientus, vai brīdināja par piepešām briesmām. Daudz ko uztvēra no pusvārda, pasūtījumi izskanēja lakoniski, it kā runa būtu par visiem zināmām lietām. Bet Kandaurovs bija jautrs un pat aušīgs, te visi viņu pazina, arī viņš pazina daudzus, kāds kaut ko kliedza, viņš tikpat skaļi atbildēja, pat nemēģinādams runāt klusāk.

Juferevs padevīgi sekoja Kandaurovam pa pēdām kā provin- ciālis galvaspilsētas restorānā, kur to atvedis attāls radinieks. Viņš visu uztvēra kā pašsaprotamu, ne par ko nebrīnījās, bet visu ievēroja, nemaz nevarēja neievērot, jo vieta bija dīvaina un viņš te atradās pirmo reizi.

-   Kur sēdisimies? - Kandaurovs uz viņu atskatījās.

-   Kur teiksi, priekšniek.

-   Par Kostju mani sauc, par Kostju. - Kandaurovs plati un . priecīgi pasmaidīja, bet acis palika nopietnas, un Juferevs saprata - piezīme domāta nopietni.

-   Vainīgs, - viņš atteica. - Šķiet, tur ir brīvs galdiņš…

-    Te, Saša, būs brīvs tas galdiņš, kurš mums iepatiksies. Piezemēsimies tur stūrītī… Mēs redzēsim visu, bet mūs būs saskatīt grūti… Turklāt nemanīts neviens arī nepiezagsies, ko?

-   Vai tad gadās, ka pielavās?

-   Kāpēc lai es par to lauzītu galvu - gadās vai negadās, bieži vai reti, te vai kur citur? Kāpēc, Saša? Vai var pielavīties? Var. Tātad man tas jāparedz. Tāpēc jau vēl esmu dzīvs. Tu arī, tātad

esi pareizi uzvedies. Bet daži uzvedas slikti, varētu pat teikt, pretīgi. Rezultātus mēs zinām. Vai piekriti?

-   Visam un pilnībā, - Juferevs pavīpsnāja.

Tikko viņi paspēja apsēsties pie stūra galdiņa zilajā dūmu mākonī, kad jau parādījās viesmīlis melnā uzvalkā, sniegbaltā kreklā un ar sārtu tauriņu. Demonstrēdams tālos braucienos apgūtās manieres, viņš klusēdams nolika uz galda ēdienkarti un pakāpās soli atpakaļ.

-   Sveiks, Kola, - Kandaurovs sasveicinājās. - Kas jauns?

-   Pagaidām nekā.

-   Neviens nekur nav pat iepīkstējies?

-   Kostja, tad tu to pēc minūtēm jau zinātu.

-   Labi. Sapratu. Kā tu mūs ar draugu iepriecināsi?

-   Lasis labs, gaļa ar melnajām plūmēm…

-   Un šņabis arī, - Kandaurovs pārtrauca uzskaitījumu.

-   Klausies, - kad viesmīlis aizgāja, Juferevs čukstus

nošausminājās, - te ir kaut kādas neaptveramas cenas.

-     Es taču brīdināju. - Paņēmis ēdienkarti, Kandaurovs aizvēra vāciņu un uzmeta uz blakusgaldiņa. - Tu esi mans viesis. Tāpēc cenas uz tevi neattiecas. Un pa kabatu nesitīs. Turklāt tu man šodien pateici šo to ārkārtīgi svarīgu, esmu tavs parādnieks… Sarunāts? - Kandaurovs uzlika savu sīko plauk-' steli uz Jufereva rokas.

-   Lai notiek, - kapteinis piekrita, nolemdams, ka tirgoties un vicināt savu nožēlojami sīko naudiņu šobrīd patiešām nebūtu piedienīgi.

-    Starp citu, par tavu paziņojumu… Tas, ka šie*r puiši nav sēdējuši, ir ļoti svarīgi, kaptein.

-   Zinu. Vispār jau mani sauc Saša:

-     Vainīgs, - Kandaurovs uzsita Juferevam uz pleca. - Labojums pieņemts. Tu saki, ka tev ir viņu pirkstu nospiedumi?

-Jā.

-   Ar kartotēku salīdzināji?

-   Neskaitās.

-   Pavisam zaļi?

-   Spriežot pēc rokraksta… Vienkārši veiksminieki.

-    To mēs vēl paskatīsimies. - Kandaurova vaigu muskuļi notrīsēja, saspringa… un viņš pagriezās uz zāles pusi.

Cilvēku kļuva aizvien vairāk, galvenokārt jauni puiši vakara uzvalkos, kuri ne vienmēr labi piegulēja, tāpēc daudzi jutās diezgan neveikli.

-   Un kas tas par daiktu pie griestiem? - Juferevs norādīja uz košā krāsām izgaismotu, izrakstītu akmens bluķi ar smailu augšgalu.

-    Ā! - Kandaurovs nopriecājās, ka iztraucēts no nepatīkamām domām. - Tā taču Zemes Naba! Speciāli pasūtīju Grieķijā, Delfos, pie Jupitera tempļa! Vari iedomāties? Tur ir oriģināls - Zemes Naba. Es gribēju to nopirkt - tas ir divus vai arī divdesmit divus gadu tūkstošus vecs… Nedeva! Tādu naudu piedāvāju, varētu pat teikt, traku naudu… Tomēr neatdeva, sīkstuļi. Nācās pasūtīt kopiju. Bet kopija arī nāk no turienes, no Grieķijas. Tā kā te nav nekādi blefi.

-   Redz, kā, - Juferevs pieklājīgi pabrīnījās. - Laikam jau arī kopija iznāca tīri sālīti?

-   Toties nu mums ir sava Zemes Naba, skaidrs?! Savējā! Un nav vēl zināms, kur atrodas īstā naba!

-   Sieviešu gan, kā redzu, te nav daudz…

-   Cik tev vajag?

-   Vienu, Kostja, tikai vienu… Bet īsto.

-   Nekādu problēmu, kaptein… Piedod… Nekādu problēmu, Saša. Kā viņu sauc?

-   Nezinu.

-   Kā viņa izskatās?

-      Nezinu, - Juferevs sameloja, negribēdams atklāt Kandaurovam visu, ko zina.

-   Tā, - Kandaurovs, caur pieri lūkodamies, novilka. - Tomēr viņa te mēdz iegriezties?

-   Tā liekas.

-   Kā redzu, tavs darbiņš nav no vieglajiem.

-   Nekā apskaužama.

-   Un kā tu domā viņu atpazīt?

-   Nav ne jausmas. Varētu būt koša, uzkrītoša sieviete, varbūt pat skaista, lai gan tas nav obligāti.

-   Tu, Saša, man neticēsi, bet te visas ir košas un uzkrītošas, un gandrīz visas arī skaistas. Šobrīd viņu vēl maz, bet ar katru mirkli kļūs aizvien vairāk. Pastaigā, pagrozies, pieej pie bāra, es izrīkoju, lai tev ielej visu, ko vēlēsies. Jūtu, ka visu man nepastāstīji, bet tā ir tava darīšana.

-    Kostja, es viņu patiešām nekad neesmu redzējis. Ne dzīvē, ne fotogrāfijā. Un pat tas, ka viņa te mēdz uzturēties… Tikai pieņēmums, par kuru pat pilnībā neesmu pārliecināts.

-    Nu labi. - Kandaurovs noticēja, bet vairāk neuzstāja. - Pagrozies. Arī man viens otrs jāsatiek, šis tas jāpasaka… Pēc minūtēm piecpadsmit tiksimies pie šī paša galdiņa. Tā der?

-   Pilnībā.

Virzīdamies uz bāra pusi, Juferevs sāka līkumot starp galdiņiem. Restorāns izskatījās pilns, brīvu vietu atlicis maz, un tās pašas aizņemtas - uz galdiņiem atradās brīdinoši uzraksti. Orķestris bija neliels un kluss, acīmredzot no stadioniem patapināto pastiprinātāju laiki izzuduši pagātnē. Naudīgā, nopietnā publika deva priekšroku klusai un pat zināmā mērā nedzirdamai mūzikai, lai varētu mierīgi parunāt, sadzirdot katru vārdu un uztverot intonācijas, kas varētu būt vēl svarīgākas.

Kapteinis sāka aplūkot sievietes, un tas tika ievērots - viņam tūlīt ceļā iznira skaistule, atvainodamās par neveiklību, bet pie bāra uzsmaidīja vēl viena, ne tik skaista, bet uzkrītoša.

-   Simt gramu konjaka? - Viesmīlis pasmaidīja.

-   Piecdesmit, - Juferevs precizēja.

-    Vai tad tagad īstie vīrieši jau dzer pa piecdesmit? - apvaicājās sieviete šaurā, mirdzošā kleitā.

-   Un kā tad viņi dzēra agrāk?

-   Pa simtpiecdesmit. - Viņa Juferevam uzsmaidīja, likdama saprast, ka iepazīšanās uzskatāma par gandrīz pabeigtu un tagad varētu sākties vaļsirdīgāka saruna.

-   Simtpiecdesmit - tā jau ir profesija.

-   Un kāda ir jūsu nodarbošanās?

-     Piecdesmitgramīga, - Juferevs atteica, gandrīz galanti pieskardamies sievietes kailajai rokai, reizē atvainodamies un atvadīdamies.

-   Jūs vēl neaiziesit?

-   O, mūsu ceļi vēl šeit noteikti krustosies, un ne reizi vien. - Sieviete Juferevu nemaz neinteresēja - viņai bija īsi, tumši mati un uz vaiga ne miņas no dzimumzīmēm. Turklāt nez kāpēc radās iespaids, ka šāda sieviete slepkavām nepalīdzētu. Par maz vulgaritātes un vaļīguma.

Juferevs tomēr pietiekami bija pratinājis sievietes, novērodama tik dažādas īpašību un raksturu kombinācijas, ka tagad gluži skaidri spēja iztēloties, kāda būs dzimumzīmes īpašniece. Apkopojot Jakuškina skopo raksturojumu, sievietes attieksmi pret izteikto piedāvājumu satikties un viņas lomu slepkavībā, izveidojās tēls ar konkrētu izskatu un raksturu. Šai sievietei jābūt daudz bezkaunīgākai, nē, pat ne tā, būtībā viņai vairs neeksistēja robežas starp kaunu un bezkaunību. Šie jēdzieni bija atmesti kā absolūti lieki un nevajadzīgi.

-   Nebija īstā? - Juferevs, izdzirdis aiz muguras pieglaimīgu balsi, atskatījās - Kandaurova smaids bija plats un atbruņojošs.

-   Tā liekas.

-   Saša, nu pasaki taču - pēc kā tu ceri viņu pazīt?

-    Uz vaiga dzimumzīmīte, bet acīs mīla, - Juferevs nodungoja Kandaurovam pie auss - piecdesmit grami konjaka jau sāka iedarboties, un viņš atslābināja uzmanību, nedaudz, tomēr atslābināja.

Paņēmis kapteini aiz elkoņa, Kandaurovs to aizveda pustumsā pie nomaļā galdiņa.

-   Saša… Klausies… Ja mēs izķemmēsim pilsētu un atradīsim simt sieviešu ar dzimumzīmēm uz vaiga… Pēc nomazgāšanās tā, labākajā gadījumā, būs saglabājusies tikai vienai.

-     Mani interesējošajai sievietei dzimumzīmīte var būt arī mākslīga. Lai ir uzzīmēta, es neiebilstu.

-     Tas visu maina, - Kandaurovs kļuva nopietns. - Par matiem pat nejautāju - manas meitenes parūkas maina kā cimdus. Tūlīt viņas te visas nodefilēs. - Kandaurovs jau metās kaut kur sānis, bet Juferevs, paspējis saķert viņu aiz piedurknes, piespieda apsēsties.

-   Nesteidzies, Kostja… Es taču neesmu šai lietā iesācējs… Arī šo to saprotu. Paklausies… Tikko Jakuškins pateica par šo sievieti dažus vārdus, tā jau pēc trim minūtēm raustījās uz dzertuves grīdas agonijā ar pārgrieztu kaklu. Tieši pēc trim minūtēm.

-   Un kā tu to izskaidro?

-   Visdrīzāk mani torīt bija izsekojis tas necilais vīrelis, kurš stāvēja dzertuves stūrī… Izskaitļot nenācās grūti - es vairākas reizes apmeklēju Apihtina dzīvokli, devu puišiem kaut kādus norādījumus, piebraucu ar mašīnu, atkal aizbraucu… Viņš man sekoja, kad meklēju Jakuškinu un kad atradu… Tāds bija šo notikumu mehānisms.

-   Sapratu, - Kandaurovs pamāja.

-   Ja saprati, tad atbildi: vai esi drošs, ka šis necilais vīrelis šobrīd te, zālē, neatrodas? Varbūt viņš tikai vējjakas vietā uzvilcis smalku žaketi un tauriņu un mierīgi sūc pie blakusgaldiņa konjaciņu.

-   Izslēgts, - Kandaurovs stingri atteica. - Neviens nezināja, ka šodien te esi uzaicināts.

-     Viņš dzirdēja, kā Jakuškins man stāsta par sarunāto tikšanos. Tikpat labi, kā es. Viņa vietā es to sievieti aizsūtītu pēc iespējas tālāk. Uz kādu gadiņu. Tikai var gadīties, ka viņš pats tiek pasūtīts.

-   Domā, viņiem ir tādas attiecības?

-    Man tā šķiet, - Juferevs izvairījās sniegt izsmeļošāku atbildi.

Pienāca viesmīlis, klusēdams nolika uz galda lasi, konjaku, olīvas un brīdi vēl pakavējās - vai nesekos jauni norādījumi un pasūtījumi.

-   Es lūdzu šņabi, - Kandaurovs asi noteica.

-     Viesis tikko dzēra konjaku… Es nodomāju… Varbūt negribēs jaukt.

-    Gadījās tāds grēks, - Juferevs piekrītoši palocīja galvu. - Nedaudz iedzēru. Lai konjaks paliek, Kostja.

Viegli pavēzējis kalsno plaukstu, Kandaurovs atlaida viesmīli.

-   Ar gaļu… nedaudz pagaidīt? - oficiants mierīgi apvaicājās, it kā Kandaurova dusmu lēkmi pat nebūtu ievērojis un skaidri zinātu, kā uzvesties, kas un kad jānoliek pie vietas.

-   Pēc pusstundas, - Kandaurovs atbildēja.

-   Mācīti zēni, - Juferevs atzinīgi noteica.

-   Šī ir mana māja, es esmu saimnieks un pazīstu viesus. Ari atbildu par visu, kas te notiek. Šis ir labākais restorāns pilsētā. Cilvēks, kuram ir nedaudz naudas un laika… Nāks šurp.

-   Tādā gadījumā pasaki man… Kas tā par dāmu, kura sāniski sēž pa labi no mums…

-   Sarkanā kleitā? - Kandaurovs precizēja.

-Jā, sarkanā kleitā un gariem, gaišiem matiem.

-    Laikam atnākusi līdzi kādam viesim… Tūlīt uzzināšu! - Kandaurovs jau lēca kājās, bet Juferevs viņu atkal aizkavēja.

-     Kostja, - izmeklētājs pārmetoši noteica, - ja mans darbinieks uzvestos tik nesavaldīgi… Es viņu tūlīt pat atlaistu.

-    Jā, nesavaldība ir slikta lieta, - Kandaurovs piekrita. Izrādīdams izpratni, viņš pat uzgrieza sievietei muguru. - Vai tā ir viņa?

-   Nezinu.

-   Kas tad piesaistīja tavu skatienu?

-   Nekas, - Juferevs paraustīja plecus.

Kandaurovs labu brīdi klusēdams vērās vienā punktā, un neviens šai mirklī nespētu noteikt, kurā un ko viņš īsti novēro, par kuru cilvēku veido spriedumu, bargu un nesaudzīgu. Pirksti uz baltā galdauta viegli trīsēja, bungājot nervozu ritmu.

-   Klausies, ko teikšu, kaptein, - viņš klusi ierunājās, joprojām puspievērtām, miegainām acīm blenzdams tukšumā.

-   Mani sauc Saša, - juferevs atgādināja.

-   Iztiksim bez Sašas, - Kandaurova balss šķita gandrīz miegaina, un Juferevs saprata, ka tieši šāds stāvoklis liecina par maksimālu koncentrēšanos un gatavību rīkoties netverami ātri, apņēmīgi, ne mirkli neizjūtot šaubas un svārstīšanos. Un vēl Juferevs saprata, ka maldīgi piedēvējis Kandaurovam labsirdību, viņš nekad tāds nav bijis. - Klausies, ko teikšu… Apihtina sievas un dēla līķus es redzējis neesmu… Bet tava drauģeļa Jakuškina līķi… Redzēju. Speciāli aizgāju uz morgu. Un man to parādīja.

-    Morgā ielaida vai iznesa ārā? - Juferevs nosmīkņāja un tūlīt pat saprata, ka joki beigušies: Kandaurovs palocīja galvu un brīdi saspringti klusēja, it kā nogaidīdams, kad sarunu biedrs beigs ņirgāties.

-   Tātad es viņu redzēju. Un pilnībā varu iztēloties to ainu, kuru ieraudzīji Apihtina dzīvoklī. Tad es teicu - šie atsaldētie ir manējie. Un ne jau tāpēc, ka es būtu pārlieku jūtelīgs… Esmu redzējis arī trakākus skatus. - Kandaurovs, šķiet, vēlreiz apdomāja tikko izteiktos vārdus. - Jā, esmu redzējis vēl trakākus.

-   Pilnīgi iespējams, - Juferevs šo nenozīmīgo frāzi pateica ļoti nopietni, pat godbijīgi - bija taču jāuzsver, ka te notiek saruna, nevis tikai viens uzklausa otra norādījumus.

-     Tātad… - Kandaurovs atkal nogaidīja, līdz izgaisīs Jufereva vārdu radītās gaisa vibrācijas. - Mēs norunājām strādāt kopā. Tu kaut ko neatklāji, es arī kaut ko paturēju pie sevis, nevaram taču pateikt visu līdz pēdējai zilbei, vai ne?

-   Piekrītu.

-   Tātad… Tagad mēs abi pildām uzdevumu, kā izsakās tavā kantorī.

-   Un kā tad izsakās tavējā?

-   Daudz vienkāršāk… Mēs esam darbā. Tāpēc vienam otrs jāatbalsta. Vai mums tas patīk vai ne. Rīt, kur nu rīt, pēc pusstundas mēs aiziesim katrs uz savu pusi, un atkal būsim paši.

-   Kas tad mēs esam?

-   Tu esi dūzis, bet es zaglis. Protams, aptuvenā vērtējumā. Bet pašlaik darām vienu darbu. Vai piekriti?

-Jā, - Juferevs, nedaudz vilcinājies, atteica. Un tad atkārtoja vēlreiz, jau noteiktāk: - Jā, Kostja.

Juferevs sēdēja, uzlicis elkoņus uz galda un atbalstījis vaigus dūrēs. Viņa seja tādēļ savilkās greizās krokās, un skumjās acis bezgala gurdi vērās Kandaurovā, kā iepriekš zinādamas, ko teiks šis cilvēks, ar kuru gadījies nokļūt pie viena galda.

-     Saša, tu man skalo smadzenes, - Kandaurova balsī negaidot ieskanējās sāpes. - Šobrīd es neko dzīvē tā nevēlos, kā nonākt šiem atsaldētajiem uz pēdām. Nezinu, iespējams, tas ir tikai tavs dienesta pienākums, iespējams, tev uz kakla vēl ducis citu lietu, kuras liekas daudz svarīgākas… Bet man tagad prātā tikai šīs slepkavības. Neko citu es negribu, man vairs nav citu vēlēšanos, esmu pametis novārtā visus darbus. Man viņi jāatrod. Nevaru pieļaut, ka manā pilsētā kaut kas tāds notiek…

«• *

-   Manā pilsētā ari tas nav vēlams, - Juferevs piebilda, likdams saprast, ka vispirms tomēr jānoskaidro, kura pilsētā viņi vispār dzīvo.

-   Nevajag, Saša, mani muļķot… Pilsētā pietiek vietas visiem. Jā, tu dzīvo savā pilsētā, bet es - savā. Un tava blondā smuku- līte dzīvo savējā, starp saviem neliešiem un salašņām. Un laikam jau arī uzskata šo pilsētu par savējo. Kas viņa ir?

-   Nezinu, Kostja… Godavārds, nezinu. Vai tiešām tā ir tā pati persona, kuru pieminēja liecinieki… Kura… Nu, un tā tālāk, - Juferevs, ievērojis Kandaurova saspringto pozu un alkatīgi degošās acis, paguva laikus apklust.

-   Un ja viņai uz vaidziņa būs dzimumzīmīte?

-   Dzimumzīmīte - tas būs labi, - Juferevs nedaudz nesakarīgi atteica, nespēdams tā uzreiz novērtēt Kandaurova neparasto vērīgumu un neatlaidību.

-     Un ja nu viņai uz vaidziņa būs dzimumzīmīte? - Kandaurovs vēlreiz pārvaicāja.

-   Atkārtoju - tas būs labi. Varēsim pieņemt, ka mūsu acu priekšā atrodas tieši tā sieviete, par kuru runāja daži cilvēki. Tas palielina mūsu izredzes, bet ne vairāk.

-     Daži cilvēki? - Kandaurovs pārjautāja. - Tu domā lieciniekus?

"Jā-

-   Tie visi ir dzīvi?

-   Gandrīz.

-    Gandrīz visi dzīvi vai visi gandrīz dzīvi? - Kandaurovs iesmējās, iespējams, pirmo reizi šai vakarā.

-    Jautājums saprasts, - Juferevs atteica. - Varu precizēt… Jakuškins runāja par kādu gaišmatainu sievieti.

-   Kurai uz vaiga dzimumzīmīte?

-   Jā, par to arī.

-    Un kāda ir viņas loma tajos bēdīgajos notikumos, ar kuriem šobrīd noņemamies?

-   Nezinu. Torīt viņa redzēta Apihtina pagalmā.

-   Un iegāja viņa kāpņutelpā?

-    Daži tā apgalvo. - Vērīgāk palūkojies uz Kandaurovu, Juferevs saprata, ka viņš gatavs tūlīt un tepat, restorānā, noskaidrot visu par šo skaistuli sarkanajā kleitā. - Nesteidzies, Kostja… Mēs pat nezinām, vai tā tiešām ir viņa…

Visus turpmākos notikumus varēja izskaidrot tikai ar Kandaurova zagļa dabu un vaļību, kuru varētu saukt arī par izlaidību. Viņa atklātā darbošanās pilsētā, pazīšanās ar bagātiem un ietekmīgiem cilvēkiem, kuri turklāt zināmā mērā jutās atkarīgi, baidījās un neuzdrīkstējās atteikt… Tas viss radīja tādu jauku visatļautības atmosfēru, kas cilvēkus piesaistīja un reizē arī atbaidīja. Bailes no Kandaurova bija zināmā mērā pievelkošas un apburošas. Ja jau viņu neķer un neiesēdina, tātad vecis uzvedas normāli, tātad ar viņu var sadarboties un viņam pat uzticēties…

Tā gadās, tā gadās.

Un daudz biežāk nekā šķiet.

Uzzinājis no Jufereva visu, ko tas uzskatīja par iespējamu pastāstīt, Kandaurovs atmeta visu piesardzību, uz kuru mudināja izmeklētājs, visus brīdinājumus un apņēmīgi piecēlās no galda.

Laikam jau no svara bija arī tas, ka viņš te jutās kā saimnieks. Galu galā Kandaurovs atradās savās mājās, savā pilsētā un savā restorānā, kur visi to vien darīja, kā uzmanīja katru sīkāko viņa rokas kustību, skatienu, uzacu saraukšanu, lai tūlīt pat izpildītu jebkuru vēlēšanos. Kandaurovu tas viss iepriecināja, uzjautrināja, un - ko tur slēpt - tas viņam arī glaimoja. Nekur likties, ieslodzījumā pavadītie gadi bija izveidojuši savdabīgu raksturu, kur pārdrošība mijās ar ļaunumu un turpat līdzās - naivums, vienkāršība, teju pat vientiesība.

Jā, tieši tā, aiz neapdomības un zagļa godkāres, paša svarīguma apzināšanās, slēpās nevēlēšanās rēķināties ar pārējo uzskatiem, nespēja noticēt, ka arī kādam citam var būt taisnība un viņš var pateikt kaut ko gudru un prātīgu, kas būtu pilnīgā pretrunā ar paša domām.

Pamājis orķestra diriģentam un pagaidījis, līdz ieskanas mūzika, Kandaurovs drošā un trauksmainā kalsna, bet spēcīga cilvēka solī devās pie galdiņa, kur vīriešu kompānijā sēdēja jaunā gaišmate sarkanajā kleitā.

-    Vai atļausit? - Kandaurovs ceremoniāli kā filmās paklanījās, un pat roka pati no sevis piespiedās krūtīm godbijīgā žestā.

Pie galdiņa sēdošos cilvēkus viņš pazina, ne pārāk tuvu, bet pazina - tie te bieži uzturējās. Sastindzis godbijīgajā pozā, Kandaurovs smaidīja, cik spēja, bet smaids iznāca nervozs, pelēcīgās lūpas krampjaini savilkās.

-   Ej, Nataška, uzdanco ar saimnieku, netielējies! - viens no puišiem novīpsnāja.

Sieviete atmeta matus, un Kandaurovs ieraudzīja - jā, pats savām acīm ieraudzīja - uz viņas vaiga dzimuzīmīti. Neliela un apaļa - tā skaidri izcēlās uz rožainās ādas.

-   Mūzika jau beidzas, - viņa smaidot sacīja, bet smaids likās laipns un pretimnākošs.

-    Tad mēs to paildzināsim, - Kandaurovs atteica, izbrīnā sajuzdams, ka uztraucas, ka sirds dauzās kā izlaiduma vakarā, kad viņš vēl bija jauns, dumjš un iemīlējies.

-   Bet vai tā nav par strauju? - sieviete pieceldamās piebilda.

-   Tad pasūtīsim citu. - Šķiet, Kandaurovam visam atradās atbildes, turklāt tādas, kuras tikai uzsvēra viņa nozīmīgumu šai restorānā, kuru pats bija nodēvējis par "Zemes Nabu".

-     Vai te nav par šauru? - Nataša labprāt iesaistījās Kandaurova piedāvātajā spēlē.

-   Varam kādus desmit galdiņus aizvākt!

-   Bet kā ar apmeklētājiem?

-   Izmetīsim ārā pa logu!

-   Viņi nesasitīsies?

-   Vai arī par to man vajadzētu domāt? - Kandaurovs dejodams notēloja sašutumu.

-     Vispār jau taisnība, es mazliet pārspīlēju! - Nataša iesmējās.

Zobi viņai bija balti un līdzeni, turklāt, kas svarīgi, pašas. Kandaurovs, pietiekami ilgi uzturējies dažādos cietumos, nometnēs un citās izolētās vietās, to ievēroja uzreiz - veseli zobi, savi zobi. Viņš ar to lepoties nevarēja. Un vēl ievēroja - Nataša ir drukna, iespējams, savam vecumam pat par daudz. Tādas mēdz būt sievietes, kuras bieži iedzer, kārtīgi uzkož un dara to visai labprāt.

-   Bet kāpēc tas vecis tevi nosauca par saimnieku? - Nataša painteresējās.

Kandaurovs klusēdams nolieca' galvu. Viņš saprata gan jautājumu, gan pāriešanu uz "tu", gan izrādīto gatavību tūlīt pat pāriet pie tuvākām attiecībām nekā vienkārša deja. Un viss redzētais lieliski atbilda Jufereva miglaini ieskicētajam sievietes tēlam.

-    Tāpēc, mīļo meitenīt, ka es patiešām esmu šīs iestādes saimnieks, - Kandaurovs nespēja apslēpt savu lepnumu. Lai kas arī šī Nataša būtu un lai kāda izrādītos tās loma šajā viņam tik svarīgajā slepkavībā, viņa bija superīga dāma, Kandaurovs klusībā novērtēja.

-   Tev liekas, ka man atbilst vārdi "mīļa meitene"?

-   Ja vēlies, varu pateikt arī citus… Tie tev atbildīs daudz labāk.

-   Pasaki.

-   Tu esi superīga dāma.

-   Zini, tas man vairāk patīk. Mīļa meitene… Izklausās pēc kaut kā puņķaina, kautrīga un miesaskārīga…

-Jā? - Kandaurovs jutās pārsteigts. - Un tas viss iet kopā?

-    Tu vienkārši nespēj iedomāties, cik šīs mīļās meitenes ir miesaskārīgas! - Nataša iesmējās, un Kandaurovs piepeši sajuta ko jaunu - viņa tam patika. Gribējās alkaini lūkoties un lūkoties šajās acīs, sejā, uz šo nelaimīgo dzimumzīmīti un gaišajiem matiem, kuri to nemitīgi aizklāja un atkal atsedza.

-   Kā tad tas izpaužas?

-     Miesaskārība? Ha! Nepieklājīgos sapņos, drudžainās kustībās zem segas, pārāk ilgā uzturēšanās vannasistabā, ātrā aizvainojamībā un absolūti muļķīgā nepieejamībā… Mīļas meitenes katram pretimnācējam demonstrē, cik viņas tīras un nevainīgas, cik nežēlīgi, dumji un necienīgi ir vīrieši un cik skaistai, tīrai un cēlai dzīvei viņas radītas!

Pēdējos vārdus Nataša izteica krietni skaļāk nekā nāktos, arī asāk, iztiekot bez draiskā smaida, kas parādījās sarunas sākumā.

-   Vai tad tu nekad tāda neesi bijusi? - Kandaurovs pavaicāja, nešaubīgi tuvodamies galdiņam, pie kura, saspringti abus vērodams, sēdēja Juferevs.

-   Biju gan!

-   Un kas notika?

-   Vai tad no manis teiktā tu neko nesaprati?

-    Saprast jau sapratu, - Kandaurovs apjuka, - tikai visu laiku prātoju, vai neesmu kļūdījies, vai nemaldos…

-    Rimsties! - Nataša viņu pārtrauca. - Visu tu esi sapratis pareizi. Esmu no tā novērsusies. Kā tauriņš no pretīgas, glumas, riebīgas kūniņas! - Nataša jau bija saņēmusi sevi rokās.

-   Tu nu gan dod!

-   Vai esi par to pārliecināts?

Šoreiz iesmējās Kandaurovs.

-      Sēdies, - viņš piedāvāja, atvilkdams krēslu līdzās Juferevam. - Iepazīsties… Tas ir mans draugs, viņu sauc Saša. Saša, iepazīsties, tā ir Nataša, satriecoša dāma!

-   Aleksandrs Juferevs, - kapteinis apjucis paslējās augšup.

-   Lūk, kā, Nataša, jāiepazīstas… Uzreiz gan vārdu, gan uzvārdu. Kāds tad tev pašai uzvārds? - Ne velti, ne velti Kandaurovs bija izcietis dzīvē simtiem pratināšanu un identificēšanu. Juferevam nācās atzīt - prasmīga, gluži profesionāla rīcība.

-   Maksimova, - nesajuzdama lamatas, Nataša pasmaidīja. - Nataša Maksimova, - viņa atkārtoja. - Tālruņa numuru iedot? Un adresīti?

-    Nebūtu lieki, nemaz nebūtu lieki, - Kandaurovs atteica, bet nez kāpēc aprāvās un pierakstīt nesteidzās. Varbūt pašam kļuva neērti par saviem dūžu gājieniem - viņš taču meiteni jau pratināja. - Ko dzersi?

-   Protams, šampanieti!

-   Kādu?

-   Aukstu. Un ja var - īstu. Pārējais nav svarīgi.

-    Nav slikti teikts, - Kandaurovs apjucis nolieca galvu. - Pieņemu zināšanai. Bet uzkodām?

-   Gribētos zivtiņu…

-   Arī aukstu? - pavaicāja klusi pienākušais viesmīlis, kurš jau kaut ko ar zīmuli skricelēja mazā blociņā ar noplēšamām lapiņām.

-Jā, - Nataša pamāja. - Aukstu. Bet karsti kūpinātu.

-   O! - oficiants iesaucās, pārsteigts par precīzo pasūtījumu.

-   Un tas ir viss?

-   Runājot par mani… - Nataša apklusa, domīgi iekozdama salvetes stūrītī, it kā noņemot lieko lūpukrāsas slāni. - Nē, nē, vairāk nekā.

-   Mums arī viss ir, - Kandaurovs piebalsoja. - Saša, kā tu… Iedzersim par iepazīšanos? Vai tev tik skaista sieviete ir kādreiz bijusi?

-   Būs, - Juferevs atņurdēja.

Šampanieti viesmīlis atnesa pēc trim minūtēm, vēl pēc divām

-    karsti kūpinātu stori. Porcija Natašai vienai bija krietni par lielu, tur pietiktu visiem trijiem līdzpat vakaram, bet iznāca citādāk. Pie galdiņa pienāca viens no Natašas iepriekšējiem pavadoņiem un palika stāvam dažu soļu attālumā.

-   Viņa būs pēc piecām minūtēm, - Kandaurovs paziņoja. - Vai derēs?

Puisis, neteicis ne vārda, palocīja galvu un aizgāja.

-    Tavi zēni? - Kandaurovs apvaicājās, atkal iejuzdamies dūža ādā.

-     Šitie? - Nataša pievērsa viņam izbrīnītu skatienu. - Protams, ne. Nejauša publika.

-   Pavisam nejauša?

-   Šodien iepazināmies.

-   Bet tev noteikti ir sava pastāvīgā svīta?

-   Protams! Kā katram pieklājīgam…

-     Skaidrs, - Kandaurovs pārtrauca, negaidīdams, kad Nataša sameklēs īsto vārdu. - Vai pāri nedara?

-   Kā nu uz to skatās.

-Ja dara pāri… Dod tikai mājienu.

-   Tiksi galā?

-   Tūlīt pat.

-   Viņi ir spici zēni, - Nataša neizprotami pasmaidīja.

-   Spicas mēdz būt tikai olas. - Šovakar Kandaurovam veicās ar atbildēm, viņš runāja, ne mirkli neapdomādamies.

-   Tie patiešām ir niknie.

-    Bet vai tad par viņu tu neko neesi dzirdējusi? - Juferevs pavaicāja.

-   Dzirdēju, ka esot šīs iestādes īpašnieks.

-    Tad jau tu viņu nemaz nepazīsti. Pārbaudi. Iedod tālruņa numuru, adresīti… Ja viņi sagribēs ar Kostju izrēķināties… Uzreiz viss kļūs skaidrs. - Pastūmis Natašai . tuvāk salveti, Juferevs nolika līdzās arī pildspalvu. - Raksti,

- viņš mudināja. - Izteikts vārds ir kā sienā iemūrēts ķieģelis.

-   Tu tā domā?

-   Esmu pārliecināts.

-   Bet man labāk patīk ķieģelis brīvā lidojumā, - Kandaurovs domīgi piebilda.

-    Man arī, - Nataša noteica un, paņēmusi pildspalvu, ātri uzšņāpa dažus ciparus. Uz mirkli roka sastinga neziņā - vai rakstīt arī adresi. - Nē, pirmajai reizei ar to pilnīgi pietiks, - viņa paskaidroja. - Iemetīsim ceļakāju… Man laiks. Jāievēro taču arī zināma pieklājība. Uz drīzu redzēšanos! - Nataša, paceldama šamapnieša glāzi, sacīja.

Nākamajā dienā no rīta ap pulksten vienpadsmitiem Jufereva kabinetā atskanēja telefona zvans.

-    Sveiks, Saša, - izmeklētājs izdzirda Kandaurova balsi. - Saki, vai Uļjanovskas ielā tavi puiši strādā?

-   Nē, bet kas noticis?

-   Tātad vēl neko nezini… - Kandaurova balss šķita neierasti skumja, pat nedaudz bezcerīga. - Pirms pusstundas piezvanīju pa Natašas doto numuru.

-Un?

-   Tātad tiešām tu neko nezini… Viņa ir nogalināta.

-   Nataša?!

-    Viņa ir nogalināta. Vari iedomāties… Bet es jau gandrīz sāku iegrābties. Tik sen nebiju iemīlējies, tik sen… Būs kādi gadi desmit, varbūt pat vairāk.

-   Pagaidi… Kā viņa nogalināta?

-   Pārgriezts kakls. No vienas auss līdz otrai.

-   Tā, - Juferevs, smagi atkrizdams krēslā, noteica. - Tu jau tur biji, dzīvoklī?

-Dūži neielaida. Bet tevi ielaidīs. Nevajadzēja man vakar pie viņas iet. Tev bija taisnība, -Saša. Esmu vienkārši nožēlojams kretīns, nekas vairāk.

-   Mēs tikpat viņu būtu sameklējuši.

-   Bet, ja es nebūtu piegājis klāt, tad arī neiemīlētos.

-   Vai ievēroji, kāda viņai lūpukrāsa?

-   Sarkana.

-    Viņai bija paradums - saņemt starp lūpām salvetes stūrīti, -Juferevs it kā gluži nevietā paziņoja.

-   Par ko tu runā?

-   Slepkavības dienā viņa atradās Apihtina mājā.

-   Vai tas ir pierādīts?

-    Jā. Ekspertīze apstiprināja. Tā pati lūpukrāsa. Vakar es paķēru līdzi viņas salveti.

-    Labi… Un ko no tā vajadzētu secināt? - Kandaurovs jau sāka iekaist dusmās.

-Jums tikpat nekāda laimīgā dzīve neiznāktu.

-   Bet kas tev teica, ka es tiecos pēc laimīgas dzīves, nolādētais dūzi?! - Kandaurovs, nespēdams vairs savaldīties, iekliedzās.

-    Visi pēc tās tiecas, - Juferevs atbildēja, nejuzdamies ne mazākā mērā aizvainots.

-   Un tu arī?

-   Un tikpat nesekmīgi. Es braucu ārā. - Un Juferevs nolika klausuli.

Šerementjevas lidostā Apihtins izkāpa no lidmašīnas, juzdamies tikpat viegli un pat pacilāti. Šķērsodams zāli, pārlaida vienaldzīgu skatienu apaļvaidzīg'iem večiem, kuri žvadzināja atslēgas un piedāvāja taksometru. Kaut kas bija ar viņu noticis, un pārmaiņas joprojām turpinājās. Apihtins vairs absolūti neuzvedās kā baņķieris, pats par to nemaz nebrīnīdamies un īpaši nepiedomādams.

Viņš bija skaidrā, sen skaidrā, un dzert nemaz negribējās. Pat pēdējās dienās Kiprā Apihtins spēja iedzert tikai glāzi auksta sausā vīna, un ne jau, lai noreibtu, bet remdēdams slāpes.

Izgājis uz laukuma, viņš pacēla galvu un brīdi centās uztvert saules starus, kā Kiprā. Bet pēc tam, pat neapzinādamies, ka rīkojas savādi, iekāpa autobusā un apsēdās kaut kur salona vidū pie loga, lai gan pirms mirkļa par to vispār nebija domājis. Ja viņu tagad redzētu kāds no iepriekšējās dzīves, tad justos krietni pārsteigts - Apihtinam nāktos pieiet pie, rau, tā sudrabainā mersedesa, iesviest somu aizmugurē un pašam ierīkoties līdzās šoferim. Bet tagad viņš par to pat neiedomājās un uzvedās kā kaut kāds nožēlojams tūrists, kurš par pēdējiem diviem dolāriem nopircis sievai čības un meitai krekliņu.

Ar Apihtinu kaut kas notika, notika, bet viņš pat necentās izprast, kas un kurp viņš tagad tik strauji ripo. Dažbrīd sejā iegūla raižpilns vaibsts kā cilvēkam, kurš apzinās - kaut kas noteikti jāizdara, bet nespēj atcerēties, kas īsti, kam un kāpēc?

-   No dienvidiem? - pavaicāja resns, manīgs vīrelis, kurš bija iekārtojies autobusā līdzās.

-    Vai tad tā izskatās? - Apihtins atsaucās, pat neapzinādamies, ka reaģē pavisam citādi nekā senāk. Agrāk viņš tikai iecietīgi pasmaidītu, neko neatbildētu vai vispār uzreiz noliktu jautātāju pie vietas. Bet tagad… Labvēlīgi pievērsies kaimiņam, Apihtins ne tikai nesāka bārstīt apvainojumus, bet pat mudināja turpināt sarunu.

-   Tāds iedegums tikai reklāmās redzams. Itālija?

-   Nē… Spānija, - Apihtins, ne mirkli nešaubīdamies, atteica. Ja kāds tagad pavaicātu, kāpēc samelojis, viņš justos pārsteigts - vai tad melots?

Jā, arī tas tagad notika - Apihtins, pats to nemanīdams, jauca pēdas. Bārstīja dažādu pilsētu nosaukumus, no kurām it kā tikko atbraucis, ja kāds palūdza tālruņa numuru, labprāt nosauca, neaizmirsdams allaž nomainīt divus trīs ciparus. Iepazīstoties nekad neteica īsto uzvārdu, profesiju un nodarbošanos, uzdodamies gan par žurnālistu no Rostovas, gan par pasniedzēju no Saratovas…

Ja kāds šos apkrāptos tagad sapulcinātu, tie nekādi netiktu skaidrībā, kas un no kurienes īsti bijis vaļsirdīgais ceļabiedrs. Tiesa, varēja redzēt, ka naudas viņam netrūkst, lai gan sevišķi to arī netērēja. Jautrām kompānijām Apihtins neuzbāzās, bet, uzaicināts pievienoties, neatteicās. Stundiņu pasēdējis un uzlicis vienu divas vīna pudeles, viņš neuzkrītoši pazuda, saglabādams to pašu apjukušā aizmāršas sejas izteiksmi.

-   Tā jau arī izskatās, - Apihtins izdzirda sava blakussēdētāja balsi. Autobuss jau drāzās pa taisno, šauro ceļu uz Ļeņingradas šoseju, uz Maskavu. - Bet karstums gan, vai ne?

-   Nedaudz ir.

-    Bet es biju Bulgārijā, - vīrelis paziņoja, joprojām nespēdams rimties pēc lidojuma, muitas kontroles un atmiņām par svelmaino sauli, karstajām smiltīm un labo iedzeršanu.

-    Nu un kā tur bija? - Apihtins vienaldzīgi apvaicājās. - Vīns, brinza, sievietes? ' •

-   No visa pa druskai, - vīrelis solīdi pamāja. Apihtins saprata, ka viņš Bulgārijā nav redzējis ne vīnu, ne brinzu, ne sievietes. - Konjaks sūdīgs, brinza sāļa, bet sievietes… Tu neticēsi, vienas vācietes. Vienas frau.

-   Skaistas?

-   Ko?! - vīrelis salēcās un tik strauji pagriezās, it kā Apihtins būtu pateicis kaut ko absolūti neiespējamu. - Frau un skaistas? Frau? Nezinu, varbūt šīs arī bija skaistas. - Kaimiņš piepeši aprima. - Varbūt tiešām skaistas… Bet, ko nu es skaidri zinu - skopas kā… Pat nezinu kas! - Blakussēdētājs zem sēdekļa pakustināja kājas, lai pārliecinātos, ka soma vēl atrodas turpat un neviens to nav nospēris.

-   Bet man stāstīja, ka šai ziņā pirmo vietu ieņem francūži.

-     Skopuma ziņā? - kaimiņš atkal saslējās. - Nezinu… Francūžu mūsu pludmalē nebija. Viņiem ar savu jūru pietiek.

Apihtins nolēma apmesties viesnīcā Rossija. Atrazdamās centrā, tā bija pietiekami nejēdzīga un lēta, lai tur viegli varētu pazust starp daudzajiem tūkstošiem viesu. Pēdējais arguments viņam nez kāpēc likās sevišķi svarīgs. Kāpēc - to Apihtins pats nezināja. Vienkārši nodomāja - viegli pazust. Un uzreiz sajuta mieru - pareiza rīcība.

Izkāpis no autobusa, Apihtins iegāja metro, aizbrauca līdz stacijai Teatraļnaja, tad uzkāpa augšā, lēni pārgāja pāri saules apspīdētajam Sarkanajam laukumam un jau atradās pie viesnīcas.

Numurā, tikko nolicis somas, atvēra aizkarus un krietnu brīdi nekustīgi vērās ārā pa logu, kur zaigoja Kremlis. Ap saulē sakarsušajiem torņiem strāvoja kvēlojošs gaiss, kupolus klāja pelēka dūmaka, un mazās cilvēku figūriņas lejā šķita tveices nomāktas.

-   Labs skatiņš, - Apihtins nomurmināja un devās uz vannas- istabu noskūties.

Visu nepieciešamo - bārdas nazi, otiņu, krēmu, odekolonu - viņš bija nopircis jau Kiprā, nopircis, nemaz neiedomādamies, cik sveši viņam, bārdainim, šie skaistie priekšmeti. Vieglu roku Apihtins nekavējoties iegādājās iepatikušos otiņu ar caurspīdīgu imitēta dzintara kātiņu un gariem bieziem sariem. Arī abpusgriezīgā asmens spīdums iepatikās, turklāt radās dīvaina sajūta, ka viņam vienmēr bijuši šādi naži, tikai pēdējā laikā tos piemirsis.

Un ziepju krēms… Noskrūvējis vāciņu, Apihtins paostīja izspiedušos pastas strēmelīti. Smarža izrādījās patīkama. Nebija ne smacīga salkanuma, ne pliekanuma, ne mākslīgās esences asuma.

Un gaidāmais pasākums raisīja tīkamu satraukumu - viņš skūsies.

Tiesa, Apihtinu gaidīja vilšanās - īsās bārdas paliekas greznais asmens neņēma, acīmredzot būdams piemērots ikdienas skūšanai, kad rugāju garums nepārsniedz vienu divus milimetrus.

Bet tas viņu nemaz nesarūgtināja. Uzstiepis mugurā Pafā pirktu krekliņu, viņš nokāpa līdz pirmajam stāvam un iegāja frizētavā. Tā izrādījās tukša. Vecs pikpaurains meistars, atrāvies no avīzes, viegli pakustināja tumšo, grumbaino roku un norādīja uz krēslu.

-    Klausos jūs, jaunais cilvēk! - Viņa balsī varēja sadzirdēt gan iztapīgu cieņu, gan huligānisku izaicinājumu.

-    Vai tad mani vēl var pieskaitīt jaunajiem? - Apihtins brīnījās, nodemonstrēdams vēl vienu jaunu paradumu - bez grūtībām iesaistīties sarunā ar svešu cilvēku, turklāt ar tādu,

kurš ieņēma daudz zemāku sabiedrisko stāvokli. >

-    Pie jaunajiem jūs pieskaitīs vēl savus gadus piecdesmit, - to teikdams, frizieris izskatījās nopietns un pat nedaudz drūms, it kā nāktos atzīt nenoliedzamu faktu.

-     Paldies!

-     Lūdzu! Ko tad īsti teiksit, jauno cilvēk? - frizieris atkārtoja jautājumu.

-     Skūsimies, tēvs.

-      Skūšanās - tas ir brīnišķīgi. - Negaidītais darbs frizieri nedz pārsteidza, nedz sarūgtināja, lai gan katru dienu te bārdas nodzīt noteikti neieradās. - Man jāsaka, ka arī ar bārdu jūs gluži labi izskatāties, - tas tika paziņots, jau ziepējot pinkainos vaigus.

-     Ceru tā izskatīties arī bez bārdas.

-     Ka esat iebraucējs, jau pa gabalu redzams… No Urāliem?

-     No Ukrainas, - Apihtins meloja un atkal nespētu paskaidrot, kāpēc. Bet nekādu nožēlu neizjūta, gluži otrādi, pieminot Ukrainu, uzreiz radās pārliecība par savas rīcības pareizumu.

-     Esmu, esmu bijis, - vecis noņurdēja. - Kā tur iet, Ukrainā?

-     Visi raizējas par pašcieņu. Nekas cits viņus neuztrauc.

-     Mēs gan Krievijā no tā neciešam.

-    Viņi salīdzina sevi ar citām valstīm, paēdušākām, trulākām un pašapmierinātākām. Un tās viņiem patīk labāk.

-     Vai tad tādas valstis ir? - vecis nevainīgi pavaicāja.

Darbarīki viņam izrādījās gluži labi, un arī pats šķita īsts

meistars - pēc divdesmit minūtēm Apihtins spogulī ieraudzīja pavisam svešu cilvēku. Ja kāds tagad slepeni nofotografētu un pirms divām nedēļām viņam būtu parādījis attēlu - neparko sevi nepazītu. Tiesa, vaigi, salīdzinot ar iedegušo pieri un gandrīz melno kaklu likās nedabiski bāli, bet Apihtinu tas nemulsināja. Piepeši viņš pārsteigts ieraudzīja rētu, kas stiepās pāri gandrīz visam vaigam. Pamanot šo sen aizmirsto zīmi, pārņēma rāms apmierinājums - vēl viens negaidīts, bet nopietns atbalsts. Bārdu Apihtins audzēja gadus desmit vai divpadsmit, bet tagadējais paziņu, draugu un kolēģu pulks bija izveidojies pēdējos astoņos, tāpēc par rētu neviens nezināja, ja nu vienīgi senie draugi, ar kuriem ceļi šķīrās tūlīt pēc institūta.

Bija, ko tur slēpt, bija sensenis tāda traka, riebuma pilna nakts upes krastā, bija ugunskuri un zari, neprātīgi skaistas kursabiedrenes, bija satraukums un drudžaini laimīgas trīsas. Toreiz arī gadījās pāršķelt vaigu uz nolauzta zara. Vēlāk sārtā, izliektā rēta, kas stiepās no auss līdz pat mutes kaktiņam, kļuva par vienu no ieganstiem, lai uzaudzētu bārdu.

-Jautājumi ir? - frizieris apvaicājās, noņemdams palagu un izrādīdams savu darbu.

-     Vai jūs matus krāsojat? - Apihtins pajautāja.

-     Ir gadījies.

-     Vajadzēs mums arī pie tā piestrādāt.

-     Nesapratu? - Vecis sarauca augšup smagās, kuplās uzacis - vienīgo apmatojumu uz lielās, grumbainās sejas un gludi skūtā galvaskausa.

-       Gribētos nedaudz pabalināt, - Apihtins pārlaida roku īsajiem matiem.

-     Kādu krāsu vēlaties?

-        Nu… Kviešu… Neiebilstu arī pret vieglu rudumu… Apmēram tā.

-     Bet vai zināt, ka šī procedūra būs ik pa laikam jāatkārto?

-     Bet jūs taču nodrošināsit mani ar flakoniņu, lai neizjuktu kolorīts?

-     Tiks izdarīts. Nu tad… Ķeramies klāt?

-     Uz priekšu, tēvs! Droši un bez bailēm.

-     Tu nu gan esi šerps vecis, - frizieris noburkšķēja, atkal apmezdams Apihtinam ap pleciem lielu palagu.

Izejot no frizētavas, Apihtins bankas valdes priekšsēdētājam līdzinājās vairs tikai garuma ziņā. Un nekā citādi. Tikai garums, tikai tie paši vecie simtdeviņdesmit centimetri, no kuriem gan atbrīvoties negribējās, un nebija arī nekādas vajadzības. Nometis divdesmit liekos kilogramus, viņš soļoja vieglā, platā solī, labprāt atskatīdamies uz katru nieku, izjuzdams labpatiku par šīm jaunajām iespējām un samanīdams katru sīkāko ķermeņa šūniņu.

Apihtins zināja, kurp iet, zināja, ka kādā no sīkajām šķērsielām netālu no Jeļisejevas veikala atrodas diezgan laba klīnika, kur ātri un labi ieliek kontaktlēcas.

Un viņš tās ielika, atbrīvodamies no brillēm. Galu galā brilles, neatkarīgi no rāmjiem, pārāk atgādināja agrāko bankas dzīvi. Lēcas viņš palūdza zaļganas, piemērotas jaunajai matu krāsai.

-      Vajadzēs nedēļu, lai pierastu, - nobrīdināja stingra pusmūža sieviete, kura, par spīti darba vietai, tomēr deva priekšroku visparastākajām, varētu pat teikt - lētām, brillēm ar salauztu un tad salīmētu virsdegunes daļu.

-     Gan pieradīšu, - Apihtins viņu mierināja. - Pēdējā laikā pie daudz kā nācies pierast.

-     Kā mums visiem, - sieviete nopūtās.

Ar to arī viņu saruna beidzās. Tiesa, uz atvadām sieviete Apihtinam vēl iedeva nelielu lapeli ar slikti iespiestu tekstu.

-     Kas tas?

-     Instrukcija. Kā uzvesties vienā vai otrā situācijā. Vai lēcas uz nakti izņemt, vai drīkst tās likt ūdenī un kādā… Un tā tālāk.

-     Paldies! - Pārlocījis lapeli uz pusēm, Apihtins to ieslidināja kabatā.

-Ja tomēr kas gadās… Nāciet atkal.

-     Paldies! Uz drīzu redzēšanos!

Un viņš devās uz Centrālo telegrāfu.

Vienīgais, kas, izņemot garumu, Apihtinā vēl saglabājies neskarts, bija balss, un viņš nolēma, ka laiks to likt lietā. Nekādi nespēdams piezvanīt Juferevam, lai gan sen to būtu varējis izdarīt gan Kiprā, gan te, Maskavā, Apihtins neapzināti vilcinājās un it kā gaidīja kādu signālu, zīmi vai atļauju. Iespējams, viņš gaidīja, kad beidzot apdzīs dvēseles brūces, kaut tik daudz, lai spētu izturēt šīs sarunas smagumu. Un, lūk, tikai tagad, pārvērties līdz nepazīšanai, kļuvis gandrīz par citu cilvēku, kurš vairs neizjūt joprojām nerimstošās sāpes, viņš beidzot sadūšojās piezvanīt.

Juferevs klausuli pacēla uzreiz. Dzirdamība bija tik laba, ka radās ilūzija - izmeklētājs atrodas tepat blakus, gandrīz vai aiz muguras.

-     Aleksandr Leonīdovič? Labdien!

