Proņins Viktors

Banda 3. Katru trešdienu pa sievietei

Viktors Pronins

BANDA 3

KATRU TREŠDIENU PA SIEVIETEI

BANDA 3

Ziema, kā par brīnumu, šogad bija neparasti silta un sniegaina. Atkušņus nomainīja sniegputeņi, pēc pāris dienām atkal sāka kust, un baltās kupenas pārvērtās netīrā šķīdonī. Šoferi izklaidējās, kā jau tas mūsdienās parasts — uzņēmuši ātrumu, nobrauca gar pašu ietves malu, labpatikā vērodami, kā gājēji cieš no netīrajām slapja sniega šaltīm. Arī tie uzvedās atbilstoši laika garam — nešpetni lādējās, vīstīja dūres un steidzās pierakstīt mašīnu numurus, paši lieliski apzinādamies, ka neko, nu gluži neko, nespēs padarīt šiem maitasputniem.

Bet ne jau visi lādējās. Gadījās arī tādi, kuriem vienmēr azotē atradās kāds akmens — un vistiešākajā šo vārdu nozīmē. Pareizāk sakot, akmens neatradās vis azotē, bet gan somā. Un tiklīdz kāds pašpārliecināts «mersedess» neuzmanīgi vai, gluži otrādi, ļauna nodoma vadīts, pietuvojās ietves malai, lai nošķiestu šķietami bezpalīdzīgos un nošņurkušos puišeļus, tajā no mugurpuses ietriecās akmens, sašķaidot stiklus un atstājot virsbūvē iedobes, no kurām katra izmaksāja vismaz vairākus simttūkstošus rubļu. Mašīna tūlīt nobremzēja, no tās izlēca saniknots šoferis ādas jakā un zaļās biksēs. Bet, ieskatījies puišeļu klusajās, gaidpilnajās sejās, kurās vīdēja neslēpts aicinājums noskaidrot attiecības, atkāpās. Nevarīgi lādēdamies, iesēdās savā apkaunotajā mašīnā un steidzīgi pazuda. Tagad jau braukdams pa ceļa vidu. Tiesa, gadījās arī šādos gadījumos asiņaini .kautiņi, kuri beidzās traumatoloģijas nodaļās.

Pazemes pārejās izbijuši mūziķi, trūcīgi un izģinduši, pulcējās nelielās grupās un stāstīja, kā nogurusī saule atvadās no jūras, spēlēja «Slāvietes atvadas» un «Celies, varenā valsts». Dīvaini, bet tagad nevienam šī melodija neatsauca atmiņā kara gadus, bet gan skanēja kā aicinājums uz sacelšanos. Garāmgājēji uz brīdi apstājās pustumšajās pārejās, kur visas spuldzītes bija izskrūvētas vai izsistas, sažņauguši rokās savas somiņas un portfeļus, un sabozušies ieklausījās. Viņi jau bija gatavi cīņai. «Celies,. varenā valsis, celies cīņai uz brīvi vai nāvi, dodies pret tirgoņu tumšajiem spēkiem…»

—  Nu ko, vecīt, — ierunājās manāmi iestiprinājies muzikants, norīvēdams lūpas un nolikdams sānis tauri. — Vai jaunību atcerējies?

—   Atcerējos gan.

—    Vai negribi, lai kaut ko tev nospēlējam… Koncerts vienīgi jums… Kā tad būs? Ko vēlies paklausīties?

—   Šito pašu… Uzraujiet vēlreiz…

—   Nesaprotu? Ko uzraut?

—   Nu, šito… Celies, varenā valsts…

—   Vai tad nav vēl apnikusi? — taurētājs jutās pārsteigts.

—   Uzspēlējiet, cilvēks taču lūdz, — večuku atbalstīja puisis apdilušā svīterī.

Muzikanti saskatījās, bet pārsteigumu neizrādīja — bija jau pieraduši šo melodiju spēlēt vairākas reizes pēc kārtas. Viņiem pie kājām bija novietota kārba, kurā agrāk bija iepildīti gluži neēdami vācu gaļas konservi, un tieši šīs dziesmas laikā tā visstraujāk pildījās, tiesa ar sīknaudu, galvenokārt ar simtniekiem un divsimtnie- kiem. Un atkal krēslaino pazemes pāreju piepildīja satraucošās skaņas. Ļaudis apstājās, nolika zemē savus saiņus un stingu skatienu vērās tālumā. Bija grūti pateikt, vai viņi gremdējās pagātnes vai nākotnes ainās. Mūzika aizskāra kādas senaizmirstas dvēseles stīgas, atgādinādama vecas patiesības un laiku, ko visi bija pasteigušies nolādēt, uzskatus, no kuriem sen jau bija atteikušies. Uzdzirkstīja pēkšņa apjauta, ka nolieguši jau bija tikai paši sevi.

—    Nekas, puiši, — večuks pusbalsī murmināja. — Nekas… Gan jau…

—   Vai draudi? — apjautājās viņa blakusstāvētājs.

—   Gan jau… — vēlreiz atkārtoja večuks.

Arī Pafnutjevs bija uz brīdi apstājies, nespēdams nevērīgi paskriet garām, lai gan steidzās, un nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Sakumpis viņš kavējās pie izejas, sabāzis rokas vējjakas kabatās un

caur pieri vērodams sapulcējušos cilvēkus. Apjautis, ka spēlēšana acīmredzami ieilgusi un muzikanti melodiju atkārto jau trešo reizi, Pafnutjevs sāka lēni un smagi soļot augšup pa kāpnēm. Viņš labprāt būtu vēl pastāvējis un paklausījies, bet nevarēja.

Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs steidzās — pirms piecpadsmit minūtēm tepat netālu bija notarkšķējusi gara automāta kārta. Milicija jau atradās notikuma vietā, ari «ātrā palīdzība», un tagad turp steidzās arī viņš, lai gan varēja izvairīties no šī nepatīkamā pienākuma, tomēr zvanītājs bija Šalanda.

—   Tev, Paša, vajadzētu pašam atnākt, — tas sacīja.

—   Kas tad tur noticis?

—   Trakas lielas, Paša. Gluži neiedomājamas, — viņš atbildēja.

—   Labi, būšu, — Pafnutjevs atteica un nolika klausuli.

Andrejs ar mašīnu nez kur bija aizbraucis, tāpēc viņš nolēma iet

kājām, jo vairāk tāpēc, ka negadījuma vieta alradas gluži netālu no prokuratūras. Krita slapjš sniegs, un vējš pūta tieši sejā, labi vēl, ka tas nebija dzeļoši auksts. Pafnutjevs labprāt pameta prokuratūras telpas, lai ieelpotu svaigu gaisu. Viņš gāja, izbaudīdams mitrā sniega pieskārienus un priecādamies, ka viss notikušais galvenokārt attiecas uz Šalandu, nevis uz viņu, Pafnutjevu. Lai Šalanda cenšas un visiem izdabā! Viņš pal pateiks tam dažus mierinošus un uzmundrinošus vārdus. Tas nebūs grūti. Pafnutjevs pasmīnēja. Mēs esam pieraduši . pastāvīgi kulstīt mēles, pat ja pēc tā nav ne mazākās vajadzības. Katru otro no mums var sūtīt uz jebkuru valsti strādāt diplomātiskajā dienestā — problēmu nebūs. Izvairīšanās, pusvārdi, nevainīga noklusēšana un gatavība ar putām uz lūpām aizstāvēt savas šaubīgās pus- patiesībiņas. Jā, arī tā ir sava veida māksla — izvairīties no

jautājuma, nedzirdēt to, kad nav, ko atbildēt.

* * *

Pafnutjevs jau iztālēm pamanīja nolikuma vietu — pie restorāna drūzmējās ļaužu pūlis, kuru pamazām pārklāja sniega pārslas, cauri putenim vīdēja zilā milicijas signāluguns un «ātrās palīdzības» mašīnas sarkanais krusts. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka restorāna milzīgo logu stikli sašauti un nobirušo šķembu kaudzītes slejas turpat pie sienas. Agrāk te pirmajā stāvā bija universālveikals, bet

sāka pūsl jauni vēji, un restorāns izrādījās daudz ienesīgāks. Jaunais īpašnieks naudu labiekārtošanai nežēloja, un tagad pie ieejas mirguļoja mākslīgās eglītes, kurās bija iekārtas sīkas, cauru diennakti degošas spuldzītes, liesmoja neona blāzma, nelielo nojumi balstīja jaunizveidotas kolonnas, stiklotajām durvīm bija pieskrūvēti bronzas rokturi. Iekārtojums aicināt aicināja uz izšķērdību.

Uzmetis skalu melnajiem tukšumiem, Pafnutjevs tieši caur izsisto logu iegāja restorānā. Garie zeltītie aizkari plandījās vējā, zem kājām čirkstēja stikla šķembas, dziļāk zālē haotiski zibēja cilvēku slāvi. Pie sienas bija noliktas nestuves, uz kurām sanitāri lietišķi un nesteidzīgi kādu noguldīja, ārpusē turpināja snigt. Pārslas kusa, tikko sasniegušas zemi. Ievainotais kliedza, lādējās. Pirksti krampjaini žņaudzīja galdautu — acīmredzot krītot viņš pie tā bija pieķēries un novilcis no galda līdz ar visiem traukiem. Galdauts bija asiņains, pie galda uz grīdas mētājās sasistas puedeles, glāzes, un Pafnutjevs gandrīz slimīgi skaidri saklausīja, kā zem sanitāru kājām skanīgi drūp kristāla šķembas.

Viņš piegāja tuvāk un apstājās. Kaut kas notiekošajā likās nedabiski, nepareizi un piesaistīja uzmanību.

Sanitāri.

Asiņojošais cilvēks, kura pirksti krampjaini žņaudzīja galdautu.

Neciešamā stiklu čirkstoņa zem kājām…

Vējā plandošie aizkari.

Ielas parastie trokšņi, kas brīvi plūda telpā cauri izsistajiem logiem…

Un piepeši Pafnutjevs saprata — cilvēks uz nestuvēm! Lūk, kas bija nedabisks. Ievainotais vēroja Pafnutjevu ar skaidru, piesardzīgu skatienu un vārtījās pa grīdu. Tā nevārtās pat visstiprākajās sāpēs. Te slēpās kas cits.

Pafnutjevs apgāja ievainotajam apkārt, sāniski piesēdās pie. galda, sakrustoja kājas un tikai tad ieraudzīja, kas par lietu, saprata, kāpēc ievainotais tik savādi uzvedas — viņš centās ar kāju pastumt zem paklāja plakanu, melnu maciņu. Pafnutjevam neatlika nekas cits, kā to pacelt. Tad viņš atkal apsēdās sāniski pie galda, lai netraucēti novērotu rosīšanos ap ievainoto, restorānu un ļaužu pūli ārpusē.

Pie Pafnutjeva drošā solī pienāca smagnējais Šalanda, apņēmīgi pavilka krēslu un apsēdās, atbalstīdams elkoņus pret galdautu. Viņš uzmeta Pafnutjevam prasīgu un īgnu skatienu, it kā tas būtu izraisījis visas šīs nekārtības.

—   Ko teiksi?

—   Vajadzētu saimniekam kafiju palūgt, — Pafnutjevs atbildēja.

—   Vai tu vispār zini, cik te maksā tase kafijas?

—   Mēs taču esam darbā… Nebūs jāmaksā.

—    Tev tā liekas? — Šalanda neticīgi pārjautāja, brīnīdamies ne tik daudz par Pafnutjeva vārdiem, cik par to, kāpēc pašam nav iešāvusies prātā šī vienkāršā doma. — Vai lu domā, ka viņš mūs pacienās?

—   Ar vislielāko prieku, — pasmīnēja Pafnutjevs. — Un vēl jutīsies laimīgs. Un, ja mēs vēl pasūtīsim pusdienas ar šampanieti un trepangiem, viņš nolems, ka šī ir veiksmīgākā diena tā mūžā. Laiki mainās, Šalanda, laiki mainās. Tagad viņi ar sajūsmu steidzas pakalpot, izdabāt, apdāvināt, pacienāt ar dārgiem dzērieniem un labiem ēdieniem… Kad tu pēdējo reizi biji Kanāriju salās?

Šalanda ieurbās Pafnutjevā ar savām šaurajām, skadrajām ačtelēm, steidzīgi apdomādams, vai viņam nebūtu par šiem vārdiem jāapvainojas, vai darīt to uzreiz, vai tikai pēc laiciņa.

—    Vakar tikai atbraucu, — beidzot viņš izdvesa, pārvarēdams iekšējo pretestību.

—   Melo. Tu neesi bijis Kanāriju salās. Un nekad arī turp neaizbrauksi. Bet viena iespēja tomēr pastāv.

—   Kāda?

—   Ja tu palūgsi restorāna saimniekam, vienkārši palūgsi… Lai gan, pat lūgt nevajag… Pietiks, ja dosi nelielu mājienu — sak, sapņoju no bērnu dienām… Ar to pietiks. Viņš tev uzdos tikai vienu jautājumu… Vai zini kādu?

—   Nu? — Šalanda nolieca galvu.

—   Pajautās, kad tev būs atvaļinājums.

—   Un kas tālāk?

—   Divas nedēļas pirms atvaļinājuma tev pasniegs lidmašīnas biļetes turp un atpakaļ, pasi ar vīzu, nelielu aploksni… Sīkiem izdevumiem. Starp citu, Kanāriju salās nauda ātri iztērējas.

—   Kā tad tu to zini?

—   Tā man liekas. Iedomājies tik, Šalanda, dažādu ādas krāsu skaistules tīkos iedzert ar tevi šampanieti, pavadīt ar tevi kopā nakti, neprātīgu nakti okeāna krastā…

—   Esmu precējies, — Šalanda viņu sabozies pārtrauca.

—    Tur tu to aizmirsīsi. Bet, ja jau tik noteikti atsakies no skaistulēm… Varēsi paņemt līdzi savu otru pusi… — Pafnutjevs pasmīnēja. — Tikai neaizmirsti savlaicīgi brīdināt… Sak, gribu mīļotajai sievai parādīt Kanāriju salas…

—   Un kas man par to būs jādara?

—   Pilnīgi nekas.

—   Gluži nekas?!

—   Tieši tā, Šalanda, tieši tā! Nu gluži nekas! Ja nu vienīgi jāuztur labas attiecības… Jāsasveicinās ar saimnieku, šad tad te jāiegriežas, nedaudz jāpatērzē… Vai tu vispār saproti, cik labi laiki pienākuši? — Pagriezies pret zāli, Pafnutjevs pamanīja restorāna īpašnieku. — Leonard! — viņš pasauca un aicinoši pamāja ar pirkstu.

* * *

Jā, tas bija Anciferovs, bijušais pilsētas prokurors. Kā vienmēr, elegants, straujām kustībām, vieglu gaitu. Tiesa, sirmo matu tagad bija vairāk. Ko lai dara, pārciestās grūtības bija atstājušas savu zīmogu. Viņa ciešanas nebrīvē gan nebija ilgas, bet Anciferovs tās ņēma pie sirds. Acīmredzot pārāk dziļš bezdibenis šķīra ieslodzīto no elegantā pilsētas prokurora. Tomēr jāatzīst, ka viņš ātri atguvās. Jau pēc diviem mēnešiem iegādājies restorānu, mēnesi to remontēja un labiekārtoja un, skat, Leonards Leonīdovičs Anciferovs uzņem visietekmīgākos pilsētas cilvēkus.

—   Sveiks, Paša! — Anciferova balsī skanēja tik neviltots prieks, ka Pafnutjevs bija spiests piecelties un paspiest vēso un šauro Anciferova plaukstu. — Tu reti mūs apciemo!

—   Pie tevis ir diezgan vēss… Caurvējš.

—   Ne vienmēr, Paša, ne vienmēr, — Anciferovs godbijīgi apsēdās nedaudz atstatus no galdiņa.

—   Jā, pagājušajā reizē logu stikli palika veseli, — Šalanda nomurmināja.

—   No savu likteņa neizbēgt, — Anciferovs nopūzdamies nocitēja.

—   Gribētos kafiju iedzert, Leonard?

—   Bet varbūt kaut ko stiprāku? — Anciferovsapjaulājās.

—   Ja sagribēsies kaut ko stiprāku, mēs kādu vakaru atnāksim. Vai ne, Šalanda? Starp citu, Leonard… Iedomājies, mūsu draugs Šalanda vēl ne reizi nav bijis Kanāriju salās… Bet gribētu gan! Sieva jau viņam matus no galvas ēd nost ar šīm salām… Palīdzi!

—    Kad tev būs atvaļinājums? — Anciferovs apjautājās Šalan- dam, un tas bezpalīdzīgi paskatījās uz Pafnutjevu, lūgdams palīdzību un aizsardzību.

—   Vasarā viņam būs atvaļinājums, vasarā, — Pafnutjevs jautri noteica. — Bet kādas divas nedēļas viņam ari tagad var piešķirt. Ziemā. Par teicamu darbu, aizsargājot pilsoņus.

—    Skaidrs! — noteica Anciferovs un, uzlēcis kājās, aizsteidzās izrīkot personālu. Ārēji viņš izskatījās tieši tāds pats kā toreiz, kad pēdējo reizi izgāja no pilsētas prokurora kabineta. Tāds pat uzvalks ar vesti, kaklasaiti, nospodrinātas kurpes…

Pafnutjevs smaidot vēroja Anciferova rosīšanos zāles dziļumā un saprata — Leonards tomēr ir pārvērties. Kļuvis vienkāršāks, elastīgāks. Likās pat, ka cilvēks beidzot atradis savu īsto nodarbošanos, jūtas pārliecināts un mierīgs un ka nav tam vairs vajadzības ar kādu pastāvīgi konsultēties, lūgt labvēlību. Nebija vairs bezjēdzīgi jānopūlas, cenšoties atstāt labāku iespaidu, meklējot vārdus, kuri vēlāk neuzliktu nekādus pienākumus. Tagad viņa valoda bija dabiska un vienkārša, vārdi raisījās paši no sevis. Kaut arī tikko restorānam bija izdarīts uzbrukums, Anciferovs izskatījās rosīgs un priecīgi satraukts. Viņš zināja,kā jāuzvedas, ko atbildēt uz Pafnutjeva ,un Šalandas jautājumiem, bet kas, gluži otrādi, jānoklusē, lai viss notikušais neaptraipītu tā reputāciju. Nevainojamo reputāciju.

—   Ātri piemērojies, — Šalanda nomurmināja.

—   Viņam nemaz nebija jāpiemērojas. Anciferovs vienmēr ir bijis kaujas gatavībā. Agrāk gatavus spriedumus uz paplātes pasniedza, bet tagad, lūk, kafiju. Ātri, veikli un prasmīgi… Tu' pat aci pamirkšķināt nepaspēsi, kad tev uz galda jau atradīsies aploksne ar lidmašīnas biļetēm līdz Kanāriju salām.

—   Tu ko? Vai traks esi palicis?

—    Kas? Vai es? — Pafnutjeva balsī skanēja tik neviltots izbrīns, ka Šalandas aizdomas izgaisa. — Nu labi, — Pafnutjevs beidzot pagriezās ar seju pret galdu. — Kas te notika?

Šalanda neko nepaspēja atbildēt — no palīgtelpām iznāca oficiants, tērpies baltā frencī ar zelta pogām, kas spīdēja tik spoži kā jauniesauktajam, un strauji tuvojās viņu galdiņam. Viņš gāja ātri, izlocīdamies un lavierējot kā kalnu slēpotājs.

—   Lūdzu, — oficiants uzlika uz galda paplāti, uz kuras lepojās divas kafijas tasītes un divas mazas, piecdesmitgramīgas konjaka pudelītes. — Šodien pie mums ir nedaudz pavēsi, varbūt šis cienasts palīdzēs sasildīties.

—    Palīdzēs gan, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja, un oficiants aizgāja tik lepnā solī, it kā tikko būtu nodemonstrējis īpaši bīstamu triku. Anciferovs tagad labi zināja, ka pat tik nevainīgs kukulis kā simts grami konjaka var būt bīstams. Bet viņš zināja arī to, ka Pafnutjevs sīkumu dēļ traci necels.

Pamanījis zāles dziļumā Anciferovu, kurš nenovērsa no viņiem saspringtu skatu, Pafnutjevs piecēlās un ceremoniāli paklanījās. Sak, paldies par cienastu, jūtamies apmierināti. Ari Anciferovs, piespiedis rokas pie krūtīm, paklanījās. Atkorķējis mikroskopisko pudelīti, Pafnutjevs konjaku pielēja kafijai, bet pašu trauku noglabāja kabatā.

—    Nozieguma pēdas jāiznīcina, — viņš paskaidroja Šalandam, kurš nekādi nespēja izlemt, ko darīt ar savu konjaku. Brīdi vilcinājies, viņš sekoja Pafnutjeva piemēram un arī iebāza pudeli kabatā. Ievērojis, ka uz galda palikuši alumīnija vāciņi, viņš paslēpa ari tos. Tagad vairs neviens nevarētu viņu apvainot nelikumīgā rīcībā.

—    Iedomājies, es joprojām nespēju atbrīvoties no domas, ka viņš ir pilsētas prokurors, — vainīgi pasmaidīdams, Šalanda noteica.

—   Tas pāries, — nesatricināmā mierā -atteica Pafnutjevs.v

—   Tad nu tā, — divos malkos izdzēris kafiju un nolicis tasīti, Šalanda ķērās pie lietas. — Pirms pusstundas… piebrauc pie restorāna motocikls…

—   Vai braucējs bija viens?

—   Jā, liecinieki apgalvo, ka viņš bija viens. Apģērbs ne ar ko neizceļas — melna jaka, ķivere, aizsargbrilles… Paņem automātu, ar tādu īsu stobru… kalašņikovu, vai, bet tikai apzāģētu…

—   Zinu, — Pafnutjevs pamāja.

—    Nesteidzīgi pārbīda aizslēgu un nolaiž vienu garu kārtu pa logiem. Daži pat apgalvo, ka bijusi vēl arī otra kārta… Čaulītes mēs salasījām. Izlietota puse aptveres. Tad viņš mierīgi apgrieza motociklu un pazuda šķērsielā.

—   Un kā ar upuriem?

—    Ir… Viens bija beigts uzreiz. Viņu aizveda pirms tavas atnākšanas.

—   Varējāt arī tā nesteigties.

—   Aizveda, Paša. Ja nolemsi apskatīt, pats zini, kur to meklēt. Tas vairs nekur neaizbēgs. Otru tu pats redzēji. Viņš noteikti izdzīvos. Es gan neko daudz no medicīnas nesaprotu, bet šautās brūces pēdējos divos gados esmu redzējis pietiekami…

—  Skaidrs. Un kas ir ar pārējiem apmeklētājiem? Sveiki? Veseli?

—   Redzi, Paša, restorāns bija tukšs. Agrs laiks. Anciferovs tev visu sīkāk pastāstīs. Šai laikā te parasti vispār neviena nav. Tikai, lūk, tajā stūrī sēdēja četri cilvēki. Sarunājās.

—   Kur tad viņi palikuši?

—   Par diviem es jau tev izstāstīju…

—   Bet pārējie?

—   Aizgāja, Paša.

—   Kā aizgāja? — Pafnutjevs nesaprata. — Kā viņi varēja aiziet, ja divi viņu draugi tepat noasiņoja?

—   Izgāja pa rezerves izeju.

—   Tā… Tātad viens nogalināts, otrs ievainots… Bet divi aizbēguši? Vai pareizi?

—   Viss ir tieši tā, Paša, — Šalanda nolieca galvu, it kā izrādīdams cieņu Pafnutjeva vērīgumam. — Tas vīrs uz motocikla ar automātu… Šķiet, ka viņš zināja, kas tieši sēdēs pie šī galdiņa. Netika šauts vienkārši logos, bet gan uz šiem cilvēkiem. Tā bija izrēķināšanās, Paša.

—   Es brīnos, kāpēc tas drūmiķis uz motocikla neiemeta logā vēl kādu granātu.

—   Jā, lā būtu daudz drošāk, — Šalanda piekrita.

—   Vai tu par tiem diviem kaut ko zini?

—    Par to labāk parunā ar savu draugu Leonardu.

—   Tev taisnība.

—   Acīmredzot pārbijies.

—    Protams. Tāpēc jau viņš tev par atvaļinājumu apjautājās.

—   Ja viņš atvilksies pie manis ar tām lidmašīnas biļetēm, — Šalanda lēni noteica, ar acīm cenzdamies zālē sameklēt Ancifero- vu, — viņš ātrāk netiks prom, kamēr tās nebūs apēdis.

—    Tu esi drosmīgs vīrs, Šalanda, — Pafnutjevs sacīja, pievilkdams sev tuvāk plakano ādas maciņu. Tajā atradās dažas simtdo- lāru banknotes un piezīmju grāmatiņa ar telefona numuriem. — Šķiet, tas ir viss, — Pafnutjevs noteica un, salocījis maciņu, ar to viegli uzsila pa plaukstu. Kaut kas likās dīvaini, maciņš neuzvedās tā, kā būtu jāuzvedas krietnam un tukšam ādas makam. Pafnutjevs vēlreiz pārlūkoja visus nodalījumus un slepenās kabatiņas. Atvēris kārtējo slēptuvi, viņš iebāza tur pirkstu, bet tūlīt pat iekliegdamies to izrāva ārā. Uz ādas izspiedās asins lāse — maciņā atradās kaut kas ļoti ass. Pafnutjevs piesardzīgi izņēma apaļu, no skārda konservu kārbas nogrieztu vāciņu.

—   Vai jautājumi ir? — viņš pajautāja.

—   Ak Dievs! — Šalanda nočukstēja. — Vai tiešām viņš?

—   Uz kurieni cietušo ajzveda?

—   «Ātrie» aizveda… Pie Ovsova, protams.

—   Vai tur viņš būs drošībā?

—    Līdz šim nav bijis iemesla par to uztraukties, — Šalanda atbildēja, uzmezdams Pafnutjevam nemierīgu skatienu. Viņš jau zināja — ja Pafnutjevs sāk runāt par drošību, nekur neliksies, nelaime drīz būs klāt.

—    Apkoposim faktus, — Pafnutjevs pārlaida acis restorāna izsistajiem logiem.

Viņa seja pelēcīgajā ziemas dienas gaismā izskatījās pavisam bāla, tikai pa retam tajā atplaiksnīja milicijas mašīnas signaluguns zilās ēnas.

—    Apkoposim faktus, — viņš atkārtoja, bet Šalanda to pārtrauca.

—    Kas tur daudz ko savilkt? Viens beigts, otrs ievainots, abi pārējie aizbēguši. Tas arī viss. Vairāk neviena nav.

—   Tu aizmirsi pieskaitīt Anciferovu, — Pafnutjevs klusi piebilda.

—   Tu domā…

—    Protams. Tad nu tā… Ilgāk nevilcinies, bet drāzies pie Ov- sova. Viņam gan šīs lietas ir sakārtotas, bet tu tomēr sardzi divkāršo. Saproti? Vari pat trīskāršot apsardzi. Liekas, esam nejauši uzskrējuši virsū lielam zvēram, — viņš uzsita ar pirkstu pa plāno maciņu, ko bija nolicis sev priekšā uz galda, — tādam zvēram, ka man pat grūti pateikt — mēs viņu esam noķēruši vai varbūt paši lamatās iekrituši. Tā vien liekas, Šalanda, ka sācies slaktiņš. Lielās medības. Kad pazuda Bairamovs, pilsēta tika pārdalīta. Bet tagad, kā redzi… Vovčiks Ņekjasovs uzpeldējis.

—   Un atkal būs līķi?

—   Kā nu bez tiem, — Pafnutjevs pasmīnēja. — Tāpēc jau viņš ir Ņekļasovs.

—   Vai esi dzirdējis, ka Ļistjins novākts?

—   Trīs dienas mani par to informēja no visām pusēm. Laikam baidījās, ka es kaut ko pārpratīšu un izdarīšu nepareizus secinājumus.

—   Labs puisis bija, — Šalanda nopūtās.

—   Nabagus neviens nenogalina, kā teicis kāds klasiķis. Varu vēl piebilst — televīzijas pārraižu vadītājus arī ne.

—   Ko tad nogalināja?

—    Veiksmīgu biznesmeni. Mafijas locekli… Lai gan viņam pašam, iespējams, šis vārds nepatiktu…

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—    Vai redzēji skārda vāciņu? Visas lietas, kurās tas figurē, liekam vienā kaudzē. Kādam taču laimējas palikt dzīvam, ir pat liecinieki. Tiesa, viņi diez cik labi neizskatās, bet vismaz dzīvi…

—    Pagaidām, — Šalanda pieceļoties noteica. Un grūti bija saprast, vai viņš tikai atvadās no Pafnutjeva, vai arī precizē tā vārdus —sak, liecinieki jau vēl dzīvi, bet vai uz ilgu laiku, varbūt tikai pagaidām.

—    Pagaidām, — Pafnutjevs atbildēja. Ari viņa vārdi izskanēja daudznozīmīgi.

* * *

Anciferova kabinets bija paslēpts palīgtelpu labirintos. Tā iekārtojums liecināja par uzņēmuma labo peļņu un saimnieka iespējām. Tumšas mēbeles, zeltaini aizkari, Japānā ražots telefons, kas fiksēja sarunu ilgumu, laiku un pat zvanītāja numuru, kurš bija uzdrošinājies traucēt Anciferova kungu. Pretim rakstāmgaldam bija novietots skapis, kurā cilvēka acu augstumā atradās trīs nelieli televizori. Vienā varēja novērot restorāna ieejas durvis no ielas puses, un šobrīd tajā varēja saskatīt izsistos logus, milicijas mašīnu un ziņkārīgo pūli. Iegājis kabinetā, Pafnutjevs ekrānā ieraudzīja Šalan- du — tas smagnēji soļoja uz savu mašīnu. Otrs televizors ļāva novērot restorāna zāli. Šobrīd ta bija tukša, aizkari šūpojās ziemas vējā, oficianti baltos frenčos vāca kopā stikla šķembas un nesa tās ārā. Trešajā ekrānā varēja vērot, kas notiek restorāna virtuvē. Acīmredzot Anciferovs pats savām acīm gribēja pārliecināties, ka neviens viņu neapzog un ka nepiederošas personas telpās netiek ielaistas. Pie tam pavāri un to palīgi strādāja daudz centīgāk, ja zināja, ka pastāvīgi tiek novēroti.

Anciferovs sēdēja pie tumšā rakstāmgalda. Viņa seja bija skumja, tomēr laipna. Bija skaidri redzams, ka tas gatavs visiem spēkiem un jebkurā veidā palīdzēt likuma sargiem.

—   Sēdies, Paša, — viņš aicināja, norādot uz melnu krēslu ar niķelētiem roku balstiem. — Vai iedzert negribi?

—   Ja tu tikai pieklājības pēc jautā, tad ne.

—   Jūtos vainīgs… Tūlīt to nokārtošu.

—    Nevajag, Leonard. Vēl būs iespēja to izdarīt… Liekas, ka tagad mums būs ilgi jādraudzējas.

—    Nesaprotu? — Anciferovs tik augstu sarauca uzacis, ka pat mute nedaudz pavērās un seja savilkās izbrīnīti priecīgā izteiksmē, it kā viņš patiesi justos aplaimots, ka turpmāk varēs ar Pafnutjevu tikties katru dienu.

Izmeklētājs apsēdās uz grozāmā krēsla ūn vairākas reizes apgriezās, uzmanīgi aplūkodams visu kabinetu.

—   Te nemaz nav sliktāk, — viņš beidzot noteica.

—    Man ari tā liekas, — vēsi. atbildēja Anciferovs. Viņam nepatika, ja kāds pieminēja tā iepriekšējo nodarbošanos. Nebija gan īsti skaidrs, vai viņš jūtas kā zaudētājs vai uzvarētājs. — Es- uzmanīgi gaidu, ko tu sacīsi, Paša.

Pafnutjevs vēlreiz apgriezās.

Pēc tam uz brīdi pakavēdamies ar skatienu pie ņirbošajiem ekrāniem, gūdams pilnīgi priekšstatu, kas šobrīd notiek uz ielas, restorāna zālē un virtuvē…

—   Vai dārgi samaksāji? — viņš apjautājās, pamādams uz televizoru pusi.

—   Sponsori palīdzēja.

—   Vai tad tādi vēl eksistē?

—   Man eksistē, Paša, — Anciferovs pasmaidīja.

—    Es jau nejautāju par tavējiem vai svešiem… Gribēju pajautāt… Vai tad vēl pasaulē pastāv tāda ļaužu šķira kā sponsori, mecenāti un labdari?

—   Dažreiz arī es par to šaubos.

—   Nu labi, — Pafnutjevs nopūtās, negribīgi mainīdams sarunas tematu. — Kad tas īsti notika? — viņš pamāja uz ekrāna pusi, kurā pie izsistajiem logiem rosījās oficianti, vācot kopā stikla šķembas un netīros galdautus.

—    Apmēram pirms pusstundas… Ap vienpadsmitiem. Mēs tikko atvērām restorānu.

—   Vai zāle bija tukša? — Pafnutjevs nevainīgi apvaicājās, sajuzdams, kā krūtīs viegli salecas sirds — jautājums bija ar zemtekstu. Anciferovs cilpas nepamanīja, savā vientiesībā uzskatīdams, ka turpinās tukšā tērzēšana. Viņš tomēr bija īsts vientiesis, šis Anciferovs. Ja agrāk tas aizrāvās ar bērnu pistolēm un dzelzceļiem, novezdams līdz izmisumam pats savu dēlu, tad tagad bija pievērsies ņirbošajiem ekrāniņiem.

—   Jā, — Anciferovs pamāja.' — Zālē bija tikai šie apmeklētāji, vairāk neviena nebija.

—   Vai tad tagad kāds uz restorānu tik agri nāk?

—   Reizēm, — Anciferovs iecietīgi pasmaidīja.

—   Es varu saprast, ka cilvēki vakarā šķiežas ar naudu — vīns, sievietes, priekšā vēl visa nakts, pilna mūzikas, šampanieša, dziesmu un deju… Tad patiesi nekā nav žēl… Bet sākt dienu tik dārgā restorānā… Kā to lai saprot?

—   Paša, ne jau visiem cilvēkiem nauda ir pals galvenais dzīvē, — Anciferovs augstprātīgi pamācošā tonī atbildēja, ļaudams nojaust, ka viņa klienti naudu neskaita.

—   Vai tiešām? — Pafnutjevs brīnījās. — Cik daudz naudas cilvēkam nepieciešams, lai tā viņa acīs kļūtu bezvērtīga?

—   Grūti pateikt… Tas atkarīgs no audzināšanas, paša personības, dzīves mērķa, — Anciferovs joprojām viegli tērzēja, neiedziļinoties sarunas būtībā.

—   Un tic… Kas te apgrozījās no paša rīta?

—    Es viņus pat lāgā neredzēju, — Anciferovs pēkšņi attapās, bet bija par vēlu — viņš jau bija atzinies, ka pazīst šos cilvēkus.