-     Sveiki, - izmeklētājs atturīgi atbildēja.

-    Apihtins traucē

-     O! - Juferevs nopriecājās. - Vladimir Nikolajevič! Jau esat atbraucis?

-     Nē, esmu vēl Kiprā, - Apihtins jau atkal sāka jaukt pēdas. - Nolēmu vēl nedēļiņu pakavēties.

-    Tas ir brīnišķīgi! - Juferevs piekrita. - Kāds jums tur laiks?

-     Laiks? - Apihtins pārsteigts neviļus iesmējās. - Kiprā par laiku neviens nevaicā. Tas te nav mainījies jau vairākus gadu tūkstošus.

-     Ak jā… Biju piemirsis.

-    Kas jauns, Aleksandr Leonīdovič? Vai kaut kas sakustējies, atradies?

-       Sakustējies? - Juferevs pārjautāja un uz brīdi apklusa, apdomādams, kurus no pēdējiem notikumiem Apihtinam pavēstīt. -Jaunumi ir, bet baidos, pagaidām tikai bēdīgi.

-     Vai tiešām mani varētu kaut kas vēl vairāk apbēdināt?

-     Ir vēl divi līķi… Vīrietis un sieviete.

-     Kurš tad viņus? Par ko?

-       Kurš un par ko, pateikt nevaru, jo nezinu… Bet, lūk, veids… Nozieguma izdarīšanas veids tas pats. - Juferevs apklusa, nezinādams, kā turpināt stāstījumu par divām šausmīgajām pēdējo dienu slepkavībām.

-    Ko nozīmē - tas pats? - Apihtins ieinteresējās. - Ar nazi no auss līdz ausij?

-     Apmēram tā.

-       Vai slepkavas atradāt? Nonācāt viņiem uz pēdām? Piežmiedzāt?

-        Nē, - Juferevs lakoniski atbildēja uzreiz uz visiem jautājumiem.

-       Tik veikli un nenotverami? - Apihtins pavaicāja un pārsteigts ieklausījās sevī, piepeši apjauzdams, ka nemaz nejūtas sarūgtināts. Vēl sliktāk, uzvirmoja stindzinoši satraucošs apmierinājums. Tas labi, ka tik slikti, tātad nāksies visu darīt pašam.

Lūk!

Tieši šai mirklī viņā ieskanējās atziņa un nobrieda lēmums, kurā tas līdz pēdējam brīdim baidījās atzīties.

Viņš visu izdarīs pats!

Tā būs pareizi, taisnīgi, un tā, tikai tā viņš spēs izpirkt savu vainu. Bija taču solījis laboties, solījies viņiem, jau mirušiem, un labosies arī. Cilvēki, kuri nogalināja Katju un Vovku, nedrīkst dzīvot. Un, kamēr tie dzīvi, viņš neko citu darīt nespēs.

Un arī nedarīs.

Piepeši visas notikušās pārvērtības ieguva jēgu, skaidru un precīzu uzdevumu. Iespējams, viņš vēl ataudzēs bārdu, mati viļņosies pār pleciem, iespējams, viņš atkal ieies kabinetā smagnējās, tumšās brillēs.

Tikai tas nenotiks, pirms, pirms…

Apihtins pat sev neatzinās iecerētajā. Nez kāpēc kļuva skaidrs, ka viņam pat domās nav tiesību būt atklātam un palaist izplatījumā savus nodomus, lai vainīgie tos neuztvertu.

-     Nenotverami? - Juferevs pārvaicāja. - Nedomāju vis. Ir daži sīkumi, kas iedveš cerības…

-     Un jūs man tos izstāstīsit?

-      Kad atbrauksit, Vladimir Nikolajevič, parunāsim. Starp citu, jums sveiciens no Kandaurova.

-     Bet kāpēc starp citu?

-     Arī viņš zināmā mērā piedalās… Teica, ka apsolījis jums atrast šos atsaldētos… Vai tas tiesa?

-     Vai viņš guvis panākumus?

-     Nedomāju.

-    Tas labi, - Apihtinam izspruka, un viņš īgni saviebās - nebūdams pietiekami uzmanīgs, bija ļāvis atskanēt patiesam vārdam.

-     Kādā nozīmē? - Juferevs jutās pārsteigts.

-Tādā, ka slepkavas tomēr jāaiztur milicijai, nevis zagļiem…

-       Pilnībā jums piekrītu! - Apihtins saprata, ka aizskāris vārīgu stīgu izmeklētāja dvēselē, acīmredzot viņš greizsirdīgi uzmanīja Kandaurova pūliņus.

-     Bet mani baņķieri? Vai pateica kaut ko jēdzīgu?

-     Nē, - Juferevs īsi atbildēja, un šo atbildi Apihtins izprata daudz plašāk - sarunas ar vietniekiem nebija izdevušās.

-     Kaut ko slēpj?

-Jā-

-     Un nekādi nevar viņiem atraisīt mēli?

-    Ja nu vienīgi jūs pats iesaistītos, Vladimir Nikolajevič.

-     Ar lielāko prieku.

-     Man, lūk, iešāvās prātā… - Juferevs iesāka, bet tad neziņā aprāvās.

-     Nu, nu!

-     Vai neielikt viņu tālruņos "blaktis"?

-     Ielieciet.

-    Jūs neiebilstat? -Nē.

-     Sarunāts, - Juferevs nopriecājās. - Tātad varu viņiem pašiem neprasīt.

-     Droši, - Apihtins piekrita.

-Tātad šai ziņā jums nav ne mazāko šaubu, un mana rīcība…

-     Rīkojieties.

-    Un jūsu vietniekus mēs varētu arī neinformēt?

-    Tā pat būtu labāk.

-     Sapratu! - Juferevs atteica.

-     Viņiem pa tālruni vairs nedraud?

-     Mēs sarunājām, ka draudu gadījumā viņi paziņos.

-     Bet pagaidām nav ziņojuši?

-     Nē, klusums.

-     Šie cilvēki… Kurus nogalināja… Kas viņi bija?

-     Liecinieki.

-     Tātad izpildītāji vēl dzīvi?

-     Varētu teikt arī tā, - Juferevs nedroši atteica.

-Jūs kaut ko gribējāt piebilst?

-       Redziet, Vladimir Nikolajevič… Starp bojāgājušajiem… Ir sieviete. Un ir pamats uzskatīt, ka viņa varēja būt līdzdalībniece.

-     Sieviete?!

-Jā… Bet, dabiski, viņa nebija izpildītāja.

-      Tad labi, - Apihtins atviegloti nopūtās. Nez kāpēc likās svarīgi, vai sieviete tiešām piedalījusies pašā slepkavībā. Pēc mirkļa saprata - ar sievieti būtu grūti izrēķināties, kā iecerēts. - Uz drīzu redzēšanos!

-     Brauciet mājās, Vladimir Nikolajevič! - Juferevs atvieglots noteica. Šī saruna nonāca, piespiežot runāt par lietu, bet par nepabeigtu izmeklēšanu viņam stāstīt nepatika.

Un vēl - Juferevu mulsināja sajūta, ka Apihtins kaut ko noklusē un nepasaka līdz galam. Lai gan - kāda aizdomas var krist uz cietušo, kurš, glābiņu meklēdams, pusnemaņā aizlido • uz Kipru un tagad, nedaudz atguvies, uzreiz zvana…

Juferevs, atbalstījis galvu rokās, tā ka visas grumbas savilkās vertikālās līnijās, dažas minūtes neziņā pasēdēja un tad lēni, nebūdams vēl īsti pārliecināts, vai rīkojas pareizi, uzgrieza tālruņa numuru. '

-      Meitenīt. Man tikko zvanīja no Kipras… Vai nevarētu pateikt - no kuras pilsētas?

-     Mirklīti. - Viņa uz brīdi apklusa, bet Juferevs pacietīgi gaidīja, vilkdams ar pirkstu līnijas uz lakotās virsmas, nopūzdamies un prātā pārcilādams tikko notikušo sarunu. - Jūs klausāties?

-Jā, jā! - Juferevs sarosījās.

-     Zvans bija no Maskavas.

-     No kurienes?

-    No Maskavas. Numuru, diemžēl, noteikt nevaru. Vai ir vēl kāds jautājums?

-     Nē, paldies! - Juferevs apjucis nolika klausuli. - Ne velna nesaprotu, - viņš skaļi noteica un pēc brīža atkārtoja vēlreiz: - Ne velna nesaprotu.

Jufereva izmeklētāja sirds salēcās priekšnojautās, tomēr viņam nebija ne jausmas, kas varētu slēpties aiz Apihtina nevainīgajiem meliem, kāda tam visam jēga, kāds mērķis. Iespējams, viņš vienkārši slēpjas, lai nebūtu jāiet uz darbu un varētu vēl dažas dienas atpūsties.

Juferevs saprata, labi saprata, ka šis pieņēmums šūts baltiem diegiem - bankas valdes priekšsēdētājs un dibinātājs, protams, varēja bez problēmām atļauties izmantot lieku brīvu nedēļu. Nevienam mute nevērtos pārmetumam, tuklāt, ņemot vērā, ka cilvēks tikko apglabājis divus vistuvākos cilvēkus. To visu Juferevs saprata, bet, tā kā cits izskaidrojums dīvainajam zvanam neradās, pasvārstījies samierinājās ar to pašu - Apihtins vienkārši vēlas pagarināt atvaļinājumu. Bet urdošā neapmierinātība neizzuda, un viņš ari necentās to ne apdzēst, ne iznīdēt, ļaujot tai dzīvot un attīstīties.

Atvadījies no Jufereva, Apihtins uzgrieza vēl vienu numuru, gluži noslēpumainu - nenosaudams vārdā ne sevi, ne sarunu biedru, piezvanīja cilvēkam, ar kuru bija ticies tikai vienu vienīgu reizi - desmittūkstoš metru augstumā.

Katram pieklājīgam baņķierim, kur nu baņķierim, katram cilvēkam drošības labad jāapgādājas ar šādu paziņu - ar nedaudz kriminālu nodarbošanos, biogrāfiju vai uzskatiem. Kad kārtīgie draugi šausmās un nicinājumā novērsīsies, kad pār galvu sāks birt dažādas pavēstes, izsaukumi un sodi, kad dzīvoklī nemitīgi, draudot un brīdinot, zvanīs tālrunis, un jūs skaidri sapratīsit nelaimes nenovēršamību, tad arī prātā atausīs nejaušais ceļabiedrs, kurš satikts vilcienā vai lidmašīnā, un jūs steigsiet papīru jūklī sameklēt viņa necilo vizītkarti.

Bezcerīgu situāciju speciālists - apmēram tā bija uzrakstīts uz saburzītā kartona gabaliņa, kuru Apihtinam iedeva likteņa sūtītais ceļabiedrs lidojumā uz Kipru. Viņi abi lidoja uz saules pārpilno Pafu, Apihtins pacienāja ceļabiedru ar šņabi, bet tas, dvēseles dāsnumā, uzdāvāja viņam vizītkarti ar savu vārdu - Pāvels Terentjevičs Ņehajs.

Būtībā šī kartīte arī bija tas pirmais grūdiens, pēc kura Apihtina dzīvē sākās pārmaiņas un pārvērtības - lēnas, bet nerimstošas un neatgriezeniskas. Sākumā Apihtins naivi cerēja, * ka pēc kāda laika viss atkal būs pa vecam un viņš atkal kļūs tāds pats kā senāk - mierīgs, pašpārliecināts un majestātisks baņķieris. Toreiz viņš nezināja, nenojauta, ka tādas pārvērtības mēdz būt tikai neatgriezeniskas. Nekad vairs viņš nebūs majestātisks, nekad nejutīsies kā agrāk.

Tomēr līdz tam vēl tālu, vēl paies gadi, līdz atausīs pilnīga pārliecība. Bet pagaidām, pagaidām karsta, vasarīga Maskava un automāts netālu no Centrālā telegrāfa - no sarunu zāles viņš nolēma nezvanīt. Turklāt gluži neviļus - vienkārši nolemdams, ka tādas zvanīšanas priekšrocības pat nav vērts apdomāt.

-    Labdien, - viņš sacīja, pazinis ceļabiedra gandrīz piemirsto balsi.

-      Labdien, - tas labprāt atbildēja, turklāt labvēlīgi, valdot smaidu un skaidri jūtams - arī ieinteresēti.

-    Reiss Maskava-Pafa, ceļabiedrs ar bārdu un ar šņabi… Vai tas jums kaut ko izsaka?

-     Daudz ko!

-     Pat tā?! - Apihtins pabrīnījās.

-    Tas nozīmē, ka beidzot esat paskatījies uz manu vizītkarti.

-     Turklāt ļoti vērīgi.

-     Gribat satikties?

-     Nē Negribu.

-     Un pareizi darāt, - Ņehajs piekrita.

-     Vai pa telefonu varu runāt?

-    Jā-ā-ā, - sarunu biedrs, mirkli vilcinājies, piekrita.

-     Vai tomēr ne?

-     Protams, varat! Ja runāsit prasmīgi.

-     Sapratu. Man ievajadzējās jūsu palīdzību.

-     Citu iemeslu dēļ man vispār nezvana.

-     Tas labi. Darīsim tā… Jūsu vizītkartē norādīta adrese… - Apihtins jau grasījās to nolasīt klausulē, bet sarunu biedrs viņu pārtrauca:

-     Es atceros, kas tur rakstīts.

-      Labi. - Apihtinam nācās atzīt, ka Ņehajs rīkojas visai piesardzīgi. Protams, adrese vizītkartē noteikti nav tā, kur Ņehajs dzīvo. - Darīsim tā… Šovakar es vizītkartē minētās

adreses pastkastītē iemetīšu savu lūgumu. Vēlāk mēs sazvanīsimies, un jūs pateiksit, vai spēsit man palīdzēt. Derēs?

-      Pilnībā. Kastītes atslēdziņu atradīsit zem septiņpadsmitā dzīvokļa paklājiņa. Un, visbeidzot, pats galvenais… mēs neesam runājuši par…

-    Naudu? - Apihtins uzreiz saprata, par ko ir runa.

-Jā.

-     Vai mana vizītkarte vēl jums ir?

-Jā.

-     Tad varat nešaubīties. Jūs nosaucat summu, es maksāju.

-     Skaidrā naudā?

-Jā-

-     Zaļajos?

-Jā-

-     Brīnišķīgi. Gaidu jūsu zvanu.

Apihtins nolika klausuli, iznāca no pazemes pārejas un atkal iegāja Centrālā telegrāfa ēkā. Zālē nopirka aploksni, dažas papīra loksnes un piegāja pie galda, kur noformēja pasta sūtījumus.

Kaut kas tomēr ar viņu bija noticis, kaut kas bija noticis. Lai gan viss iecerētais tika darīts pirmo reizi, katrā viņa darbībā, vārdā un žestā jautās tāda pārliecība, tāda rāma, lai ari apvaldī-' ta mērķtiecība, it kā visu mūžu viņš ar to vien būtu nodarbojies. Lai gan tas bija viegli izskaidrojams - pēdējo gadu laikā Apihtinam nācās iziet caur tādiem pārbaudījumiem, organizējot bankas darbu un aizstāvot savas īpašnieka tiesības, pārvarēt tādus šķēršļus… Un cik speķa prasīja attiecības ar Kandaurovu, ar viņa tā saukto "jumtu"… Tāpēc šovakar viss padevās tik viegli, kā spēlējoties.

-      Meitenīt, - viņš uzrunāja kādu briļļainu radījumu, kurš aprakstīja jau trešo veidlapu, nekādi nespēdams atrast īstos vārdus, un tikai šaubījās, mocījās un saburzījis meta papīrkurvī vienu garadarbu pēc otra, - tieši šāds cilvēks nepieciešams, Apihtins nolēma. - Palīdziet, lūdzu!..

-     Kas tad noticis?

-     Nokritu, sasitu roku, kad atjēdzos - ieģipsēta. - Viņš pasmaidīja. - Nevienu vārdu nevaru uzrakstīt… Palīdziet, lūdzu! Vai neatteiksit?

-      Ko jūs! - meitene iesaucās, šķiet, pat juzdamās nedaudz glaimota.

Apihtins pastūma viņai papīra lapu, nolika līdzās lodīšu pildspalvu un tūlīt pat, ne soli neatiedams, nodiktēja visu, kas vajadzīgs. Sak, tā un tā, vajadzīga pase, īsta pase uz Antonova Vladimira Petroviča vārda, dzimšanas gads, mēnesis, datums - tāds un tāds. Pakļaudamies senai iekšējai dziņai, Apihtins saglabāja savus horoskopa datus - dzimis septembri, lai tomēr paliktu Jaunava, un Tīģera gadā, kā arī bija… Izgājis banku darba skolu, Apihtins nesvārstīdamies izdomāja visus dokumenta datus, lai tas būtu drošs un, pats galvenais, netiktu apšaubīts.

-    Uz kurieni tad šito? - sieviete, acis aiz biezajiem briļļu stikliem piemiegusi, aizdomīgi pavaicāja.

-     Uz miliciju, kur tad vēl, - Apihtins, ne mirkli nedomādams, atteica.

-     Pasi pazaudējāt?

-     Nozaga, - viņš satriekts paskaidroja.

Lai ko Apihtins ari darītu, lai ko uzsāktu, viņš pastāvīgi iztēlojās nākotnes ainas, kur allaž redzēja sevi uz apsūdzēto sola, būri ar armatūras restēm, kuras, cenšoties kaut nedaudz nomaskēt to nesatricināmi draudīgo būtību, bija nokrāsotas zilā krāsā. Un viņam uzdod, uzdod un uzdod jautājumus, bet viņš noraida vienu apsūdzību pēc otras, vienu pēc otras, līdz attīrās. Un tad armatūras būris sairst, viņš jūtas brīvs un neievainojams. Tāpēc tagad, atrazdamies savā tālajā pagātnē, Apihtins gatavoja atbildes, gatavoja triecienus, kas spētu satriekt pīšļos tērauda būri, kur viņu vēlāk iesēdinās, droši vien iesēdinās, ja, protams, neizdosies paredzēt visas lamatas, slazdus, vilku bedres un citas nākotnē uzglūnošās riebeklības.

-     Un ko jūs vēlaties? - meitenes balsī joprojām jautās neuzticība.

-     Lai man iedod jaunu pasi. Paldies! - Viņa atkal lēni sāka apdomāt dzirdēto, bet Apihtins, kamēr vēl mazajā prātiņā nebija iešāvušies jauni jautājumi, izņēma no sārtajiem pirkstiņiem ar apgrauztajiem nadziņiem papīra lapu un, jautri, sazvērnieciski pamirkšķinājis, devās uz izeju.

Iebāzis lapiņu aploksnē, viņš devās meklēt adresē minēto vietu, viltus adresē, uzrādītajā zeltītajā vizītkartē, ko desmit- tūkstoš metru augstumā iedeva cilvēks, kuru pats liktenis atsūtījis viņam palīgā no nākotnes. Apihtins bija pilnīgi pārliecināts, ka viss viņam izdosies, ka Ņehajs izdarīs visu, kas nepieciešams, un būs, būs viņam pase uz Vladimira Petroviča * Antonova vārda. Vārdu Apihtins neizmainīja - intuitīvi juzdams, ka tā labāk, ka turpmāk būs vēl daudz situāciju, kad nāksies brīvi un nepiespiesti atsaukties, jo šo vārdu izrunās gan vīrieši, gan sievietes, gan draugi, gan ienaidnieki. Un viņš ne reizes neapjuks, un nevienam neradīsies *ne mazāko "aizdomu, ka tas nav ne Antonovs, ne Vladimirs, ka viņš vispār nav rud- matis ar bezkrāsainām uzacīm un zaļām acīm.

Pagājis garām veikalam, Apihtins nokāpa garajā pazemes pārejā zem Puškina laukuma, iegāja zālē, no kuras varēja nokļūt metro, un tūlīt atradās līdzās mazai būdiņai, kur divu trīs minūšu laikā izgatavoja fotogrāfijas dokumentiem.

Būdiņā viņš apsēdās uz nobružāta grozāmā krēsla, pacēla galvu, iztaisnoja plecus un paskatījās objektīvā ar tik stingu un trulu izteiksmi, kāda nepieciešama personu apliecinošiem dokumentiem. Bet, saņēmis krāsaino fotogrāfiju strēmeli, Apihtins labu brīdi pārsteigts neuzticīgi lūkojās savā sejā. Vai tiešām tas ir viņš, bankas "Fēnikss" valdes priekšsēdētājs, resnais bārdainis Apihtins ar smagajām, tumšajām brillēm, kuras slēpa bezpalīdzīgas, tuvredzīgas acis?

Vai tiešām tas ir viņš?

No fotogrāfijas viņā vērās tēvainis ar īsiem, gaiši rudiem matiem, ciešu un neuzticīgu skatienu, nedaudz līdzinādamies desantniekam, kādus viņus rāda kino, bet varbūt omonietim, kādus rāda kriminālhronikās. Viņš atgādināja pat bandītu, bet nu nekādi ne resnvēderaino Apihtinu, kādu to pazina pilsētā un atcerējās kursabiedri, nedz arī bankas prezidentu, gausu un svarīgu. Tagad vienīgā saikne ar pagātni - balss. Kas zina, ja ļoti ievajadzētos, viņš laikam spētu izmainīt arī balsi, bet tā vēl noderēs, lai nesarautu saites ar iekšējo dzīvi, no kuras Apihtins tik apņēmīgi un neatgriezeniski attālinājās.

Visas Šīs dienas Juferevs jutās mierīgs un sakoncentrējies. Un pat ne uzmācīgie korespondenti, kuri centās izvilināt no viņa riskantus un bezatbildīgus vārdus, ne izsaukumi pie priekšniecības, kura nemitīgi pieprasīja paātrināt, pastiprināt un pat darboties skarbāk, ne satrauktā sabiedrība, bezjēdzīga un trokšņaina, nespēja izjaukt šo mieru. Pieredze liecināja, ka izdarīts diezgan daudz, ka pēdas ir, noziedznieka liktenis jau izlemts un agrāk vai vēlāk viņš iekritīs. Pirkstu nospiedumi, kurus slepkava tomēr neuzmanīgi atstājis uz skaistā albuma "Ermitāža" Apihtina dzīvoklī un uz alus pudeles tveicīgajā dzertuvē, kur savu galu atrada neveiksmīgais Jakuškins, un…

Un tas arī viss.

Nekur citur pēdas atrast neizdevās, bet ar to pašu pietiek, lai tās ievietotu visās iespējamās kartotēkās. Tāpat arī augšzobu nospiedums, spraudziņa starp abiem priekšzobiem. Protams, pasaulē nav mazums ļaužu ar tik mīļu trūkumu, bet ne jau arī tik daudz, lai šī pazīme kļūtu nenozīmīga.

Kas gan pārsteidza Juferevu - nevienu pirkstu nospiedumu eksperti neuzgāja istabā, kur atrada Natašas Maksimovas līķi. Tā pati šaušalīgā aina - asinīm nolietā grīda, galva gandrīz pilnībā atdalīta no kailas sievietes ķermeņa. Ekspertiem izdevās noskaidrot vēl kādu visai intīmu detaļu - blondā skaistule neilgi pirms nāves mīlējusies. Aizsākta šampanieša pudele, divas pusdzertas glāzes, konfekšu kārba. Un nekādu vardarbības pazīmju. Izņemot briesmīgo brūci kaklā.

Noziedznieks acīmredzot iejuties, šķiet, viņam iepatikusies nesodāmība, pat nav centies likvidēt savas klātbūtnes liecības - otra glāze, otra dakšiņa, otrs šķīvis ar kaut kādas gaļas paliekām, visdrīzāk, tās atnestas no restorāna, jo dzīvoklī vairāk nekādus gaļas ēdienus neatrada. Tai pašā laikā viņš tik rūpīgi istabā visu notīrījis, ka eksperti neatrada vispār nekādus pirkstu nospiedumus, pat ne pašas saimnieces.

Bet vairāk par visu Juferevu satrieca ekspertu atklājums - slepkava ar sievieti vispirms pārgulējis, bet pēc tam pats nogalinājis.

-     To nu tu velti darīji, - viņš klusi noņurdēja. - Te nu tu pāršāvi pār strīpu. Bez manis ir vēl arī augstāka vara. Un tādas lietas nevienam netiek piedotas. Ja ne es, tad tevi sasniegs kāds cits no augšas. Slikti tu esi rīkojies, ļoti slikti, - Juferevs turpināja, pamezdams dzīvokli, kur vairs ne mirkli ilgāk nespēja uzturēties.

Četras līdzīgās slepkavības bija satraukušas visu pilsētu, satraukušas priekšniecību - gan vietējo, gan Maskavas, bet Juferevs mieru nezaudēja. Vienīgais, kas viņu tracināja, bija Kandaurovs - noziedznieks un bandīts.

-     Kaptein! - viņš reiz iekliedza klausulē - Tu esi pogainais vai suņa aste?! Kur ir slepkava? Ko velc garumā?

- - Bet tu taču arī it kā esot zvērējis viņu atrast?

-     Es esmu zaglis! Skaidrs?!

-     Bet es - nolādēts pogainais.

-       Kaptein, - Kandaurovs nočukstēja klausulē, - ja viņš aizies… Tu man par to atbildēsi.

-    Ko?! - Juferevs satriekts iekliedzās, bet klausulē jau skanēja signāli. - Tad nu gan… - Juferevs piecēlās un nervozi sāka staigāt šurp turp pa savu nelielo kabinetu. Man vēl arī šai autoritātei būs jāatskaitās! Tad nu gan vecis dod, kā dod! Tātad arī viņu iedzinuši stūrī, tātad arī viņš lēkā kā uts pa ķermeni!

Visus spēkus Juferevs novirzīja Maksimovas sakaru noskaidrošanai - draugi, draudzenes, radi, kolēģi, paziņas, kaimiņi. Viņš pat mēģināja sastādīt visu to cilvēku sarakstu, kuri varētu pateikt par sievieti kaut vienu vienīgu vārdu. Un pēc dažām dienām saprata, ka šis uzdevums nebūt nav tik vienkāršs, kā sākumā licies.

Negaidot atkrita tāds jaudīgs informācijas avots kā kaimiņi. Maksimovu viņi nepazina un runāt par to atteicās. Noskaidrojās, ka dzīvokli viņa nopirkusi pavisam nesen, aptuveni pirms pusgada, tāpēc nekādu senu sakaru nemaz nevarēja būt. Vēl sliktāk, dažu mēnešu laikā Maksimovas un kaimiņu starpā bija izveidojusies noturīga abpusēja nepatika. Ēka bija veca, celta pirms gadiem trīsdesmit, tie, kuri te kādreiz saņēmuši dzīvokļus, sen jau nomiruši, palikušas tikai vecenes. Jaunie aizskrējuši kur nu kurais, jo vairāk tāpēc, ka nams atradās nomalē Un te nu spilgta meiča, kura ne vienmēr skaidrā, turpretī vienmēr noskaņota izaicinoši, gatava visu pajautāt un, kā vien vēlas, atbildēt…

Nē, kaimiņiem viņa nepatika, un kad vēl par slepkavību uzzināja, tad vispār apklusa. Arī televīzija pacentās, attēlojot slepkavas kā absolūti nežēlīgus un nenotveramus monstrus. Večiņas šausmās gandrīz ģība. Kaimiņienei gandrīz nogriezta galva, asiņainā grīda, briesmīgais dzīvoklis, kur notikusi slepkavība - tas viss, daudzkārt rādīts pa televizoru, viesa kaimiņos pārliecību, ka agrāk vai vēlāk ar viņiem noteikti notiks kaut kas līdzīgs.

Vecas draudzenes, draugi arī neatradās - Maksimova atbraukusi uz pilsētu no citas puses un te, liekas, dzīvoja viena pati.

- Nu nevar taču tā būt! - Juferevs reiz savā kabinetā iesaucās, kad "opers" Brikins kārtējo reizi ziņoja, ka nav nekādu iespēju atrast cilvēkus, kuri kaut ko pastāstītu par Maksimovu. - Nevar tā būt!

-       Būt nevar, bet ir, - Brikins pārgudri atteica, tādējādi novezdams Juferevu līdz pilnīgam trakumam.

Jāsaka, ka Jufereva trakums bija diezgan savdabīgs - viņš nemeta ārā pa logu krēslus, negāza apkārt galdus un nemetās virsū padotajiem, cenzdamies izskrāpēt acis. Viņš tikai drūmi apklusa un uz ilgu laiku. Uz jautājumiem neatbildēja un pats arī neko nejautāja. Acīs nevienam neskatījās, it kā baidīdamies, ka kāds kaut ko uzzinās, pēc skatiena uzminēs, ko viņš tik ilgi un rūpīgi slēpis. Juferevs sakumpa, ievilka galvu plecos un pazuda no acīm, devās turp, kur neviens viņu neredzēja un nevarēja uzdot visstulbāko jautājumu, kāds vien šajā pasaulē iespējams: "Kas ar tevi notiek, Saša?"

Brikins uzreiz saprata, cik tālu ar savām gudrībām novedis priekšniecību. Attapies viņš sāka kaut ko murmināt, ķiķināt un plātīt rokas, sak, vientiesīgi esam, sak, dumji, un tāpēc esam pelnījuši piedošanu un pretimnākšanu. Bet, atkal pacēlis acis, saprata, ka jau par vēlu, Jufereva kabinetā vairs nebija, viņa vietā rēgojās kāda tumša, sakumpusi ēna, kura neko nedzird un neizdveš ne skaņas.

Brikins aprāvās un brīdi paklusēja, laiku pa laikam izmisīgi un bezpalīdzīgi dažādos žestos vicinādams plaukstiņas.

-     Es nu iešu, - viņš teica.

Un atbildē nesaņēma ne skaņas.

Lēniem soļiem Brikins aizvilkās līdz durvīm, kur brīdi pastāvēja, vārgi cerēdams, ka Juferevs viņu pasauks, bet nē, tā arī neko nesagaidīja. Viņš redzēja tikai to pašu tumšo ēnu, kas smagi līka pār galdu. Un tad piesardzīgi, kā bezcerīgu slimnieku atstādams, izgāja ārā un klusi aizvēra aiz sevis no ikgadējās krāsošanas smagās durvis.

Bet Juferevs, vēl brīdi pasēdējis, atvēra galda atvilktni, izņēma Maksimovas dzīvokļa atslēgas, tikpat drūmi nokāpa lejā pa kāpnēm, iesēdās mašīnā un klusēdams pamāja ar roku. Sak, braucam!

Šoferis saprotoši pamāja un iedarbināja mašīnu. Arī viņš pazina šo Jufereva noskaņojumu. Izmeklētājs nekādu adresi nenosauca, tikai parādīja ar roku, kur jānogriežas, līdz vadītājs pats atskārta, kurp viņi brauc.

-      Apstājies! - Juferevs beidzot ar grūtībām pavēra lūpas netālu no drūmās betona bloku mājas, kuru klāja rūsa, kas pēc katra lietus tecēja no nekrāsotajiem balkonu metāla stieņiem, karnīzēm un kaut kādiem neredzamiem, bet pastāvīgi ūdenī mirkstošiem dzelžiem.

Maksimovas dzīvoklī viss bija tieši tā, kā jābūt nogalināta cilvēka mājās - tukši, auksti, nekārtīgi un briesmīgi. Ieslēdzis gaismu, Juferevs sāka nesteidzīgi aplūkot visu to, ko jau daudzkārt bija aplūkojis. Tikai šoreiz visa uzmanība tika veltīta bufetes atvilktnei, kur bija sasviesti visdažādākie papīri. Viņš tos jau bija redzējis - dzīvokļa rēķini, kvītis, paziņojumi par parādu, veikalu čeki un citas agrākās dzīves liecības. Dokumentus viņš neatrada ne pagājušajā reizē, ne arī atkārtotā apskatē. Visdrīzāk tos savācis slepkava, paņēmis visu, kas kaut ko pavēstītu par Maksimovu - pasi, tur varētu būt seno pierakstu, agrāko adrešu zīmogi. Nebija arī starp dokumentiem ne apliecību, ne atestātu, nekā.

Tagad viņš ķērās pie atlikušajiem papīriem.

Piepeši atskanēja tālruņa zvans. •

-    Es jūs uzmanīgi klausos, - Jufereva balsī ieskanējās zināma vienaldzība.

-     Nevajadzētu tev te nākt, vecīt, - viņš negaidot skaidri saklausīja, šķiet, pavisam tuvu esošu balsi.

-     Kāpēc? - Juferevs pavaicāja, it kā zinātu, ar ko sarunājas.

-     Tu taču zini, kas notiek ar ziņkārīgajiem… Zini.

-      Bet tu labi zini, kas notiek ar jūsējiem. - Kad Juferevs atradās trakuma stāvoklī, viņu nekas nespēja izprovocēt, piespiest uztraukties vai apjukt. Un viņš palika rāmi vienaldzīgs.

-    Smirdīgs āzis tu esi, nekas vairāk. - Svešinieka balsī ieskanējās tāds naids, ka Juferevs to sajuta pat savā transā un notrīsēja.

-     Ienāc, parunāsim!

-     Parunāsim gan, - svešais apsolīja un nolika klausuli.

-    Kā jums labpatīk, jauno cilvēk, - Juferevs noņurdēja, atkal pievērsdamies kvīšu un maksājumu jūklim. Zvans viņu nemaz nesatrauca, gluži otrādi - Maksimovas tālrunis tiek kontrolēts, un, kas zina, kas zina, ja nu piepeši šie atsaldētie piezvanījuši no kādām mājām. Lai gan cerības lolot arī nav vērts - zvanīja jau agrāk, bet vienmēr no automātiem. Un sarunas vienmēr izvērsās tikpat niknas un īsas.

Tomēr briesmu apjauta lika Juferevam piecelties un iziet gaitenī - tur viņš vēlreiz pagrieza atslēgu, nolaida bloķējošo podziņu un tikai pēc tam piezvanīja šoferim uz mašīnu.

-     Klau… Tu piebrauc tuvāk un turi acis vaļā.

-     Atkal zvans? "Jā-

-    Jau tumst, Aleksandr Leonīdovič. Būs logā gaismu ieraudzījuši, tāpēc arī piezvanīja. Kaut kur tepat klīst.

-     Lai jau, - Juferevs atteica.

Šo papīreli viņš jau vairākkārt bija turējis rokās jau agrākajos šī nelaimīgā dzīvokļa apmeklējumos, tāpēc labi atcerējās tā izmēru, formu, krāsu, griezuma līniju, atcerējās arī uzrādīto summu - astoņsimt septiņdesmit rubļu. Juferevs pavirzījās tuvāk blāvai lampai, kas nokarājās no griestu vidus bez kupola, un vēlreiz ieskatījās, ielasījās uzdrukātajā. Visi burti nebija vienlīdz skaidri, kāda rindiņa vispār bija izsmērējusies, izdevās izlasīt tikai daļu vārda - "autoam…".

Un viņš saprata - tā bija autoamatieru kursu apmaksas kvīts.

-    Nu, lūk, - Juferevs atviegloti noteica, - tas jau ir kaut kas, tas jau ir gluži labi.

Piegājis pie loga, aizvilka aizkarus - vai nu maz kas var iešauties prātā viņa pretiniekiem. Lai arī viņi izmanto galvenokārt nazi, par ko bijusi iespēja ne reizi vien pārliecināties, kas zina, kādās jomās vēl viņi specializējušies.

Un atkal negaidīti spalgi dzīvokļa klusumu pāršķēla tālruņa zvans.

-       Es jūs klausos, - Juferevs noteica, ieslīgdams šaurā, nobružātā krēslā, kuru acīmredzot atstājuši vēl iepriekšējie dzīvokļa iemītnieki.

-Joprojām sēdi, smirdīgais dūzi?

-     Sēžu.

-     Meklē?

-     Meklēju.

-     Un atradi?

-     Atradu.

-     Ņemsi ciet?

-     Noteikti. Tu man labāk, lūk, ko pasaki, atsaldētais plān- prātiņ… Tu to dāmu izdrāzi, pirms nogalināji?

-    Un kas tad tev par daļu? Skauž?

-      Nē, tā tas neies krastā, - Juferevs ierunājās balsī, kādā parasti runāja savā kabinetā, kad uzdeva jautājumus, lai ierakstītu atbildes protokolā. - Es pavaicāju, bet tu atbildi, ja jau esi piezvanījis, ja jau parunāt sagribēji. Jautāju nevis tāpēc, ka nezinātu, bet gan tāpēc, ka gribu to izdzirdēt no tavas mutes. Atkārtoju - vai tu dāmu izdrāzi, pirms viņai kaklu pārgriezi?

-     Nevarēja taču tādu labumu laist zudumā, vai ne?

-    Trešo reizi jautāju…

-     Nu izdrāzu! Kas tad tev tur?! - svešais piepeši sāka kliegt.

-    Tieši to es arī gribēju dzirdēt.

-    Kāpēc?!

-     Lai zinātu, ar ko man darīšana.

-     Un ar ko tad tev ir darīšana?

-    Ar absolūtu mēslu. Un tur vairs nav ko šaubīties.

-     Ak, tikšu es līdz tevīm, kaptein!

-    Uz drīzu redzēšanos! - Juferevs nolika klausuli, kad no tās jau skanēja signāli. Acīmredzot slepkava nolēma, ka pietiekami ilgi runājis un, nevēlēdamies riskēt, pārtrauca sarunu. - Ak, tikšu es līdz tevīm, ak, tiksimies, - Juferevs ņurdēja, kāpdams lejup pa kāpnēm un dodamies pie mašīnas. - Jūt mana sirds, ka ilgi vairs uz brīvām kājām nestaigāsi, ilgi vairs neleksies. Kriminālkodekss - labi, to tu vari neņemt galvā. Bet ir jau vēl, mīļais mans, citi likumi, ir, lai gan maz ticams, ka tu par tiem kaut ko būtu dzirdējis… Un tie darbojas.

No rīta Juferevs sēdēja skolas puspagrabā un sarunājās ar autoamatieru kursu priekšnieku pulkvedi Mašukovu. Kalsnais, garais, nerunīgais pulkvedis jau sen bija atsvabinājies un sen nedzēra - to Juferevs uzreiz pamanīja. Mašukova plauksta likās gara, kalsna un spēcīga.

-     Sēdieties! - Viņš norādīja uz krēslu.

-     Paldies!

-      Es klausos, kaptein, - Mašukovs sacīja, pavirši uzmetis skatienu izmeklētāja apliecībai.

Izņēmis no piezīmju grāmatiņas kvīti, Juferevs to atlocīja un klusēdams nolika pulkvedim priekšā uz galda. Mašukovs to paņēma, rūpīgi izlasīja, aplūkoja zīmogu, parakstus un visbeidzot pavērsa acis augšup.

-     Vai jūsu papīrs? - Juferevs pavaicāja.

-     Mūsu.

-     Mani interesē cilvēks, kurš pēc jūsu kursu mācību naudas apmaksas saņēma šo kvīti.

-Jūs domājat Natašu Maksimovu?

-Jā.

-     Es televizoru skatos, kaptein… Tātad viņa nogalināta?

-     Viņa.

-     Es viņu atceros… Ne visai labi, bet atceros. Koša meitene.

-    Kāda nu vairs meitene… - Juferevs iebilda. - Gandrīz trīsdesmit.

-     Nav svarīgi. Viņa uzvedās kā meitene. Un tas gluži labi padevās. Ja jums nepieciešamas manas atmiņas par viņu…

-     Man vajadzīgs Maksimovas grupas saraksts.

-      To var. - Pulkvedim piemita apbrīnojama spēja uzreiz uztvert lietas būtību, lieki nerunāt un neuzdot muļķīgus jautājumus. Vēlreiz uzmetis skatienu kvītij, Mašukovs precizēja datumu, piegājis pie vaļēja finiera-skapja, paņēma .no plaukta plānu mapīti un nolika priekšā Juferevam. - Te ir grupas saraksts, iesniegumi, adreses un telefoni.

-     Satriecoši! - Juferevs nespēja novaldīties.

-     Kas tieši jūs, kaptein, satriec?

-     Šī jūsu mapīte. Viss vienkārši, saprātīgi, lietišķi.

-      Ā, - Mašukovs iesmējās, atsegdams nosmēķētus zobus. - Štāba pieredze. Kara komisariātā dienēju.

-     Un ja es to uz laiku paņemtu?

-     Tikai pēc tam atdodiet, - Mašukovs stingri brīdināja.

-     Protams.

-     Rakstiet izziņu.

-     Prātīga doma, - Juferevs pasmīnēja. - Vai Maksimova nodarbību laikā ar kādu no grupas sadraudzējās?

-     Nav izslēgts. Mācības turpinājās vairākus mēnešus. Lekcijas, praktiskās nodarbības, eksāmeni… Tas viss tuvina. Daži sadraudzējas uz ilgu laiku.

-     Mani interesē, ar kuru konkrēti viņa satuvinājās.

-     Grupā bija dažas sievietes… Trīs četras, apmēram tā. Viņas ieguva tiesības pavisam nesen, tās es atceros. Sievietes turējās kopā. Tā vienmēr mēdz būt. Vīrieši Maksimovu neinteresēja. Viņa bija no citas mīklas. Mūsu vīreļi bija prastāki. Vai arī zaļknābji. Sāciet ar sievietēm, ātrāk kaut ko uztaustīsiet.

-     Paldies! - Juferevs piecēlās.

-     Uz noziedznieku pēdām vēl neesat nonākuši?

-     Ja būtu nonākuši, es pie jums nenāktu.

-     Arī taisnība, - pulkvedis piekrita.

-     Kad nonāksim uz pēdām, tai pašā vakarā uzzināsiet.

-    Jā, televīzija tagad sparīga.

-     Komerciāla, - Juferevs precizēja.

-     Strādāt netraucē?

-     Mēģina, - Juferevs pavīpsnāja.

-    Vēlu veiksmi, - pulkvedis pastiepa kalsno, spēcīgo plaukstu.

Atrada Juferevs tomēr Maksimovas draudzenīti, atrada.

Mašukova mapītes lietišķums nebija tikai ārējs acu apmāns, visi telefoni bija precīzi, visas adreses pareizas un reālas. Jau trešais tāvakara zvans izrādījās pēdējais.

Klausuli pacēla Nadja Serkova.

-     Labdien, - Juferevs centās runāt iespējami labvēlīgi, skaļi, gandrīz vai svinīgi.

-     Sveikiņi, - sieviete atturīgi atbildēja.

-     Pilsone Serkova?

-     Tā pati. - Atbildē skaidri jautās ironija. Juferevs saprata, ka tur, otrā vada galā, jau nopratuši, kas viņš ir un ko vēlas. Bet nebija jau arī nekā slēpjama.

-    Mans uzvārds ir Juferevs. Par Aleksandru sauc. Aleksandrs Leonīdovičs, ja tā jums labāk tīk.

-     Godīgi sakot, man gluži vienalga, kā sauca jūsu papucīti, ar ko viņš nodarbojās un kā šobrīd jūtas.

-     Labi jūtas. Bet atgriezīsimies pie manis… Lieta tāda, ka es dienu…

-      Es nojaušu, kur jūs dienat, pilsoni Juferev. - Balsī atkal jautās smaids, tikai bez prieka, drīzāk raižpilns, drīzāk nīgrs.

-     Vajadzētu satikties, - Juferevs nopūtās.

-     Tūlīt pat?

-    Un kāpēc gan ne? Laiks ir labs, garastāvoklis, jums arī nav no sliktākajiem. Jebkurā gadījumā parunāt labāk kaut kur svaigā gaisā, pie galdiņa ar saldējumu… Labāk, nekā mūsu smacīgajās telpās, kur ož pēc cilvēku noziegumiem. Kā jūs domājat?

-     Taisnība vien ir, - sieviete nopūtās. - Taisnība vien ir, - viņa atkārtoja, un Juferevs saprata, ka tā ir piekrišana.

-     Netālu no jūsu mājas atrodas saldējuma kafejnīca… Tur ir galdiņi, lukturīši… Zēni un meitenītes mielojas ar saldumiem…

-Jūs zināt, kur es dzīvoju? - Serkova jutās pārsteigta.

-     Pēc pirmajiem tālruņa cipariem nav grūti uzminēt rajonu, - Juferevs sameloja, sameloja tāpēc, ka jau zināja ne tikai Serkovas adresi un pasta indeksu, bet arī kurā nama pusē atrodas viņas logi.

-      Labi, - sieviete apņēmīgi teica. - Tikai uzreiz brīdinu - nekāda labuma no mūsu sarunas nebūs.

-      Piekritu, - Juferevs steigšus piekrita. - Jūs mani viegli pazīsiet… Pats esmu necils, bet man mugurā būs labs, pelēks uzvalks un sarkana kaklasaite. Runā, ka šis uzvalks mani grezno.

-    Jums ir labs garastāvoklis?

-     Jā! Tik viegli izdevās jūs atrast… Domāju, ari turpmāk man ar jums veiksies…

-     Es atnākšu. Bet tikai tāpēc, lai nebūtu jānīkst jūsu telpās, kur ož… Pēc kā, jūs sakāt, tur pie jums ož?

-     Pēc cilvēku noziegumiem.

-    Lūk, lūk. Es būšu pēc stundas, Aleksandrs Leonīdovič. Vai jums tā būs ērti?

-     Pilnībā.

Serkova vairāk neko nepiebilda, vienkārši nolika klausuli, neizrunādama nevienu atvadu vārdu. Nolēma, ka saruna beigusies un nav vairs ko runāt.

-     Lai tā būtu, - Juferevs nomurmināja.

Lai cik dīvaini, viņam pat iepatikās, ka Serkova piekrita ierasties pēc stundas, bet ne ātrāk. Lieta tāda, ka kafejnīca, kur tika norunāta tikšanās, atradās gandrīz pretim viņas mājai, otrā ielas pusē - ja vēlētos, viņa turp aizietu pa piecām minūtēm. Bet, tā kā sarunāja tikšanos pēc stundas, tātad gatavosies, varbūt safrizēsies, lūpiņas nokrāsos, auskariņus ieliks. Tādā gadījumā saruna var arī ieilgt - nav taču vērts stundu posties, lai parunātu piecas minūtes.

Bija vēl viena bažīga doma - Juferevs nezināja Serkovas un Maksimovas attiecību īsto raksturu. Kas zina, kas slēpjas aiz šīs pazīšanās - varbūt tieši Serkova iepazīstinājusi savu nelaimīgo draudzeni ar nākamajiem slepkavām? Varbūt tieši tāpēc nepieciešama šī stunda, lai brīdinātu, paziņotu un sagatavotos? Atsaldētie, kā Juferevs jau bija nopratis, izcēlās ar neparasti ātru izlemšanu un tūlītēju šo pašu lēmumu izpildi. Kas zina, varbūt viņa šobrīd nemaz nesēž pie spoguļa, bet gan pie telefona?

Bet Serkovas telefons tika kontrolēts - ari par to Juferevs parūpējās, arī to paredzēja un tikai pēc tam zvanīja. Viņš jutās pārliecināts, ka Serkova nokavēs, noteikti nokavēs savas minūtes desmit, piecpadsmit, pa to laiku apmetot loku ap kafejnīcu un apskatot zvanītāju. Autoskolas kartītei pievienotā fotogrāfija ļāva viņu jau iztēloties - īsi, gaiši mati, izliektas uzacis, pilnīgas lūpas, bet skatiens… Skatienā tik tikko jaušams izsmiekls. Daudz viņa acīmredzot nesmējās, bet sejā pastāvīgi vīdēja ironisks smaids. To Juferevs sajuta arī, runādams pa telefonu.

Pie kafejnīcas viņš piebrauca vienu minūti pirms norunātā laika un, izkāpis no mašīnas, devās pie brīvā galdiņa. Paskatījās pulkstenī - ieradies tieši laikā. Bet tūlīt pat nāca pārsteigums - pēc nepilnas minūtes pie viņa galdiņa pienāca jauna sieviete džinsos un kreklblūzē

-     Vai netraucēšu? - viņa apvaicājās.

-     Tad tā esat jūs?

-    Jā, tā esmu es.

-     Sēdieties, - gaidīju jūs ar lielu nepacietību.

-     Jūsu gvarde? - viņa ar īkšķi pamāja aiz muguras, kur bija iekārtojušies šoferis un opers Brikins - paspējuši nopirkt alu, abi tagad izlikās, ka nekas cits viņus šai pasaulē vairāk neinteresē.

-     Mana, - Juferevs piekrītoši palocīja galvu.

-     Pareizi. Atbalstu. Ja visi tā rīkotos… - Sieviete apklusa.

-     Kas tad būtu?

-     Dzīve būtu mierīgāka. - Uzlikusi uz galda cigarešu paciņu, Serkova izņēma šķiltavas, piesmēķēja un pastūma cigaretes tuvāk Juferevam. - Cienājieties!

-     Nesmēķēju.

-     Ā, skaidrs… Tātad dzerat?

-     Dzeru. Bieži un lielos daudzumos.

i

-     Tas labi, tātad - veselība atļauj.

-     Dzīvesveids prasa.

-     Uzskatīsim, ka iesildīšanās beigusies?

-     Piekrītu. - Juferevs uzreiz bez sagatavošanās uzķēra Surko- vas runas manieri, lakonisku un izaicinošu.

-      Tad, lūdzu… - Serkova pastiepa roku, saberzēdama īkšķi un rādītājpirkstu. Parasti šis žests nozīmē naudu, bet viņai prātā, šķiet, bija kas cits.

-     Nesapratu? - Juferevs cieši pavērās Serkovai sejā. Skaistas acis, viņš nodomāja. Ar meiteni viss kārtībā.

-     Vāciņus.

-     Ak, esmu vainīgs. - Sameklējis apliecību, viņš to atvēra un parādīja Serkovai.

-     Rokās nedodat?

-    Varu iedot. - Viņš nolika apliecību uz galda līdzās cigarešu paciņai.

Paņēmusi dokumentu, Serkova to pagrozīja gar acīm, izpētīja ierakstus, zīmogus, pārliecinājās, ka apliecība jau divreiz pagarināta.

-     Viss pareizi, - viņa sacīja. - Pietiekami nobružāta, tātad īsta. Jūs tiešām esat Juferevs?

-       Vai ir šaubas?

-Jūs nesen pa televizoru stāstījāt par šīm slepkavībām… Uz ielas es jūs nepazītu, bet tagad, šķiet, kaut kas sakrīt. Pat nezinu, kas…

-     Tagad es esmu uzpostāks un uztrauktāks, - Juferevs nopietni paskaidroja.

-     Kāpēc tā?

-     Sēžu kopā ar skaistuli.

-      To jūs pareizi ievērojāt, - iesmējās Serkova, bet tomēr nosarka un samulsa. - Labi, tuvāk pie vienas vietas, kā saka klasiķi.

-     Neiebilstu. Saldējumu ēdīsim?

-     Nē, paldies! Es tikai uz brīdi. Tātad tā, Aleksandr Leonīdovič…

-     Vai tad līdz Sašam nevelku?

-     Līdz Sašam… Ja nu ar nelielu piespiešanos…

-     Nu piespiedieties, lūdzu!

-     Kā vēlaties, pilsoni priekšniek! - Viņa pasmaidīja. - Tātad tā… Pilsēta pamirusi piektā līķa gaidās. Piektās nogrieztās galvas gaidās. Bet jūs esat tas cilvēks, kurš vēlas, lai viss beidzas ar četrām jau nogrieztajām galvām. Vai pareizi?

-    Apmēram.

-     Bet jūs neizslēdzat iespēju, ka var būt arī piektā?

-    Neizslēdzu.

-    Un vai jūs pieļaujat, ka tā var būt mana galva? - Serkova nu vairs nesmaidīja.

-    To es nepieļaušu.

-     Bet to pašu jūs acīmredzot teicāt arī pēc pirmajām divām galvām?

-    Neteicu.

-    Jūs vienkārši vairāk negaidījāt?

-    Varētu teikt arī tā.

-    Klausieties, Saša… Es tagad pateikšu to, ko varu teikt. Bet vairāk neteikšu ne vārda.

-    Nu ko, - Juferevs nopurpināja, piepeši apjauzdams, ka galvenais runātājs pie šī galda nav vis viņš, bet gan Serkova. - Nu ko, būšu pateicīgs arī par to, Nadja.

Serkova uzsmēķēja, izpūzdama dūmus sānis un pie viena uzmezdama skatienu blakusgaldiņam - šoferis ar Brikinu turpināja baudīt nevis alu, bet gan pilno pudeli, kurai tā arī nebija pieskārusies.

-    Ļaujiet viņiem vismaz pa malciņam! Ko tad viņi tā arī visu laiku sēdēs? Galu galā tas ir vienkārši aizdomīgi! - Viņa caur tabakas dūmiem uzsmaidīja.

-    Puiši! - Juferevs pagriezās. - Varat iemalkot aliņu… Dāma neiebilst. Runājiet, Nadja!

-    Ar Maksimovu mēs iepazināmies autovadītāju kursos. Viņa nāca ciemos pie manis, es gāju pie viņas. Reiz viņa mani iepazīstināja ar saviem paziņām. Man viņi nepatika.

-     Kāpēc?

-     Bandīti. Un viņiem nepatika, ka man nepatīk.

-     Kā viņi to uzminēja?

-    Nataška pateica. Puiši bija izrādījuši zināmu vēlēšanos, un viņa tiem atcirtusi… Sak, nav ko, puiši, šī roze nav jums uzplaukusi.

-     Apvainojās? - Juferevs izteica minējumu.

-        Nedaudz. Bet viņiem pietika darbu arī bez manis. Turklāt… Viņi dzīvo diezgan pieticīgi. Es pat teiktu, noslēgti. Izvairās no apgaismotām vietām, gaišām telpām, skaļām kompānijām… Kad tas viss notika ar Natašku… Kad viņas galva tā negaidīti gandrīz atšķēlās no ķermeņa… Viens no viņiem mani atrada, it kā nejauši uz ielas saskrējāmies… Un teica… "Tev," saka, "kakliņš ir vēl tievāks nekā Natašai…"

-     Tas bija tas, kuram sprauga starp zobiem?