—    Piedod, Leonard, — Pafnutjevs uzlika smago plaukstu uz galda melnās virsmas. — Pie tevis agri no rīta…

—   Ko tu runā, Paša! Kāds nu rīts divpadsmitos?!

—    Nepārtrauc mani, Leonard. Es tad apjūku un tūlīt zaudēju domas pavedienu. Tu vēl nodomāsi, ka esmu muļķis. Pat vēl dumjāks nekā parasti. Lai gan tas ir grūti. Tad nu tā, — Pafnutjevs brīdinoši pacēla roku, apklusinādams Anciferovu, kas jau gatavojās protestēt, ka nekad viņu par muļķi nav uzskatījis, vēl vairāk, vienmēr ir attiecies pret viņu kā pret īpaši spējīgu un talantīgu cilvēku. — Pagaidi, Leonard… Rīts ir visai sliepjams jēdziens. Dažiem agrs rīts ir četros, bet citi vēl vienpadsmitos nespēj pamosties… Ne jau par to ir runa. Runa ir par taviem klientiem. Par tiem, kuriem, kā tu bijīgi izteicies, nauda dzīvē nav galvenais. Gribot negribot jāuzdod jautājums, kas tad viņiem ir galvenais?

—   Es jau nerunāju par viņiem, Paša, — Anciferovs klusi iebilda. — Es runāju vispār…

—   Es nekad ne ar vienu nerunāju vispārīgi… Pat gultā es esmu ārkārtīgi konkrēts… Gandrīz aprobežots. Tātad… Kas tie bija?

—   Nav ne jausmas.

—   Kā! Tu nepazīsti Vovčiku Ņekļasovu?

—   Nekad šo vārdu neesmu dzirdējis.

—   Vai viņi bieži te ienāk?

—   Zini, man liekas… Ja, protams, es nekļūdos… Šķiet, ka viņi te jau bija… Pirms kādām divām nedēļām… Nē, iespējams, ka es tomēr kļūdos.

—   Tie divi, kuri izgāja pa sētas durvīm… Kā viņi zināja par šo otro izeju?

—    Visos restorānos ir papildus izejas… Visos. Kas tur sevišķs? Pavāri, sagādnieki un krāvēji izmanto tikai šo papildus izeju. To zina katrs normāls cilvēks.

—   Leonard, normālie to zina. Bet es tāds neesmu. Tad nu tā… Lodes sašķaida logu stiklus, baltais galdauts mirkst asinīs, divi upuri vajājas pa grīdu, otri divi drāžas gar tavu kabinetu uz sētas durvīm… Bet tu neko par viņiem nevari pateikt?

—   Tie bija jauni puiši, labi ģērbušies, kaut kas no kašmira…

—   Tagad kašmiru valkā pat ielu tirgoņi. Tā jau ir tāda kā tirgotāju pazīšanās zīme. Kur ir tavs mētelis?

—   Uz pleciņiem, — Anciferovs pamāja uz skapja pusi.

Pafnutjevs piecēlās, pavēra durvis un ieraudzīja garu, sārtu mēteli.

—   Viss skaidrs. Vai viņi arī bija ģērbušies tādos?

—   Man tā likās, — ak, ne velti Anciferovs bija sēdējis prokurora krēslā — visi Pafnutjeva jautājumi atsitās pret izvairīgām atbildēm.

—   Tu man nevēlies palīdzēt, Leonard, — Pafnutjevs smagi nopūtās un, strauji atgrūdies no galda, apgriezās krēslā par trīssimt sešdesmit grādiem. — Un es pat zinu, kāpēc tu tā rīkojies.

—   Nu? — Anciferovs kļuva ziņkārīgs.

—   Tev ir pilnas bikses.

—   Tu kļūsti rupjš, — Anciferovs apvainojās.

—    Ne jau es, bet tauta. Tā pie vainas. Bikses pilnas, sūdi līdz ausīm… Ko vēl var sagaidīt no tumšiem, neizglītotiem, pastāvīgi iereibušiem ļautiņiem… Saka visu, kas iešaujas prātā. Piedod mums, Leonard!

—   Kādiem jums?

—   Man un tautai, — Pafnutjevs laipni pasmaidīja, juzdamies apmierināts, ka Anciferovs iekritis viņa izliktajās lamatās. — Labi. Ņem pildspalvu, papīru un raksti. Sak, tā un tā, apliecinu, ka cilvēkus, kuri restorānā tika apšaudīti, nepazīstu un nekad agrāk neesmu redzējis… Un tā tālāk. Varbūt kaut ko pats no savas puses arī piebildīsi.

—   Kāpēc man tas jāraksta?

—   Nav ne jausmas, — Pafnutjevs bezbēdīgi atteica. — Var būt, ka kādreiz noderēs. Kad, piemēram, atklāsies, ka viens no aizbēgušajiem ir tavs brālis, bet viens no nogalinātajiem — svainis… Tad es šo papīrīti tev parādīšu. Un tiesnese tad sacīs… «Nē,» viņa teiks, «jūs, Leonard Leonīdovič, neesat bijis patiess, centāties noslēpt savus noziedzīgos sakarus, pasargāt no taisnīga soda bīstamus noziedzniekus, tāpēc nebūs jums žēlastības, būšu spiesta,» sacīs tiesnese, tāda pilnīga sieviete krāsotām lūpām un sīkām matu sprodziņām, «būšu spiesta piemērot jums nevis pirmo, bet otro likuma panta daļu, kas paredz…»

—   Aizveries, Paša, — Anciferovs klusi noteica. Pilnīgās sievietes ar krāsotām lūpām un sīkajām, balinātajām matu sprodziņām pieminēšana acīmredzot viņam lika atcerēties ko tādu, kas radīja trīsas. — Es uzrakstīšu to liecību vai kā nu tu to nosauci. Tikai ne tagad. Man jāpadomā, jāsaņemas… Es slikti jūtos. Mans restorāns ir apšaudīts un izdemolēts, gājuši bojā cilvēki…

—   Tikai viens ir miris, — Pafnutjevs neprecizēja.

—   Tas nav svarīgi… Sākusies izmeklēšana, ieradusies milicija… Es nespēju. Piedod. Nedaudz vēlāk.

—   Labi, — Pafnutjevs labprāt piekrita. — Lai notiek, kā tu vēlies. Es vienmēr esmu tev izrādījis pretimnākšanu, kāpēc tagad lauzt šo tradīciju? Nav vajadzības to darīt. Saki, lūdzu… Vai tev ir vietnieks?

—   Ir, bet viņš ir aizbraucis…

—   Vai tālu?

—   Uz Kubaņu. Pēc vīna.

—   Un vai palīgs tev ir?

—    Nesaprotu, ko tu vēlies uzzināt? Man ir grāmatvedis, sa- # gādnieks…

—   Kur viņi sēž?

—   Visi vienā telpā, tepat blakus. Tur atrodas daži galdi, telefoni un tamlīdzīgas lietas.

—   Bet šajā kabinetā tu sēdi viens pats?

—     Protams, — Anciferovs lepni .atmeta galvu, it kā justos apvainots par tādu jautājumu. — Tas ir mans personiskais kabinets.

—    Vai tavas prombūtnes laikā kāds var te ienākt, pasēdēt pie galda, piezvanīt, izdzert pudeli degvīna…

—   Absolūti izslēgts! — Anciferovs asi atbildēja. — Pat izejot uz piecām minūtēm, es aizslēdzu durvis.

—   Tas ir labi, — Pafnutjevs neslēpa savu atzinību. — Tā arī vajag. Jāietur taču distance starp saimnieku un personālu, vai ne?

—   Jā, — Anciferovs nedroši pamāja ar galvu, cenzdamies saprast, ko Pafnutjevs cenšas panākt. — Padomā pats, ir taču komercnoslēpumi, dokumenti, atskaites… Galu galā arī nauda… Esmu vienkārši spiests aizejot aizslēgt durvis.

—   Un durvis, kā redzu, dubultīgas, — Pafnutjevs bijīgi noteica.

—   Durvis dubultīgas, logi aizrestoti, signalizācija, televīzijas kameras, — Anciferovs to visu izteica dīvainā tonī, kurā reizē jautās īpašnieka lepnums un aizvien pieaugoša piesardzība.

—    Tātad lavā kabinetā neviens svešs neuzturas? — Pafnutjevs vēlreiz atkārtoja savu jautājumu.

—   Es jau teicu, — Anciferovs jau bija atguvies, un viņa atbildes atkal kļuva nenoteiktas un nekonkrētas.

Pafnutjevs atslīga pret krēsla atzveltni, atbalstīja vaigu plaukstā, pievēra acis un, kā likās, iegrima domās vai ari nolēma nedaudz atpūsties, bet varbūt vienkārši iesnaudās. Anciferovs neizpratnē nolieca sānis galvu, gluži kā gudrs suns, kas cenšas saprast, ko saimnieks no viņa gaida. Kā parasti šādos brīžos, viņš pastiepa uz priekšu roku un paskatījās pulkstenī. Tad pasniedzās pēc telefona klausules.

—   Nezvanīt! — asi noskaldīja Pafnutjevs.

—   Nesapratu?

—   Nezvani, kamēr es vēl te atrodos. Kad aiziešu, zvani, cik tīk. Bet tagad nevajag.

—   Bet ja nu man kāds zvanīs?

—   Neņem klausuli.

—   Bet man taču nav tev jāklausa. Vai ne tā, Paša?

—   Gan klausīsi. Pretējā gadījumā būšu spiests izmantot ieroci.

—   Kas te notiek, Paša?

—   Kad aiziešu, varēsi runāt, ar ko vien vēlies, un zvanīt, kam vien gribēsies… Bet, kamēr vēl esmu šeit, vēlos baudīt tikai tavu sabiedrību, — Pafnutjevs kā atvainodamies iepleta rokas — sak, atvaino, mīļais, nespēju sev atteikt šo prieku.

Šai bridi atskanēja klusināts, maigs telefona zvans. Anciferovs jautājoši paskatījās uz Pafnutjevu, un tas nesatricināmā pašpaļāvībā piecēlās un paņēma klausuli.

—   Jūs klausās, — Pafnutjevs to pateica tik neskaidri, ka uzreiz nebija iespējams pateikt, kas runā, lai gan vārdi neapšaubāmi nāca no Anciferova leksikas. Būdams prokurors, viņš bieži uzsāka sarunu ar šo ceremoniālo pieklājības frāzi.

—   Ļoņa, mēs pie tevis kaut ko esam atstājuši, — atskanēja jauneklīga balss. — Vai tu esi lietas kursā? Hallo?

—    Runājiet, es klausos! — atbildēja Pafnutjevs un jautri pamirkšķināja ar aci Anciferovam, likdams saprast, ka, šādi tērzējot, nav grēks arī pajokot.

—   Vai tas esi tu, Leonard?

—   Jūs klausās, — Pafnutjevs vēlreiz atkārtoja, bet zvanītājs jau bija apjautis savu kļūdu un nolika klausuli.

—   Kas zvanīja? — Anciferovs apjautājās.

—   Ā! — Pafnutjevs nevērīgi atmeta ar roku un atkal apsēdas uz krēsla. — Tavi puiši zvanīja.

—   Kādi puiši? — pārvērstā balsī vaicāja Anciferovs.

—   Nu, tie… Kā viņus tur sauc… Kas no rīta te ēda, bet pēc tam aizlaidās pa sētas durvīm.

—   Un ko teica?

—    Leonard! — Pafnutjevs iesaucās. — Es tevi nesaprotu! Tev bija jājūtas sašutušam un jāsūta mani pie velna, bet tu mierīgi visu noklausies un vēl apjautājies, ko viņi teikuši… Kā to saprast?

—   Joks, — ledainā tonī noteica Anciferovs. — Tas, Paša, bija joks. Un tikai. Tev zudusi humora izjūta, laikam esi pārstrādājies. Un vispār,ja vēlies dzirdēt manu padomu…

—   Beidz, Leonard. Apklusti! Es neticu, ka ar šādu vērienu iekārtotā telpā nav paslēpti mikrofoni. Vai tad tu nevari tā uzreiz, neizejot no kabineta, uzrunāt kolektīvu? Pasaukt kādu cilvēku? Ieraugot ekrānā nekārtības, izteikt piezīmi?

—    Protams, varu, — Anciferovs, juzdamies glaimots, pamāja ar galvu.

—   Un vai man atļausi izmantot mikrofonu?

—   Tev ir vēlēšanās uzrunāt manu kolektīvu?

—   Nē, tikai savējo.

—    Ak tā, — Anciferovs pavīpsnāja, acīmredzami sagatavojies izklaidēties. — Nu ko… Sāc vien, Paša, runā, — un viņš pasniedza tam mazu mikrofonu, kas bija nostiprināts uz pamatnes, un nospieda podziņu.

—   Vai es varu runāt? — Pafnutjevs apjautājās.

—   Jā, Paša, tu jau esi ēterā.

Pafnutjevs nedaudz piesardzīgi paņēma mikrofonu un, paskatījies ekrānā, kurā bija vērojams restorāns no ārpuses, pamirkšķināja Anciferovam ar aci — sak, tūlīt būs joki, apsēdies, lai nenokristu.

—   Uzmanību, — Pafnutjevs ierunājās un tad vēlreiz atkārtoja. — Uzmanību, — cilvēki ekrānā sastinga, pavērsuši skatienu uz augšu, acīmredzot balss skanēja tieši no turienes. — Izmeklētāj Dubovik, eks- pert Hudoļej, operatīvie darbinieki no kriminālizmeklēšanas… Runā Pafnutjevs… Lūdzu sapulcēties restorāna direktora kabinetā… Atkārtoju… Dubovikam, Hudoļejam un operatīvajiem darbiniekiem kopā ar lieciniekiem nekavējoties jāierodas restorāna direktora kabinetā. Viss.

Anciferovs apjucis nenovērsa skatienu no Pafnutjeva. Viņa sejā vīdēja šausmas, neizpratne un nedaudz ironijas.

—   Kas notiek, Paša?

—   Operatīvās izmeklēšanas darbības.

—   Un kāds ir to mērķis?

—   Atklāt noziegumu. Viss, kā parasti, Leonard, viss, kā parasti.

—   Un kāpēc tas jādara tieši manā kabinetā?

—   Man likās, ka tā būs vislabāk.

Anciferovs nobālēja, nespēdams novērst acis no ekrāna — viņš redzēja, kā vairāki cilvēki dodas uz restorāna durvīm. Lūk, tic jau bija pavisam tuvu, skaidri varēja saskatīt katra seju, un pēkšņi pazuda no redzesloka. Tad nāca vēl citi — vīrietis un sieviete, acīmredzot liecinieki no pūļa, un divi operatīvie darbinieki.

—   Vai būs kratīšana? — Anciferovs pavaicāja.

—   Iespējams…

—   Ko meklēsi?

—   Neko. Esmu jau visu atradis.

Anciferovs acīmredzot gribēja pajautāt, ko tieši Pafnutjevs atradis, taču nepaguva — durvis atvērās, un kabinetā ienāca Hudoļejs, bāls, mierīgs un skaidrā prātā. Viņā nebija vairs ne miņas no mednieka aizrautības un kvēlās jūsmas. Hudoļejs bija saplacis, gluži saplacis. Brīdi pamīņājies pie durvīm, viņš apsēdās uz krēsla, nolikdams somu sev pie kājām, plaukstas atbalstīja uz ceļiem un pievērsa skumju skatienu Pafnutjevam, gaidīdams turpmākos norādījumus.

—   Kā klājas, Hudoļej? — Pafnutjevs mundri apjautājās.

—   Paldies, — uzrunātais pazemīgi atbildēja un nodūra acis. — Nesūdzos.

—   Un kā ar veselību? — Pafnutjevs turpināja iztaujāšanu.

—   Es jūtos ļoti labi.

—   Vai kaut kas traucē dzīvot?

—   Tikai atmiņas, Paša…

—   Atmiņas?! Kādas atmiņas? — Pafnutjevs brīnījās.

—    Par tām laimīgajām dienām, kad es varēju atļauties izdzert glāzi šņabja vai vīna, vai pudeli pašbrūvētā… Tagad tās ir tikai atmiņas, Paša. Tikai atmiņas.

—   Gan jau tu savu atgūsi, — dzedri noteica Anciferovs, kas vēl nebija aizmirsis eksperta vājības.

—   Ha! — Hudoļeja balsī jautās izmisums. — Bet vai jūs, Leonard Leonīdovič, zināt pēc cik gadiem var uzsprāgt mīna, ja tā pie- rīkota pie pēcpuses?

—   Neesmu interesējies, — Anciferovs atcirta, viegli notrīsēdams, kad durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa parādījās operatīvie ar lieciniekiem. Pēdējais kabinetā ienāca Duboviks. Vispirms parādījās viņa kvēlojošais deguns, kurā pulsēja pārdabiski dzīvības spēki, tad kļuva redzama arī seja — pelēcīga, blāva un neizteiksmīga, it kā visas krāsas būtu koncentrējušās degunā, atstājot tukšā acis, lūpas un vaigus. Pārlaidis skatienu visiem klātesošajiem, Duboviks apsēdās līdzās Hudoļejam.

—    Izskaidroju situāciju, — Pafnutjevs ierunājās, pārliecinājies, ka visi uzaicinātie sapulcējušies.

—   Mēs atrodamies restorāna īpašnieka Anciferova kabinetā. Lūk, te viņš pats sēž. Pirms pusstundas izdarīta slepkavība. Jūs jau apmēram zināt, kā viss notika. Tagad būtu jāizdara, lūk, kas… Jāapskata kabinets…

—   Citiem vārdiem sakot, kratīšana? — Anciferovs pajautāja.

—   Kratīšanai nepieciešams prokurora orderis, kā jūs labi zināt,

—   Pafnutjevs pasmaidīja. — Tāpēc es lietošu vārdu «apskate».

—   Bet būtība jau tāpēc nemainās?

—   Protams, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja. — Es turpinu… Jāapskata kabinets un jāatrod lietas, kas varētu palīdzēt nozieguma atklāšanā. Eksperts fiksēs fotogrāfijās apskates procesu, mūsu meklējumus un atradumus.

—   Es protestēju, — Anciferovs izslēja zodu.

—   Kā vēlies, — Pafnutjevs atbildēja. — Tu, Leonard, protestē tikai tāpēc, ka es vēl neesmu pabeidzis savu sakāmo. Kad būšu beidzis, tu pārdomāsi.

—   Vai tu par to esi pārliecināts?

—   Jā. Un liecinieki parakstīs protokolu, kurā tiks fiksēti gan tavi iebildumi, gan viedokļa maiņa, — Pafnutjevs cieši paskatījās uz Du- boviku, likdams saprast, ka protokola sastādīšana būs jāuzņemas viņam. Duboviks saprotoši pamāja ar galvu. — Es turpinu. Izmeklēšanā noskaidrots, ka viens restorāna apmeklētājs ir nogalināts, otrs smagā stāvoklī nogādāts slimnīcā, bet abi pārējie draugi aizbēguši. Šeit klātesošais Anciferovs apgalvo, ka šos cilvēkus nepazīst, nekad nav redzējis un nekādās darīšanās ar tiem nav ielaidies. Vai es pareizi izteicos? — Pafnutjevs pagriezās pret kabineta saimnieku.

—   Ja neņem vērā ņirgāšanos, viss pareizi.

—   Ņirgāšanos protokolā nefiksēt, — Pafnutjevs pavēlēja Dubovi- kam. — Saimnieks iebilst. Turpinu. Šajā skapī, — viņš norādīja ar roku sev aiz muguras,— atrodas Anciferova kunga mētelis. Gaiši rozā. Tur pakārti vēl citi mēteļi, tikpat labi, kā arī ādas jaka. Domāju, ka to visu te atstājuši Anciferova kunga viesi, tie paši, kuriem uzbruka. Uzmanīgi pārmeklējiet visas kabatas, ārējās un iekšējās, tā, lai neviens puteklītis nepaglābtos no jūsu vērīgā skata. Ceru, ka Anciferova kungs nesāks apgalvot, ka visi šie apģērbi pieder viņam.

Anciferovs sēdēja, cieši sažņaudzis rokām krēsla balstus, un, likās, teju teju zaudēs samaņu.

—   Liecinieki, vērīgi un nesaudzīgi, paliek savās vietās, Duboviks raksta protokolu, operatīvie ķeras pie darba, — Pafnutjevs piecēlās.

—    Anciferova kungs, lūdzu izlikt uz galda visu, kas atrodas jūsu kabatās. Mani interesē piezīmju grāmatiņas, zīmītes un citas jūsu personīgās dzīves liecības. Tikai vaļsirdīgas atzīšanās gadījumā varu solīt labvēlīgu un saudzīgu attieksmi nākotnē, — viņš piebilda, pamanījis, ka Anciferovs vēlas iebilst. — Neko nesaki, Leonard. Tikai izdari to, ko tev teicu. Es taču zinu, ka tu te neesi noteicējs. Tāpēc vienmēr izdomāsi, kā attaisnoties viņu acīs, — Pafnutjevs pamāja uz skapja pusi, pie kura jau bija nostājušies operatīvie, gatavi jebkurā brīdī sākt darboties.

—   Nu ko, — Anciferovs apmulsis murmināja. — Nu ko… Lai notiek, kā tu vēlies…

—    Došu tev labu padomu, Leonard… Neļauj draugiem atstāt drēbes savā kabinetā. Lai izmanto kopējo garderobi. Bet varbūt viņiem kabatās glabājas kaut kas īpaši slēpjams?

—    Tev taisnība, Paša, tev taisnība… — Anciferovs jau bija atguvies.

—   Es jūs uz bridi pametīšu, — Pafnutjevs jau atradās pie durvīm. — Man vēl ar vienu otru jāparunā. Sagaidiet mani atpakaļ.

* * *

Izlīkumojis pa restorāna palīgtelpu labirintiem, Pafnutjevs pēkšņi nonāca ēdamzālē. Un tikai tad saprata, ka bija orientējies pēc aukstās gaisa plūsmas, kas plūda telpā caur izsistajiem logiem. Gandrīz viss jau bija sakopts, divi vīreļi vateņos mēģināja iestiprināt rāmī lielu presēto skaidu plātni. «Te neviens neķēpājas,» atzinīgi nodomāja Pafnutjevs, saķerdams aiz piedurknes garāmskrienošo viesmīli.

—    Pagaidiet! — viņš sacīja. — Lūdzu, piedodiet… Es gribētu parunāt ar to puisi, kas šorīt apkalpoja, lūk, to galdiņu, — Pafnutjevs pamāja ar galvu uz to pusi, kur stūrī divas meitenes, ak, šī Anciferova nepārvaramā vājība, centīgi berza grīdas marmora flīzes.

—    Es pats to apkalpoju, — puisim bija sārti, apaļi vaigi un gaišas skropstas, un viņš uztraukumā sāka mirkšķināt acis. - Es tikai nezinu…

—   Ak, tu, mazulīti! — Pafnutjevs līdzjūtīgi iesaucās 'un, neat- laizdams baltā frenča piedurkni, aizvilka viesmīli pie tuvākā galdiņa. — Dieva dēļ, pasaki, ko tad tu nezini?

—   Redziet, kas par lietu…

—   Zinu, jau zinu es, kas par lielu! Zinu. Neesmu vēl nevienu jautājumu uzdevis, bet tu jau sāc atvairities… Kāds šodien datums?

—   Septiņpadsmitais.

—  Redzi nu, bet teici, ka neko nezini. Apsēdies. Kārtīgi apsēdies…

—   Man vēl jāpalīdz tur…

—   Iztiks bez tevis.

—   Leonards Leonīdovičs lūdza, lai es noskaidroju…

—   Viņa paša lietas tagad tiek noskaidrotas. Nomierinies. Atslābinies. Lūk, tā… Dziļi ieelpo, dziļāk, vēl dziļāk… Un tagad izelpo, kārtīgi izelpo… Malacis. Gudrs puisis. Kā tevi sauc?

—   Pāvels.

—    Nevar būt?! — Pafnutjevs izbrīnā iesaucās. — Ir nu gan man laimējies! Iedomājies tikai, arī mani sauc par Pāvelu. Vārdabrāļi esam… Tagad, Paša, uzmanīgi klausies, ko es teikšu, un tūlīt pat atbildi. Vai esi gatavs? Sākam… Tu šodien apkalpoji to galdiņu, kur notika nelaime… Vai tā?

—   Šķiet, es sarunāju daudz ko lieku, — Pāvels beidzot noteica. — Jūs arī uz mani neļaunojieties, Pāvel Nikolajevič…

—   Labi… Aizmirsīsim, — Pafnutjevs labprāt gribēja salīgt mieru.

* * *

Halandovskis pēdējā laikā bija pārvērties, ļoti pārvērties. Bija zudusi tā rāmā pārliecība, ka viss beigsies labi, ka vienmēr ledusskapis būs pilns, blakus atradīsies vareni draugi un veselībai nebūs ne vainas.

Pārdzīvojis briesmīgos notikumus, kas saistījās ar pilsētas prokurora apsūdzēšanu, kad viņš bija spiests kļūt tiesā par galveno liecinieku, Halandovskis pēkšņi apjauta, ka pasaule nemaz nav tik brīnišķīga, omulīga un jauka, kā tas viņam agrāk bija šķitis. Halandovskis izskatījās novājējis un sašļucis. Nācās šūt jaunas drēbes, jo vecās bija kļuvušas vaļīgas, sejā vairs nestaroja kādreizējā laipnība un mūžīgā gatavība jebkurā brīdī uzsākt patīkamu sarunu, satraucošu tikšanos vai piedalīties brīnišķīgā maltītē. Tagad viņa acīs vīdēja piesardzība, daudz biežāk atskatoties pār plecu, kas notiek aiz muguras, un uzmanīgi apdomājot katru vārdu. Pat kustības bija citas — nez kur bija pazudis majestātiskais gausums, brīvi spriežot par šīs pasaules varenajiem, laipni, bet nepārprotami norādot katram tā īsto vietu.

Tas viss bija zudis.

Veikals bija glābts, ari meitenes — kā agrāk, aiz letes stāvēja labsirdīgas, apaļīgas un veselīgas sievietes sārtiem vaigiem. Tomēr arī viņas bija skārusi lielo pārmaiņu vēsma. Tagad tās smaidīja daudz retāk, un,, ja kādam arī izdevās viņas sasmīdināt, tad smaids likās samocīts, kā pērkamām sievietēm darba dienas beigās.

Veikalā tagad bija klusi un mierīgi. Nekādi» traču, nekādu revīziju un pārbaužu. Bija parādījušies jauni pircēji, kuri nepārskaitīja izdoto sīknaudu un neskatoties bāza kabatās kasieres izsniegtos tūkstošus un desmittūkstošus. Bet arī tas nespēja ielīksmot pārdevējas. Vērojot nerunīgo un sadrūmušo Halandovski, viņas saprata .— karš turpinās, turpinās asiņaina un nežēlīga cīņa par eksistenci.

Dažkārt veikalu apciemoja nerunīgi un dīvaini lēnīgi puiši. Viņi neko nepirka, pat nepiegāja apskatīt vitrīnas, tikai vēroja, kā iepērkas citi, cik daudz naudas iztērē. Tad devās uz direktora kabinetu un pēc brīža atkal parādījās priecīgi un apmierināti. Sieviete saprata — tiek ievāktas nodevas, atkal tiek izlaupīta kase. Un nebija pasaulē neviena, kas tos spētu savaldīt un piespiest ievērot likumus. Tālā pagātnē bija nogrimuši tie lieliskie, nolādētie padomju laiki, kad Halandovskim tikai vajadzēja piezvanīt Pafnutjevam, lai nekavējoties atbrīvotos no šīm padibenēm ar pistolēm kabatās, kad viņš bez lielām pūlēm varēja nosēdināt uz apsūdzēto sola pilsētas prokuroru vai vienkārši izsūdzēt savas bēdas milicijā. Goldobova prasības, miers viņa pīšļiem, tagad likās naivas, šis laiks atgādināja bezrūpīgo jaunību, pirmo nevainīgo mīlas jūsmu.

Pafnutjevs Halandovskim piezvanīja tieši no mašīnas.

—   Arkaša? Tas esmu es… Braucu pie tevis. Vai drīkst?

—   No kurienes tu zvani?

—   No mašīnas.

—   Vai pa desmit minūtēm atbrauksi?

—   Mēģināšu.

—   Labi… Durvis būs atvērtas.

—    Bet es zinu kodu, — Pafnutjevs nesaprata Halandovska pēdējo vārdu jēgu.

—   Tas tiek mainīts katru nedēļu.

—   Kāpēc? — Pafnutjevs brīnījās.

—   Vai tad tu nezini?

—  Vispār jau nojaušu, — Pafnutjevs samulsa. — Vai tu esi viens?

—   Kad atbrauksi, jau būšu viens.

—   Varbūt es tevi iztraucēju?

—   Es gaidu, — Halandovskis atbildēja un nolika klausuli.

Kad mašīna iebrauca pagalmā, Pafnutjevs ievēroja, ka no direktora kāpņu telpas ātrā solī iznāk sieviete pelēkā vilkādas kažokā, kādus pēdējā laikā lielos daudzumos ieveda no Korejas. Vai puse pilsētas tagad tajos staigāja — rudos, pelēkos, brūnos un ugunssarkanos. Sieviete nāca uz mašīnas pusi, slēpdama apkaklē seju no sniega un žilbinošās starmešu gaismas. Kad viņa tomēr uz mirkli atklāja seju, Pafnutjevs pazina Halandovska vēlīno viešņu. Tā bija viņa veikala skaistā kasiere. Tātad nemaz tik slikti direktoram neklājās, ja viņa vientulību kliedēja šī jaukā sieviete. Pafnutjevs pamāja, Tai Andrejs piebremzē, un, kad sieviete atradās līdzās mašīnai, atvēra durvis.

—   Atvainojiet, varbūt jūs aizvest?

—   Paldies, es dzīvoju tepat netālu.

—   Tad man jo patīkamāk būs jums palīdzēt. — Pafnutjevs izkāpa no mašīnas un aicinoši pieturēja atvērtās durvis.

—   Nu ko, — kasiere pazina Pafnutjevu, bet vārdā viņu neuzrunāja — pēdējā laikā viņa bija iemācījusies klusēt un ar savām zināšanām nelielīties. Jo mazāk runāsi, Jo ilgāk dzīvosi. — Labus darbus Dievs neaizmirst, — viņa smaidot noteica.

—   Ceru, ka tā arī būs, — Pafnutjevs paklanījās. — Mani negaidi, — viņš sacīja Andrejam. — Es pats aiziešu.

Nostiprinātās ieejas durvis tiešām stāvēja pusvirus. Ieejot kāpņu telpā, Pafnutjevs ievēroja, ka iekšpusē tām piemetinātas vairākas slēdzenes. Tikko durvis aizvērās, tās visas aizcirtās. Tagad namā bez iedzīvotāju ziņas varēja iekļūt, tikai izraisot milzīgu sprādzienu. Uzkāpis trešajā stāvā, Pafnutjevs ieraudzīja vēl vienas nostiprinātas durvjs, uz gludās virsmas nebija ne rokturu, ne slēdzeņu. Centimetru bieza tērauda loksne droši sargāja ieeju Halandovska dzīvoklī. Tikai cilvēka sejas līmenī durvīs bija izurbts neliels caurums, «actiņa», bet pie sienas tik tikko varēja saskatīt kaļķiem notrieptu zvana pogu.

«Arkaša, vai nu iedzīvojies lielā bagātībā vai arī no kāda stipri nobijies,» Pafnutjevs ironiski nodomāja, bet, paskatījies apkārt, pamanīja, ka arī visu pārējo dzīvokļu durvis aizsegtas tādām pašām varenām tērauda loksnēm. Viņš zināja, ka mašīnbūves rūpnīcas lielākajā cehā tagad ražoja šādas stiprinātas durvis, kuraš dzīvokļus pārvērta drošos seifos. Ražotne, kurā pirms gada izgatavoja lauksaimniecības tehniku, tagad nespēja. tikt galā ar pasūtījumiem un guva tik lielu pelņu, ka spēja noturēt līmenī visu rūpnīcu.

Pafnutjevs nepaspēja nospiest zvana pogu, kad durvis klusi atvērās un uz sliekšņa parādījās Halandovskis. Skumjš, pinkains,bet smaidošs.

—   Nāc iekšā, Paša! Nāc iekšā, mīļais! — Halandovskis apskāva Pafnutjeva plecus, iestūma dzīvoklī un rūpīgi aizvēra durvis, neaiz- mirsdams pagriezt divas trīs atslēgas. — Ģērbies nost, noauj apavus, iekārtojies kā mājās, bet es parūpēšos par cienastu, — un Halandovskis pazuda virtuvē. Novelkot mitro jaku un samirkušās kurpes, Pafnutjevs sajuta, kā izgaist smagās domas un ap sirdi kļūst viegli un bezrūpīgi, kā vienmēr, sperot soli pār šī dzīvokļa slieksni. Labo omu nespēja sabojāt pat stiprinātās durvis, aizrestotie logi un svešās, pārticīgās valstīs ražotās slēdzenes. — Vai zini, Paša, kas man tevī patīk visvairāk? — Halandovskis apjautājās, ienesdams istabā pilnu šķīvi ar milzīgām kotletēm, no kurām katru rotāja caurspīdīga citrona šķēlīte.

—   Vai tiešām manī ir kaut kas tik sevišķs?

—    Mani sajūsmina fakts, ka tu nekad pie manis neierodies bez līķa!

—   Ko?!

—   Vai šodien tev kāds līķis darbā gadījās?

—   Nu un?

—   Un tā nu tu atnāci pie manis, — Halandovskis iesmējās.

—   Kā tu to visu zini?

—   Televīzija jau trīs reizes ziņoja. Nogalināts kāds liels mafiozi, bandīts, noziedznieks — sauc kā vēlies. No automāta apšaudīta Le

onarda iestāde, viens cilvēks nogalināts, otrs — aizvests pie tava drauga Ovsova. Viņš cietušo jau izoperējis un apsolīja pilsētas iedzīvotājiem, ka pacients izdzīvos. To izdzirdis, es uzreiz sapratu, ka vakarā tu mani apciemosi, tāpēc liku Nadjeņkai uzcept tādas palielākas kotletes. Teicu tā… Kotletēm jābūt vienā lielumā ar mana labākā drauga Pafnutjeva plaukstu. Pārbaudi! Ja tās uzceptas par mazām, ja nenosegs plaukstu, likšu Nadjeņkai cept jaunas. Bet šīs lai tad ēd pati!

—   Nepaspēs, — Pafnutjevs atteica.

—    Vēl par kotletēm… Tās gatavotas no cūkgaļas^ labas cūkgaļas, kas vakar vēl rukšķēja, un teļa gaļas, kur^ vakar vēl māva… Nu un, protams, ķiploki, sīpoli, garšvielas un, pats galvenais — ledusskapis. Kotletes jāpasniedz galdā labi atdzesētas! Bet ar citronu. Un rupjmaizi. Paša, to tu atceries, kotletes jāēd kopā ar svaigu rupjmaizi. Un tad vēl zaļumi. Pētersīļi, dilles — tieši no dobes!