Serkova, kādu brīdi klusēdama, neizteiksmīgu seju skatījās uz Juferevu, tad nodzēsa cigareti, aizsmēķēja jaunu, izpūzdama dūmus uz blakusgaldiņa pusi, pasmīnēja un beidzot ielūkojās Juferevam tieši acīs.

-     Izmeklēšanai, kā redzu, ir zināmi sasniegumi?

-     Strādājam, - Juferevs paraustīja plecus.

-     Apsveicu.

-     Ko vēl šķirbainais pateica?

-        Ak, - Serkova, ar rožaino nadziņu pabungojusi pa cigareti, nobirdināja pelnus uz betona flīzēm. - Tas būtībā arī viss. Kakliņš, teica, tev tievāks, tāpēc vajadzētu to pasaudzēt, vai maz kas gadās… Tā teikt, padomā, kā ar dažiem tomēr gadās. Protams, es šim cilvēkam paklausīju un padomāju.

-     Un pie kāda secinājuma tad nonācāt?

-     Secinājums ir tāds, ka mūsu saruna, Saša, beidzas. - Viņa paskatījās Juferevam tieši acīs. - Es jums nepalīdzēšu. Baidos. Dzīvot gribas.

-     Saprotu, - Juferevs pamāja.

-    Tad jau labi. Lūdzu tikai man nezvanīt, nesūtīt pavēstes un nespiest piedalīties dažādos izmeklēšanas pasākumos, kā par kriminālām tēmām izsakās filmu varoņi. Visas šīs identificēšanas, konfrontēšanas, izbraukumi uz noziegumu vietām. Ļoti lūdzu - neiesaistiet mani tajā visā… Vai varat apsolīt?

-    Apsolīt jau varu, - Juferevs noteica. - Tikai tā solījuma pildīšana… Diezin vai spēšu to izdarīt.

-    Tad es braukšu prom.

-     Bet, ja nu mēs sarunātu tā… Mēs ar jums vēl desmit, piecpadsmit minūtes pasēdētu, jūs atbildētu uz dažiem maniem jautājumiem… Un es jūs vairs neaiztiktu, neizsauktu un neiesaistītu, kā jūs tikko izteicāties.

-     Un man nekas nebūs jāparaksta?

-     Nekas.

-     Mans vārds nekur netiks pieminēts?

-     Arī to es respektēšu. Bet kāpēc vispār tas jūs satrauc?

-     Tāpēc, ka esmu pārliecināta… Krimināllieta tiks šķirstīta ne tikai jūsu kantorī, Saša.

-    Kā?! - Juferevs nedaudz māksloti iesaucās. - Jūs neticat, ka…

-    Neticu, - Serkova viņu mierīgi pārtrauca. - Un arī jums neiesaku. Šie puiši… Viņi ir ļoti turīgi. Darbs tiem saspringts, bet, šķiet, īslaicīgs. Pietiks laika iepazīties ar lietas dokumentiem. Redzat nu, es jau esmu sākusi liecināt. Tikai iegaumējiet - jūs apsolījāt manu vārdu krimināllietā neminēt. Vai esam sarunājuši?

-     Jā, jā, - Juferevs steidzīgi piekrita, grasīdamies uzdot nākamo jautājumu, bet Serkova uzlika viņam uz delnas savu roku.

-     Tā tas neies, - viņa smaidot teica. - Kad saka "jā, jā", tas nemaz nav "jā".

-     Kas tad?

-    Tas ir lūgums atšūties.

-     Tad es teikšu stingri un noteikti - "jā". Jūs netiksit pieminēta krimināllietā nekādā veidā.

-    Jūsu jautājums?

-    Kur vini mitinās?

>

-    Nezinu.

-     Es nejautāju adresi vai dzīvokli… Varbūt jūs zināt rajonu, restorānu, alus bāru, dzertuvi… Kur jūs ar viņiem satikāties?

-      Natašas mājās. Cik varu spriest, viņi… dod priekšroku nomaļām vietām.

-      Es nespēju noticēt, ka viņi neiet uz restorāniem! Šai publikai restorāns dzīvē ir pats galvenais! Par restorāniem viņi sapņo zonās, uz restorāniem ved savas smukulītes, nokārto savstarpējos rēķinus… Restorāni - tā ir viņu dzīves jēga!

-      Zinu, - Serkova klusi atteica. - Es visu to zinu… Sakiet, Saša… Vai kādreiz esat bijis restorānā "Liesma"?

-      Es pat nezinu, kur tas atrodas. - Juferevs jutās patiešām izbrīnīts.

-      Velti, - Serkova pasmaidīja. Paņēmusi no galda cigarešu paciņu, viņa ielika to somiņā. Turpat, atsevišķā kabatiņā, ieslidināja šķiltavas, tad paraustīja krekla apkaklīti, paceļot stāvāk, un, galvu izslējusi, palūkojās Juferevā. Viņš saprata - pienācis atvadu brīdis.

-      Varbūt mēs varētu abi kādreiz ieskatīties šajā restorānā "Liesma"? - Juferevs apvaicājās.

-     Nekādā gadījumā! Viņi pazīst jūs pēc sejas!

-     Kāpēc jūs tā domājat?

-      Jūsu izmeklēšanas gaitu, Saša, vēro visa pilsēta. Katru kļūmi tai pašā vakarā apspriež miljons iedzīvotāju! Kad gandrīz jums acu priekšā tajā ieskrietuvē novāca vienīgo liecinieku… Pār pilsētu pārvēlās dusmu un bezpalīdzības vilnis. Kā slepkava uzzināja, ka liecinieks tur atrodas? Viņš vienkārši jums sekoja. Ceru, vismaz šodien jūs esat atnācis bez "astes"?

-     Ceru, - Juferevs nomurmināja, pēc Serkovas vārdiem juzdamies nomākts, ka, izrādās, katram viņa solim seko gandrīz visa pilsēta.

-     Jūs atbraucāt ar mašīnu, tas vieš zināmas cerības. Protiet novērtēt manu vīrišķību un pašaizliedzību. - Viņa pasmaidījusi piecēlās un piebīdīja krēslu tuvāk galdiņam.

-    Jau esmu novērtējis, - Juferevs pamāja.

-     Un nedomājiet man zvanīt. - Sievietes skatienā jautās gandrīz līdzjūtība, tā lūkojas uz cilvēku, kuram nākas izskaidrot pašas vienkāršākās un acīmredzamākās lietas.

-     Kāpēc?

-     Pie mana tālruņa varat pieslēgties ne tikai jūs.

-     Kāpēc jūs nolēmāt, ka esmu pieslēdzies pie jūsu tālruņa, ka noklausos sarunas?

-     Tāpēc, ka tas būtu profesionāli. Vai tiešām pat to neesat izdarījis?

-     Vispār jau jā, - Juferevs nedaudz miglaini atbildēja.

-     Kas "jā"? - Serkova turpināja smaidīt, līdzcietīgi no augšas vērdamies uz Juferevu. - Vai esat pieslēdzies pie mana telefona?

-     Kādā nozīmē?

-       Sa-a-a-ša! - viņa novilka. - Jums biežāk jāsatiekas ar skaistām sievietēm. Jaušams, ka šai ziņā atpaliekat. Peldat, Saša.

-    Es piekrītu, - Juferevs nomurmināja, gandrīz neapjēgdams, ko saka.

-     Galvenais, lai jūs piekristu. Bet gudrās, skaistās un sajūsminātās vienmēr atradīsies, vai ne?

-     Kur jūs strādājat? - Juferevs beidzot atguva spriestspējas.

-     Arī to jūs nezināt?

-     Es tikai šodien uzzināju par jūsu eksistenci.

-      Ā… Tad labi, tad tas ir piedodami. Centrālais universālveikals, vecākā prečzine.

-    Un ar kādām precēm darbojaties?

-     Ar sieviešu veļu.

-      O! - izmeklētājs bijīgi izdvesa, un tas bija viss, ko viņš spēja no sevis izspiest.

Piecēlies no galda, Juferevs pavērās Serkovai sejā. Kad viņa bija nopietna, lūpas likās nedaudz pastieptas uz priekšu, it kā grasoties svilpt vai skūpstīties. Turklāt acīs parādījās zināms naivums. Tomēr Juferevs jau bija pārliecinājies, ka par naivumu te nevar būt ne runas, šī sieviete ir piesardzīga, bet ne bailīga, šķiet, guvusi labu dzīves skolu, vismaz spējīga vēsi un skaidri spriest par viņa darbu. Iespējams, ne visai taisnīgi, bet vispār jau pareizi - to Juferevs noliegt nevarēja.

-Ja apstākļi spiedīs, es jūs atradīšu, - viņš noteica.

-      Ceru, ka līdz tam nenonāks. - Uzmundrinoši pamājusi ar galvu, viņa devās uz krustojuma pusi. Džinsi, kreklblūze, somiņa garā ādas siksniņā. Un vēl kaut kas, kas ļāva izskatīties vieglai un neatkarīgai, vēl kaut kas… Viņa nogāja kādus metrus divdesmit, līdz Juferevs atskārta - papēži. Viņai kājās kurpes ar augstiem papēžiem. Ar džinsiem tas reizēm izskatās gandrīz pavedinoši.

Juferevs nopūtās un, piegājis pie saviem puišiem, apsēdās. Alus pudele stāvēja neskarta, un viņš, pielējis glāzi līdz malām, vienā malkā to izdzēra.

-      Tā nekas meitēns, - Brikins ierunājās. - Vai telefoniņu atstāja?

-     Ieteica aizmirst.

-     Un vai spēsi?

-        Pacentīšos. - Atkal pielējis glāzi, Juferevs to vēlreiz iztukšoja vienā malkā. - Šķiet, viņa mani aizķērusi, - viņš pasūdzējās, - šķiet, aizķērusi.

-     Tātad tu, Saša, vēl esi dzīvs cilvēks.

-     Vietām, puiši, tikai vietām. - Juferevs paņēma pudeli, bet, pārliecinājies, ka tā tukša, nolika atpakaļ uz galda. - Es viņus visus atradīšu, nosprāgšu, bet atradīšu!

Kā jau tas dzīvē bieži gadās, zeķu zvērests izrādījās piemērotāks un spēcīgāks par visu citu. Vispār šie zonas vārdiņi, parunas un sakāmvārdi aizvien biežāk izrādās visprecīzākie un pārliecinošākie.

Kurp ejam, ļaudis, kurp veļamies?

Apihtins apbrīnā pētīja savu jauno pasi - tā viņam iepatikās ar katru brīdi vairāk. Patika jaunais uzvārds - Antonovs, patika fotogrāfija, kurā viņš izskatījās jaunāks, bez kuplā cekula, drosmīgi atsegtu puskailo galvvidu, kas piešķīra sejai zināmu mērķtiecīgumu. Tiesa, pase šķita gandrīz nepieklājīgi jauna, spīdīga un gurkstoša, bet Apihtins, iebāzis to vecajos vāciņos, iestūma bikšu aizmugurējā kabatā, lai burzās un bružājas, pakāpeniski iegūstot īsta un nevainojama dokumenta izskatu.

Klīzdams pa Maskavu, Apihtins nāca pie svarīga secinājuma

-       kā izrādās, baņķiera darbs, visa darbošanās, organizējot, izsitot projektus un panākot likumīgu bankas atzīšanu, bijusi lieliska skola. Tagad viņš varēja mierīgi runāt ar visdažādākajiem cilvēkiem, nenotrīsot varēja jebkuram uzrādīt savu viltoto pasi un aizrautīgi un patiesi melot, aizvien vairāk attālinādamies no resnvēderainā briļļainā baņķiera melnajā uzvalkā.

Atvadoties no sevis, Apihtins nejuta ne mazākās nožēlas, apjauzdams - lai kas arī turpmāk notiktu, atpakaļceļa nebūs, viņš aizgājis uz visiem laikiem. Notikušās pārvērtības ir neatgriezeniskas, tagad tas bija pilnīgi skaidrs.

Un šaubas arī viņu nemocīja. Viss ritēja pareizi, vēl vairāk - pa vienīgo pareizo ceļu. Piepeši radās apjausma - nekas vairs viņu nespēs samulsināt un izsist no līdzsvara, ne cilvēki, ne notikumi. Pasaule bija kļuvusi vienkārša un pilnīgi izprotama, un arī viņam tajā atradās sava vieta.

Pirms atgriezties pilsētā, Apihtins nolēma piezvanīt uz banku un parunāt ar vietniekiem. Un ne jau tāpēc, ka būtu noilgojies pēc tuvu cilvēku balsīm, nebūt ne. Parastās cilvēciskās jūtas, vājības un centieni šķita atkāpušies, un viņš pārsteigts apjauta, ka pat nevēlas satikt tos, ar kuriem- kopā tik daudz pārciests, gluži otrādi - aizvien spēcīgāk un neciešamāk vilina cita dzīve

-     skarba, krimināla un neprātīga.

Pirmajam piezvanīja Basarginam. Tas bija visu šo laiku viņu aizvietojis, un Apihtins pēc sena paraduma, pats to neievērodams, ievēroja subordinācijas bargās prasības - vispirms saruna ar vadību.

-     Sveiks, Basargin! - viņš sacīja klausulē, izbaudīdams paša patiesās balss skaņas un izjuzdams prieku, ka vietnieks noteikti neapjautīs notikušās pārmaiņas.

-     Vecīt! - Basargins iesaucās. - Tu esi atbraucis?!

-     Nē, vēl ne…

-     No kurienes zvani?!

-     Ir tāda neliela pilsētiņa Kipras rietumos… Pafa saucas…

-     Tu joprojām esi Pafā?

-      Nedaudz esmu aizsēdējies. Te, pie paša krasta, atrodas vienkārši satriecošs restorāniņš, saulains, tveicīgs… Bet vīns auksts…

-     Kas tas par vīnu? - Basargins iesaucās, it kā tas būtu vissvarīgākais.

-     Afrodīte, - Apihtins, ne mirkli nevilcinādamies, atteica.

-     O! - Basargina ievaidējās, un Apihtinam šķita - viņš redz, kā tas bēdīgi šūpojas priekšsēdētāja krēslā. - Vai tiešām kaut kas tāds iespējams, vai tiešām šajā pasaulē ir cilvēki, kuriem tas viss pieejams!

-    Ir tādi cilvēki, Andrej, ir. Tikai, saproti, katrai baudai ir arī negatīvā, nomācošā puse, kas neļauj pilnībā ļauties…

-     Kas tad tevi, vecīt, tur nomāc?!

-     Saproti, jūra tik zila, tik ļoti zila, ka žilbina acis. Bet ap balto, nokaitēto restorāna sienu virmo jūras gaiss. Turklāt tā vīna glāze, kuru man iedeva, izrādījās par mazu, maza glāzīte, tā, lūk! Un vēl… Vīns tādā karstumā pārāk strauji sasilst un to nākas dzert iespējami ātrāk, tikai pēc tam atnes vēl vienu aukstu Afrodītes pudelīti.

-     Rimsties, vecīt! Rimsties! ja nevēlies mani galīgi piebeigt!

-     Labi, par Pafu vairs nerunāšu, - Apihtins apžēlojās. - Kā tev klājas priekšsēdētāja krēslā?

-     Tikai viens sapnis, vecīt… Ātrāk atgriezies un ļauj atvilkt elpu. Citu vēlēšanos vairs nav.

-     Kā Cikins?

-    Kļuvis tāds dīvains… Pieklusis. Vai nu kaut ko noklusē, vai arī apslimis. Klusē, actiņas mirkšķina, dažreiz izmet pa vārdiņam, būtisku vārdiņu, nav ko iebilst, bet bieži tas nenotiek, bieži ne.

-     Laikam noguris, - Apihtins izteica minējumu.

-    Visi, vecīt, esam noguruši. Cik ilgi tu vēl tur domā kaifot?

-     Laikam vēl kādu nedēļiņu.

-    Vai Troodā biji?

-     Biju, un gribu vēlreiz aizskriet… Velk. Ko Oseckis?

-    Līksmo. Joņo pa gaiteņiem kā ākstiene, visur paspēj, visur izsaka vadošus norādījumus. Šķiet, viņš tevi aizvieto, nevis es.

-     Apmainieties.

-    Es jau piedāvāju. Saka, visam savs laiks. Ja esi iejūdzies - velc.

-        Arī taisnība. Viss, Andrej, paliec sveiks, uz drīzu redzēšanos!

Izgājis no Centrālā telegrāfa tālruņa būdiņas, Apihtins brīdi pastaigāja pa zāli, apdomādams dzirdēto un kā no jauna izvērtēdams katru Basargina vārdu, bet pēc minūtēm divdesmit atkal atgriezās būdiņā.

-      Cikins? - viņš notēloja muļķīgu uzstājību, bet tūlīt tika pazīts.

-     Ā, Volodja, - Cikins gurdā balsi izdvesa, kā dveš cilvēks, kurš ar pūlēm atrāvies no dokumentu grēdām. - Tu jau esi pilsētā?

-     Vēl esmu pilsētā. Pafa saucas.

-    Jā-ā-ā? - Cikins novilka. Šoreiz viņa balsī jautās atvieglojums. - Tu nu gan laid… Laikam iepaticies? Uz mājām negribas?

-      Tīri jauka pilsētele, - Apihtins atbildēja, izmisīgi cenzdamies saprast, kas no cikina teiktā viņu satraucis. - Vīna te vēl pagaidām pietiek, jūra turpat, kur agrāk, sals arī tik drīz nav gaidāms.

-     Bet iestāsies?

-      Iedomājies, tīrās šausmas - janvārī ūdens temperatūra pazeminās līdz divdesmit grādiem.

-     Virs nulles?

-    Ūdens temperatūra nevar pazemināties līdz mīnus divdesmit, tas vairs nebūs ūdens, bet kaut kas cits.

-     Vispār jau jā, - Cikins piekrita.

Un apklusa.

Arī Apihtins klusēja.

-     Pēc nedēļas būsi? - Cikins beidzot apprasījās.

-     Pacentīšos. - Un Apihtins atkal apklusa, šoreiz apzināti, saprazdams, ka Cikinam nez kādēļ grūti runāt un viņš vienkārši nezina, kā uzvesties. Vai nu tiešām noguris, vai nu Apihtinu negaidīja, vai arī kabinetā atradās svešinieki un viņš nevarēja brīvi runāt. - Kā ar izmeklēšanu? - Apihtins pavaicāja, pietiekami izbaudījis klusēšanu.

-     Rakņājas.

-     Panākumi ir?

-    Ja būtu, tai pašā vakarā televīzijā paziņotu. Mūs te pastāvīgi tur lietaskursā.

-     Kādus mūs?

-     Pilsētniekus.

-     Vai izmeklētājs pēc manas aizbraukšanas ir bijis?

-     Dažreiz ieskrien, staigā, visu apskata, uzdod jautājumus.

-     Par ko?

-     Galvenokārt par laiku.

-     Arī nav slikti. Nu, viss, paliec sveiks! Es vēl piezvanīšu. - Un Apihtins nolika klausuli, negaidīdams Cikina atvadu vārdus. Negribējās šos vārdus klausīties, nez kāpēc viņš nolēma, ka var to atļauties. Apihtins skaidri iztēlojās Cikina samulsušo seju, sīkos, asos vaibstus, iztēlojās, kā viņš, klausuli nolicis, neizpratnē apvainojies lūkojas uz priekšu sienā.

Nākamais bija Oseckis.

-     O! Volodja! - viņš priecīgi iesaucās. - Priecājos tevi dzirdēt! No kurienes zvani?

-     No Pafas.

-     Tu vēl esi tur? Nu, baigais! Nu, apskaužu! Viss! Izlemts! Dodos pa tavu maršrutu! Neiebilsti?

-     Tikai bez manis.

-     Protams, bez tevis! Man, paldies Dievam, ir, ar ko kopā braukt. Un nedomāju, ka es ar šo brīnišķo būtni garlaikošos! Bet kāpēc tu izvirzi tādu noteikumu? Es apvainojos, Volodja, tiešām rūgti! Es ciešu!

-    Nedaudz lēnāk, Igor, nedaudz lēnāk… Es tev netieku līdzi, trauksmainais mans!

-     Tā ar mani ir. Jā, tā ir! Darbā degu, līdz pelniem, bet no rīta kā burvju putns Fēnikss atdzimstu no pelniem un atkal pie darba, atkal pie darba.

-     Malacis! - Apihtins uzslavēja. - Kā jūs tur, izputējuši vēl neesat? Parādu bedrē neviens nav iegrūdis?

-    Volodja! Nepārdzīvo! Viss ir brīnišķīgi! Dzelzsbetona rūpnīca atdeva parādu līdz pēdējai kapeikai!

-    Nevar būt!

-    Tieši tā, Volodja. Tieši tā. Kandaurovs viņus apciemoja, ar direktoru patērzēja.

-    Es viņam to neesmu lūdzis.

-     Pats! Volodja - pats! Atnāk reiz pie manis, kas, prasa, ir jūsu lielākais parādnieks. Dzelzsbetona rūpnīca, atbildu. Noskaidrosim, saka, un aiziet. Pēc nedēļas nauda jau pie mums.

-    Tas ir labi. - Apihtins rūgtumā atskārta, ka Osecka priecīgā ziņa viņu nesatrauc un neielīksmo. Bankas lietas - vai tas bija labi, vai slikti - likās gaužām tālas. - Kā Basargins? Tiek galā?

-     Pilnībā. Velk vecis. Protams, bez tava spožuma, bez šarma… Bet velk.

-    Un Cikins?

-      Pilnībā, Volodja. Pilnībā. Viņam vēl vajadzētu tikai nedaudz viegluma, piedod, - artistiskuma… Bet, kā nav, tā nav. Tomēr, kas attiecas uz darbu, vecis atrodas savā vietā. Mēs gaidām tevi, Volodja!

-     Gan sagaidīsit, - Apihtins tīšām kļuva rupjāks. - Daudz vairs nav palicis. - Kā ar izmeklēšanu?

-    Tur nu, Volodja, nearko iepriecināt nevaru, - tikpat sparīgi paskaidroja Oseckis. - Izmeklētājs dažkārt atnāk, staigā tāds skumjš, uzdod jautājumus, vērīgi uzklausa, bet pēc acīm, joprojām skumjām, redzu, ka nav viņam, nabagam, nekā iepriecinoša, ko mums pateikt. Pilsētā ir vēl viens līķis, tieši tāds pats.

-     Kas tad šoreiz?

-     Skaista, jauna sieviete, kura varētu vēl ilgus gadus sniegt cilvēkiem prieku, sevišķi vīrišķajai cilvēces daļai. Bet vairs nesniegs. Volodja, nevienam viņa prieku nesagādās. Tas nu ir droši.

-    Tātad puiši izvērsušies.

Oseckis piepeši Apihtina balsī saklausīja ko savādu - gandrīz neslēptu gandarījumu.

-      Nesapratu? - Oseckis bažīgi pārvaicāja, lai gan vienmēr saprata no pusvārda un atbildēja, pat nenoklausījies visu līdz galam.

-       Izvērsušies, teicu, puiši, - Apihtins pat necentās labot situāciju un atkārtoja teikto vēlreiz tādā pašā tonī. - Par slepkavām es runāju, par viņiem, greizacīšiem dārgajiem.

-     Zini, Volodja, ir tāda sena tautas gudrība… Mūzika ilgi nespēlē, un blēdis ilgi nedanco… Arī viņiem vairs daudz nav atlicis draiskoties, jūt mana baņķiera sirds - daudz vairs nav.

-      Uz to pusi iet, - Apihtins mīklaini sacīja, iegrimis pats • savās domās. - Uz drīzu redzēšanos, baņķieri

-    Mēs gaidām, Volodja! - Oseckis paspēja iesaukties, bet no klausules jau skanēja signāli.

Apihtins pārtrauca sarunu mirkli ātrāk, nekā prasīja pieklājības likumi. Iznāca, ka atbilde viņu vairs neinteresē, tā nebija vairs vajadzīga.

Oseckis to saprata.

Pārsteigti saraucis uz augšu uzacis, viņš noraizējies izstiepa lūpas. Apvainoties neapvainojās, nē, bet jutās samulsis - agrāk Apihtins tā nerīkojās.

- Redz, kā, - Oseckis nomurmināja un, tūlīt aizmirsdams visas šaubas, atkal iedziļinājās ārkārtīgi svarīgos bankas dokumentos. - Smagi vīram gājis, ak, cik smagi…

Bet Apihtins, izgājis no Centrālā telegrāfa, lēni sāka soļot lejup, paiedams garām Zukova piemineklim, Kazaņas Dievmātes katedrālei, līdz beidzot nonāca Sarkanā laukuma plašumos.

Nē, viņš nesāka tīksmināties ne par robaino mūri, ne par torņu asajām kontūrām, un arī Mauzoleja melnais kristāls nelikās saistošs. Visu šo spožumu Apihtins vienkārši neredzēja,

atkal un atkal domās atkārtodams nesenās bezjēdzīgās sarunas.

Viss tajās nelikās pieņemams, nebūt ne viss.

Šķietami nevainīgās pļāpas, jociņi un apgalvojumi skaidri un gaiši liecināja - saimniecībā kaut kas nav kārtībā, jaušas kādas vienkāršam skatienam netveramas straumes, un zem kājām nedaudz trīs zeme kā pirms iznīcinošām zemestrīcēm. Lai arī nekad nebija piedzīvojis zemestrīci, Apihtins tik skaidri sajuta katastrofas tuvošanos, ka pār muguru pārskrēja saltas tirpas.

Tās nebija bailes, nē, tikai satraukums. Atkal viņu pārņēma apmierinātība, kuru jau bija saklausījis Oseckis.

Piesēdis uz baltā akmens pakāpiena, Apihtins izņēma no kabatas savu jauno pasi un vēlreiz vērīgi pārlasīja. Viss bija pareizi, tieši tā, kā viņš bija vēlējies. Pat iepriekšējā pieraksta vieta - Komjauniešu iela Kubā, Azerbaidžānas plašumos pazaudētajā pilsētā. "Meklējiet, kuri vēlaties, salīdziniet un atmaskojiet, dārgie biedri," Apihtins klusībā nodomāja. Kubā viņš reiz bijis, ciemodamies pie sava senā drauga Abdulgafara Kazibekova, tāpēc pazina pilsētu pietiekami labi, lai spētu atbildēt uz precizējošiem jautājumiem, kurus, iespējams, uzdos pārlieku sīkumains prašņātājs no tieslietu kantora.

Kas tik nenotiek, mīļie, kas tik nenotiek mūsu bīstamajā un riskantajā dzīvē

Jā, arī tas bija noticis: lai ko Apihtins darītu, lai kā rīkotos un lai cik riskantus vārdus izrunātu - viņš allaž jutās gatavs prašņātājam tūlīt pat visu paskaidrot un atbildēt uz visāķīgākajiem jautājumiem, pārliecinot par savu nevainīgumu.

Un par absolūtu neieinteresētību.

Un par neapgāžamu alibi - manis tur nebija, es tajā piedalīties nevarēju, es vispār neesmu tas, par ko mani * uzskatāt.

Un vispār - atšujieties.

Kā paši no sevis viņā nobrieda un vārdos noformulējās likumi, pēc kuriem nāksies turpmāk dzīvot. Tie bija vienkārši, lakoniski un nepieļāva izņēmumus - lai kas ari notiktu, lai kādi apstākļi uzglūnētu jaunajā, riska un briesmu pilnajā ceļā.

Pirmais likums skanēja šādi: "Neviens neko nedrīkst zināt, pat ne sīkumus - tikai tā tu izdzīvosi." Otrais likums, lai arī precizēja pirmo, tomēr bija pilnīgi patstāvīgs: "Paļaujies • tikai uz sevi un dari visu pats - tad tu izdzīvosi." Trešais likums izrādījās visīsākais: "Nesteidzies, bet ej līdz galam, un tu izdzīvosi."

Tai pašā laikā viņā pastāvīgi milža zināma nevērība pret sevi pašu un gandrīz pilnīga vienaldzība par to, kā viss beigsies.

Apihtins atliecies sēdēja uz siltajiem akmeņiem un sildīja seju vasaras saulē Viņš mēģināja visus trīs likumus apkopot vienā, un pēc neilga laika tas ari izdevās - neviens neko nedrīkst zināt. Visu pats un līdz galam.

-     Jā, tikai tā, - viņš atkārtoja, vēlreiz pārliecinādamies, ka šie vārdi pilnībā aptver turpmāko dzīvi. - Nevienam nekas nav jāzina, visu tikai pats un līdz galam. Nesteidzoties, bet līdz galam. Un, pats galvenais - augstākais soda mērs.

-      Ko tu esi iecerējis? - viņš aiz muguras izdzirda Katjas balsi.

-     Neko īpašu, tikai tādu sīkumu.

-     Ko tu gribi darīt, Volodja?

-     Liecies mierā, viņš zina, ko dara, - Vovka atbildēja viņa vietā.

-     Esi uzmanīgs, Volodja.

-    Vēl uzmanīgākam būt vairs nav iespējams.

-     Nevienam neuzticies.

-     Es zinu.

-     Visu tikai pats.

-    Jā, protams.

-     Un nesteidzies.

Apihtins, pagriezis galvu, piesardzīgi pašķielēja, bet neko neieraudzīja, tikai viegls vēsums pārslīdēja pār seju, it kā pavisam tuvu garām būtu palidojis liels putns, balodis vai vārna.

-     Vai tu mani šādā izskatā vari pazīt? - viņš pavaicāja, pat necerēdams saņemt atbildi.

-     Tu ne par matu neesi mainījies.

-     Tas ir labi vai slikti?

-    Tu nespēsi mainīties. Un nesteidzies.

-     Es zinu.

-     Pie mums nesteidzies. Tev vēl daudz darbu.

Un atkal auksta vēsma, sausu spārnu švīksts un neredzama putna ēna sejā.

-    Lai notiek, - Apihtins nomurmināja un piecēlies nopurināja no rokām sīkās akmens druskas. - Lai notiek, - viņš vēlreiz atkārtoja un tai pašā vakarā devās ar vilcienu uz savu pilsētu.

Mantu bija maz, somā papildus atradās tikai gabals desas un divas pudeles degvīna, kuras viņš nopirka veikalā. Kupejā, izņemot viņu, neviena nebija - iestājoties laimīgajiem demokrātijas laikiem, vilcieni kļuva tukši, bet stacijas - liekas. Kādi gan braucieni, kādi draugi, radinieki un paziņas, ja katru pusgadu veļas jauns nabadzības un bezcerības vilnis.

Bet vecīgais prezidents nepamet slimnīcu, un pakalpiņi saldās balsīs ziņo izsalkušajai tautai, ka tas ar katru dienu vairāk atspirgst, kļūst spēcīgāks un modri tēvišķās rūpēs kontrolē situāciju valstī. Apšāvis savu parlamentu un izsvaidījis tuvās un tālās tautas, viņš tagad zvana uz visām pasaules malām un diedelē, diedelē, diedelē naudu. Pieteikuši bada streiku, mirst skolotāji, ogļrači guļas uz sliedēm, bērnudārzos bērni saindējas ar veciem produktiem, pagrabos un vārtrūmēs lēni pūst simtiem tūkstošu bezpajumtnieku, bet prezidenta uzticīgie līdzgaitnieki ar neizrunājamiem uzvārdiem skraida pa- bankām, nezinādami, kur noguldīt vairāk, kur - mazāk, un nikni strīdas, cits citam pierādīdami, kāpēc villas Spānijā labākas par villām Kiprā un kāpēc dzīvokļi Parīzē sliktāki nekā Maiami.

To visu Apihtinam pavēstīja vagona skaļrunis, kamēr viņš dzēra pasaules labāko šņabi un uzkoda pasaules labāko desu. Gar logu aizzibēja pasaules labākās ainavas un nabadzīgākie

ciemi. Grāvmalās ganījās kazas, gar sliedēm uz tuvējo veikalu ar velosipēdu drāzās vecas, un baņķiera noreibušajā galvā brieda plāns - viltīgs un nežēlīgs.

No rīta Apihtins pamodās jau savā pilsētā. Vilciens tuvojās stacijai, pavadonis staigāja gar vagonu un klaudzināja ar savu dzelzceļnieka atslēgu pie durvīm, modinādams tos nedaudzos pasažierus, kuri vēl gulēja. Apihtins bija aizmidzis virs segas nenoģērbies, tāpēc piecēlās ātri un viegli.

No stacijas viņš izgāja nedaudz tramīgi, bet, kā izrādījās, gluži veltīgi. Lai arī pilsētā Apihtinu pazina daudzi, šorīt neviens viņam nepievērsa uzmanību, nepazina un nepavadīja ar ilgu, viszinīgu skatienu.

Ar privāttaksi aizbraucis līdz tuvākajai viesnīcai - Apihtins ar nodomu izvēlējās tādu necilāku -, viņš apmetās atsevišķā numurā un tajā pašā dienā netālu no centra nolūkoja sev divistabu dzīvokli. Nākamajā dienā, noformējis dokumentus, samaksājis naudu un pierakstījies, Apihtins uzreiz kļuva par pilntiesīgu pilsētas pilsoni. Viņš uzmanīgi vairākkārt pārlasīja visu, ko izdevās saburtot jaunajā zīmoga nospiedumā pasē, un, pārliecinājies, ka viss pareizi, iebāza to žaketes iekškabatā.

Lai tas viss noritētu ātrāk, nācās atdot trīssimt dolāru, bet Apihtins nenožēloja. Un vēl piecsimt dolāru pa virsu viņš samaksāja nākamajā dienā, pērkot un formējot žiguli, gandrīz tūkstoti paņēma par tiesībām un vēl septiņus simtus par telefonu. To ievilka tai pašā dienā, un, paceļot klausuli, varēja pārliecināties, ka viss kārtībā, signāls skan un cipari uzgriežas.

Vesela diena pagāja, pērkot mēbeles. Apihtins iegādājās poļu saliekamo dīvānu, žurnālu galdiņu, divus atpūtas krēslus, virtuves iekārtu, sešus krēslus un vietējā kombinātā no presētām skaidu plātnēm būvētu drēbju skapi. Dažas atlikušās stundas viņš izmantoja, pirkdams traukus, dvieļus, gultasveļu un citus sīkumus. No vecā dzīvokļa neņēma neko - lai neiekristu kāda nieka dēļ, lai kratīšanas laikā kaut ko neatrastu, bet, ka kratīšana būs, viņš pilnīgi pieļāva. Tā nu, nevēlēdamies tikt apsūdzēts baņķiera Apihtina apzagšanā un iesēdināts - kas tik negadās - par sievas un dēla slepkavību, viņš no sava dzīvokļa nepaņēma nekā.

Un vēl viens iemesls, kāpēc Apihtins atteicās pat no sūkļa: uz visa bija asiņu, slepkavības, pirmsnāves kliedzienu un agonijas pēdas, pār visu neredzamā, trīsuļojošā slānī klājās iepriekšējās dzīves sāpes.

Piekāris skapīšus, izkārtojis mēbeles un sabāzis pa plauktiem lupatas, Apihtins vēlreiz apstaigāja savu jauno mitekli un kopumā jutās apmierināts. Ledusskapis vēl bija tukšs, bet darbojās, gatavs uzņemt gan dzērienus, kuri, kā Apihtins zināja, viņam būs nepieciešami, gan uzkodas, kas arī netraucēs.

Televizors rādīja sievišķi, kurš cieš no blaugznām, pēc tam parādījās vecis, kuram smakoja mute, pēc veča atkal uzradās sievišķis, kurš šoreiz nekādi nespēja izmazgāt savu veļu, tā bija savalkāta un notraipīta, tomēr brīnumainā kārtā viņi visi atbrīvojās no problēmām ar svešzemju tablešu palīdzību, kuras uzstājīgi ieteica arī Apihtinam. Ekrānā iznirusi skaistule parādīja savas biksītes, zeķbikses un ieliktnīšus, rekomendējot tos Apihtinam iegādāties, turklāt steigšus, tūlīt - viņa uzstāja, mirkšķinot un augstu cilājot kājas.

īsi sakot, ritēja parasta 1999. gada vakara pārraide. Beidzās gadsimts, beidzās tūkstošgade, bet neskaitāmie un nez kāpēc žultainie pareģi vienā balsī brīdināja par pasaules galu - ja ne šajā, tad noteikti nākamajā gadā. Draudēja ar plūdiem, zemestrīcēm un kosmiskām katastrofām, pēc kurām labākajā gadījumā izdzīvotu tikai hanti, mansi un, protams, čukči.

- Dzīvosim - redzēsim, - Apihtins, noklausījies pareģojumus, noņurdēja. - Man vēl laiks ir, bet pēc tam - kā būs, tā būs… - Viņš vēlreiz ātri pārlaida skatienu dzīvoklim. - Labi tomēr būt baņķierim, pat bijušajam. - Roka it kā pati no sevis pasniedzās pēc telefona, bet viņš tūlīt pat sevi apturēja. - Nedrīkst, vecīt!

Nekādā gadījumā. Nekad, neviena iemesla dēļ tu neizmantosi šā dzīvokļa telefonu lietišķām vajadzībām.

Tonakt Apihtins nespēja aizmigt, viņš ilgi grozījās, jo aizkaru pie loga nebija un tieši sejā spīdēja spoža mēnessgaisma, bet pats mēness bezkaunīgi vaibstījās, izliekoties par dažādiem paziņām. Visbeidzot Apihtins neizturēja, piecēlās un ieslēdza televizoru.

Un trāpīja tieši uz pēdējo ziņu nakts izlaidumu.

Rādīja tai pašā vakarā notikušu slepkavību. Mašīnas, starmeši, nakts, zibošas cilvēku ēnas, asiņaini mājas pakāpieni un kāpņutelpa, satrauktas un, šķiet, pat no prieka atdzīvojušās večas, kuras kaut ko šļupstēja, juzdamās laimīgas par korespondentu uzmanību. Viena bija redzējusi pazibam ēnu, otra dzirdējusi kliedzienu, trešā sajutusi kaut ko satraucošu, pat bīstamu un tagad mirdzošām ačtelēm un kvēlojošiem vaigiem sīki un smalki klāstīja iedomāto. Pēc tam gar kameru aiznesa cilvēku asiņainā palagā.

Skanēja neskaidri saucieni, motora troksnis, noklabēja mašīnā iestumtās nestuves ar līķi. Beidzot izdevās saklausīt diktora balsi, un Apihtins saprata, kas noticis. Paša kāpņutelpā nogalināts autouzpildes stacijas īpašnieks. Parādīja arī fotogrāfiju - smaidošs jauns puisis uz jūras fona. Kas zina, varbūt fotografēts tieši Kiprā, varbūt pat Afrodītes līcī…

Apihtins šo cilvēku pazina.

Pirms pusotra gada viņš ņēma bankā aizdevumu, Apihtins ilgi nedeva naudu, bet beidzot neizturēja. Visa nauda tika atdota pirms mēnešiem diviem, paspēja tomēr, banku nepievīla, Apihtins skumjā vienaldzībā nodomāja, bet tūlīt pat, izdzirdis diktora pēdējos vārdus, saspringa.

-      Ta neapšaubāmi ir pasūtījuma slepkavība, no tām, kuras pēdējā laikā kļuvušas par parastu parādību, - diktors sacīja. - Visā Krievijā rit kurināmā un enerģijas pārdale, kas skārusi arī mūs…

Un piepeši Apihtins ieraudzīja ekrānā Juferevu: viņš izskatījās noraizējies un apjucis - acīmredzot reti uzstājās kameru priekšā, turklāt, pēc visa spriežot, šoreiz nebija ar ko lepoties.

-     Ko jūs varat pateikt par šo slepkavību? - Jauns un nekaunīgs korespondents iebāza mikrofonu Juferevam gandrīz mutē

-     Ko lai saku… Izmeklēšana noskaidros. Pagaidām pāragri kaut ko secināt, lai gan dažas versijas ir.

-    Un kas tās par versijām?

-    Ņemot vērā cietušā komercdarbības raksturu…

-     Viņš ir autodegvielas stacijas īpašnieks, vai ne?

-Jā, ir tādas ziņas… Droši apgalvot nevaru, bet secinājums pats uzprasās… Tā mierīgi varētu būt pasūtījuma slepkavība.

-     Vai tipiska pasūtījuma slepkavība? Varbūt ir kādas īpatnības, atšķirības, detaļas, kuru agrāk nebija?

-     Viss bijis ari agrāk. - Juferevs gurdi atmeta ar roku. - Ja nu vienīgi…

-      Nu, nu! - korespondents, izmantodams Jufereva nejaušo pārteikšanos, steidzināja.

-        Šī slepkavība, manuprāt, tomēr atšķiras no citām līdzīgām… Lieta tāda, ka… Parasti šādos gadījumos izmanto pistoli ar klusinātāju…

-     Bet te lietots nazis?

-Jā, konkrētajā gadījumā slepkava lietojis auksto ieroci.

-      Cik man zināms, pēdējā laikā tas nav pirmais gadījums, kad sastopaties ar slepkavību, kura veikta, ja tā varētu izteikties, ar aukstā ieroča palīdzību?

-     Varētu izteikties arī tā, - Juferevs nedaudz pavīpsnāja par jocīgo jautājumu. Lai gan tā īstenībā pat nebija vīpsnāšana, drīzāk jau dusmīga saviebšanās.

. - Vēl taču nav atklāta arī baņķiera Apihtina ģimenes slepkavība, vai ne?

-Jā, noziedznieki pagaidām nav aizturēti.

-     Bet vai jums tomēr ir kādi panākumi?

-Ir.

-    Un vai jūs varat par tiem pastāstīt? -Nē.

-    Kāpēc?

-    Tas kaitētu izmeklēšanai.

-     Bet šie jūsu panākumi dod kaut mazāko cerību atklāt noziegumu?

-     Cerība mirst pēdējā, - Juferevs vairs neslēpa smaidu, jo sajuta, ka korespondents pārkāpis mirklīgo pamieru un cenšas viņu padarīt par muļķi vēlīno skatītāju acīs.

-     Sakiet, vai ir cerība, ka šis būs pēdējais līķis?

-    Tādas cerības nav.

-     Bet slepkavības rokraksts šoreiz tāds pats? Nesen tieši tāpat tika nogalināts puisis, pēc tam jauna sieviete… Tagad, lūk, šī slepkavība… Kā jums šķiet, vai šiem upuriem ir kas kopīgs, vai viņi bijuši saistīti?

-Ja nu tikai slepkavas ziņā. Nekādu citu saistību es neredzu.

-     Kad varam gaidīt no jums ziņojumu par uzvaru? - Korespondents, izbaudīdams savu visvarenību, droši smaidīja objektīvā.

-     Ziņojumu? - Juferevs brīnījās. - Par uzvaru? Parasti šādos gadījumos lieta līdz ziņojumam nenonāk. Vēl jo vairāk līdz uzvarai. Viss notiek daudz ikdienišķāk, jauno cilvēk. Un bēdīgāk.

-    Jūs gribat teikt…

-     Vairāk es neko negribu teikt.

-     Malacis! - Apihtinam izspruka, klausoties šo īso interviju, kuru apgaismoja milicijas, ātro palīdzību, speciālo nodaļu un citu slepkavībā iesaistīto dienestu mašīnu bākugunis.

Vēl tikai viena maza lieta, kas Apihtinam bija jānokārto. Izslēdzis televizoru un brīdi pasēdējis pie tumšā ekrāna, viņš apkopoja domas un izgāja ārā. Pilsēta bija gandrīz tukša - pēc tamlīdzīgām nakts pārraidēm maz bija to, kuri vēlējās paelpot svaigu gaisu, pastaigāt mēnessgaismā, pasēdēt koku pavēnī ar kādu maigu vai vajadzīgu cilvēku. Lai gan maigs un vajadzīgs cilvēks bieži izrādās viens un tas pats cilvēks.

' Dažu pēdējo dienu laikā Apihtins bija saradis ar savu jauno tēlu un pārliecinājies, ka stipri pārvērties un ka mazticams, vai kāds garajā, rudajā tēvainī ar īsi apgrieztajiem matiem atpazīs bankas priekšsēdētāju.

Viņš devās uz savām vecajām mājām. Vai nu iespaidīgais izskats, vai veiksme, vai arī kāda augstāka vara pasargāja, gatavojot svarīgākiem darbiem, bet viņš uzkāpa līdz savam stāvam, nevienu nesastapdams.

Iegājis dzīvoklī, Apihtins brīdi pastāvēja tumsā, neuzdrošinādamies ieslēgt gaismu - ja nu viņš ierauga ko tādu, ko nedrīkst redzēt un vienkārši neiztur. Tomēr slēdzi nospieda. Gaiteni apspīdēja blāvi dzeltenīga gaisma. Apihtins atkal pavil- cinājās un tikai tad iegāja istabā. Pēc viņa aizbraukšanas uz Kipru te nekas nebija mainījies. Lai gan ne, bija gan mainījies - paklājs parādījies, acīmredzot Alla Petrovna izņēmusi no tīrītavas un nolikusi vecajā vietā.

Visu dzīvokli neapskatījis, tikai pavirši pārlaidis acis istabām, viņš tūlīt pat iegāja vannasistabā. Apihtins labi atcerējās šo flīzīti, kura nekādi neatšķīrās no citām, ja nu vienīgi pavisam nedaudz, par milimetra daļiņu, bija izvirzīta uz āru. Bet, tā kā tā atradās pašā apakšā, turklāt dziļumā, zem vannas, tai kratīšanas, apskates un pārbaudes laikā, kādu pēdējā mēnesī šajā dzīvoklī nebija mazums, noteikti neviens nepievērsa uzmanību.

Apihtins vairākas reizes uzsita ar dūri, bet flīze nekustējās. Tad viņš apņēmīgi un, daudz nedomādams, kā jau pēdējā laikā radis, iespēra ar kurpes purngalu. Aiz flīzes bija tukšums, tāpēc tā saplīsa viegli un pat, kā viņam šķita, ar prieku. Iebāzis roku caurumā, Apihtins izvilka sainīti, smagu, cerības iedvesošu sainīti tīrā, baltā lupatā, agrākajā spilvendrānā, kuru viņš reiz bija nospēris Katjai.

Sainī atradās labi ieeļļota Makarova pistole. Tīra pistole - tā nebija zagta un netika meklēta, pistole, kuras lodes neglabājās nevienā kontroles kartotēkā. Kad ir nedaudz liekas naudas, var dabūt ne tikai drošu pasi, nopirkt ne tikai dzīvokli un mašīnu, bet arī šādu mantiņu ar divām rezerves aptverēm.

Kādreiz Apihtins pirms pistoles pirkšanas ilgi svārstījās, bet tagad saprata - augstākā vara jau toreiz, pirms trim gadiem, zināja, ka pienāks diena un stunda, kad ieroci ieva- jadzēsies, augstākā vara jau toreiz zināja, kas notiks pēc trijiem gadiem, un ļāva viņam nedaudz padzīvot, atvēlēja nedaudz laimes.

Bet pēc tam teica - laiks.

Laiks beidzies, un situsi stunda, kad ierocis beidzot nepieciešams.

Iekārtojies virtuvē pie galda, viņš nesteigdamies rūpīgi notīrīja visu eļļu, noslaucīja pistoli, tajā ievietoto aptveri, kā arī divas rezerves aptveres, tad dažas reizes nospieda gaili tukšā, pārliecinādamies, ka ierocis gatavs darbam. Pēc tam iestūma aptveri rokturī, iebīdīja pirmo patronu stobrā un nolaida drošinātāju.

Viss.

Tagad pistole tiešām gatava darbam.

Nodzēsis gaismu, izgājis no dzīvokļa un aizslēdzis aiz sevis, durvis, Apihtins piepeši apstājās, sajuzdams uztraukumu. Viņš atkal iegāja dzīvoklī un izņēma no plastmasas groza vanna- sistabā balto, eļļaino lupatu.

Tā bija nepatīkama kļūda.

Eļļaino lupatu Apihtins iesvieda atkritumu tvertnē divus trīs pagalmus tālāk. Pārcilvēciska piesardzība izpaudās pat visnevainīgākajās darbībās. Pa dienu viņš atkal nēsāja lielās, nedaudz tonētās brilles smalkā zelta ietvarā. Tagad pat speciālists nespētu saskatīt viņa acīs lēcas. Nežēlodams naudu, nopirka sev plānus ādas cimdus un visur, kur tikai varēja, nēsāja šos cimdus. Ja karstums neļāva tos uzvilkt, viņš, izejot no mājām, pārklāja pirkstus ar plānu līmes kārtu, kas pilnībā nosedza ādas līnijas. Pistoli Apihtins nolēma turēt sev pie siksnas, tikai aizmugurē - vaļīgā, vieglā žakete ar uzrotītajām piedurknēm pilnībā noslēpa visus muguras izciļņus un ļāva uzvesties izaicinoši bezrūpīgi.

Ejot pa vientulīgo, mēnessgaismas pielieto pilsētu, viņš piepeši saprata, ka vēlas piezvanīt Kandaurovam.

-       Laiks, Kostja, laiks, - viņš nomurmināja, pieiedams pie garas telefonu rindas, kuri bija uzstādīti netālu no centra blakus autobusa un trolejbusa pieturām.

Aparāts autoritātei bija ar numuru noteicēju, klausulē ilgi skanēja dažādi signāli, un beidzot, kā pēc mokošām šaubām, Kandaurovs pacēla klausuli.

-     Hallo! - viņš piesardzīgi atsaucās. - Kas vajadzīgs?

-     Kandaurovs vajadzīgs.

-    Kas runā?

-     Labi, Kostja, labi… Apihtins runā.

-         Volodja! - Kandaurovs priecīgi iekliedzās. - Esi atbraucis?!

-    Nē, vēl braucu.

-    No kurienes zvani?

-    Ir tāda sala Vidusjūrā… Par Kipru sauc.

-    Tu vēl esi tur?

-     Atlikušas divas vai trīs dienas… Kā jūs tur dzīvojat?

-     Dažādi, Volodja, dažādi.

-     Citiem vārdiem sakot, slikti?

-     Teikt, ka te valda vieni vienīgi prieki… Nē, tā teikt nevar. Vai atceraties, mūsu bankā vienu laiku bieži uzturējās viens vecis, kurš gribēja dabūt kredītu… Grasījās degvielas staciju būvēt. Atceries?

-    Vai ir uzbūvējis?

-     Šovakar viņš novākts.

-     Par ko?

-     Par ko nu var novākt, - Kandaurovs nopūtās. - Naudu gribēja.

-     Un viņš nedeva?

-     Nedot nevar… Vai nu par maz deva, vai nedeva īstajam.

-     Viņš taču bija zem tava "jumta"? - Apihtins tīšām deva sāpīgu triecienu zem jostasvietas.

-     Bija gan.

-     Un es arī biju.

-     Tu arī tagad esi zem mana "jumta".

-Jā? - Apihtins brīnījās. - Paskat, kā…

-     Volodja, - Kandaurovs klusi noteica, - nevajag ar mani tā… Man tagad iet slikti, bet es tikšu galā. Pagājis pavisam neilgs laiks, Volodja, pavisam neilgs. Tā tikai tev tālos ceļojumos liekas, ka viss noticis ļoti sen.

-     Man tā neliekas.

-     Piedod, es slikti izteicos.

-     Kādas sekmes, Kostja?

-    Es sameklēju sievišķi, kura pazina šos atsaldētos. Tai pašā naktī viņi to novāca. Tādā pašā veidā. Juferevs atrada veci, kurš varētu kādu atpazīt… Rezultāts tas pats.

-    Jūs kāds apsteidz?

-    Juferevs izskaitļoja mašīnu, ar kuru viņi todien atbrauca… Izrādījās tukšs numurs - tā bija nozagta iepriekšējā dienā. Ir vēl viens sievišķis, Juferevs viņu pazīst, bet man negrib rādīt. Nu nekas, gan parādīs.

-Jūs apsteidz, Kostja? - Apihtins atkārtoja jautājumu.

-Jā! - Kandaurovs iekliedzās. - Jā, suņa sūdi tādi! Bet vienmēr tā nebūs, Volodja! Pārāk ilgi tas nevilksies! Dod man vēl nedaudz laika!

-    Ņem, - Apihtins vienaldzīgā balsī atvēlēja, zinādams, ka šī rāmā, gurdā un iecietīgā vienaldzība Kandaurovu skars vissāpīgāk, liekot noprast, ka viņam netic un vienkārši neņem vērā.

-     Sit, Volodja, sit… Es visu izturēšu… Bet no tiem atsaldētajiem dzīvību izvilkšu pa vienai cīpsliņai! Saproti, pa cīpsliņai!

-    Var arī tā, - Apihtins piekrita. - Paliec sveiks, Kostja! Kad atbraukšu - piezvanīšu. Lai tev veicas! - Un pakāra klausuli.

Kad nākamajā rītā Juferevs tuvojās savam kantorim, no pelēka mersedesa viņam pretim izkāpa Kandaurovs - gaišā žaketē, gaišās biksēs ar atlokiem un pītās ādas kurpēs. Visā viņa stāvā jautās vieglums, trauksmainums un gatavība tūlīt pat kaut kur traukties, pārvarēt šķēršļus un gūt uzvaras.

-       Sveiks, kaptein! -• Ieslīpi pietuvojies Juferevam, viņš steigšus paspieda tam roku.

-        Sveiks, Kostja. - Juferevs piesardzīgi pašķielēja uz Kandaurovu. - Kas labs dzīvē?

-     Zvanīja Apihtins.

-     Un ko teica?

-     Pasūtīja.

-     Pareizi darīja. No kurienes zvanīja?

-     No Kipras.

-     Skaidrs, - Juferevs samulsis palieca galvu sānis. - Vai dzirdamība bija laba?

-    Kā no blakusielas.

-     Skaidrs. Kad draud ierasties?

-     Teica, vēl dažas dienas saulītē pavārtīšoties.

-    Tātad arī pats vēl nezina precīzu ierašanās datumu?

-     Apmēram tā. - Kandaurovs neizpratnē pavērās Juferevā - ko ments uzdod muļķīgus jautājumus. Vai tad tas svarīgi, kad viņš tieši atbrauks - šovakar vai rīt no rīta?

-     Parasti cilvēki, braucot uz ārzemēm, uzreiz iegādājas biļeti atpakaļceļam uz konkrētu reisu.

-    Varbūt uz baņķieriem tas neattiecas?

-       Kā noprotu, būs saruna? - Juferevs pavēra durvis un, palaidis Kandaurovu pa priekšu, iegāja tam pa pēdām.

-       Būs. - Kandaurovs apsēdās krēslā pie loga, sakrustoja kājas un pagaidīja, līdz arī Juferevs iekārtosies pie sava galda.

-    Tātad saki, ka Apihtins tevi pasūtīja tālāk?

-      Tā īsti jau nepasūtīja… Tikai lika saprast, ka neesmu tas . cilvēks, par kuru viņš mani agrāk uzskatījis. Vīlies. Atvērušās acis. Kaut ko tādu iepīkstēja klausulē - Kandaurovs piecēlies piegāja pie loga, atvēra un nostūma malā aizkarus. - Kādi jaunumi, kaptein? Padalies ar saviem noslēpumiem!

-     Nē, Kostja! - Juferevs paklusējis piegāja pie loga un atkal aizvilka aizkarus. - Nedalīšos.

-     Kāpēc?

-     Neproti tu ar noslēpumiem apieties. Noslēpums ir bīstams ierocis, kad atrodas stiprās rokās, bet, nokļūdams nemākulīgās un neizdarīgās rokās, tas tūlīt pat pārvēršas pīšļos. Vai pavēršas pret pašu. Nesen mums bija iespēja par to pārliecināties.

-    Un kādu tad noslēpumu tu man izstāstīji?

-      Dzimumzīmīte uz vaiga. - Juferevs ieskatījās Kandaurovam tieši acīs. - Tikko pateicu tev par dzimumzīmīti, otrā rītā parādījās līķis ar nogrieztu galvu. Un šim līķim uz vaiga, kā atceries, bija simpātiska dzimumzīmīte.

-     Vainīgs, - Kandaurovs iepleta rokas. - Esmu vainīgs, Saša. Bet dzīve turpinās… Dzirdēju vakar tavu liecību pa televizoru.

-    Tā nebija liecība. Liecība ir pavisam kas cits.

-    Tev taču ir vēl viens sievišķis… Abi kopā atšķetināsim, ko?

-     Neparko, Kostja. Atšķetināšana nav tava stiprā puse.

-      Es sargāšu viņu kā… Nezinu pat ko. Bez tevis ne vārda neteikšu!

-      Nē, Kostja. Bet padalīties tomēr varu, - Juferevs piepeši piebilda, atcerējies, ka viņam ir kaut kas, ko neriskējot parādīt Kandaurovam. Viņš izņēma no mapes nelielu celofāna aploksni ar simtrubļu naudaszīmi, kuru bija konfiscējis metāla dzertuves pārdevējai. - Skaties. - Viņš nolika aploksni uz galda.

Piesardzīgi pienācis tuvāk, Kandaurovs noliecās pār aploksni. Labu brīdi vēroja to, neuzdrīkstēdamies pieskarties, un tad pievērsa skatienu Juferevam.

-     Kas tas ir? - viņš pavaicāja.

-     Simtnieks.

-     Redzu, ka simtnieks, bet kāda tam jēga?

-    Tas pabijis slepkavas rokās.

-    Tiešām? - Kandaurovs jutās pārsteigts.

-Jā.

-     Kā tev tas izdevās, Saša?

-     Strādājam, - Juferevs, redzēdams, kādā apbrīnā viņu uzlūko Kandaurovs, nespēja apvaldīt smaidu.

-     Tātad uz tā ir viņa pirkstu nospiedumi?

-     Ar pirkstu nospiedumiem man ir pilna mape. Es taču tev teicu.

-Jā, tā bija gan, - Kandaurovs piekrita - viņam sāka pielekt, ka simtnieks caurspīdīgajā aploksnē slepkavu atrast nepalīdzēs. - Nu un ko ar šo simtnieku? - viņš jau vīlies paprasīja. - Kur to var iebāzt?

-     Šis simtnieks bijis slepkavas rokās, - Juferevs pacietīgi paskaidroja. - Viņš to izņēma no naudas paciņas un atdeva pārdevējai - norēķinoties par alu. Pārdevēja redzējusi veselu simtnieku paciņu. Un viņš jau arī neslēpa, tieši otrādi, klaji izrādīja.

-     Nu? - Kandaurovs satraukti pamāja ar galvu.

-    Viņš norēķinās ar apgrozībā nebijušiem simtniekiem. Paciņa pilnīgi jaunu simtnieku. Numuri pēc kārtas. Un indeksi uz visām naudaszīmēm vienādi.

-    Tādu naudu var dabūt tikai bankā, - Kandaurovs secināja.

-     Pareizi. Pateikšu vēl vairāk - šī nauda izmaksāta Apihtina . bankā.

-Kam?

-    Viņi nezina. Izmaksāta - un viss. Vismaz tā man apgalvoja.

-     Kā gan mums iziet uz šī atsaldētā pēdām?

-      Paņēmiens tikai viens - noķert' aiz rokas, kad viņš norēķinās ar šīs sērijas naudu, - Juferevs pabungoja ar pirkstu pa celofāna aploksni.

-     Nesapratu?

-     Atkārtoju tiem, kuri slikti saprot… Noķert atsaldēto vai atpazīt viņu var tikai norēķināšanās brīdī.

-     Bet tas taču nav iespējams.

-     Kāpēc? - Juferevs paraustīja plecus. - Pilnīgi iespējams.

-    Nevelc garumā, kaptein! Tu taču redzi, ka degu no kaisles un nepacietības!

-    Visa mana dvēs'le kvēlo, visa mana dvēs'le deg, - Juferevs pavīpsnāja. Šķiet, viņu pašu sajūsmināja šī saruna, jo tikai tagad, kad Kandaurovs te sēdēja, prātā iešāvās vienkārša un skaidra doma.

-       Tad nu tā… Ja sievieti, kuru mēs atradām restorānā "Zemes Naba", no rīta atrada mirušu, tad tas nozīmē, ka… Ko tas nozīmē?!

-     To, ka šie atsaldētie ir suņa sūdi un nožēlojami pediņi un dzīvot tiem daudz vairs nav atlicis! - Kandaurovs nošņācās.

-     Pareizi, bet tas nav viss. Tas nozīmē, ka mūsu tikšanos ar viņu kāds ieraudzījis un izdarījis savus nolādētos secinājumus.

-      Tā-ā-ā, - Kandaurovs novilka, vērdamies vienā sienas punktā. Tā, kaptein…

-Jā, Kostja, jā… Viņi tovakar bija restorānā "Zemes Naba".

-     Saprotu! Es visu sapratu! - Kandaurovam samiedzās acis, Seja saspringa un nobālēja, viņš pielēca kājās un metās uz durvīm. - Es aizeju.

-    Stāvi! - Juferevs iekliedzās. - Apsēdies! Un klausies! Es vēl visu nepateicu! Un tu visu vēl nesaprati!

-     Piedod, Saša. - Izmocījis smaidu, Kandaurovs apsēdās uz krēsla.

-        Tātad klausies… Šie atsaldētie mēdz uzturēties tavā restorānā. Un pilnīgi iespējams, norēķinās ar šādu naudu, - Juferevs pievilka sev tuvāk aploksni. - Pieraksti numuru un sēriju. Pastrādā ar saviem viesmīļiem, kasieriem, bārmeņiem. Protams, ja viņi tiešām ir tavi ļaudis, nevis atsaldēto ielikteņi.

-    Ko?! - Kandaurovs iebrēcās. - Atkārto vēlreiz! Tu šaubies par maniem puišiem?!

-      Brīdini, lai uzvedas piesardzīgi un, ieraugot kādam rokās jaunus simtniekus ar tādiem numuriem, sevi nenodod, - Juferevs lēni un klusi piebilda.

-     Viņi rijuši manu ēdamo! - Kandaurovs šausminājās par savu jauno atklājumu.

-     Tu, Kostja, protams, esi šerps vecis, - Juferevs pasmaidīja, - bet, zini… Bez manis neko neuzsāc. Sarunāts?

-    Tikko sajutīšu, - Kandaurovs padevīgi nolieca galvu, - ka nekontrolēju situāciju…

-    To tu vairs nesajutīsi, - Juferevs skumji iestarpināja.

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka ap to laiku vairs vispār neko nejutīsi.

-     Tu, Saša, tikko teici, ka esmu šerps vecis, bet tu nemaz nezini, cik šerps es esmu.

-     Tātad neapsoli?

-    Tikko sajutīšu…

-     Vēlu veiksmi! - Juferevs piecēlies pastiepa roku.

-     Paldies, Saša! - Kandaurovs pasniedza pretim savu salto, kalsno plaukstu. - Es atstrādāšu. *

-     Neiebilstu.

-     Netici?

-      Kostja… Kam tev mana ticēšana vai neticēšana… Dzīve pati saliks visu pa vietām. Un katrs saņems to, ko pelnījis. Un kaut kur tur, - Juferevs palūkojās uz griestiem, - jau visiem sagatavotas dāvanas. Vieniem negods, bet otriem - nemirstība.

-      Ak, kā mēs dzersim ar tevi, Saša, kā piedzersimies! - Aizvēris acis, Kandaurovs savilka savu ģīmīti dūrītē un pašūpoja galvu, jau iepriekš izbaudīdams gaidāmo svētlaimi. - Vai neatteiksies?

-     Būtu tikai iemesls.

Ja Kandaurovs vēl loloja pacilāti naivas ilūzijas par sevi un par savām iespējām, tad Juferevs skaidri apzinājās, cik maza iespējamība, ka viņam izdosies izsekot šos trauslos pavedienus, kurus tik grūti atrast.

Bet Kandaurovs līksmoja kā bērns, it kā pazītu tik nīstos atsaldētos pēc sejas, zinātu viņu vārdus, adreses un visu, kas nepieciešams, lai izvilktu dzīvību pa sīkai, sāpošai cīpsliņai.

-     Iemesls atradīsies, kaptein Juferev! - Kandaurovs papurināja gaisā kalsno dūrīti. - Lai es nosprāgstu, ja neatradīsies!

-    Dievs dod, - Juferevs tikko dzirdami piebilda, Kandaurova vārdus uztverdams kā pāragrus, nevēlamus, pat ķecerīgus un bīdamies, ka šāda līksme var jau priekšlaicīgi noskaust veiksmes iespēju.

Kandaurovs aizgāja, aizskrēja kā spārnos, bet Juferevs tik turpināja blenzt uz durvīm, kuras jautri aizcirtās aiz pilsētas kriminālās autoritātes. Viņš zināja Kandaurova vājo vietu - tas nepazina baiļu.

Un tas bija slikti.

Bailēm jāmīt katrā. Bailes ir varens aizsarglīdzeklis. Tās apturēs grūtā brīdī, mēmi un neuzkrītoši brīdinot, tā ka apkārtējie pat nenojauš, kas īsti licis atkāpties, ja nav manāmi pat mazākie draudi. Tieši bailes piespiedīs meklēt citu izeju, citu ceļu, un cilvēks to atrod, izdzīvo un paglābjas. Bet bez bailēm viss šķiet viegls un sasniedzams, un cilvēks nešauboties sper kāju uz liktenīgās takas, bezrūpīgi soļodams uz priekšu un pat nenojauzdams, ka katrs solis ir neatgriezenisks un ceļš beigsies ātri un bēdīgi.

To visu Juferevs labi zināja, bet tās bija skumjas zināšanas, kuras nespēja iepriecināt. Tiesa, visas zināšanas ir skumjas, jo apliecina vienu un to pašu - cilvēka iespēju ierobežotību un dzīves straujo ritumu.

Izgājis no izmeklētāja kabineta, Kandaurovs vieglā solī šķērsoja saules apspīdēto laukumu, atvēra durvis un ieslīdēja mersedesa ādas sēdeklī, kurš viņa ķermeni ieskāva maigi un rūpīgi.

-     "Zemes Naba"! - Kandaurovs jautri pavēlēja, ar kalsno, kaulaino plaukstiņu pamādams uz vējstikla pusi.

-      Vai labas ziņas? - apvaicājās šoferis, kurš reizē bija arī miesassargs un uzticības persona. Un arī cilvēks, kurš nepazina baiļu.

-     Šajā kantorī labu ziņu nav! - Kandaurovs iesmējās.

-     Tas arī pareizi, - šoferis piekrītoši palocīja galvu.

-     Šoreiz, Jura, sliktās ziņas nav domātas mums!

-     Vai tiešām ments uztaustījis atsaldētos?

-     Zini, uztaustījis gan, pogainis nolādētais! - Pēdējo vārdu sajūsmas pilnais tonis apliecināja apbrīnu par Jufereva neatlaidīgo prātu.

-     Viņš var… Buldoga tvēriens.

-     Tad mums arī sevi jāparāda!

-     Parādīsim arī! - Šoferis tik pārliecinoši pamāja ar galvu, it kā Kandaurovs būtu viņam sīki un detalizēti izstāstījis atsaldēto tūlītējas notveršanas plānu. Vadītāja sarkano pieri klāja sīkas sviedru pērlītes, bet acis zibsnīja mundri un jauneklīgi, liecinot par veselīgu dzīvi. - Parādīsim, Kostja, par to nešaubies! Panāksim un vēlreiz parādīsim. Stulbeņi neizdrāztie! - šoferis labdabīgi nolamāja visus sava drauga Kostjas Kandaurova bijušos, esošos un topošos nelabvēļus uzreiz.

No mašīnas Kandaurovs izlēca, pirms vēl tā apstājās. Pametis durvis atvērtas, uzskrēja augšā pa kāpnēm un iesteidzās restorānā "Zemes Naba", pītajām kurpītēm tiktikko skardams granīta plātnes. Tāds viņš bija reti, parasti Kandaurovs izskatījās saguris un pārvietojās lēni, ievērodams zonā apgūto aukstasinību. Kā izrādās, tā bijusi tikai savaldība, tikai spēle, aiz kuras slēpās trauksmaina nepacietība.

Šajās rīta stundās zāle bija tukša, vēsa un krēslaina, tāpēc Kandaurovs savā gaišajā uzvalkā aizbrāzās gar galdiņiem kā priecīga gaismas brāzma. Direktors Trefilovs kabinetā, un iegājis Kandaurovs tūlīt pat kārtīgi aizvēra durvis un vēl pagrieza atslēgu.

Trefilovs bija resns, plikpaurains un sārtvaidzīgs. Caur pievērtajiem plakstiem vērodams Kandaurova izdarības, milzīgajā ķermenī nenodrebēja neviena sārtā kroka.

Strauji piegrūdis pie galda pirmo krēslu, Kandaurovs apsēdās un uzlika dūres uz galda.

-    Tā! - viņš aprauti sacīja. - Tu te sēdi, kaifo un neko nezini! Vai ne?!

-     Labdien, Kostja! - Trefilovs pastiepa savu smago, masīvo plaukstu, un Kandaurovam neatlika nekas cits, kā to paspiest un pat nedaudz piecelties no krēsla. Lai ari viņš pats Trefilovu bija šajā amatā iecēlis, direktorā jautās tik nesatricināma pašcieņa - nejaušs vērotājs noteikti nodomātu, ka restorāns pieder viņam, Trefilovam, bet nu nekādi ne Kandaurovam.

-     Sveiks, Toļik!

-     Tu labi izskaties… Jauns, možs, skaists… Ja es tāds būtu… Bet dievs nav devis.

-      Viņam labāk redzams, - Kandaurovs attrauca, piedāvādams pārtraukt tukšās pļāpas un ķerties pie lietas.

-     Ir jaunumi?

-Jā-

-    Tad stāsti.

-     Šie atsaldētie apmeklē mūsu restorānu.

-    Pat tā! - Trefilovs pirmo reizi pilnībā atvēra acis, un gaišās, plānās uzacis viegli izliecās, lai gan piere palika tikpat nevainojami gluda. - Vai tas ir droši?

-     Nav izslēgts, ka viņi norēķinās ar simtniekiem. Pilnīgi jauniem. Tikko no bankas. Lūk, viens no numuriem, lūk, sērija! - Kandaurovs nolika Trefilovam priekšā uz galda Jufereva kabinetā pievākto papīreli.

-     Kāds ir mans uzdevums?

-      Savāc visus mūsu restorāna dīkdieņus… Un veic izskaidrošanas darbu. Viņiem šī nauda jāpārķer. Un jāfiksē cilvēki, kuri ar to norēķinās.

-     Prātīgi, - Trefilovs pamāja, un saules zaķītis no viņa pieres aizslīdēja uz pakausi. Bet, kad Trefilovs atkal pacēla galvu, zaķītis atgriezās vecajā vietā uz pieres. - Kā gan tey, Kostja, izdevās to uzzināt? - Trefilovs ar skatienu norādīja uz papīreli.

-       Vienkārši izdevās, - Kandaurovs nevēlējās iedziļināties sīkumos.

-     Es saprotu tā… Ar šo naudu viņiem kāds norēķinās par pakalpojumiem, - Trefilovs lēni noteica.

-    Varbūt, - Kandaurovs atteica - Trefilova piebilde viņu neinteresēja. - Lieta tāda, ka…

-     Pagaidi, Kostja, pagaidi, - Trefilovs uzlika roku uz Kandaurova pelēcīgās plaukstas. - Savas atsaldētības dēļ viņi nesaprot, ka naudas pavedieni sniedzas ne tikai līdz mums, bet ari līdz pasūtītājam.

-     Nesapratu?

-     Reti kurš spēj norēķināties ar naudaszīmēm, kurām secīgi numuri, viena sērija un piedevām tās atrodas neatvērtās paciņās. Tu, piemēram, nespētu. Es arī ne.

-     Un kurš tad varētu?

-      Apihtins varētu. - Trefilovs nenovērsa no Kandaurova miegainu skatienu, vēlēdamies pārliecināties, vai viņš sapratis visu teikto.

-      Apihtins? Tu taču nedomā, ka viņš apmaksājis paša ģimenes noslepkavošanu?

-     Nē, Kostja, tā es nedomāju.

-    Tātad…

-     Jā, Kostja, jā, - Trefilovs stingri noteica. Viņš turpināja nekustīgi sēdēt pie galda savā baltajā uz krūtīm atpogātajā kreklā ar atrotītajām piedurknēm, tik tīrā, ka tas likās tikai pirms piecām minūtēm izsaiņots. Kandaurovs zināja - viņa direktors nopirktos kreklus neizsaiņotus nes uz mazgātavu un tikai pēc tam, pēc pārdabiski rūpīgas gludināšanas, velk mugurā.

-     Tad strādāsim. - Kandaurovs piecēlies piegāja pie durvīm un pagrieza atslēgu. - Vai savu uzdevumu saprati?

-     Pilnībā.

-    Jāizpilda nekavējoties.

-     Pēc pusstundas tīkls būs izmests.

-      Un vēl… - Kandaurovs apklusa. - Brīdini puišus, lai uzmanās. Lai paši neko neuzsāk. Sazināties ar mani. Uzreiz sazināties ar mani.

-     Pats par sevi saprotams… Kostja, saki, vai tu dzirdēji visu, ko es tikko teicu?

-Jā, Toļik. Es visu dzirdēju, sapratu un apdomāju.

-Tad labi. - Trefilovs sarauca vienu uzaci, acīmredzot šaubīdamies, vai Kandaurovs tiešām visu pareizi sapratis.

-      Viss kārtībā, Toļik, viss kārtībā, - Kandaurovs, pamezdams kabinetu, vēlreiz apliecināja.

Trešajā vakarā restorānā "Zemes Naba" parādījās pilnīgi jauni simtnieki. To numuri atšķīrās tikai ar pēdējiem diviem cipariem. Un, lai gan ārēji trokšņainajā, piedūmotajā zālē nekas nebija mainījies, pieredzējis cilvēks laikam tomēr sajustu piepeši uzvējojušu spriegumu un zināmu nervozitāti. Viesmīļi zaudēja svarīgo vaļīgumu un kļuva bargāki, atturīgāki un piesardzīgāki, it kā gaidītu piepeši notarkšķam automāta kārtu, no kuras, kas zina, kam tiks vairāk un kam mazāk.

Bet bārmenis, jauns puisis ar nolaizītu frizūru un operešu varoņa ūsiņām, kādas uzaudzē tikai profesionāli savedēji vai kāršu blēži, neuzvedās pārāk labi. Jaunie simtnieki gadījās tieši viņam, un puisis tā vietā, lai iemestu naudu kastītē, paveiktu savu bārmeņa darbu un tikai tad rūpīgāk ķertos pie apskates, tūlīt pat kā hipnotizēts sāka pētīt numura ciparus.

-      Kaut kas nav pareizi? - painteresējās pasūtītājs, kurš ar simtniekiem norēķinājās par kaut kādu neparastu kokteili.

-     Nē, nekas, - bārmenis samulsa. - Viss kārtībā.

-     Tikai šodien sadrukāju, - vīrietis pasmaidīja, atsegdams spraudziņu starp zobiem. - Vēl nav nožuvuši.

-     Tas ari redzams, - bārmenis atbalstīja joku un tūlīt pat pieļāva vēl vienu kļūdu - iegāja palīgtelpā piezvanīt direktoram. Uzgriezis numuru, viņš paguva pateikt dažus vārdus, kaut ko līdzīgu "ir", "piepildījās", "uzķērās", kad sarunu nācās pārtraukt - caur pavērtajām palīgtelpas durvīm no zāles ielūkojās vīrs ar spraudziņu starp zobiem.

-     Klausies, tu salmiņu neiedevi… Uz salmiņiem ekonomē?

-    Es pārzvanīšu, - bārmenis teica un nolika klausuli. - Uz kā tad cita, - viņš pagriezās, - protams, uz salmiņiem… Toties es leju pilnu mēru.

-     Bet to mēs vēl noskaidrosim. - Šoreiz ne vīrieša balsī, ne acīs nebija pat smaida ēnas.

-      Vari pārbaudīt kaut tūlīt! - bārmenis, saņēmis pēdējos spēkus, pasmaidīja.

-     Pārbaudīsim. - Vīrs aizgāja pie sava galdiņa, nolika glāzes ar kokteiļiem un tūlīt pat atgriezās, bet durvis jau bija slēgtas. Tas bija pats prātīgākais, ko bārmenis bija darījis pēdējās minūtēs. Pagājis nost no durvīm, vīrietis ieraudzīja bārmeni atkal stāvam aiz letes. Daži cilvēki kaut ko pasūtīja, zibēja pudeles ar degvīnu, sulām, klusi šķindēja ledusgabaliņi. Atgriezies pie sava galdiņa, kur sēdēja vēl divi, vīrietis labu bridi klusēja.

-      Nez kāpēc mana nauda tika pētīta, - viņš beidzot ierunājās.

-     Tagad visur pēta, baidās no viltojumiem, - atbildēja viens no pudeles brāļiem, kurš, ārēji būdams atšķirīgs, tomēr šķita līdzīgs pirmajam - vājš, ar garu, nejēdzīgu vaigubārdu un puspliku galvvidu, kāds parasti rodas no agrīnas uzdzīves. Izdzēris uzreiz pusi glāzes, viņš iesmējās, un abi pārējie uzreiz nolaida skatienus, lai nebūtu jāredz smejošā mute - gadījās tur arī pa savam zobam, tikai nomelnējušam, iešķeltam, nozibsnīja dzeltens un balts metāls, bet dažviet vīdēja vienkārši tukšumi, kuri aizstiepās organisma dzīlēs.

-     Tā viņš tos nepētīja, - neatlaidās vīrietis, kurš bija atnesis kokteiļus. - Naudu tā nepēta. Viņš to it kā atpazina… Un sāka raustīties. Es pamanu, kad cilvēki sāk raustīties. Kas viņam ko raustīties? Es taču šakāļa asinis vai krokodila olas nepasūtīju… Es pasūtīju tikai šņabi ar vermutu… Kas viņam ko raustīties?

-     Viņš jau arī neraustījās, - sarunā iejaucās trešais, ar īsiem matiem un uztrenētu kaklu. Viņš izskatījās pēc cīkstoņa vai pēc boksera. Laikam tomēr kādreiz nodarbojies ar cīņas sportu - viena auss bija kropla, cīkstoņiem tā gadās, tvēriena brīdī salaužot skriemeļus.

-     Un tūlīt pat metās pie telefona… Ko parasti dara cilvēks, kurš nepaspēj izrunāt visu līdz galam, jo tiek iztraucēts?

-     Ko tad viņš dara? - painteresējās puvzobis.

-      Noliek klausuli līdzās aparātam, nokārto lietu un atkal turpina sarunu. Bet šitas sāka raustīties… Kaut kādā pārbīlī nometa klausuli, sak, es pārzvanīšu..

-     Labi, pietiks, - cīkstonis pielika punktu strīdam. - Nav svarīgi, vai tiešām kas atgadījies, vai tev tikai rēgojās… Jālaižas prom.

-      Pareizi, - bezzobainais piekrītoši pamāja. - Laižamies. - Viņš vienā malkā izdzēra savu kokteili. - Bet tu, Aļik, paliksi, - viņš izrīkoja cīkstoni. - Vai ar kādu no tā stūra esi sasveicinājies? Piesēdies pie puišiem, patērzē.

-     Un kas tad būs?

-      Pakavējies te vēl mazliet, - bezzobis pamācīja. - Pakavējies. Palūkojies apkārt.

Kad Kandaurovs kopā ar dažiem apsargiem iegāja no vairākām pusēm zālē, bārmeņa norādītais galdiņš bija tukšs. Krēsli izskatījās steigā izgrūstīti. Pudelēs vēl atradās degvīns, šašliki bija apēsti pa pusei, un tikai kokteiļu glāzes izrādījās tukšas, izdzertas ātri, vienā malkā, gandrīz vai pa ceļam. Pelnu traukā mētājās izsmēķi, no aizmirstās paciņas rēgojās vairākas cigaretes. Tā nebija steidzīga aiziešana, bet īsta bēgšana.

Tātad - sajutuši briesmas.

Kandaurovs stāvēja pie galda un šūpojās no papēžiem uz pirkstgaliem. Vairāki viņa puiši stāvēja attālāk, gaidīdami norādījumus.

Pienāca viesmīlis.

-     Vai novākt? - viņš apvaicājās Kandaurovam.

-Jā, protams… Lai gan, nē, pagaidi! - Piepeši galvā iešāvās šķelmīga doma - sagādāt Juferevam dāvanu, beidzot norēķināties ar to pogaino un atdot kaut daļu parāda. Gan savus, gan "svešus parādus Kandaurovs skaudri pārdzīvoja. Parāda atdošana, pati aizņemšanās - tā nebija tikai godīguma izpausme, to visu reglamentēja likums - bargs un nežēlīgs. Nevainīgie vārdi "Tu esi parādā, draudziņ!" varēja skanēt kā nāvējošs spriedums, labvēlīgs pārmetums vai parasts atgādi-nājums. Un neviens nespēja skaidri pateikt, kāds zemteksts tajos slēpjas.

Nākamajā mirklī tas varēja mainīties uz pilnīgi pretējo pusi, atkarībā no gluži netveramām lietām - veiksmīga vai neveiksmīga vārda, žesta, skatiena.

-     Ko tad ar to galdu, Kostja? - viesmīlis atgādināja, izraudams Kandaurovu no trakajām pārdomām.

-     Nepieskaroties nevienam priekšmetam, nevācot prom neizdzertās pudeles un neapēstos šašlikus. - Palūkojies apkārt, Kandaurovs ar pirkstu pieaicināja vēl vienu viesmīli. - Jūs ņemiet galdu un nesiet ārā no zāles! Vai uzdevums skaidrs?

-     Izņemot vienu lietu…

-Nu?

-     Ka ārā no zāles - skaidrs, bet uz kurieni?

-    Uz kurieni? - Kandaurovs domāja tieši vienu sekundi. - Uz direktora kabinetu. Trefilova kunga. Jūsu tiešā priekšnieka.

Kad divi viesmīļi, satvēruši galdu no abām pusēm, iznesa to no zāles un pazuda palīgtelpās, neviens no apmeklētājiem to pat neievēroja. Vai nu maz apkalpojošam personālam problēmu! Varbūt galdam kāja ielūzuši, varbūt galdauts ar visu galdu jāapmaina, varbūt kāds, neizturējis dzīrošanu, vairs nespēja ievērot labas manieres… Bet visticamāk, ka kaut kur restorāna "Zemes Naba" dzīlēs tika gatavota dzeršana izredzētajiem, tāpēc arī ievajadzējās galdu.

Restorāns turpināja murdēt, pa sienām sātaniskā dejā trakoja krāsu zibšņi, apburošas meitenes spiegdamas un dejodamas rāva augšup visu, kas vēl nebija uzrauts, izrādīdamas interesentiem savus jaukumus. Uz paaugstinājuma sākās striptīzs, kur citas, ne mazāk apburošas meitenes vairs neko nerāva augšup, jo nebija vispār ko raut. Viņām atlika tikai ar kustībām, rokām un skatieniem izcelt tās savas vietas, kuras, viņuprāt, bija vissatraucošākās, kuras, viņuprāt, bija visvērtīgākās un iekārojamākās.

Ārējo efektu un iekšējo dziņu iedarbībā publika sastinga, pakāpeniski aprodot ar rietumu civilizācijas sasniegumiem.

Kandaurovs, piegājis pie bāra un uzlicis elkoni uz letes, atbalstīja galvu plaukstā un labu brīdi neizteiksmīgu seju lūkojās bārmenī. Tieši tāpat viņš skatītos uz nokritušu koka lapu, tukšu glāzi vai apgrauztu maizes garoziņu - ar nožēlu, vilšanos un bezgalīgām skumjām.

-     Tu vismaz pats apjēdz, kas esi par mēslu? - viņš beidzot apvaicājās, kad no letes bija atlīmējušās un aizgājušas divas grīļīgas skuķes svārciņos, kuri ne tikai nesedza dibena apaļumus, bet pat uzsvēra katru izliekumu.

-      Kostja… - bārmenis izdvesa un, neuzdrošinādamies turpināt, piespieda abas rokas pie krūtīm.

-     Tu saņēmi no viņiem naudu? Saņēmi. Pārliecinājies, ka tā ir tā pati, kuru gaidām jau trešo vakaru? Pārliecinājies. Tad kāda velna pēc tu vēl sāki to viņu acu priekšā pētīt un čamdīt? Vai tu esi kretīns, jā? Dod šurp tos simtniekus!

-     Kostja… - Bārmenis piesardzīgi nolika uz letes dažas jaunas naudaszīmes.

-     Kāpēc tu meties pie telefona, kad viņi vēl ne divus soļus nebija paspēruši?

-     Baidījos, ka aizies!

-      Melo! Vai pēc galda neredzēji, ka viņi vēl divas stundas sēdēs? Vai neredzēji, ka mūsu striptīzmeitenes tik tikko sāka izvērsties? Vai atceries tādu faktu, ka trīs iemetuši veči ietu prom, pirms meičas parādījušas visu savu smirdīgo bagātību? Tu apdirsies, Zora, lūk, ko esmu sapratis. Tu vienkārši apdirsies. Esmu vīlies tevī, stipri vīlies. Notrīsēt tādu drazu priekšā! Tu taču esi mājās, Žora! Mēs taču esam krutāki, Žora! Mēs esam krutāki!

-     Ko tad man tagad… Iet prom?

-    Strādā. - Bet promiedams Kandaurovs tik bezcerīgi un vienaldzīgi pamāja ar roku, ka kļuva pilnīgi skaidrs - viņš var arī iet. - Gļēvs tu esi, Žora, - Kandaurovs klusi pie sevis nomurmināja, dodamies uz Trefilova kabinetu. - Un dumjš. Bet tas jau ir briesmīgāk, Žora.

-      Kā to saprast, Kostja? - Trefilovs majestātiski pastiepa puskailo roku uz nenovāktā galda pusi, kurš aizņēma gandrīz visu brīvo kabineta daļu.

-     Atsaldētie plītēja, - Kandaurovs paskaidroja.

-     Aizgāja?

-     Žora bikses pietaisīja… Viņi kaut ko sajuta un aizlaidās. Lai arī atsaldētie, tomēr nervi netur. Tagad viņi noteikti šokā, nespēj saņemt sevi rokās. Vārna pār galvu pārlidos, bet viņiem jau dūša pakaļā un rokas dreb.

-     Vismaz samaksāja?

-    Zini, pat nepaprasīju. - Piegājis pie galda, Kandaurovs vērīgi aplūkoja mielasta atliekas. Un ieraudzīja - zem šķīvīša pabāzti vēl daži simtnieki. Uzmanīgi pastūmis šķīvīti sānis, viņš. apskatīja naudu.

-     No tās pašas paciņas? - Trefilovs apvaicājās.

-     No blakuspaciņas.

-     Tātad viņiem to ir pietiekami.

-     Tā iznāk, - Kandaurovs piekrita,

-     Būtu viņi aplaupījuši banku, ar naudu tā nemētātos. Nav jau tik truli. To naudu kāds iedevis. Viņi jūtas droši, ka tā ir tīra.

-Jo sliktāk viņiem. - Piegājis pie galda, Kandaurovs pievilka tuvāk tālruni un uzspieda Jufereva numuru. Klausuli ilgi neviens necēla, acīmredzot izmeklētājs zvanu tik vēlā stundā negaidīja un tagad šaubījās, vai vērts atrauties no savām vakara izpriecām. Bet dūža dvēsele ņēma virsroku, un viņš nolēma klausuli pacelt.

-    Jā! - izmeklētājs aprauti atsaucās.

-    Kapteinis Juferevs? - Kandaurovs vaicāja tik godbijīgi, cik vien spēja.

-Jā.

-    Kostja zvana, tavs vecais drauģelis… Pazīsti?

-Jā, - Juferevs trešo reizi atkārtoja, likdams saprast, ka nav viens un daudz pļāpāt nevar.

-     Skaidrs. Tad klausies… Es sēžu pie viena maza restorāna galdiņa…

-    Tagad nevaru!

-     Es jau arī neuzaicinu, - Kandaurovs nedaudz apvainojās. Zvanu par darbu, kaptein, par darbu. Tāpēc tu tur nerausties, bet klausies uzmanīgi. Atkārtoju tiem, kuri nesaprot… Man blakus atrodas restorāna galdiņš, pie kura pirms desmit minūtēm plostoja mūsu atsaldētie. Man par lielu kaunu, viņi aizgāja. Bet pirkstu nospiedumi, kaptein… Uz viņu galdiņa tik daudz pēdu. Varēsi rakt un rakt. Arī nauda, starp citu, tepat, tomēr samaksājuši.

-     Simtnieki? - Juferevs uzdeva pirmo un vienīgo jautājumu.

-    Tie paši, kaptein, tie paši.

-     Un kur tas viss notiek?

-     "Zemes Nabā".

-     Braucu. - Klausulē atskanēja signāli.

-      Būs pēc piecpadsmit minūtēm, - Kandaurovs paziņoja, nolikdams klausuli vietā.

-    Vai man palikt? - Trefilovs apvaicājās - tikšanās ar izmeklētāju, pat kā nejaušam vērotājam, viņu neiepriecināja, acīmredzot bija iemesls.

-     Protams, tu taču te, šajā kabinetā, - Kandaurovs precizēja, - esi pilntiesīgs saimnieks.

-    Ja tu uzstāj…

-     Es neuzstāju.

-    Tad iešu paskatīties uz meitenēm. Ja kas gadās - būšu zālē

Kandaurovs kļūdījās - izmeklētājs ieradās pēc desmit

minūtēm. Un ne jau viens - līdzi atbrauca eksperts un fotogrāfs. Darbs acīmredzami sāka ritēt, un Jufereva acīs iemirdzējās cerību dzirksts. Divi trīs viesmīļi, bārmenis un šveicars bija labi iegaumējuši atsaldētos viesus, tāpēc uzreiz no rīta varēja ķerties pie fotorobota veidošanas, vēl jo vairāk tāpēc, ka neviens no Kandaurova padotajiem neatteicās sadarboties.

Kamēr eksperts meklēja pirkstu nospiedumus uz pudelēm un šķīvjiem, fotogrāfs no dažādiem leņķiem uzņēma klusās dabas, kamēr Juferevs izprašņāja un pārprašņāja bārmeni par visiem tikšanās sīkumiem, pats Kandaurovs klusēdams sēdēja pie direktora galda un, iekritušos vaigus garlaikoti kalsnajās dūrītēs atbalstījis, vēroja notiekošo. Tajā visā viņš neredzēja nekādas jēgas, un Jufereva darbošanās šķita tikai iegansts, lai izvairītos no priekšniecības brāziena. Sak, uz vietas nestāvam, sak, strādājam, sak, skrienam, ko nagi nes, un savās smalkajās nāsīs ievelkam pretīgās nozieguma smakas.

-     Visu nofotografēji? - viņš pavaicāja fotogrāfam.

-     Liekas, jā…

-     Bet tā dakšiņa, manuprāt, palika bez uzmanības! - Kandaurovs tikpat garlaikoti norādīja uz galdu, izrādīdams pat zināmu īgnumu par pogaino neizdarību.

-     Nepalika vis.

-     Nu, ja jau nepalika, tad ej uz zāli. Tur mani puiši gan glāzīti pasniegs, gan uzkost iedos, un pats arī atradīsi ko nobildēt! Tādas meičas savas kūsās rāda! Un kā rāda! Tev noteikti biksēs notiks kāda nelaime. Bet varbūt - laime.

-     Kas tad man biksēs var notikt? - nesaprata fotogrāfs - jauns, sārts un nedaudz piņņains.

-     Pilnīgi negaidīts un nekontrolējams baudījums. Orgasms saucas. Vai esi dzirdējis?

-     Ir gadījies.

-     Bet tagad dzīvē izbaudīsi. Drāz, puis, uz zāli, nenožēlosi!

-     Aizej vien, ja jau saimnieks piedāvā, apmeklē! - Juferevs novīpsnāja. - Rīt būs, ko puišiem pastāstīt.

-     Ja būs, tad pastāstīšu, - fotogrāfs pašpārliecināti atteica, vēl nezinādams un nenojauzdams, ar ko rīt nāksies nodarboties un ko viņš stāstīs pazīstamiem puišiem un meitenēm - tikpat jauniem, sārtiem un nevainības dēļ nedaudz piņņainiem.

Bet stāstīs viņš par to, kā nākamajā rītā, gaišā dienas laikā, no dažādiem leņķiem fotografēja no trim automātiem sašauto pelēko Kandaurova mersedesu, kā regulēja asumu pēc sašauto stiklu zibšņiem, kā priekšnieks Juferevs, pavērsis sacaurumotās mašīnas durvis, atlēca nost, jo viņam tieši pie kājām nogāzās paša Kandaurova asiņainais līķis.

Jā, tas notika nākamajā rītā, kad pie saules apspīdētajiem un tikko nomazgātajiem "Zemes Nabas" granīta pakāpieniem klusi piebrauca pelēkais, gandrīz netverami mirguļojošais zagļu autoritātes mersedess. Tiklīdz tas piestāja, no kaut kādām nišām un pavārtēm, no kaut kāda nobružāta žiguļa parādījās trīs cilvēki, kuri tikai pirms mirkļa uz saviem nolādētajiem ģīmjiem bija uzvilkuši maskas un, ne vārda neteikdams, ne sekundi nezaudēdams, atklāja uguni. Mašīnā atradās trīs - pats Kandaurovs, kalsns, viegls un trauksmains, viņa restorāna direktors Trefilovs, gauss resns sārtvaidzis, un šoferis, cilvēks, kurš tik ilgi dzīvē bija atradies Kandaurovam līdzās un ne reizes nebija pievīlis, un, pat mirdams, tomēr paspēja ieslēgt pirmo ātrumu, paspēja piespiest gāzes pedāli, automobilis pat parāvās uz priekšu, bet motors tūlīt pat noslāpa un vadītājs vairāk neko izdarīt nevarēja, jo nāve bija jau klāt, padarot viņa pelēcīgo seju vēl pelēkāku un atsedzot grūtās dzīves sabeigtos zobus.

Izšāvuši no saviem īsstobru automātiem pa vienai aptverei, slepkavas dažās sekundēs ielēca viņus jau gaidošā pretīgi gaišzilas krāsas žigulī. Mašīna tūlīt pat sāka braukt un pazuda aiz pagrieziena.

Šausmās sastingušie garāmgājēji nespēja atraut no tās skatienu, bet bailes bija paralizējušas visu domāšanu un maņas - neko viņi neatcerējās, ne slepkavas, ne mašīnas numuru, pat virzienu, kurā aizdrāzās žigulis, norādīja katrs savu.

Vienīgais, ko viņi droši apgalvoja - žigulis bijis neciešami 'gaišzilā krāsā, kādu iegūst veceņu apakšbikses pēc ilgstošas valkāšanas un daudzkārtējas mazgāšanas.

Kad ar saviem puišiem atsteidzās Juferevs un atvēra mersedesa durvis, viņam pie kājām tiešām novēlās Kandaurovs. Viņš bija vēl dzīvs, bet nāve jau tuvojās, pārsteidzoši straujā solī, tieši acu priekšā.

Bet viņam vēl pietika spēka pazīt Juferevu.

-       Ā, - viņš, asinīm aizrīdamies, nogārdzās. - Saša… Es nokavēju, es nepaspēju… Man ir beigas…

-     Turies, Kostja, turies!

-     Nogalini viņus, Saša… Nogalini… Vai apsoli?

-     Apsolu.

-     Zvēri.

-     Lai es nosprāgstu, ja viņus nenogalinu!

-      Es tev ticu, Saša… Tu esi mūsu cilvēks… Nevajag tiesu, nevajag izmeklēšanu… Nogalini, un viss. Citādi aizies.

-     Nogalināšu.

-      Viss… Uz redzi… Uz drīzu, Saša… - Kandaurova galva negaidot zaudēja atbalstu un it kā atkrita.

Tā bija nāve.

Apihtins pieķēra sevi dīvainā sajūtā - tagad, kad viņam kabatā atradās pase ar citu, nevis savu uzvārdu, kad viņš dzīvoja citā dzīvoklī un nodarbojās ar citām lietām, nedēļām ilgušie krampji it kā atslāba, ļaudami atbrīvoties arī no dvēseles sāpēm un bēdām.

Jā, krampji atlaidās.

Bet tāpēc jau dzīve nekļuva labāka, iestājās tikai kaut kāda vienaldzība. Sēdēdams vakarā pie televizora un skatīdamies uz ložu sacaurumoto Kandaurova mersedesu, uz viņu pašu, Apihtins nemaz nesatraucās. Aizvien tā pati tukšuma sajūta, ja nu tikai ar vieglu apmierinājuma piejaukumu - vēlreiz apstiprinājās viņa pieņemtais lēmums.

- Tagad, Kostja, jau tu būsi zem mana "jumta", - Apihtins noņurdēja. - Kā gan tu, Kostja, tik neuzmanīgi… Zināji taču, ar ko ir darīšana, zināju, kam dzen pēdas… Kaut kur tu, Kostja, būsi atslābinājies, kaut ko nebūsi līdz galam izstrādājis.

Bet ekrānā pa to laiku rādīja, kā no mašīnas izveļas Kandaurovs, kā vairāki cilvēki cenšas no aizmugurējā sēdekļa izvilkt masīvo restorāna direktoru - jauns un veselīgs, viņš pēc nāves piepeši bija kļuvis tik smags, ka trīs cilvēki to tik tikko spēja izkustināt. Arī mirušais šoferis izkrita pats, tikko atvēra durvis viņa pusē

Uz ekrāna pazibēja noraizējies Juferevs - viņš deva kaut kādus norādījumus cilvēkam ar fotoaparātu, acīmredzot rādīdams, kādi kadri to interesē Garāmgājēju pūlis, drūmi klusējot, vēroja asiņaino skatu, daudzi, varbūt tikai tagad apjauta, kādā laikā dzīvo un kā riskē, rītos iziedami no mājām.

Sagaidījis kriminālās hronikas beigas, Apihtins izslēdza televizoru, apģērbās un izgāja ārā. Vēl nebija vēls, un ielās varēja sastapt gājējus. Virs pilsētas smags un bezjēdzīgs karājās mēness, tramvaju dārdoņu varēja saklausīt vairāku kvartālu attālumā. Bezdarbības satracināti tīņi kaut ko skaļi klaigāja, ķērcoši smējās, skatieniem uzmācīgi pavadīdami vientuļus garāmgājējus - vai viņos nav kā tāda, ko vajadzētu tūlīt pat mainīt un izlabot.

Juferevs nolēma likteni neizaicināt un, ieraudzījis tālumā niknu pusaudžu pulciņu, tālredzīgi iegriezās pagalmā un izgāja caur citu vārtu arku, nonākdams tieši tur, kur nepieciešams - pie telefona būdiņas.

Pienācis laiks kārtīgi izrunāties ār Juferevu. Neatteiks viņš Apihtinam šo vakara sarunu, nespēs atteikt arī dažus faktus, kuri, protams, ir izmeklēšanas noslēpums.

-     Saša? - Apihtins apvaicājās.

Pēdējā brīdī viņš nolēma, ka tāda uzruna būs vislabākā - tā uzreiz ievirzīs sarunu uzticamā, draudzīgā un vaļsirdīgā gultnē

-    Jā, es jūs klausos, - Juferevs nedaudz saspringti atsaucās, acīmredzot vēl joprojām atrazdamies šā rīta notikumu iespaidā.

-     Apihtins traucē

-     O! Vladimir Nikolajevič! Esat atbraucis?

-     Vēl ne, Maskavā nedaudz esmu aizkavējies. Kuru katru dienu būšu klāt… Kādi jaunumi mūsu frontē?

-     Kādi jaunumi? - Juferevs pārvaicāja. - Kā jau frontē, protams. Šorīt tika nogalināts Kandaurovs.

-    Jā-ā-ā? - Apihtins muļķīgi novilka, bet acīmredzot viņa izbrīns nebija tik liels, kādu gaidīja Juferevs. - Kā tas notika? - Apihtins arī pats saprata, ka nav brīnījies pietiekami pārliecinoši.

-      Gaišā dienas laikā, pie restorāna "Zemes Naba", paša mersedesā kopā ar šoferi un restorāna direktoru… Nošauti ar automātiem.

-     Protams, slepkavas aizgāja nesodīti?

-       Viņi tiešām pazuda, bet tas ir pretdabiski, Vladimir Nikolajevič.

-     Piedodiet… Dienvidu saulē esmu zaudējis domu skaidrību un tagad dažreiz pasaku kaut ko gluži neiederīgu. Vēlreiz piedodiet.

-      Labi, labi, ko nu tur, - Juferevs atvairījās no Apihtina atvainošanās. - Viņi taču patiešām pazuda.

-     Vai tie ir tie paši atsaldētie?

-    Pilnīgi iespējams… Spriežot pēc iepriekšējiem notikumiem, viņi sen jau girbējuši tikt klāt Kandaurovam.

-     Un kas aiz tā stāv?

-     īpašuma pārdalīšana, - Juferevs iesmējās. - Tiek apšauti autouzpildes staciju, restorānu, ķīmisko tīrītavu un veikalu īpašnieki. Nobriedusi jauna atsaldēto paaudze, un, tā kā viss jau sagrābts agrāk, viņiem tas liekas netaisnīgi.

-    Un kā ar manu lietu? Viss klusu? - Apihtins ar nolūku sacīja "klusu", cerēdams aizķert Juferevu un piespiest viņu mesties pierādīt, ka viss nav tik bezcerīgi. Un viņš nekļūdījās, Juferevs uzķērās.

-     Kāpēc tad klusu! - viņš iebilda. - Nepavisam nav klusu. Mums ir lieliski šo cilvēku pirkstu nospiedumi, ir mutvārdu portreti, esam sastādījuši fotorobotus un jau parādījuši pa televizoru.

-    Vai fotoroboti izdevās labi?

-    Cik tie labi, varēsim spriest, kad būs aizturēti slepkavas, ne ātrāk.

-     Iet uz to pusi?

-     Jā, - Juferevs nedaudz asi atcirta, bet savaldīja dusmas, atcerēdamies, ka runā ar cietušo. - Uz to pusi iet, Vladimir Nikolajevič.

-     Ir cilvēki, kuri viņus redzējuši?

-     Ir gan. Bārmenis no restorāna, viesmīļi…

-     Kandaurova cilvēki?

-     Jā. No restorāna "Zemes Naba". Mums izdevās sadzīt pēdas pat viņu. labai paziņai… Bet mūs apsteidza… Viņa gāja bojā. Tomēr palikusi vēl viena sieviete, kura pazīst viņus pēc sejas.

-    Arī viesmīle?

-    Nē, Centrālā universālveikala prečzine. - Juferevs labi apzinājās, ka runā lieku, ka nevajadzētu pa telefonu izklāstīt sūri grūti sameklētās ziņas, bet, ko darīt, ko darīt… Viņš runā ar cilvēku, kurš joprojām neuzdrīkstas atgriezties savā pilsētā - tik murgainas atmiņas. Un gribējās Apihtinu nomierināt, iedvest vismaz cerību, ka atsaldētie tomēr tiks noķerti.

-     Šķiet, es viņu pazīstu, - Apihtins sacīja. - Svēta Maļiņina, - viņš uz labu laimi izgrūda.

-     Nē, viņas uzvārds ir Serkova. Nadežda Serkova, - un atkal Juferevs pateica to, ko nedrīkstēja.

-     Viņa jums palīdz?

-     Pasūtīja pie velna! - Tagad Juferevs atkal valdīja pār sevi. Viņu patiešām kaitināja Apihtina uzmācīgā interese par izmeklēšanas detaļām.

-     Kāpēc?

-     Teica, ka gribot dzīvot.

-      Viņai taisnība, - Apihtins piebilda. - Tam grūti iebilst. Dažiem jūsu lieciniekiem taču jau galvas nogrieztas.

-     Jā, to jūs, Vladimir Nikolajevič, pilnīgi pareizi pateicāt. Dažiem mūsu lieciniekiem galvas ir nogrieztas. Ne jau pavisam, tiesa, ne līdz galam, bet tomēr nogrieztas, sasniedzot vēlamo - šo liecinieku vairs nav starp dzīvajiem.

-     Varbūt es atkal pateicu kaut ko lieku. - Apihtins sajuta, ka Juferevs teju, teju eksplodēs. - Neturiet uz mani ļaunu prātu, labi?

-     Neturēšu.

-     Es paskaidrošu, kāpēc interesējos par šiem sīkumiem…

-     Tie nemaz nav sīkumi.

-       Redzat nu, atkal netrāpīju. Es zaudēju formu, zaudēju formu… Nu nekas, gan atjaunošos.

-     Nemaz par to nešaubos.

-      Lieta tāda, ka pēc atgriešanās man acīmredzot nāksies veidot attiecības ar jaunu "jumtu", kurš vēlēsies uzlikt ķepu "Fēniksam". Un pilnīgi iespējams, ka tie būs tie paši atsaldētie… Tie paši vai citi - jums jāpiekrīt, ka tas man ir svarīgi.

-      Es par to neesmu domājis. - Juferevam nācās atzīt, ka Apihtinam taisnība. Ja pie viņa ieradīsies atsaldētie, kuri nogalinājuši viņa sievu, dēlu, un piedāvās palīdzību… - Šoreiz man jāatvainojas.

-     Saša, jūs sacījāt, ka sastādīts fotorobots… Vai viņiem ir kādas atšķirības, īpatnības, sevišķas pazīmes?

-    Kāpēc tad jums tas vajadzīgs? - Juferevs nespēja izturēt tik netaktisku ziņkārību.

-     Teicu jau - ja nu pie manis ierodas!

-     Ak, jā! Sievietei, kura gāja bojā… Bija uz vaiga dzimumzīmīte.

-      Bet acīs mīlestība? - Apihtinam neviļus izspruka vecas dziesmiņas vārdi.

-     Mīlestības tur arī pietika, ja tikai varam lietot šo vārdu. Bet, runājot par cilvēku, kuru mēs meklējam… Viņam ir atstarpe starp augšzobiem… Tāda spraudziņa.

-     Garums?

-       Vidēja garuma, ne pārāk garš un pilnīgi neuzkrītošs. Desmit reižu dienā var satikt un neievērot.

-     Laimīga āriene.

-     Nezinu, nezinu, cik nu laimīga. Kas vēl viņiem ir, tas jau pa jūsu, pa bankas līniju…

-       Interesanti! - Apihtins ar balss toni centās pamudināt Juferevu uz jaunu detaļu izklāstu.

-     Veikalos, restorānos un dzertuvēs viņi norēķinās ar gluži jauniem, nelietotiem simtniekiem. Vai saprotat, par ko es runāju?

-        Pilnībā, - Apihtins nez kādēļ sāka uztraukties, it kā Juferevs beidzot būtu pateicis viņam galveno. - Vispār es jau kaut ko līdzīgu nojautu, tikai doma neveidojās līdz galam…

-     Bet tagad? Vai izveidojās?

-    Pilnībā, - Apihtins vēlreiz atkārtoja. - Vai jums lietā ir tādi simtnieki?

-     Un ne viens vien. Aptuveni desmit… Ir pat ar ložu caurumiem. Tās atradās Kandaurova krūšu kabatā, kad viņu šorīt nošāva.

-     Tātad viņš arī izgājis uz šo atsaldēto pēdām?

-     Iznāk, ka izgājis.

-     Ar jūsu palīdzību?

-     Protams.

-     Un visi šie simtnieki ir no vienas sērijas? - Apihtins uzdeva šķietami nevainīgu jautājumu, bet abi saprata - jautājums svarīgs, bet Apihtinam teju vissvarīgākais.

-    Jā, - Juferevs atbildēja. - No vienas sērijas.

-     Bet numurs?

-       Vladimir Nikolajevič, apžēlojieties… Numurs sastāv no desmit cipariem!

-     Vismaz pirmo! - Apihtins sāka lūgties.

-     Visi numuri sākas ar "septiņi deviņi"… Tālāk neatceros.

-     Man ar to pietiek.