—   Par kādām dobēm, Arkaša, tu runā? Februārī! Attopies!

—   Tieši no dobes! — Halandovskis vēlreiz apgalvoja. — Ja jau mēs negribot esam iegrūsti šai nolādētajā kapitālismā, tad vismaz jācenšas gūt no tā kāds labums! Mums katru dienu jāskatās šaudīšanās uz ielām, asins paltis, jāatrod līķi atkritumu konteineros. Bet eksistē taču pasaulē arī tikko no dobes plūkti zaļumi! Dilles, kuras ieraugot mutē saskrien valgme…

—   Kāda valgme? — Pafnutjevs pārjautāja.

—   Visparastākās siekalas, — Halandovskis nodūra skatienu. — Un, ja manas runas laikā tev mutē vēl nav saskrējušas siekalas…

—   Ir saskrējušas, — Pafnutjevs iestarpināja.

—   Tad jau Nadjeņka nav velti pūlējusies. Ko tu, Paša, dzersi?

—   Tas bija ļoti muļķīgs jautājums.

— Manuprāt, yēc garšas, smaržas…

—   Skaidrs. Lūdzu atvainot. Vairāk tā nedarīšu. — Un Halandovskis aizdrāzās uz virtuvi, pēc mirkļa atgriezdamies ar degvīna pudeli. Tā gluži acu priekšā pārklājās ar biezu, matētu sarmas kārtu. — Tikko no saldētavas, — Halandovskis paskaidroja. — Gaidīja tavu ierašanos. Starp citu, vai tu zini, kā atšķirt labu «Sto- ļičnaju» no sliktč °

—    Nekā! — Halandovskis pārtrauca viesa biklos čukstus. — Kas tev jaus garšot un apostīt? Vizuāli, tikai vizuāli jāiemācās atšķirt draņķi no nektāra! Pirmkārt, uz puslitra pudeļu pusi vispār nav ko skatīties! Tikai setiņsimtpiecdesmit! Vai tev kā prokuroram kaut reizi nācies dzirdēt, ka viltotu degvīnu pilda lielajās pudelēs?

—   Godīgi sakot, kaut ko tādu neatceros, — Halandovska negaidītais entuziasms bija Pafnutjevu galīgi samulsinājis.

—   Neatceries tāpēc, ka nekā tāda nav bijis. Tālāk… Vai redzi zeltīto līniju gar etiķetes malu? Tai jābūt tieši zeltainai, mirdzošai, uzvilktai ar bronzas krāsu, nevis dzeltenai vai brūnai! Arī aizmugurē jābūt ar bronzas krāsu ierāmētai etiķetei! Bet izliekumā šāds pusmēness… Paša, bet vāciņš!

—   Man šķiet, ka pienācis laiks to atskrūvēt, — Pafnutjevs pazemīgi ierunājās. f»

—   Tev taisnība, Paša! — un Halandovskis, it kā pēkšņi būtu zaudējis visus spēkus, atkrita krēslā, ar vienu kustību atvērdams pudeli. Ielējis staipīgo, aukstumā sabiezējušo degvīnu prāvajās kristāla glāzēs, viņš pudeli uzlika uz galda. Uz tās, izkausējot maigo apsarmojumu,bija iezīmējies Halandovska plaukstas nospiedums, izkausējot maigo apsarmojumu. — Uz veselību, Paša! — direktors sveicot pacēla glāzi un, kļuvis nopietns, it kā koncentrējies uz kaut ko svarīgu, to izdzēra. Tad mirkli ieklausījās sevī un, pārliecinājies, ka degvīns aizgājis pa īsto ceļu, klusi nolika glāzi uz pulētās galda virsmas. Paņēmis tieši ar roku no šķīvja kotleti, nokoda pusi kopā ar visu citronu. — Cik labi, ak, cik labi, — viņš nopūtās, ierīkodamies ērtāk krēslā.

—  Jā, — piekrita Pafnutjevs. — Garšīgas kotletes… Palūdz recepti.

—   Vai tad tavējā tādas cept neprot?

—   Viņai nez kāpēc iznāk pavisam nelielas…

—    Tur vainīga jaunība, Paša… Tas pāries. Ar katru kopā nodzīvoto gadu tās kļūs aizvien lielākas, smagākas, kamēr sasniegs šādu lielumu… Kas tad tur no rīta notika?

—   Tu taču pats visu zini!

—   Es zinu tikai vispārīgus faktus, to, ko zina visi… Bet tu zini ari to, kas pārējo acīm un ausīm palicis slēpts… Stāsti, Paša, stāsti vien… Varbūt arī es kaut ko piebildīšu.

—   Tad nu tā, — Pafnutjevs, apēdis kārtējo kotleti, kaunīgi paskatījās uz šķīvi un, pārliecinājies, ka uz tā vēl divas trīs kotletes atlikušas, kuras Halandovskis uzreiz apēst nepaspēs, nolika dakšiņu. — Tad nu tā… Restorāns «Leonards»…

—   Viduvēja ēstuve.

—   Kāpēc tā?

—   Ar sliktu slavu… Ja es neko nebūtu par šo notikumu dzirdējis un tu man pateiktu, ka restorānā notikusi slepkavība… Es uzreiz pajautātu, vai «Leonardā»? Kaut kam tādam tur arī bija jānotiek. Un ar to tas nebeigsies. Atvaino, ka es tevi pārtraucu, lūdzu, turpini.

—    Tikko Leonards atvēra restorānu, tūlīt ieradās pirmie apmeklētāji.

—   Zinu, Vovčiks Ņekļasovs ar saviem puišiem.

—    Jā, jā… Un, tikko tie iekārtojās un kaut ko pasūtīja… Noskanēja automāta kārta. Dīvains uzbrukums… Tika šauts logos, it kā šāvējs nebūtu mērķējis uz Ņekļasova puišiem, bet gan gribējis tos pabaidīt. Vai saproti? Ja Ņekļasovs sēdētu nedaudz tālāk, viss beigtos tikai ar dažiem izbirušajiem stikliem… Bet tagad — viens līķis, otrs upuris balansē uz dzīvības un nāves robežas…

—   Gan izdzīvos, — Halandovskis noteica.

—   Pat to tu zini?

—    Es taču teicu — televīzija to ziņoja trīs reizes. Tagad, Paša, tādi laiki pienākuši, ka drīz tiks katru rītu paziņots, cik iepriekšējā naktī bērnu ieņemts, cik gadījumos plānoti, cik — nejauši, kuri ir vainīgie un cikos tas tieši noticis. To sauc par vārda brīvību. Demokrātija. Tur, aiz robežām, arī tā notiek. Būtu kauns, ja mēs šai ziņā atpaliktu, — Halandovska dusmas, satraukums vai sajūsma allaž izpaudās vienādi — viņš tvēra pēc pudeles un pielēja pilnas glāzes. — Redz, pirms pusstundas no šejienes izgāja Nadjeņka, bet es jau baidos ieslēgt televizoru… Ja nu tur par mums kaut ko paziņo, pasaka ko tādu, ko es nemaz nevēlos uzzināt. Iedzersim, Paša, un novēlēsim viens otram labu veselību, mīlestību, ilgu jaunību un daudz skaistuma visapkārt.

—   Un neizsīkstošu labklājību, — Pafnutjevs piebilda.

—   Ja mums būs viss, ko pieminēju, ari labklājība neliks uz sevi ilgi gaidīt. Gan panāksim savu. Uz priekšu! — un Halandovskis divos malkos izdzēra ledaini svelošo degvīnu.

Uz bridi draugi pieklusa, pievērsdamies kotletēm, kuras bija apmēram četrdesmitā izmēra pēdas lielumā.,

—    Tavas kotletes ir kaitīgas, — Pafnutjevs noņurdēja, košļādams ēdienu.

—   Kā tā?

—   Tās uzkožot, nevar noreibt.

—   Gan noreibsi, — Halandovskis pašpārliecināti solīja, uzmetis netveramu skatienu pudelei, kas vēl nebija iztukšota pat līdz pusei.

—   Gan noreibsi, — viņš atkārtoja.

—   Bet tagad, Arkaša, — Pafnutjevs ierunājās pavisam citā tonī,

—   pasaki man, kas īsti notiek pilsētā?

—    Trešais spēks, Paša, — Halandovska seja rožainā abažūra atspulgā izskatījās svarīga un gandrīz traģiska. — Parādījies trešais spēks. Varētu to pat nosaukt par trešo bandu. Bija klusi un mierīgi, visu, kas bija dalāms, jau savā starpā bija sadalījuši Ņekļasovs un Ferdoļevskis. Aplika ar nodokļiem bankas, veikalus, tirgus… Man pat liekas, ka viņiem ari milicijas nodaļas maksā.

—    Nu, nu! — Pafnutjevs brīdinoši iesaucās. — Tu runā, bet neaizmirsties!

—   Maksā, Paša.

—   Ari Šalanda?!

—    Kas viņam cits atliek? Tev viņš to nestāstīs. Kaunēsies… Bet, ja tu īstajā brīdī un vietā pajautāsi… Pamēģini. Un viņš atzīsies. Milicija maksā Ņekļasovam. Bet tiesu iestādes atrodas Ferdo- ļevska aizbildniecībā.

—   Ak Dievs! — Pafnutjevs novaidējās.

—    Beidz, Paša… Tu taču to zināji. Varbūt tikai tieši acīs neviens nebija pateicis… Kā to tikko izdarīju es… Bet zināt tu zināji. Jo, ja tu nezinātu, es tevi tā necienītu un nemīlētu … Neizjustu pret tevi godbijību…

—   Un kas tad tā par trešo bandu?

—    Ņekļasovs ar Ferdoļevski sadalīja visu, kas bija dalāms. Un abi bija apmierināti. Viņi savā starpā nestrīdējās un neapkaroja viens otru. Pat reizēm kopā mēdza iedzert. Ja ari kādreiz gadījās kādu novākt, tad svešinieku, tādu, kurš centās ielavīties viņu teritorijā. Un visi zināja, ja tiem bija kaut nedaudz veselā saprāta, ka šiem abiem pretī nav ko stāties.

—   Un tad parādījās trešais spēks…

—   Jā, Paša. Tas jau ir klāt, metot izaicinājumu uzreiz abiem.

—    Klausies, bet varbūt viss ir daudz vienkāršāk? Varbūt viens no viņiem, Ņekļasovs vai Ferdoļevskis, pieteicis otram slepenu karu? Un, lai izbēgtu no taisnīgas atmaksas, radījis mītu par neesošu trešo spēku?

Halandovskis labu brīdi domīgi vēroja Pafnutjevu, tad, paņēmis pudeli, uz kuras apsarmojums jau bija pārvērties caurspīdīgās ūdens straumītēs, atkal piepildīja glāzes. Uzmanīgi nolicis pudeli atpakaļ uz galda, lai nepazaudētu tikko atrasto domas pavedienu, viņš devās uz virtuvi, atnesa no turienes citronu, nesteidzīgi sagrieza un uzlika uz katras no atlikušajām kotletēm pa divām šķēlītēm. Un tikai tad pievērsās Pafnutjevam.

—   Es apšaubu šo domu, — viņš noteica. — Apšaubu, Paša.

—   Kāpēc tā?

—    Redzi… Šie puiši… Ņekļasovs un Ferdoļevskis… Viņi nav muļķi. Ne tuvu tam. Un ir tūkstošiem iespēju izdibināt visus pretinieka nodomus.

—   Piemēram?

—    Viņiem abiem otra bandā ir savs uzticams cilvēks. Un, ja Ņekļasovs sadomās vērsties pret Fcrdoļcvski, tas to uzzinās vēl pirms atskanēs pirmais šāviens. Viņi uzticas saviem izlūkiem daudz vairāk nekā Josifs Visarionovičs. Lai gan arī Staļins nebija muļķis. Man ir zināmas aizdomas, ka arī viņš uzticējās saviem izlūkiem… Tam tikai kādā brīdī bija izdevīgāk izlikties, ka neuzticas…

—   Nerunāsim par Staļinu, — Pafnutjevs pārtrauca direktoru.

—   Es jau ari nerunāju par viņu, — Halandovskis mierīgi atbildēja. — Es runāju par Ņekļasovu un Ferdoļevski. Arī viņi var izlikties un tēlot muļķus… Bet, kad sāk līt asinis… Šīs spēles beidzas.

—   Kas šodien no rīta īsti nolika pie Leonarda?

—    Vienpadsmitos Vovčikam Ņekļasovam bija norunāta tikšanās ar Kostju Ferdoļevski. Ņekļasovs ieradās laikus, bet Ferdoļevskis aizkavējās. Tāpēc par šāvēja upuriem kļuva Ņekļasova puiši.

—   Kāpēc Ferdoļevskis nokavēja?

—    Viņam ir attaisnojoši iemesli. Stundu nācās mašīnā nosēdēt pie dzelzceļa pārbraukluves — viens vagons bija noskrējis no sliedēm… Ņekļasovs pats personīgi visu pārbaudīja. Un tikai tad pilnībā izslēdza šo variantu.

—   Vai arī Ferdoļevska cilvēkiem nodarīts kāds zaudējums?

—    Nē, — Halandovskis pašūpoja galvu. — Bet pirms nedēļas uzsprāga mašīna… Cietušo nebija. Bija paredzēts, ka viņš brauks ar šo mašīnu, bet dažādu iemeslu dēļ tas nenotika…

—   Kādas versijas ir par šo sprādzienu?

—    Vienotas versijas nav. Mašīna pastāvīgi tiek uzmanīta. Tajā vienmēr kāds atrodas. Jebkurā diennakts laikā… Kā prezidenta lidmašīnā. Ir tikai viens kaut cik ticams izskaidrojums, kā sprāgstviela varēja nonākt mašīnā… Neilgi pirms tam to apstādināja autoinspekcijas darbinieki. Pārmeklēja, atvēra bagāžnieku, pacēla sēdekļus, ieskatījās visos caurumos… Parasta apskate. Kuram nav gadījusies. Tagad daudziem ir ieroči, tiek pārvadātas mīnas, granātmetēji… Kara laiks, Paša. Viss ir ļoti vienkārši.

—   Es gribētu ar viņiem satikties.

—   Ar kādiem viņiem. Paša?

—   Ar tiem tavējiem… Ņckļasovu un Ferdoļevski.

Halandovskis uzmeta īsu skatienu Pafnutjevam un, kā parasti

grūtos brīžos, roka neviļus pasniedzās pēc gandrīz pilnībā iztukšotās pudeles. Tad viņš sarauca uz augšu uzacis, acīs pavīdēja izbrīns un neizpratne, ko nomainīja šķelmība.

—   Tu nu gan, Paša! — Halandovskis noteica, saliedams glāzēs degvīna paliekas.

—  Ko tu brīnies? Mēs taču esam kolēģi, darām gandrīz vienu un to pašu darbu… Mums ir līdzīgas problēmas; bieži sakrīt arī darba metodes. Tagad arī jārisina viena un tā pati problēma — trešā banda.

—   Vai es varu viņiem atkārtot tavus vārdus?

—    Protams. Vari arī pats no savas puses kaut ko pievienot. Visu, kas vien liksies piemērots.

—   Labi, es padomāšu.

—   Kad parādījās šī trešā banda?

—    Apmēram pirms diviem mēnešiem… Varbūt ari trim, — Halandovskis pavicināja plaukstu, it kā likdams saprast, ka viņa vārdi nav jāuztver burtiski. — Viss sākās ar telefona zvaniem… Neveikliem, bet pārdrošiem, kā izteicās Ņekļasovs. Neviens tiem nepievērsa uzmanību. Vai nu maz kādi cilvēki grozās ap plaukstošiem uzņēmumiem, cerēdami iegūt gabalu no lielā pīrāga…

—   Tu sauc Ņekļasova un Ferdoļevska darbošanos par plaukstošu uzņēmumu? — Pafnutjevs iesmējās.

—   Sauc, kā vēlies… Bet viņi braukā ar jaunākajiem mersedesa modeļiem un vakariņo pie Leonarda. Vai tu esi kādreiz vakariņojis pie Leonarda?

—   Nav vēl uzaicinājis.

—    Bet viņi nekādu uzaicinājumu negaida. Ja tev kabatā nav miljona, pie Leonarda nav ko darīt.

—   Man kabatā ir kaut kas labāks.

—   Nu, nu?

—   Protokols, kurā fiksēta tā paša Ņekļasova virsdrēbju konfiscēšana. Leonarda skapī atradās vairāki mēteļi un virsjakas. Tas jau vairs nav restorāns, bet slepena tikšanās vieta.

—   Tu paņēmi Ņekļasova mēteli no Leonarda kabineta? — Halandovskis nobāla.

—   Konfiscēju, noformējot visus attiecīgos dokumentus. Protokols, liecinieki, Anficerova paraksts — viss, kā nākas.

—  Paša, klausi mani, — Halandovskis negaidīti klusināja balsi. — Tūlīt pat visu atdod atpakaļ. Vovčikam ir vājība pret savām personiskajām mantām. Paša, viņš ļoti ātri apvainojas, — Halandovskis turpināja. — Sāk trakot, ja pazūd nieka šķiltavas vai pildspalva…

—    Un bikses? — Pafnutjevs papildināja, bet Halandovskim prāts vairs nenesās uz jokiem.

—   Ja tu atdosi mēteli un pazemīgi atvainosies… Tas būs labs gājiens. Tad es varu tev solīt tikšanos ar viņu. Tikai tad, Paša.

—   Es padomāšu, — Pafnutjevs atkārtoja vārdus, kurus pavisam nesen izteica Halandovskis. — Labāk atgriezīsimies pie trešā spēka. Tātad zvana kāds nejēga… Un ko viņš . vēlas panākt?

—   Paša, es stāstu tikai to, ko pats zinu. Varu arī kļūdīties, atstāstot citu teiktos vārdus… Tādēļ uzreiz brīdinu — neuztver visu par baltu patiesību.

—   Tu teici — citu teiktos vārdus… Kas tie par «citiem»?

—   Ak, ja tu tikai zinātu, cik ļoti man nepatīk skaļi izrunāt vārdus un uzvārdus! — Halandovskis ievaidējās. — Ņekļasovs man to visu stāstīja. Vovčiks.

—   Tātad tu viņam maksā?

—   Jā.

—   Cik daudz?

—   Vai tas tik svarīgi?

—   Protams. Ja tu pateiktu summu, es varētu aprēķināt, cik ciešām saitēm jūs esat saistīti.

—   No viena trīnīša mēnesī nākas šķirties.

—   Trīs miljonus?!

—   Jā.

—   Bet ko viņš dod pretim?

—   Sargā mani.

—   No kā?

—    No visām nepatikšanām, kuras spēj sagādāt valsts un noziedzīgie formējumi. Starp citu, ja tevi tas interesē, valsts orgāni kļūst aizvien noziedzīgāki, bet bandas iekļaujas valsts struktūrās.

—   Vai tu varētu izteikties saprotamāk?

—    Varu. Visas valsts kontrolējošās sistēmas, Paša, kļūst aizvien badīgākas. Lai cik lielu summu tām nedotu, aizvien par maz. Vainīga alkatība un neizglītotība. Viņiem šķiet, ka ar veikalu var nopelnīt kaudzēm naudas. Bet nauda pie manis straumēm neplūst, ' straumēm, Paša, tā aizplūst. Bandīti ir daudz pieticīgāki, izglītotāki un tur doto vārdu. Viņi labi zina, cik grūti nopelnīt naudu, kā jānopūlas, lai preci iegūtu, alvestu, uzglabātu, pārdotu, cik lielas summas jāiztērē, lai atpirktos no ierēdņiem… Tāpēc uzvedas daudz pieklājīgāk. Un viņi savu naudu atpelna. Jā, Paša, tieši tā. Atpelna visus trīs miljonus. Man vairs nav jāuztraucas,7 ja kāds sāk mani šantažēt, pieprasa naudu, daļu no veikala peļņas… Varu dzīvot mierīgi. Man tikai jāpasaka — lūk, te ir Vovčika telefons, zvaniet un visu norunājiet. Un vairāk man ar viņiem nav jātiekas.

—   Un vai viņus vispār vēl kāds pēc tam satiek?

—   Jā, dažreiz satiek, tiesa, pavisam citās vietās, pilsētās, republikās… Bet, ja tie sadomā uzvesties nepieklājīgi un nevēlas neko saprast… Tad tiešām var gadīties, ka viņus pēc tam vairs neviens nesatiek.

—   Tu, Arkaša, esi kļuvis briesmonis, — Pafnutjevs nopūtās un izdzēra savu glāzi.

—    Es jau runāju par ekstremālām situācijām, — Halandovskis samulsis paskaidroja.

—   Labāk parunāsim par trešo bandu. Tu, Arkaša, necenties izvairīties no šī jautājuma apspriešanas. Tātad zvana kāds nejēga? Un tavs Vovčiks saprot, ka tas nav ņemams nopietni. Vai ne tā? Tik tālu tu tiki. Turpini.

—   Paša… Tie puiši no trešās bandas… Nav nekādi nejēgas. Tu šodien biji nozieguma vietā? Vai redzēji, kas tur izdarīts? Vai strādājuši nejēgas? Nē, tika šauts ar Kalašņikova automātu. Un ne jau gaisā, ne jau pa logiem, ne uz Leonardu, velns lai viņu parauj… Mērķēts tika tieši uz Vovčiku… Tas ir nopietni uy*\o[\ bīstami. r

—   Vai tas viss?

—    Pagaidi, es nepateicu pašu galveno… Šī trešā banda, kā tu to sauc… Ir ļoti labi informēta, — Halandovskis paskatījās Pafnut- jevam tieši acīs. — Viņi ļoti labi zina, ko tu esi pratinājis, ko pratināmais atbildējis, kuru nodevis…

—     Zina, ko esmu pratinājis? — Pafnutjevs no pārsteiguma salēcās.

—   Nu, Paša… Nevajag uztvert visu tik burtiski! Es jau nerunāju konkrēti par tevi, Duboviku vai Šalandu… Ne jau tas ir svarīgi. Varbūt viņi vienkārši blefo… Bet arī blefošanai vajadzīga zināma informācija… īsi sakot, viņi zina visu svarīgāko, kas notiek jūsu mājā. Un, ja kāds nejēga pa telefonu paziņo Ņckļasovam, ka apcietināts viņa bandas loceklis, bet Vovčiks to vēl nav zinājis… Tādas lietas liek nopietni padomāt, Paša… Nemaz nerunājot par to, ka uzzināt Ņekļasova telefona numuru ir ļoti sarežģīti. Iespējams, ka pat tu to nezini.

—   Informācijas noplūde? — Pafnutjevs tieši noprasīja.

—   Sauc to, kā gribi, Paša. Informācijas noplūde vai neuzticama cilvēka iefiltrēšanās tavā iestādē.;. Bet visticamāk, ka pie vainas lieli priekšnieki, kuri ir pietiekami labi informēti, tehniski apbruņoti, izglītoti un bez liekiem kompleksiem…

—    Un tālāk?! — Pafnutjevs, nespēja ilgāk savaldīties. — Kas tālāk? iļ

—    Varbūt, sekojot vispārējām tendencēm, viņi paši organizējušies bandā? Kā tev, Paša, liekas? Viņi būtu spējīgi iznīcināt gan Ņekļasovu, gan Ferdoļevski ar visiem palīgiem. Un saņemtu vēl apbalvojumus par cīņu ar organizēto noziedzību… Tas taču viņu svēts pienākums! Vai ne? Un apšaus arī! Jo tu nespēj atrast likumu, lai liktu galā ar Ņekļasovu un Ferdoļevski. Pārāk lieli zvēri… Ja nu patiešām tā, Paša?

—   Vai tiešām tik tālu jau esam nonākuši? — Pafnutjevs bēdīgi pajautāja. — Vai tiešām tik tālu?

—    Nezinu, vai jau esam nonākuši, — Halandovskis pavicināja gaisā plaukstu, — bet uz to pusi ejam noteikti, Paša. Ejam. Septiņjūdžu zābakiem virzāmies tieši šajā virzienā.

—   Ielej, — Pafnutjevs palūdza.

* * *

Pafnutjevs nesteidzīgi klīda pa ielām, cenšoties ātrāk atskurbt, lai ierastos mājās iespējami skaidrākā prātā. No debesīm turpināja- - IrsdI" slapjš sniegs, bet tagad, tumsā, to saskatīt varēja tikai vietās, uz kurām krita gaisma no logiem, luksoforiem un laternām.

Bija neparasti kluss. Varbūt pilsēta šovakar agrāk devusies pie miera, varbūt slapjais sniegs izgaiņājis garāmgājējus un pieklusinājis parastos ielu trokšņus. Tikko sāka krēslot, cilvēki steidzās uz mājām, nevēlēdamies velti izaicināt likteni, gadoties ceļā trakojošiem pusaudžiem, piedzērušam šoferim vai nejaušai lodei.

Iedams garām Leonarda restorānam, Pafnutjevs vērīgi to aplūkoja. Durvis bija slēgtas, divi trīs neizsistie logi blāvi spīdēja — acīmredzot iekšā turpinājās šīrīta negadījuma seku likvidēšana. Tukšās logu ailes šobrīd bija aizsegtas ar presētām skaidu plāksnēm, bet Pafnuljevs bija pārliecināts, ka jau rīt viss būs savests kārtībā. Pārāk lielas naudas summas te lika notriektas, pārāk

dārgi izmaksāja katra dīkstāves stunda. Nedrīkstēja ari zaudēt savu reputāciju, apmeklētājiem biļa jābūt pārliecinātiem, ka nekādi sarežģījumi nespēj pārtraukt restorāna «Leonards» ierasto darba ritmu, tāpat kā nevar apturēt laika gaitu, saules lēktu un rietu.

Lēni un nesteidzīgi Pafnutjevs soļoja pa tukšajām ielām, cenzdamies izprast šodienas notikumus, lai jau rīt no rīta varētu kaut ko konkrētu uzsākt. «Tā, tagad mēģināsim vēlreiz visu sakārtot loģiskā secībā,» Pafnutjevs pie sevis murmināja. «Rīta apšaude… Piebrauc pilsonis ar motociklu pie lepnākā pilsētas restorāna, tā restorāna, kurš pieder tavam senajam draugam Leonardam, un izšauj vienu automāta kārtu. Starp citu, Pāvel Nikolajeviē, šāds gadījums jau ir bijis, pie tam ne visai sen… Labi, gan atcerēsimies. Stikli sašauti. Zaudējumi lieli, bet ne fatāli. Un tad pēkšņi noskaidrojas, ka restorānā pie galdiņa šai agrajā rīta stundā sēdējuši lieli vīri — Ņekļasova banda.

Tā… Turpināsim. Spriežot pēc pasūtījuma, kuru pieņēma viesmīlis, tika gaidīti vēl daži ciemiņi… Tomēr objektīvu iemeslu dēļ tie nokavējās. Toties nenokavēja veiklais motociklists. Rezultātā — viens līķis, bet otrs upuris tik tikko dzīvs ievietots slimnīcas trešā stāva apsargātajā palātā, kur parastam mirstīgam ieeja liegta. Tagad, šķiet, tādas palātas ir katrā pieklājīgā slimnīcā. Tur ārstējas un dziedē brūces visi tic, kurus slepkavas nav spējuši nodurt, sabraukt vai nosist.

Labi, otrs upuris izdzīvos. Bet kādi rodas secinājumi, Pāvel Nikolajeviē! Vai tā ir laimīga nejaušība vai gluži otrādi? Izdzīvojušā upura maciņā pēkšņi atrodas noasināts konservu kārbas vāciņš. Tas pats vāciņš, kas pieminēts veselā ducī krimināllietu, kuras saistītas ar izspiešanu, draudiem, nolaupīšanām un tā tālāk… Un atrodas cilvēks, kas vāciņu pazīst. Upuris. Bezausainais upuris, kura uzvārds ir Biļdins. Izrādās, ka noziedznieki vāciņam atraduši jaunu pielietojumu — izmantojuši naža vietā. Bet nogrieztās ausis ceptas izbarojuši suņiem, draudot ķerties pie citām, vīrietim daudz svarīgākām vietām. Kurš tādā situācijā spēs palikt stingrs un nelokāms?

Neviens. Katrs padosies. Un tā cilvēki paraksta dzīvokļu dāvināšanas aktus, piekrīt maksāt nodevas, kā tas pats Halandovskis, velk no lielām zeķēm ārā dolāru paciņas un maksā izpirkuma naudas par bērniem, sievām, mīļākajām. īsi sakot, dzīve virzās vajadzīgajā virzienā.

Bet… Parādās trešais spēks…

Un te nu tev, Pāvel Nikolajevič, vajadzētu padomāt. No kurienes pilsētā, kurā sen senim dzīvo un visu sadalījuši divi vareni grupējumi vai, konkrētāk runājot, Vovčika Ņekļasova un Kostjas Ferdoļevska bandas, var rasties tik izaicinošs nekauņa, kas gatavs tos abus novākt? Blēņas. Tas nav iespējams. Un šī šaušana pa logu stikliem, telefoniskie draudi… Blēņas. Visticamāk, ka vai nu Ņekļasovs vai Ferdoļevskis slepeni lauzis miera līgumu. Un, lai nezaudētu lieki cilvēkus un ilgāk izbēgtu no atmaksas, viņš izdomā trešo spēku… Tā kā šodien no restorāna iznesa divus Ņekļasova puišus… Tātad tas ir Ferdoļevska roku darbs.»

«Man vajadzētu ar viņiem patērzēt,» Pafnutjevs nopūtās, apstādamies pie krustojuma un gaidīdams, kad garām aiztrauksies sīkā mašīnu straumīte. «Un satikties vajadzēs ar katru atsevišķi…»

Lai kā arī nebūtu, sākusies asinsizliešana. Ņekļasovs… Slimīgi aizdomīgs, histērisks un neaprēķināms cilvēks. Viņu nekas nespēs apturēt. Konservu kārbas vāciņš, ausu izbarošana suņiem — tas ir viņa izgudrojums. Gadījās, ka nogrieza ne tikai ausis, bet arī ko svarīgāku. Un savu panāca — upuris atdeva pēdējo dolāru. Cilvēks — žurka.

Darbojas pa naktīm, iznīcina savus sugasbrāļus, mierīgi un pārliecināti, tikko radušās kaut mazākās aizdomas par nodevību vai gluži vienkārši profilakses nolūkā. Pafnutjevs Ņekļasovu nebija nekad redzējis, bet labi bija iegaumējis tā vārdisko aprakstu. Neliela auguma, kalsns, slimīgi bāls. Sniegbaltas zobu protēzes, gļēvas un allaž mitras plaukstas, valkā trīsdesmit astotā izmēra apavus, apģērbā dominē melnā un baltā krāsa. Dažkārt uzģērbj baltu uzvalku un melnu kreklu, bet biežāk tieši otrādi. Ļoti piesardzīgs, ļaudīs parādās reti. Tāpēc grī restorānā ieradās jau vienpadsmitos — zināja, ka no rīta tur maz cilvēku. Dažas reizes ticis aizturēts, reiz pat Šalanda viņu saķēra, bet tomēr bija spiests atbrīvot. Nevarēja uzrādīt nekādu apsūdzību. Ieroci Ņekļasovs nenēsā, nekādus dokumentus neparaksta, kauliņos nepiedalās, lai gan bija zināms, ka viņš allaž, ja kas noliek, atrodas turpat līdzās mašīnā, izrīkodams savus cilvēkus ar radiotelefona palīdzību, novēro notiekošo pa kāda dzīvokļa logu vai grozās ziņkārīgo pūlī.

Šīsdienas uzbrukumu Vovčiks neaizmirsīs. Un vainīgos atradīs. Anciferovam būs jāpasvīst, izdomājot a'tbildes uz visiem Ņekļasova jautājumiem. Jo jautājumi noteikti tiks uzdoli. Tiesa, Leonardam ir viens neliels trumpis — viņš vienmēr atrodas visu redzeslokā, nekur neslēpjas un arī nespēj noslēpties.

Tagad padomāsim par Ferdoļevski…

Pēc izskata pilnīgs pretstats Ņekļasovam — gara auguma, drukns, gausām kustībām, manierīgs, lakotiem nagiem, gludi celiņā pāršķirtiem, ar breolīnu ieziestiem matiem. Pirms mēneša atgriezās no Londonas — bija aizbraucis nopirki uzvalkus. Decembrī ar visu svītu atpūtās Kanāriju salās. Meitenes līdzi neņēma, jo kāds viņam bija iestāstījis, ka vietējās labākas.

Luksoforā iedegās zaļā gaisma, un Pafnutjevs jau nokāpa no ietves, bet tūlīt attapās un paskatījās apkārt. Zaļā gaisma — tas ir labi, bet arī tad cilvēks nevar būt pārliecināts, ka kāds piedzēries, narkotikas sarijies vai vienkārši no visatļautības noreibis šoferis ne- drāzīsies arī pie sarkanās gaismas. Pārliecinājies, ka ceļš tiešām brīvs, Pafnutjevs pāgāja pāri ielai.

«Tā, Anciferovs aizturēts. Tiesa, nekādu nopietnu pierādījumu pret viņu nav, bet cilvēkam, kurš nesen atgriezies no zonas, arī tāda aizturēšana var radīt dziļus pārdzīvojumus.» Pafnutjevam izrādījās taisnība. Anciferovs sabruka un, neko neslēpdams, aprakstīja visus rīta notikumus, pastāstīja arī par viesiem, par kuriem tik viesmīlīgi bija parūpējies savā kabinetā.

«Ejam tālāk… Ievainotais, šķiet, izķepurosies, pastiprināta apsardze norīkota, Ovsovs brīdināts, ka upurim ar savu mocītāju nebūtu vēlams sastapties. Un Ņekļasovs… Noteikti trako. Viņam būs jānoskaidro attiecības ar Ferdoļevski… Domāju, ka pagaidām iztiks bez ieročiem, asinis sāks līt vēlāk.

Man noteikti jāsatiekas ar viņiem, jāiepazīstas… Savi klienti jāpazīst pēc izskata.

Ari viņiem nenāktu par sliktu iepazīt mani. Lai gan, ko es fantazēju — viņi mani noteikti jau pazīst…»

* * *

Pafnutjevs nezvanīja, bet atslēdza durvis ar savu atslēgu. Istabā skanēja jaunas un jautras balsis. Viss skaidrs — Vikai atnākuši ciemiņi. Pafnutjevs novilka samirkušo vējjaku, nopurināja no tās mitro sniegu, paskatījās uz sevi spogulī un īgni novērsās — skats nebija no labākajiem. «Ģīmis sarkans kā biete,» viņš nodomāja. «Un resns. Riebjas skatīties.»