-     Vai šie cipari jums kaut ko izsaka?

-      Tāda sajūta, ka tie nākuši no bankas "Fēnikss". Mēs saņēmām šādu naudu.

-     Varu nomierināt - tā noteikti ir no jūsu bankas. Saņemta pirms diviem mēnešiem.

-      Mēnesi pirms Katjas un Vovkas slepkavības, - izspruka Apihtinam.

-    Jā, apmēram, - Juferevs piekrita. - Kad jūs gaidīt? - viņš apvaicājās, piedāvādams beigt sarunu.

-    Tikko atbraukšu - tai pašā dienā būšu pie jums. Bet pirms tam piezvanīšu.

-    Nu ko, - Juferevs manāmi atvieglots noteica, - tad uz drīzu redzēšanos.

-     Visu labu! Vēlu veiksmi!

Apihtins vēl brīdi pastāvēja pa dienu piekarsušajā dzelzs būdiņā, bet, no tās izgājis, lēni devās uz māju pusi, uz jauno dzīvokli - garš, kalsns, ar īsiem, rudiem matiem un krietniem plikumiem uz galvas.

Bet Juferevs, nolicis klausuli, tūlīt to atkal pacēla un piezvanīja pa labi zināmo numuru. Klausuli ilgi neņēma - otrā vada galā kāds vai nu gulēja, vai bija pārāk aizņemts. Beidzot tomēr pacēla.

-    Juferevs zvana, - izmeklētājs paziņoja.

-     Es klausos.

-    Tikko man bija tālsaruna… Vai varat pateikt, no kurienes zvanīja?

-     Pagaidiet mirklīti. Nenolieciet klausuli.

-     Gaidu.

Ieslīdzis zemajā krēslā un izstiepis uz priekšu kājas, Juferevs atslīga pret atzveltni un sagatavojās gaidīt. Tomēr balss klausulē atskanēja daudz ātrāk, nekā viņš bija cerējis.

-     Hallo, Aleksandr Leonīdovič!

-    Jā, klausos.

-Jums zvanīja no automāta, no Prževaļska ielas.

-     No Maskavas?

-    Nē, tas bija vietējais zvans.

-     Vai tas ir droši?

-     Nekādu šaubu.

-    Paldies! - Juferevs lēni nolika klausuli un brīdi neatrāva no tās roku, grasīdamies vēl kaut kur piezvanīt, bet pārdomāja. Piegājis pie loga, viņš ilgi pētīja apaļo mēnesi, kurš rēgojās debesīs tieši pretim logam, tad aizvilka aizkaru un atgriezās krēslā.

-     Kā jūs saprast, Vladimir Nikolajevič? No kā jūs slēpjaties? Ko perināt? Nu ko, jebkurā gadījumā jums būs, uz kā atsperties.

Visiem ziņkārīgajiem Apihtins nodarbojās ar privātiem pārvadājumiem. Jaunais "sešinieks", kuru viņš bija nopircis trešajā dienā pēc atgriešanās, ļāva pārvietoties brīvi un pilnīgi legāli. Un, ņemot vērā, ka pēc peļņas viņš netiecās, Apihtins varēja visu laiku, spēkus un naudu veltīt galvenajam, kas to interesēja visvairāk.

Atsaldētie viņu interesēja, ko tur slēpt.

Tikai viņi un nekas cits.

Kādā brīdī Apihtins piepeši skaidri saprata - kamēr ar viņiem galā netiks, normāli dzīvot nespēs un arī negribēs. Nekad nebūs viņam ne sievas, ne bērnu, bet nauda, nauda jau tagad vairs nespēja iepriecināt. Nē, atteikties no tās Apihtins, protams, negrasījās, bet arī laimes sajūtu tā nesniedza. Jā,

braukās viņš pa dažādām valstīm, apmeklēs dārgus restorānus, kopā ar draugiem skaļi smiesies, bet… Bet, ja jau atklāti, tad tie nebūs nekādi smiekli, vienkārši skaļas, no kakla plūstošas skaņas.

Un ne vairāk.

Nadeždu Serkovu, Centrālā universālveikala vecāko prečzi- ni, Apihtins atrada ātri, nākamā rītā pēc nakts sarunas ar izmeklētāju Juferevu. Piegājis pie kases, viņš labu brīdi vēroja jauniņo meiteni ar neticami gariem nagiem, tik gariem, ka bija grūti strādāt, bet meitēns varonīgi cieta un mocīdamās turpināja izsist čekus.

-    Es meklēju Nadeždu Serkovu, - viņš paziņoja, parādīdams mazu, iesaiņotu kārbiņu.

-    Dāvana? - meitene iesmējās, bet varbūt sajūsminājās. - Ko tad gribat viņai uzdāvināt?

-     Personīgi es neko, - Apihtins pavīpsnāja. - Esmu šoferis. Man lika nodot… Viņai šodien esot kaut kādi svētki.

-       Svētki? - meitēns atkal brīnījās. - Sestais stāvs, tur atradīsit, uz durvīm ir uzraksts.

-    Vismaz kas viņai mugurā?

-     Šodien? Šodien viņa ir džinsos un kreklā. Džinsi zili, bet krekls - gaišzils. Un lūpas bučiņā.

-     Bučiņā? Kā tas ir?

-     Lūk, tā, - un meitēns savilka lūpas tā, it kā grasītos svilpt vai skūpstīties.

-     Sapratu, - Apihtins palocīja galvu.

Pa ceļam, jau lifta kabīnē, apķērās - slikti darīts, meiču iejaukt nevajadzēja. Kastīti viņš iesvieda pirmajā urnā un dienesta gaitenī iesoļoja tukšām rokām. Ieskatījās pa vienām durvīm, pa otrām, pa trešām. Nadja Serkova sēdēja aiz piektajām. Paspējis ieraudzīt īsus, gaišus matus un gaiši zilu krekl- blūzi un sajutis, ka viņa tūlīt pat, pēc mirkļa, pacels galvu, viņš pasteidzās aizvērt durvis.

-      Piedodiet, lūdzu, - Apihtins apturēja apkopēju ar slotu rokās, - kad pie jums pusdienlaiks?

-    No diviem.

-    Un visi pusdieno tepat, universālveikalā?

-    Uzkožot veļas pulverus un zobu pastas? - apkopēja izplūda smieklos. - Ēstuvē pāri ielai!

-    Tur taču rinda!

-     Trīs galdiņus mūsējiem vienmēr atstāj. Lai no pārmērīga darba neizkristos, - sieviete piebilda, un Apihtins saprata, ka viņu uz ēstuvi neviens līdzi nesauc un galdiņu neuzklāj.

Bez desmit divos Apihtins iegāja ēdnīcā, ātri sameklēja trīs brīvos galdiņus, uz kuriem jau bija uzlikti salāti un, sāniski iekārtojās turpat netālu, lai neviens viņu neievērotu un neielāgotu.

Universālveikala sievietes parādījās piecas minūtes pēc viņa rokaspulksteņa signāla, kas vēstīja par trešās stundas sākumu. Nadju Serkovu Apihtins ieraudzīja un pazina uzreiz - viņa tiešām bija džinsos un zilā kreklblūzē "Lūpas bučiņā", viņš atcerējās kasieres vārdus un klusībā piefiksēja faktu. Serkovas lūpas likās biezas un nedaudz izvirzītas uz priekšu, kas piešķīra sejai mīļa niķīguma izteiksmi, kuru visi pacieš un atbalsta. It kā sajutusi viņa ciešo skatienu, Serkova nemierīgi atskatījās, pārlaida skatienu zālei, vēlreiz atskatījās, bet Apihtins katru reizi paspēja noliekties pār šķīvi.

Ticis galā ar pusdienām, Apihtins izgāja ārā, iesēdās mašīnā un nolēma pagaidīt, kad iznāks arī runīgās sievietes, kuras tik ļoti satrauca meksikāņu seriāli, ka viņas nespēja tos aizmirst pat tagad, starp salātiem un zupu, starp siteni un sulu. Viss viņas satrauca, un visu viņas iegaumēja - mašīnas, mēbeles, paklājus, dzīvokļus, kāpnes, kas veda uz otro stāvu, galveno varoņu kleitu dekoltē, viņu krelles, gredzenus un rokassprādzes, viņu neparasti skaistos un kaislīgos kniebējus ar mirdzošām acīm un satriecošām manierēm. Un Apihtins saprata, jau ēdnīcā saprata - kamēr to visu nedabūs, viņas laimīgas nejutīsies, bet, tā kā tas nav iespējams, arī viņām laimi nekad nepieredzēt. Pat pēc gadiem un gadu desmitiem, kā nu liktenis būs lēmis, viņas vienmēr jutīsies apvainotas, nelaimīgas un izsalkušas, jo šo idiotisko seriālu varoņiem visa bija daudz vairāk.

Blīvā, smagnējā pūlī sievietes iznāca no ēdnīcas un devās uz universālveikalu. Serkova pagāja sānis un turpināja attālināties no galvenās grupas. Apihtinam pa mašīnas logu bija labi redzams, kā viņa, piegājusi pie sarkana žigulīša, atvēra durvis, bet iekšā nekāpa - kaut ko ielika glabātavē, kaut ko izņēma un, durvis aizcirtusi, atslēgu pagriezusi, ātrā solī panāca savas lēnīgās draudzenes.

- Rau, esam nu iepazinušies, - Apihtins, iedarbinādams mašīnu, nomurmināja. - Atlicis tikai stādīties priekšā… Stādīšos, tur nekādu kavēkļu nebūs.

Serkovai līkņājot ap mašīnu, viņš jau noskatīja brīvu vietu un, krustojumā apgriezies, paspēja iespraukties blakus sarkanajam žigulītim, pirms kāds cits pamanījās ieņemt šo ērto pleķīti līdzās universālveikalam.

Dīvainas lietas notika ar Apihtinu - neko viņš neapdomāja, viss uzreiz bija skaidrs, it kā kāds cits to būtu iepriekš izplānojis un tagad atlika tikai rīkoties, nenovirzoties no sākotnējās ieceres.

Piestājis līdzās Serkovas automobilim, viņš noslāpēja motoru, izkāpa no mašīnas, atvēra bagāžnieku un parakņājās tajā, ja gadījumā no kāda loga, ielas, blakusmašīnas vai universālveikala jumta vērtos vērīgs un aizdomīgs acu pāris. Nē, pat visredzīgākais novērotājs viņa uzvedībā nesaskatītu nekā divdomīga, nekā aizliegta.

Kā zinādams, ka viss notiks tieši tā un ne citādāk, Apihtins jau laikus nodrošinājās ar tumša, oksidēta tērauda īlenu, lai smaile saulē nezibsnītu un nepievērstu garāmgājēju uzmanību, īlenam bez pūlēm jāieurbjas kaimiņu mašīnas ritenī, jāieurbjas pietiekami dziļi, lai pārdurtu ne tikai riepu, bet aizsniegtos arī līdz kamerai. Un gaisam jāizplūst smalkā, klusā strūkliņā, lai stundas laikā ritenis būtu tukšs un dzelzs loks noslīgtu uz mīkstā sakarsušā asfalta.

Pārliecinājies, ka blakusmašīnās neviena nav, ka tās stāv tukšas un nedzīvas, jo šādā karstumā iekšā sēdēt būtu vienkārši neciešami, viņš pamanījās kādai raižpilnai kustībai pa vidu notvert mirkli, kad dūriens ritenī likās dabisks un pat nepieciešams.

Pēc tam viņš ietrausās savā mašīnā, īlenu nolika atpakaļ vietā - zemē pie sēdekļa, labajā pusē, lai šī niknā adata būtu jebkurā mirklī paņemama un viegli liekama lietā. Ja, protams, tiktāl lieta noies, ja dzīve piespiedīs.

Tālāk notikumi risinājās tā, it kā Apihtins visu būtu iepriekš zinājis un ne reizi vien pat izmēģinājis, lai viss izdotos nevainojami. Serkovas mašīna stāvēja ar tukšu riepu, un dzelzs loks vairāku centimetru dziļumā bija iegrimis karstajā asfaltā. Pats Apihtins iekārtojās priekšējā sēdeklī, atvērdams durvis un izstiepdams ārā kājas. Rokās bija avīze - viņš aizrautīgi studēja pilsētas kriminālo hroniku. Kā bija ievērojis, ja kāds vispār avīzi lasīja, tad tikai kriminālās ziņas vai burvju un raganu piedāvājumus noņemt vai uzsūtīt slimību, kādu pieburt vai atburt. Tiesa, daži mistiski varenie piedāvāja atbrīvot no dzimtas lāsta, likdami manīt, ka par papildu maksu var jebkuru nolādēt līdz septītajam augumam. No avīžu lappusēm pretim vērās jauni burvju ģīmji, uz kuriem paskatoties vien, pārskrēja tirpas. Bet Apihtins skaidri redzēja, ka šie viepļi objektīva priekšā savilkti tikai reklāmas nolūkā un ka īstenībā tie ir vienkārši un dažreiz pat padumji ļautiņi, kuri apjēguši, ka šai pasaulē var visu viltot - gan šņabi, gan burvestības, visu, ar ko var nopelnīt iztiku.

Serkova atnāca, kad pulkstenis rādīja dažas minūtes uz deviņiem - tūlīt pēc universālveikala slēgšanas. Viegli ieslīdējusi sēdeklī, viņa jau grasījās iedarbināt motoru, kad Apihtins, savu garo kāju pastiepis, neļāva aizcirst durvis.

Serkova, pacēlusi acis, pasmaidīja.

-    Vispār jau man vīrieši ar garām kājām patīk, bet ne jau nu tik ļoti garām, jauno cilvēk.

-    Man arī patīk garkājainas sievietes… Un es vienmēr cenšos kaut ko izdarīt viņu labā.

-     Neiebilstu.

Viņa nesteidzās un rāmi nogaidoši smaidīja. Apihtins tik sen nebija aplidojis sievietes, ka pat savā tagadējā stāvoklī sajuta uztraukumu. Serkova izskatījās brīva un pašpārliecināta sieviete, un viņa mierīgi varēja pasūtīt Juferevu tālāk ar visiem viņa šaubīgajiem noziedznieku tvarstīšanas plāniem.

-    Paskatieties uz savu aizmugurējo riteni! - Apihtins, salocīdams avīzi, ieteica.

-     Kāds ārprāts! Kādas šausmas! - Serkova iesaucās patiesās dusmās. Skaistule manāmi nezināja, kā rīkoties.

-     Vai jums ir rezerve? - Apihtins painteresējās.

-     Kas tā par rezervi?

-      Rezerves ritenis bagāžniekā… Piepumpēts, tīrs, vienmēr gatavs paglābt saimnieci grūtā brīdī.

-     Baidos, ka nav… Šķiet, es to jau esmu izlietojusi…

-      Tas slikti, - Apihtins secināja. - Bet tomēr bagāžniekā paskatieties.

-    Nu nav tur tā riteņa, jau vairāk nekā mēnesi nav.

-    Tas slikti, - Apihtins atkārtoja. - Man, piemēram, ir.

-    Bet man kabatā ir nagla, - Serkova atcirta.

-     Tās naglas jums ir riepā, nevis kabatā. Nu ko… Vai palīdzēt?

Sieviete labu brīdi neuzticīgi vērās Apihtinā, kaut kas viņu mulsināja un darīja tramīgu.

-Jūs patiešām esat spējīgs darīt labus darbus? - Tas jau bija lūgums pēc palīdzības.

Kādreiz, tālajos studiju laikos, Apihtins bija piedalījies automobiļu pārdzīšanā un joprojām saglabājis, tomēr saglabājis, spēju ātri un pat skaisti apmainīt riteni kādās desmit minūtēs.

Ko viņš arī spoži paveica.

-     Šerpi! - Serkova noteica, skatīdamās uz savu mašīnu, kas tagad, it kā nekas nebūtu noticis, atkal stāvēja uz četriem riteņiem. - Kā norēķināsimies?

-    Kaut kā jau norēķināsimies, - Apihtins atsacīja, berzdams rokas lupatā.

-    Nē, nē! - sieviete apņēmīgi paziņoja. - Nekādas nenoteiktības! Tad kā?

-     Natūrā, - Apihtins paraustīja plecus.

-     Kā jūs to domājat? - Serkovai saspringa seja, un šķita, ka viņa grasās cirst pliķi, tikai nejūtas droša, vai aizsniegsies līdz Apihtina ģīmim.

-     Atdosit riteni… Tas arī viss.

-     Ak tā… - Viņa atviegloti nopūtās.

-      Lūk, mana adrese, lūk, tālrunis, - Apihtins uzskricelēja uz avīzes strēmeles dažus ciparus. - Tas nav tālu. Jebkurā tehniskās apkopes vietā jums riteni apmainīs, bet šo atgādājiet man.

-       Tiešām? - Brīdi vērojusi viņa ķeburus, Serkova pacēla galvu un vēl mirkli paklusēja. - Bet vai jūs neesat bīstams?

-     Protams, esmu. Bet jūs tas neskar.

-    Ja cilvēks ir bīstams, tas skar visus.

-    Jums ir manas koordinātes… Adrese, tālrunis… Tagad man būtu jābaidās.

-     Vispār jau jā, kaut kāda jēga tur ir.

-     Kā jūs sauc? - Apihtins pavaicāja, nolēmis, ka tagad jau ir tiesīgs uzdot šo jautājumu.

-     Nadežda… Nadja.

-     Volodja, - Apihtins pastiepa roku.

-     Nu ko, lai notiek. - Serkova arī pasniedza savu plaukstiņu. Apihtinam tā šķita kalsna, spēcīga un stingra.

-     Vai jūs vienmēr tā ģērbjaties?

-     Protams, ne! Bet kas tad ir?

-     Lieliski izskatāties!

-      Zinu! - Serkova iesmējās. - Paliec sveiks, Volodja! - Viņa pamāja ar roku un, atvērusi durvis, apsēdās pie stūres, bet tūlīt pat atkal paskatījās laukā. - Šķiet, es uzrunāju jūs uz "tu"… Nebija labi, vai ne?

-       Gan piecietīšu, - Apihtins noplātīja rokas sak, nekur dēties. - Bet tad arī tev nāksies pieciest.

-     Sarunāts! - Viņa aizcirta durvis, un mašīna tūlīt pat uzņēma ātrumu.

Apihtins apsēdās pie stūres, bet uzreiz braukt nespēja, uzreiz ne. Kaut kas viņa dvēselē bija pamodies, kaut kas tur notika. Acu priekšā vēl smalkais stāvs džinsos un zilajā kreklblūzē, joprojām viņš redzēja biezās lūpas, kas likās pastieptas svilpienam vai skūpstam. Tiesa, sievietē jautās arī zināma vulgaritāte, bet viņu tas neaizskāra. Lai gan - kāpēc vulgaritāte? Varēja to dēvēt arī par izaicinošu draiskulību un vēlēšanos izskatīties jaunai un nekaunīgai.

Viņa ir nelaimīga, Apihtins piepeši saprata. Saspringusi un iebiedēta. Rīt Nadja noteikti piezvanīs un atbrauks. Riteni varbūt arī neatvedīs, bet piezvanīt piezvanīs un atbrauks. Tas nu ir droši.

Viss notika tā, kā Apihtins bija paredzējis.

Ko lai dara, dvēseles ciešanas cilvēku padara gudrāku, saasina prātu, ļaujot labāk izprast citus. Un nav vairs vajadzības ilgi domāt, kaut ko apsvērt, salīdzināt - izpratne rodas pati no sevis, viegli un nepārprotami.

Atnāks Serkova, atnāks, Apihtins nolēma un nekļūdījās. Viņa piezvanīja acīmredzot no darba, no universālveikala - zvans atskanēja vakarā dažas minūtes pirms astoņiem.

-     Jūs klausās, - viņš solīdi atsaucās kā senos laikos, pat nedaudz uzpūtīgi.

-     Tas esat jūs? - Apihtins uzreiz pazina viņas balsi.

-Jā, es. Un tā esat jūs?

-     Protams.

-     Nav slikts sākums, - Apihtins piebilda. - Tā runā pieredzējuši noziedznieki vai ne mazāk pieredzējuši izlūki.

-     Kā tad viņi runā? - Serkova nesaprata.

-     Nenosaucot vārdus, datumus, adreses un tikšanās vietas, kuras, protams, mainīt nedrīkst… Un tā tālāk.

-     Labdien, Volodja, te jums zvana Nadja. Vai jūs mani atceraties? Vēl neesat aizmirsis?

-     Es atceros pat to, ka bijām jau uz "tu". Vai arī uz atmiņu vairs nevaru paļauties?

-     Varat paļauties.

-     Un uz visu citu, un uz citām?

-     Dzīvosim - redzēsim! - Serkova iesmējās.

-     Tātad tomēr dzīvosim? - Apihtins centās precizēt.

-     Ar jums bīstami sarunāties.

-     Kāpēc?

-     Pārlieku veikli vārdus virknējat.

-     Tā, Nadja, ir tukšvārdība. Lai gan varat to saukt arī par vārdtukšību. Jūs piezvanījāt, es atplauku, sajutu iedvesmu.

-     Velti. Riteni es nevedu.

-     Un ko tad vedat?

-     Naudu.

-     Vai daudz?

-    Cik teiksit. Ritenis plus darbs, esmu gatava ņemt vērā gan izpildes ātrumu, gan kvalitāti.

-     Nu ko, tad vediet… Es jūs gaidīšu, adresi zināt.

-     Būšu pēc minūtēm piecpadsmit.

-     Sarunāts. Varat nezvanīt, durvis būs atvērtas.

-     Pat tā? - Serkova nez kāpēc jutās pārsteigtā. - Ziniet, es tomēr piezvanīšu. Pierasts.

-       Tad zvaniet, - Apihtins labprāt piekrita. - Rakstiet, atbrauciet.

-     Un viss man atļauts?

-Jā-

-     Šerpi iznāk, - viņa nedroši piebilda.

-     Tie, Nadja, ir tikai vārdi… Brauciet šurp. - Un Apihtins steidza nolikt klausuli, juzdams, ka izpumpējies un vairs nespēj atrast pietiekami divdomīgus vārdus, kuri izteiktu mājienus un maskētus piedāvājumus.

Apihtins apzinājās, ka izgājis uz kara takas un katrs solis jāsper ļoti piesardzīgi. Viņš atcerējās Jufereva vārdus, ka Serkova pazīst slepkavas, un saprata - ja arī viņi meiteni nenovāks, tad tomēr noteikti paturēs acīs. Tāpēc, ieraudzījis pagalmā iebraucam Serkovas mašīnu, viņš nemetās vis gaitenī sagaidīt daiļo viešņu, bet palika stāvam pie loga. Un ieraudzīja, pamanīja, pievērsa uzmanību - netālu, pie ietves, bija gaidās pamirusi vēl viena mašīna.

Un pirms vēl Serkova paguva uzkāpt līdz durvīm un piezvanīt - piezvanīja tomēr pie vaļējām durvīm -, viņš paspēja tieši uz tapetes ar zīmuli pierakstīt bezjēdzīgi apstājušās mašīnas numuru. Tas bija sešinieks, balts sešinieks ar dubultluk- turiem. Iekšā, priekšējā sēdeklī, sēdēja divi tumši stāvi. Pēc minūtes, pēc divām acīmredzot apjēdza, ka apstājušies neveiksmīgi, tiešipirms pagrieziena un, nedaudz pabraukuši uz priekšu, atkal piebremzēja.

-       Lūk, tā jau labāk! - Apihtins noņurdēja un devās uz priekšnamu sagaidīt viešņu.

Serkova atkal švītējās džinsos un kreklblūzē, tikai šoreiz džinsi bija gaišzili, bet krekls - tumši zils.

-     Arī tīri nekas, - Apihtins, durvis vērdams, nomurmināja.

-     Par ko jūs runājat? - Serkovas izbrīns šķita neviltots, un satriecošās lūpas izstiepās vēl vairāk uz priekšu.

-     Par tērpu.

-Jūs ievērojat, kā sievietes ģērbušās?

-     Pirmām kārtām.

-     Paskat tik, - viņa samulsa. - Tad jau man vajadzēja uzposties.

-    Nē, nevajadzēja.

-     Kāpēc?

-     Nevienās citās drēbēs jūs labāk izskatīties nevarētu.

-     Pat tā? Šerpi. - Šo vārdiņu Serkova lietoja visai bieži.

-      Nāc iekšā, Nadja! - Aizslēdzis durvis, Apihtins pirmais devās uz istabu. - Sēdies, - viņš norādīja uz krēslu pie žurnālu galdiņa. - Viskiju? Džinu? Šņabi? Mārtiņi? - Viņš smaidīja, likdams noprast, ka piedāvājums, lai arī izteikts, nav ņemams pārāk nopietni.

-     Es esmu pie stūres.

-     Ak jā! Esmu vainīgs.

-     Cik es jums… Piedod… Cik es tev esmu parādā?

Apihtins, brīdi klusēdams, pastāvēja, sliedamies pār krēslā

sēdošo Serkovu, tad pastaigāja pa istabu, palūkojās ārā pa logu - necila paskata vīrelis aizcirta "sešinieka" durvis, pamāja ar roku mašīnā palikušajam biedram un devās uz pagalma pusi.

-     Nadja, vai tu patiešām gribi man atdot naudu?

-     Protams… Mēs taču norunājām.

-     Nevajag, Nadja.

-     Kā? Tā vienkārši - nevajag, un viss?

-    Jā. Vienkārši tā.

-     Un kā lai to saprot?

-    Man ir nauda, badu vēl neciešu… Radīsies spiedīgi apstākļi - palīdzēsi.

-       Citiem vārdiem sakot… Citiem vārdiem sakot, - viņa samulsusi noteica, - mūsu pazīšanās turpināsies tik ilgi, līdz tev radīsis spiedīgi apstākļi?

-     Kāpēc tā? Tā var turpināties arī ilgāk.

-     Šerpi.

-     Redzi, Nadja… Man šķiet - tikko tu atdosi naudu, mūsu pazīšanās tūlīt pat beigsies.

-    Tātad tagad mūs saista tikai nauda?

-    Ja tu to atdosi, man pat nebūs iemesla tev piezvanīt!

-     Zvani bez iemesla!

-    Tas jau ir kaut kas, - Apihtins pamāja ar galvu.

Serkova, viegli smīnēdama, pārlaida acis telpai, vērodama

dzīvokļa steidzīgo iekārtojumu, un beidzot gurdi pievērsa izprotošu un ironisku skatienu saimniekam.

-     Skatos es uz to visu un domāju… - viņa ierunājās, gaidot precizējošu jautājumu.

-     Un ko tad tu domā?

-     Sievišķis vajadzīgs, ja?

-     Jautājums, protams, pašerps. - Šķiet, arī Apihtinam bija pielipis šis vārdiņš.

-     Bet tu man neatbildēji.

-     Vai man vajadzīgs sievišķis? - Apihtins pārvaicāja, liekas, arī pats sev pirmo reizi pa ilgiem laikiem uzdodams šo jautājumu. Un nespēja atbildēt ātri, ironiski, droši. - Vai man vajadzīgs sievišķis… Patiešām… Zini, ja jau tiek jautāts šādi… Tad nē, nav vajadzīgs. Nav vajadzīgs, - viņš atkārtoja vēlreiz, jau pārliecinošāk.

-     Kāpēc tad tu piecērt?

-     Bet tu jau neesi sievišķis. - Apihtins arī atslīga krēslā.

-     Kas tad es esmu? - Serkova nesaprata - apvainoties vai neapvainoties. Un, ja apvainoties, tad kā.

-    Tu? - Apihtins iegrima domās, vērtējoši liekdams galvu no vienas puses uz otru. - Tu esi skaistule.

-Jā? - Serkova apjuka. - Nekad neesmu uzskatījusi sevi par skaistuli.

-     Velti.

-     Un ar ko tad atšķiras skaistule no sievišķa?

-      Skaistule prasa… - Apihtins apklusa, cenzdamies atrast precīzāku vārdu.

-      Ne velna viņa no tevis neprasa, nomierinies! - Serkova negaidīti asi viņu pārtrauca. Kaut kas Apihtina teiktajā bija viņu aizskāris un sadusmojis. Bet viņa tūlīt pat savaldījās. - Lai gan… Piedod… Tie mani tirgus niķi, kas uzpeld.

-      Viss kārtībā. - Apihtins uzlika viņai uz ceļa savu lielo plaukstu. Tas varētu izskatīties divdomīgi, bet Serkova uzlika pa virsu savu plaukstiņu, likdama saprast, ka miers atjaunots un līgums parakstīts.

-Aizbrauksim, Volodja, kaut kur, ko? Pasēdēsim, saldējumu ieēdīsim, uz cilvēkiem paskatīsimies, sevi parādīsim… Brauksim?

-     Esmu gatavs, - Apihtins piecēlās kājās.

-     Bet maksāšu es, - Serkova ātri piebilda.

-     Kāpēc?

-     Kaut kā taču man jāglābj sava finasiālā pašcieņa!

-    Ja nu tā…

Iegājis otrā istabā, Apihtins rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis, klusi pagrieza atslēgu. Uz mirkli sastinga, ieklausīdamies, vai Serkovai neiešausies prātā sekot. Nē, sieviete viņu pacietīgi gaidīja gaitenī. Izņēmis no skapja pistoli, viņš to aizbāza aiz siksnas un pa virsu uzmeta žaketi. Lēni pagrieza atslēgu, lai Serkova nenojaustu, ka viņš ieslēdzies. Un iznāca ārā, smaidīgs un pat it kā satraukts par gaidāmo vakaru.

Izgājis pagalmā, spilgtās saules gaismas apžilbināts, apstājās.

-      Ejam, ejam! - Serkova nez kāpēc sāka viņu steidzināt. - Netērēsim velti laiku.

Bet Apihtins nesteidzās, lēni gāja uz mašīnu, kaut ko stāstīja, virknēdams tukšus un nenozīmīgus vārdus. Serkova neklausījās, turpinādama steidzināt un vilkt uz mašīnu. Apihtins negribīgi padevās, pat pielika soli, bet tomēr skaidri sajuta - aiz muguras kaut kas notiek. Viņš gribēja atskatīties un palūkoties, par ko Serkova tā uztraucas.

-      Tikai neatskaties! Lūdzu tevi, neatskaties! - Serkova saspringtā balsī atkārtoja, kad viņš jau vēra mašīnas durvis. Tomēr pirms kāpšanas mašīnā Apihtins nepaklausīja un atskatījās. Apmēram divdesmit metru attālumā stāvēja necils, pelēcīgs vīrelis un, skatīdamies uz Serkovu, smaidīja. Šķiet, viņš to pazina. Smaids likās vientiesīgs, labsirdīgs

< ,,jjn pat iecietīgs. Zobi viņam acīmredzot nebija īpaši skaisti, toties savējie, stipri, veseli, bet starp diviem priekšējiem pat no šejienes varēja saskatīt tikko manāmu spraudziņu.

-       Vecīt! - Apihtins priecīgi iesaucās. - Beidzot esam satikušies! - Pieliecies viņš no mašīnas plauktiņa pie aizmugurējā stikla izņēma kaut kādu celofāna mapīti un straujā solī devās pie svešinieka. - Vai tevi es vakar vedu?

-      Bet kas par lietu? - Vīrietis vairs nesmaidīja un acīmredzami jutās satraukts un apmulsis.

-     Vai tavējā? - Un Apihtins tik apņēmīgi iegrūda vīrietim rokās savu plāno mapīti, ka viņam neatlika nekas cits, kā to paņemt. Pagrozījis mapīti gar acīm, viņš to atdeva Apihtinam.

-     Pirmo reizi redzu.

-    Paskat tik, - Apihtins brīnījās. - Iznāk, esmu pārskatījies? Vakar vienu veci vedu, bet viņš mašīnā mapi aizmirsa… Būtu bijis maciņš - pats izdomātu, ko ar to darīt. Bet te tikai papīri.

-     Pirmo reizi redzu, - vīrietis atkārtoja, un Apihtins nevarēja neievērot piepeši nobālušo seju.

-    Vainīgs, - paņēmis mapi, Apihtins atgriezās pie savas mašīnas. Mapi atkal iesvieda plauktiņā, atkrita sēdeklī un atvēra Serkovai durvis.

-      Padomā tik, pārskatījos! Bet vecis ļoti līdzīgs vakarējam aizmāršam… Domāju, viņš, bet šis saka, pirmo reizi redzu. - Apihtins skaidrodams redzēja, ar acs kaktiņu ievēroja, ka Serkova, bāla kā nāve, neatraudamās blenž taisni uz priekšu stiklā, it kā baidītos paskatīties ne tikai atpakaļ, bet pat sānis. - Ar manējo brauksim, labi? - Apihtins pavaicāja.

Serkova tikai mēmi pamāja.

-     Lieliski! Un pēc tam es tev aizdzīšu tavu mašīnu. - Spoguli Apihtins redzēja, kā vīrietis, brīdi pamīņājies, steidzīgā solī metās uz otru pusi un tūlīt pat pazuda aiz stūra. - Uz kurieni brauksim?

-     Kurp vēlies.

-     Saldējumu? Sulas? Ūdeņus? Sauso vīnu? Alu? - Apihtins jautri noskaitīja.

-     Volodja, - lēni, pa zilbēm noskaldīja Serkova, - es taču teicu - brauc, kurp vēlies. Man galva reibst… Piedod, es dažas minūtes paklusēšu.

-     Tu patiešām esi maķenīt bāla, - Apihtins samulsis novilka. - Bet tev tas nekaitē Tu joprojām esi tikpat satriecoša skaistule.

-     Paldies! - Viņa vēl spēja pasmaidīt un pateicībā papliķēja viņam pa ceļgalu. - Braucam, kurp vēlies, tikai Dieva dēļ, braucam!

-       Vainīgs. - Apihtins, beidzot nolēmis, ka motors iesilis, līgani iekustināja mašīnu. Izbraucis no pagalma un nogriezies uz braucamās daļas, spogulī ieraudzīja to, ko gaidīja: baltais sešinieks, palaidis vienu mašīnu pa priekšu, iekārtojās viņiem astē

-       Tavs paziņa? - Apihtins painteresējās, kad viņi bija nobraukuši dažus kvartālus un Serkova nedaudz atguvusies.

-     Kurš?

-    Tas vecis, pie kura es piegāju… Vakar vienu vedu, bet viņš mašīnā mapi atstāja… Nodomāju, varbūt šis pats… Ļoti līdzīgs.

-     Tā gadās, - Serkova atteica tādā tonī, it kā tieši šos vārdus Apihtins gribētu dzirdēt. Viņš arī vairs neuzstāja, nolemdams, ka arī neatbildēšana ir atbilde. Pēc zibenīgās tikšanās pagalmā Serkova bija pateikusi tikai dažus vārdus un tos pašus, pateicoties iekšējam spēkam un savaldībai. Viņam pilnībā pietika ar iepriekš redzēto un dzirdēto. - Un tevi absolūti neinteresē, kāpēc es tik histēriski uzstāju, lai tu neatskaties? - viņa beidzot pavaicaja, joprojām neatraudama skatienu no ceļa.

-                Nē, kāpēc ne… - Apihtins spogulī redzēja, ka baltais sešinieks neatpaliek. Tagad tas jau brauca tieši aiz muguras, bezkaunīgi pārliecināts, ka viņam nav ne jausmas, kas atrodas mašīnā aiz tumšajiem stikliem. - Es vienkārši nodomāju, ka tu pati pateiksi… Kad uzskatīsi par vajadzīgu.

-     Pareizi, - Serkova piekrītoši palocīja galvu.

-               Lūk, aiz tā pagrieziena ir laba vietiņa. Skvērs ar lielām, resnām kļavām… Tur ir galdiņi, pārdod alu, saldējumu, sulas…

-     Derēs.

-              Sarunāts. - Un Apihtins piebrauca pie skvēra, ko apgaismoja apaļas laternu lodes.

Bet vēlu vakarā, nogādājis Serkovu ar viņas mašīnu mājās, viņš pats ar savu auto pabraukāja pa pilsētu un, pārliecinājies, ka neviens neseko, piestāja pie tālruņa būdiņas, lai piezvanītu uz Jufereva dzīvokli.

-     Sveiks, Saša. Apihtins traucē

-                Godīgi sakot, Apihtins mani traucē jau labu laiku. -' Juferevs tūlīt pat iekļāvās sarunā.

-    Tas mani iepriecina! Kas jauns?

-             No kurienes zvanāt, Vladimir Nikolajevič? - Jufereva balsī jautās smaids.

-              O! - Apihtins pacilātā tonī iesaucās, it kā jautājums būtu viņu iepriecinājis. - Ja pateikšu, jūs neticēsit!

-    Ticēšu!

-     Varu derēt, ka ne!

-    Es ari varu! - Juferevs neļāva ne mirkli atvilkt elpu, bet ari Apihtins jau spēja sarunāties ar jebkuru - sākot ar iereibušu prezidentu un beidzot ar paģirainu izmeklētāju, turklāt runāja pašpārliecināti, nekaunīgi, juzdamies drošs, ka nevienam neizdosies iedzīt viņu stūrī, piespiest izpļāpāties vai sevi atmaskot.

-      Labi, - Apihtins kļuva nopietns. - Jūtu, ka uzvaru nav daudz, tāpēc uzreiz ķeršos pie lietas. Jūsu pastkastītē atrodas paciņa. Paņemiet to tūlīt. Paciņā ir celofāna mapīte. Apejieties ar to iespējami uzmanīgāk. Uz tās ir pirkstu nospiedumi. Jums ir speciālisti, viņi visu noskaidros, salīdzinās šos pirkstu nospiedumus ar citiem…

-     Kādiem citiem? - Juferevs paguva iestarpināt.

-     Ar tiem, kuri jau pievienoti lietai.

-     Kādai lietai?

Apihtins apklusa, brīdi paklusēja, tikai dažas sekundes, lai Juferevs saprastu sava jautājuma neiederību.

-     Kad lai piezvanu, Saša?

-     Labi, - Juferevs ļāva Apihtinam izvairīties no atbildes. - Ko jūs gribat uzzināt?

-      Mani interesē, kam pieder pirkstu nospiedumi, kuri šai brīdī atrodas jūsu pastkastītē Nevelciet garumā, Saša. Neesmu pārliecināts, ka mūs neviens nedzird. Pareizāk teikt, es nez kāpēc esmu pārliecināts, ka mūs dzird.

-     Lai tas jūs nesatrauc.

-     Tātad, pēc jūsu komandas… Tas ir labi. Kad lai zvanu?

-     Pēcpusdienā.

-     Pa dienesta telefonu?

-    Jā, protams.

-     Uz drīzu tikšanos ēterā, Saša!

-        Pagaidiet, Valdimir Nikolajevič, - Juferevs paguva Apihtinu apturēt. - Gribu brīdināt, ka jābūt uzmanīgam.

-     Paldies!

-     Man liekas, ka esat nostājies uz ļoti bīstama dzīves ceļa posma.

-     Arī man ir tāda sajūta.

-     Nepārvērtējiet sevi.

-    Ir tāds teiciens… Mērķim sakopo spēkus, bet ne pēc spēka izvēlies mērķi. Esat dzirdējis?

-    Laikam tie ir ļoti gudri vārdi, bet mans lidojums ir nedaudz zemāks, - Juferevs atteica. - Jūs esat briesmās.

-     Piezvanīšu jums rīt pēcpusdienā. Visu labu!

-     Arlabunakti! - novēlēja Juferevs.

Acīmredzot Apihtins baidījās, ka viņu nopeilēs, tāpēc pasteidzās ātrāk beigt sarunu. Tā arī bija - tikko viņš, pabraucis nost no tālruņa būdiņas, iegriezās šķērsielā, aizmugurē garām pajoņoja mašīna ar bākugunīm. Juzdams, ka tā var notikt, viņš bija izslēdzis visas gaismas un tagad pa krēslaino šķērsielu nācās pārvietoties gandrīz pēc taustes.

-     Malacis, kaptein, - Apihtins nomurmināja. - Labs darbs. Ja tikai es vēl zinātu, kā labā tu strādā.

Kā labā strādā kapteinis Juferevs, Apihtins uzzināja nākamajā dienā, kad, sagaidījis pēcpusdienu, piezvanīja uz viņa kabinetu. Klausuli ilgi neviens necēla, bet pēc tam atskanēja Jufereva aizelsusies balss. Acīmredzot, izdzirdis zvanu gaitenī, viņš skriešus meties uz kabinetu.

-    Jā! - viņš strupi atsaucās.

-     Apihtins pie aparāta. '

-      Vladimir Nikolajevič… Tātad tā… Nezinu, kā jums tas izdevies, nezinu, ko esat iecerējis, bet varu informēt… Cilvēks, kurš turējis rokās mapīti… pirms pusotra mēneša pabijis jūsu dzīvoklī.

-     Tā es arī domāju… Viņam ir spraudziņa starp zobiem. Vai esat atraduši šos pirkstu nospiedumus manā dzīvoklī?

-Jā, uz grāmatas "Ermitāža" vāka.

-     Atceros: Vovkam uzdāvināju dzimšanas dienā.

-      Atdodiet man to tipu, Vladimir Nikolajevič, lūdzu jūs, atdodiet! Jūs riskējat!

-     Nē Tā ir mana lieta. Pareizāk, mana personiskā lieta. Un vēl… Viss nav tik vienkārši, kā jums liekas.

-     Un kā tad man liekas? Kāpēc esat nolēmis, ka uzskatu šo lietu par vienkāršu? Vladimir Nikolajevič! Atdodiet man viņu!

-     Es padomāšu, - Apihtins sacīja tikai tādēļ, lai pārtrauktu smago sarunu. Viņam bija pašam savi plāni, izdomāta turpmākā rīcība, un Juferevam šajās iecerēs vieta vienkārši neatradās. Izmeklētājs palīdzēja - liels paldies. Bet tagad atšu- jies, dārgais, atšujies un nemaisies pa kājām!

Pusstundu pastaigājis pa pēcpusdienas saules pielietajām ielām, Apihtins apsēdās kļavu ēnā, kur vakar kopā ar Serkovu bija baudījis saldējumu un klusēšanu. Tikšanās ar dīvaino tipu mājas pagalmā viņu, ja arī nesatrieca, tad noteikti stingri iegula atmiņā. Beidzot izlēmis, Apihtins piegāja pie tālruņa automāta un uzgrieza bankas "Fēnikss" apsardzes priekšnieka numuru.

Viņš atradās uz vietas, kas pati par sevi jau bija laba zīme - Apihtins saprata, ka augstākie spēki pavēruši viņam ceļu un priekšā iedegta zaļā gaisma.

-     Fedja? Sveiks, man uzvārds Apihtins.

-     Lai slavēts tas kungs! - iekliedzās bijušais milicijas majors.

-       Mēs jau te esam nomocījušies! - Apihtinam ar Fjodoru Pakinu bija savdabīgas attiecības.

-     Parunāsim. - Apihtins izklausījās nepacietīgs un mērķtiecīgs.

-     Klausies manī uzmanīgi un pēc tam nesaki, ka neesi dzirdējis.

-     Esmu gatavs!

-     Starp mums viss kā parasti… Skaidrs?

-     Vladimir Nikolajevič!

-     Visu dari pats, citiem neko neuztici, pat mazāko sīkumu ne. Skaidrs?

-    Jau sen un uz visiem laikiem!

-      Pieraksti… - Apihtins nodiktēja baltā sešinieka numuru, kurš vakar vakarā bija dežurējis pie viņa mājas un ar kuru viņu izsekoja cilvēks ar spraudziņu starp priekšzobiem. - Pierakstīji?

-     Precīzi.

-    Tagad lapiņu noslēp.

-     Noslēpu.

-     Bet zem lapiņas, uz kuras uzrakstīji numuru, atrodas vēl. viena lapiņa?

-     Vesela kaudzīte, Vladimir Nikolajevič!

-      Un visā šajā kaudzītē palicis numura nospiedums, kuru prasmīgs cilvēks viegli varēs izlasīt.

-     Diezin vai, - Pakins šaubīdamies atteica. — Bet,: ja jūs to apgalvojat… Novērsīšu. Es esmu visu sapratis, Vladimir Nikolajevič! Sevišķi atbildīgs uzdevums?

-     Tādu mums vēl nav bijis!

-     Skaidrs.

-    Man jāzina viss par šīs mašīnas īpašnieku. Kas viņš ir, kur dzīvo, kā sauc, ar ko nodarbojas… Vispār, viss.

-     Skaidrs.

-     Cik daudz laika tev nepieciešams?

-    Nu… - Pakins saminstinājās, bet Apihtins zināja, labi zināja, ka viņam saglabājušies sakari milicijā un autoinspekcijā, tāpēc šis darbs nesagādās grūtības. - Uz darba dienas beigām… Apmēram tā… - Pakinam bija viena brīnišķīga īpašība - viņš neuzdeva liekus jautājumus.

-     Piezvanīšu darba dienas beigās. Neaizej! Gaidi manu zvanu!

-     Sapratu.

-     Uz redzi! - Un Apihtins pakāra klausuli.

Pēc paraduma cenzdamies ātrāk attālināties no tālruņa būdiņas, Apihtins negaidīti skaudri sajuta svarīgu notikumu tuvošanos. "Kaut kas būs, kaut kas būs," viņš klusībā pie sevis atkārtoja. Uzvaras sajūtas, uzvaras nojausmas vai vismaz pārākuma izjūtas pār neveiksmīgo izmeklētāju Juferevu gan nebija. Apihtins labi saprata, ka galveno darbu tomēr paveicis Juferevs, pats apjomīgākais, nepateicīgākais un ļaunākais darbs bija paveikts labā līmenī. Bet viņš tikai izmantoja darba rezultātus. Turklāt vēl nedaudz palaimējās ar šo Serkovu un viņas izsekotājiem, kuri, šķiet, nekādi nespēja izlemt - nogriezt sievietei galvu tūlīt pat vai atlikt to uz vēlāku laiku.

Fjodoram Pakinam darbu vajadzētu izdarīt labi, galu galā bijušā milicijas majora tvēriens nebija zudis. Tagad viņš steidz pie saviem vecajiem draugiem un līdzgaitniekiem, tramda tos pa telefonu - par savu apsardzes priekšnieku Apihtins jutās pil- nlgi drošs. Jā, protams, Pakins nespēja savaldīt Kandaurovu, bet tas arī nebija viņa uzdevums. Lai cik laba būtu bankas apsardze, "jumts" vienalga nepieciešams. Godīgi sakot, no "jumta" Apihtins tikpat nespētu tikt vaļā, un, ja arī mēģinātu atšķelt Kandaurovu no saviem ienākumiem…

Plūstu asinis, daudz asiņu.

Lai gan to ari tāpat nebija mazums.

-     Paveicās jau, paveicās, - Apihtins klusi pie sevis nomurmināja, bet, no otras puses, viss risinājās pats no sevis fatālā neatgriezeniskumā. Zinādami, ka Serkova viņus pazīst pēc izskata, slepkavas nevarēja meiteni aizmirst un droši vien agrāk vai vēlāk tomēr mēģinās novākt. Lai gan kādi tur mēģināj-umi, viss viņiem allaž izdodas, vai nu tā būtu sieviete ar dzi- mumzīmīti uz vaiga, sētas dzērājs Jakuškins vai niknā autoritāte Kandaurovs, kurš, apsargu ielenkts, braukāja bruņotā mersedesā. - Nemaz nerunājot par Katju un Vovku, nemaz nerunājot par Katju un Vovku… - Apihtins murmināja caur sakostiem zobiem.

Protams, viņiem jāzina, kā Serkova uzvedas, ar ko satiekas, kurp dodas un vai nerada tiem draudīgu situāciju.

-     Rada draudus, rada, - Apihtins gandrīz balsī ierunājās. - Par to, puiši, nešaubieties, ne mirkli nešaubieties.

Klīzdams pa pilsētu un gaidīdams Pakina atbildi, Apihtins atkal un atkal domās noskaitīja pirms mēneša izdomātos likumus, kuri tagad, gatavojoties, iespējams, vissvarīgākajam dzīves darbam, šķita drošs aizsargs pret jebkuru nejaušību.

Jā, neviens absolūti neviens nedrīkst zināt pat mazāko sīkumu no tā, ko viņš iecerējis. Tiesa, Juferevs jau kaut ko nojauš, sapratis, ka Apihtins nonācis uz slepkavu pēdām, to viņš sapratis.

Un vēl…

Ja viņa tālruņa sarunas noklausās - un tam noteikti tā jābūt -, tad Juferevs zina, ka viņš, Apihtins, atrodas pilsētā. Jā, kad viņš zvanīja it kā no Kipras un no Maskavas, Juferevs to jau nojauta. Savukārt tagad, saņēmis mapīti ar slepkavas pirkstu nospiedumiem, izmeklētājs vairs nenojauš, bet ir pilnīgi pārliecināts.

No šī secinājuma izriet otrais atriebības likums - jāpaļaujas tikai uz sevi un viss jādara pašam. Pat visniecīgākie sīkumi.

Un trešais likums - nesteidzoties, bet līdz galam. Un tikai tādā gadījumā tu, Apihtin, izdzīvosi, izglābsies, paliksi sveiks un vesels.

Tikai tādā gadījumā, tikai tādā gadījumā.

Apihtins pat nepamanīja, ka iegājis universālveikalā un, gar letēm klīzdams, uzkāpis augšējā dienesta stāvā - piepeši sagribējās ieraudzīt Serkovu, pārliecināties, ka sieviete dzīva un pa nakti nekas slikts nav noticis.

Viņa pacēla galvu no papīriem, tikko pavērās durvis. Ieraudzījusi Apihtinu, kļuva priecīgi pārsteigta un pamāja ar roku - sak, nāc iekšā! Neatlika nekas cits, kā pusduča vērīgi ziņkārīgu sieviešu skatienu pavadībā iesoļot istabā.

-    Sveiks, Volodja! - Viņas smaids šķita tramīgs. - Vai tev viss kārtībā?

-    Tā liekas… Bet kāpēc tu jautā? Vai tad ar mani kaut kam bija jānotiek?

-      Nē jau, parasts jautājums. Es gaidu, ka tu ari man to uzdosi… Vai uzdosi?

-     Vai tev viss kārtībā?

-     Zini, jā.

-     Bet varēja ari kaut kas notikt?

-     Protams, varēja… Nesen raidīja jaunākās ziņas… Zini, tik daudz kas notiek… īstas šausmas. Gaišā dienas laikā pašā pilsētas centrā saskrējušās divas mašīnas. Nomalē izcēlies ugunsgrēks, Meksikā - plūdi, Kolumbijā zeme dreb, bet Samārā nodedzis galvenais milicijas kantoris ar visiem iemītniekiem un apmeklētājiem… Bet kāpēc tu iedomājies ieskriet? Mēs taču nebijām sarunājuši?

-     Gribēju pārliecināties, ka ar tevi viss kārtībā.

-    Tiešām? Tu nemelo?

Apihtins skatījās Serkovas priecīgajās acīs, uz biezajām lūpām un piepeši gluži vai šausmās apjauta, ka tiešām par viņu uztraucies, vēl sliktāk, saprata, ka pakļauj sievieti nāves briesmām. Ja slepkavas, kuri abus vakar izsekoja, sajutīs kaut mazākos draudus pašu drošībai, Serkova būs nolemta, vienkārši nolemta. Un viņš atkal skatīs brūci no vienas auss līdz otrai…

-      Iziesim ārā! - Apihtins aicināja, nespēdams ilgāk izturēt iztēlē uzausušo baigi skaidro ainu. Viņš pirmais devās uz durvīm un izgāja ārā, tikai, kad bija pārliecinājies, ka sieviete seko.

-       Vai kaut kas noticis? - Serkova apjautājās, kad viņi, pagājuši maliņā, nostājās pie arkas loga.

-     Man ir tāda sajūta, ka tev draud briesmas.

-     Dzīve vispār ir bīstama, no tās mirst.

-     Es nerunāju vispār, bet konkrēti par tevi un par tām briesmām, kas eksistē tagad. Šodien, rīt, parīt.

-    Tu tās sajūti vai arī zini par tām?

-     Gan viens, gan otrs.

-      Tā. - Viņa apklusa, vērdamās noputējušajā loga stiklā. - Tā, - viņa atkārtoja, un Apihtinu pārsteidza piepešā pārvērtība - likās, sieviete apdzisa, it kā būtu uzzinājusi to, par ko sen nojautusi, bet cerējusi, ka šī vēsts viņu nekad nesasniegs. - Ko tu piedāvā?

-       Sākumam… Es gribu, lai tu kādu laiku padzīvotu pie manis. Un tad jau redzēs.

-     Kādu laiku… Cik ilgi tas būs?

-     Nedēļu, divas nedēļas… Varbūt mēnesi.

-    Un pēc tam teiksi - vācies, briesmu vairs nav? - Viņa bargi un izsmējīgi palūkojās tam acīs.

Un tad piepeši Apihtinā ierunājās baņķieris - patmīlīgs, pašpārliecināts, radis izlemt un izrīkot ne tikai atsevišķu cilvēku, bet arī uzņēmumu likteņus, kaut vai šī paša universālveikala, kurš bija sens un, šķiet, bezcerīgs bankas parādnieks.

-      Tev nevajadzētu ar mani tā runāt. Es tavā priekšā vēl neesmu nekādi nogrēkojies. - Apihtina balsī laikam pirmo reizi pēdējā pusotra mēneša laikā ieskanējās dzelžaina stūrgalvība, kuru tik labi pazina visi viņa daudzie parādnieki. - Es saku to, ko uzskatu par pareizu. Un tā, kā uzskatu par pareizu. Un arī turpmāk rīkošos tāpat. Vai es izteicos skaidri?

-       Pilnībā. - Serkova acīmredzami apjuka - viņa nebija gaidījusi tik piepešu mīkstčaulīgā šoferīša pārvēršanos cilvēkā, kurš pieradis pavēlēt. Šīs zibenīgās pārvērtības sevī ievēroja arī Apihtins, bet tāpēc nenoskuma. - Tu gribi teikt…

-     Mēs abi zinām, par ko ir runa.

-     Neesmu pārliecināta, - Serkova mulsi pasmaidīja.

-       Noiets posms. Esmu pārliecināta, neesmu pārliecināta, jūtu un nojaušu… Tas viss ir noiets posms. Saku skaidri un gaiši, bez zemtekstiem - piesargies. Vai atceries vakarējo vīreli manā pagalmā? Es jautāju - tu viņu atceries?

-J-jā.

-    Vai atceries, kas ar tevi notika, kad viņš parādījās man aiz muguras?

-     Un kas tad ar mani notika?

-    Tad nu ņem vērā - es visu redzēju, ievēroju, izvērtēju. Serkova, galvu viegli nodūrusi un lūpas bažīgi izstiepusi,

caur pieri uzlūkoja Apihtinu.

-     Bet tu neesi tik vienkāršs, kāds likies.

-     Es vispār neesmu vienkāršs.

-    Jautājumu uzdot drīkst?

"Jā-

-    Kas tu esi?

-     Mani sauc Volodja.

-    Tu pat neesi pateicis savu uzvārdu.

-     Es ne vienmēr to atceros.

-    Pat nezinu, no kā man vairāk baidīties… No tevis vai… no citiem cilvēkiem.

-     Kā frāze - nav slikta. Bet būtība - muļķības.

-     Bet es patiešām sāku no tevis baidīties.

-      Nevajag. Tu pati zini, no kā tev jābaidās. Vai viņi tev draudējuši?

-Jā.

-     Ar ko?

-    Viņiem ir tikai viens paņēmiens. Tev to vajadzētu zināt. Par šo paņēmienu visa pilsēta runā.

-     Kas tev par viņiem zināms?

-     Nekas. Izņemot to, ka viņi eksistē, vienmēr atrodas kaut kur līdzās un viņiem ir liels, ass nazis.

-    Vai to nazi esi redzējusi?

-     Parādīja.

-       Kāds tas ir? Kā izskatās? Tu taču esi prečzine, proti novērtēt.

-    Paštaisīts. Acīmredzot labs tērauds… Spals melns, ebonīta, masīvs… Asmens matēts. Virsū kaut kāds zīmējums, augu ornaments. To var pagatavot tikai rūpnīcas apstākļos. Spals beidzas ar mežakuiļa purnu, acu vietā - sarkani stikliņi.

-    Klausies, - Apihtins satriekts izdvesa, - tu esi pārsteidzoša sieviete!

-     Zinu. - Serkova vainīgi pasmaidīja, sak, piedod, bet tāda nu esmu piedzimusi.

-     Atcerēties tik daudz detaļu!

-     Es to redzu sapņos. Gandrīz katru nakti.

-     Ko, vai to veci?

-     Nazi.

Apihtins, nespēdams savaldīties, sievieti apskāva, piekļāva un noskūpstīja uz matiem, neviļus ievilkdams elpu un sajuzdams gandrīz aizmirstas smaržas.

-     Tās ir vērmeles, - Serkova sacīja.

-     Nesapratu.

-     Mati smaržo pēc vērmelēm. Patīk?

-     Tātad esam sarunājuši… Dzīvosi pie manis. Bet neviens nedrīkst zināt ne manu adresi, ne telefonu. Nekādu draudzeņu, padraudzeņu. Skaidrs, ja?

-     Vispār jau es esmu apķērīga.

-     Braukšu tev pakaļ un vedīšu uz mājām. Bet no rīta atkal šurp. Nekādu vientuļu pastaigu, veikalu ķemmēšanu un tamlīdzīgi. Pēc tam… dzīvosim - redzēsim.

-     Kādā nozīmē - dzīvosim?

Apihtins bridi neizpratnē lūkojās Serkovā, cenzdamies saprast jautājumu, un beidzot viņam pieleca.

-     Gan tiksim galā, - viņš samulsis atteica.

-     Gan tiksim galā, - sieviete novilka - ne piekrizdama, ne iebilzdama, bet vienkārši atlikdama galīgo lēmumu uz vēlāku laiku.

-    Man tagad jāiet prom, - Apihtins ierunājās, pamanījis, ka saule pārvietojusies un vairs tā nekveldēja, ka drīz būs vakars, bet viņam vēl jāpaspēj šo to padarīt. - Pabeigsi darbu, iziesi no universālveikala, pāriesi pāri ielai un nonāksi skvērā, kur mēs abi mielojāmies ar saldējumu. Izvēlēsies galdiņu tuvāk vidum un gaidīsi mani. Jautājumi ir? Šaubas, neticība?

-     Nē, - Serkova pasmaidīja. - Nekā tāda nav.

-      Es varu aizkavēties, bet jebkurā gadījumā tu mani pagaidīsi… Sarunāts?

-     Kā es saprotu… Tu vari krietni aizkavēties, jā?

-     Visādi var gadīties. Vai pagaidīsi?

-     Kur lai liekos!

Apihtins noliecās pie Serkovas, gribēdams nevainīgi noskūpstīt uz vaidziņa, bet viņa pēkšņi pagrieza galvu, un negribot lūpas saskārās ar lūpām. Kaut kas viņā notrīsēja, kaut kas bailēs salēcās, un viņš neizturējis atvadoties pieskārās sievietes rokai un steigšus metās lejup pa pakāpieniem.

"Nu, tu nu gan laid, vecīt," viņš klusībā nosprieda, bet tomēr neizjūta ne mazāko nožēlu.

-       Viss ir pareizi, viss ir pareizi, - Apihtins murmināja, spraukdamies uz izeju.

Viņa ierastā tālruņa būdiņa ar nevainojamo aparātu bija tā sakveldēta, ka Apihtins jau pa gabalu ievēroja virspusē virmojošo gaisu un karstās strūklas, kas cēlās pelēkajās, svelmainajās debesīs. Piesardzīgi viņš iegāja būdiņā un, iemetis spraugā žetonu, uzgrieza apsardzes priekšnieka Pakina numuru.

Klausuli pacēla uzreiz, acīmredzot zvanu jau gaidīja.

-     Hallo! - Tā bija Pakina balss.

-     Klausos tevi, Fedja!

-     Vladimir Nikolajevič, ziņoju! Vai ir, ar ko pierakstīt?

-       Mirklīti… - Apihtins tikai tagad apjēdza, ka Pakinam pasūtīto informāciju tomēr vajadzētu pierakstīt. Viņš izņēma no kabatas pildspalvu un kaut kādu saburzītu kvīti. - Esmu gatavs.

-           Mašīnas īpašnieku sauc Jurijs Stepanovičs, jā, Vahromejevs Jurijs Stepanovičs. Vai pierakstījāt?

-     Turpini.

-     Dzīvo… Ezera iela septiņpadsmit.

-     Un dzīvoklis?

-    Tā ir privātmāja. Vai zināt, kur tas ir?

-     Nav ne jausmas.

-      Septītā tramvaja galapunkts. Tas tur apgriežas un brauc atpakaļ uz centru.

-     Ģimene ir?

-     Šķīries.

-     Ar ko nodarbojas?

-     Biznesmenis. Viņam ir divi vai trīs kioski stacijas rajonā. Tirgojas ar šņabi, košļenēm un vēl citiem mēsliem.

-     Vai pilsētā sen?

-     Apmēram gadu. Nopircis māju, bet vēl nav norēķinājies.

-     Un arī nenorēķināsies, - Apihtins nepiesardzīgi izmeta.

-    Jā, reputācija viņam nav no labākajām, - Pakins piekrita. - Bīstams vecis. Bet ar naudām viss kārtībā. Ir viņam nauda.

-     Zinu. Kā ar draugiem?

-     Tādi paši dīkdieņi. Kaimiņi no viņa baidās, lai gan it kā nebūtu iemesla.

-    Tu runāji ar kaimiņiem?

-    Vai tad nevajadzēja?

-    Mēs taču norunājām - tikai pats, tikai viens… Nu labi, tam vairs nav nozīmes.

-     Muļķību izdarīju, vai ne?

-    Nelielu, bet nav nekas nāvējošs.

-     Gribējās, kā labāk…

-     Labi, Fedja, lai paliek. Tu gribēji kaut ko teikt par maniem vietniekiem? Runā.

-    Viņi nesatiek.

-     Ir kāds konkrēts iemesls?

-    Kaut kāda nervozitāte, spriegums… Cits ar citu neapmierināti.

-     Darba ziņā neapmierināti vai raksturi nesaskan?

-      Gan viens, gan otrs. Tāda sajūta, ka viņus nervozē jūsu prombūtne. Pat ne pati prombūtne… Viņi nesaprot, kāpēc kavējaties.

-     Nesavaldās, neglītus vārdus saka?

-     Gadās arī tā.

-     Un kurš tad ir visnervozākais?

-      Cikins. Pavisam nojūdzies vecis… Sekretāri stūrī iedzinis, mani piebeidzis - sak, kur, kur ir Apihtins… Jūs neticēsit - kļuvis melns kā zeme. Mēs viņu gandrīz neredzam… Vai nu visu dienu kabinetā sēž, vai vispār bankā neparādās.

-    Varbūt iemīlējies?

-     Cikins?! - Pakins gandrīz aizrijās. - Jebkurš cits, tikai ne

vinš.

>

-      Cilvēki dažādi iemīlas, - Apihtins prātīgi piebilda. - Un Basargins?

-      Strādā. Vada sapulces, pieņem klientus, izdzenā nodaļu darbiniekus… Es, protams, atvainojos, nav jau mana darīšana, turklāt nosūdzēt arī negribas. - Pakins apklusa, gaidīdams pamudinājumu turpināt, bet Apihtins klusēja. - Briesmīgi viņam iepaticies jūsu kabinetā sēdēt… Nezinu, vai būs ar mieru savējā atgriezties.

-     Gan tiksim galā, - Apihtins nosmīnēja. - Ko Oseckis?

-     Līksmo.

-     Nesapratu?

-     Teicu jau - līksmo. Šķiet, viss iet, kā viņam gribas, un nav iemesla bēdāties. Joņo pa stāviem, smejas, visas sievietes nobučojis… Protams, tās, kuras vērts. Alločkai, jūsu sekretārei, pavisam galvu sajaucis, katru dienu frizūra, jaunas krelles, gredzeni, kleitas!

-      Nu, - Apihtins mierinoši piebilda, - viņš Allai vienmēr paticis un, šķiet, arī Osecka sirds aizķerta… Lai jau.

-      Tā jau it kā būtu, - Pakins šaubīdamies piekrita. - Un tomēr kaut kas nav tā.

-     Tad saki jau visu līdz galam.

-    Es, Vladimir Nikolajevič, esmu apsargs, vecs milicis, tāpēc skats uz pasauli man savdabīgs. Gan kriminālizmeklēšanā esmu strādājis, gan ar aģentiem, esmu arī izsekojis slepeni un atklāti…

-     Nu runā, Fedja, runā! - Apihtins steidzināja.

-     Par daudz viņš pieņemamā istabā grozās, lūk, ko teikšu. Visu bankas darbību kontrolē.

-     Bet tas viņam arī jādara.

-     Tikai pārāk uzmācīga tā kontrole, es pat teiktu, mērķtiecīga. Zvani, pasts, apmeklētāji… Tikko Basargins ārā no bankas, šis kā lielais draugs tūlīt kabinetā - sak, jāpiezvana. Kāpēc tad nevar zvanīt no sava kabineta? Pa papīriem ložņā - tāds ir mans viedoklis. Cilvēks interesējas.

-     Labi, Fedja, pieleca.

-     Kad tad jūs gaidīt?

-        Ilgi vairs nebūs. Paldies par ziņām! Rīt vai parīt piezvanīšu.

Apihtins pakāra klausuli, steigdams ātrāk pamest tveicīgo būdiņu, kas atradās pašā svelmes vidū. "Nu ko, Vahromejev Jurij Stepanovič… Lūk, arī esam iepazinušies," Apihtins nodomāja, dodamies pie sava žiguļa, kuru tālredzīgi bija iebraucis skvēra malā augošo kļavu ēnā. "Atliek tagad satikties personīgi… Ceru, viens otram iepatiksimies, ceru, viens otru nesarūgtināsim… Vismaz es izdarīšu visu, kas manos spēkos…"

Turpinādams bezgalīgo sarunu ar slepkavu, Apihtins iesēdās mašīnā, iekļāvās kopējā plūsmā un devās uz pilsētas nomali, kurp parasti stundu velkas sarkans septītā maršruta tramvajs, izvadādams pilsoņus pa māju celtniecības kombinātiem, betona rūpnīcām, uz ķīmiskās, metalurģiskās un citu industriju gigantiem, turpat, nedaudz tālāk, pletās rūpnīcu ciematiņi ar nelielām mājelēm, kuras apjoza ķiršu, ābeļu un plūmju dārzi. Ciemati mijās ar izgāztuvēm, kapiem, kaut kādiem izmēģinājumu poligoniem, un, neraugoties uz nomācošo rūpniecības klātbūtni, dzīve tur ritēja klusi un rāmi, pēc nesteidzīgajiem lauku likumiem. Dzīvoja tur galvenokārt pensionāri, kuri bija ziedojuši savu dzīvi šo gigantu apkalpošanai, dzīvoja arī viņu bērni un mazbērni, visi kopā veidojot alternatīvu civilizāciju, kura atšķīrās gan no pilsētas vides, gan no tiem laukiem, kuri pletās kaut kur aiz bezgalīgajiem saulespuķu, biešu un kartupeļu sējumiem.

Ezera iela atradās negaidīti tuvu, sākdamās pie paša tramvaja galapunkta un aizvīdamās lejup uz nelielu upīti, pie kuras arī beidzās. Iespraucies sarindoto mašīnu virknē, Apihtins brīdi vēroja apkārtni, iejuzdamies un aprazdams ar jauno vietu. Līdzās, aiz augsta armatūras stieņu žoga, guldzēja neliels tirgus - darbarīku rindas, dārzeņi, piena produkti, turpat tirgojās ar zābakiem un lupatām, siļķēm un naglām, čībām, ādas jakām un kristāla vāzēm.

Brīdi svārstījies, Apihtins izņēma no darbarīku kastes izolācijas lenti un nedaudz pārveidoja savas mašīnas numuru - uzlīmējis mazus lentes gabaliņus, no diviem trijniekiem uztaisīja astotniekus, bet no nulles - devītnieku. Iznāca gluži pieklājīgi, un, kad viņš, pagrābis no ceļa sauju putekļu, uzsvieda numuram, viltojumu varēja atklāt, tikai aptaustot un rūpīgi aplūkojot. Patiešām, ja nu vakardienas sekotāji iegaumējuši numuru, ja nu pie mājas kāds grozās un pieraksta numurus, ja nu…

Tādus aizdomīgus pieļāvumus var izdomāt bez gala, un Apihtins ar sīko triku tos visus aizmēza.

Ezera ielas septiņpadsmitā māja atšķīrās no visām citām - ielas pusē slējās augsts, metināts tērauda lokšņu žogs. Tādi paši bija arī vārti - vismaz divu metru augstumā, arī no loksnēm, ar iemontētām durvīm, kuras varēja atvērt no iekšas, no pagalma puses ar kaut kāda viltīga āķīša palīdzību caur nelielu atveri. Un viss, vairāk nekādu spraugu un rokturu durvīs nebija. Gan žogs, gan vārti, gan durvis - viss bija nokrāsots ar sarkanu mīniju.

Apihtins bažīgi nogāja gar teritoriju, aizstaigāja līdz ielas galam un nāca atpakaļ.

- Atsaldētie ir un paliek atsaldētie, - viņš noburkšķēja, otro reizi iedams gar māju un gar bruņuloksnēm. Lieta tāda, ka nākamo deviņpadsmito gruntsgabalu, no ielas šķīra tikai sapuvis, laika gaitā nomelnējis žodziņš, kuram dažās vietās mierīgi varēja pārkāpt pāri. Nekādas grūtības nesagādāja arī puspievērtie vārti vai koka latas, kuras pie stabiņa turēja tikai alumīnija stieple. Starp septiņpadsmito un deviņpadsmito zemes gabalu žoga vispār nebija. Vai nu Vahromejevs, to piepircis, nebija paspējis pagarināt sētu ielas pusē, vai nu nepietika laika tikpat pamatīgi nožogoties no kaimiņa. Lai nu kā, tas, kas nebija iespējams no sētas puses, viegli izdarāms no blakus- gruntsgabala.

Un vēl kas Apihtinu iepriecināja - deviņpadsmitajā numurā nekādu dzīvības zīmju. Vārtiņi ne tikai aizslēgti, bet pietīti ar stiepli pie greiza staba, logi ielas pusē aiznagloti ar puspuvu- šiem dēļiem, bet celiņš no vārtiņiem uz māju tik aizaudzis, ka pēc viena skatiena kļuva skaidrs - te nav staigāts kopš pavasara.

Ezera ielā ilgāk nekavēdamies, Apihtins atgriezās tramvaja galapunktā. Tirgus murdēja kā iepriekš, ļaužu likās daudz vairāk - cilvēki atgriezās no darba. Aicinoši klaigāja kaukāzieši, kuri sen un, šķiet, uz visiem laikiem ieņēmuši dārzeņu rindas, no skaļruņiem dārdēja svešzemju čerkstošā mūzika, televizoru ekrānos ņirbēja kaut kas pornoasiņains - notika sparīga pirātisko ierakstu kasešu izpārdošana.

Paklaiņojis pa tirgu, Apihtins nez kāpēc apstājās pie letes, kur pārdeva dažādas suņu preces - pavadiņas, sukas, kakla siksnas, ķēdes, kuras spēja noturēt ne tikai suni, bet, šķiet, pat tīģeri. Atgājis no letes, Apihtins tomēr atgriezās atpakaļ. Kakla siksnu izvēle bija vienkārši satriecoša - no mīkstas un biezas ādas, pītām siksniņām, ķēdītēm un vadmalas, ar vara, plastmasas un koka sprādzēm. Lēni, joprojām šaubīdamies, Apihtins pastiepa roku un paņēma sevišķi izturīgu jēlmītas ādas kakla siksnu ar masīvu vara sprādzi. Bet galvenā īpatnība bija cita - tajā iestrādāti vara dzelkšņi, turklāt ar asumiem uz iekšu. Visniknākais un spēcīgākais suns nespētu pat nostiept pavadu - asie, koniskie dzelkšņi tūlīt pat ieurbtos kaklā.

-     Cik? - Apihtins pavaicāja.

-      Trīssimt, - atbildēja padzīvojis, ūsains pārdevējs, galvu nepacēlis un būdams, šķiet, aizņemts ar ko citu - acīmredzot arī viņam pašam cena likās uzskrūvēta.

-      Ir gadījumi, kad skopoties nedrīkst, vai ne? - Apihtins apjautājās un netirgodamies nolika uz letes trīs simtniekus.

-     Siksna ir droša, nenožēlosit.

-     Dzelkšņi nenokritīs?

-       Uz vara vītnes! - pārdevējs apvainojies iesaucās. - Ar uzgriežņiem pievilktas. Paskaties otrā pusē - tie ir uzgriežņi, nevis kaut kas skaistumam pielipināts! Ar tādu kakla siksnu pat lāci var novaldīt.

-       Lāci? - Apihtins brīnījās. - Tu nu gan, tēvs, esi sadists! ^ - Ej nu, ej! - pārdevējs iesmējās. - Tad nu arī pateici!

Apihtina mašīna atradās savā vietā. No tālienes to aplūkojis, viņš nekādas pārmaiņas nemanīja. Arī viltotais numurs nebija aiztikts. Pabraucis dažus kvartālus tālāk, Apihtins apstājās un noknibināja no cipariem izolācijas lentes gabaliņus. Tagad viņš atkal bija drošībā, atkal varēja stāties pat visbargākā autoinspektora acu priekšā - dokumenti pilnībā saskanēja ar numuru.

Līdz vakaram vēl bija tālu, un Apihtinam atlika pietiekami daudz laika, lai sagatavotos tikties ar Vahromejevu, cilvēku, kuram bija liels nazis ar mežakuiļa galvu spala vietā, sprau- dziņa starp priekšzobiem un kuram Apihtins labprāt uzdotu dažus vienkāršus jautājumus.

Pirmajā veikalā, kur pārdeva sulu, viņš nopirka trīslitru burku un plastmasas vāciņu, kas blīvi, gandrīz hermētiski nosedza plato kakliņu. Tuvākajā uzpildes stacijā Apihtins piepildīja burku ar visdārgāko, deviņdesmit piekto benzīnu, vēlreiz nolēmis, ka dzīvē gadās tādi gadījumi, kad skopoties nedrīkst.

-    Ja jau nav deviņdesmit astotā, tad tikai deviņdesmit piekto, vislabākās kvalitātes, - Apihtins pusbalsī secināja, braukdams prom no uzpildes stacijas. - Jā, vajadzīgs benzīns, kas uzliesmo no pusvārda, deg bez kvēpiem un uzreiz dod lielu karstumu, kurā sadeg viss, kam-jāsadeg.

Dīvaini vārdi neatkāpās no Apihtina, viņš bez gala tos atkārtoja, nespēdams atbrīvoties, kā gadās ar lipīgām rīta dziesmiņām. Vārdiem trūka jēgas, bet tajos jautās zināma melodija, draudīga un nežēlīga atriebības melodija.

-      Zilās liesmās mākoņkalni kvēl virs jūras dzīles… - lūk, kādi vārdi neviļus savirknējās vai arī atausa atmiņā, un Apihtins izbaudīja skaņu ritmu, neuztverot jēgu, bet sajūtot milstam draudus un tuvojamies atmaksas stundu. - Zilās liesmās mākoņkalni kvēl virs jūras dzīles… - vēlreiz atkārtoja Apihtins, šoreiz ieiedams saimniecības preču veikalā, kurš atradās tepat, pilsētas nomalē, un kur neviens nevarēja viņu ievērot vai pazīt.

Šoreiz bija radusies nepieciešamība pēc trim svecēm, parastām stearīna svecēm. Vispār jau pietiktu ar vienu, bet jau zināmu laiku Apihtins visu centās dublēt, lai izvairītos no visām iespējamām nejaušībām.

Un ja nu piepeši nopirktajai svecei nebūs dakts?!

Ja nu piepeši?!

Un ja nu piepeši izrādīsies, ka svece nav stearīna, bet no kaut kādiem mēsliem - no mīklas, plastmasas vai no kāda jaunizcepta kooperatora puņķiem?!

Nē, labāk trīs.

Turpat, neatiedams no letes, viņš tās arī pārbaudīja - palūdza pārdevēju sveces iededzināt. Un, tikai pārliecinājies, ka deg, sveces nopūta, ietina avīzē un izgāja no veikala. Pats saprazdams, lieliski saprazdams, ka šī dīvainā kaprīze pievērsusi pārdevējas uzmanību, likusi viņu ievērot. Viņa noteikti vēlāk pastāstīs par padumjo lempi, kurš nolēma pārbaudīt sveces tieši pie letes. Tomēr atturēties Apihtins nespēja - gribējās, neciešami gribējās pakļaut sevi kaut niecīgākajam riskam, pavisam nevainīgam, un, neraugoties uz visu, tomēr palikt neatmaskotam.

Blakuskioskā viņš nopirka kārbiņu sērkociņu. Saņēmis to no pārdevējas rokām, atvēra, izņēma vienu sērkociņu un, nošvirk- stinājis pret brūno sānu, pārliecinājās, ka ar sērkociņiem viss kārtībā, tie ir sausi un liesmo, un deg, kā pienākas.

Šai dienā Apihtins veica vēl dažus pirkumus, sīkus, lētus un gluži nekaitīgus. Katrs atsevišķi nevarēja radīt nekādas aizdomas, un pat visvērīgākajam izmeklētājam neienāktu prātā, ka viņš gatavojas nelikumīgām darbībām. Papildus svecēm un sērkociņiem Apihtins šai vakarā nopirka platās līmlentes rullīti, nelielu, bet pietiekami dārgu zviedru atslēgu - ja nu piepeši ievajagas, vai nu maz kas, draugi, gadās mūsu dzīvē, kas pilna negaidītu briesmu un nāvējoša riska. Jau ar pirkumiem atgriezdamies pie mašīnas, viņš pie aizmugurējā riteņa ieraudzīja vara stieples mudžekli aptuveni triju metru garumā. Un uzreiz saprata, ka tieši tā viņam trūcis.

Ja kāds mēģinātu lasīt Apihtina domas, tās izrādītos absolūti nevainīgas, neko kriminālu neprātoja un neprātīgas, cietsirdīgas jūtas sevī neloloja.

Nemaz.

Apihtins bija tikai noraizējies, turklāt noraizējies tikai par nopirkto preču kvalitāti, kuras iegādātas, virzoties ar žigulīti no veikala uz veikalu. Benzīnam jāuzliesmo no vienas dzirksteles un jādeg tā, lai liesmas gaudo un saplosa visu, ko aizsniedz niknās mēles. Arī sērkociņiem jābūt kvalitatīviem. Un zviedru atslēgai viegli jāatskrūvē un jāpieskrūvē visdažādāko diametru uzgriežņi. Tāpēc tēraudam jābūt labam, izturīgam, bet ne trauslam. Un līmlente vajadzīga izturīga aptuveni piecu centimetru platumā, bet lipīgajai pusei jāpielīp ātri un stipri pie jebkuras virsmas - no koka un metāla līdz parastajam dzīvajam materiālam, no kuras veido cilvēku sejas, rokas un citas ķermeņa daļas.

Apstājies klusā vietā tālu no mašīnām un gājējiem, Apihtins izvilka no siksnas Makarova pistoli un, izņēmis aptveri, tukšā paklikšķināja, lai pārliecinātos, ka viss darbojas - drošinātāja mehānisms, belzenis, atspere, kas nogādā patronas stobrā. Pēc tam viņš atkal iestiprināja aptveri pistoles spalā, ielādēja pirmo patronu stobrā, nolaida drošinātāja slēdzi un, pārliecinājies, ka tas nostrādājis un šāviens nejauši neies vaļā, atkal aizbāza pistoli aizmugurē aiz siksnas.

Visus savus pirkumus Apihtins salika ādas somā, kuru nesen bija uzdāvinājuši vietnieki ar milzīgo šņabja pudeļu kaudzi - tikai dzer, mūsu dārgais priekšniek, tikai dzer un nerimsties. Aizvilcis rāvējslēdzēju, izturīgu vara rāvējslēdzēju, Apihtins novietoja somu aizmugurē uz grīdas, pie sēdekļa, tai nejaušs garāmgājējs, iemetis acis mašīnā, to neieraudzītu un nekristu kārdinājumā. Kas zina, varbūt viņa sakaitētajās smadzenēs sāks rēgoties dolāru paciņas ādas somā, kas zina.

Pat ar šādu neticamu iespēju Apihtins rēķinājās, arī par to iedomājās.

Lai arī kāda bija Jufereva attieksme pret Kandaurovu, tomēr tagad, kad viņš miris pats savā mašīnā no nezināmu slepkavu rokas, izmeklētājs sāpīgi izjuta, ja ne gluži vientulību, tad noteikti milzīgu iztukšotību. Viņi tomēr bija divi, palīdzēja viens otram meklēt bandu, un bija, bija viņiem arī panākumi, abi gāja pa pareizo ceļu, un nebijis šīs murgainās apšaudes, varbūt noziedznieki jau sēdētu izmeklēšanas izolatorā un skatītos uz pasauli caur būra restēm.

Ko Kandaurovs viņam pēc nāves atstājis?

Kaut ko jau atstājis - bārmeni un viesmīli, kuri tajā liktenīgajā vakarā bija labi apskatījuši slepkavas. Palikusi Serkova, kura arī redzējusi slepkavas, bet kategoriski atsakās ar Juferevu pat satikties. Palikusi nauda, jaunās banknotes ar secīgajiem numuriem, nauda no vienas paciņas, no vienas bankas.

Bankas, kura saucās "Fēnikss".

Tieši šis fakts visvairāk interesēja Juferevu. Tā nevarēja būt nejaušība, ka slepkavas norēķinās ar "Fēniksā" uzglabāto naudu. Pat ja beigu beigās tā tomēr izrādīsies nejaušība, tagad vienalga jānoskaidro visi sīkumi.

Kaut kas te slēpās, kaut kāda netverama likumsakarība jautās šajos atsevišķajos faktos. Un tad vēl šis dīvainais Apihtins, kurš zvana nez no kurienes, slapstās un, skaidri redzams, kaut ko perina.

Ko viņš nodomājis darīt?

Kad Juferevs noskaidroja, ka Apihtins zvana no Maskavas, lai gan apgalvo, ka joprojām atrodas Kiprā, kad saprata, ka Apihtins zvana no blakusielas, bet nevis no Maskavas, kā stāsta, viņš kļuva uzmanīgs. Kaut kas nesakrita, kaut kas disonēja, atminējums nemitīgi aizslīdēja miglā, atkal un atkal no jauna nostādot aci pret aci ar neizpratnes un dažādu faktu nesakritības sienu.

Pieredze solīja - tuvojas atrisinājums.

Tuvākajās dienās kaut kas notiks, kaut kas gadīsies.

Kas tieši - Juferevam nebija ne mazākās nojausmas. Lieta apauga ar aizvien jauniem līķiem, nu jau bija pusducis, bet banda joprojām palika tikpat nenotverama, viņš pat nezināja, kur to meklēt, kā piespiest atkal izlīst no ierakumiem.

Un Juferevs devās uz banku.

Tur viņu uzņēma bez īpašas sajūsmas, atturīgi, kā paciešot un pat jūtot līdzi. Asiņainie notikumi Apihtina dzīvoklī aizvirzījušies pagātnē, laiks visu nogludinājis, vfņš pats ar savu: klātbūtni nenomāca, un noregulētā bankas mašīna mierīgi turpināja ripot pa iebrauktajām sliedēm. Pirms- nāves Kandaurovs vēl bija paspējis pabaidīt vienu otru parādnieku, un nu viņi paklausīgi nesa savus pēdējos ietaupījumus, atliekot gan algu, gan prēmiju izmaksu, bet, dabiski, neatsakoties no ceļojumiem uz eksotiskām zemēm, kuras vilināja ar netiklām izpriecām un aizliegtām baudām.

Juferevs cietās.

Vairs neaizskāra izsmiekls aiz muguras, mulsa plecus raustīšana un pacietīgā mocekļa vērība, ar kādu viņu uzklausīja.

-      Nekas, puiši, nekas, - Juferevs klusi pie sevis murmināja. -Jūs sastrādājat naudu, bet es sastrādāju lietu.

Šai reizē viņš pat nepiezvanīja, bet vienkārši atnaca, uzkrita kā sniegs uz galvas. Palūkojās pieņemamā istabā - sekretāre atradās uz vietas. Uz atnācēju palūkojās īgni, ar nīgru smaidu, un tūlīt sāka grūstīt pa galdu papīrus, demonstrēdama, cik ļoti ir aizņemta un cik saspringts darbs šobrīd bankā. Tādi paņēmieni uz Juferevu vairs neiedarbojās, tikai viņa smaids paple- tās nedaudz platāks un kļuva priecīgāks nekā parasti.

-       Labdien! - viņš skaļi pasveicināja, apliecinādams savu klātbūtni.

-     Ā, tas esat jūs… Ļoti patīkami, Aleksandrs Leonīdovič. Vai ar vadību esat runājis?

-     Par ko?

-     Varbūt vajadzēja sagatavot kādus dokumentus, bez tam…

-     Neesmu runājis.

-    Nolēmāt vienkārši tāpat?

-Jā, kā sniegs uz galvas.

-    Tad man jāpiesaka…

-     Nu nevajag mani pieteikt. Neesmu radis, ka mani piesaka. - Turpinādams murmināt, viņš devās uz durvīm un, it kā nejauši, ar neveiklu kustību pabīdīdams Allu Petrovnu malā, pavēra vienas durvis, pagrūda otras un jau atradās Apihtina kabinetā. - Labdien! - viņš vēlreiz tikpat skaļi pasveicināja.

-     Ā, tas esat jūs, - Basargins atkārtoja sekretāres frāzi. - Priecājos jūs redzēt. Nāciet iekšā! - Nepieceldamies Basargins pastiepa roku, vāri sarokojās, aizvēra kādu mapi un iebāza to atvilktnē

-     Iztraucēju svarīgā darbā? - Juferevs godbijīgi apvaicājās.

-    Tā nu gluži nav… Darbs nav vilks, - Basargins pavīpsnāja, likdams noprast, ka jā, viņš tiešām iztraucēts, bet gatavs piedot, paciest, mocīties. - Vai ir jaunumi?

-     Būs.

-      Skaidrs, - Basargins iecietīgi palocīja galvu. Sak, kā nu nesaprast, lieliski saprotam un jūtam līdzi jūsu bezgalīgajām pūlēm. - Esmu gatavs atbildēt uz jūsu jautājumiem.

-     Bet kāpēc jūs iedomājāties, ka man ir jautājumi?

-      Nu par laiku taču neesat atnācis parunāt, - Basargins izplūda platā un pašpārliecinātā smaidā.

-      Par laiku gan. - Juferevs neizturēja. Ar viņu tā gadījās ārkārtīgi reti, bet, ja uz katra soļa liek manīt, ka tevi tikai pie- cieš, jūt līdzi un gaidīt gaida, kad aizvāksies… Viņš varēja, varēja neizturēt, kas arī notika šajā saulainajā rītā.

-     Nesapratu? - Basargins pieklājīgi izteica savu izbrīnu.

-      Es gribēju parunāt par laika apstākļiem Kiprā… Kur ir Apihtins?

-     Saprotat, kas par lietu… Arī mēs to gribētu uzzināt.

-     Vai viņš zvana?

-     Pēdējā reizē zvanīja no Maskavas.

-     Un ko teica?

-     Solīja atbraukt.

-     Kā noprotu, viņa atvaļinājums krietni ieildzis?

-     Nedaudz ir, bet tas nav briesmīgi. Mēs pa telefonu visu saskaņojām.

-     Vai vadības prombūtne nekaitē darījumiem?

-     Nemaz. Gluži otrādi.

-     Citiem vārdiem sakot, viņš tikai traucēja?

-     Nu… Tā nu gan nevar teikt. Apihtins ir bankas galva.

Uz Basargina galda iezvanījās tālrunis. Viņš pacēla klausuli, paklausījās un pateica tikai vienu vārdiņu:

-     Protams, - un nolika klausuli.

Juferevs saprata, ka tūlīt kāds ienāks. Tā arī notika - nepagāja ne trīs minūtes, kad pa durvīm piesardzīgi ienāca, gandrīz vai iespraucās abi vietnieki - Oseckis un Cikins.

-     O! - Juferevs priecīgi iesaucās.

-     Nāciet iekšā, puiši! - Basargins sveicinot pamāja ar roku. - Sēdieties! Lūk, Aleksandrs Leonīdovičs interesējas, vai mums nepieciešams Apihtins, vai varbūt varēsim arī turpmāk bez viņa lieliski tikt ar visu galā.

-     Gan viens, gan otrs! - Oseckis sāka smieties. - Viņš mums vajadzīgs, bet, ja kas, iztiksim arī vieni.

Cikins noklusēja.

-     Kas jauns kriminālajā frontē? - Oseckis painteresējās.

-     Bez pārmaiņām.

-      Citiem vārdiem, - Cikins iesāka, bet aprāvās. - Citiem vārdiem… Atkal būs līķi?

-     Noteikti.

-     Tādā pašā izpildījumā?

-      Un ar to pašu pasūtītāju, - Juferevs izmeta šos nedaudz dīvainos, provocējošos vārdus, kuri tomēr, kā viņš paspēja apjaust, būtu īsti vietā.

-     Kurš tad ir pasūtītājs? - Cikins apvaicājās.

-     Pasūtītājs parasti parādās uz skatuves neilgi pirms priekškara krišanas. Kad neviens viņu negaida, neviens netur aizdomās, kad viņš būtībā vairs nevienam nav vajadzīgs.

-    Vai šai sakarā ir arī kādas idejas? - Basargins painteresējās. - Aizdomas? Iestrādnes?

-    Viss ir, - Juferevs piekrītoši palocīja galvu un tālāk neturpināja. Viņš intuitīvi sajuta - jāapstājas. Tā būs labāk, iedarbīgāk.

-      Piedodiet, - ierunājās Cikins. - Ja ir pasūtītājs, tad nav grūti noskaidrot arī izpildītāju? Vai es pareizi saprotu?

-      Doma, protams, pārdroša, - Juferevs piekrītoši māja ar galvu. - Tikai rodas viens jautājums - kā?

-     Pirkstu durvīs un spied, līdz pateiks! - Oseckis iesmējās.

-    Domāju, ka mēs tā arī rīkosimies, - Juferevs piekrita. - Jūs teicāt, - viņš pagriezās pret Cikinu, - ka jums draudēja pa telefonu, kaut ko pieprasīja, uz kaut ko centās pierunāt… Vai tas viss turpinās?

-    Pa retam, - Cikins samulsa, acīmredzami nebūdams gatavs atbildēt uz šo jautājumu.

-    Jā? - Juferevs brīnījās. - Kā tas ir - pa retam? Reizi dienā? Katru pusstundu? Tikai trešdienās?

-       Kopš Apihtina aizbraukšanas atvaļinājumā… Reizi vai divas… Apmēram tā.

-     Ko tad tu klusēji?! - Oseckis iekliedzās.

-     Tā iznāca.

-     Bikses pieliki?!

-Tas… Domā, ko vēlies, - Cikins atbildēja un piecēlās kājās, grasīdamies iet ārā no kabineta.

-     Pagaidiet, - Juferevs viņu apturēja. - Vienu mirklīti! Vēl pakavējieties, lūdzu!

Cikinam neatlika nekas cits, kā apstāties. Bet viņš jau atradās pie durvīm, gatavs jebkurā mirklī iziet, tiklīdz atskanēs pirmais apvainojums.

-       Mēs taču norunājām, ka jūs man ziņosit par draudu zvaniem? - Juferevs atgādināja. - Un ja tie turpinās… Kāpēc par to nepateikt?

-     Miša, es tevi nesaprotu! - Basargins atbalstīja izmeklētāju. - Esi tik laipns, paskaidro, kas notiek?

-     Labi, - Cikins panācās atpakaļ un iesēdās savā krēslā. - Tagad sauksim visas lietas īstajos vārdos… Mums jau ir vesels kalns līķu. Vai tad jums vēl viens pa virsu nepieciešams?

-      Vienu mirklīti. - Juferevs noprata, ka var atskanēt kas tāds, no kā Cikins tūlīt pat izskries no kabineta. Un tāpēc nolēma iejaukties. - Mēģināsim noskaidrot… Sakiet, lūdzu, ar ko jums piedraudēja?

-    Tie bija nekonkrēti draudi.

-     Jūs piedraudēja nogalināt? Nozagt mašīnu? Aizdedzināt māju? Izvarot sievu? Nolaupīt bērnu? Vai vienkārši ar pirkstu padraudēja? Sak, nedraisko, nepārkāp ielu satiksmes noteikumus, izmanto pazemes pāreju?

-     Runāja tādā garā, it kā mēs visi esot viņiem rokā.

-     Visi? Rokā? Un jūs nepārrunājāt to ar saviem draugiem? Nebrīdinājāt par draudošajām briesmām?

-      Es brīdināju. Jau pašā sākumā, pirms pusotra mēneša. Nekas jauns kopš tā laika tajās runās nav atskanējis. Kāpēc velti cilvēkus raustīt?

-        Ari pareizi, - Juferevs piekrita, bet, palūkojies uz Basarginu un Osecki, saprata, ka svarīgākā sarunas daļa sāksies pēc viņa aiziešanas. - Labi, par to vairs nestrīdēsimies. Tikai, lūk, vēl kas… Es jau sacīju mūsu iepriekšējās tikšanās laikā… Slepkavas norēķinās ar naudu, kas izmaksāta jūsu bankā.

-      Puse pilsētas norēķinās ar naudu, kas izmaksāta mūsu bankā! - Oseckis priecīgi piebilda.

-     Es jums pateicu naudaszīmju numurus, sērijas… Vai esat kaut ko noskaidrojuši? Kas saņēma šo naudu?

-    Laikam mūsu darbā ir trūkumi, - lēni noteica Basargins. - Ne tuvu viss ir sakārtots un nogludināts.

-      Tātad, kurš saņēma šo naudu, jūs nezināt? - Juferevs pajautāja bez aplinkiem.

-     Noskaidrot neizdevās. Bet, no otras puses, varu teikt… - Basargins saminstinājās. - Pilnīgi precīzi noskaidrot nemaz nav iespējams. Piemēram, kasiere izpalīdz kaimiņienei un samaina vecas banknotes pret jaunām. Protams, arī visi mūsu darbinieki, sākot ar šoferiem un beidzot ar baņķieriem, saņem algu un dažādas piemaksas jaunās banknotēs. Un šīs naudas turpmākās gaitas izsekot… nav iespējams.

-    Es neuzskatu sevi par īpašu lietpratēju izmeklēšanas darbā, • - Oseckis ierunājās, šķiet, pirmo reizi runādams nopietni, - bet man, dumiķim, liekas… Es, protams, atvainojos… Jūs atrodaties uz neīstā ceļa.

-      Interesanti, par kādu ceļu jūs vispār runājat? - Juferevs pavīpsnāja.

-      Visas šīs sērijas, numuri… Tas taču nav nopietni. Nu, noskaidrosit, ka nauda izmaksāta gaļas un piena pārstrādes

kombinātam. Un ko tālāk? Vai, piemēram, to saņēmusi dzelzsbetona konstrukciju rūpnīca. Un tālāk? Jau nākamajā dienā nauda izplūst pa tūkstoš kabatām.

Ar godbijīgu sejas izteiksmi uzklausījis Osecka pārdomas, Juferevs piekrītoši palocīja galvu. Viņš saprata, ka tam delikāti ierādīta atbilstošā vieta un ieteikts uzdot savus jautājumus citur. Sak, bankā jums nav ko darīt. Brīdi Juferevs vērīgi pētīja plaukstas, it kā cenzdamies no līnijām uzzināt kaut ko svarīgu - savu vai viņam pretim sēdošo baņķieru likteni.

-Jūs teicāt, ka neuzskatāt sevi par sevišķu lietpratēju izmeklēšanas darbos? - viņš gribēja precizēt Osecka domu.

-    Jā, un varu vēlreiz to atkārtot.

-    Esmu spiests jums piekrist, - Juferevs piecēlās, sapratis, ka viņam šiem cilvēkiem vairs nav ko teikt. - Nepīšos pa kājām, jums ir svarīgs darbs, no jums atkarīga valsts labklājība… Man arī laiks iet.

-     Uz drīzu redzēšanos! - Basargins noteica.

-     Uz drīzu redzēšanos! - Juferevs atbildēja, nedaudz mainīdams intonāciju, un visi trīs saprata - viņš patiešām grasās drīzumā atkal tikties.

-     Kad varam jūs gaidīt? - Oseckis painteresējās.

-     Vistuvākajā laikā.

-     Ar uzvaru? - Cikins gribēja precizēt.

-     Protams. Uzvara vairs nav aiz kalniem.

-     Jā, bet, kā saka armēņi, mēs paši esam aiz kalniem, - iesmējās Oseckis. - Tātad no uzvaras jūs šķir vēl kalni un kalni.

-    Šo anekdoti es dzirdēju vēl skolā, - Juferevs jau pie durvīm atteica. - Septītajā klasē, atceros, mēs par to ļoti jautri smējāmies.

-    Lai jums veicas, kaptein! - Basargins novēlēja. - Mēs nepacietīgi gaidīsim.

Juferevs, sajuzdams atvieglojumu, izgāja no bankas - viņam tur klājās smagi, visu laiku nācās paciest šo cilvēku klajo pārākuma demonstrēšanu. Visas šīs saskatīšanās, noklusēšanas, godbijīgās sejas izteiksmes - tas tikai liecināja par patieso attieksmi. Iespējams, viņi arī juta līdzi, bet tai pašā laikā aiz muguras jautri pasmējās.

-     Smejies, smejies skaļāk par visiem, mīļā būtne! Tev jautri smiekli, man - ciešanas baigas, - viņš klusi nodungoja vecu pirmskara dziesmiņu.

Lai cik dīvaini, garastāvoklis Juferevam bija labs. Uz banku iets nebija velti, tukšām rokām nepalika. Bet priekšnieki sāka knosīties un nervozēt. Cikins, kuram kāds jau draud vai tikai grasās draudēt, Oseckis, smējējs un jautrībnieks, nez kāpēc metās pierādīt, ka viņš iegājis strupceļā, arī Basargins nespēja vien nociesties, kad izmeklētājs beidzot aizies no kabineta…

Visu Juferevs viņiem nestāstīja, ar savām šaubām un idejām nedalījās. Jo to nu viņš zināja, ka parasti pilsoņi simtniekus paciņām nesaņem, bet slepkavas norēķinājās ar vienas sērijas banknotēm, kurām atšķīrās tikai divi pēdējie cipari. Tātad viņiem kabatās bija simtnieku paciņas, pa simt naudaszīmēm' katrā. Vienā iepakojumā desmittūkstoš rubļu, pavisam nesen tie vēl bija desmit miljoni.

Tādu algu nav.

Nevienam tādu algu nav.

Un, ņemot vērā, ka banknotes ir no dažādām sērijām, skaidrs, ka noziedzniekiem tāda paciņa nav viena vien, pilnīgi iespējams, katram kabatā pat pa vairākām.

Tas viss, mani mīļie, nozīmē, ka apritē atrodas ļoti bieza summa. Ne jau par katru darbu var tik daudz saņemt, ne tuvu par katru.

Un ja vēl ņem vērā, ka pilsētā neviens nav ziņojis par kases, bankas vai iestādes aplaupīšanu… Tātad šī nauda vienkārši izmaksāta. Tā lūk, baņķieru kungi, tā, lūk, Juferevs savas pārdomas beidza un nogriezās uz skvēra pusi, lai ēnā iedzertu krūzi alus ar riekstiņiem. Un ne jau no pudeles, ne no kārbas, pasarg' Dievs, bet nefasētu, īstu alu.

Kad importētā plānā stikla krūze bija līdz pusei iztukšota, viņam nez kāpēc iešāvās prātā - šodien, pilnīgi iespējams, piezvanīs Apihtins un pateiks, ka joprojām atrodas Maskavā. "Bet mēs esam gudri ļaudis," Juferevs, viegli iereibis, prātoja, "mēs zinām, cik vērti tādi apgalvojumi, daudz ko jau zinām un rīt zināsim vēl vairāk."

Aiz Jufereva platās muguras dunēja pilsēta, pa plastmasas galdiņu slīdēja sauleszaķīši, liels zelta zibsnis mirguļoja kausā, ko klāja sīka rasa, - alus bija auksts un dzeļošs, pašā laikā auksts un pašā laikā dzeļošs.

Juferevs pacēla augšup acis un piepeši ieraudzīja dažus galdiņus tālāk arī ar alus kausu un riekstu paciņu sēž Serkova, kura tik mērķtiecīgi izvairījās ar viņu tikties. Zilajos džinsos un baltajā kreklblūzē, vēlīno saulstaru apspīdēta, viņa izskatījās tik… Slikti viņa šobrīd neizskatījās, nepavisam ne. Serkova nesteidzās - viņas kauss jau bija nožuvis, tātad sēž te jau ilgi un nesteidzas.

"Acīmredzot kādu gaida," Juferevs nodomāja un, paņēmis vēl vienu alu, apsēdās patālāk no skaistules, norobežojies vēl ar nokarenu kļavas zaru.

«■ »

Pie laukuma, kur septītais tramvajs apgriezās, lai dotos atpakaļ, Apihtins piebrauca jau krēslā. Rietošā saule vēl sārtoja tuvējā meža koku galotnes, bet te, laukumā, bija daudz vēsāks un tumšāks.

Mašīnu Apihtins atstāja garajā rindā, kas virknējās no tikpat nobrauktiem un nemazgātiem žiguļiem. Paķēris līdzi ādas plecu somu, viņš aizcirta durvis, paraustīja visus četrus rokturus un, pārliecinājies, ka viss droši aizslēgts, nesteidzīgi devās uz Ezera ielas pusi. Gāja, cenzdamies palikt nepamanīts, dažbrīd zem koku zariem, dažbrīd aiz kioskiem.

Pie Vahromejeva dzelzs vārtiem viņš nonāca tad, kad krēsla jau sabiezēja un mierīgi varēja pietuvoties kaimiņu gruntsgabalam, paliekot neievērotam. Iela bija tukša - visā garumā neviena cilvēka. Vahromejeva māja stāvēja tumša, logos gaisma nedega, mašīnas pagalmā arī nebija. Un tad Apihtins, vēlreiz pārlaidis vērīgu skatienu ielai, ilgāk nevilcinādamies un neatskatīdamies, atbīdīja žoga posmu, iespraucās pa spraugu iekšā un ātri devās uz māju.

Piesēdis uz lieveņa kāpnītēm, kam apkārt slējās nātru audze, viņš atvilka elpu un ieklausījās. Neko aizdomīgu un satraucošu nedzirdēja. Kaut kur trīs četras mājas tālāk laiski un labsirdīgi rēja suns, pagriezienā noņerkstēja tramvajs, aiz kokiem bija sadzirdamas klusas, rāmas balsis. Neviens viņam nesekoja, neviens neinteresējās, kas viņš ir un kāpēc te ieradies, šajā pamestajā gruntsgabalā.

Pavēris pie kājām nolikto somu, Apihtins apskatīja saturu - burku ar benzīnu, stieples rituli, līmlenti, atslēgu.

Viss atradās savās vietās.

-    Tas ir labi, - viņš nomurmināja.

Novērsies no ārpasaules skaņām, Apihtins ieklausījās sevī un pārsteigts secināja, ka ir pilnīgi mierīgs, tik mierīgs, it kā būtu atnācis uz labi pazīstamu māju, lai klusumā un mierā pārnakšņotu.

-      Paskat kā, - viņš gandrīz bez balss nočukstēja, neviļus pabrīnīdamies par savu atklājumu. Un atkal iedomājās, ka darbs bankas kabinetā, izrādās, lieliski sagatavo noziedznieka dzīvei. Nekas viņu vairs nepiespiedīs nodrebēt, nekas nespēs apturēt.

Apihtins piecēlās, piegāja pie durvīm, pieskārās piekaramajai atslēgai. Kā jau domāts, atslēga nebija aizslēgta, bet tikai aizkabināta acu maldināšanai. Izņēmis to no cilpām, Apihtins piesardzīgi pagrūda durvis. Tās atvērās neiečīkstoties. Paķēris somu, Apihtins iegāja iekšā un pievēra aiz sevis durvis, atstādams atslēgu karājamies vienā cilpā - sak, neviens mājā iekšā nav gājis.

Šķērsojis lielu, piekrautu istabu, viņš piesardzīgi pietuvojās logam - tas izgāja tieši uz Vahromejeva gruntsgabalu. No šejienes bija labi pārskatāma visa māja, pagalms un uz ātru roku uzceltā mašīnas nojume. Vēlreiz pārliecinājies, ka mājā . visi logi tumši, vārti aizslēgti un mašīnas zem nojumes nav, Apihtins sameistaroja sev kaut ko līdzīgu guļamajam vai sēdeklim. Tas izrādījās visai vienkārši - blakusistabā stāvēja vecs, izsēdēts krēsls. Pievilcis to pie loga, Apihtins tajā iekārtojās, uzlicis uz sēdekļa svītrainu matraci, kurš mētājās turpat stūrī - laikam māju dažreiz kāds tomēr izmantoja, katrā ziņā te vismaz mierīgi varēja pārlaist nakti.

Tagad tikai atlika gaidīt.

Tam Apihtins bija sagatavojies.

Gaidīšana viņu nenomāca, laiks ritēja raiti, nenesot līdzi ne aizkaitinājumu, ne nogurumu. Vai viņš atcerējās savu asinīm pielieto dzīvokli? Nē, neatcerējās. Gar acīm aizslīdēja Kipras saulainie līči, Trooda kalns, klostera ēdnīca, pēc tam parādījās viņa ceļabiedrs, blēdis un viltnieks Ņehajs, kurš sagādāja tik drošus dokumentus, ka joprojām neviens neko nav uzodis, joprojām to īpašnieks nevienā nerada aizdomas. Pēc tam uzradās Serkova ar izstieptām lūpām, it kā gatavodamās svilpt vai skūpstīties.

Nemanot viņš aizsnaudās un laikam nogulēja kādas desmit piecpadsmit minūtes, ne vairāk, pamozdamies no dzelzs vārtu rīboņas. Pagalmā dega gaisma, un varēja skaidri saskatīt neliela auguma cilvēku. Acīmredzot viņš bija ienācis caur iemontētajām durvīm un tagad vēra vaļā vārtus. Kad tie pilnībā atvērās, Apihtins ieraudzīja spīdam mašīnas lukturus. Vīrs bija viens pats, suns gar kājām neluncinājās, neviens viņam nepalīdzēja. Iesēdies mašīnā, vīrietis iebrauca pagalmā, zem nojumes, un ķērās pie vārtu slēgšanas, neaizmirstot ari par kaut kādu īpaši viltīgu aizšaujamo.

Apihtins pat domās viņu nesteidzināja.

- Ta nu esam saredzējušies, - viņš noteica, sēdēdams izļodzītajā, vecajā krēslā. - Beidzot izdevās… Kas tik dzīvē negadās, kas tik nenotiek…

Beidzis darboties ar vārtiem, Vahromejevs devās pie durvīm un noliecās pie slēdzenes. Šoreiz viss gāja ātri, durvis atvērās, un viņš, iesoļojis mājā, pazuda skatienam. Sēdēdams istabas tumsā, Apihtins jutās pilnīgā drošībā. Negaidot viņam tieši acu priekšā divos logos iedegās gaisma. Spuldzītei Vahromejeva mājā nebija kupola, tā karājās vada galā un likās pārāk spoža, laikam divsimtniece, ne mazāk, Apihtins nodomāja. Pie logiem karājās pelēcīgi aizkari. Liekas, Vahromejevs tos neizmantoja, zinādams, ka logi iziet uz aizaugušu pamestu gruntsgabalu.