Parasti Pafnutjevu viņa āriene neuztrauca un indīgas piezīmes par šo tēmu no līdzsvara izsist nespēja, lai cik arī patiesas un dzēlīgas tās nebūtu. Bet, kad pie Vikas atnāca ciemiņi, viņš neviļus sāka grozīties pie spoguļa un, tikai sasprindzinot visu gribasspēku, tam izdevās izlikties jautram, jaunam un dzīvespriecīgam. Pafnutjevs tēloja tik prasmīgi, ka nevienam neradās ne mazākās aizdomas par noslēpumu, ko glabāja gaiteņa spogulis.

—   Sveiks, Pafnutjev! — uz brīdi pārtraukusi sarunu, sacīja Vika.

—   Sveika, Pafnutjeva! — viņš atbildēja un priecīgi pacēla roku, sveicinot abas viešņas. — Ko labu varat pastāstīt?

—   Mums viss kārtībā! — atbrauca kareivīga izskata meitene ar īsi apgrieztiem matiņiem. — Bet kas jums jauns?

—   Arī mums viss kārtībā! Bija neliela šaudīšanās, viens nokļuva morgā, otrs — slimnīcā. Pagaidām vēl dzīvs. Tā ka viss lieliski.

—    Jūs runājat par šaudīšanos restorānā? Visa pilsēta par to vien baumo.

—   Jā! Tagad turp klienti plūdīs straumēm. Cilvēkiem patīk būt tur, kur līst asinis, it īpaši, ja tās ir svešas asinis. Vai ne?

—    Bet kas tur īsti notika? — meitene bija tik neliekuļoti izbijusies, ka Pafnutjevs nespēja atturēties izstāstīt visu sīkāk.

—   Nu… Parasta lieta. Saķērās divi vareni noziedznieku grupējumi. Tika likti lietā automāti, liesmu metēji. Bija ari viens mīnu metējs, bet to, tiesa, laist darbā nepaspēja. Rezultātā viens cilvēks nogalināts, otrs nokļuva uz operāciju galda, pārējos nohipnotizēja un tagad pratina.

—   Nohipnotizēja?!

—    Protams! Mēs pratinām tikai ar hipnozes palīdzību. Citādi jau neviens neko neteiks.

—   Bet kas viņus hipnotizē?

—   Nākas to darīt pašiem. Cilvēku nepietiek, algas mazas, darbs bīstams. Un ne jau katrs noziedznieks mierīgi ļaujas hipnozei, nākas izmantot īpašas metodes…

—   Kādas?

—   Gāzi, elektrošoku, narkotikas…

Vika ar pūlēm valdīja smieklus, bet viņas draudzenes visu uztvēra nopietni un, šķiet, pat ar zināmu nosodījumu.

—   Bet kur tad paliek cilvēktiesību ievērošana? — viena no meitenēm beidzot apjautājās.

—    Neko par tādām neesmu dzirdējis. Kriminālkodeksā tās nav pieminētas. — Un Pafnutjevs aizgāja uz vannas istabu. Bet, kad atnāca atpakaļ, meiteņu vairs nebija.

—   Vai vakariņas ēdīsi? — Vika pavaicāja.

—   Biju pie Halandovska.

—   Skaidrs. Ņevrodovs zvanīja.

—   Tiešām? Jau? Puiši ātri strādā, — Pafnutjevs bažīgi noteica un tūlīt uzgrieza apgabala prokurora telefona numuru. — Valērij Aleksandrovič? Esiet sveicināts šai skaistajā vakarā! Sniegputenis šodien man atsauca atmiņā tās tālās dienas, kad es biju jauns, skaists un iemīlējies. Atceros kā šodien…

—  Bremzē, Paša, — Ņevrodovs noņurdēja, saīgums no nepacietības, nevis no Pafnutjeva liekvārdības. — Kāpēc Anciferovu iesēdināji?

—    Iesēdina tiesa. Es viņu tikai uz divdesmit četrām stundām aizturēju, kamēr tiks noskaidroti visi lietas apstākļi.

—   Kādi vēl apstākļi?

—   Viņa kabinetā skapī mēs atradām Ņekļasova virsdrēbes…

—   Nu un?

—   Kā?! Vai jums šis uzvārds neko neizsaka?

—   Laid viņu vaļā, Paša.

—   Taisni tūlīt? — Pafnutjevs pārjautāja, juzdamies pilnīgi pārliecināts, ka Ņevrodovs, protams, atbildēs, ka to varēs izdarīt arī rīt no rīta, taču viņš kļūdījās.

—   Jā, Paša. Tūlīt pat.

—    Vai tas nesabojās tiesībsargājošo iestāžu reputāciju, Valērij Aleksandrovič?

—   Paša, tu man, protams, neticēsi, bet mēs no tā tikai iegūsim.

—   Jūs gribat teikt, ka…

—  Jā, — Ņevrodovs neļāva Pafnutjevam pabeigt teikumu. — Jā, Paša. Un vairāk par to nestridēsimieas. Vai sarunāts?

—   Kā vienmēr.

—   Pāvel, — Ņevrodovs iesēca klausulē, — es zinu, ka reizēm tu esi atļāvies lauzt priekšniecībai dotos solījumus…

—   Tas bija senāk, Valērij Aleksandrovič, tālā pagātnē.

—   Vai es varu gulēt mierīgi?

—   Un skatīties krāsainus sapņus, — Pafnutjevs papildināja. — Vai jūs vakaros nebaidāties iet pie loga?

—   Kāpēc man būtu jābaidās? — Ņevrodovs ziņkārīgi apjautājās, bet viņa balsī jautās arī zināms aizvainojums. Pārāk vaļīgi atļāvās izteikties Pafnutjevs, viņam nenāktu par sliktu kļūt bijīgākam un savaldīgākam.

—   Ārā šaudās, — Pafnutjevs paskaidroja.

—   Nē, nebaidos.

—   Tad izslēdziet istabā gaismu, pieejiet pie loga un paskatieties, kas notiek tieši jūsu acu priekšā.

—   Un kas tad tur notiek? Izsakies skaidrāk.

—   Valērij Aleksandrovič! Sniegs snieg! Un visapkārt vibrē nenosakāmas gaidas.

—   Tu nu gan vari gvelzt niekus, Pāvel, — prokurors smaidot noņurdēja un nolika klausuli.

Bet Pafnutjevs zināja, ka šajā brīdī apgabala prokurors patiešām nodzēš gaismu un dodas pie loga. Ņevrodova dvēsele, neskatoties uz skarbo ikdienu, bija maiga un jūtīga, allaž atvērta visam tīrajam un skaidrajam.

Tomēr Ņevrodovs bija licis saprast, ka Anciferovs strādā ne tikai Ņekļasovam un Ferdoļevskim, bet arī viņam pašam, tāpēc to aizturēt, izsekot un apsūdzēt nopietnos pārkāpumos nevajadzētu. «Nu ko,» Pafnutjevs nodomāja, «aizturēšana šoreiz tikai uzspodrinās Anciferova reputāciju kriminālās pasaules acīs.» Restorāna īpašnieks līdz vēlam vakaram bija sniedzis liecības Šalandas vadītajā milicijas nodaļā, tur viņš ari tika atstāts pārnakšņot. Tāpēc Pafnutjevam apgabala prokurora lūgums nesagādāja ne mazākās grūtības — atlika tikai piezvanīt Šalandam. Ko viņš arī nekavējoties izdarīja.

Vēl pēc stundas piezvanīja Ņevrodovs.

—   Paldies, Paša, — viņš netērēja velti laiku tukšām pieklājības frāzēm. — Viss atkal kārtībā. Mūsu klients jūtas tev ļoti pateicīgs.

—   Vai viņš jau priecājas par brīvi?

—   Un sajūsminās par balto sniegu, — Ņevrodovs pasmaidīdams atbildēja, un Pafnutjevs saprata, ka viņa minējumi bijuši pareizi — prokurors, paklausīdams viņa ieteikumam, piegājis pie loga.

Kad Pafnutjevs vēlāk iegāja guļamistabā, Vika to jau gultā gaidīja.

—    Pāvel Nikolajevič, — viņa ierunājās. — Vai drīkst jums uzdot jautājumu?

—   Esmu gatavs jūs uzklausīt.

—   Man šķiet, ka tagad arī es varu cerēt uz jūsu uzmanību, vismaz stundiņu. Kā jūs domājat?

—   Jā, — Pafnutjevs pamāja. — Nāksies veltīt jums uzmanību.

—   Ak Dievs! — Vika iesaucās. — Vai tiešām man izdevies sagaidīt šo svēto brīdi?!

Pafnutjevs apsēdās uz gultas malas, noglāstīja Vikai vaigu un pieliecās tuvāk, iegremdēdams seju sievas matos. Tic, kā vienmēr, smaržoja pēc pļavas un svaiga siena.

—   Šķiet, šodien atkal izdevies palikt dzīvam, — viņš nočukstēja.

—  To vēl nevar droši apgalvot, — Vika draiski pasmaidīja, pogādama viņam vaļā kreklu. — Pats lielākais pārbaudījums tev vēl priekšā.

—   Varbūt pažēlosi?

—   Pat neceri! Skat, ko sagribējis!

* * *

Pafnutjevs pievilka tuvāk telefonu, pārskrēja ar acīm informatīvajam ziņojumam, ko tikko bija paņēmis no sekretāra, paskatījās kalendārā, vai nav sarunāta kāda tikšanās vai paredzēts neatliekams darbs.

Durvju iečīkstēšanās viņam lika pacelt skatienu. Pie sliekšņa stāvēja Duboviks. Viņš izskatījās noraizējies.

—   Paša… Pie tevis laužas viens apmeklētājs. Varbūt pieņemsi?

—   Kas tas tāds?

—   Ņekļasovs. Divu miesassargu pavadībā.

—   Ko viņš vēlas?

—    Grib parunāt par vakardienas notikumu… Sūdzēties vēlas. Viņa draugs nogalināts, personīgās mantas pazudušas, kur pazudis otrs puisis, nav zināms. Saka, varbūt tam nepieciešama palīdzība, zāles, ēdiens…

—   Kā viņš pie tevis nokļuva?

—    Es šodien ātrāk atnācu… Tevis vēl nebija. Viņš jau sēdēja gaitenī. Tam blakus, abās pusēs, pa smagsvara cīkstonim…

Pafnutjevs mehāniski pāršķīra kalendāra lapiņu, paskatījās ārā pa logu uz apsnigušo kļavu, tad atkal pagriezās pret Duboviku. Tas, galvu noliecis, visu šo laiku nekustīgi bija nostāvējis pie durvīm, gaidīdams priekšniecības norādījumus. Pafnutjevs nebija sagatavojies sarunai ar lielāko, pareizāk sakot, vienu no lielākajiem pilsētas noziedzniekiem. Bet, no otras puses, nedrīkstēja palaist garām neizmantotu šādu iespēju.

—   Kā viņš noskaņots?

—   Manuprāt, histēriski. Bet nekā agresīva. Drīzāk tā ir spēle.

—   Viņš vienmēr tēlo.

—   Manuprāt… Viegla histērija.

—   Viņam vienmēr ir neliela histērija. — Pafnutjevs vēlreiz paskatījās uz apsnigušo kļavu aiz loga, it kā lūgdams tai padomu. — Nu ko… Lai notiek, kā viņš vēlas. Sauc iekšā.

—   Vai man palikt?

—   Protams… Tu taču izmeklē šo lietu. Ja nu rodas jautājumi, uz kuriem tikai tu esi spējīgs atbildēt… Sauc, — Pafnutjevs apņēmīgi noteica, notraukdams no galda atvilktnē visus papīrus, piezīmes un izrautās kalendāra lapiņas.

Duboviks izgāja, un pēc divām trim minūtēm pie durvīm kāds delikāti pieklauvēja.

—  Ienāciet, durvis ir atvērtas! — Pafnutjevs skaļā balsī atsaucās.

Durvis klusi pavērās, un šaurajā atvērumā parādījās Ņekļasova

kalsnā, pelēcīgā seja. Viņš žilbinoši smaidīja, atsegdams skatienam nedabiski baltās zobu protēzes.

—   Vai atļausit ienākt, pilsoni priekšniek?

—   Atļauju.

Ņekļasovs draiskā solī ienāca kabinetā un pārlaida vērtējošu skatienu telpai.

Pafnutjevs neviļus iedomājās, ka tieši tā viņš dodas iekšā arī kamerā, kur tam lemts pavadīt kārtējo soda laiku. Tāpat piesardzīgi paver durvis, pārlaiž skatienu telpai, ieskatās visos kaktos un uzsmaida tās pastāvīgajiem iemītniekiem. Ņekļasovam mugurā bija melns uzvalks, sniegbalts krekls, ap kaklu apsieta melnbalti svītrota kaklasaite, kājās melnas kurpes ar smailiem purngaliem. Viņam pa pēdām kabinetā ienāca divi puiši, augumā acīmredzami virs vidējā. Abu sejas izskatījās mierīgas, pat nedaudz miegainas, bet Pafnutjevs ievēroja, kā acīs tiem iezibas nemiers — galu galā viņi bija ieradušies izmeklēšanas daļas priekšnieka kabinetā. Nostājušies Ņekļasovam aiz muguras, tie saglabāja šķietamu vienaldzību, tikai pa retam uzmezdami skatienu Pafnutjevam, lai pavērotu, kā tas reaģē uz viņu ierašanos.

—   Tīri jauka telpa, — beidzot noteica Ņekļasovs, pabeidzis kabineta apskati.

—   Ir gadījies redzēt arī sliktākas? — Pafnutjevs labprāt iesaistījās sarunā.

—    O! — Ņekļasovs iesaucās, sajūsminādamies par Pafnutjeva smalkajām manierēm, reizē likdams saprast, ka joku sapratis. — Dzīve mani nav saudzējusi, nācies pabūt dažādās vietās.

—  Vai esat ieradušies ar kolektīvu sūdzību? Vai katram sava bēda?

—   Mēs visi vienā lietā.

—    Kas ir šie pilsoņi? — kabinetā beidzot ienāca Duboviks, acīmredzot bija meklējis dokumentus, pēc kuriem rastos vajadzība sarunas gaitā. Rokā viņš nesa mapi, kurā glabājās vakar sastādītie protokoli un jau gatavas fotogrāfijas.

—   Tie ir mani draugi, — Ņekļasovs nevērīgi pamāja ar smalko plaukstu. — Vai drīkstam apsēsties?

—   Bet kāpēc jums līdzi nav sievietes? — Pafnutjevs apjautājās.

—   Kādas sievietes?

—   Jūsu vecāku arī nav…

—   Vecāki? Viņi dzīvo laukos… Pie Brjanskas. Kāds vispār šai lietai sakars ar manu sievieti un vecākiem? — Ņekļasovs izskatījās apjucis,, tādus jautājumus viņš nebija gaidījis.

—   Nu, man ienāca prātā… Ja jau esat ieradies kopā ar draugiem, kāpēc nepaņēmāt līdzi arī mīļotās sievietes, vecākus… Bērnus… Kaimiņus…

—   A—ā! — Ņekļasovs iesmējās, beidzot sapratis Pafnutjeva ironiju. — Redzu, ka jums patīk joki! Tas ir lieliski.

—   Paldies, — Pafnutjevs strupi atbildēja.

—   Nesaprotu?

—  Es pateicos par jūsu uzslavām. Bet apmeklētājus tomēr pieņemu pa vienam. Pasakiet, lūdzu, saviem draugiem, lai tie pagaida gaitenī.

—   Man no viņiem nekas nav slēpjams! — Ņekļasovs nervozi iesmējās. Bija skaidri redzams, ka viņš uztraucas, nezinādams, kā īsti izturēties, bet savu puišu klātbūtnē negribēja piekāpties, izrādīt vājumu. Noslājies pie Pafnutjeva galda, Ņekļasovs nespēja ne uz brīdi rimties — viņš mīņājās, raustīja plecus, it kā žakete kā nākas nepiegulētu, kustināja rokas, gan sakārtodams matus, gan nez ko meklēdams kabatās.

—   Labi, Volodja… Varbūt labāk apsēdies, — Pafnutjevs norādīja uz krēslu. — Bet viņi lai pagaida gaitenī. Starp citu, vai tiem ir ieroču nēsāšanas atļaujas?

—   Nesaprotu?

—   Es skatos, ka žaketes vietām pietūkušas… Vai nu ar kultū- rismu par daudz nodarbojušies, vai nu kāds cits iemesls…

Ņekļasovs brīdi nenolaida no Pafnutjeva ciešu skatienu. Viņam noraustījās vaigu muskuļi, tad, norijis siekalas, tas pagriezās pret saviem cīkstoņiem.

—    Pagaidiet mani tur, — Ņekļasovs pamāja uz durvju pusi. Abi, ne vārda neteikuši, izgāja no kabineta, rūpīgi aizvērdami aiz sevis durvis.

—    Lieliski puiši, — Pafnutjevs sacīja. — Pieklājīgi, paklausīgi, izdarīgi… Viņiem noteikti ir arī citas vērtīgas īpašības?

—   Ir gan, — Ņekļasovs pasmaidīja, atsegdams sniegbalto zobu rindu, taču viņa tonī jautās īgnums, jo Pafnutjevs to bija piespiedis paklausīt.

—    Esmu gatavs jūs uzklausīt, Volodja, — izmeklētājs nekļūdījās, nolemdams, ka šoreiz vispiemērotākais būs draudzīgs tonis, jo tas neļaus sarunu biedram noslēgties savā īgnajā paštaisnumā.

Šķiet, Ņekļasovs bija garīgi nelīdzsvarots, jo viņš nekādi nespēja vienkāršos vārdos izteikt sava nāciena nolūku, gribēja, bet nespēja. Kad Pafnutjevs aicināja viņu pastāstīt, ko tas vēlas noskaidrot, viņš

labu bridi samulsis klusēja. Nemierīgi paskatījās uz Duboviku, kurš, mapi rokās paņēmis, bija iekārtojies pie loga, lad nolieca galvu, il kā cenzdamies sakopol domas. Uzlicis plaukstas uz galda, viņš vērīgi aplūkoja savus lakotos nagus, tad rotaļīgi pašķielēja uz Pafnutjcvu, un * skatienā jautās slēpti draudi. Ņekļasovs bija pieradis, ka cilvēki no viņa baidās, tāpēc šoreiz, sastapies ar rāmu, bet augstprātīgu uzmanību, apjuka. Un tad vēl šis, Pafnutjevs, viņš acīmredzami ņirgājās, apjautādamies par sievietēm, vecākiem un bērniem.

—   Vakar tika nogalināts viens no maniem cilvēkiem, — Ņekļasovs beidzol ierunājās. — Vai jūs esat informēts par šo nolikumu?

—    Jā, — Pafnutjevs atbildēja, aprobežodamies ar šo vienu vārdu, nolēmis nesniegt Ņekļasovam lieku informāciju.

—    Otrs smagi ievainots… Viņu aizveda ātrie. Es nezinu, kur viņš ievietots, vai vispār vēl dzīvs…

—   Dzīvs gan.

—   Vai es varu viņu apciemot?

—   Protams.

—   Kad?

—   Jebkurā jums vēlamā laikā. Tikko ārsti atļaus kādam viņu apciemot.

—   Tā. — Pafnutjevs kļuva piesardzīgs, izdzirdis šo īso atbildi. Ņekļasovs bija sajutis, ka no viņa pieklājīgi, bet tomēr izvairās.

—   Bet jūs taču varat pateikt, uz kuru slimnīcu viņu aizveda?

—    Protams… Būs jānoprccizē, — Pafnutjevs paskatījās uz Duboviku.

—   Noprecizēsim, — tas pamāja.

—    Kas vēl? — Pafnutjevs apjautājās, ar šiem diviem īsajiem vārdiņiem likdams saprast, ka viesim laiks posties projām.

—   Mētelis, Pāvel Nikolajeviē… Vai es pareizi jūs uzrunāju?

—   Kas noticis ar jūsu mēteli?

—    Tas konfiscēts… Mans mētelis maksā trīs miljonus rubļu, Pāvel Nikolajeviē… Es gribētu to saņemt atpakaļ. Konfiscēti arī manu draugu mēteļi un vējjakas.

—    Konfiscēti? — Pafnutjeva izbrīns likās tik neliekuļots, ka uz mirkli Ņekļasovam galvā pazibēja doma, ka pilsonis priekšnieks tiešām neko nezina.

—   Es nesaprotu. — Pafnutjevs atkal paskatījās uz Duboviku. — Kas īsti noticis?

—    Lieta tāda, ka vakar šis kungs tādā steigā aizskrēja no restorāna, pamezdams likteņa varā savus mirstošos biedrus, ka nepaspēja uzvilkt virsdrēbes… Glābjot savu ādu, ne vienmēr atceras, ka jāpaņem mētelis, lai arī tas maksājis trīs miljonus rubļu.

—   Ko nozīmē steigā? — Ņekļasovs nobālis iekliedzās.

—   Tas nozīmē, ka jūs tik steidzīgi aizskrējāt no restorāna, ka pat nepaspējāt brīdināt tā īpašnieku… Viņš nekādi nespēja izskaidrot, kāpēc tā skapī atrodas tik daudz dažādu virsdrēbju. Un, uzsākot operatīvo izmeklēšanu, mēs, protams, pievērsām uzmanību šiem mēteļiem… Jo vairāk tāpēc, ka to kabatās mēs atradām daudz ko interesantu, — Duboviks skaidroja vienmuļā balsī, vienu pēc otras pāršķirdams mapē sakārtotās lapas.

—   Ko jūs atradāt? — Ņekļasovs pavaicāja.

Duboviks nesteidzīgi piegāja pie galda un uzlika uz pulētās virsmas spožo metāla vāciņu.

—   Kas tas? — Ņekļasovs salēcās. Viņš paņēma vāciņu, pagrozīja pirkstos un nometa atpakaļ uz galda. Duboviks, būdams profesionālis, tūlīt pat uzmanīgi, cenzdamies tam nepieskarties, paņēma vāciņu un uzmanīgi ieslidināja to celofāna maisiņā. Tagad uz tā bija Ņekļasova pirkstu nospiedumi.

—   Tas ir nozieguma ierocis, — Duboviks, juzdamies pats ar sevi apmierināts, paskaidroja. — Ar šo priekšmetu dažiem mūsu pilsētas iedzīvotājiem tika nogrieztas ausis… Kā arī citas ķermeņa daļas.

—   Kādas?

—   Pauti, — tikpat neizteiksmīgā balsī atbildēja Duboviks.

—   Un kāds tam sakars ar mani?

—   Nekāds, — Pafnutjevs pasmaidīja. — Jūs tikai pajautājāt, ko mēs esam atraduši to virsdrēbju kabatās, kuras neviens restorānā neatzina par savām… Mēs atradām šo uzasināto konservu kārbas vāciņu. To parādījām upuriem, un viņi to atzina par noziegumā izmantoto ieroci.

—    Bet vai jums neliekas, ka šis vāciņš… Vai kā to lai citādi nosauc… Varētu būt tīšām ielikts mūsu kabatās? — Ņekļasovs pavaicāja.

—   Virsdrēbes tika pārmeklētas liecinieku, restorāna īpašnieka un operatīvo darbinieku, klātbūtnē… Viņi visi parakstīja konfiscēšanas protokolu, ko var tādējādi uzskatīt par ļoti pārliecinošu juridisku dokumentu. Arī tiesa to atzīs.

—    Vai tad būs tiesa? — Ņekļasovs pasmaidīja, atsegdams sniegbalto zobu rindu, bet smaids vairāk līdzinājās smīnam.

—   Protams, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja.

—   Vai tagad, kad esat atraduši to, ko meklējāt… Kad esat pārmeklējuši manas kabatas… Vai es varu beidzot saņemt atpakaļ savu mēteli?

—    Kaut tūlīt, — Pafnutjevs bezrūpīgi atbildēja. — Tiesa, būs nepieciešama maza formalitāte… Jums jāuzraksta kvīts.

—   Kāpēc tad tas vēl jādara?

—   Nu, kā… Jūs pats norādījāt, ka mētelis maksā vairākus miljonus… Un bija jau vēl citas lielas… Es nevaru bezatbildīgi izturēties pret tik lielām vērtībām. Nāksies vien uzrakstīt saņemšanas kvīti. Tā un tā, es tāds un tāds… Saņēmu man piederošo mēteli, norādiet tā īpašās pazīmes un pierakstiet, ka tas tika konfiscēts nozieguma vietā, restorāna īpašnieka Leonarda Leonīdoviēa Anciferova kabinetā… Un tā tālāk. Ārā ejot. varēsiet jau uzvilkt savu mēteli. Laiks tagad mitrs, ātri var saaukstēties, — Pafnutjevs paskaidroja.

—   Jūs jokojat?

—   Ar jūsu atļauju.

—   Ja es to visu uzrakstīšu… Vai arī šī kvīts ieguls tajā mapītē? — Ņekļasovs pajautāja, pamājis ar galvu uz Dubovika pusi, kurš turēja rokās pelēko kartona mapi.

—   Protams.

—   Hm, — Ņekļasovs iegrima pārdomās.

Šajā brīdī durvis atvērās, un kabinetā ieskatījās Andrejs.

—   Vai drīkst? — viņš pajautāja Pafnutjevam.

—   Nāc iekšā… Ko tu vēlies?

—   Benzīns iepildīts, esmu gatavs darbam. Kad brauksim?

—   Pēc pusstundas.

—   Vai varu tepat pasēdēt?

—   Sēdi vien un atpūties. Mēs jau tūlīt beigsim. Ko tad jūs nolēmāt darīt? — Pafnutjevs pavaicāja Ņekļasovam.

—   Es uzrakstīšu kvīti, ja jau tā tik ļoti nepieciešama… Lai gan intuīcija man saka, ka labāk to nedarīt.;. Uzrakstot šo kvīti, es nelieši apliecināšu, ka nozieguma brīdī atrados restorānā, ka atstāju savas virsdrēbes kabinetā, ka esmu pazīstams ar Anciferovu…

—   Visi šie fakti jau tāpat ir pierādīti, — Pafnutjevs paraustīja plecus. — Jūsu kvīts vairs neko nemainīs. Izlcmiet.

—   Labi, uzrakstīšu.

—    Ļoti labi, — un Pafnutjevs pasniedza tīru papīra loksni. Ņekļasovs pat nepaskatījās uz piedāvāto pildspalvu — izņēma pats savējo, ar zelta vāciņu. Pievilcis tuvāk papīru, uzmeta izmeklētājam vērīgu skatienu, it kā cenzdamies uzminēt tā nodomus.

Pafnutjevs pēkšņi neparasti skaidri ievēroja noziedznieka tievos, zilganos pirkstus, kārtīgo matu celiņu, kas liecināja par zināmu at- karību no iedomātā paštēla. Ņekļasovs izmisīgi centās visiem spēkiem, bet kā neizdevās, tā neizdevās tam pietuvoties.

—   Labāk jūs diktējiet, bet es rakstīšu. — Ņekļasovam bija jāatzīst sava nevarība, skatoties uz priekšā nolikto balto papīra lapu.

—   Labi, — Pafnutjevs, paskatīdamies uz Duboviku, pavīpsnāja - lūk, ar kādiem cilvēkiem mums jāstrādā. — Rakstiet… Es, Ņekļasovs Vladimirs Genadjcviēs, ar šo apliecinu, ka esmu saņēmis savu mēteli, ko vakar atstāju restorānā «Leonards», īpašnieka kabinetā…

Ņekļasovs visu rūpīgi pierakstīja, uzrakstīja datumu, parakstījās un pastūma lapu tuvāk Pafnutjevam. Tas, visu izlasījis, atdeva kvīti Dubovikam, kurš, pārliecinājies, ka viss uzrakstīts pareizi, ielika dokumentu mapē.

—   Vai tagad, Pāvel Nikolajeviē, jūs man beidzot atļausiet uzdot to jautājumu, kā dēļ es šurp vispār atnācu… Jūs taču neiedomājāties, ka apmeklēju jūs tikai mēteļa dēļ, — Ņekļasovs iesmējās, lai gan neko smieklīgu nebija pateicis un neviens cits kabinetā viņa. smiekliem nepievienojās.

—   Es klausos.

—   Ko izmeklēšana noskaidrojusi? Kas šāva? Kāpēc šāva?

—    Jūs uzdodat drosmīgus jautājumus, — Pafnutjevs iesaucās. — Ja mēs spētu uz tiem atbildēt, izmeklēšana nemaz nebūtu nepieciešama. Ja jums radušās kādas aizdomas, dariet arī mums tās zināmas.

—  Ir nu gan laiki pienākuši! — Ņekļasovs alkal iesmējās. — Es… Es palīdzu izmeklēšanai! Labi, mēģināšu… Šāva, protams, uz mani…

—   Šaubos, — Pafnutjevs iebilda. — Šaut cauri biezam skatlogam, neredzot mērķi… Un jūs taču sēdējāt aiz bieziem aizkariem… Vai kāds zināja, ka šai laikā jūs būsiet restorānā?

—   Jā.

—   Kas?

—   Ferdoļevskis.

—   Vai jūs turat aizdomās viņu?

—   Vai nu viņu… Vai jūs, — Ņekļasovs paskatījās Pafnutjevam tieši acīs. — Es nedomāju konkrēti jūs, bet gan visu dienestu kopumā. — Ņekļasovs nenovērsa skatienu no Pafnutjeva, gaidīdams, ka tas neviļus sevi nodos.

Stūrī iespurdzās Andrejs, Duboviks pārsteigumā nolieca galvu, nespēdams savaldīties, skaļos smieklos izplūda Pafnutjevs.

—   Es izmantoju citas darba metodes, — viņš sacīja.

—   Šķiet, jums parādījušies konkurenti, — Andrejs iestarpināja.

—   Kuri ir daudz pārdrošāki nekā jūs ar Ferdoļevski.

—    Konkurenti? — Pafnutjevs pārjautāja, pievērsdams skatienu Andrejam. — Vai tas tiesa?

—   Tā runā, — Andrejs izvairīgi atbildēja.

—   Ari man to teica, — Ņekļasovs nicīgi pavīpsnāja, — bet es tam neticu. Tas ir neiespējami. Katrā darbības sfērā ir savi likumi, un mums tie ir vēl bargāki nekā citur. Kaut kas tāds nemaz nevar notikt. Tā, lūk, Pāvel Nikolajeviē, — Ņekļasovs pievērsās Pafnutjevam, zaudējis interesi par citiem klātesošajiem. — Ceru, ka jūs ne- nodomājāt, ka esmu atnācis šurp meklēt savu mēteli… Man vienkārši vajadzēja pārliecināties, ka tas nav jūsu roku darbs.

—   Vai pārliecinājāties?

—   Jūs neuztraucaties… Vispār šādas metodes patiešām nav jūsu stilā. Arī jauni puiši savu karjeru nesāks šādā veidā…

—   Tātad atliek tikai… — Pafnutjevs iesāka.

—   Jā, — Ņekļasovs nolieca galvu, urbdamies ar skatienu galdā.

—   Jā. Jums taisnība, Pāvel Nikolajeviē. Pāvel Nikolajeviē, — Ņekļasovs lūdzošā tonī ierunājās. — Atdod man Jerhovu.

—   Kas tas tāds?

—   Ievainotais. Es viņam nodrošināšu labāku kopšanu… Atdod, Pāvel Nikolajeviē.

—   Pie manis jau viņš neatrodas! Laikam kādā slimnīcā.

—   Operācija bija ļoti smaga, — Duboviks paskaidroja. — Viņš vēl nav atguvis samaņu.

—   Vai atdosi? — Ņekļasovs turpināja dīkt.

—   Operācija izdevās, bet puisis joprojām atrodas smagā stāvoklī, — atkal Pafnutjeva vietā atbildēja Duboviks.

—   Nu labi… Pielūkojiet, — Ņekļasovs noņurdēja. — Ja kas notiks, paši atbildēsiet.

—   Nebūs jau pirmā reize, — Pafnutjevs atmeta ar roku. — Atbildēsim ari.

Brīdi telpā valdīja klusums. Viss nepieciešamais bija izrunāts, un situācija kļuva pārāk divdomīga — pie viena galda sēdēja vietējās mafijas vadonis un izmeklēšanas daļas priekšnieks, un abi lieliski saprata, ka tiem drīzumā nāksies tikties vēlreiz, tikai jau citos apstākļos. Pafnutjevs ironiski smīnēja, apzinādamies, ka šobrīd viņam likumīga iemesla aizturēt Ņekļasovu, kurš, savukārt, nervozi un mīklaini vīpsnādams, arī to labi saprata, nav.

Pēc brīža kabinetā ieskatījās Hudoļcjs.

—    Pāvel Nikolajeviē… Man ir jautājums… Vai ņemt vienu vai visus četrus mēteļus… Andrejs lūdza precizēt…

—   Vai viņš ir noliktavā? — Pafnutjevs apvaicājās.

—   Jā, es atstāju viņu par sargu.

—   Vienu… Kādā krāsā ir jūsu mētelis? — Pafnutjevs pajautāja Ņekļasovam.

—    Melnā, — tas atbildēja, pārsteigts par jautājumu. — Pro- ' tams, melnā!

—    Stiepiet to šurp, — Pafnutjevs izrīkoja Hudoļeju, sekodams viņam ar skatienu, kurā vidēja īgnums un raizes. Instinktīvi tas juta, ka notiek kas nelāgs, bet pats nespēja saprast, kas viņam īsti nepatīk. — Uz drīzu redzēšanos, — Pafnutjevs noteica, redzēdams, ka Ņekļasovs jau ceļas kājās.

—   Vai domājat, ka mēs vēl redzēsimies? — tas iesmējās.

—    Noteikti. Pasaule nemaz nav tik liela, — Pafnutjevs bija spiests paspiest bandīta sveicienam pastiepto roku.

* * *

Dīvainas lietas notiek ar veselīgiem jaunekļiem, kuri dzīvē vēl nav pieredzējuši ne smagas un ilgstošas slimības, ne nieru sāpes, ne sirdslēkmes un kuri dzīvojuši, nepievēršot uzmanību savai veselībai un uzņemot to kā pašu par sevi saprotamu faktu. Un tad pēkšņi viņi smagā stāvoklī nokļūst slimnīcā, kur sev visapkārt ierauga noziedznieku un ķirurgu sagraizītus un sakropļotus cilvēkus, kuri vaid, mokās un mirst… Un tad drosme zūd. Viņi saprot, ka ir mirstīgi, lai ari vēl nekad ne par ko nav sūdzējušies, un dzīve var beigties, ja ne gluži šai pašā vakarā, tad nākamajā rītā noteikti. Kad vārgie un slimīgie, kurus norūdījušas nebeidzamas mokas un slimības, tikai vīpsnā, stiprie vaid, atvadās no dzīves un noved savus tuviniekus līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Izjūtot nepārvaramas šausmas, tie beidzot apjauš savu nīcību un trauslo esamību, šauro robežu starp dzīvību un nāvi.

Kaut ko līdzīgu izjuta arī Jerhovs, drosmīgais Ņekļasova cīnītājs. Pie Ovsova viņu veda kopā ar biedru, bet ceļā tas Jerhova acu priekšā nomira, nomira cilvēks, kurš vēl pirms pusstundas bija gluži vesels, pilns drosmes un izaicinoša dzīvesprieka. Bet tagad tā vietā mašīnā vāļājās noasiņojis ķermenis.