Apihtins varēja labi saskatīt, kā viņš pamīņājās istabas vidū, pacēlis vāciņu, ielūkojās pannā, piegāja pie ledusskapja un izņēma iesāktu degvīna pudeli. Brīdi viņš to aplūkoja, apdomādams, vai vispār ir vērts dzert, vai varbūt šaubīdamies, pietiks vai ne.

Pudeli Vahromejevs uzlika uz galda, līdzās nolika pannu, acīmredzot ar brokastu atliekām.

- Nē, dārgais, - Apihtins noteica. - Iedzert es tev šodien neļaušu. Sarunai jānotiek skaidrā prātā. Nekādu atlaižu. Lai tu visu saprastu, lai viss tev pielektu.

Vahromejevam uz galda līdzās pudelei stāvēja viena glāze. No tā Apihtins secināja, ka viesi šodien gaidīti netiek un viņš vakariņos viens.

Un nolēma, ka stunda situsi.

Uzmetis somu plecā, Apihtins izgāja pagalmā, apgāja apkārt mājai un iesoļoja Vahromejeva gruntsgabalā. Piegājis pie loga, pārliecinājās, ka viņš vēl pie galda nav apsēdies. Tad nogriezās ap stūri un tuvojās lievenim.

Brīdi pastāvēja, ieklausījās.

Pa to laiku bija iestājusies tumsa, un tukšo ielu apgaismoja tikai dažas laternas.

Piepeši noklabēja durvis. Vahromejevs iznāca uz lieveņa. Acīmredzot kāds troksnis iztraucējis vai arī ievērojis aiz loga pazibējušo ēnu.

Pacēlis no zemes ķieģeļa lausku, Apihtins to pasvieda uz priekšu, gaismā, cenšoties, lai vieta, kur akmens nokritīs, no lieveņa nebūtu saskatāma. Un savu panāca - Vahromejevs nokāpa pa kāpnītēm, nostājoties gaismā. Tumsā viņš neko ieraudzīt nevarēja, toties pats bija labi apskatāms līdz pēdējam sīkumam. Un Apihtins pamanīja to, ko bija gaidījis, - rokā Vahromejevs turēja lielu nazi. Bet Apihtinu tas nemaz nemulsināja - viņš iznāca no tumsas, platā solī, uzreiz pārvarējis pusi no attāluma, kas to šķīra no Vahromejeva. Viņš stāvēja ar muguru, bet tikko dzirdamais troksnis, varbūt vienkārši gaisa strāvas lika tam atskatīties.

Tomēr izdarīt Vahromejevs neko vairs nepaspēja - sperot otro soli, Apihtins no visa spēka iesita viņam no augšas ar dūri pa galvu.

Ar to pietika, lai viņš uz dažiem mirkļiem zaudētu līdzsvaru un nespētu neko uzsākt. Ar nākamo kustību Apihtins no visa spēka notrieca Vahromejevu atmuguriski uz lieveņa. Nogāzies zemē, viņš izmeta, tomēr izmeta no rokas savu nazi.

Gulēdams uz pakāpieniem, viņš joprojām atradās bezpalīdzīgā stāvoklī, bet, kad pēc divām trim sekundēm mēģināja piecelties, Apihtins jau bija paspējis uzskriet lievenī un, saķēris aiz apkakles, ievilka Vahromejevu mājā. Atguvies, tas spēji apsviedās uz vēdera, gatavs lēkt kājās, bet jauns belziens ar dūri pa galvu viņu atkal uz kādu laiku iesvieda nemaņā.

Altauzis Vahromejevam rokas uz muguras, Apihtins, parāvis somas rāvējslēdzēju, izņēma no tās stieples rituli un ātri tik stingri savilka gūstekņa apakšdelmus, ka metāls dziļi iespiedās

miesā un no cilpas atsvabināties vairs nebija iespējams.

>

Pēc tam, apsēdies jāteniski uz Vahromejeva kaulainās pēcpuses, viņš to pašu paveica arī ar kājām - neatšķetināmi savilka ar brīnišķīgu vara divmilimetrīgo stiepli, kuru šodien tam bija uzdāvinājusi augstākā vara, rūpējoties par viņu un sargājot no kļūdām.

Vahromejevs sēca, centās apgriezties, raustīja kājas, bet viss velti. Apihtins, atgriezies lievenī, pacēla nazi, izslēdza pagalmā gaismu, un uzreiz viss gruntsgabals iegrima tumsā. Tad viņš aizvēra durvis, iebīdīja dzelzs aizšaujamo cilpā, iegāja istabā un rūpīgi aizvilka aizkarus.

Degvīna pudele joprojām tāpat stāvēja uz galda, Vahromejevs nebija pat paspējis tai piedurties. Apihtins noskrūvēja vāciņu, nez kāpēc paostīja - šņabis bija slikts.

Nolika pudeli uz galda.

Nodomāja, ka uz tās noteikti palikuši viņa pirkstu nospiedumi. Pasmīnēja - tagad tam vairs nebija nozīmes. Vienkārši tāpēc, ka šajā mājā vairs neviens nekad pirkstu nospiedumus neatradīs. "Neviena paša, neviena paša…" viņš klusībā pie sevis vairākas reizes atkārtoja.

Nepievērsdams uzmanību pie kājām sēdošajam Vahromejevam, Apihtins uzmanīgi apskatīja nazi. Tas bija lielisks roku darbs. Izkalts no kāda sevišķi izturīga tērauda, asmens bija īpaši apstrādāts, piešķirot tam blāvi matētu spīdumu. Arī melno spalu varēja uzskatīt par mākslas darbu - mežakuiļa ķermenis, kas beidzās ar atņirgtu purnu, kurā gailēja sarkanas acis. Tomēr spala forma nebūt neatkārtoja dzīvnieka aprises, tā bija piemērota rokai, lai nekāds trieciens nazi neizsistu, lai spals arī pats neizslīdētu no pirkstiem.

- Labs darbs, - Apihtins ielika nazi savā somā.

-     Kas tev vajadzīgs? - Vahromejevs beidzot pavaicāja.

-    Jāparunā.

-Nu?

-Nesteidzies, saruna būs ilga… - Pacēlis Vahromejevu, Apihtins pievilka viņu pie radiatora, izņēma no somas suņa kaklasik- snu, dzelkšņaino kaklasiksnu, domātu īpaši nikniem, lieliem dzīvniekiem, kurus var noturēt tikai šāds žņaugs ar ieskrūvētiem dzelkšņiem, kas pie mazākās kustības ieurbjas kaklā.

Kaklasiksna Vahromejevam bija par lielu, bet uz to Apihtins arī bija cerējis - aptvēris kaklu, viņš to piesprādzēja pie apkures dzelzs caurules. Runāt Vahromejevs varēja, bet pie mazākās kustības dzelkšņi dūrās kaklā, piespiežot sēdēt ne tikai rāmi, bet pat censties pastiepties, lai attālinātu miesu no vīlētajiem, pulētajiem asmeņiem.

-     Un kāpēc šitā vajadzīga? - Vahromejevs nogārdza.

-      Katram gadījumam. Vecis tu esi bīstams, ja nu piepeši izdodas tev kāds triks…

-     Ko tu esi ieplānojis?

-    Jāparunā.

-     Tad runā beidzot! Ko velc garumā?

-    Tu steidzies?

-       Siksna miesā ēdas! Padomā - nosmakšu un parunāt nepaspēsim!

Piegājis pie Vahromejeva, kurš sēdēja uz grīdas, Apihtins sakārtoja kaklasiksnu, kas bija pagatavota no biezas jēlmītas ādas un izturībai nošūta stipriem, netrūkstošiem diegiem, kas apgādāta ar varenu vara sprādzi, kura, šķiet, aizvērās uz mūžu - tikai spēcīgas vīrieša rokas to varēja aizsprādzēt un atsprādzēt.

-    Vai mani pazīsti? - Apihtins pavaicāja. -Nē

-    Pirms dienas vai divām es kāda nama pagalmā tev jautāju, vai neesi aizmirsis mašīnā mapi… Tu to paņēmi, pagrozīji gar acīm un atdevi atpakaļ. Vai atceries?

-    Tad tu tas biji… Skaidrs.

-     Uz tās mapes palika tavu pirkstu nospiedumi.

-     Nezinu, var jau būt.

-    Un vēl tavu pirkstu nospiedumus atrada vienā septītā stāva dzīvoklī. Vai atceries?

-    Neatceros.

-     Tas notika pirms pusotra mēneša… Lai gan ne, būs jau pagājuši divi mēneši. Ar šo pašu nazi, - Apihtins pamāja uz somas pusi, - tu nogalināji sievieti un bērnu. Desmitgadīgu puišeli. Vai atceries?

-    Nekā tāda nav bijis.

-       Pats zini, ka bija. - Apihtins piestūma krēslu tuvāk Vahromejevam, apsēdās un ērtāk iekārtojās, kā to dara, gatavojoties ilgai sarunai.

-     Es kliegšu! Saskries kaimiņi! Skaidrs? Laid mani vaļā!

Apihtins klusēdams izņēma no savas somas plato līmlenti un

nolika uz galda rokas stiepiena attālumā.

-    Kliegt tu nekliegsi, - viņa balss skanēja klusi un nesteidzīgi, tajā jautās nogurums, abu pēdējo mēnešu nogurums. - Ja sāksi kliegt, es tūlīt pat aizlīmēšu tev muti ar šo mantiņu. Redzi, kā esmu sagatavojies sarunai… Jautājums… Jūs tur bijāt divi?

-     Atšujies! Tajā mājā es neesmu bijis!

-     Kurā mājā neesi bijis?

-     Par kuru tu runā.

-     Klausies, vecais, manī uzmanīgi…

-    Atsien mani! Dzirdi?

-      Tātad… Mani interesē viens - kas to pasūtīja? Ne tu, ne tavs drauģelis man neesat vajadzīgi. Staigājiet vien tālāk. Man vajadzīgs pasūtītājs.

-     Nezinu es ne drauģeļus, ne j^asūtītājus, ne to dzīvokli, par kuru tu runā!

Apihtins brīdi, kā pārdomādams, paklusēja, apvainoti klusēja, it kā Vahromejevs viņu būtu aizvainojis, aizskāris ar savu neuzticēšanos. Pievilcis tuvāk somu, viņš izņēma no tās trīslitru burku un uzmanīgi nolika uz grīdas.

-    Tas ir benzīns, - Apihtins paskaidroja. - Tu netici?

Vahromejevs klusēja.

Tad Apihtins pacēla burku, noņēma vāciņu, paostīja.

-    Jā, - viņš teica. - Benzīns. Gluži labs benzīns. Zini, vecais, man ir vājība - patīk tikai kvalitatīvas lietas. Paskaties pats! - Piegājis pie Vahromejeva, viņš uzšļakstīja tam uz galvas benzīnu tā, ka straumītes notecēja pār pleciem, aiz apkakles, pār krūtīm.

-     Ko tu dari, maita?!

-     Vai pārliecinājies? - Apihtins izņēma no somas un nolika uz galda sev līdzās kārbiņu sērkociņu. - Es atkārtoju… Ne tu, ne tavs drauģelis man neesat vajadzīgi. Vajadzīgs pasūtītājs. Ja no tevis neko nepanākšu, ķeršos pie drauģeļa. Bet, pats saproti, tevi tādā gadījumā dzīvu nevar atstāt. - Paņēmis kārbiņu un izņēmis sērkociņu, viņš to uzšvirkstināja un brīdi vēroja dzelteno liesmiņu. Tad nopūta un iesvieda sērkociņu kaktā. Vahromejevs, šķiet, tikai tagad pilnībā apjauta briesmu nopietnību.

-     Mani novāksi? - viņš pajautāja.

-      Saproti, vecīt, pirkstu nospiedumi ir liela lieta. Tu, kā dzirdēji, vēl neesi ne sēdējis, ne tiesājies, tāpēc arī kriminālistikas sasniegumiem neuzticies. Atceries… Tajā dzīvoklī, kur tika nodurta māte ar bērnu, tu paņēmi rokās skaistu, biezu grāmatu… "Ermitāža" saucas. Vai nu bildītes tevi ieinteresēja, vai ar šo grāmatu puišeli apdullināji… Bet paņēmi tu to rokās, paņēmi… Un savus draiskos nospiedumus atstāji. Bet mapīti ne velti tev rokās iespiedu… Ekspertīzi veica zinoši cilvēki. Noskaidroja - tie paši pirkstiņi. Tavējie, starp citu. Tāpēc tagad mums te nav ko klīrēties.

-     Vai tu esi kruķis?

-Nē

-     Kas tad?

-     Kam tev tas, vecīt? Ne par to interesējies. Arī brīdis, pats saproti, nav piemērots ziņkārībai. Varbūt tu velc laiku un gaidi kādu ierodamies? Nevajag, vecīt. Sērkociņu es pagūšu uzmest. Vai tu man piekriti?

Vahromejevs klusēja. Mazās ačteles zem smagās, zemās pieres gailēja ļauni un nikni. Viņš domāja, saspringti domāja un, šķiet, bez kādas jēgas, svārstīdamies starp aizdomām un bailēm, cerībām un neticību.

-      Arī tavu nazi man labi ļaudis aprakstīja… Tu taču to dažreiz iebaidīšanai parādīji?

-     Kurš aprakstīja?

-     Meistari, kuri pagatavoja.

-     Arī līdz viņiem esi aizracies?

-     Parādījās mēnestiņš, kabatā tam tutentiņš… Gribu durt un gribu bliezt… Atceries to bērnu skaitāmpantiņu?

-     Es tev neticu.

-     Kam tieši tu netici?

-    Nekam!

-      Tātad saruna mums neiznāks, vai esmu pareizi sapratis, vecīt?

-     Beidz tu ar to savu vecīti! Nav vairs jaudas klausīties!

-      Piebeigt tevi, vecīt? - Apihtins pieklājīgi notēloja izbrīnu. Viņš atkal piecēlās, noknibināja no burkas vāciņu un šoreiz uzlēja vairāk benzīna, uzlēja uz vēdera, uz kājām.

-    Ko tu dari, pediņ?!

-    Domā, vecīt, domā! - Piegājis pie gāzes plīts, Apihtins ieslēdza vienu degli, otru - gāze plūda labi, droši, viegli sīkdama. Ne vārda neteikdams, Apihtins izņēma no somas atslēgu un minūtes laikā noskrūvēja savienotājuzgriezni, atvienojot plīti no gāzes vada. Tagad pietiktu pagriezt rokas krānu, lai gāze vairs neplūstu strūkliņā, bet gāztos tieši no vada - brīvi un vareni.

-     Un kāpēc to dari? - Vahromejevs jautāja.

-      Saproti, vecīt… Lūk, ko esmu izdomājis… Atstāšu te degošu sveci, - Apihtins izņēma no somas un, nostiprinājis glāzē sveci, to iededzināja. - Pēc tam aizlīmēšu tev muti ar šo lenti, lai pārāk skaļi nekliedz. Atgriezīšu gāzi. No šīs caurules plūdīs tik sparīgi, ka tava istabiņa būs pilna piecās minūtēs, vairāk laika nevajadzēs. Un pēc tam gāze no sveces eksplodēs. Iedomājies? Tu būsi pie pilnas un skaidras apziņas. Benzīns, protams, uz tevis uzliesmos, es taču visu, kas burkā, izliešu. Tu būsi kā sūklis. Bet es pats tai laikā būšu tālu, dzeršu aukstu alu un uzkodīšu sāļus riekstiņus. Ir man tāda vājība, vecīt, garšo auksts alus, bet iegaumē - nefasēts,-nevis no kārbiņām, nevis no pudelēm, vecīt, tikai nefasēts. Un, protams, sāļie riekstiņi. Bez riekstiņiem, man jāsaka, vecīt, pat alus nav alus.

-     Ko tu gribi?

-     Atkārtošu vēlreiz… Bet vispirms man tevi jābrīdina - laika ir maz. Man palikušas ne vairāk kā desmit minūtes. Ja mēs šai laikā neiekļausimies, es visu pametīšu un aiziešu. Bet svecīti, protams, atstāšu. Un gāzi atgriezīšu. Citādi, vecīt nevar.

-     Ko tu gribi? - Vahromejevs vēlreiz atkārtoja, šķiet, tagad jau pilnīgi salauzts. Viņš bija sapratis, ka šis dīvainais tips izdarīs, tiešām izdarīs visu, ko solījis. Savādnieka miers, klusā un nedzīvā balss, it kā viņš jau sarunātos ar apdegušu līķi - kādi vēl pierādījumi vajadzīgi. Vahromejevs bija skatījis nāvi vaigā, pazina tās vēstnešus un tagad saprata un sajuta - no jokiem te nav ne smakas.

-       Pasūtītājs. - Apihtins atkal apsēdās uz taburetes pretim Vahromejevam. - Tāds bija?

-Jā.

-Kas?

-     Mēs pēc izskata viņu nepazīstam, tikai pēc balss.

-Kas tie "mēs"?

-     Mēs ar draugu.

-     Tātad draugs arī tev ir?

-Ir.

-     Kā viņu sauc? Vārds, tēvavārds, uzvārds?

-     Mēs sarunājām tikai par pasūtītāju.

-     Neko mēs ar tevi neesam sarunājuši. Pieliku es tevi kā suni pie ķēdes, un tu nu sēdi. Un, ja nerunāsi, kā suns arī nosprāgsi. Lai gan pat sunim tādu nāvi nevar novēlēt, vecīt. - Apihtina runa kļuva arvien asāka, ļaunāka un nepacietīgāka. - Ja jau esi sācis runāt, tad runā.

-     Goša viņu sauc. Grigorijs.

-     Uzvārds?

-     Viņš arī ir Vahromejevs. Mans brālēns.

-     Ar ko nodarbojas?

-     Viņam tirgū ir kiosks.

-     Un kas kioskā?

-     Šņabis, alus, minerālūdens, sulas. Nu un smēķi.

-     Kas ir pasūtītājs?

-     Mēs viņu neesam redzējuši. Atrada mūs pa telefonu.

-     Abus uzreiz?

-     Nu, mani atrada…

-     Kāpēc viņš nolēma, ka tu to vari izdarīt?

-     Nav ne jausmas! Kāds būs pateicis.

-     Tātad ir cilvēki, kuri zina tavu specialitāti?

- Iznāk, ka tā.

-       Runā, runā… Kā piezvanīja, ko teica, cik lielu naudu piedāvāja?

Akli vērdamies kaut kur kaktā, Vahromejevs brīdi klusēja, tad atgāza galvu un aizvēra acis. Apihtins viņu nesteidzināja, saprazdams, cik grūti izlemt un attaisnot savu personīgo vājumu. Ja, protams, to vispār var nosaukt par vājumu.

-     Tiešām atlaidīsi? - Vahromejevs beidzot pavaicāja.

-        Vaļā nesiešu, pats atbrīvosies vai kāds palīdzēs, bet eksploziju nerīkošu. - Nu, vecīt, stāsti!

-     Tātad tā… Atskanēja zvans.

-     Telefona?

-Jā.

-     Vai tad te ir telefons?

-      Nē Bet ir numurs, pa kuru ar mani dažreiz var sazināties. Tātad bija zvans… Vecis precizēja, vai esmu tieši tas, kurš vajadzīgs. Un tad teica… Sak, tā un tā, jānovāc divi. Sievišķis un knariņš.

-     Viņš tā ari teica - sievišķis un knariņš?

-Jā, tā ari teica. Vaicāju - konkrēti ko? Viņš atbildēja tādā garā, sak, kad sarunāsim, tad arī uzzināsi detaļas. Es teicu, ka jāpadomā. Padomā, atteica, tikai ne pārāk ilgi. Atvēlēja man nedēļu.

-     Kāpēc tieši nedēļu?

-    Pēc tam, sacīja, būs par vēlu. Klienti aizbrauks. Es teicu, izbraukumā, neitrālā teritorijā, to varēs izdarīt vieglāk un drošāk. Bet viņš atbildēja, ka tur, kur viņi dosies, man nemūžam nenokļūt.

-     Tā, - Apihtins noteica. - Tas ir interesanti.

"Cik dosi?" - "Piecdesmit tūkstošus. Pusi pirms, pusi - pēc." - "Bet kāda garantija, ka otra puse būs?" - "Kāpēc," teica, - "man atstāt aiz muguras tādu cilvēku kā tevi… Ja nu sadzīsi pēdas."

-     Vai viņš norēķinājās?

-    Jā, viss kārtībā.

-     Atdeva gan vienu, gan otru pusi?

-     Teicu jau, viss nokārtots.

-     Kā tev naudu nodeva?

-      Urnā iebāza… Pēc tam piezvanīja un pateica, kurā. Es izlikos par bomzi, nomaskējos, kā spēju, apstaigāju kādas desmit urnas, it kā pudeles lasot, tad piegāju pie īstās… Nauda bija.

-     Bet kāpēc maskējies?

-    Ja nu viņš piepeši ari no manis gribētu atbrīvoties. Nauda taču kārtīga.

-     Arī taisnība, - Apihtins piekrita. - Un ko pasūtītājs… Tā arī neparādījās?

-     Nē. Pareizi nostrādāja. Tīrs aizgāja.

-       Gan tiksim galā, - Apihtins noņurdēja. - Kad darbu padarījāt, viņš atkal piezvanīja?

-    Jā, tikai šoreiz urna bija cita, otrā pilsētas galā.

-     Un tu atkal kā bomzis?

-     Nē, sīci aizsūtīju. Tur meitenes klasītes spēlēja… Es vienu pierunāju. Sak, aizej, izvelc sainīti un atnes šurp. Bet pats jau sēdēju mašīnā, motors iedarbināts, gatavs jebkurā mirklī drāzties ārā no pagalma. Tomēr viss nokārtojās. Atnesa.

-     Vai paldies pateici?

-     Desmitnieku iedevu. Viņai tāds prieks…

-    Ko vari pateikt par pasūtītāju?

-    Neko.

-     Bet balss? Kāda viņam bija balss?

-    Normāla balss, bez akcenta. Kaukāzietis tas nebija, noteikti ne. Jauns, kaut kāds saspringts un nervozs. Visu laiku baidījās, ka piekrāpsim, naudu paņemsim un aizlaidīsimies… Sākumā bija doma viņu piekāst… Bet tad padomājām, padomājām… Divdesmit pieci tūkstoši dolāru uz ceļa nemētājas, un darbs tīri vienkāršs… Nolēmām pasūtījumu izpildīt.

Apihtins pārsteigts vēroja sevi, savu mieru, ieklausījās paša runātajos vārdos. Nebija viņā šobrīd ne niknuma, ne naida, tikai zināma labvēlība, izpildot obligātu darbu, kuru pats bija uzņēmies.

-     Šis pasūtītājs… Varbūt kādus neparastus vārdiņus lietoja, varbūt šļupstēja, stostījās, sēca, čāpstinājās?

-     Šķiet, nekā tāda nebija… Jauna balss, pat smalka, varbūt no satraukuma… Ne jau katru dienu cilvēki pasūta slepkavības.

-    Vai par naudu tirgojāties?

-      Nē, viņš piedāvāja, mēs piekritām. Kas tur ko tirgoties - summa bija laba. Jā, atcerējos… Viņš visu laiku piebilda… Tā sakot, tā sakot… Viņam iznāca tāds saīsinājums… T'sakot, t'sakot… Vārdus uzreiz atrast nespēja. Uztraucās. Kā nopratu, pirmo reizi uz kaut ko tādu izgāja. Kaut kā viņam tas sievišķis ar knariņu traucēja. Es vaicāju, varbūt puišeli atstāt… Nekādā gadījumā, atbildēja.

-    Tā arī teica - nekādā gadījumā?

-     Apmēram tā.

-     Kā tad viņš tomēr jūs atrada?

-     Pats īsti nezinu. - Vahromejevs brīdi paklusēja, padomāja.

-       Ir daži cilvēki, divi, varbūt trīs, kuri zina, ka mums var piedāvāt šādus darbus. Laikam jau ar viņiem arī būs runājis aplinkus. Šie būs kaut ko izpļāpājuši, viņš izdzirdējis, iegaumējis, ievācis ziņas… Ļoti piesardzīgs tips, gandrīz līdz idiotismam. Mans uzvārds ir diezgan rets, acīmredzot piezvanīja uz izziņu biroju… Un tā tālāk. Es prasīju savējiem - vai kāds par mani ir interesējies? Neviens nav interesējies. Acīmredzot viņam ir kāda iestaigāta taciņa uz brālību, ar kādu no mūsējiem tusējas.

-     Vai dolāros norēķinājās?

-     Gan rubļos, gan dolāros.

-     Nauda jauna?

-     Standartiepakojumā.

-     Arī dolāri bija paciņās?

-    Jā, visa nauda pilnīgi jauna. No vienas sērijas, visi numuri pēc kārtas. Kā no bankas.

-    To jau es esmu sapratis, - Apihtins to teica vairāk pats sev.

-     Tagad vēl kas… Kā jums izdevās iekļūt dzīvoklī?

-      Viena sieviete palīdzēja… Teica, ka telegrammu atnesusi. Un sievišķis, dumjā, atvēra.

-     Kuru tu nogalināji?

-       Par to nevajag… Tevi interesēja pasūtītājs, es par viņu pastāstīju visu, ko zināju.

-     Kuru nogalināji?

-     Labi, lai notiek pēc tava prāta… Puišeli.

-     Pretojās?

-    Jā, viņš uzreiz visu saprata. Sievišķis vēlāk apjēdza, bet arī viņai pieleca… Nedaudz vēlāk.

-    Vai kaut ko piesolīja? Lūdza?

-     Nepaspēja. Es viņu no mugurpuses saķēru aiz kakla un ar to daiktu, kas tev somā… Un aizmetu patālāk, lai nenosmērētos.

-    Un nenosmērējies?

-     Beidz.

-    Tu taču teici, ka nogalināji puišeli, nevis sievišķi.

-     Puišelis raustījās, pretojās… Es viņam ar to pašu grāmatu pa galvu… Viņš aprima. Pārējo brāļuks padarīja.

-Ar ko?

-    Nezinu.

-     Ar ko? - klusi, nemainot toni, Apihtins atkal atkārtoja.

-    Viņam ir cits instruments… Kaut kāds durklis. Nu, kā tad būs, atlaidīsi?

-    Nē, - Apihtins atteica.

-    Tu taču apsolīji.

-     Es meloju.

-     Nafig…

-     Zini, ko tev teikšu… Jūs ar brāļuku nogalinājāt manu sievu un manu dēlu. Saproti? Jūs nogalinājāt manu sievu un manu dēlu. Tādas tās lietas, vecīt. - Apihtins nopūties pavērās apkārt. - Tādas tās lietas.

-     Nogalināsi?

-    Tas jādara, vecīt.

-    Tu taču apsolīji…

-    Teicu jau - meloju. Bet ko tu vari ieteikt? Kā lai turpmāk dzīvoju?

-     Es atpirkšos. Ņem visu, kas man ir. Gribi?

-    Un kas tad tev ir?

-    Piecdesmit tūkstoši.

-    Te, mājā. -Jā.

-     Sadegs kopā ar tevi.

-    Klausies, sarunāsim. Ņem visu naudu un ej prom. No rīta es pazudīšu no pilsētas… Uz visiem laikiem. Tu nekad vairs mani neredzēsi un neko par mani nekad nedzirdēsi.

-     Un brāļuks?

-      Arī par viņu tev nebūs jādzird. Piecdesmit tūkstoši nav slikta nauda, ņem to! Sarunāts?

Apihtins domīgs piecēlās, piegāja pie gāzes vada, pagrieza rokas krānu un, pārliecinājies, ka gāze plūst labi, skaļi šņākdama, atkal to aizgrieza. Izņēmis no somas vēl divas sveces, nolika tās katru savā istabas galā. Lēni, it kā pārdomādams - ņemt naudu vai neņemt - aizdedzināja visas trīs sveces. Visu viņš darīja kārtīgi, lai nebūtu nekādu nejaušību. Patiešām - ja ņu viena svece pēkšņi nezināmu iemeslu dēļ apdziest, ja nu divas apdziest, tad trešā noteikti aizdedzinās izplūstošo gāzi.

-      Nu?! - Vahromejevs histēriski iekliedzās. - Tu ņemsi naudu?

-Jāpadomā, vecīt, kārtīgi jāpadomā. - Apihtins piegāja pie loga. Ieraudzījis, ka viena baskvila bulta vaļā, spēcīgi iegrūda to ligzdā un vēl pagrieza - atkal bīdamies no nejaušībām. Tagad mazā spraudziņa starp logu un rāmi bija likvidēta. Tāpat nesteigdamies viņš apskatīja otru logu un arī nostiprināja abas baskvila bultas. - Lai gāze neizplūst, - Apihtins paskaidroja Vahromejevam. - Ja gāze aizplūdīs, sprādziens var ari nenotikt.

-     Tu netici, ka man ir nauda?

-     Neticu.

-     Atsprādzē, es pats atnesīšu.

-     Piekrāpsi. - Noņēmis burkai vāciņu, Apihtins nez kāpēc paostīja benzīnu. Atbildēja un jautāja viņš tagad tādā tonī, it kā būtu gluži vienalga - atbildēs gūsteknis vai neatbildēs, vai nauda tiešām ir te, vai paslēpta nepieejamā vietā, cik tās naudas vispār ir, atdos to vai neatdos.

Un Vahromejevs to saprata.

Viņš labi pazina šo negribīgo garlaicības izteiksmi, ar kādu Apihtins tagad rosījās ikdienišķos darbos - ņēmās ar burku, uzstādīja sveces, noskrūvēja no gāzes vada uzgriezni un turklāt vēl atrada spēkus, lai kaut ko arī pateiktu. Saprata Vahromejevs, un pats no šīs saprašanas pārbijās - Apihtins visu bija izlēmis, un ne jau šobrīd, bet sen, toreiz, kad viņš iegāja savā dzīvoklī, kas bija pielijis mīļo cilvēku asinīm.

Paņēmis burku, Apihtins piegāja pie Vahromejeva un sāka sīkā strūkliņā liet viņam uz galvas benzīnu, lai mati labi piesūcas un uzreiz uzšvirkst spēcīgās liesmās. Aiz apkakles aizlēja, lai apģērbs degtu, nevis gruzdētu, lai uguns gaudodama aprītu Vahromejeva trūcīgās drēbītes un sīko augumu. Arī bikses aplēja, gar bikšupriekšu pastrādāja - gan olām, gan visam pārējam jāuzliesmo spilgtām mēlēm. .

-      Saproti, vecīt, - Apihtins bezkaislīgi paskaidroja, it kā viņam pašam prātā nebūtu nācis Vahromejevu sadedzināt, viņš tikai pakļāvās likumam - senam, bargam un nepielūdzamam. - Saproti, vecīt, es gribu iegūt nedaudz laika, lai eksperti, tavus smirdīgos kauliņus šķirojot, nespētu pateikt, kas tas īsti ir - vecis vai sievišķis… Tu ar sievišķiem šerpi izrīkojies, tad nu dūži nodomās, ka acīmredzot vēl vienu ar uguns palīdzību esi piebeidzis. Stieple ap tavām kājām jau paliks, saproti? Un uz rokām paliks, bet augums tev nav kā vīrietim, bet kā sievišķim. Kam pieder māja, to viņi ātri noskaidros. Ne prātā tiem neienāks, ka tie kauli ar apdegušas gaļas gabaliem esi tu pats! Iedomājies, kas būs par jautrību, kad viss atklāsies?

Izlējis benzīna paliekas Vahromejevam uz galvas, Apihtins nolika burku kaktā

-     Klausies, - Vahromejevs nogārdza. - Klausies…

-      Pa piecām minūtēm te sakrāsies tik daudz gāzes, ka tā noteikti eksplodēs. Kā tu domā? - Apihtina kustībās, viņa balsī parādījās dīvains lēnīgums, bet Vahromejevs pazina arī šo stāvokli. Tās nebija ne šaubas, ne svārstīšanās, nebūt ne, tās bija atvadas no viņa, no Vahromejeva.

-       Klausies, - viņš atkārtoja, - trešais dēlis no ieejas ir paceļams… Tur ir nauda… Ņem un ej prom.

-    Un tu izdzīvosi?

-     Izdzīvošu. Lai gan no tā benzīna jau tagad trūkst elpas.

-     Un mani neaiztiksi?

-     Neaiztikšu.

-      Ticu. - Apihtins, paņēmis uzgriežņu atslēgu, piegāja pie durvīm un pārliecinājās, ka trešais dēlis no ieejas tiešām pienaglots nesen, ir divus trīs milimetrus augstāks, un stāv kaut kā greizi, un zem grīdlīstes redzama sprauga… Acīmredzot dēli tiešām laiku pa laikam pacilāja. Apihtins aizķēra to ar atslēgu un pavilka - dēlis turējās tikai uz divām mazām nagliņām. Zem tā atradās slēptuve - zemē izrakta bedrīte.

Notrausis zemes slāni, Apihtins ieraudzīja celofāna paciņu. Nesteidzīgi izņēma to no bedrītes, nopurināja, lai nobirst zeme, palūkojās iekšā. Tur atradās blīva iesaiņojamā papīra sainītis. Ieplēsis to, viņš pārliecinājās - iekšā stingras, blīvas jaunu dolāru paciņas. Un pat aplīmētas ar firmas lentītēm. Pazina Apihtins šīs papīra lentītes, pazina to rakstu.

-    Tas ir viss, kas palicis no Katjas un Vovkas, - viņš nomurmināja.

-     Nu? Pārliecinājies? Nauda īsta?

-      Šķiet, ka tā, - Apihtins vienaldzīgi atteica un ieslidināja sainīti somā, pa virsu uzmezdams lieliska zviedru tērauda uzgriežņu atslēgu. Atskatījās - vai nav aizmirsis kaut ko nedegošu. Nē, nekas nav aizmirsts. Uz galda palikusi līmlente, bet tā vēl noderēs.

-     Naudu paņēmi - tagad laid vaļā.

-     Kā, vai tad ir tāds likums?

-Jā! Likums! Suņa sūds, tu!

-     Cik tev interesanti lamuvārdu… Jāiegaumē, ja nu noder.

-     Sien vaļā, - Vahromejevs iesēcās.

-    Nē, vecīt… Vaļā es tevi nesiešu. - Paņēmis no galda skoču, Apihtins piegāja pie Vahromejeva. •

-     Es atcerējos, - tas nočukstēja, gluži bāls no gaidāmajām šausmām. - Es atcerējos. Mūsu pasūtītājs… Viens vārdiņš viņam bieži uz mēles - nafig… Nafig, saka, man tas jāzina, nafig man tas jādzird, nafig tu man to saki… Šis vārdiņš viņam visu laiku mutē - nafig… Saprati?

-     Redz, cik dīvains pasūtītājs, - Apihtins apmulsis noņurdēja. - Bet kā, tu teici, tavu brālīti sauc?

-     Goša viņš ir! Grigorijs!

-     Un arī Vahromejevs?

-       Brālēni mēs esam! Mūsu tēvi - miesīgi brāļi! Tu par naudu? Arī viņam ir nauda! Viņš arī pussimtu iegrūdis! Nu?!

-     Ar šņabi, saki, tirgojas?

-     Pie Centrālā tirgus ieejas! Viņam ir kiosks!

-     Šņabis… laikam falšs?

-     Bet tev kas par bēdu?! Toties lēts! Ar tādu naudu tu tagad vari dzert visu, ko sirds kāro!

Apihtins pieķēra sevi velkam laiku. Lai izdarītu beidzamo sitienu, bija jāpārvar kāda iekšēja barjera.

Un viņš to pārvarēja.

Aizvēris acis, ar gribasspēka palīdzību iztēlojās asiņaino dzīvokli, ieraudzīja brūci uz Katjas kakla, melno caurumu Vovkas deniņos un, nopurinājis galvu, atvēra acis.

Vairs nesvārstīdamies, viņš paņēma līmlenti un, nepievērsdams vērību Vahromejeva izmisīgajiem kliedzieniem, ātri aizlīmēja tam muti, vairākas reizes aptinis lenti ap galvu, bet ausis atstāja brīvas, lai dzird viņa vārdus, dzird gāzes sīkšanu, kaimiņu balsis tumšajā dārzā, garāmbraucošo mašīnu troksni. Lai dzird dzīvi.

Absolūtā nāves klusumā uz Apihtinu vērās bailēs pārgrieztas acis, bet viņš tikai turpināja tīt lenti ap galvu, katru reizi ar jaunu slāni nosegdams muti, no kuras, liekas, nekad vairs neatskanēs neviena skaņa.

Apihtins vēlreiz apskatīja logus, lai pārliecinātos - rāmji pieguļ blīvi. Aplūkoja durvis - arī tās bija kārtībā.

Un pagrieza gāzes vada krāniņu.

Atskanēja spēcīgs, pašpārliecināts šņāciens.

-      Ardievu, vecīt, - viņš, pie sliekšņa atskatījies, noteica. - Nepiemini ar ļaunu. Par visu, vecīt, jāmaksā, par visu jānorēķinās.

Un piepeši Apihtins ieraudzīja Vahromejeva acīs asaras. Viņš izbrīnījās, piegāja tuvāk, pārlaida roku pār vaigu.

-    Paskat tik, asaras… Izrādās tev pat ir asaras, varbūt tu pat esi dzīvs? Nekad nebūtu ticējis. Un visi saka - atsaldētais… Padomā tik… Bet runā, ka tik spics, tik spics, ka spicāks nemaz nevar būt. Laikam par brāli pārdzīvo? Nevajag, jūs drīz atkal būsit kopā. To es tev apsolu. Ardievu, vecīt!

Izgājis gaitenī, Apihtins divreiz apgrieza atslēgu slēdzenē Katram gadījumam. Jau sen bija radis visu darīt nevainojami, pēc iespējas drošāk, ilglaicīgāk, stabilāk. Kā bankā, tā arī visās citās lietās, ar banku nesaistītās.

Paķēris ērtākā tvērienā somu, viņš iegāja kaimiņu gruntsgabalā, pastāvēja, paklausījās, bet, neievērojis neko aizdomīgu, ātri pa to pašu veco ceļu izkļuva uz ielas - pabīdījis sānis iepu- vušā žoga daļu.

Atskatījās.

Vahromejeva mājā valdīja klusums, logi aiz blīvi aizvilktajiem aizkariem nakts tumsā spīdēja rāmi un pat viesmīlīgi, it kā aicinādami nejaušu garāmgājēju ienākt uz tasi tējas, glāzi šņabja, uz sarunu - ilgu un nesteidzīgu. '

Līdz laukumam, kur bija atstājis mašīnu, Apihtins nokļuva minūtēs piecās. Automobilis atradās turpat, lai gan mašīnu blīvā rinda tagad šķita skrajāka. Apgaismojums bija vājš, blāvs, un diez vai kāds varētu ievērot mazos labojumus mašīnas numurā.

Blakus sarindotajos kioskos Apihtins nopirka rūgti smaržojošas krizantēmas un konfektes zeltītā kastē. Viņš zināja, ka pirkums ir nejēdzīgs, jo kastē galvenokārt atrodas kartons un folija, konfekšu tur pavisam nedaudz, kādas piecas desmit, bet viņš zināja arī to, ka sievietes biežāk novērtē dāvināšanas faktu, cenu, ārējo izskatu, nevis pašas konfektes - tas viņām ļauj justies piederīgām šai, lai gan arī viltotajai, tomēr greznībai.

Atjaunot numuru īstajā veidolā Apihtins nesteidzās, aizturēšanas gadījumā būtu visai pārliecinošs attaisnojums - puišeļi pajokojuši, kamēr viņš aizgājis nokārtot ārkārtīgi svarīgus personiska rakstura jautājumus. Iesēdies mašīnā, Apihtins ieslēdza motoru, pagaidīja brīdi, līdz tas iesils, līdz notrīsēs temperatūras bultiņa un kaut nedaudz nolieksies pa labi.

Un iekustināja mašīnu.

Jau braukdams prom no laukuma, izdzirda aiz muguras varenu sprādziena dārdoņu, kas atskanēja kaut kur tur, ciematā, starp privātmājām, starp augļu un sakņu dārziem.

Un apmierināts pašūpoja galvu.

- Ardievu, vecīt! - viņš noteica.

Uzlīmes no numura Apihtins nolupināja gandrīz pašā pilsētas centrā, uz brīdi apstājies starp laternām. Motoru neiz- slēdzis, izkāpa no mašīnas un noplēsa sīkos izolācijas lentes gabaliņus vispirms no priekšējās, pēc tam - no aizmugurējās numurzīmes. Vēlreiz pārliecinājies, ka visu paveicis, kā nākas, ka numuri tagad pilnībā saskan ar dokumentiem, viņš iesēdās mašīnā.

Alus bārā zem kļavām netālu no Centrālā universālveikala bija ļaužu, ka biezs. Līdz pusnaktij atlikušas dažas stundas, un te, kā parasti, valdīja spraiga, daudzbalsīga dunoņa.

Serkova sēdēja viena pie maza galdiņa gandrīz pašā centrā un nesatricināmā mierā malkoja alu no augsta stikla kausa ar savdabīgu ģerboni uz sāna. Viņai priekšā uz galda atradās tikko atvērta riekstu paciņa.

-    Sveika, - Apihtins sacīja, nosēzdamies līdzās un uzlikdams uz galda konfektes un ziedus.

-     O! - sieviete iesaucās. - Kam tas viss?

-     Tev.

-    Jā-ā-ā? - viņa novilka. - Izrādās, ka tu mani vēl atceries?

-     Līdz pēdējam sīkumam.

-     Un kā tad tu tos sīkumus uzzināji?

-     Bagātīga un neapvaldīta iztēle.

-     Varbūt daudzpusīga?

-    Varētu teikt arī tā. Daudzpusīga iztēle… Tā man patīk pat vairāk.

-     Vai tev viss kārtībā?

"Jā-

-     Tu smirdi pēc benzīna.

-       Tikko uzpildījos, - Apihtins, ne mirkli nedomādams, atbildēja. - Tur bija vesela benzīna peļķe.

-     Vai alu iedzersi?

-    Jā, šodien divām trim krūzēm esmu nopelnījis.

-     Dzer manējo, es tūlīt vēl atnesīšu.

-     Es taču pats aiziešu! - Apihtins jau slējās kājās. .

-      Es tikpat esmu nosēdējusies, - Serkova atteica un viegli aizslīdēja starp galdiņiem uz letes pusi. Viņa bija zilos džinsos

un baltā kreklā ar atrotītām piedurknēm. Pēc divām trim minūtēm atgriezusies, sieviete uzlika uz galda divus svaiga alus kausus. Lūpas viņai likās viegli pietūkušas, bet šobrīd tās izskatījās koncentrējušās un noraizējušās. - Vai tev viss kārtībā? - viņa vēlreiz pavaicāja.

-Jā.

-     Vai par savām uzvarām nevēlies pastāstīt?

-Nē

-    Vai es tev šodien patīku?

-     Daudz vairāk nekā parasti.

-     Tu laikam esi pēc manis noilgojies?

-      Daudz vairāk nekā parasti. Tu izskaties… Vienkārši satriecoši. Piedod par uzmācību.

-     Un to tu sauc par uzmācību?

-    Tūlīt iedzeršu alu un sākšu uzmākties pa īstam.

-    Tad dzer ātrāk. - Viņa beidzot pasmaidīja. Tikai tagad, tikai pēc šiem vārdiem izplēnēja ilgās gaidīšanas laikā radies apvainojums.

Juferevs, sēdēdams dažus galdiņus tālāk, desmit metru attālumā no viņiem, ieinteresēti pētīja puisi, kurš ar puķēm un konfektēm iekārtojies līdzās Serkovai. Gan krizantēmas, gan konfektes bija nepieklājīgi dārgas, un tas izmeklētāju visvairāk darīja domīgu. Bet, kad Serkova reizē ar puisi piecēlās un devās -7i "pie mašīnas, Juferevu pārņēma dīvains satraukums - viņam šķita, ka ar šo cilvēku jau vairākkārt ticies un labi to pazīst.

Tomēr, lai kā izmeklētājs centās atcerēties, kur, kad un kādos apstākļos notikusi tikšanās, viss velti - viņš tā arī neuzminēja, kas viņš ir. Vienīgais izdevās pierakstīt tās mašīnas numuru, kurā Serkova iesēdās kopā ar savu kavalieri. Un vēl

Juferevs ievēroja - tā nebija lietišķa tikšanās, pārāk intīmi viņi devās uz mašīnu.

Un tad vēl ziedi, un tad vēl konfektes…

Daudzpieredzējušajam Juferevam nācās atzīt skumju, bet neapgāžamu faktu - tos abus gaida ilga un laimīga nakts, pilna mazu atklājumu un nepieklājīgu izpriecu.

Tomēr Jufereva secinājumi izrādījās nedaudz pārsteidzīgi.

Protams, viss notika, kā viņš paredzējis - ilga, laimīga nakts un nepieklājīgas izpriecas, bet ne jau uzreiz, ne uzreiz. Vispirms Apihtins devās uz Centrāltirgu. Gar kioskiem stiepās dzīvas satiksmes iela, tāpēc tirgošanās ievilkās ilgi, īpaši tajās pārdotavās, kur tirgojās ar šņabi, alu un citām pirmās nepieciešamības precēm.

-    Pagaidi mani te, - viņš teica Serkovai, apturējis mašīnu pie apmales.

-     Tu uz ilgu laiku?

-     Uz piecām minūtēm. Vai pagaidīsi?

-     Labi, - Serkova neiebilda. - Piecas minūtes es izturēšu.

Apihtins devās pie apgaismotajiem skatlogiem, aplūkodams

tajos izliktās licences. Viņu interesēja tikai degvīna kioski, gar tiem, kuri tirgojās ar ziediem, rotaļlietām, lētiem pulksteņiem, izbrāķētu elektrotehniku, pornokasetēm, prezervatīviem un grāmatām, kas apdziedāja jaunās Krievijas bandītisko dzīvi, tas pagāja garām neapstādamies.

Nogājis līdz rindas galam pirmo reizi, Apihtins meklēto nebija atradis. Viņš jau gribēja atmest šodien visam ar roku un atgriezties šurp rīt no rīta, bet tad galvā iešāvās laimīga doma - šie kioski taču cits citu pazīst, noteikti draudzējas vai konkurē, aizņemas cits no cita preci, naudu, pārdevējus un meitenes.

Un viņš piegāja pie pirmā, kas gadījās pa ceļam.

Lodziņā Apihtins ieraudzīja skuķēnu, vēl gluži bērnu - iznāk arī viņa iedalīta nakts maiņā. Kā tas šim meitēnam beigsies, nebija grūti iedomāties - ne pie kā laba nakts maiņas nenoved.

-     Kur ir Vahromejeva kiosks? - viņš pavaicāja.

-     Kā kiosks? - skuķēns saviebās, acīmredzot nodomādama, ka naksnīgais pircējs vienkārši uzmācas.

-     Goša Vahromejevs. Kur ir viņa kiosks?

-     Ā, - viņa atkal saviebās. - Vienu kiosku tālāk pa labi.

-     Arlabunakti! - Apihtins pasmaidīja.

-    Tad nu gan pateici… Laba nakts… Ha!'

Vienu kiosku tālāk pa labi tiešām pārdeva šņabi. Te arī aiz letes stāvēja jauns skuķēns.

-     Tu ko, tiešām te viena strādā visu nakti?

-     Un kas tad tev vajadzīgs?

-     Tāpat vien… Iedzert sagribējās.

-     Ņem, ja jau sagribējās.

-     Vai vienai nav bailīgi?

No kastēm, kārbām un pudelēm piekrautā kioska dzīlēm piepeši iznira drūms ģīmis.

-    Ko vajag? - vīrietis pavaicāja uzspēlētā lietišķumā vai varbūt ar vāji slēptiem draudiem.

-     Šņabi.

-Kādu?

-    Vecais, tu, protams, piedod… Man nav tik svarīgi, kāds šņabis, galvenais, lai pudele plakana, saproti? Lai kabatā var iebāzt.

-    A… - Vīrs atņirdzās, un Apihtins, sirdij notrīsot ieraudzīja starp viņa priekšzobiem labi zināmo spraudziņu. Tas viņiem acīmredzot iedzimts, nodomāja. Un līdzīgs arī bija tam

Vahromejevam, kurš šobrīd vēl kaut kur kvēloja. Ne jau kā izspļauts, protams, sajaukt būtu grūti, bet galvenajās līnijās.

Nakts bija smacīga, mitra, bet metāla kioskā, kur bija tikai viens mazs lodziņš, noteikti valdīja tāds bezgaiss, ka uzturēties tur varēja tikai, lūk, šī meitēna dēļ, kura tik ātri bija apguvusi rupjās, uzstājīgās un familiārās manieres. Nav jābrīnās, ka šie abi - Vahromejevs un jauniņā pārdevēja - bija nedaudz sasvīduši. Tāpēc, kā nosprieda Apihtins, uz pudeles paliks skaidri un neapstrīdami pirkstu nospiedumi.

-     "Smirnovku" ņemsi? - Vahromejevs pavaicāja.

-     Ņemšu, - Apihtins labprāt piekrita, paņemdams no slepkavas rokām pudelīti, turklāt, it kā nejauši, paņemdams aiz kakliņa. - Bet vai mūsējās "Smirnovkas" nav?

-     Atnāc rit.

-     No paša rīta?

-      Nu, tu nu gan laid! - Vahromejevs iesmējās. - Pēcpusdienā. Ap trijiem četriem atvedīšu.

-       Sarunāts! - Joprojām turēdams pudelīti aiz kakliņa, Apihtins norēķinājās un devās uz mašīnu.

Viņš bija iekļāvies tieši piecās minūtēs. Serkova sēdēja mašīnā, atvērusi abas priekšējās durvis.

-     Tev taču ledusskapī ir dzeramais, - viņa sacīja. - Un, kā atceros, labāks par šo.

-    Ne jau sev pirku, - Apihtins nepiespiesti atteica, nolikdams pudelīti uz grīdas pie aizmugurējā sēdekļa. - Vienam vecim apsolīju aizgādāt.

-     Dzersi kopā ar viņu?

23 — 1630

-    Nē, atdošu un viss. Tur vairs piecas minūtes nebūs vajadzīgas, tikai trīs.

353 " ■ >

-     Un tavi šodienas darbi būs padarīti?

-     Un sāksies dzīve.

-     Vai tiešām tas kādreiz notiks?

Apihtins, kā solījis, iekļāvās divās minūtēs. Izkāpis no mašīnas, viņš iegāja piecstāvu nama pagalmā un pirmajā kāpņutelpā uzkāpa pusotra stāva augstumā. Jufereva pastkastīti viņš jau pazina, atvēra bez grūtībām, ielika tur plakano amerikāņu šņabja pudelīti, kas izgatavota Polijā, atkal aizvēra durtiņas un, pārliecinājies, ka neviens šo dīvaino nodarbi nav vērojis, noskrēja pa kāpnēm lejup, šķērsoja pagalmu un gandrīz lēkšus ielēca mašīnā. Bet nobraucis trīs kvartālus, pieturēja pie tālruņa būdiņas un uzgrieza Jufereva numuru.

-Saša? Sveiks! Apihtins traucē

-     Ā, beidzot atbraucis! Rīt redzēsimies? Te šis tas noticis!

-    Tavā pastkastītē ir pudele šņabja. Esi ar to uzmanīgs. Tā ir vienos pirkstu nospiedumos. Ņem tikai aiz kakliņa, aiz metāla korķīša. Rīt ap pusdienlaiku piezvanīšu. Un tu man pateiksi, kas tie par pirkstu nospiedumiem. Sarunāts? - Apihtins izmisīgi centās atcerēties, kā pēdējā reizē uzrunājis Juferevu - uz "tu" vai uz "jūs". Bet tā arī neatcerējās.

-     Protams, bet…

-      Bija prieks tevi dzirdēt, Saša! Lai tev veicas! Uz drīzu redzēšanos! Paliec sveiks, dārgais! Lai tev veicas visās frontēs!

Apihtins steidzīgi izkliedza aizvien jaunas un jaunas atvadu frāzes, vēlēdamies tikai vienu - neļaut Juferevam neko pateikt. Arī tas ietilpa plānā. Kapteinim acīs viņš nevarēja rādīties, pārāk atšķīrās no tā baņķiera, kuru pazina Juferevs. Un klusībā nolēma - šādā paskatā neviens viņu neredzēs un kā baņķieri

Apihtinu neiepazīs. Tikai niecīgs izņēmums - viens cilvēks, iespējams, šo atgriešanos sevī tomēr redzēs. Tas pats, kurš šobrīd gaida mašīnā. Tovakar Apihtins vairāk no mājas ārā negāja.

Apihtins pamodās, kad skaistules Serkovas vairs nebija. Krizantēmas stāvēja trīslitru burkā - vāze viņa vecpuiša dzīvoklī neatradās. Trauki pēc vakariņām nomazgāti un nolikti kaudzītē uz galdiņa līdzās gāzes plītij.

- Paldies par to pašu! - Apihtins noņurdēja. Apstaigāja dzīvokli. Nopūties ieslēdza televizoru.

Raidīja pilsētas ziņas, kuras parasti noslēdza kriminālā informācija. Tieši kriminālhronikas dēļ pilsētnieki no rītiem ieslēdza televizorus. Skolotāju bada streiks, kalnraču streiks, izkāmējušu pensionāru gājiens, dārdinot zupas kausus pa tukšiem katliņiem - tas viss jau likās ierasti, garlaicīgi un nesatrauca ne valdību, ne pašus protesta dalībniekus, jo bija kļuvis par ikdienu, un kāda nozīme, kur tas notika - šajā vai citā pilsētā.

Tumšie kadri, kuros varēja sazīmēt Vahromejeva mājas, dūmojošās krāsmatas, lika sažņaugties daudz cietušajai Apihtina sirdij. Protams, viņš uzreiz pazina gan dzelzs vārtus, gan metāla plākšņu žogu. Acīmredzot filmējuši jau naktī - mirguļoja ugunsdzēsības mašīnu sarkanie zibšņi, zibēja ēnas, visapkārt pletās ūdens peļķes, bet, spriežot pēc krāsmatām, ugunsdzēsēji ieradušies diezgan pavēlu.