—    Kā jūtas slimnieks? — Pafnutjevs apjautājās, pēc pāris dienām iegriezdamies pie Ovsova.

—   Zini, diezgan slikti, — ķirurgs paraustīja plecus. — Tādus tik bieži nemaz negadās satikt. Ja tu man nebūtu pateicis, ka viņš ir nežēlīgs slepkava, kas cietis apšaudē, es to noturētu par vienu no tiem vārguļiem, kuri pazemes pārejās tirgojas ar kaķiem.

—    Kas par jokiem! Ja jau Ņekļasovs viņu pieņēmis pie sevis, tad tas ir pārbaudīts darbā…

—   Kaut kas viņu satriecis. Varbūt biedra nāve, varbūt paša nevarība, slimnīcas atmosfēra… Zini, daudzi krīt ģībonī, ieraugot pārsējus un saožot joda smaku… Es pazīstu vienu puisi… Kaut gan, kas nu tas vairs par puisi, viņam jau pāri piecdesmit. Visu mūžu nostrādājis par šoferi, nokļuvis dažādās situācijās… Atnāca reiz pie manis pārrunāt kādu ar slimnīcu pilnīgi nesaistītu jautājumu… Un ieraudzīja uz galda skalpeli… Visparastāko skalpeli, bet ļoti ;isu, iedomājies, gandrīz kā īlens, tikai no vienas puses noasināts. Tāds,

lūk, daikts stāvēja uz galda. Viņš pajautāja, kas tas tāds? Skalpelis, atbildēju, smalko cīpslu griešanai… Mans šoferis nobālēja un tūlīt no krēsla noslīdēja uz grīdas… Lūk, kaut kas līdzīgs noticis arī ar Jerhovu.

—   Vai ar viņu var parunāt?

—    Protams. Tikai nesāc spriest par slimnīcas tēmām, zālēm, operācijām… Viņš taču līdz šim pat nenojauta, ka viņa profesijas pārstāvji, agrāk vai vēlāk, bet vienreiz nonāk zem mana naža… Labākajā gadījumā, — Ovsovs pasmīnēja.

—   Kāpēc labākajā?

—   Sliktākajā viņi nonāk citā vietā… Vai zini, kādas anekdotes mums te stāsta? Ienāk palātā baltā halātā ģērbies cilvēks un sāk mērīt slimnieku. Tas jautā: «Dakter, vai jūs man izsniegsiet jaunu pidžamu?» Bet vīrs atbild: «Es neesmu ārsts, bet gan galdnieks.»

—    Ir nu gan jums te anekdotes… — Pafnutjevs sabozās. — Aizved mani pie viņa. Gribu apskatīties, kāds šis cilvēks izskatās, — Pafnutjevs sakārtoja iekšējā kabatā diktofonu, vēlreiz pataustīja slēdzi, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā, jo ne pārāk bieži viņam gadījās izmantot tik izsmalcinātu tehniku. Galu galā šāda veida ieraksti par pierādījumiem bija sākti atzīt pavisam nesen.

Uzkāpis vienu stāvu augstāk, Pafnutjevs uzreiz sajutās kā mājās — gaiteņa galā rēgojās omonietis plankumainā formas tērpā ar automātu rokās, otrs pastaigājās gar palātām, trešais nīka uz kāpņu laukumiņa. Viņi pavadīja Pafnutjevu ar aizdomu pilnu skatienu, un, ja nebūtu līdzās Ovsova, viņam tik viegli pārvarēt šo šķērsli neizdotos.

—    Vai ir bijuši mēģinājumi? — Pafnutjevs apjautājās, pamājis ar galvu uz plankumainās apsardzes pusi.

—   Bija gan, — Ovsovs piekrītoši pamāja.

—   Vai sekmīgi?

—   Pat pārāk, ja pieņem, ka šis cilvēks gribēja par katru cenu pievienoties slimniekiem palātā, — ķirurgs atbildēja.

—   Kā tā?

—    Viņam nez kādā veidā izdevās iefiltrēties… Nezinu, vai nu bija uzvilcis balto halātu, vai kā citādi… īsi sakot, līdz šim stāvam viņš tika, bet tad sevi neviļus nodeva… Šie puiši tikai izskatās miegaini… Tas ir maldinošs iespaids. Nu, izdevās vecītim ieskriet vienā palātā, taču nepietiekami veikli… Omonietis nolaida vienu īsu kārtu, tādu humānu, pa kājām… Tā nu vienu nācās amputēt. Viņam palaimējās, ka viss notika tepat slimnīcā, citādi būtu noasiņojot nomiris.

—   Vai tika savainots liels asinsvads?

—   Vēna, — Ovsovs izlaboja.

—   Vai izdzīvos?

—   Dzīvos… Bet kas nu tā par dzīvi?

—   Jā, ar protēzēm grūti. Nākas iepirkt, — Pafnutjevs līdzjūtīgi piebilda. — Dzirdēju, ka Vācijā pasūtīti vairāki vagoni. Starp citu, tagad visa Eiropa mums vien ražo — protēzes izgatavo tūkstošiem, miljoniem, bērnu, pieaugušo, sieviešu. Esot pat īpaši katrai nacionalitātei paredzētas.

—   Piebremzē, Paša… Esam atnākuši.

Jerhovs gulēja gultā, skatienu pievērsis griestiem. Seja bija noaugusi rudiem bārdas rugājiem, acis likās nedzīvas. Pamanījis Ov- sovu, viņš atdzīvojās, nedaudz sakustējās, cenzdamies uzslieties augstāk.

—    Nu ko, dakter? — viņš ierunājās, un šie vārdi apstiprināja visu Ovsova iepriekš teikto. — Vai cerība ir?

—   Cerība mirst pēdējā, — Pafnutjevs neveikli pajokoja un tikai tad saprata, cik rupji kļūdījies. Jerhovs uzmeta viņam izbiedētu skatienu un nobālēja, lai gan likās, ka cilvēks ar tik bālu sejas krāsu bālāks vairs kļūt nevar.

—   Bet kā pats jūties? — Ovsovs pavaicāja.

—   Šķiet, turos… Vai man tikai tā liekas?

—   Tev, vecīt, veicas! — Pafnutjevs droši paziņoja, beidzot atradis īsto toni, kāds būtu piemērots šajā palātā. Ovsovs uz viņu pārsteigts paskatījās, bet nepārtrauca.

Uzklausot Jerhova jautājumus, apskatot sejas krāsu, viņš jau bija ticis skaidrībā par tā veselības stāvokli, jo par temperatūras svārstībām un citiem rādītājiem to jau bija informējušas māsiņas.

—   Ko nozīmē «veicas»? — Jerhovs kļuva piesardzīgs.

—   Kā nu ne! Tavs drauģelis jau pārcēlies uz labākiem medību laukiem, bēres nosvinētas, tauta to apraudājuši… Bet tu te kaifo, sniegputeni pa logu vērodams… Skaidri redzams, ka esi veiksminieks.

Ovsovs, izdzirdis Pafnutjeva vārdus, tikai nogrozīja galvu, viņam vēl nebija gadījies vērot draugu strādājam. Ķirurgs saprata, ka Pafnutjevs nolēmis Jerhovu nemierināt, neatbrīvot no mokošajām nāves bailēm. Acīmredzot tā vieglāk bija uzdot jautājumus.

—    Šis cilvēks ir no prokuratūras, — Ovsovs paskaidroja. — Grib ar tevi parunāt… Jūs patērzējiet, bet es tikmēr apstaigāšu palātas.

—   Vai… tas noteikti nepieciešams? — Jerhovs pavaicāja.

—    Tas ir vēl daudz svarīgāk par tavu izveseļošanos! — atkal Pafnutjevs pateica kaut ko tik neiedomājamu, ka Ovsovs pasteidzās aiziet.

—   Kāpēc tad svarīgāk?

—   Tāpēc, ka tava izveseļošanās vairs šaubas nerada. Bet es te pārstāvu tos daudzos cilvēkus, kuriem vēl visi pārbaudījumi priekšā. Un tad vēl tev vajadzētu padomāt, kas ar tevi notiks, kurp dosies un ko darīsi tad, kad iziesi pa šīs slimnīcas vārtiem, protams, ja vispār iziesi.

—   Kāpēc lai es neizietu?

—   Dažus iznes ar kājām pa priekšu.

—   Ko… Vai tad uz to pusi jau iet?

—  Vecīt, kas tevi tā iebiedējis… Tā nevar. Tas nav labi. Saņem sevi rokās, un viss būs kārtībā. Par tevi rūpējas labākais pilsētas ārsts.

—   Vai tiesa? — Jerhova balsī ieskanējās cerība.

—   Vai tad pats to neredzi?

—   Vispār jau jā…

—   Vai viņš tev rādīja to lodi, ko izvilka no tava nejūtīgā ķermeņa? Nē? Tas nozīmē, ka negribēja tevi satraukt. Man gan parādīja. Pat uzdāvināja par piemiņu.

—   Bet kāpēc jums, bet nevis man?

—    Tāpēc ka man tā vairāk nepieciešama. Ar tās palīdzību es atradīšu šāvēju, uzzināšu, uz ko mērķējuši.

—   Ballistiskā ekspertīze?

—    Ne gluži, bet daudz tu- nekļūdies… — Pafnutjevs piebīdīja gultai tuvāk tabureti un brīdī, kad bija pagriezis Jerhovam muguru, pamanījās nospiest kabatā ieliktā diktofona pogu. — Parunāsim, — viņš noteica, ierīkodamies ērtāk un likdams saprast, ka saruna būs ilga un nopietna.

—   Nu ko… — Jerhovs nomurmināja. — Lai notiek…

—    Pirms pāris dienām man bija gara saruna ar Vovčiku, — Pafnutjevs kā starp citu ieminējās.

—   Ņekļasovu?!

—   Jā, — Pafnutjevs atmeta ar roku, likdams saprast, ka šī saruna tam liekas nesvarīga.

—   Vai viņš arestēts?

—   Sarunājos ar viņu pats savā kabinetā, — Pafnutjevs teica tīru patiesību. Liekuļoja Pāvels Nikolajeviēs, bet ko lai dara, labāk tā, nekā pastāvīgi melot un baidīties no atmaskošanas. Pat sarunājoties ar visnelabojamāko noziedznieku, Pafnutjevs nespēja ķerties pie meliem, nespēja zaudēt pašcieņu. Protams, tā bija lieka lepnība, bet viņš nemaz nevēlējās no tās atteikties.

—    Par ko? — Jerhovs pajautāja, nenovērsdams skatienu no griestiem.

—    Mums abiem priekšā uz galda bija nolikts metāla riņķītis,. — Pafnutjevs izņēma no kabatas un parādīja Jerhovam vāciņu celofāna maisiņā.

—    Bet kāpēc tas ielikts maisiņā? — Jerhovs, nervozi smaidīdams, apvaicājās. — Vai baidāties sagriezt pirkstu?

—   Maisiņā tas ielikts tāpēc, ka cilvēki allaž tā glabā visvērtīgākās lietas, — Pafnutjevs iesmējās. — Bet, ja nopietni — jāsaglabā pirkstu nospiedumi.

—   Skaidrs, — Jerhovs pamāja. — Es nez kāpēc aizmirsu, ar ko sarunājos.

—   Vai parunāsim? — Pafnutjevs pajautāja.

—   Mēģināsim…

—    Nē, iztiksim bez mēģināšanas… Blakus palātā guļ cilvēks, kuram tu nogriezi ausis… Biļdins. Vai atceries tādu?

—   Nevar būt! — Jerhovs, šausmu pārņemts, paskatījās uz Paf- nutjevu.

—   Vai uzaicināt viņu šurp?

—   Nevajag… Lūdzu… Nevajag šurp vest. Es negribu viņu redzēt.

—   Viņš gan neiebilda… Vienmēr, sacīja, esmu gatavs tikties…

—    Nē, ne tagad, tikai ne taga.d, es jūs lūdzu! — čukstus iekliedzās Jerhovs.

—    Kā teiksi, — Pafnutjevs uzreiz piekrita. — Parunāsim bez viņa… Saki, lūdzu, kāpēc tu viņam tās ausis nogriezi?

—-v Ņekļasovs…

—    Nē, nē! Par Vovčiku vēlāk… Bildinām ausis nogriezi tu. Gribu zināt — kāpēc?

—   Mēs viņam prasījām naudu… Viņš ietiepās. Vispirms apsolīja, bet pēc tam ietiepās… Nav naudas, sacīja, visa izdota… Ņekļasovs saniknojās… Viņš ātri sadusmojas. Jūs to zināt?

—   Esmu dzirdējis.

—    Nu ko… Pavēlēja to veci nolaupīt. Nolaupījām… Viņam pat sargu lāgā nebija… Šoferis ar gāzes pistoli… Un viss. Šoferi izolējām.

—   Kādā veidā?

—   Nu, ļoti vienkārši… Iepūtām no baloniņa sejā gāzi. Viņš uzreiz atslēdzās. Bet Bildinām likām sēsties mašīnā. Viņš nepretojās, iesēdās arī. Tikai kļuva bāls un tāds jocīgs.

—   Kā jocīgs?

—    Nu, tā… Bez jēgas grozījās, deva man portfeli paturēt, apgalvoja, ka niez mugura, tad sāka lūgties, lai ļauj meitenei piezvanīt… Nojūdzās vecis. Tā gadās.

—   Vai bieži?

—   Ar visiem, tikai katrs nojūdzas savā veidā… — Jerhovs neizteiksmīgā balsī turpināja stāstījumu. — Atceros, viens pat aptaisī- jās… Stāv, bet no biksēm tek… Tā ka katrs reaģē savādāk, — Jerhovs, atbalstījies pret spilvenu, zvilnēja un skatījās griestos. Piere bija norasojusi, bet vasarasraibumaino seju klāja līķa bālums.

—   Bet Ņekļasovs? Vai piedalījās cilvēku laupīšanā?

—   Nē, cilvēkus veda pie viņa… Pēdējai sarunai.

—   Vai arī viņš nodarbojās ar ausu griešanu?

—    Reiz mēģināja… Bet tikai nosmērējās, krekls bija vienās asinīs… Viņš ļoti rūpējas par savām drēbēm… Ieraudzījis sabojāto kreklu, krita histērijā, norāva to nost, iemeta kamīnā un sadedzināja.

—   Kāpēc tad tas bija vajadzīgs?

—   Nu… — Jerhovs gari novilka, un bālajā sejā uzplauka viegls smaids. — Ārēji viņš, protams, atstāj drosmīga cilvēka iespaidu, bet katram ir savas vājības… Ņekļasovs baidās atstāt pēdas. Cimdus cenšas novilkt pēc iespējas retāk, dažreiz pat ēdot no tiem nešķiras. Viņam ir tādi plāni cimdi, melni. Nekad arī neparakstīs dokumentus, ja vien spēs no tā izvairīties… Pat vienkāršu zīmīti uzraksta tik mīklainos izteicienos, ka uzreiz nemaz nevar izlobīt jēgu… Tāda vājība nu reiz viņam piemīt. Ja jau ar viņu esat runājis, tad pats to noteikti ievērojāt, — Jerhovs uzmeta Pafnutjevam īsu skatienu.

—    Ievēroju gan, — tas pamāja. — Ūdeni palūdza, bet neuzdrošinājās glāzi paņemt… Acīmredzot Štirlicu bija atcerējies — kā vācieši ar stikla glāžu palīdzību vāca pirkstu nospiedumus…

—    Jā, jā, — Jerhovs nopriecājās, ka viņa vārdi uztverti pareizi, ka saruna ir godīga un atklāta un ka neko jaunu šim cilvēkam tas nav pateicis, tāpēc nodevību viņam neviens nevarēs pārmest.

—    Biļdins teica, ka tu viņa ausis vēl esot apcepis uz pannas? — Pafnutjevs apjautājās.

—    Tā nu cepu… Tā tikai viņam no bailēm likās. Kad ausis nogrieztas, visādi murgi sāk rādīties… Tiesa, uzmetu tās ausis uz pannas… Kurš varēja paredzēt, ka tas viņu tik spēcīgi ietekmēs… Nu, vispār, kā ieraudzīja savas ausis uz pannas, tā uzreiz krita ģībonī. Ņekļasovs teica, jādod viņam ožamo spirtu paostīt…

—   Bet kur ņēmāt ožamo spirtu?

—   Mums jau bija…

—   Iepriekš sagatavots?

—   Jā, aptieciņā glabājās.

—   Un kas vēl tur glabājās?

—   Nu… Jods, marles saites, dažādas zāles…

—   Un darba rīki?

—   Daži jau bija…

—   Kādi tieši? Vai gludekļi? — Pafnutjevs turpināja iztaujāt.

—    Kas nu par gludekļiem… Viena kundzīte .negribēja ar mums dalīties- … — Jerhovs pasmīnēja. — Tomēr pārdomāja. Ņekļasovs kaut kur bija izlasījis par ķīniešu spīdzināšanas metodēm… Trīslitru burkā ieliek izsalkušu žurku… Tad piesien pie upura vēdera. Un žurka sāk grauzties iekšā vēderā…

—   Kādas šausmas! — Pafnutjevs no pretīguma sarāvās.

—   Tik tālu jau neaizgāja… Tikko kundzīte ieraudzīja sev uz vēdera žurku un sajuta tās asos nadziņus… Visu atdeva. Tiesa, manuprāt, viņa pēc tā visa kļuva nedaudz dīvaina.

—   Kā tā?

—    Puiši stāstīja… Tiklīdz kāds tai viegli pieskaras, piemēram, pie rokas… Viņa sāk kliegt.

—   Vai viņas uzvārds nebija Zabeļina? — Pafnutjevs apjautājās.

—   Jā, šķiet, ka tā… Zabeļina. Eļa… Viņu sauca Eleonora.

—   Kurš tad darbojās ar to žurku?

—   Visi centās, cik spēja… Ar žurku nemaz nebija tik viegli tikt galā… Arī pašiem bija jāuzmanās…

—   Vai tā bija Ņekļasova ideja?

—    Par ideju to īsti nevar nosaukt… Viņš vienkārši pavēlēja. Eļa, tikko ieraudzīja sprostā žurku, uzreiz piekrita atdot dolārus… Bet Vovčiks teica, jāpamēģina… Tā mēs pamēģinājām.

—   Bet kā jūs uzzinājāt, ka viņai ir nauda?

—   Eļai pilsētā pieder trīs sakņu veikali.

—   Tā… Bet kurš Vedjeņapinam pautus nogrieza?

—   Saša… Tas, kuru nogalināja Leonarda restorānā.

—   Laikam stipri nosmērējās?

—   Vispār jau nē, ne sevišķi… Veiksmīgs grieziens izdevās.

—   Tos arī sunim atdevāt?

—   Nu ne jau paši tos ēdām.

—   Un apcepāt arī?

—   Skata pēc uz. pannas uzmetām… Mēs bijām ievērojuši, ka, ieraugot savas ķermeņa daļas uz pannas, cilvēki… nezinu pat, kā to labāk pateikt… Viņi uzreiz atslēdzas.

—   Un kā tad bija? Vai sunim cilvēka pauti garšoja?

—   Ziniet, nē… Paostīja, paviļāja, pakošļāja, bet nēapēda.

—   Kur tad jūs tos pēc tam likāt?

—   Tualetē iemetām.

—   Un vai Vedjeņapins to redzēja?

—    Viņam bija pārāk nelabi… Tas tikai dzirdēja, ka liek novilkts ūdens.

—   Un vai naudu atdeva?

—    Mēs jau naudu nemaz neprasījām… Viņš parakstīja vasarnīcas dāvinājuma aktu.

—   Kurš tad vasarnīcu dabūja?

—    Neviens… Dāvinājuma akts kalpoja par juridisku pamatojumu… Ņek|asovs vasarnīcu pārdeva… Šķiet, tīri labi pārdeva. Katram iedeva pa tūkstotim. Dolārus…

—   Katram?

—   Kuri piedalījās operācijā.

—   Klausies, kāpēc jūs tomēr tik bargi pret šo Vedjcņapinu izturējāties? Vai tad nevarēja izmantot citas metodes?

—    Nekas cits nelīdzēja… Vovčiks jau krita histērijā… Un tad vēl Vedjeņapins pats kaut ko par pautiem pateica… Kaut kādu jociņu… Nu, Vovčikam to vien vajadzēja… Ak tā, viņš teica… Un tā aizgāja.

—   Kur tas viss notika? — Pafnutjevs pajautāja un neviļus aizturēja elpu — tas bija viņa galvenais jautājums.

Jerhovs brīdi klusēja, tad lēni pagrieza galvu uz Pafnutjeva pusi, viņu acis satikās.

—   Jūs nu gan labus jautājumus uzdodat, — viņš noteica.

—   Redzi, — Pafnutjevs atteica, — mēs te pārrunājām sen zināmas lietas… Žurka burkā, ausis uz pannas, pauti tualetes podā… To visu es jau esmu dzirdējis no pašiem cietušajiem… Tu vēl pastāstīji dažus sīkumus, bet lietas būtību tas nemaina… Es gribu zināt tikai vienu — adresi.

—     Bet jūs taču labi zināt, kas ar mani notiks, ja es to pateikšu?

—   Un tu domā, ka, ja klusēsi, varēsi turpināt mierīgi dzīvot?

—   Nezinu… Kā dakteris teiks…

—   Mēs iespēju robežās tevi apsargāsim, to varu droši solīt.

—   Nevajag, — Jerhovs nevarīgi atmeta ar roku. — Pats zināt, ka jūsu apsardze nav graša vērta un… ari ne nogrieztu ausu. Un tie jūsu puiši ar automātiem, kuri slaistās gaitenī…

—   Kā tu zini, ka viņi tur atrodas?

—   Apciemoja mani… Pat cigareti piedāvāja. Nav .slikti puisi, bet… Tukša vieta… Vovčiku viņi neapturēs.

—   Par Ņekļasovu es pats parūpēšos, — Pafnutjevs solīja.

—    Par viņu neviens nespēs parūpēties, — Jerhovs nopūtās. — Jūs neapvainojieties, bet Vovčiks… Man dažreiz liekas, ka viņš nemaz nav cilvēks, bet kaut kāds cits radījums… Mūs apšaudīja restorānā… Tā viņš to neatstās… Sagatavojiet jau zārkus… Drīz būs vēl daži līķi…

—   Vēl taču nav atrasts šāvējs! — Pafnutjevs iesaucās.

—    Vovčikam tas nemaz nav tik svarīgi… Galvenais, lai būtu līķi.

—   Labi, tad darīsim tā… Es tevi pārcelšu uz prokuratūras slepeno dzīvokli … Tikai es viens zinu, kur tas atrodas.

—   Tā nemēdz būt.

—   Nesapratu?

—    Nemēdz but, ka par slepeno dzīvokli ir informēts tikai viens cilvēks… Noteikti to zina vēl daži…

—    Bet tie taču ir mani cilvēki! — Pafnutjevs iesaucās. — Tā nav pilsētas slimnīca, bet slepens dzīvoklis. Ovsovs tevi apmeklēs un parūpēsies par veselību… Un ne jau šodien tev jāpārceļas… Atspirgsi, uzkrāsi spēkus… Pēc vienas vai divām nedēļām dosies uz jauno mājvietu… Ko? Arī tur tev blakus būs sargi… Nu, ko teiksi?

—   Man jāpadomā.

—   Domā vien. Un vēl… Es ne vienmēr rīkojos saskaņā ar likumu. Ari tagad esmu gatavs to nedaudz ignorēt… Tevis dēļ. Ja vēlies, sagādāšu tev pasi, biļeti un aizvedīšu uz staciju brīdi pirms vilciena atiešanas?

—   Piekrāpsiet, — Jerhovs pavīpsnāja.

—   Nē, — Pafnutjevs noteica. — Nepiekrāpšu.

—   Vai varat apzvērēt pie savas mātes dzīvības? — Jerhova tonis kļuva negaidīti prasīgs.

—   Zvēru. — Pafnutjevs pat aci nepamirkšķināja.

—   Labi… — Jerhovs nopūtās. — Pats sev nāves sodu piespriežu… Nu labi… Iegaumējiet, — un viņš, cenzdamies sakoncentrēties, aizvēra acis.

* * *

Hudoļejs, klusi pieklauvējis pie durvīm, pavēra tās un, pals palikdams gaitenī, drīzāk ar acīm nekā ar muti pavaicāja.

—   Vai drīkstu ienākt, Pāvel Nikolajeviē?

—   Ā, Hudoļejs! — Pafnutjevs iesaucās, — viņš katru ienācēju tik priecīgi apsveica, it kā visu mūžu šo cilvēku būtu gaidījis un beidzot lielais sapnis piepildījies. — Nāc, mīļais, iekšā! Sen jau tevi gaidu!

Hudoļejs piekrītoši pamāja, norija siekalas un piesardzīgi pārkāpa pāri slieksnim, aizvēris aiz sevis durvis, viņš dīvaini laiskā gaitā virzījās uz galda pusi, likdams pirkstgalus uz iekšu un tādēļ izskatīdamies vēl nelaimīgāks un nožēlojamāks.

—   Sēdies! — Pafnutjevs ar plašu žestu norādīja uz krēslu, kurš atradās pie mazā galdiņa.

—    Paldies… Labāk pastāvēšu, — Hudoļejs, sānis skatīdamies, nomurmināja. Ak, cik ļoti eksperts pēdējā pusgada laikā bija pārvērties! «Cik postoši uz cilvēkiem iedarbojas atturība!» Pafnutjevs domās iesaucās, vērodams Hudoļeju un atsaukdams atmiņā tā kaismīgi noreibušo acu spīdumu, kurās spulgoja alkas un iekāre, atcerējās, cik pārdroši eksperts izteica savas domas un vērtējumus, cieši ticot, ka tās tiks nopietni uzklausītas, lai gan viss beidzās, protams, kārtējā bārā. Daudzi viņu agrāk nosodīja, citi — lādēja, bet tagad Pafnutjeva acu priekšā atradās agrākā Hudoļeja blāva ēna, kuras vienīgā priekšrocība bija atturīgais un pareizais dzīves veids. «Starp citu, gauži apšaubāma priekšrocība,» Pafnutjevs skumji nodomāja, skatīdamies uz sašļukušo ekspertu.

—    Nu ko, — viņš noteica. — Ja jau tev tā labāk, tad stāvi vien. Vai esi atnesis kādu priecīgu ziņu?

—   Nē, Pāvel Nikolajeviē… Drīzāk jau bēdīgu.

—    Ko tad vilcinies? Sper tik vaļā. Laikam jau atkal kaut kas pazudis?

—   Jums taisnība.

—   Kas tad šoreiz pazudis?

—   Sprāgstvielas.

—    Kādas sprāgstvielas? — Pafnutjevs satraucās. — Dieva dēļ, apsēdies, es nespēju skatīties, ka tu stāvi un zvārojies!

—   Var jau būt, ka es zvarojos, Pāvel Nikolajevič, var būt… Bet ne jau no reibuma, — Hudoļejs lepni paskaidroja. Un pamācoši piebilda: — Lūk, tā.

—   Ja tik tu zinātu, cik žēl, ka pagājuši tie laiki, kad tu staigāji pa pasauli, reibumā zvārodamies!

—   Man arī žēl… Bet tas bija jaunībā, Pāvel Nikolajevič.

—   Tad jau viss kārtībā! Jaunība vēl atgriezīsies, Hudoļej!

—   Jūs tā domājat? — eksperta balsī pavīdēja cerība.

—    Esmu pārliecināts. Labāk pastāsti sīkāk par zādzību — kas. kur, kad un cik?

—   Ja atceraties, mūsu noliktavā glabājas lietiskie pierādījumi… Tie ir tādi pierādījumi, bez…

—    Es labi zinu, kas ir lietiskie pierādījumi! — Pafnutjevs saniknots iesaucās. — Stāsti tālāk!

—   Ja atceraties, kratīšanas laikā mēs atradām sprāgstošās patronas… Iesaiņojumā… Divpadsmit gabalas…

—   Nu un? — Pafnutjevs noteica, sajuzdams sevī mostamies nepatīkamas priekšnojautas. Viņš ļoti labi atcerējās šīs greznās, bīstami skaistās patronas, kuras bija izgatavotas kādā ļoti augsti attīstītā valstī. Telefona klausules lieluma cilindrā bija iemontēts pulksteņa mehānisms, ar kura palīdzību varēja iedarbināt patronu vajadzīgajā brīdī. Aizgāja, piemēram, kāds pie slikta cilvēka uz viņa kabinetu, noslēpa rakstāmgalda atvilktnē, papīrgrozā, grāmatu skapī, ledusskapī, portfelī vai zem krēsla sīku priekšmetu — un atvadījās. Bet tieši pēc divām stundām un piecdesmit minūtēm vai pēc pusotras stundas — kā nu ieinteresētajai personai likās labāk, — atskanēja varens sprādziens, pēc kura reti kādam izdevās paliki dzīvam. Tiesa, pašai mājai būtiski bojājumi nelika nodarīti, bet no kabineta un tā saimnieka palika pāri tikai atminas. Veselu paciņu ar šīm patronām izdevās konfiscēt kādas kratīšanas laikā vienā no komercveikaliņiem, kurā tirgojās ar viltotu degvīnu un atbaidoša izskata Beļģijā ražotu desu. Un tagad Hudoļejs paziņo, ka šīs patronas pazudušas. Pafnutjevam pašam tās bija iepatikušās, un viņš perināja noziedzīgus'plānus, ka iegūt sprāgstvielas savā īpašumā — tās lieli noderētu grūtā brīdī.

—    Tad nu tā… Atslēdzu tikko durvis… Tās bija kārtībā, atslēgas neskartas, neviens gar tām nav darbojies un to nemaz

nevar izdarīl, ari noliktavā viss kā vienmēr… Bet patronas pazudušas…

—   Bet tās taču nevar tā vienkārši paņemt un aiznest!

—   Kāpēc gan ne? — Hudoļejs vāri pasmaidīja. — To var viegli izdarīt. Paciņu viegli var ielikt somā vai portfelī, bet, iesaiņots avīzē, tas izskatīsies pēc grāmatu saiņa vai apavu kastes. Un vispār… Viņš taču varēja tās ņemt pa vienai, ja jau tik viegli spēj iekļūt noliktavā.

—    Tā, — Pafnutjevs norūca. — Tā, — viņš atkārtoja, uzlikdams smagās dūres uz galda virsmas. — Kad tev pazuda fotofilmi- ņa, mēs sapratām, kurš varētu būt vainīgais. Vai ne tā?

—   Sapratām gan, — Hudoļejs piekrītoši pamāja.

—   Bet ko šoreiz turēt aizdomās?

—    Paša, — beidzot Hudoļejs sadūšojās Pafnutjevu uzrunāt vārdā, kā to bija darījis savā agrākajā dzīvē, sliktā un nosodāmā. — Gan toreiz, gan tagad vainīgais ir pašu cilvēks…

—   Vai ar tavām atslēgām viss kārtībā?

—   Paša! — Hudoļejs piespieda pie krūtīm savās vārās, zilganās plaukstas. — Esmu šai ziņā tīrs un nevainīgs!

—    Nevajag tik patētiski… Nolaidies nedaudz zemāk… Kurš zināja par šo patronu eksistenci? Ak, kas tā bija par mantu! — Pafnutjevs pats sevi pārtrauca. — Kas par patronām! — viņš novaidējās. — Vai atceries? Jāpagriež virsējais vāciņš, jāuzstāda vajadzīgais sprādziena laiks… Un, lūdzu! Var gan labākajam draugam mašīnā paslēpt, gan ūdenī iemest un kaut vai tualetes podā… Sprādziens noteikti nograndēs! Ak! — Pafnutjevs noņurdēja. — Žēl gan! Tad kurš vēl par tām zināja?

—   Ja uzzināja, tad ne jau no manis, — Hudoļejs skumji noteica. — Ar vecajiem draugiem es vairs ncsaliekos… Diemžēl. Un tādas lietas jau viņus arī nemaz neinteresē, tiem ir citas intereses.

—   Atceros, — Pafnutjevs pamāja.

—   Par patronām varēja zināt tikai tāds cilvēks, kurš toreiz piedalījās operācijā, — Hudoļejs caur pieri uzlūkoja Pafnutjevu, liekot saprast, ka informācijas noplūdes vieta jāmeklē viņa apkārtnē.

—    Un kas tad piedalījās? — Pafnutjevs vaicāja. — Tu un es! Tas arī viss!

—   Un divi operatīvie darbinieki, — Hudoļejs klusi, bet uzstājīgi piebilda. — Un divi liecinieki, kuriem bija jāparaksta protokols… Operatīvie atbrauca ar mašīnu, tātad tur bija arī šoferis…

—   Arī mūs aizveda turp Andrejs…

—    Lūk, lūk, — Hudoļejs noteica, cieši lūkodamies Pafnutjevam acīs. — Viens desmits jau salasījies…

—   Vai pazudušas visas patronas? — Pafnutjevs turpināja iztaujāt.

—   Jā, ar visu kasti.

—   Tātad divpadsmit patronas?

—    Bija divpadsmit, — Hudoļejs izlaboja. — Bet divas mēs jau izlietojām, tā sacīt, izmēģinājām… Kārbā palika vēl desmit. Tās arī tagad pazudušas. Atliek tikai gaidīt, kad atskanēs pirmais sprādziens. Šie sprādzieni būtiski atšķirsies no citiem.

—   Tā… Tātad tu uzreiz varēsi pateikt, ka sprādzienu izraisījušas tieši šīs patronas?

—   Jā, Paša. Tās satur visai īpatnēju sprāgstvielu… Ir vēl dažas raksturīgas pazīmes. Nebaidies, es nekļūdīšos.

—   Vai šodien pamanīji, ka tās pazudušas?

—   Tikko.

—   Un kad tās varēja pazust?

—   Ja godīgi — šonedēļ. Pēdējo reizi tās redzēju, kad rakstīju ekspertīzes slēdzienu. Aizgāju vēlreiz apskatīt. Tas bija pirms piecām dienām. Visas bija savās vietās. Todien vēl Ņekļasovs bija atnācis, vai atceries?

—   Nu ko, būs jāmaina atslēga?

—    Kāda no tā jēga? — Hudoļejs paraustīja plecus un skumji paskatījās ārā pa logu. Brīdi paklusējis, viņš ielūkojās Pafnutjevam cieši acīs. — Vai atceries notikumu bankā «Globuss»? Viņi sagādāja tādas slēdzenes, kādas neviens vēl agrāk nebija redzējis. Lielāko daļu logu aizmūrēja ar ķieģeļiem, pārējiem pielika priekšā nerūsējošus režģus. Pagraba lūkas aizbetonēja. Pie kairām durvīm nostādīja divus vīrus ar automātiem. Bruņumašīnu atveda no Vācijas. Visur salika tērauda durvis un uzstādīja tādu signalizāciju, ka milicija divas reizes veltīgi atdrāžas, jo kaut kur pele bija iepīkstējusies… Un ar ko tas viss beidzās? Visu naudu paņēma grāmatvedis un nozuda tālēs zilajās. Un tā vēl nav atrasts. Stāsta, ka kaut kur Brazīlijā nopircis restorānu un tagad līksmo karnevālos, vērojot melnīgsnējo daiļavu jaukumus…

—   Tu gribi teikt, — Pafnutjevs lēni ierunājās, — ka zaglis ir viens no mums?

—   Jā, Paša, — Hudoļejs nopūtās. — Jā. Vai nu šim cilvēkam ir pašam sava atslēga, vai arī las izmantojis tavējo… manējo. Nomainīsim slēdzeni, bet viņš vajadzības brīdī atkal izmantos tavu atslēgu vai vēl ko citu, kas tam iepatiksies. Domā, Paša, domā, — Hudoļejs piecēlās.

—   Raksti paskaidrojumu.

—   Kāpēc?

—    Būs jātaisnojas. Mēs taču bijām atbildīgi par šīm patronām. Tās pieminētas visos protokolos. Mēs nevaram izlikties, ka šo patronu nemaz nav bijis.

—   Tās jānoraksta, — Hudoļejs ieteica. — Mēs taču divas jau uzspridzinājām? Uzspridzinājām. Pārkāpsim likumu, tagad visi tā dara.

—   Pārkāpt jau var… Bet ne jau tik bieži!

—   Domā, Paša, domā, — Hudoļejs atkārtoja un klusi izslīdēja no kabineta, uzmanīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

* * *

Bija vakars un pilsēta tinās zilganā ziemas mijkrēslī. Iedegās laternas un mašīnu signālugunis, un ielas uzreiz kļuva svinīgākas un kārtīgākas. Pafnutjevs stāvēja pie loga un skatījās lejup uz krēslaino pilsētu. Beidzās vēl viena bezjēdzīgi un nervozi aizvadīta diena, tūlīt piebrauks Andrejs un aizvedīs viņu uz mājām. Pēdējā laikā viņu abu attiecības bija kļuvušas vēsas, sarunas beidzās ar ķildām, pie tam bez kāda nopietna iemesla. Pafnutjevu gan tas īpaši neuz- trauca, pārāk daudz bija darba, bet, kad atcerējās, ka vajadzētu vienreiz ar puisi izrunāties, nekad neatlika laika. Tā las arī turpinājās. Pamazām viņš pat pierada pie šīm jaunajām attiecībām, un tās sāka likties gluži normālas, it kā citādas nemaz nevarētu būt.

Pafnutjevs ieraudzīja, ka prokuratūras pagalmā klusi ieslīd melnā, spīdīgā mašīna — bija atbraucis Andrejs. Tajā pašā brīdī iezvanījās telefons, ieraudams viņu atkal nolikumu virpulī un pārtraukdams rimto un rāmo laika plūdumu.

Zvanīja Šalanda.

—    Paša? — viņš pajautāja. Un Pafnutjevs uzreiz saprata, ka kaut kas noticis. Majors no uztraukuma bija aizsmacis, klausulē bija sadzirdama viņa saraustītā elpa, it kā viņš tikko būtu ātri skrējis. — Es atkal tevi traucēju.

—    Un atkal nelaikā, — Pafnutjevs noņurdēja, jo bija jau noskaņojies mierīgi aizvadīt vakaru.

—   Paciet, Paša, paciet! — šķita, ka Šalanda priecājas, ka tam izdevies izjaukt Pafnutjeva šīvakara plānus.

—   Labi, nevelc garumā… Kas tev uz sirds?

—   Sprādziens.

—    Kurā vietā? — Pafnutjevs mierīgi pajautāja, lai gan uzreiz saspringa, jo kopš tā brīža, kad bija atklājies, ka patronas pazudušas, viņš katru dienu gaidīja, ka viņam paziņos par šādu pēkšņu sprādzienu.

—   Bankā.

—   Ferdoļevska bankā? — Pafnutjevs pārjautāja.

—   Kā tu to zini? — Šalanda jutās pārsteigts.

—   Es jau to gaidīju, — Pafnutjevs atbildēja.

—   Vai sen?

—   Apmēram nedēļu… No kurienes tu zvani?

—   No notikuma vietas.

—   Tūlīt pie tevis aizbraukšu. — Un Pafnutjevs nolika klausuli.

Hudoļejs vēl nebija paguvis aiziet. Sēdēja fotolaboratorijā un nomākts pārskatīja fotogrāfijas.

—    Vai zini, Paša, par ko es domāju, — viņš ierunājās, ieraudzīdams Pafnutjevu. — Es domāju, ka visa mūsu dzīve beigu beigās pārvēršas par atmiņām… Mēs dzīvojam, darbojamies un mīlam tiķai tāpēc, lai vēlāk būtu, ko atcerēties. Vai tev tā neliekas? — Hudoļejs pievērsa Pafnutjevam miglainu skatienu un skumji pasmaidīja.

—    Bet vai zini, par ko es domāju? Es domāju, kad atskanēs nākošais sprādziens.

—   Vai tad pirmais jau bija?

—   Pirms pusstundas.

—   Pie Ferdoļevska? — arī Hudoļejs uzreiz uzminēja.

—   Kāpēc tu tā nolēmi?

—   Ja jau pagājušajā reizē tika apšaudīts Ņekļasovs, tad šoreiz par upuri bija jākļūst Ferdoļevskim. Svārsta princips.

—   Šalanda jau atrodas tur, tikko atbrauca arī Andrejs… Ģērbies, viņš mūs aizvedīs. Tu man solīji, ka spēsi pateikt, kurus sprādzienus izraisījušas mūsu pazudušās patronas… Tagad brauc un pasaki.

—   Ātri viņš tās licis lietā. Ja tikai tas ir viņš…

—   Kāds viņš?

—   Ļaundaris.

—    Es tevi gaidīšu mašīnā, — Pafnutjevs atteica un izgāja no laboratorijas.

Andrejs bija iebraucis mašīnu parastajā vielā, un Pafnutjevs uzreiz viņu atrada plašajā prokuratūras pagalmā. Viņam pieejot tuvāk, Andrejs pakalpīgi atvēra mašīnas durvis, kas bija sen neredzēta laipnības izpausme.

—   Vai uz mājām?

—   Pagaidīsim Hudoļeju…

—   Vai viņš arī būs jāaizved uz mājām?

—    Nē, Andrjuša, nē, — Pafnutjevam nepatika, ka puisis jau otro reizi pieminēja mājās braukšanu. — Vai tu kur steidzies?

—   Nē… Kur gan es varētu steigties…

—   Brauksim uz notikuma vietu. Uz Ferdoļevska banku.

—   Kas lad lur noticis?

—   Sprādziens.

—   Paskat tik, — Andrejs noteica. — Vai ir arī upuri?

—   Kad aizbrauksim, uzzināsim.

—   Vai sen sprāga?

—   Nezinu… Domāju, apmēram pirms stundas. Tikko zvanīja Šalanda, viņš jau ir tur… Lūk, arī Hudoļejs. Viņam ir dažas hipotēzes par šo sprādzienu, — Pafnutjevs pateica to, ko nemaz nebija domājis teikt. Viņam ne prātā nebija nācis klāstīt kādam izmeklējamās lietas detaļas, vārdi izrāvās paši no sevis. Andreju tic acīmredzami piesaistīja. Pafnutjevs sajuta viņa ieinteresētību. Roka uz stūres nodrebēja, Andrejs paraustīja plecus un uzmeta greizu skatienu izmeklētājam.

—   Lūdzu atvainot, — Hudoļejs noteica, apsēzdamies uz aizmugurējā sēdekļa.

—   Pāvels Nikolajevičs stāstīja, ka jums esot radušās dažas hipotēzes par šo sprādzienu? — Andrejs ierunājās, un Pafnutjevu jautājums uzreiz nepatīkami satrauca. Andrejs nedrīkstēja par šādām tēmām izprašņāt Hudoļeju, atstāstot tikko notikušo sarunu.

—   Hipotēzes? — Hudoļejs brīnījās. — Man? Kaut ko jūs abi ar Pāvelu Nikolajeviēu esat sajaukuši. Kādreiz man bija daudz ideju un es bieži apdomāju dažādas problēmas… Bet tagad tas viss beidzies.

Hudoļejs bija neizdarīgs un juceklīgs cilvēks, bet darbā tas kļuva ārkārtīgi uzmanīgs un piesardzīgs, tāpēc iesākt ar viņu atklātu sarunu, uzzināt lietas detaļas… Tas reti izdevās pat Pafnutjevam. Andreja pūles bija acīmredzami lemtas neveiksmei.

Ferdoļevska banka, kas bija iekārtota blokmājas pirmajā stāvā, bija saskatāma jau iztālēm. Mijkrēslī zibinājās milicijas mašīnas sig- nālugunis, spīdēja vēl dažu mašīnu starmeši. Pafnutjevs ievēroja ātrās palīdzības gaišo siluetu. Apkārt notikuma vietai drūzmējās daži garāmgājēji, kuri tomēr ilgi neaizkavējās, bet turpināja savu ceļu. Un las nebija nejauši! Pirmkārt, sprādzieni pilsētā tagad sekoja viens otram, un arī banku īpašnieki upuru lomā reli kurā cilvēkā izraisīja līdzjūtību. Daži pat izjuta dziļu apmierinājumu, il kā beidzot būtu situsi taisnīgās atmaksas stunda, kad dzīve ieies īstajās sliedēs. Divu trīs jaunievestā kapitālisma gadu laikā par baņķieriem bija radies noteikts spriedums, ka tie ir blēži, krāpnieki un nelieši. Nebūs viegli tiem atbrīvoties no šī kauna zīmoga, ja las vispār būs iespējams. Pārāk daudz apkrāptu un aplaupītu cilvēku tie atstāja sev aiz muguras, steigdamies pretim laimīgajai nākotnei.'

Izkāpis no mašīnas, Pafnutjevs apņēmīgi devās uz bankas ieeju. Aiz viņa, stiepdams smago somu, lipināja Hudoļejs. Viņa platās bikšu staras plīvoja ziemas vējā kā izbalējuši karogi. Viņiem sekoja arī Andrejs, nolēmis, ziņkāres dzīts, apskatīt nozieguma vietu. Pafnutjevam šaurais gaitenis izlikās pārblīvēts, lai gan daudz cilvēku te nemaz nebija. Gaisā virmoja putekļi, oda pēc deguma uti kūstošas plastmasas. Izdzirdis Šalandas balsi, Pafnutjevs devās uz to pusi, no kurienes tā skanēja, un gaiteņa galā ieraudzīja sprādziena vietu. Izraulas durvis, apkvēpušas sienas, kūpoša biroja aparatūra — faksi, datori, rakstāmmašīnas un televizors. Ekrāna vielā melnēja briesmīgs caurums, atsegdams skatienam televizora izdegušo iekšieni.

—   Nu ko, Paša! — Šalanda iesaucās. — Būs jāsāk pierast pie jauna veida noziegumiem! Kā tu domā?

—   Gan pieradīsim, — Pafnutjevs pamāja.

—    Labs sprādziens, ak, cik labs! — Likās, ka Šalanda jūtas paliesi sajūsmināts.

—   Vai upuri arī ir?

—    Tikai viens — pats Ferdoļevska kungs. Bankas īpašnieks. Viņš cietis lielus materiālos zaudējumus, — Šalanda norādīja uz sabojāto lehniku. — Nezinu pat, vai spēs atžirgt no šī trieciena, nezinu!

—   Gan atžirgs, — atbildēja pals Ferdoļevskis, ienākdams telpā no sava kabineta. Viņš bija gara auguma, smagnējs, ar lēnām, nesteidzīgām kustībām, katrā žestā jautās pašcieņa, savas vērtības apziņa un pat bagātība. Viņš paspieda roku Pafnutjevam, kurš, pats to nevēlēdamies un labi zinādams, ka tā priekšā stāv nelabojams noziedznieks un viens no varenākajiem pilsētas mafijas pārstāvjiem, protams, neskaitot Ņekļasovu, tomēr jutās zināmā mērā pagodināts. Baņķieris sasveicinājās arī ar Hudoļeju, enerģiski paspiezdams tam roku, tiesa, sejā tam parādījās izbrīns, pārāk kalsna bija eksperta plauksta, un Ferdoļevskis nespēja noticēt, ka kaut kas tāds vispār var būt. Andreju viņš vispār neievēroja, nekļūdigi noteikdams, ka tas nepieder pie to cilvēku loka, ar kuriem jāsasveicinās. Bet Andrejs pie tādas attieksmes jau bija pieradis. Ne jau visur šoferi uzņem tikpat sirsnīgi kā vadību. Viņš tikai saprotoši pavīpsnāja — sak, zinām šo neaudzināto baņķieru likumus, kuriem par visu vairāk rūp uzsvērt savu personīgo nozīmīgumu.

—   Nu, kas te jums atkal nolicis? — Pafnutjevs apvaicājās, ieiedams Ferdoļevskim līdzi kabinetā. Arī te bija manāmas postījuma pēdas — izgāztas durvis, norauti aizkari, sašķīdusi kristāla lustra — acīmredzot baņķieris savas mītnes labiekārtošanai līdzekļus nebija žēlojis.

—   Pats redzat, — Ferdoļevskis iepleta rokas, pārlaizdams skatienu postījumiem. — Mūs, baņķierus, cenšas iznīdēt no zemes virsas. Acīmredzot kāds tādā veidā mēģina panākt sociālo taisnīgumu. — Ferdoļevskis centās iedzelt Pafnutjevam kā oficiālās varas pārstāvim.

—    Vai tad jūs tiešām visā nopietnībā domājat, ka sprādzienu sarīkojušās tās nabaga večiņas, kuras esat aplaupījuši?

—   Mēs esam kādu aplaupījuši?!

—    Konstantīn Konstantīnovič, — lēni noteica Pafnutjevs, un, kamēr viņš izrunāja garo, pat pārāk garo Ferdoļevska vārdu un tēva vārdu, tas nedaudz nomierinājās un saņēma sevi rokās. — Nerunāsim tagad par večiņām un laupīšanām… Parunāsim labāk par sprādzienu. Kad tas notika?

—   Nu… Nu jau būs pagājusi vairāk nekā stunda.

—   Vai kāds ir cietis?

—    Tikai es. Vairāk neviens. Sprādziens notika brīdī, kad visi jau bija aizgājuši. Sekretāre beidz darbu piecos, citās nodaļās nedaudz vēlāk… Sprāga apmēram pussešos.

—   Tātad radušies tikai materiālie zaudējumi?

—    Bet reputācija?! Pāvel Nikolajevič, bet reputācija? Tagad visi zinās, ka šī ir banka, kurā laiku pa laikam notiek sprādzieni! Vai varat to iedomāties?

—   Domāju, ka savus pastāvīgos klientus nezaudēsiet.

—   Kāpēc jūs tā domājat? • •

—   Tāpēc, ka jūsu pastāvīgie klienti augstāk par visu vērtē savstarpēju uzticēšanos un citus sīkumus, par kuriem mēs abi zinām, bet kurus nepārrunāsim.

—   Nē, kāpēc gan ne? — Ferdoļevskis aizsvilās, bet tūlīt apklusa, sapratis, ka būs prātīgāk situāciju nesaasināt.

—    Tāpēc, Konstantīn Konstantīnovič, — Pafnutjevs centās skaidri izrunāt katru zilbi, — ka jūsu attiecībām ar pastāvīgajiem klientiem ir krimināla nokrāsa. Un tikai las, ka valstī valda vispārējas jukas, ļauj jums ne tikai eksistēt, bet pat gūt panākumus.

—    Un to jūs saucat par panākumiem?! — Ferdoļevskis paņēma no galda avīzi un saburzījis noslaucīja no tā virsmas putekļus. Papīrs bija ciets un, slīdot pa galda virsmu, nepatīkami šņirkstēja, Pafnutjevs neviļus notrīsēja. Ferdoļevskis apsēdās pie milzīgā, melnā rakstāmgalda, izstiepa rokas, lai atsegtos krekla aproce, un atbalstīja pret pirkstu vaigu, ar savu pozu pauzdams skumjas un apjukumu.

—   Pagājušajā nedēļā jums bija norunāta likšanās ar Vovčiku, — Pafnutjevs apzināti sarunā lietoja zagļu pasaulē pieņemto Ņekļasova iesauku, likdams baņķieriem saprast, ka pārzina viņa sakarus. — Uz tikšanos jūs neieradāties. Kamēr Vovčiks jūs gaidīja, viņus apšaudīja… Vienu cilvēku nogalināja, otru smagi ievainoja. Vai jums nešķiet, ka tas varētu būt atbildes trieciens?

—   Nu ko, — Ferdoļevskis apsēdās ērtākā un vienkāršākā pozā, pirkstu no vaiga noņēma, krēslu atbīdīja tālāk no galda un sakrustoja kājas. — Nu ko, varam parunāt arī par to… Redzat… Toreiz iznāca nesaprašanās… Es nokavēju tikšanos. Bet man ir attaisnojošs iemesls… Tikko tas notika, es tūlīt pat sazinājos ar Vovčiku pa telefonu un visu paskaidroju, apliecinādams savu vislabvēlīgāko attieksmi.

—   Vai viņš noticēja?

—   Vovčiks nevienam neuzticas, — Ferdoļevskis nopūtās.

—   Vai vēlaties, lai mēs nopietni ķeramies pie šīs lietas izmeklēšanas?

Ferdoļevska lielās, izvelbtās acis vērīgi pakavējās pie Pafnutjeva, tad viņš paskatījās ārā pa logu. Pēc brīža, uzlicis rokas uz galda, Ferdoļevskis atbalstīja pret tām savu lielo smagnējo ķermeni un pāms minūtes klusēja. Beidzot viņš pacēla galvu.

—   Ja mana atbilde būs piekrītoša… Tad ari man pašam būs aktīvi jāiesaistās izmeklēšanā? Liecības, ziņojumi, protokoli un tamlīdzīgi… Vai ne tā?

—   Protams.

—   Bet ja atbilde būs noliedzoša…

—    Tad mēs vairs necerēsim uz jūsu vaļsirdīgu atzīšanos un būsim spiesti notikušo uzskatīt par nelaimes gadījumu.

Ferdoļevskis neko nepaspēja atbildēt, kad durvju ailē parādījās Hudoļejs. Viņš lēni pietuvojās galdam, apsēdās uz krēsla un paskatījās uz Pafnutjevu, gaidīdams, kad tam atļaus izteikties.

—   Es tevī uzmanīgi klausos.

—   Tātad tā… Sprādziens nolika uzgaidāmajā telpā… Tikai laimīgas nejaušības dēļ tur nebija cilvēku. Tāpēc radušies tikai materiāli zaudējumi…

—    Ha! — Ferdoļevskis iesaucās. — Paskat, cik jauki! Tikai materiāli zaudējumi! Telpu remonts vien izmaksās simts miljonus! Man nav jāmeklē pamatojumi, lai viņam pienācīgi atmaksātu. Pamatojumi vienmēr atradīsies, — viņš skarbi noteica.

—   Es nu iešu? — Hudoļejs pavaicāja.

—   Jā, — Pafnutjevs atbildēja. — Rīt redzēsimies. Vai mums būs par ko runāt?

—   Gan atradīsies, — Hudoļejs piekrītoši pamāja un sāniski izgāja no kabineta, stiepdams līdzi savu smago somu ar aparatūru un piesardzīgi apmezdams līkumu lustras paliekām.

—   Labs darbinieks? — Ferdoļevskis smaidīdams apjautājās, pamājis ar galvu uz aizejošā eksperta pusi.

—    Es gribētu parunāt ar jūsu sekretāri, — Pafnutjevs sacīja. Viņš negribēja ļaut Ferdoļevskim apspriest sava uzticamā palīga Hudoļcja, kas vēl nesen bija arī pudeles brālis, izskatu un lietišķās īpašības.

—   Viņa ir šeit, — Ferdoļevskis centās kādu saskatīt uzgaidāmajā telpā, bet, sekretāri neieraudzījis, skaļi iesaucās: — Nataša!

Pie sliekšņa parādījās jauna meitene atpogātā ādas puskažokā.

—   Ienāc.

Meitene pienāca tuvāk, apsēdās pie mazā galdiņa, iepriekš to apklādama ar avīzi, un jautājoši paskatījās uz baņķieri.

—    Tas ir izmeklētājs, — Ferdoļevskis paskaidroja. — Viņš izmeklē šodienas negadījumu. Grib tev uzdot dažus jautājumus. Viņu sauc Pāvels Nikolajevičs. Bet viņu — Nataša, — Ferdoļevskis sacīja, pagriezdamies pret Pafnutjevu.

—   Jauks vārds, — noteica izmeklētājs. — Man patīk. Es kādu laiku satikos ar vienu Natašu, kura arī valkāja ādas puskažoku… Ļoti jauks vārds.

—    Paldies, — meitene nosarka un uzmeta vaicājošu skatienu Ferdoļevskim.

—    Sakiet man, Nataša, — Pafnutjevs uz brīdi apklusa, cenzdamies atrast īstos vārdus. — Jūs taču reģistrējat Visus" apmeklētājus?

—   Parasti reģistrēju, bet šodien…

—   Kas nolika šodien?

—    Gandrīz neviena nebija. Konstantīnu Konslanlīnoviču visi meklēja pa telefonu… Un, kad uzzināja, ka viņa nav, nemaz šurp nebrauca.

—   Tā, — Pafnutjevs, kurš bija jau sagatavojies pierakstīt visu šīsdienas apmeklētāju uzvārdus, paslēpa piezīmju grāmatiņu. — Un tā arī neviens šodien neparādījās?

—    Neviens. — Nataša, cenzdamās atcerēties, plivināja biezās skropstas, nevarīgi uzlūkodama baņķieri, it kā viņš spētu palīdzēt.

—   Bet pastu taēu atnesa?

—   Jā… Atnesa.

—   Un kāds taču to atnesa? Pastnieks, kurjers vai sarakstes nodaļas priekšnieks. Nezinu, kā viņu te sauc, nezinu…

—   Kurjers atnesa…

—   Tā, labi.

—    Viņš arī tagad te ir, — Nataša jau piecēlās, lai pasauktu kurjeru, bet Pafnutjevs viņu apturēja.

—   Pagaidiet… Kas vēl te bija?

—   Apkopēja… Tad ieskrēja apsardzes puiši…

—   Kāpēc?

—   Nu… Viņi dažreiz te ieskrien…

—   Kurš tieši? — Ferdoļevskis bargi noprasīja. — Kurš tev uzmācas darba laikā?

—   Nevajag, — Nataša nolieca galvu. — Viņš vairs tā nedarīs.

—    Tā, — Pafnutjevs atkal centās ievadīt sarunu sev vēlamā gultnē. — Kas vēl?

—   Liekas, vairāk neviens… Ak, jā, milicis vēl bija atnācis…

—   Kāds milicis?

—   Nezinu… Viņš gaidīja Konstantīnu Konslanlīnoviču…

—   Kā gaidīja? — Pafnutjevs pārjautāja. — Kā viņš varēja gaidīt, ja priekšnieka nebija? Vai jūs viņam pateicāt, ka Ferdoļevska nav un nebūs?

—   Pateicu, — Nataša apjukusi pamāja ar galvu. — Bet viņš atbildēja, ka brīdi pagaidīs, varbūt Ferdoļevskis pēkšņi ierodas…

—   Un vai gaidīja arī?

—   Jā, nosēdēja te apmēram pusstundu… Liii gan nē, mazāk. Kādas piecpadsmit minūtes.

—   Vai jūs gaidījāt kādu no milicijas? — Pafnutjevs vaicāja, pagriezies pret Ferdoļevski.

—   Nē, šodien īpaši negaidīju… Bet dažkārt kāds te ienāk.

—   Kāpēc?

—    Nāk baroties, — Ferdoļevskis pasmīnēja. — Visiem dzīvot gribas.

—   Par ko jūs runājāt? — Pafnutjevs pajautāja Natašai.

—   Ne par ko īpašu, — meitene pasmaidīja. — Ko parasti tādās reizēs runā… Jautāja, kā mani sauc, vai sen te strādāju, vai priekšnieks nedara pāri… Pavaicāja, cik pelnu.

—   Un tu? — Ferdoļevskis pēkšņi apņēmīgi iejaucās sarunā.

—   Atbildēju, ka tas ir komercnoslēpums. Ka, uzzinot sekretāres algas lielumu, var gūt plašu informāciju par bankas finansiālo darbību…'

—   Vai tā arī atbildēji?

—   Jā…

—   Malacis! — Ferdoļevskis iesaucās.

—   Tas milicis, — Pafnutjevs atkal centās ievadīt sarunu sev vēlamā gultnē. — Vai viņš gribēja salikt Ferdoļevski, parunāt, kaut ko nodot?

—   Viņam rokās bija paciņa…

—   Vai viņš to atstāja?

—   Nē, aiznesa sev līdzi. Sacīja, ka tā jānodod tieši rokās.

—    Ja jau jūs abi veselas piecpadsmit minūtes tik sirsnīgi tērzējāt, sakiet, Nataša, kāds viņš izskatījās? — Pafnutjevs pajautāja.

—   Nu kā… Normāls. Jauns, smaidīgs puisis, zobi kārtībā… Formas tērps kā uzliets, — meitene pasmaidīja.

—    Un nekādu īpašu pazīmju? Nebija ne gredzena pirkstā, ne kārpas uz deguna, ne rētas uz vaiga vai auskara ausī? Nu? Vai tiešām viņš ne ar ko neatšķīrās no visiem pārējiem valsts miličiem?

—   Viņam bija ūsas, — Nataša atcerējās. — Tādas lielas;' skaistas… Ne tā kā dažiem citiem… Plāna birstīte… Kuplas un skaistas ūsas. Mūsdienās tādas var reti redzēt.

—   Kā jūsu saruna beidzās?

—    Nekādi. Viņš paskatījās pulkstenī, kļuva nevaļīgs, atvadījās un aizgāja.

—   Mēģiniet atcerēties, Nataša… Vai jūs kaut uz bridi izgājāt no uzgaidāmās telpas? Gaitenī, kabinetā vai vēl kur, dabisko vajadzību spiesta?

—   Vai izgāju? — Nataša iegrima pārdomās. — Šķiet, ka ne… A, atcerējos… Bija uzvārījies ūdens, es biju tējai ūdeni uzlikusi… Un tas sāka vārīties… Es paņēmu tējkanniņu un aizgāju izliet veco uzlējumu… Tualete ir tepat pretim… Es izkratīju biezumus, izskaloju kanniņu un atnācu atpakaļ. Tas nebija ilgāk par minūti, nu, varbūt divām… Ne vairāk.

—   Un drīz pēc tam milicis aizgāja?

—   Jā… es piedāvāju viņam tēju, bet viņš atteicās. Pajautāja, vai es te vēl ilgi uzkavēšos un vai nevajag pavadīt… Es atteicos, un viņš aizgāja.

—   Vai pēc tam vēl kāds bija atnācis?

—   Darba diena jau bija pie beigām. Nē, vairāk neviens neparādījās. Bija tikai telefona zvani, meklēja Konstantīnu Konslanlīnoviču…

—    Vai jūs visiem atbildējāt, ka viņa šodien te nav un arī nebūs? — Pafnutjevs pavaicāja.

—   Jā.

—   Un vai daudz bija tādu zvanu?

—   Jā, laikam ne mazāk par desmit.

—   Tas arī viss, vairāk man jautājumu nav, — Pafnutjevs pieceldamies sacīja. — Jūs vēl uzaicinās mūsu izmeklētājs, viņa uzvārds ir Duboviks… Lūdzu, to visu pastāstiet arī viņam. Un, ja vēl kaut ko atcerēsieties, pastāstiet arī to… Vai jūs pazīstat Vovčika cilvēkus? — Pafnutjevs pajautāja Ferdoļevskim. — Vai starp viņiem nav arī kāds ūsainis?

—   Es noskaidrošu, — drūmi atbildēja baņķieris. — Noteikti noskaidrošu.

—   Vēlu veiksmi, — un Pafnutjevs devās meklēt Šalandu.

—  Es arī jums vēlu veiksmi, — viņam novēlēja Ferdoļevskis.

—  Atnāciet pie mums rit, — Pafnutjevs atskatījās. — Pārrunāsim visu, ko būsim paguvuši uzzināt, un turpmāko meklējumu plānu.

—   Aiziešu.

* * *

Pafnutjevs, nenoģērbis virsdrēbes un nenoāvis apavus, drūmi staigāja pa savu dzīvokli, cenzdamies sakoncentrēties. Vēl iedams pāri pagalmam, ievēroja ko nelāgu, kaut kas nebija ka parasti. Sākumā viņš tam nepievērsa uzmanību, tikai konstatēja faktu, ka viņa logi nez kāpēc ir tumši, gaisma nebija iedegta ne virtuvē, ne arī istabā. Vēl dīvaināk las likās tāpēc, ka tikai pirms stundas viņš bija zvanījis uz mājām un Vika turpat vien atradās, likpal jautra un atskabargaina, kā vienmēr. Kad Pafnutjevs piezvanīja, neviens durvis neatvēra, viņš satraukts piezvanīja vēlreiz, bet nekādas reakcijas. Uzmanīgi ielicis atslēgu slēdzenē, izmeklētājs to pagrieza, atslēga apgriezās tikai vienu reizi. Tātad durvis nebija slēgtas, bet tikai aizcirstas. Vika tā nekad nedarīja — viņa vienmēr atslēgu slēdzenē apgrieza divas reizes. Un pareizi darīja. Lai gan reizēm tas Pafnutjevu kaitināja, kad viņam nācās durvju atvēršanai izmantot visas atslēgas.

Iespējams, ka Vika bija dzīvoklī neviļus aizsnaudusies. Šo versiju Pafnutjevs tūlīt arī atmeta — tikai pirms stundas viņš ar Viku bija runājis, un viņas balsī nebija ne miņas no noguruma vai miegainības. Viņa varēja tumsā, neiededzot gaismu, skatīties televizoru, bet nevarēja nedzirdēt zvanīšanu pie durvīm.

Pafnutjevs smagi nopūtās — viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka gaidāmas nepatikšanas. Ieejot dzīvoklī un iededzot gaismu, zuda šaubas un ari cerības. Bija skaidrs, ka te pabijuši nelūgti ciemiņi… Vizītes pēdas bija tik nepārprotami skaidras, ka likās atstātas apzināti, lai dzīvokļa saimiekam viss kļūtu skaidrs no pirmā skatiena. Virtuves vidū mētājās sasists šķīvis, istabā uz grīdas bija nogāzts krēsls, gaitenī no plcciņicm norautas virsdrēbes. Pafnutjevam uzreiz viss kļuva skaidrs. Nelūgtie viesi nebija nodarījuši materiālus zaudējumus, tikai radījuši nekārtību, ko nebija iespējams neievērot. Halandovska uz kāzām dāvātā vāze bija saudzīgi nolikta uz grīdas, lai gan daudz vienkāršāk būtu bijis to no plaukta nogrūst. Arī no virsdrēbēm nekas nebija pazudis, cik nu Pafnutjevs pirmajā brīdī spēja novērtēt, apskatot jūkli uz grīdas.

Toties bija pazudis kaut ka,s daudz vērtīgāks — nekur nebija Vikas. Vēlreiz izstaigājis visas istabas, iemetis skalu pieliekamajā, - virtuvē, tualetē un vannas istaba, Pafnutjevs pieņēma vispareizāko lēmumu — viņš iededza visās istabās gaismu, paziņodams nelūgtajiem ciemiņiem, ka atgriezies mājās, visu sapratis un ir gatavs uzsākt sarunas.

Piepeši viņa skatienu piesaistīja uz grīdas nokritusi kurpe, parasta, melna augstpapēžu kurpe. Pārmeklējis dzīvokli, Pafnutjevs otru kurpi tā arī neatrada. Un saprata — Vika bija atstājusi zīmi, ka ne jau aiz laba prāta izgājusi no mājas. Ar vienu kurpi kājās. Pareizāk sakot, nevis izgāja, bet tika izvesta.

Nenovilcis virsdrēbes, Pafnutjevs iesēdās krēslā, nolika sev priekšā telefonu un sagatavojās uz ilgu gaidīšanu. Bet tūlīt attapās un steigšus uzgrieza Dubovika numuru. Izmeklētājs vēl nebija aizgājis un, par laimi, pacēla klausuli, jo viņam piemita savdabīgs netikums — kad darba laiks bija beidzies, viņš neatsaucās, lai cik ilgi arī nezvanītu telefons. Bet šoreiz klausuli pacēla.

—   Jūs klausās, — Duboviks nedaudz ceremoniāli atsaucās.

—   Tieši tas man arī vajadzīgs. Klausies uzmanīgi…

—   Klausos!

—   Un nepārtrauc. Kāds ielauzies manā dzīvoklī. Istabās nekārtība, mantas izmētātas, mēbeles apgāztas un tamlīdzīgi. Un pazudusi Vika.

—   Kā pazudusi?

—   Šķiet, viņa nolaupīta. Vainīgie man noteikti mēģinās piezvanīt. Steidzīgi izmanto savus sakarus un noorganizē noklausīšanos. Lai noskaidro, kas, no kurienes un kāpēc zvana. Adresi, telefona numuru…

—   Bet prokurora atļauja?

—   Par to tagad aizmirsti. Vai saprati? Aizmirsti par visām atļaujām. Vēlāk dabūsim. Man drīz zvanīs. Gribu zināt, no kurfenes.

—   Vai tu domā, ka viņi būs tik dumji?

—    Es neko nedomāju. Vai skaidrs? Un arī tev to darīt aizliedzu, tāpat kā sev. Tikai darbojies un izpildi rīkojumus. Un vairāk neko. Es gribu zināt, no kurienes zvanīs. Par likumiem un cilvēktiesībām padomāsim vēlāk, ja vispār atliks tam laika. Vai ir kādi jautājumi?

—   Nē, viss skaidrs.

—   Laimīgs cilvēks, — Pafnutjevs nomurmināja un nolika klausuli.

Viņš noģērbās, nometa vējjaku uz dīvāna, blakus nolika bereti un iekārtojās krēslā. Tagad paskatījies uz Pafnutjevu, neviens nevarētu pateikt, cik satraukts jūtas izmeklēšanas daļas priekšnieks. Viņa seja izskatījās tikpat rāma un nesatricināma kā parasti, varētu pat teikt, ka tas liekas samiegojies, brīvi atlaidies krēslā un vienaldzīgi bungodams pa roku balstiem, bet pie pleca noliektā galva liecināja, ka viņš iegrimis nesteidzīgās pārdomās. Pat cilvēks, kurš viņu pilnībā pazītu, un tāda nemaz šai pasaulē nebija, pat tas tagad nespētu uzminēt, ka Pafnutjevs ir ārkārtīgi saniknots un nekas un neviens viņu šobrīd nespētu aizkavēt vai piespiest atteikties no iecerētā.