Un vēl operators parādīja - nespēja cilvēks pretoties vēlmei izklaidēt pilsētniekus ar šausmu desertu - to, kas palicis no algotā slepkavas Vahomejeva - stieplēm apvīti apdeguši kauli. Galvu arī parādīja.

Izrādās skočs pilnībā nebija sadedzis, un pa liesmām skraidošie operatīvie darbinieki varēja pilnībā restaurēt to notikumu gaitu, kuri risinājušies šai mājā karstā, bet varbūt ne pārāk vēlā vakarā.

-     Paskat, kā tev gājis, vecīt, - Apihtins nomurmināja. Viņu pārņēma savāda atsvešinātības sajūta, it kā nevis viņš, bet kāds cits to būtu izdarījis, svešs un nelabs cilvēks. Bet viņš - viņš pats ir tikai televīzijas skatītājs, kurš par visu notikušo brīnās, šausminās un sasit plaukstiņas.

Pasērojis par neveiksmīgā Vahromejeva bēdīgo likteni, Apihtins devās uz vannasistabu skūties. Ar to nācās noņemties katru dienu, atbrīvojoties no melnajiem sariem, kuri absolūti neiederējās rudajā ģīmī un pie rudajiem matiem. Apskatījis savu īso cekulu, viņš nolēma, ka vēl kādu dienu mati var iztikt bez krāsošanas.

-     Gan jau, - nolēma.

Un tikai pēc tam beidzot uzdrošinājās ieskatīties savā smalkajā ādas somā, kura visu nakti stāvēja nomesta gaitenī uz grīdas. Vakarā Apihtins nespēja to ienest istabā, it kā tajā slēptos kāda drausmīga sērga. Bet tagad, beidzot saņēmis sevi rokās, viņš ienesa somu istabā, nolika uz galda un atvēra rāvējslēdzēju. Iekšā vairs nebija gandrīz nekā, kas liecinātu par vakardienas raizēm - ne burkas ar benzīnu, ne vara stieples, ne līmlentes. Ja nu vienīgi uzgriežņu atslēga - vienkārši bija žēl aizsviest.

Un, protams, trofejas - nazis un sainītis ar naudu.

Apihtins izņēma ārā sainīti, attina, noņēma celofāna maisiņu, un skatienam pavērās vairākas simtdolāru paciņas. Tā arī bija - jauni dolāri, viena sērija, numuri pēc kārtas. Šo sēriju Apihtins zināja, atcerējās, tā bija ienākusi bankā vēl tad, kad viņš atradās priekšsēdētāja krēslā. Partija nebija liela, izgāja ātri, gandrīz visa palikdama savējo, bankas darbinieku rokās.

-     Nu ko, - Apihtins nomurmināja. - Lai tā būtu.

Brokastis bija ātras un nepretenciozas - pelmeņi, tējas siers.

Un Apihtins izgāja pilsētā.

Šodien viņam bija daudz darāmā.

Lai gan, runājot precīzāk, darbu nemaz tik daudz nebija, tikai tie visi izrādījās svarīgi un prasīja ārkārtīgu piesardzību pat visniecīgākajos sīkumos.

Slēgdams ciet durvis, viņš izdzirdēja iezvanāmies tālruni.

Mirkli šaubījies, Apihtins atgriezās dzīvoklī un pacēla klausuli.

Zvanīja Serkova.

-     Vai ar tevi viss kārtībā? - viņa apvaicājās.

-    Jā. Un ar tevi?

-     Arī.

-     Kaut ko uzēdi?

-     Jau šeit. - Viņa savas biezās lūpas savilka tādā smaidā, kāds agrāk netika manīts, un Apihtinam likās, ka viņš to burtiski redz. - Tu teici, ka tev šodien darīšanas.

-Jā-

-     Ieskriesi, piezvanīsi?

-Jā.

-     Un mēs iedzersim alu kļavu pavēnī?

-     Ceru, ka mums būs, par ko iedzert.

-     Alu var dzert arī bez smagajiem, svarīgajiem un svinīgajiem tostiem.

-    Tad iedzersim vienkārši tāpat.

-     Paliec sveiks, - viņa atteica un nolika klausuli.

Šķiet, nekas īpašs netika pateikts, bet Apihtins no dzīvokļa izgāja pacilātā noskaņojumā, juzdamies spējīgs paveikt iecerēto. Pirmo reizi pēdējo mēnešu laikā radās sajūta, ka viņš nav viens, ka ir kāds palīgs, uz kuru paļauties, kuram uzticēties. Nē, nē, viņš negrasījās nevienu iesaistīt, negrasījās dalīties savās raizēs. Nesen izstrādātie likumi joprojām bija spēkā.

Šīsdienas darbi likās vienkārši un nevainīgi - tuvākajā dārzeņu veikalā viņš nopirka pieclitrīgu sālītu tomātu burku un, pabraucis dažus kvartālus tālāk, degvielas uzpildes stacijā piepildīja to ar labu benzīnu. Un stingri uzspieda plastmasas vāciņu.

Ieskrējis gastronomijas veikalā, nopirka kārbiņu sērkociņu.

Skočs šoreiz nebūs vajadzīgs, un arī sveces izrādītos gluži „ liekas. Viņam vispār vairāk nekas nebija vajadzīgs. Ja nu tikai nedaudz pacietības, bet šī labuma Apihtinam netrūka.

Attapās viņš tikai pie Centrāltirgus. Izrādās, bija nepieciešama vēl viena lieta, vienkārša lieta, kuru viņš turpat tirgū nopirka metālizstrādājumu tirgotavā - piekaramā atslēga. Prasība atslēgai tika izvirzīta vienkārša - tai viegli jāaizslēdzas un pēc tam tā var arī vispār neatvērties. Tāda atslēga arī atradās - tērauda cilpa gandrīz mazā pirkstiņa resnumā, spējīga izturēt jebkuru slodzi - ar tādu pat dzelzceļa vagonu varētu pavilkt. Bet ne jau vagonus pārvietot grasījās Apihtins, viņa iecere bija daudz vienkāršāka.

Vahromejeva kiosks izrādījās jau atvērts, un vakardienas meitene, samiegojusies, noskūpstīta un saburzīta, skumji vaigu plaukstā atspiedusi, vērās ārā pa lodziņu kā mērkaķītis no būra. Viss liecināja, ka saimnieka kioskā nav un arī nevarēja būt. Kur viņš atrodas, Apihtins nojauta - ugunsgrēka vietā. Vai arī Jufereva kabinetā sniedz vaļsirdīgu liecību - brālim ienaidnieku nekad nav bijis, neviens viņam nav draudējis, dzīvoja viņš klusi un nevainojami. Apihtins to visu tik spilgti iztēlojās, ka laikam varētu atbildēt Vahromejeva vietā viņa paša vārdiem.

Kiosks likās pagatavots no dzelzceļa konteinera. Vienīgais, ko atlika veikt - izgriezt lodziņu preču izsniegšanai, kas kalpoja reizē arī par vitrīnu, un aizmugurē iestiprināt durvis.

Savu mašīnu Apihtins novietoja tā, lai paturētu redzeslokā šīs nepieejamās tērauda durvis mīnija krāsā.

Vahromejevs vakar solīja - būs preču pievedums, ienāks vietējā ražojuma "Smirnovka", kas, protams, izrādīsies tikpat neīsta kā viss cits šai kioskā, ieskaitot pašu saimnieku. Lai kas arī būtu noticis ar brāli - tirgošanās ir svēta lieta, un prece jāpieved.

Nogaidījis pusotras stundas, Apihtins izkāpa no mašīnas, aizslēdza to un devās pastaigāties pa tirgu. Ļaužu te bija maz, toties augļu un dārzeņu… Tik daudz nebija redzēts pat Kipras tirgos. No visērmīgākajiem eksotiskajiem augļiem līdz parastiem kartupeļiem.

Tad viņš nogāja gar gaļas letēm, gandrīz pusstundu veltīja instrumentiem un atkal atgriezās pie kioska. Meitēns vairs pie lodziņa nedirnēja, bet snauduļoja kaut kur tālāk, aiz kartona kastēm. Ieskatījies gar skatloga pudelēm iekšā kioskā, Apihtins viņu ieraudzīja, bet modināt nemodināja.

-    Ak jā! - Apihtins atcerējās un, iegājis saules sakveldētā tālruņa būdiņā, iemeta spraugā žetonu un uzgrieza numuru.

-     Klausos, - Juferevs atsaucās.

-     Sveiks, Saša. Apihtins traucē

-Tavu "Smirnovku" turējis rokās slepkava, - Juferevs nolēma velti netērēt laiku apsveikumiem.

-    Tu jau to atvēri?

-     Protams, ne.

-        Kāpēc? - Un Apihtins pakāra klausuli uz karstās, sarūsējušās sviras.

Vahromejevs parādījās trijos, kā jau solījis. Piebrauca ar baltu žigulīti kioskam no aizmugures, ātri izkāpa, aizsizdams aiz sevis durvis, spēcīgi piedauzīja pie dzelzs durvīm. Negaidīdams, kad meitēns atvērs, pieklauvēja vēlreiz, nervozi un nepacietīgi.

Durvis atvērās, un parādījās samiegojies purniņš. Kaut ko pateicis, Vahromejevs iegāja iekšā un aizcirta aiz sevis durvis. Labu brīdi nemanīja nekādas kustības. Vahromejeva mašīna stāvēja neaizslēgta, ar atvērtiem logiem. Tātad īpašnieks nekavēsies ilgi un teju, teju atkal parādīsies.

Tā arī notika.

Vahromejevs iznāca viens, brīdi apjucis pastāvēja, it kā aizmirsis, kas tālāk darāms. Šajos dažos mirkļos Apihtins pirmo reizi viņu kārtīgi apskatīja. Tāpat kā brālēns, viņš bija vidēja auguma, ar garām, spēcīgām rokām. Tikai šobrīd tās bezpalīdzīgi nokarājās gar sāniem. Acīmredzot acu priekšā joprojām kvēloja krāsmatas, viņš noteikti tur jau aizbraucis un redzējis apgruzdējušos kaulus, kurus apvija vara stieple.

Beidzot Vahromejevs, atbrīvojies no sastinguma, piegāja pie mašīnas, atvēra bagāžnieku, izlika uz asfalta trīs šņabja kastes un pa vienai ienesa kioskā, atkal aizcirzdams aiz sevis smagās durvis.

Apihtins gaidīja.

Kamēr kioskā atradās divi, neko nevarēja uzsākt. Pēc viņa aprēķiniem meitēnam drīz jānāk ārā - pavadīt visu nakti konteinerā un tad vēl pusi dienas nosēdēt saules sakarsētajā dzelzs kastē… Viņai vienkārši nepieciešams uz brītiņu iznākt laukā.

Bet minūtes ritēja, un no kioska neviens ārā nenāca - acīmredzot Vahromejevs stāstīja, kas noticis. Tomēr gaidīšana Apihtinu nenomāca.

"Lai pasēž vien," viņš domāja. "Viņiem ir, par ko parunāt. Kamēr abi vakar kaifoja kioskā, brālēns jau kvēloja. Zilām liesmām debess kvēl virs jūras dzīles…" Piepeši paši no sevis sa- virknējās vārdi, un Apihtins tos ar neizprotamu baudu atkārtoja skaļi.

Un saprata, ka gatavs rīkoties.

Izkāpis no mašīnas, viņš pietuvojās kioskam no aizmugures. Vahromejeva tirgotava likās daudz raupjāka un nejēdzīgāka par citām, toties drošāka un izturīgāka, to nebija iespējams ne aizdedzināt, ne uzspridzināt. Durvis piemetinātajās virās varēja . aizslēgt gan no iekšpuses, gan no ārpuses. Priekšpusē, līdzās skatlogam, izgriezts kvadrāts, apmēram metrs uz metru, kas arī iestiprināts virās. Paceltā stāvoklī slēģi varēja aizkabināt aiz āķa. Kad darbs beidzās, āķi atkabināja, slēģi nolaida lejup un iestiprināja metāla virās. Turpat ievēra arī piekaramo atslēgu.

Nogājis garām kioskam, Apihtins jau grasījās atkal rāpties mašīnā, kad izdzirdēja aiz muguras nodārdam dzelzs durvis - meitēns ātri izskrēja no kioska un devās uz tramvaja pieturu. Durvis atkal aizcirtās. Apihtins saklausīja sarūsējušā aizbīdņa griezīgo čīkstoņu - Vahromejevs ieslēdzās no iekšpuses. Tikai tad, kad meitēns jau bija aizsteidzies līdz pieturai, Apihtinam pieleca - viņa likās ne tikai noraudājusies, bet pat nobrēkusies. Acīmredzot vēsts par līdzīpašnieka bojāeju aizķēra arī viņu.

"Nekas, mīļā," Apihtins nodomāja. "Nav liela nelaime, ja nedaudz paraudāsi. Kas zina, varbūt tev tā ir veiksme."

Ne mirkli nevilcinādamies, viņš raižpilnu seju ātri piegāja pie mašīnas, paķēra no aizmugurējā sēdekļa smago plecu somu un no mugurpuses pietuvojās Vahromejeva kioskam. Cenzdamies negrabināt un nečīkstināt durvis, ielika armatūras virās piekaramo atslēgu un aizslēdza.

Tad ieklausījās.

Viss šķita mierīgi. Acīmredzot Vahromejevs, bēdu mākts, neko nebija sadzirdējis.

Apgājis apkārt kioskam, Apihtins ieskatījās iekšā.

-     Saimniek! - viņš iesaucās.

-     Nu? - no degvīna kastu aizmugures parādījās Vahromejevs. - Ko tev vajag?

-    Tu mani neatceries?

-Nu… Vakar "Smirnovku" pirki.

-     Pareizi, tas biju es. - Noliecies Apihtins izņēma no somas pieclitru burku ar benzīnu, bet atstāja to zemē

-     Tu taču esi Vahromejevs, vai ne?

-Nu?

-     Šonakt tavs brālēns sadega?

-     Kā tu to zini?

-    Kāpēc lai nezinātu, ja pats viņu sadedzināju… Tu nu gan laid, vecīt!

-Tu sadedzināji manu brālēnu?!

-       Vai atceries, pirms diviem mēnešiem jūs abi novācāt sievišķi un puišeli… Atceries? Tā bija mana sieva un dēls.

-     Neko nezinu.

-     Sieva un dēls. Tev pieleca?

-     Atšujies!

-      Bet brālēns atzinās. Mēģināja ar naudu atpirkties, piecdesmit tūkstošus dolāru nepažēloja. Pie sliekšņa zem grīdas dēļa glabāja. - Pacēlis burku, Apihtins to nolika uz letes.

Beidzot sapratis, kas tūlīt notiks, Vahromejevs metās pie durvīm.

-    Velti, vecīt… Viss paredzēts. Un tur, debesīs, jau arī izlemts. - Apihtins ar roku viegli iestūma burku iekšā. Tā nokrita uz dzelzs grīdas un sašķēlās, sašķīzdama sīkās stikla lauskās. Smacējošā vilnī benzīns vienā mirklī izplūda pa visu kiosku.

Paķēris kaut kādu āmuru, Vahromejevs sāka ar to dauzīt pa durvīm. Apihtins zināja - viss velti. Sameklējis somā sērkociņu kastīti, viņš vienu sērkociņu aizdedzināja un pietuvināja pārējo sēra galviņām. Tūlīt pat uzšāvās liesma.

Un viņš iemeta šo nikni šņācošo uguns kamolu iekšā.

Benzīns uzreiz uzliesmoja, vienā mirklī pārņemdams visu būtībā nelielā kioska iekšieni. Atskanēja necilvēcīgs bļāviens, jau liesmojošais Vahromejevs metās pie lodziņa, lai izlauztos ārā, bet arī to Apihtins bija paredzējis, atāķējis garo āķi, kas turēja dzelzs slēģi, viņš to sparīgi aizcirta. Tikko vāks uzkrita virai, Apihtins to ātri nostiprināja ar resnu stieples gabalu - arī par to bija padomāts, arī tas bija paredzēts, par šo uz pusēm pārlocīto stiepli.

Uguns iekšā gaudoja un rāvās pa visām spraugām uz āru, bet kliedzieni dzelzs kastē kļuva aizvien klusāki un slāpētāki.

-     Kas tur noticis? - daži garāmgājēji pieskrēja pie kioska, sākdami drūzmēties un haotiski skraidīt apkārt.

-    Acīmredzot īssavienojums. - Apihtins paraustīja plecus un, paķēris savu somu, devās pie mašīnas. Viņš apsēdās pie stūres, nesteidzīgi, ievērojot visus satiksmes noteikumus, izbrauca no stāvvietas uz ceļa, iekļāvās kopējā mašīnu straumē un, ātrumu nepalielinādams, virzījās, virzījās tālāk no šīs nepatīkamās vietas, kur pat atrasties šķita pretīgi.

Nobraucis dažus kvartālus, Apihtins izvēlējās klusāku vietiņu koku pavēnī un, piebraucis cieši pie apmales, apstājās. Te netrakoja niknas liesmas, neviens pirmsnāves mokās nekliedza, pēc ceptas cilvēku gaļas nesmirdēja un netika uzdoti muļķīgi jautājumi - kas noticis, kurš kliedz, kāpēc…

Piegājis pie mašīnas priekšējā numura, Apihtins noknibināja melnās uzlīmes, atjaunodams tā patiesīgumu un nevainību. Turklāt tas pats tika izdarīts ar aizmugurējo numuru. Visu dienu valkāto audekla naģeni viņš iesvieda tuvākajā atkritumu urnā, bet melnās brilles smalkajā ierāmējumā, no kurām arī kopš rīta nebija šķīries, iemeta caur restītēm kanalizācijā. Paņēmis no aizmugurējā sēdekļa zilu džinsu jaku, viņš to uzrāva mugurā, iesēdās mašīnā un devās uz parku, kas atradās netālu no Centrālā universālveikala. Tur, zem milzīgām kļavām, visu vasaru darbojās alus bārs, kur pārdeva Gluži labu īru alu, turklāt no mucām, lejot augstos, smalkos kausos ar savādu ģerboni uz sāna.

Apstādinājis mašīnu ēnā, lai tā spēcīgajā pusdienu saulē nesakarstu, viņš apsēdās pie galdiņa. Pa galdiņa plastmasas virsmu slidinājās viegli sauleszaķīši, novēršot domas no pēdējo dienu skumjajiem iespaidiem.

Pienāca viesmīlis.

-      Atnes, vecais, man alu! - Apihtins palūdza. - Aukstu. Kausu paņem lielāku un pielej līdz malām.

-     Vietējo?

-     Kurš labāks…

-Iru?

-Jā. Un riekstiņus arī.

-     Arī no dārgajiem?

-    Es nezinu, ko nozīmē dārgākie… Teicu jau - tādus labākus.

-     Sapratu. - Un viesmīlis, apjautis, ka pateicis kaut ko ne sevišķi taktisku, izkūpēja svelmainajā vasaras gaisā starp sauleszaķīšiem, ēnām un pusēnām, starp zeltītiem alus kausu zibšņiem, starp jaunām meitenēm un brīnišķīgiem puišiem.

Un pasaulē viss šai dienā bija labi, tīri un svētsvinīgi.

Bet, kad Apihtins jau beidza tukšot savu kausu, pie viņa piesēdās jauna skaista sieviete baltos džinsos un baltā krekl- blūzē Blūzes piedurknes bija nedaudz atrotītas, atsedzot iede- gušas rokas, kuras klāja viegla, gaiša pūciņa, sievietei bija biezas, nedaudz uztūkušas lūpas - šķita, viņa tūlīt svilps vai kādu noskūpstīs…

-     Vai sen sēžam? - Nadja painteresējās.

-      Būs jau stundas divas, - Apihtins, kā ierasts, samelojās, veidodams sev alibi, kurš, kas zina, varbūt noderēs šajā riska un briesmu pilnajā dzīvē

-     Būtu piezvanījis… Es varēju arī agrāk atnākt.

-     Slinkums, - Apihtins pasmaidīja.

-     Tad nu gan! - Serkova iesmējās.

-     Kad tev būs atvaļinājums?

-     Septembrī.

-     Bet ja nu no rītdienas?

-     Mani vienkārši padzīs.

-     Lai.

-     Nesapratu?

-    Es teicu, ja vēlas, lai tevi padzen. Bet mēs jebkurā gadījumā rīt dosimies atvaļinājumā.

-     Vai varu pajautāt - uz kurieni?

-      Uz Grieķiju. Klaiņosim pa salām. Grieķijā ir tik daudz salu, tik daudz salu, ka visas apskatīt nemaz nav iespējams. Bet censties jau var. Un uz katras salas ir maza viesnīciņa, mazs laukumiņš jūras krastā. Katru vakaru tur spēlē mūziku, dejo jautri, iedeguši cilvēki, dzer vīnus, kuriem doti brīnišķīgi nosaukumi: "Afrodīte", "Venēra", "Atēnas"… Bet no rīta mazs kuterītis aizved uz citu salu. Un izrādās, ka tieši šī piecpadsmitā vai septiņpadsmitā sala ir daudz labāka, mājīgāka un satraucošāka nekā visas iepriekšējās.

-     Satriecoši!

-      Bet, ja mums nepatiks kuterītis, zvejnieki mūs pārvedīs savā šalandā vai kā nu pie viņiem tās dēvē

-     Padomā tik!

-     Es nejokoju. - Apihtins nenovērsdamies lūkojās Serkovai tieši acīs. - Tūlīt tu iesi uz savu kantori un uzrakstīsi iesniegumu. Ar rīta vilcienu brauksim uz Maskavu.

-     Es nepaspēšu sakravāties, - Serkova nevarīgi iebilda.

-     Visu trūkstošo nopirksim pa ceļam.

-     Tu esi tik bagāts?

"Jā-

-      Pirmo reizi dzirdu tik lakonisku atbildi tik netaktiskam jautājumam. Parasti atbild izvairīgi. Kā uz to skatās, kā to saprot.

-    Esmu pietiekami bagāts, lai uz šādiem jautājumiem varētu atbildēt nedomājot. Tu iesniegsi savu dokumentu un iesi prom, negaidot atbildi. Tev ir puse dienas, lai sakravātos. Mēs klaiņosim pa mazajām Grieķijas saliņām, peldēsimies mazās pludmalēs, ēdīsim mazos restorāniņos, apmetīsimies mazās viesnīciņās un baudīsim viens otra sabiedrību. Vai tev ir ārzemju pase?

-Jā.

-     Lieliski. Uz Grieķiju vīza nav nepieciešama. Rīt ar rīta vilcienu mēs dosimies uz Maskavu.

-     Vai kaut kas atgadījies?

-Jā-

-    Tev steidzīgi jāaizbrauc?

-Jā.

-    Tā arī būtu teicis.

-     Tā arī tagad saku.

-     Vai man draud briesmas?

-Nē

-     Bet es taču zinu, ka man draud briesmas! Un tu arī to zini! - Šķiet, Serkova pirmo reizi pacēla balsi.

-      Tu vaicāji, es atbildēju. Parasti es atbildu par saviem vārdiem.

-     Jā? - Serkova brīnījās, vēl vairāk izstiepdama uz priekšu savas satriecošās lūpas. - Nu labi..-. Lai notiek. Miers. Dzīvē ir brīži, kad sievietei vienkārši jāapklust.

-     Ļoti pareiza piebilde.

-    Bet varbūt brauksim uz Kipru? Stāsta, tur esot gluži labi.

-    Kipra atkrīt.

-    Kāpēc?

-    Man tā ir slēgta teritorija.

-    Un atkal es apklustu.

-    Vai mēs braucam?

-     Jā. - Serkova izslēja galvu, it kā mezdama izaicinājumu Apihtinam un pati savam liktenim. Bet varbūt pavēršot seju sitienam. Vai saulei.

-       Divus alus, lūdzu! - Apihtins palūdza garāmejošajam viesmīlim.

Un viņš atkal izgaisa starp sauleszaķīšiem žilbinošas gaismas pielietajā izplatījumā. Un atkal parādījās, atstādams uz galda divus zeltainus alus zibšņus. Saule blāzmoja dzidrajā alū, izirdama tūkstoš sīkās dzirkstelēs tūkstoš rasas lāsītē, kas pārklāja vēsos kausus.

-     Dzīvosim, - Apihtins teica.

-    Vismaz pacentīsimies. - Serkova pētoši viņu uzlūkoja.

Turpmākie notikumi piepeši sāka risināties tik strauji, ka Apihtins ne vienmēr ievēroja jau notikušās pārmaiņas. Tikko kļavu pavēnī atvadījies no Serkovas, viņš, ne mirkli nekavēdamies, drāzās uz nekustamo īpašumu aģentūru "Kvadrāts", ar kuras palīdzību pavisam nesen iegādājās divistabu dzīvokli.

-    Mans uzvārds Antonovs, - viņš paziņoja. - Es nopirku no jums dzīvokli.

-    Atceramies.

-    Tagad gribu to pārdot. Pa šo laiku cenas pieaugušas, bet es esmu ar mieru saņemt to pašu summu.

-    Bez problēmām. Atnāciet rit no rīta, un mēs visu izdarīsim.

-    Viena problēma tomēr ir, - Apihtins iebilda. - Viss jāpārdod šodien. Atdodot dzīvokli par to pašu cenu, es uzdāvinu jums tūkstoš dolāru. Te esmu es, lūk, mani dokumenti, aiz sienas sēž jūsu notārs. Varbūt nedaudz papūlēsimies, un jūs šai vienā stundā nopelnīsiet tūkstoti.

Aģentūras īpašnieks, milzīgs, apaļīgs tēvainis, brīdi sēdēja, truli blenzdams sienā, un neko neatbildēja, apdomādams dažādus variantus. Tad notrīsēja, sāka mirkšķināt acis, it kā viņš tikko, pirms mirkļa, būtu atgriezies no nezināmām tālēm.

-     Sarunāts, - viņš īsi noteica un izgāja no kabineta.

Pēc piecām minūtēm atgriezies, klusēdams nolika Apihtinam priekšā divas dolāru paciņas.

-     Te ir divdesmit. Nokārtots?

-     Man vēl ir mašīna, žigulis. Tā ir jauna un maksā piecus tūkstošus dolāru. Es atdodu par četriem, bet šodien un tūlīt. Sarunāts?

-     Tiešām jauna?

-      Mēnesi veca. Visi dokumenti man ir līdzi. Esmu gatavs parakstīt visu, ko jūs man iesmērēsiet. Bet četrus tūkstošus - tepat un tūlīt.

-     Sarunāts.

-     Daži sadzīviski sīkumi, - Apihtins piebilda. - Šajā dzīvoklī es vēl pārnakšņošu. Rīt no rīta izvākšos.

-     Der, - īpašnieks palocīja galvu. "

-    Vēl tur atrodas mēbeles pusotra tūkstoša dolāru vērtībā. Jūs man par to dosit tūkstoti. Mēbeles ir jaunas, arī mēnesi vecas.

-    Spicas pārmaiņas dzīvē?

-    Sarunāts? - Apihtins pārvaicāja.

īpašnieks klusēdams piecēlās un šoreiz nebija desmit minūtes. Ienācis nolika Apihtinam priekšā pavisam plānu paciņu - desmitdolāru banknotes.

Apihtins nepārskaitījis visu naudu iesvieda somā.

-    Mašīna stāv pagalmā, varat apskatīties.

-    Jau redzēju.

-     Rīt tā stāvēs pie manas mājas, pagalmā. Dokumentus es jums tagad jau atstāšu sirdsmieram, bet atslēgas būs dzīvoklī. Virtuvē uz nagliņas. Jautājumi ir?

-    Mūs gaida notārs.

Apihtins sekoja īpašniekam, uz blakuskabinetu un pēc stundas iznāca ar dažiem papīrīšiem, kuri apliecināja, ka nav viņam ne dzīvokļa, ne mašīnas un nekas, nekas vairs pilsoni Antonovu nesaista ar šo pilsētu. Pat izrakstīties nevajadzēja - pietika pietuvināt pasei aizdegtu sērkociņu. Ko Antonovs, piedodiet, Apihtins ari izdarīja.

Un vai vispār tāds pilsonis Antonovs pa šo balto pasauli kādreiz staigājis?

Nē, tāda nekad nav bijis.

Un, šķiet, ka arī nebūs.

Juferevam viņš piezvanīja jau no Maskavas, no Šerementjevas. Kamēr Serkova apskatīja neredzētās vitrīnas un mielojās ar kūkām, viņš iegāja tālsarunu punktā un uzgrieza izmeklētāja numuru. - Klausos, - Juferevs dzedri atsaucās.

-     Apihtins traucē.

-      Ļoti patīkami. - Izmeklētājs nebija noskaņots uz ilgu un detalizētu sarunu, acīmredzot viss pilsētā notikušais pilnībā gūlās uz viņa pleciem. - Es klausos, Vladimir Nikolajevič.

-     Rau, piezvanīju… Domāju, varbūt mūsu frontē kaut kas jauns noticis?

-       Man, Vladimir Nikolajevič, ir tāda sajūta, ka mums frontes ir dažādas. - Šī saruna uzreiz pārgāja uz "jūs".

-     Maldīga sajūta.

-     No kurienes zvanāt?

-    No Maskavas.

-     Atgriezties vairs nedomājat?

-     Nē, kāpēc ne… Es noteikti atgriezīšos.

-     Kad jūs gaidīt?

-     Aptuveni pēc mēneša.

-     Nu ko, kad atbrauksit - ienāciet. Priecāšos jūs redzēt.

-     Esmu dzirdējis, jums ir jauni noziegumi?

-     Par ko jūs runājat?

-     Pilsoņi deg… Daži ar visu māju, citi ar kiosku.

-     Tie ir nesaistīti gadījumi. - Juferevs nopūtās, un Apihtins saprata, ka viņa minējums izrādījies pareizs - šie notikumi patiešām smagi nomāca izmeklētāju. - Notiek savstarpēja izrēķināšanās, īpašuma pārdalīšana.

-       Man gan neliekas, ka šie notikumi ir tik nesaistīti, - Apihtins iebilda. - Šķiet, ka tos var sasaistīt, savienot, un tad, iespējams, varētu rasties gluži cits viedoklis.

-       Interesanti, - Juferevs pavīpsnāja. - Vai par to jūs Maskavā izdzirdējāt?

-       Jā. Šeit runā, ka šiem abiem līķiem ir kaut kas kopīgs.

-     Kas tad tas, interesanti, būtu?

-     Spraudziņa starp zobiem. Tā taču saglabājas arī apdegušā galvaskausā, vai ne?

-     Jūs gribat teikt, jūs gribat teikt… - Juferevs sāka runāt ātrāk. Piepeši viņam pār muguru pārskrēja ledainas tirpas. - Jūs gribat teikt…

-    Uzredzēšanos, Saša! Kad būšu pilsētā, es noteikti piezvanīšu.

Un Apihtins pakāra klausuli.

Tai pašā dienā, vairāk uz vakarpusi, viņi ar Serkovu jau bija Atēnās. Abi apmetās viduvējā viesnīcā "Mirāža" pilsētas centrā. Un visu vakaru, līdz dziļai naktij klīda pa restorāniņiem, kafejnīciņām un ieskrietuvēm, dzēra sauso vīnu un runāja par salām. Bet no rīta devās turp, mēneša laikā apmeklēdami pusotra desmita salu. Viņi redzēja, kā lec un riet saule, redzēja, kā jūras dūmakā garām aizpeld sala pēc salas. Tās visas šķita noslēpumainas un vēl neatklātas, bet retās uguntiņas, kas pamanāmas kalnos, mierīgi varēja būt ugunskuri, uz kuriem savu laupījumu cepa senie grieķi.

Mazās ostas bija rosīgas, piekrastēs zibsnīja ugunis un skanēja mūzika, kurā jautās tik daudz stīgu skaņu, ka dvēselē atdzīvojās senas, nesadzijušas rētas.

Visu šo laiku Apihtins neskuvās un mēneša laikā uzaudzēja biezu, tumšu, gluži apihtinisku bārdu. Gaišos matus viņš nokrāsoja tumšā krāsā, bet ataugušos vairs nebalināja, ļaudams tiem atgūt dabisko toni. Jau pirmajā vakarā Atēnās nopirka sev lieliskas brilles masīvā ietvarā ar nedaudz tonētiem stikliem.

Serkova šīs pārvērtības vēroja mēmā izbrīnā - nez kā nojauta, ka neko jautāt nedrīkst. Apihtins pamazām atgriezās savā ādā, un tagad jebkurš paziņa viņu uzreiz nekļūdīgi atpazītu. Seno ķermeņa svaru viņš neatjaunoja un pēc tā arī netiecās, nolemdams, ka seno veidolu panāks ar melna uzvalka palīdzību.

Serkovai, protams, radās jautājumi, turklāt visdažādākie. Apihtins to redzēja, juta, bet tikai vienu reizi atļāvās īsu paskaidrojumu. Viņi brauca ar smagnēju zvejas šoneri, bura šļaugani nokarājās, saule tikko bija norietējusi, un iestājās sārts jūras mijkrēslis.

-     Bet rudenī brauksim uz Spāniju, - Apihtins paziņoja, kā turpinādams sen aizsāktu sarunu.

-     Mani noteikti izsviedīs no darba.

-     Darbu mēs atradīsim.

-      Ņemsi pie sevis? - viņa pavaicāja, labi saprazdama, cik jautājums divdomīgs.

-    Ņemšu, - Apihtins atbildēja, apzinādamies teiktā zemtekstu.

-    Vai tev ir tādas iespējas?

"Jā.

-       Kas tu esi, Volodja? - Serkova, beidzot sadūšojusies, pavaicāja.

-     Baņķieris.

-    Tev ir sava banka?

-Ir.

-     Laba?

-    Nezinu. Es to atstāju labā stāvoklī.

-    Tur palika uzticami cilvēki?

-    Varētu teikt arī tā.

-     Bet varētu ari ta neteikt.

-Jā-

-     Gaidāma ciņa?

-     Varbūt.

-    Tu uzvarēsi.

-     Kāpēc tu tā domā? - Apihtins jutās pārsteigts.

-    Nezinu, - viņa paraustīja iedegušos, mijkrēslī tumšos plecus. - Es šobrīd nespēju iedomāties cilvēku, kurš varētu tikt ar tevi galā.

-     Es arī, - Apihtins atzinās.

No rīta atklājās, ka viņi nakšņojuši viesnīcā uz Hidras salas. Baltais baznīcas pagalms, baltā piekraste, augstie, akmeņiem izliktie krasti, senlaicīgie lielgabali, kas arī tagad šķita gatavi dot pretsparu jebkuram nelūgtam viesim.

Apihtins izgāja no viesnīcas, kamēr Serkova vēl gulēja, ērti iekārtojusies platajā gultā. Virs jūras milža dūmaka, piekrastes akmens plāksnes vēl mitras no mazgāšanas, bet brīvdabas kafejnīcā no galdiem un krēsliem nebija nožuvusi rasa. Apihtins ātri atrada tālsarunu punktu un piezvanīja uz banku, lai parunātu ar sekretāri.

-     Alla Petrovna! Labdien!

-     Ak dievs! Vladimir Nikolajevič!

-Jā, tas esmu es, - Apihtins nodūdoja. - Kā bez manis dzīvojat?

-    Mums nelaime, Vladimir Nikolajevič! Vienkārši kaut kāds ārprāts… Kaut kas notiek, bet es nesaprotu! Visas nelaimes mūsu bankai uzbrukušas…

-     Kas noticis?

-    Uzbrukums Basarginam! Iedomājieties, viņa mašīna sašauta ar automātu! Brauca savās darīšanās, apstājās krustojumā, piebrauca sveša mašīna un uzreiz ar automātu pa stikliem! Viņi tūlīt pat aizbrauca, pazūdot nezināmā virzienā! Pa televizoru ik pēc stundas ziņo, kā tie izskatās, bet pagaidām neviens nav aizturēts!

-     Tātad tas atkrīt, tātad viņš ne…

-     Nesapratu?

-    Nē, to es tāpat vien, pats ar sevi sarunājos. Vai Basargins dzīvs?

-     Viņš guļ slimnīcā, mēs jau apciemojām, aiznesām augļus, dārzeņus, vistas gaļu…

-     Pie samaņas?

-     Lodes trāpījušas rokā un plecā! Viņš paspējis pieliekties, kad sākās šaušana… Šoferis nogalināts, Vladimir Nikolajevič. Lode iešauta galvā. Mums tāda nelaime, tāda nelaime, es pat vairs nezinu, ko darīt!

-     Kas tagad izpilda Basargina pienākumus?

-     Cikins.

-     Bet kāpēc ne Oseckis?

-     Atteicās! Teica, dzīvot gribu! Kategoriski atteicās!

-     Kā Cikins? Vai tiek galā?

-    Tikt jau tiek, - Alla Petrovna skābi noteica, - bet…

-     Bez spožuma?

-      Ai, bez spožuma gan, Vladimir Nikolajevič. Dieva dēļ, brauciet ātrāk mājās.

-     Būšu pēc dažām dienām.

-Kad?

-     Vēl trīs četras dienas ļausit paslinkot? .

-     Protams, Vladimir Nikolajevič! Es visiem pateikšu…

-      Nevienam! - Apihtins iekliedza klausulē - Vai jūs mani labi sapratāt? Alla Petrovna, neviens, izņemot jūs, to nezina. Un nezinās, vai ne?

-     Protams!

-     Visu labu, Alla Petrovna.

Apihtins aizgāja līdz piekrastei, tad līdz viesnīcai, pēc tam atkal atgriezās sarunu punktā. Šoreiz viņš piezvanīja bankas "Fenikss" apsardzes priekšniekam.

-     Fedja? Apihtins… Vēl viens delikāts uzdevums.

-    Vienmēr gatavs.

-       Man ir trīs vietnieki. Tu viņus pazīsti. Nesaceļot lielu troksni…

-     Es arī mazu nesacelšu.

-     Tā būs labāk. Tātad, nesaceļot nekādu troksni un nevienu no bankas šajā darbā neiesaistot, iztausti… Tikai piesardzīgi!

-    Vienmēr gatavs!

-     Vai kādam no vietniekiem nav sakari ar puišiem no kriminālajām aprindām. Kaimiņi, attāli radinieki, kursabiedri, mīļākās…

-     Skaidrs!

-     Būšu nākamnedēļ. Vai laika pietiks?

-     Pilnībā. Vai par Basarginu esat dzirdējis?

-    Dzirdēju, bet juceklīgi.

-       Divas kārtas no diviem automātiem. Viņš izbrauca no bankas jau vakarā. Tumšs krustojums, sarkanā gaisma luksoforā, piebrauc žigulītis - un divas kārtas pa stikliem. Šoferis beigts uz vietas, Basarginam vairāki ievainojumi, bet dzīvību neviens neapdraud. Vecis izķepurosies.

-     Motīvi?

-    Nav ne jausmas. Pa manu līniju neviena pavediena.

-     Cikins kaut ko runāja par draudiem pa telefonu?

-     Par to stāstīja tikai Cikins.

-    Tagad viņš aizvieto Basarginu?

-    Jā. Oseckis nobijās.

-    Bet kā tad Cikins? Neizvairījās?

-      Pārdrošs vecis, Vladimir Nikolajevič! Jūra līdz pautiem! Bet apsardzi palielināja divkārt.

-    Tas pareizi darīts. Viss, Fedja! Uz drīzu redzēšanos!

-     Gaidām!

-     Sagaidīsiet, - Apihtins pa jokam piedraudēja. Apsardzes priekšnieks sāka smieties, un tā arī saruna beidzās. Kad Apihtins gāja atpakaļ uz viesnīcu, dūmaka virs jūras

bija kļuvusi sārta, piekrastes akmens plāksnes nožuvušas, bet kafejnīcā pie piestātnes viesmīlis tīrīja galdus un krēslus. Saule te vēl tikai ausa, bet tālākajā pilsētā, uz kurieni Apihtins zvanīja, laiks bija divas stundas ātrāks.

-     Kas jauns lielajā pasaulē? - Serkova viņu sagaidīja pie viesnīcas sliekšņa.

-     Uzbrukums manam vietniekam.

-     Dzīvs?

-Jā-

-     Mēs steidzīgi atgriežamies?

-     Pēc plāna palikušas vēl divas salas.

-    Varbūt tu esi vajadzīgs?

-     Nē, tur es neesmu vajadzīgs.

Nonākuši piekrastē, viņi devās uz priekšu gar skatlogiem. Apihtins bija jautrs un pacilāts, šķiet, uzzinājis nevis drūmas ziņas, bet vispatīkamākos jaunumus. Skatlogos bija izlikti dīvaini un neparasti nieciņi. Pēc ilgām pārdomām, šaubām un strīdiem viņi nopirka nelielu kociņu, kura lapas bija darinātas no daudzkrāsainiem akmentiņiem. Kociņš rīta saules staros mirguļoja, akmeņi dzirkstīja, un no nieciņa plūda tāda līksmība, ka no tāda pirkuma nebija iespējams atteikties.

Jaunāks, tievāks, īsi apgrieztiem matiem un nelielu bārdeli, bet pilnīgi atpazīstams, Apihtins tumšā profesionālā uzvalkā un masīvās brillēs ar tonētiem stikliem uzskrēja pa bankas "Fēnikss" kāpnēm. Viņu pazina, pie viņa steidzās, viņu apsveica.

-      Labdien, Alla Petrovna! - Un viņš uzlika uz sekretāres galda litrīgu grieķu konjaka pudeli, uz kuras etiķetes lepojās divpadsmit zelta zvaigznes.

-    Vladimir Nikolajevič! Es taču nedzeru!

-    Laiks sākt!

-     Kā?! Taisni tūlīt?

-     Nekavējoties.

-Jūs jokojat…

-     Protams! Alla Petrovna!

-    Vai kādu pie jums uzaicināt?

-    Apsardzes priekšnieku.

Pakins, strauji atvēris durvis, ienāca kabinetā un, plaši iepletis rokas, devās pie Apihtina, kurš rīkojās tieši tāpat, tāpēc abi labu laiku viens otru pagumzīja, cenzdamies atraut no grīdas.

-     Lieliski izskatāties, Vladimir Nikolajevič!

-       Tu arī neesi novājējis un izvārdzis! Sēdies, - Apihtins norādīja uz krēslu pie žurnālu galdiņa.

Pakins smagi iezvēlās krēslā, vēl labu brīdi raustīdams bikses, grozīdams plecus un kārtodams žaketi, līdz beidzot spēja kaut ko izdvest.

-Tad nu klausieties, Vladimir Nikolajevič… Ja runājam par jūsu uzdevumu… Rezultāti mulsina.

-Ko?

-     Piemēram, mani. Varbūt arī jums tie liksies interesanti.

-     Runā ātrāk, man jau bail paliek!

-    Visiem trijiem jūsu vietniekiem ir pietiekami cieši sakari ar kriminālo pasauli.

-    Tā! - Apihtins ieķērcās, kā sitiena ķerts.

-      Bet, no otras puses, nekā tik dīvaina tur nav, Vladimir Nikolajevič. Mums visiem ir sakari ar kriminālo pasauli, visi no tās barojamies vai arī paši to barojam. Uzdrošināšos atgādināt, jūs arī pavisam nesen zaudējāt tuvu draugu Kandaurovu, ar kuru, kā atceros, sēdējāt šais pašos krēslos pie konjaka glāzes.

-    Jā, jā, jā, - Apihtins piekrita. - Te es laikam būšu nošāvis greizi. Siltajās zemēs zaudējis domas asumu.

-     Gribat dzirdēt detaļas?

-     Tām vairs nav nozīmes.

Šai mirklī atsprāga vaļā durvis, un kabinetā ielauzās abi Apihtina vietnieki - Oseckis un Cikins.

-      Es vakaros atkal ar draugiem un nav man vairāk kur steigt! - Oseckis jau pie sliekšņa iedziedājās un metās apskaut Apihtinu.

-      Nu tad beidzot, - Cikins izdvesa un arī viņu apskāva. Vietnieku apskaudams, Apihtins piepeši skaudrā žēlumā ievēroja tā kaulainās lāpstiņas. Acīmredzot nabagam pēdējā laikā nācies trūkties, viņš līdzcietīgi nodomāja.

-     Kā Basarginam klājas?

-     Vecis atdzīvojas! - Oseckis priecīgs paskaidroja. - Kļūst vēl skaistāks nekā agrāk.

-     Viņš jau zina par tavu atbraukšanu, - Cikins piebilda. -' Gaida.

-     Apmeklēsim! - Apihtins apsolīja. - Šodien pat! Tūlīt!

-     Es iešu, ja? - Pakins beidzot par sevi atgādināja.

-    Jā, Fjodor, tu esi brīvs. Paldies par darbu! No manis pienākas!

-     Tas labi, - Pakins šķelmīgi pamāja ar galvu.

Abi vietnieki neizpratnē pavadīja viņu ar skatieniem un reizē pievērsās Apihtinam - sak, kā to saprast, vai tiešām vispirms bija jāsatiekas ar šo resni?

-      Aizbraucot es viņam uzdevu vienu darbiņu, - Apihtins paskaidroja.

-     Kādu? - Oseckis nespēja savaldīties.

-      Tādu mazu, delikātu darbiņu, drīzāk lūgumu, nekā pavēli… Palūdzu pavērot bankas cilvēkus… Kā kurš uzvedas, kura labā strādā, kādi sakari, pazīšanās kriminālajā pasaulē… Nu, un tā tālāk.

-     Un mūs visus novēroja? - Cikins aizvainots pārjautāja.

-     Kāds tad jums ar to sakars? Turklāt - kā gan viņš varētu jūs novērot? Jūs viņam neesat pieejami.

-     Un ko tad viņš labu ieraudzīja?

-      Ir daži interesanti novērojumi. Kā izrādās, ne viss mūsu kantorī ir tik skaidrs un vienkāršs… Šerpas ziņas sagādājis mūsu Pakins. Starp citu, arī par uzbrukumu Basarginam viņš zina daudz vairāk nekā pilsētas izmeklēšanas orgāni.

-     Ko tad viņš tādu zina? - Cikins painteresējās.

-    Teica, ka viņam esot minējumi, kurš ir pasūtītājs.

-     Tad lai nosauc vārdā! - Oseckis iesaucās.

-     Nosauks, - Apihtins piekrītoši palocīja galvu. - Jūs ielauzāties kabinetā, un viņam nācās atvadīties. Mūsu saruna tikko sākās, bet uzvārdus Pakins nosaukt paspēja, paspēja gan. - Apihtins gvelza muļķības, galīgus niekus, un jebkurš vērīgs klausītājs viņu uzreiz atmaskotu - laiž muļķi Apihtins, bāž banānus ausīs saviem vietniekiem, jo, ne vārda nebilzdams par lietu, tikai turpina tērgāt par kaut kādām aizdomām, atmaskošanu, pierādījumiem. Un panāca savu blēdis un provo- kators, panāca tomēr - viņa vietnieki sāka uztraukties un nervozēt.

-     Tā sakot, tā sakot, - sāka bērt Cikins. - Ja jau viņš zina pasūtītāja vārdu, tad jārīkojas! Tūlīt pat!

-     Rīkosimies, - Apihtins atbildēja.

-    Tagad mums Cikins ir bankas priekšsēdētājs, viņam tas arī jāuzdod! - Oseckis iesaucās.

-     Nafig man tie tavi uzdevumi! - Cikins piepeši saniknojās. - Šim darbam ir īpaši dienesti, lai viņi ar to arī nodarbojas!

-    Kā tu teici? - Apihtins pagriezās pret viņu. - Nafig? Agrāk tādus izteicienus no tevis neesmu dzirdēji. Traki šerpi esi sācis izteikties.

Apihtins bezgalīgā labvēlībā uzlūkoja Cikinu, un viņa smaids kļuva arvien platāks un priecīgāks, it kā beidzot būtu saticis senu paziņu, kuru vairs nebija cerējis ieraudzīt. Acīs un sejā pat parādījās tēvišķs maigums. Runā, sak, runā un nerim- sties, esmu gatavs stundām tevi klausīties.

-     T'sakot… - Cikins aprāvās un nez kāpēc atbildēja Osec- . kim, lai gan jautājumu bija uzdevis Apihtins. - Kad pasēdēsi tajā priekšsēdētāja krēslā, ne tā vien sāksi runāt.

-     Kurš tad tevi tajā krēslā vilka?

-     Un kuram tad bija pilnas bikses, kad tajā krēslā jāsēžas?

-       Man pilnas bikses, - Oseckis sāka skaļi smieties. - Vispirms trieciens Volodjam… Piedod man, Volodja, Dieva dēļ… Pēc tam trieciens Basarginam… Un es sapratu - notiek apšaušana. Jāglābjas. Tādā situācijā vispār nebija vērts iecelt priekšsēdētāju. Bet uzradās pilsonis Cikins… Sak, vēlos vadīt! Sak, sen par to sapņoju!

-     Nafig man te jāklausās tavi murgi! - Cikins atkal zaudēja savaldību. - Basargins slimnīcā, tev pilnas bikses, kādam taču tie dokumenti jāparaksta! Volodja, vai tad man nav taisnība? - Cikins pagriezās pret Apihtinu.

-      Taisnība tam, kuram vairāk tiesību. - Apihtina smaids palika tikpat mīlošs. - Velti tu, Igor, viņam uzbrūc, - viņš nomierināja Osecki.

-      Kurš tad viņam uzbrūk! Es vienkārši priecājos par tavu atgriešanos!

-     Vajadzētu nosvinēt, - Apihtins sapņainā balsī ierosināja, un viņa galvā cits aiz cita sāka joņot dažādi noziedzīgi varianti, arvien kārdinošāki un viltīgāki.

-     Pasēdēsim restorānā? - Oseckis piedāvāja.

-     Velns viņus, tos restorānus! - Apihtins saviebās. - Pēdējā laikā pārsēdējies esmu tajos restorānos… Nespēju vairs uz tiem skatīties! Gribas brīvā dabā.

-     Brauksim pie manis uz vasarnīcu! - Oseckis ierosināja.

-     Tā tev patālu… Stundu turp, stundu atpakaļ… Miša, cik ilgi līdz tavējai jākuļas? - Apihtins pagriezās pret Cikinu. Viņš saprata un nojauta, saprata un nojauta, ka Cikinam no šī āķa nenorauties.

"Ak, Apihtin," viņš klusībā ievaidējās, "par kādu atsaldēto esi kļuvis, par īstu atsaldēto! Visi šie vahromejevi tev līdzās kā mazi bērni. Nu ko, tātad situsi atsaldēto stunda visos līmeņos. Bet augšā, pašā augšā - vai tad tur arī nesēž atsaldētais? Visīstākais."

-    Minūtes divdesmit piecas, trīsdesmit, - Cikins paskaidroja.

-    Vai uzaicināsi?

-     Kaut šodien! - viņš arī sāka sajūsmināties.

-      Šodien varbūt vēl par agru, bet, lūk, rīt… Nebūtu slikti! Bet vai Basarginu ar mums palaidīs?

-     Palaidīs! - Oseckis drošināja. - Ar viņu jau viss kārtībā. Staigā pa palātu, pa gaiteni.

-     Apsardze viņam ir?

-     Nemitīgi, - Cikins apliecināja.

-    Tev taču tur upīte arī ir? - Apihtins apjautājās, cenzdamies nostiprināt solījumu, lai Cikinam pat prātā nenāktu kaut ko pārspīlēt, mainīt laiku vai tikšanās vietu.

-Tur, puiši, ir tāda upīte, tāda upīte… Ūdeni var dzert tieši no krasta.

-     Ar to arī nodarbosimies, - Apihtinam neviļus izrāvās.

Būtu draugi vērīgāki, viņi noteikti pievērstu uzmanību, ka

bankas valdes priekšsēdētājs vairs nesmaida, lai gan sejā vēl redzamas smaida mokas. Bet tas vairs nebija smaids, tas bija atņirdziens, mierīgs un nenovēršami nežēlīgs. Šais mirkļos Apihtins domās redzēja gan upes krastu, gan Cikina divstāvu vasarnīcu, redzēja visu, kas tur notiks dziļā nakts tumsā, kad draugi, izpriecājušies un pietiekami iedzēruši, dosies pa šauro taciņu gar upes krastu, kur tik viegli nejauši citam citu pazaudēt no redzesloka.

Uz ilgiem laikiem.

Vai nu maz kas tumšā naktī gadās straujas un tīras upes krastā, kur apkārt ne uguntiņas, ne dzīvas dvēselītes.

Bet Cikina vasarnīca ir no koka, piepeši. Apihtins atcerējās, kamēr seja joprojām glabāja smaida pēdas - tik maiga un mīloša.

Koka vasarnīcā tik labi elpot un gulēt, gulēt tik cieši, ka daži var pat nepamosties. Kāpēc gan viņiem jāmostas tādā vasarnīcā, tādā naktī, ja uz zemes paliek uzticami un labi draugi…

Tas nebūt nav obligāti.

-     Brauksim pie Basargina, - Apihtins, no stinguma atbrīvojies, jautri ierosināja. Viņš strauji samirkšķināja acis aiz tumšajām brillēm, kā vēlēdamies izdzēst ainas, kurām vēl tikai jānotiek, kuras vēl neeksistē. - Brauksim, mani nepiebeigtie atsaldētie!

-     Mēs vai, esam tie atsaldētie? - Oseckis jautri pārvaicāja.

-     Kas tad jūs esat?

-    Vispār jau jā, - Cikins piekrita, domīgi pieliecis galvu pie pleca. - Te nav ko iebilst.

-    Zilām liesmām debess kvēl pār jūras dzīli! - Apihtins nikni iesaucās, iziedams no kabineta.

-     Iedod norakstīt vārdus! - Oseckis sāka lūgties.

-    Tuvākajā laikā mums daudz ko nāksies norakstīt.

-    Tad norakstīsim, - Cikins labprāt piekrita, nezinādams un savā dvēseles naivumā pat nenojauzdams, kam piekrīt.

* *

Content

Proņins Viktors Augstākais sodamērs