Pafnutjevu nespētu aizkavēt ne kriminālkodeksa paragrāfi, ne morāli apsvērumi, ne sirdsapziņas balss. Runājot atklāti, krēslā vairs nesēdēja Pāvels Nikolajcviēs Pafnutjevs, par kuru reizēm varēja pazoboties, neriskējot saņemt atbildes triecienu, bet gan īsts briesmonis, kurš bija gatavs uz visu, briesmonis, kurš vairs nepazina ne žēlumu, ne šaubas.

Kad atskanēja zvans, Pafnutjevs apmierināts pamāja ar gatvu. Bet kļūdījās — zvanīja Duboviks.

—   Vai tavs rīkojums vēl spēkā? — tas apjautājās.

—   Vai tu visu izdarīji?

—   Jā.

—   Labi.

—   Vai vēl kas vajadzīgs?

—    Sameklē Andreju… Lai piebrauc pie manas mājas. Viņš zina, kur…

—   Vai Šalandu ari iesaistīt?

—    Piezvani un pastāsti… Tu jau pats zini, ko viņam stāstīt. Tikko uzzināšu ko jaunu, pats piezvanīšu… Lai gaida.

—   Skaidrs. Vai man tev vēlreiz piezvanīt?

—   Jā. Maz kas var gadīties…

—    Paša, tu tikai… Pārāk neaizraujies. — Duboviks, pieredzējis izmeklētājs, gudrs cilvēks un labs psihologs, sajuta, kādā stāvoklī šobrīd atrodas Pafnutjevs un, šķiet, pat notrīsēja. Tomēr saņēmās un atrada īstos vārdus, vēlēdamies brīdināt Pafnutjevu, lai viņš kaut nedaudz padomā par savas rīcības sekām.

—    Ar mani ir viss kārtībā, — Pafnutjevs atbildēja un nolika klausuli.

Viņš vēlreiz pārdomāja visu notikušo, cenzdamies paskatīties uz to no otras puses. Bet secinājums bija viens un tas pats — Ņekļasovs. Tikai viņš spēja rīkoties tik nekaunīgi, negaidīti un nesaprātīgi. Par to liecināja katra notikuma detaļa. Nē, neviens cits tā rīkoties nespēļu. Galu galā Pafnutjevs bija prokuratūras izmeklēšanas daļas priekšnieks, un nesodīta šī pārgalvība nepaliks… Laiku pa laikam viņa roka neapzināti aizklīda līdz kreisajai padusei un pieskārās sasilušajam pistoles spalam. Pafnutjevs pat necentās to izņemt no maksts un pārbaudīt, jo jutās pārliecināts, ka ierocis ir kārtībā un gatavs lietošanai.

Dzīvoklis nebija izlaupīts, varētu pat teikt, laupītāji darbojušies samērā delikāti. Pafnutjevs vēlreiz paskatījās uz kristāla vāzi, kas tā arī bija palikusi uz grīdas pie loga — to neviens nebija paņēmis vai saplēsis, tikai uzmanīgi nolicis zemē.

Pafnutjevs cerēja, ka tikpat delikāti noziedznieki izturēsies ari pret Viku. Cerēja, pieļāva tādu iespēju, lai gan skaidri apzinājās, ka sievietes izvarošana ir viens no spēcīgākajiem ietekmēšanas līdzekļiem. Pat īsti nevēloties, pat neizjūtot ne mazāko tīksmi, izspiedēji izjuta pienākumu paraut augstāk brunču malu. Ja viņi to neizdarītu, varētu kļūt smieklīgi citu acīs. Tātad las bija arī zināms pašapliecināšanās veids.

Pafnutjevs gaidīja zvanu, bet, kad tas atskanēja, neviļus notrīsēja. Viņš nesteidzās. Pagaidīja, kamēr telefons nozvanīs trešo reizi un tikai lad pacēla klausuli.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Es klausos.

—   Vai Pāvels Nikolajevičs? — atskanēja piesardzīga balss, un Pafnutjevs uzreiz saprata — viņi.

—   Jā, tas esmu es.

—   Vai jūs visu esat sapratis?

—   Nē, ne visu… Es nezinu, ar ko šobrīd runāju.

—   Tas nav svarīgi.

—   Ko jūs vēlaties?

—   Mēs gribam draudzēties, Pāvel Nikolajevič.

—   Tad draudzējieties… Kas jums to liedz darīt?

—   Mēs ar jums gribam draudzēties.

—    Un kādās formās šī draudzība izpaudīsies? Kā izskatīsies? Pie kā, beigu beigās, novedis?

—   Nekas jauns šai ziņā vēl nav izdomāts… Draudzības likumus jūs pats zināt. Draugi viens otru grūtā brīdī neaizmirst… Kopīgi cīnās pret ļauniem cilvēkiem, nelabvēlīgiem apstākļiem un nolikumiem.

—   Vai jūs tikko ciemojāties manā dzīvoklī?

—   Vai ievērojāt?

—   Es vēlreiz jautāju, vai jūs tikko ciemojāties manā dzīvoklī?

—   Nācās tādā savdabīgā veidā pievērst sev jūsu uzmanību. Redziet, lieta tāda, ka…

—   Kur ir Vika?

—   Ar viņu viss kārtībā. Viņa ir tepat, netālu…

—    Iedodiet viņai klausuli. Gribu pals pārliecināties, ka ar viņu viss kārtībā.

—    Diemžēl nevaru… Es zvanu no automāta, bet viņa atrodas telpās.

—   Tad es gribu parunāt ar Vovčiku.

Runātājs otrā vada galā saminstinājās. Jo ilgāk viņš klusēja, jo stingrāka kļuva Pafnutjeva pārliecība, ka šoreiz viņš trāpījis desmitniekā. Ja Vovčiks ar šo lielu nebūtu saistīts, zvanītājs tagad apmulsis neminstinātos. Tātad Vovčiks patiešām atrodas turpat blakus, noklausās sarunu, un tagad viņi abi cenšas saprast, kurā brīdī kļūdījušies un sevi nodevuši.

—    Es nesaprotu? — beidzot atskanēja piesardzīga atbilde, bet bija skaidri jaušams, ka runātājs jūtas samulsis.

—   Klausieties, es runāšu ar jums tikai tad, kad būšu izdzirdējis Vikas balsi, — un Pafnutjevs nolika klausuli. Un tiilit to nožēloja, klusi nolādējās, bet labot neko vairs nevarēja. Jo ilgāk viņš būtu stiepis garumā sarunu, jo lielākas cerības rastos Dubovikam un Salan- dam noteikt laupītāju atrašanās vielu. Bel, no otras puses, Vovčiks tagad jutīsies pārliecināts, ka spēle rit godīgi un neviens viņu necenšas izsekot. Ja laupītāji piezvanīs vēlreiz, sarunu varēs paildzināt.

Tā ari nolika — pēc piecām minūtēm telefons iezvanījās vēlreiz.

—   Te Vovčiks runā, — atskanēja balss klausulē, un Pafnutjevs uzreiz to pazina, tas patiešām bija Ņekļasovs. Nekaunīgs tonis, aizlūzis, viegli čerkstošs tembrs un dziļa pārliecība par savu visvarenību un visatļautību.

—    Es tevi klausos, Vovčik, — Pafnutjevs nolēma izteikties pēc iespējas garāk, lai saruna tik ātri nepārtrūktu un puiši paspēļu noteikt zvanītāju atrašanās vielu.

—   Nu, ja jau klausies, tad klausies… Ar tavu dāmu viss kārtībā…

—   Viņas vārds ir Vika.

—   Man uzspļaut uz to, kā viņu sauc. Man tas nav vajadzīgs.

—   Kas tad tev vajadzīgs?

—   Jerhovs. Tas ir mans cilvēks, tāpēc atdod viņu man, Paša.

—    Bet mani sauc Pāvels Nikolajevičs, — Pafnutjevs atteica, priecādamies, ka radusies vēl viena iespēja paildzināt sarunu. Parasti viņš nekad neiebilda, ja kāds lo nosauca par Pašu, lai kas to arī nedarītu. Viņš vēl nebija iestidzis birokrātisma purvā un tāpēc viegli atrada kopīgu valodu ar jebkuru cilvēku, neizjuzdams īpašu atšķirību starp deģenerējušos alkoholiķi un pirmo sekretāru. Un tas, ka viņš tagad izlikās dziļi aizvainots un norādīja Vovčikam uz tā familiaritāti, bija likai mēģinājums pavilkt garumā sarunu.

—    Varu saukt tevi arī par augsti cienīto Pāvelu Nikolajeviču, tikai atdod Jerhovu. Es saprotu, ka viņš tev vajadzīgs kā liecinieks tiesā. Tu lāču vēlies mani iesēdināt. Vai ne tā?

—   Vēlos gan. Tā ir mana viskarstākā vēlēšanās.

—   Iegaumē labi. Paša… Atklāšu tev vienu noslēpumu… Tiesas nebūs. Nemaz neceri. Osorgins, tas kretīns, ne tiesnesis… Neuzdrošināsies nolasīt spriedumu, ja tas paredzēs mani kaut uz vienu dienu ieslodzīt cietumā… Tikai nosacīti, tikai nosacīti, Paša. Ja es alrādīšos tiesas zālē, Jerhovs atteiksies no savām iepriekšējām liecībām. Tikai divatā ar tevi, tikai tad. ja es nebūšu tuvumā, viņš iedrošināsies kaut ko vervelēt. Bet tavam cietušajam Bildinām es nākamajā reizē nogriezīšu ne tikai ausis, bet arī kaut ko svarīgāku… Un viņš lo zina.

—   Ko tu gribi?

—   Jerhovu.

—   Kāpēc?

—   Gribu uzdot viņam dažus jautājumus.

—   Varbūt es varu apmierināt tavu ziņkāri?

—   Tava kārta pienāks nedaudz vēlāk, Paša.

—   Bcl lomčr arī man būs jāatbild?

—    Kur gan tu liksies? — Ņekļasovs iesmējās. — Tev nebūs citas izejas, Paša. Esmu šo to noskaidrojis par taviem agrākajiem varoņdarbiem. Savu paša priekšnieku aiz restēm ieliki, lo stulbeni Anciferovu… Tagad viņš man galdus klāj… Bairamovs… Tur ari tu savu roku pieliki… Bet viņš ari nebija nekas īpašs… Vientiesīgs, naivs un lētticīgs cilvēks, šašliku un apaļīgu meiteņu cienītājs… Kalnu bērns, kā saka… Mēs, Paša, esam cita kaluma. Nekas nestāv uz vietas. Neatdosi man Jerhovu, es tavu Viku vai kā nu viņu sauc… Atdošu pa daļām. Bet visu. Sev neko nepaturēšu. Liii gan viņai šis tas ir tik jauks, ka labprāt to paturētu.

—   Velti tu ar mani tā runā, Vovēik, — Pafnutjevs klusi noteica. — Velti.

—    Es ar visiem tā runāju, Paša. Un tad vēl zini, Vika… Viņa mani apvainoja. Kad pateicu, kāpēc viņu esmu uzaicinājis pie sevis ciemos, sāka smieties… Viņa tev ļoti tic. Vai zini, ko man pateica? Teica, ka es varu sevi jau uzskatīt par līķi.

—   Tā arī pateica?

—  Tieši tā, Paša. Kurš gan, tādus vārdus izdzirdīs, neapvainosies?

—   Viņai taisnība, Vovēik, viņai vienmēr taisnība.

—    Labi, nestrīdēsimies. Gan laiks visu noliks savās vietās. Vai esam sarunājuši? .

—   Nāksies, — Pafnutjevs noteica, cenzdamies radīt iespaidu, ka viņam grūti ielaisties šādā darījumā, bet ka Ņekļasovs tam nav atstājis citu izvēles iespēju. — Mums jāsatiekas.

—   Kāpēc?

—   Es nevaru visu pateikt pa telefonu.

—   Vai tad ir, ko teikt?

—    Atradīsies, — Pafnutjevs izlikās, ka negribīgi izspiež atbildi caur zobiem, bet īstenībā neko konkrētu tā arī nepateica.

—   Bet vai bez tā iztikt nevar?

—   Nē. Tas ir neiespējami.

—   Tu sāc uzstādīt noteikumus, Paša… Es pie tā neesmu pieradis.

—    Vovēik, nepūlies mani apvārdot. Noteikumus uzstādi tu. Esmu šobrīd iedzīts stūrī. Tāpēc ari piedāvāju… Ja vēlies nopietni parunāt, mums jāsatiekas.

—   Kur?

—    Kur gribi. Pie jebkura ielu krustojuma, jebkurā mašīnā… Varam pat pie Leonarda aiziet.

—    Pie Leonarda? — Ņekļasovs likās norūpējies. — Tikai ar vienu noteikumu… Tu būsi viens.

—   Pats par sevi saprotams.

—    Labi, es padomāšu. Sēdi un gaidi manu zvanu. Ilgāk runāt nevaru, jo zinu tavus niķus… Tagad jau noteikti uz šo automātu drāžas mašīna, pilna ar taviem kaulu lauzējiem. Vai uzminēju? — Ņekļasovs iesmējās.

—   Drāžas gan, — Pafnutjevs apstiprināja.

Atbildi viņš vairs nesadzirdēja — sāka skanēt bieži un īsi signāli. Un Pafnutjevs nopūzdamies nolika klausuli.

* * *

Jau trešo stundu Pafnutjevs kopā ar Andreju sēdēja pie telefona, bet tas vēl ne reizi nebija iezvanījies. Abi nervozēja — laiku pa laikam paskatījās viens uz otru. un šaubas auga augumā — vai pareizi novērtēta situācija? Vai pareizi viņi uztvēruši Ņekļasova vārdus? Tomēr citas izejas nebija — vajadzēja vien mierīgi sēdēt un gaidīt zvanu. Pafnutjevs bridi pa brīdim devās uz virtuvi un atnesa karstu teju, kura kļuva ar katru^ reizi stiprāka un melnāka, tā ka pat citrons lo nespēja padarīt gaišāku.

—   Nekas, gan piezvanīs. — Pafnutjevs murmināja. — Es jūtu, ka piezvanīs…

—   Gaidīsim, — Andrejs likās nesatricināmi mierīgs. Gaidīt viņš prata, Pafnutjevs jau bija pārliecinājies, ka prasmē gaidit, paciest un samierināties neviens tam nespēj līdzināties. Andrejs prata gaidīt bez mazākās nepacietības, likās, viņš pat izbauda katru miera un nenoteiktības mirkli. Un Pafnutjevs jutās viņam par lo pateicīgs. Ja arī Andrejs ik mirkli skat i tos pulkstenī, vērotu telefonu, ieklausītos katrā skaņā, kas atskan kāpņu laukumiņā un pagalmā, ik pa brīdim nervozi skriedams pie durvīm… Varētu prātā sajukt.

—   Anciferovs zvanīja pirms divām stundām. Un skaidri pateica — gaidi zvanu.

—   Leonards strādā kopā ar viņiem, ne ar mums.

—   Viņš strādā tikai pats savā labā. Un vienmēr tā darījis. Viņš neuzdrošinātos ar mani tā spēlēties. Vienkārši neuzdrošinātos.

—    Tātad viņš pateica tikai to, ko viņam lika pateikt, — Andrejs joprojām bija tikpat nesatricināmi mierīgs.

—   Varbūt piezvanīt viņam.

—   Es to nedarītu… Viņš saprot, kā tagad jūtaties… Kā arī to, kā vārdā runājis.

—   Mēsls! — Pafnutjevs nikni noteica.

—   Kāpēc gan… Cilvēks atradis savu īsto vietu, savu nišu… Un labi jūtas… Arī nauda turas… Bet, kas attiecas uz mēsliem… Viņš ir tāds pats, kā agrāk. Tikai kļuvis atklātāks. Un tikai.

—   Andrej, vai tu patiešām nemaz neuztraucies, vai tikai lieliski proti savaldīties?

—   Gan viens, gan otrs.

—   Kā to saprast?

Andrejs izdzēra savu tēju, uzmanīgi nolika tasīti uz apakštasītes, atgāzās krēslā un tikai tad paskatījās uz Pafnutjevu.

—    Ņekļasovs noteikti piezvanīs… Jautājums tikai, vai viņš piekritīs šovakar satikties… Bet piezvanīs noteikti. Kaut vai tādēļ, lai pārliecinātos, ka viņa zvanu gaida, ka jūs esat novests līdz pēdējām robežām un pamazām nobrieslat… Ja viss noliks, kā esam iecerējuši, mums priekšā grūts darbs… Tam nopietni jāgatavojas. Un es cenšos saglabāt sevi formā.

—   Vai traktoru labā vietā noliki?

—   Labā. Tieši pretim logam.

—   Vai trosi kāds nenospers?

—   Var jau gadīties… Bet Leonards neatslābstošā centībā cenšas uzturēt savā rajonā kārtību… Un Ņekļasovs viņam laiku pa laikam palīdz, izgaiņājot visādus šiziķus… Varam justies samērā droši, Pāvel Nikolajevič. Un trose ir pieliekami labi paslēpta un nodrošināta. Cilvēkam jābūt ar visai savdabīgām interesēm, lai iekārotu šo smago trosi, kas kā sētin nosēta ar salrūkušo stiepļu vara adatām un kas nosmērēta visām lipīgajām un nelabi smakojošajām" vielām, kādas vien pasaulē atrodamas. Nē, neviens to nezags.

—    Bet, ja nu kāds idiots noliks traktoram tieši priekšā savu mašīnu un mēs nespēsim izbraukt no stāvvietas?

—   Ari par to esmu padomājis, — Andrejs atbildēja.

—   Kā?

—   Tur ir šķērsiela… Ja kāds to izdarīs, mašīna aizšķērsos ceļu citiem braucamajiem… Tāpēc neviens tur mašīnu neliks. Bet, ja būs nolicis, tur tagad būs pamatīgs jandāliņš… Savu mašīnu viņš vairs tik ātri neatradīs.

—   Un vai troses garums pietiekams?

—   Pietiekams, Pāvel Nikolajevič.

—   Un tu ar savu mašīnu arī varēsi ātri izbraukt uz ielas braucamās daļas?

—   Gan jau, — Andrejs pasmaidīja.

—    Nu labi, — Pafnutjevs nopūtās un, piecēlies kājās, devās uz virtuvi sagatavot kārtējo tējas porciju. — Vai zini, — viņš atgriezies sacīja, — tikai tagad es pilnībā spēju saprast, kā tu juties, kad pazuda tava meitene… Tikai tagad…

—   Toreiz, protams, es kritu histērijā… Bel visu izdarīju pareizi.

—   Un tu neko nenožēlo?

—    Nē. Pielaidu tikai vienu kļūdu… Man vajadzēja pašam viņu aizvest uz to slēptuvi un atvienot telefonu.

—   Nē, Andrjuša… Visu paredzēt nav iespējams… Arī pretinieks vienmēr saglabā sev kādu iespēju… Bet ar atpakaļejošu datumu… Ko par to runāt… Ar atpakaļejošu datumu mēs visi esam gudri.

—    Es nedomāju, Pāvel Nikolajevič, ka viņi ar Viku tā atļausies izrīkoties.

—   Lai Dievs dod.

—   Neuzdrīkstēsies… Ar jums bīstami sanaidoties.

—   Vai tiešām? — Pafnutjevs jutās pārsteigts.

—   Jūs dažreiz nerīkojaties saskaņā ar veselo saprātu.

—   Vai tev tā šķiet?

—    Paskatieties uz sevi no malas… Vai jūs pats saprotat, ko esam nolēmuši darīt?

—    Ko tad mēs lādu esam nolēmuši? — Pafnutjevs nevainīgi apjautājās.

—    Mēs divatā dodamies cīņā pret bandu, ar kuru nespēj tikt galā ne prokuratūra, ne milicija, ne tiesa.

—   Vai tiešām mēs esam tik pārdroši?

—    Un kāpēc gan ne? — Andrejs pasmīnēja. — Galvenais — neuztraukties. Un nesākt domāt par to, kas būs pēc tam.

—    Piekrītu. Par to, kas būs pēc tam, nedomāsim. Vai tu par sevi esi drošs?

—    Pāvel Nikolajeviē, es neatkāpšos pat tad, ja jūs nodrebēsiet un es kaujas laukā palikšu viens. Maz ticams, ka uzvarēšu, bet arī atkāpties neatkāpšos.

—   Pat tā? — Pafnutjevs neizpratnē pārjautāja. — Kāpēc?

—    Ir divi iemesli… Pirmkārt, man nepatīk šī publika… Ņekļasovs ar savu kompāniju.

—   Un otrkārt?

—   Man patīk Vika.

—   Nu ko, — Pafnutjevs domīgi noteica. — Abi iemesli ir pietiekami pārliecinoši.

Un šai brīdī atskanēja zvans. Pafnutjevs steigšus metās pie telefona, bet Andrejs uzlika roku uz aparāta un nosodoši uz -viņu paskatījās.

—    Nevajag steigties, — viņš sacīja. — Tikai rāmi un mierīgi. Pat izrādot zināmu vienaldzību. Un ļoti pašpārliecināti. — kamēr viņš izteica šīs pamācības, telefons jau bija nozvanījis trīs reizes. Un Andrejs noņēma roku no aparāta.

—   Jā? — Pafnutjevs atsaucās. — Klausos.

—   Pāvel Nikolajevič? Labvakar… Ņekļasovs traucē. Vovčiks.

—   Es tevi klausos, Vovēik.

—   Vai jūs joprojām vēlaties ar mani parunāt?

—   Vajadzētu gan.

—   Tad jau mūsu vēlmes sakrīt, — Ņekļasovs iesmējās. — Par ko tad runāsim?

—   Par sievietēm.

—   Par visām? Kopumā?

—   Nē, tikai par vienu. Konkrētu.

—    Kā es jūs saprotu, Pāvel Nikolajevič… Kā saprotu… Kad pazūd tuvs un mīļš cilvēks… Tas ir skumji. Bet cilvēks spēj visu, pat izlabot vislielākās kļūdas. Vai jūs man piekrītat?

—   Protams, Vovēik, protams. Šodien man cits nekas vairs neatliek.

—   Un kas būs rīt?

—   Nāks rīls, nāks padoms, — izvairīgi atbildēja Pafnutjevs. — Vajadzētu satikties, Vovēik. Mums būs par ko parunāt.

—   Mēs taču jau runājam, vai ne?

—   Vajadzētu satikties, — Pafnutjevs stingri noteica.

—   Man bail, — Ņekļasovs iesmējās. — Esmu dzirdējis, ka esat bīstams cilvēks un uzticēties jums nedrīkst.

—   Man uzticēties nevajag. Uzticies labāk saviem puišiem. Tiksimies pie Leonarda. Pēc pusstundas. Es tur ieradīšos viens. Pat neiebildīšu, ja tavi puiši man atbrauks pakaļ. Lai tev būtu mierīgāks prāts. Nu? Piebrauks tava mašīna, aizvedīs mani pie Leonarda. Bet tur tev viss kā uz delnas. Un papļāpāsim.

—   Vai pakaulēsimies? Jerhovu atdosi?

—     Varam arī pakaulēties, — Pafnutjevs izvairījās no tiešas atbildes.

—   Bet pie Leonarda sēdēs divdesmit tavi darbinieki? — Vovčiks iesmējās.

—    Neviena tur nebūs. Es neriskēšu ar Viku. Un arī Leonards neriskēs. Viņš taču zina, ka ar tevi joki mazi, ja kas, viņa galva ripos pirmā.

—   Bet kāpēc nevar visu pārrunāt pa telefonu? — Ņekļasovs turpināja tiepties.

—   Man ir savi iemesli.

—   Sapratu, — Ņekļasovs atbildēja. Pafnutjevs bija ar mieru vai derēt, ka nekas, izņemot noklausīšanos, Ņekļasovam prātā nenāca.

—   Nu? Vai mašīnu atsūtīsi?

Ņekļasovs klusēja. Tad pajautāja:

—   Vai astes nebūs?

—   Ja būs aste, nebūs tikšanās. Un tikai.

—   Labi, gaidi mašīnu… Vai manu «mersedesu» pazīsti?

—   Tie visi ir vienādi, — Pafnutjevs pasmīnēja, labi zinādams, ka šie vārdi Ņekļasovam nepatiks: viņa «mersedess» bija īpašs, ļoti liels, paredzēts diplomātiskām vajadzībām.

—   Visi ne, — Ņekļasovs izlaboja. — Manējo tu uzreiz pazīsi. Pēc piecpadsmit minūtēm las zem taviem logiem pamirkšķinās starmešus. Sēdies iekšā… Un ne par ko neuztraucies. Vakariņas būs uz mana rēķina.

—    Nu ko, — Pafnutjevs brīdi svārstījās. — Pavakariņosim. — Viņš sajuta, ka nedrīkst vēlreiz uzstāt, ka jāsatiekas tieši pie Leonarda, tā būtu kļūda. Turpinot sarunu par vakariņām, viņš vēlreiz piespieda Ņekļasovu pārdomāt šo variantu.

—   Ja tikai būs ēstgriba, — Ņekļasovs iesmējās.

—    Noteikti būs! — Pafnutjevs apsolīja un nolika klausuli. Un paskatījās uz. Andreju. Tas joprojām sēdēja krēslā un pa visu sarunas laiku ne reizi nebija pakustējies.

—   Nu ko? — viņš pajautāja.

—   Liekas, piekrita… Bet pats labi zini, ka par Ņekļasovu neko iepriekš nevar paredzēt, viņš ir pārāk haotisks un histērisks. Apsolīja man pakaļ atsūtīt mašīnu.

—   Kad?

—   Pēc piecpadsmit minūtēm. Darīsim tā… Tu tūlīt ej laukā un, negaidot «mersedesu», drāz pie Leonarda. Ja viņi sāks meklēt asti, to neatradīs. Un tālāk lai viss iet, kā plānā paredzējām. Es mēģināšu viņu ievilināt Leonarda kabinetā. Varbūt kaut kas izdodas arī?

—   Bet, ja viņš jūs aizvedīs uz citu vietu?

—   Tad operācija būs jāatliek.

—   Bet tad viņam jau būs divi ķīlnieki?

—   Neko darīt… Šautene tev ir', patronas arī… Sāc medības.

—    Ar kuru pirmo sākt? — Andrejs pasmaidīja. — Vai ar Ņekļasovu?

—   Domāju, ka vislabāk būtu sākt ar viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem… Nedaudz paretināt rindas. Un tad jau pats redzēsi, kā rīkoties tālāk. Vai varēsi to izdarīt?

—   Nebūs jau pirmā reize, — Andrejs piecēlās un devās uz gaiteni. Pafnutjevs kā pieredzējis garderobists pasniedza viņam vējja- ku, palīdzēja uzvilkt mugurā un padeva ādas žokejcepuri.

—   Uzreiz mašīnā nesēdies… Palīkumo pa pagalmiem. Pilnīgi iespējams, ka viņa cilvēki jau mani novēro.

—   Gan jau, — Andrejs izgāja no dzīvokļa un, atpakaļ ^neskatīdamies, noskrēja lejā pa kāpnēm.

Pafnutjevs domīgi klaiņoja pa dzīvokli, pārdomādams, kā labāk sagatavoties sarunai ar Ņekļasovu. Pasniedzās jau pēc ādas siksnām, lai paslēptu zem žaketes ieroci, bet tūlīt atteicās no šīs domas — Ņekļasova puiši viņu noteikti pārmeklēs. Paņemt nazi? Nē, ari no tā viņš atteicās. Izslēdzis gaismu, Pafnutjevs piegāja pie loga. Pie viņa nama atradās tikai viena laterna, kas veidoja lielu gaismas apli. Sniegs kusa, un tajā skaidri iezīmējās gājēju pēdu nospiedumi, laternas blāvajā gaismā tie šķita gluži melni. Bet ilgi par šo skatu viņam priecāties neizdevās — gaismas aplī lēni un nedzirdami iebrauca liela, melna mašīna un apstājās. Starmeši nodzisa, uzdegās un vēlreiz nodzisa.

—   Viss skaidrs, — skaļi noteica Pafnutjevs un devās uz gaiteni kaut ko uzģērbt mugurā.

Apgriezis divreiz durvīs atslēgu, viņš to paslēpa neuzkrītošā spraugā zem palodzes, uzsita apkakli, it kā tā justos drošāk un uz- sislā apkakle spētu to aizsargāt. Vējjaku atstāja tāpat vaļā un tāds devās pie mašīnas. Priekšējās durvis aicinoši atvērās, un Pafnutjevs, ilgi nedomādams un neko nejautādams mašīnā esošajiem cilvēkiem, apsēdās blakus šoferim.

—    Pārdrošs tu esi, Pāvel Nikolajeviē, — aizmugurē atskanēja Ņekļasova balss. — Vai nebaidies, ka nokļūsi taisnā ceļā pie laulātās draudzenes?

—   Nē, nebaidos.

—    Kāpēc? — Ņekļasovs izklausījās vairāk aizvainots nekā ziņkārīgs.

—   Ir savi iemesli.

—   Pastāsti man arī.

—   Labāk būs, ja es par to nerunāšu. Kurp brauksim?

—   Uz turieni, kurp tu vēlējies, Pāvel Nikolajevič. Tu taču gribēji pavakariņot pie Leonarda?

—   Tu arī neesi no bailīgajiem, Vovčik, — Pafnutjevs pasmīnēja, veltīdams Ņekļasovam lētu komplimentu. Un sajuzdams lielu atvieglojumu, ka iecerētais plāns varēs realizēties.

—   Bet varbūt parunāsim tepat mašīnā?

—   Kā teiksi, mīļais, kā teiksi.

—    Pārāk uzstājīgi tu mani aicināji pavakariņot… Tad nu man ienāca prātā, vai tikai tu neesi kādu riebeklību iecerējis? — Ņekļasovs, mašīnas tumsā slēpdamies, runāja pavisam tuvu Pafnutjeva ausij.

—   Sievu esi aizvedis, nav, kas mani pabaro… Tāpēc arī gribas vismaz reizi dienā kārtīgi paēst.

—  Ak tad tā, — Ņekļasovs iesmējās. — Gribi apvienot lietderīgo ar patīkamo? Nu labi, braucam arī, — Pafnutjevs ar acs kaktiņu ieraudzīja, kā Ņekļasova smalkā plauksta viegli pieskaras šofera plecam.

Mašīna līgani sakustējās, aizbrauca līdz krustojumam, un pēkšņi Pafnutjevs izmisis saprata, ka viņi nebrauc vis uz Leonarda restorānu, bet gan dodas gluži pretējā virzienā.

—  Es tepat netālu zinu vienu jauku vietiņu, maz kurš zina par tās eksistenci, tur arī paēdīsim, — Ņekļasovs apklusa, gaidīdams, kā Pafnutjevs reaģēs uz tik negaidītu notikumu pavērsienu. Bet Pafnutjevs neteica ne vārda. Tikai paliecās nedaudz uz priekšu, lai atrastos kaut nedaudz tālāk no Ņekļasova, viņa nepatīkamās balss skaņām un sieka- lainajām lūpām. — Vai tev nav iebildumu?

—    Braucam vien, — Pafnutjevs nogurušā balsī atteica. — Vai tad tev ko nozīmē mani iebildumi…

—    Vai tad tev tiešām vienalga? — Ņekļasova izbrīns šķila neviltots.

—    Braucam, — Pafnutjevs noguris vēlreiz atkārtoja, jo juta, ka pēdējie spēki strauji izsīkst un viņš drīz zaudēs savaldīšanos. Pārāk daudz šai dienā bijis nepatikšanu, nervozēšanas, gaidu un satraukuma. — Brauc, kurp gribi…

—    Pie Leonarda, — Ņekļasovs pavēlēja šoferim, un Pafnutjevs sajuta, ka tas atlaižas lielajā, platajā mašīnas aizmugures sēdeklī. — Tur valda jautrība, smiekli un kņada, — viņš nodziedāja rindiņu no kādas dziesmiņas, kuru Pafnutjevs sen senim bija dzirdējis, bet tikai tagad saprata, ka joprojām atceras tās vārdus.

«Mersedess» pabrauca garām restorāna galvenajai ieejai, kas mirdzēja neona burtu un smalku mirdzošu līniju un punktu atspīdumā, paslīdēja garām mākslīgajām eglītēm, kurās joprojām mirguļoja krāsainas spuldzītes un, iegriezies tumšajā pagalmā, apstājās pie necila izskata durvīm.

—   Esam atbraukuši, Pāvel Nikolajevič, — mašīnas tumsa atskanēja Ņekļasova valšķīgā balss. — Esiet tik laipns, lūdzu, izkāpiet.

«Mersedesā» atskanēja kluss klikšķis un Pafnutjevs, nospiedis rokturi, atvēra durvis. Brauciena laikā viņš vairākkārt bija mēģinājis to izdarīt, bet nekas nebija iznācis. Tikko Pafnutjevs spēra kāju uz apsnigušā asfalta, viņam blakus nedzirdami nostājās milzīgs tēvainis, ar savu klātbūtni vien iedvesdams pārliecību, ka nekādi joki te nebūs un tāpēc jāuzvedas prātīgi un mierīgi. Pafnutjevs pagriezās atpakaļ, lai aizvērtu durvis, bet uzgrūdās otram puisim, kurš tumsā izlikās vēl milzīgāks, īsts tumsas sabiezējums, biedējošs un melnu drausmu pilns.

—    Lūdzu, — Ņekļasovs atvēra ieejas durvis, un Pafnutjevam neatlika nekas cits, kā doties iekšā šaurajā, pustumšajā gaitenī. Tērauda durvis viņam aiz muguras tūlīt aizcirtās, bet viens no miesassargiem palika tās apsargāt no iekšpuses. — Ka jums te patīk? — Ņekļasovs, atskatījies uz Pafnutjevu, pajautāja. Mānīgi dzeltenīgajā apgaismojumā viņa nervozā seja izskatījās vēl kalsnāka, bet zobi mirdzēja nedzīvā baltumā.

—   Galvenais, lai nekas nelīst uz galvas un nepūš caurvējš, — Pafnutjevs atbildēja.

—   0! — Ņekļasovs iesmējās. — To nu es varu apsolīt. Telpa būs silta un sausa.

—   Tātad slapjums nav paredzēts?

—   0! — Ņekļasovs atkal iesmējās un pat pagriezās pret Pafnutjevu, veltīdams tam vienu no saviem briesmīgajiem smaidiem. — Jūs taču zināt, Pavel Nikolajevič, ka ar slapjām lietām es nekad neesmu nodarbojies. Ja nu vienīgi galējas nepieciešamības gadījumā, ja to prasa lietas intereses! — viņš vēlreiz atskatījās, nozibinādams tumsā acu baltumus.

—    Gan jau noskaidrosim, — Pafnutjevs nomurmināja, paklup- dams tumšajā gaitenī.

—    Abi kopā noskaidrosim, — un Ņekļasovs atvēra durvis uz spoži apgaismotu telpu. Pārkāpis pāri slieksnim, Pafnutjevs atvieglots ieraudzīja, ka ienācis Anciferova darba kabinetā. Pats Leonards sēdēja pie galda un runāja pa telefonu. Ieraudzīdams ciemiņus, viņš neatvadījies nolika klausuli.

—    Priecājos tevi atkal redzēt, Paša, — viņš vāri pasmaidīja un pastiepa roku. Pafnutjevs to spēcīgi paspieda. Plauksta bija diezgan valga, acīmredzot arī Leonardam šādi viesi prieku nesagādāja.

Pafnutjevs izvēlējās sev krēslu pie sienas, tieši pretim logam, Anciferovs atkal apsēdās pie sava galda, Ņekļasovs sāka nervozi un satraukti soļot šurp un turp pa kabinetu, bet divi viņa miesassargi iekārtojās katrs savā pusē durvīm. Tās noteikti bija gatavotas no tērauda, lai gan metāla plāksne bija nolīmēta ar mēbeļu papīru. Logam priekšā bija nevērīgi aizvilkts aizkars. Pafnutjevs ievēroja, ka logs aizrestots, režģis bija dārgs, veidots no resniem metāla stieņiem. Drošības labad krustpunkti vēl bija sastiprināti ar cilpām. Visam pāri vijās metāliskas lapas un spirāles. Režģim nevarēja pat roku cauri izbāzt, nemaz nerunājot par to, ka caur lo varētu izspraukties cilvēks. Un vēl ko ievēroja Pafnutjevs — režģis atradās šaipus logam, tāpēc zināmā mierā izpildīja arī dekoratīvas funkcijas. Bet aiz tā icstikloti dubullrāmji.

Anciferova nervozitāte izpaudās tieši tāpat, kā kādreiz, sēžot prokurora krēslā — viņš pārbīdīja uz galda papīrus, laiku pa laikam pastiepa uz priekšu roku, paskatījās pulkstenī, bet neko neredzēja, jo pēc brīža viss sākās no jauna. Ņekļasovs, izskraidījies pa kabinetu, iekārtojās pie galda, visiem pēc kārtas uzsmaidīdams, it kā gaidītu kādu priecīgu notikumu, kā dēļ šeit ari bija ieradies.

—    Lieta tāda, — Anciferovs, brīdi šaubījies, ierunājās. — Paša… Klausies… Šie puiši lūdza mani izīrēt viņiem šo telpu uz kādu stundiņu… Es nezināju, ka tieši tu te ieradīsies…

—   Tu visu labi zināji, Leonard! — Ņekļasovs iesaucās. — Necenties mūs apvārdot.

—   Vovēik, mēs taču sarunājām! — Anciferovs jutās samulsis, viņš negribēja, ai, kā negribēja atzīties, cik cieši saistīts ar Ņekļasovu.

—    Nekad neko necenties sarunāt ar Vovčiku! — Ņekļasovs ' izplūda smieklos. — Vovčiks tevi noteikti piekrāps.

—   To jau es esmu sapratis, — Anciferovs norūca.

—     Ar to vēl nepietiek, — jau bez smaida pamācošā tonī noteica Ņekļasovs. — Ar to nepietiek, Leonard! Tev tas jāatgādina katru dienu. Vai saprati?

—    Esmu apjautis, — Leonards atbildēja, cenzdamies kaut ar šo nevainīgo atbildi parādīt Pafnutjevam, ka vēl nav zaudējis savu neatkarību un pašcieņu, bet Ņekļasovs, stingri satvēris varas grožus, nevēlējās atstāt viņam pat šo niecīgo iespēju.

—    Un arī tev tas būs man jāpierāda katru dienu, — Ņekļasovs uzsita ar rādītājpirkstu pa pulēto galda virsmu. — Vai saprati? Es jautāju, vai saprati?

—   Labi, Vovēik, labi, — Leonards nomurmināja. — Par to vairāk nerunāsim.

—   Labi, — Ņekļasovs apžēlojās. — Vai tu kaut ko gribēji teikt?

—   Es gribēju teikt, ka esmu gatavs jūs atstāt divatā… Jūs taču vēlaties parunāties bez lieciniekiem? Mani neinteresē, par ko runāsiet, bet šeit jūs varat justies pilnīgi droši.

Ņekļasovs, neslēpdams aizdomas, ilgi nenovērsa skatienu no Anciferova, nevarēdams izlemt, kā rīkoties, tad jautājoši paskatījās uz Pafnutjevu — sak, ko lai mēs ar viņu darām?

—   Liii iet, — noteica Pafnutjevs.

—    Labi, Leonard, vari iet, — Ņekļasovs atļāva. — Tikai neiedomājies, ka spēsi mūs apvārdot. To, ka Vovčiks nozadzis izmeklēšanas daļas priekšnieka sievu, jau zina visa pilsēta. Un tu tai skaitā. Vācies!

Anciferovs neveikli, bet acīmredzami atvieglots, piecēlās, kaut ko notrausdams no galda, vēlreiz paskatījās uz kabinetā palikušajiem un, dīvaini, sāniski virzīdamies, izgāja ārā, tādējādi vēlreiz apliecinādams savu atkarību no Ņekļasova. Viens no miesassargiem piecēlās, rūpīgi aizslēdza durvis un, neko neteicis, atkal apsēdās savā vietā. Ņekļasovs iekārtojās Anciferova krēslā, tādejādi ieņemdams galveno vietu kabinetā. Pafnutjevs palika sēžot pie sienas, tieši pretim logam.

—   Vai sāksim? — Ņekļasovs pajautāja.

—   Tikai tad, kad paliksim divatā, — atbildēja Pafnutjevs.

—    Nē, šie puiši paliks tepat, — Ņekļasovs noraidoši pašūpoja galvu.

—    Nopietnas lietas tā neviens nekārto, — Pafnutjevs iespītējās. — Es taču izbēgt no šejienes nevaru. Paskaties apkārt… Kabinets atrodas puspagrabā, logs aizrestots, tērauda durvis. Liii viņi kādas divdesmit minūtes vai pusstundu pasēž ārpusē.

—   Vai ierocis tev ir? — Ņekļasovs pajautāja.

—   Nē.

—   Vai nemelo?

—    Tikpat neticēsi… Lai viņi mani izčamda, — Pafnutjevs pasmīnēja.

—    Lai izčamda, — Ņekļasovs piekrita un norādīja miesassargiem uz Pafnutjeva pusi. Tas, savukārt, piecēlās, paspēra soli uz priekšu, lai viņam ērtāk varētu piekļūt no visām pusēm, un pacēla rokas. Abi tēvaiņi pienāca Pafnutjevam klāt, paskatījās padusēs, vai tur nav paslēpts ierocis, iztaustīja bikšu jostu, nobrauca ar rokām gar kājām un atkal atgriezās savās vietās.

—   Viss kārtībā, Vovčik, — viens no tiem paziņoja.

—   Nu ko, Paša… Lai notiek, kā vēlies, — Ņekļasovs lēni noteica, nenovērsdams no Pafnutjeva saspringtu skatienu, it kā gaidīdams, ka tas beidzot neizturēs un pēdējā brīdī sevi nodos. Bet Pafnutjeva sejā bija parastā miegaini vienaldzīgā izteiksme un nekādas ieinteresētības vai personiskas attieksmes pret notiekošo. — Labi, puiši, — Ņekļasovs pievērsās saviem miesassargiem. — Pagaidiet gaitenī… Bet nekur tālu neaizejiet.

—   Un tev pašam? — Pafnutjevs apjautājās. — Vai ierocis ir līdzi?

—   Protams.

—   Varbūt arī tu to atdosi?

—    Es labāk jūtos, kad tas atrodas pie manis… Un tad vēl, Paša… Tu kaut ko neesi īsti sapratis… Šī ir mana teritorija, mani puiši, mans ierocis… Bet tu… Tu atrodies tādā pašā situācijā, kā tava sieva. Pilnīgā atkarībā no manas žēlastības. Vai piekriti?

—   Nu ko… Var jau būt.

—   Nevis var būt, bet tā arī ir. Lietas jāsauc īstajos vārdos.

—    Neiebilstu, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja, drūmi sēdēdams pie durvīm. — Sauksim lietas to īstajos vārdos. Bet tikai tad, kad paliksim divatā.

—    Ejiet, puiši, — Ņekļasovs sacīja, ar galvas mājienu izraidīdams abus tēvaiņus gaitenī. Tikko tic izgāja, Pafnutjevs piecēlās un aizslēdza durvis. Ņekļasovs jau pielēca kājās, bet, ieraudzījis, ka Pafnutjevs atkal apsēžas savā vietģ ar tikpat bezcerīgi vienaldzīgu sejas izteiksmi kā parasti, mierīgi piegāja pie durvīm un tās atslēdza.

—   Labāk lai paliek vaļā. Vai ne tā?

—   Ko tu vēlies? — Pafnutjevs pajautāja.

—   Jerhovu. Atdod man to nelieti un dabūsi atpakaļ savu sievu. Vai sarunāts?

—   Bet Jerhovs jau nepieder man… Kā gan es varu lo atdot vai neatdot?

—    Nepūt man miglu acīs, Paša… Mēs abi labi saprotam, kas notiek, un zinām, uz ko esam spējīgi.

—    Labi, — Pafnutjevs sajuta, kā viņā aug neapvaldāms, neizskaidrojams naids. — Uz ko tu esi spējīgs?

—    Uz visu, — Ņekļasovs atbildēja un paļāvīgi pasmaidīja. — Bez kādiem izņēmumiem. Es tevi par to jau brīdināju. Telefona sarunā… Vai atceries? Mēs par tavu dāmu runājām… Vai atceries?

Pafnutjevs brīdi klusēja, it kā cenzdamies izprast dzirdēto, pagrieza galvu pret logu — likās, tur kaut kas pazibēja. Tad viņš piecēlās, piegāja pie aizkariem, uz mirkli tos atrāva vaļā un tūlīt no visa spēka aizvilka ciet, lai nepaliktu ne mazākās spraudziņas. Ņekļasovs, kurš to sākumā bija vērojis ar aizvien pieaugošām aizdomām, nomierinājās, sapratis, ka Pafnutjevs tikai vēlas ciešāk aizklāt logu.

—   Kas tur bija? — viņš pajautāja.

—    Man nepatīk, ja aizkari nav kārtīgi aizvilkti, — Pafnutjevs paskaidroja un atkal apsēdās savā vietā — ne īsti miegains, ne īsti neapmierināts, katrā ziņā turēt viņu aizdomās par kādu pēkšņu izlēcienu vai nepārdomātu rīcību… Nē, šādām aizdomām nebija ne mazākā pamata. — Jerhovs man nemaz nepieder, — viņš atkārtoja.

—    Arī tava dāma man nepieder, — Ņekļasovs pasmaidīja. — Bet tas taču man netraucēs ar viņu slikli izrīkoties, vai ne?

—   Tu jau to esi izdarījis.

Šajā brīdī pie durvīm kāds pieklauvēja, un viens no miesassargiem ielūkojās kabinetā.

—   Ko vajag? — Ņekļasovs kaprīzi iesaucās.

—   Vovčik, vai pie jums viss kārtībā? — tēvainis apjautājās.

—   Vācieties… Viss kārtībā.

—   Tavi palīgi izskatās pārāk nervozi, — Pafnutjevs noteica.

—   Tad nu tā, — Ņekļasovs uzlika uz galda savas kalsnās, drebošās plaukstas. — Klausies, priekšniek, uzmanīgi… Ne jau viss pasaulē notiek pēc tava prāta. Te es esmu noteicējs. Vai saprati? Un nevajag ar mani strīdēties. Es piekritu tikties tikai tāpēc, ka gribēju nosaukl savu cenu. To esmu izdarījis. Ja tu sāksi spītēties, es to dubultošu.

—   Kā tā? Tu man neatdosi divas sievas?

—    Nav ko smīnēt! Skaidrs? Es tev neatdošu nevienu sievu. Vai atdošu vienu, bet divās reizēs. Vai saprati? Saņemsi no manis viņu divās paciņās. Tā arī būs dubultcena.

—   Pārdrošs apgalvojums, — Pafnutjevs atteica.

—   Tu slikli pazīsti Vovčiku. Tagad pazīsi labāk. Vai esi pārliecināts, ka no šejienes iziesi? — Ņekļasovs pieplaka ar krūtīm pie galda, uzlūkodams Pafnutjevu no apakšas, it kā gatavotos lēcienam. — Es vēl neesmu nolēmis, ko ar tevi darīt. Vai saprati?

—   Bet tu taču neko sliktu man nedarīsi? — Pafnutjevs piecēlās, lēni piegāja pie galda un pasniedzās pēc cigaretēm, kuras atradās blakus Ņekļasovam. Tas šai kustībā nesaskatīja nekā bīstama, tāpēc turpināja caururbjoši uzlūkot Pafnutjevu, lai tas pilnībā saprastu, cik viņš, Vovčiks, bīstams, cik riskanti tam iebilst pat visnesvarīgākajā jautājumā.

Aizdedzinājis cigareti, Pafnutjevs piegāja pie durvīm un atkal tās aizslēdza. Ņekļasovs pat nepaspēja sadusmoties.

Tai pašā brīdī nolika kaut kas pavisam neiedomājams. Pēkšņi ie- šķindējās loga stikls, it kā tajā būlu iemests nevis parasts akmens, bet milzīgs veseris, sašķaidot ne tikai rūti, bet arī rāmjus. Aizkari noraustījās, aiz tiem kaut kas sakustējās, uzpūta ledains vējš. Ņekļasovs zibenīgi uzšāvās kājās un atvilka vaļā aizkarus, uz mirkli pagriezdams Pafnutjevam muguru. Šo iespēju izmeklētājs neatstāja neizmantotu, no visa spēka iebelzdams Ņekļasovam ar dūri pa galvu. Sitiens nebija pārlieku spēcīgs, bet ar to pietika, lai apdullinātu fiziski diezgan vārgo Ņekļasovu. Viņš nezaudēja samaņu, nekrita ģībonī, tikai trulām acīm raudzījās apkārt, nespēdams aptvert, kas īsti notiek. Plēsonīgā sejas izteiksme bija pārvērtusies naivā neizpratnē, Ņekļasovs pat nespēja apjēgt, vai Pafnutjevs tiešām viņam iesilis vai dīvainās sajūtas saistītas ar savādo rosību aiz loga.

Bet tur patiešām nolika dīvainas lietas — cauri izsistajam stiklam izspraucās varens dzelzs āķis, kas ieķērās kaltajā režģī. Tad uz brīdi viss noklusa. Ņekļasovs dziļā izbrīnā uzlūkoja Pafnutjevu. Bet tas, ne mirkli nekavēdamies, pārmeklēja bandīta drēbes, izņemdams no lā paduses nelielu, plakanu pistoli. Pagriezis viņu ar muguru pret sevi, tādu pašu izvilka arī no bikšu siksnas.

—    Kas tur pie jums notiek? — aiz durvīm kāds ierunājās — miesassargi bija sākuši uztraukties. Ņekļasovs gribēja kaut ko atbildēt, bet nepaspēja, jo Pafnutjevs tam vēlreiz iebelza ar dūri pa galvu tik spēcīgi, ka tas lēni noslīga uz grīdas.

—   Liecieties mierā, puiši, — Pafnutjevs atsaucās. — Viss kārtībā. Ļaujiet mierīgi parunāt.

—   Bet kas tas bija par troksni?

—   Jums tur pašiem bija tas troksnis, — Pafnutjevs atteica, nospriedis, ka gaitenī grūti precīzi noteikt, tieši kurā telpā plīsuši stikli.

Režģī iekabinātais āķis notrīsēja un sakustējās, trose, kurā tas bija iestiprināts, saspringa, režģis iečīkstējās un sāka lēnām izliekties. Nokrakšķēja lūstošie rāmji — režģis tos sašķaidīja, atbrīvodams loga aili. Nedaudz atžirgušais Ņekļasovs izbīlī vērās melnajā tukšumā, kurā blāvā apgaismojumā krita mitras sniegpārslas. Nezaudēdams lieki laiku, Pafnutjevs sagrāba Ņekļasovu aiz apkakles, uzmeta uz palodzes, izlēca ārā, izvilkdams līdzi savu gūstekni. Tikko viņš paskatījās apkārt, piebrauca «žigulis». Pie stūres sēdēja Andrejs.

Pafnutjevs atvēra aizmugurējās durvis, iestūma salonā bandīta kuslo ķermeni, iespraucās arī pats, aizcirta durvis, un mašīna tūlīt uzņēma ātrumu. Viņi pabrauca garām sniega tīrāmajam traktoram — trose joprojām bija savienota ar dzelzs āķi, kas bija izvilcis režģi tieši gājēju celiņa vidū. Tur nu gulēja šis drošais, bet tagad izkropļotais režģis, kas tik ilgi bija sargājis Anciferova mieru un greznojis tā kabinetu. Visapkārt mētājās dēļi, rāmja paliekas, saplēsti slikli, pavasara vējā plīvoja smagie aizkari — arī to bija aizķērusi kāda kaltā režģa lapiņa un izvilkusi ārā no kabineta.

Izbraucot no pagalma, Pafnutjevs vēlreiz atskatījās — abi tēvaiņi smagnējā gaitā skrēja uz apgaismotā loga pusi. Pafnutjevs tikai pasmīnēja — neko citu, kā tukšu kabinetu, viņi neieraudzīs.

Andrejs palaida garām pa ielu braucošo mašīnu, nogriezās pa labi un, nepalielinādams ātrumu, .saplūda ar kopējo mašīnu straumi. Ja arī Ņekļasova puiši viņu ievēroja, tiem ne prātā nevarēja ienākt, ka tieši šajā necilajā, nesteidzīgajā «žigulītī» tiek aizvests viņu šefs.

—   Vai viņš vēl dzīvs? — Andrejs apjautājās.

—   Un pie labas veselības, — Pafnutjevs pasmīnēja.

Ieelpojis svaigu gaisu, Ņekļasovs atguva samaņu un neizpratnē palūkojās apkārt.

—   Uz kurieni mēs braucam? — viņš beidzot pajautāja.

—    Nav ne jausmas, — Pafnutjevs atbildēja. — Un vispār — neesmu vēl izlēmis, ko ar tevi darīt, bet tu taču man neko sliktu nedarīsi? — Pafnutjevs iesmējās. Izrādījās, ka viņš arī šajā situācijā nav zaudējis humora izjūtu.

—   Velti tu, Paša, tā izrīkojies, — Ņekļasovs nomurmināja, mēģinādams ērtāk iekārtoties sēdeklī. — Dieva vārds, velti… Mēs būtu visu sarunājuši.

—   Pēc tam, kad tu solījies man Viku atdot pa daļām?

—   Vai tiešām viņš tā arī pateica? — Andrejs atskatījās.

—   Viņš tur daudz ko pateica…

—   Jokus tu nesaproti, — Ņekļasovs noburkšķēja.

—   Joki paliek joki, bet mēra sajūtai arī jābūt, — Pafnutjevs atcerējās sen dzirdētu teicienu.

Šoreiz viņa balsī nebija ne miņas no smaida.

Spēle bija kļuvusi pārāk nopietna.

* * *

Andrejs izbrauca cauri pilsētas centram, tālu aizmugurē palika izgaismotās teltis, nojumes, kioski un vitrīnas. Mašīna izdarīja vienu pēc otra vairākus pagriezienus, katru visnegaidītākajā virzienā, un apstājās.

—   Kur mēs atrodamies? — Ņekļasovs nervozi apjautājās.

—   Paklusē! Nu ko, — Pafnutjevs paskatījās uz Andreju. — Vai paliksim tepat?

—   Var arī tepat, — tas atbildēja. — Viela ir klusa, atrast mūs te gandrīz neiespējami… Katram gadījumam mēs laiku pa laikam mainīsim stāvvietu. Un vispār — varam visu izdarīt arī braucot.

—   Jā, tā būs vislabāk. Varu iedomāties, kāda jezga tagad sacēlusies pie Leonarda…

—   Jūs, puiši, varat droši sevi uzskatīt jau par līķiem, — Ņekļasovs iešņācās, kad Pafnutjevs viņam uzlika rokudzclžus.

—   Jā, šķiet, ka tev šoreiz taisnība, — Pafnutjevs neiebilda. — Bet vai zini, kāds man ir mierinājums? Mūsu līķus tu neredzēsi… Bet mēs par tavējo vēl papriecāsimies… Liii gan skats, domājams, nebūs no patīkamākajiem.

—   Kāpēc tad tā? — Ņekļasovs kļuva piesardzīgs.

—   Tu jau dzīvs ne pēc kā neizskaties, kur nu vēl tavu līķi cilvēkiem rādīt…

—   Tad nerādiet!

—   Tā arī darīsim. Neviens pat nevarēs uzspļaut lavām pūstošajām miesām, — piebilda Andrejs.

—   Kāpēc tad tā?

—    Drīz pats sapratīsi, — Pafnutjevs atbildēja. — Nu ko, vai pusstunda jau pagājusi? Tavējie tagad noteikti jau pieslēgušies visām telefona līnijām un nav vairs tāda aparāta, pa kuru mēs varētu mierīgi piezvanīt.

—   Ja nu vienīgi no automāta, — Andrejs ieteica. — Bet tic jau visi sabojāti.

—   Zvanīsim no mašīnas, — Pafnutjevs nolēma, izņemdams no kabatas plakanu klausuli. — Un ne jau mēs paši. Lai Vovčiks pastrādā… Lai mēģina glābt savu draņķa ādu.

—   Ne velna jums, puiši, neiznāks! Jūs mani zvanīt nepiespiedīsiet! Ne velna! Vovčiks vēl nekad nav palīdzējis pogainajiem!

—    Un nevajag arī, — mierīgi atteica Pafnutjevs. — Neviens tevi nespiedīs, pats lūgsies, lai ļaujam tev piezvanīt…

—   To jūs, maitas, nesagaidīsiet!

—    Ko tu tā uztraucies? Neviens tev neko neuzspiež. Ja vēlies — zvani, nevēlies — lūdzu, lai notiek tavs prāts. Tikai neuztraucies, — Andrejs atskatījās un nespodrajā laternas gaismā ieraudzīja aizmugurē blāvojam gūstekņa seju.

—   Ko ar jums izdarīs, — Ņekļasovs sāka lēni šūpoties no vienas puses uz otru, gaudas mijās ar smieklu lēkmēm, kas vairāk atgādināja šņukstus. — Ak, ko ar jums izdarīs, — viņš vēlreiz atkārtoja.

Pafnutjevs tam viegli iebelza pa žokli, un Ņekļasovs apklusa.

—   Paklusē, — viņš noteica. — Man jāpiezvana. — Un uzgrieza numuru. — Hallo? Vai Semjonovna? Sveika, mīļā! Pafnutjevs traucē. Sen neesam tikušies, sen neesam patērzējuši… Un, paldies

Dievam, ka tā. Tas tikai nozīmē, ka mums nemaz tik slikti neklājas… Klausies, Semjonovna… Man te ir viens mazs cilvēciņš… Bijušais cilvēks… Vai pieņemsi pie sevis? — Pafnutjevs uz brīdi apklusa un paskatījās uz Ņekļasovu, kas saspringti ieklausījās katrā vārdā, bet neko nesaprata. Saruna bija tik dīvaina un neloģiska, ka tam radās aizdomas, ka Pafnutjevs viņu tikai cenšas izmuļķot un īstenībā sarunājas pats ar sevi. Bet, no otras puses, Ņekļasovs nespēja sarunā saklausīt nekādus draudus, kuri būtu vērsti tieši pret viņu… — Paldies, Semjonovna. Paldies, mīļā. Vai tu šodien dežurēsi visu nakti? Ļoti labi… Tātad, ja radīsies vajadzība, es piebraukšu… Parādā nepalikšu.

Un Pafnutjevs aizverot noklakšķināja telefona paceļamo vāciņu un iebāza to kabatā. Aparāts nebija lielāks par cigarešu paciņu.

—    Uz kurieni tu zvanīji? — Ņekļasovs nespēja paciest ieilgušo klusumu.

—   Uz krematoriju, — Pafnutjevs vienaldzīgi atbildēja.

—   Uz kurieni?

—   Jā, Vovēik, jā, — Pafnutjevs skumji nogrozīja galvu. — Tu pats esi vainīgs, ka man jāsazinās ar šādām bēdīgām iestādēm… Kā jūs paši atbrīvojaties no līķiem? Sacērtat gabalos, izsvaidot pa atkritumu kastēm vai vienkārši atstājot uz ielas, citreiz cenšaties mežā sadedzināt un, protams, darbu līdz galam nepabeidzat…

—   Bet vai tad jūs rīkojaties citādi? — Ņekļasovs sadusmojās.

—   Jā, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja. — Mēs visu darām savādāk. Neatstājot pierādījumus, Vovēik. Tic mums nav nepieciešami. Klausies uzmanīgi, pretīgais smcrdeli…

—   Ko tu teici?!

—   Es teicu, ka tu esi suņa mēsls, — Pafnutjevs atteica klusā un mierīgā balsī. — Teicu, lai aizveries un paklausies, ko tev stāsta. Un stāstu es tev, lūk, ko, vecais āzi… Tūlīt aizvedīšu tevi uz krematoriju… Tur jau mūs gaida. Es tevi nespīdzināšu un asinis nedzeršu… Tikai dzīvu krāsnī iestumšu — tas arī viss. Protams, rokas un kājas nāksies sasiet, lai tu nesāktu spirināties kā Ivanuška…

—   Kāds vēl Ivanuška?

—  Vai neatceries, kādas pasakas mamma bērnībā tev stāstīja? Ragana nolēma Ivanušku krāsnī iestumt, bet viņš iespītējās… Bet tu ne- spītēsies. Jo rokas un kājas mēs tev sasiesim, muti aizbāzīsim ar tavu paša kurpi, spoži lakoto… Nu, un, protams, pie ratiņiem piesiesim… Un viss. Nebūs vairs Vovēika. Tad jau varēsim ķerties arī pie Ferdoļevska… Citādi būtu netaisnīgi… Tu krematorijā pelnos sairsi, bet viņš mierīgi pa zemes virsmu staigās. Dzers konjaku un mīlēs meitenes…

—   Tu to neizdarīsi, lai velns par stenderi paliek, tu to neizdarīsi! — Ņekļasovs vairs nerunāja, bet jau vaidēja.

—   Mūsu saruna tikai tagad sākas. Vai saprati? Tikai tagad, — Pafnutjevs paskatījās uz pulksteņa mirdzošajiem rādītājiem. — Tagad ir deviņi vakarā. Klausies uzmanīgi, Vovēik… Es tev iedošu klausuli… Tu vari zvanīt, kam vien vēlies…

—   Nevienam es nezvanīšu.

—   Un nevajag arī… Es neuzstāšu. Labāk nepārtrauc mani, tāpat zinu, ka esi nervozs, histērisks un dumjš, kā jau visi āži… Zinu. Tomēr savu sakāmo pabeigšu. Es tev iedošu klausuli, un tu sazināsies ar saviem kaulu lauzējiem. Visvēlākais — divpadsmitos naktī. Tā būs tava pēdējā iespēja. Tieši divpadsmitos es piezvanīšu uz mājām. Varu to izdarīt arī ātrāk, bet pēc divpadsmitiem vairs nezvanīšu… Līdz pusnaktij vari trakot un sist galvu pret jebkuru priekšmetu, līdz kuram spēsi mašīnā aizsniegties… Tātad, ja es piezvanīšu uz mājām, bet mana sieva Vika nepacels klausuli… Brauksim uz krematoriju. Tur tagad ir pavisam mierīgi, gandrīz neviena nav, tikai mana vecā paziņa, pļāpa Semjonovna, dežurē. Viņa man dažreiz izpalīdz, kad jāatbrīvojas no kāda nekustīga ķermeņa… Vai gluži otrādi — pārāk kustīga… Tu pats saproti, ka palaist vaļā levi nevaru, ilgāk aizturēt arī nav jēgas. Bet, kad nav cilvēka, nav arī problēmu, kā reiz teica viens ļoti gudrs, bet slikli audzināts cilvēks…

—   Kā tad nu iznāk…

—    Pagaidi. Es vēl nepabeidzu. Tātad, ja es piezvanīšu, Vika man gan atbildēs, bet būs nospiestā un sliktā noskaņojumā vai vienkārši satraukta… Brauksim uz krematoriju. Viņai jāpaceļ klausule smaidot. Tikai tā tev izdosies glābt savu adu un vēl kādu brīdi pasmirdēt uz šīs zemes.

—   Tu gribi teikt, ka es le tikai smirdu?

—   Jā. Tikai smirdi tu pēc āža, ne pēc kā labāka. Esmu visu pateicis. Vairāk nerunāšu. Bet tu padomā, ja vispār to spēj. Kad izlemsi, palūdz klausuli, — Pafnutjevs uzsita sev pa kabatu. — Ziņot saviem kretīniem mūsu atrašanās vietas koordinātes nav vērts… Jo pēc katras sarunas mēs pārbrauksim uz citu vietu. Atvaino, es gribēju visu šo laiku nosēdēt kādā siltā un gaišā vietā, bet nedrīkst… Tavi debiliķi jau iesaistījuši meklēšanā Ancifcrovu, un viņš noorganizējis visu manu telefonu noklausīšanos. Tāpēc esmu spiests izmantot mobilo.

—   Man vajag uz tualeti.

—   Vari laist biksēs. Nebūs jau pirmā reize.

—   Tu gribi teikt…

—   Jā, tieši to es arī gribu teikt — tu vienmēr esi mēslos līdz ausīm. Viss. Sarunas beigušās. Pulkstenis ir ieslēgts.

Pafnutjevs atlaidās sēdeklī, smagi nopūlās, izelpodams no plaušām visu gaisu, un atkal ieelpoja, nedaudz nolaidis loga stiklu. Mašīnā ieplūda svaiga gaisa strāva.

—    Pārdrošs gājiens, — Ņekļasovs noteica, bet neviens neatbildēja. Un viņš apklusa, dažbrīd uzmezdams skatu kādam garāmgājējam. Durvju slēdzis bija nospiests uz leju, un Ņekļasovs pat nemēģināja tās atvērt — ar saslēgtām rokām to vienalga nevar izdarīt. — Es neticu, ka tu sarunājies ar krematoriju.

Pafnutjevs, ne vārda neteicis, izņēma no kabatas savu kastīti, nospieda vajadzīgos taustiņus, vēl kādu podziņu, un mašīnā atskanēja garie izsaukuma signāli.

—    Hallo! — pēkšņi atskanēja čerkstoša sirmgalves balss. — Hallo! Kas zvana?

—   Semjonovna? Te atkal es… Mans šoferis nezina, kā pie tevis aizbraukt… Izstāsti, lūdzu, ceļu. Viņš tevi dzird.

—   Kas tur ko domāt. Jāizbrauc no pilsētas pa dienvidu šoseju, garām putnu fabrikai, tad kreisajā pusē būs redzama atkritumu izgāztuve, bet vēl pēc diviem kilometriem arī mūsu iestāde, khc-khe! — večiņa nopriecājās pati par savu joku. — Kad ieraudzīsiet četrstūrainos skursteņus, būsiet atbraukuši… Mēs esam vēl puskilometru tālāk, labajā pusē. Tur gan priekšā ir dzelzs vārti, bet jūs pasignalizējiet, es iziešu atvērt… Šī nakts būs viegla, pievedums visai niecīgs…

—   Paldies, — Pafnutjevs pateicās. — Nedaudz vēlāk, ap divpadsmitiem piebrauksim.

—   Es gaidīšu, — večiņa rolaļīgā tonī atbildēja, it kā sarunātos ar pudeles brāli, kura ierašanos tiešām ar nepacietību gaidītu.

Pafnutjevs, neko vairāk neteikdams, aizvēra vāciņu un noglabāja telefonu kabatā. Uz Ņekļasovu viņš pat nepaskatījās. Jautājums bija noskaidrots.

—   Es rīt atbraukšu nedaudz vēlāk, — Andrejs ierunājās. — Jāpaņem benzīns.

—   Vai nauda tev ir?

—   Pavisam maz, Pāvel Nikolajevič.

Pafnutjevs parakņājās kabatās, paceldams katru atrasto banknoti tuvāk laternas gaismai, lai labāk saredzētu, un dažas iedeva Andrejam. Ņekļasovs tumsā nervozi sakustējās. Pafnutjeva un Andreja lietišķi neitrālās sarunas, acīm redzot, to ietekmēja daudz spēcīgāk nekā klaji izteiktie draudi. Viņš pēkšņi saprata, ka šie cilvēki nejoko, ka visu jau iepriekš nolēmuši, izplānojuši un sarunājuši, ka tos nemāc vairs ne šaubas, sirdsēsti un viņi patiešām var izpildīt savus draudus — aizvest pie pļāpīgās večiņas, un neviens nekad neuzzinās, kur viņš pēkšņi pazudis. Ņekļasovs šausmās sastinga, tikai tagad īsti iztēlodamies četrstūrainos krematorijas skursteņus, no kuriem naksnīgajās debesīs ceļas melni dūmi, kuri vēl pirnis dažām minūtēm bija viņš, Vovčiks Ņekļasovs. Un tā arī notiks, viņš skaidri saprata, ka neviens viņu nebaida, bet mierīgi izskaidro turpmākos notikumus, bez roku palaišanas, lamāšanās un pierunāšanas. Neļāva aiziet uz tualeti? Bet patiešām — kāpēc viņam vēl būtu vajadzīga tualete, ja viņš tik un tā drīz pārvērtīsies pelnos kopā ar visām savām drēbēm, starp citu — ļoti dārgām drēbēm, un būs pilnīgi vienalga, vai tās būs tīras vai netīras. Protams, ja Semjonovnai kaut kas neiepatiksies… Un tad kāda komercveikalā izkārs pārdošanai viņa melno kašmira mēteli, izliks modernās itāļu kurpes, uzvalciņu… Kāds to visu nopirks, valkās…

—    Atkārtoju vēlreiz, — klusumā pēkšņi atskanēja Pafnutjeva balss. — Ja es piezvanīšu, Vika būs mājās, bet apbēdināta mirks asarās… Brauksim uz krematoriju. Semjonovnai nepatīk, ja es neizpildu solījumu. Tas nemaz nav tik vienkārši… Viņa gatavojas, uzpošas… Temperatūrai jābūt vajadzīgajā augstumā…

Ņekļasovs pagriezās pret Pafnutjevu, kāri tverdams katru vārdu, bet tas apklusa, atkal atslīgdams sēdeklī.

—   Tā, — Ņekļasovs novilka. — Tā… Es neatceros no galvas telefona numurus.

Pafnutjevs pielēca sēdus, saķēris aiz drēbēm, pievilka Ņekļasovu sev tuvāk un tik strauji atrāva vaļā žaketi, ka pogas aizlidoja uz visām pusēm. Pārmeklējot kabatas, atrada kabatas portfeli, kuru tūlīt nometa uz priekšējā sēdekļa, saliekamo nazi un, visbeidzot, piezīmju grāmatiņu.

—    Vai te notiek laupīšana, puiši? — Ņekļasovs apjautājās, izplūdis tik platā smaidā, ka pat mašīnas salona pustumsā iemirdzējās viņa sniegbaltie zobi.

—   Tev domas nevirzās īstajā virzienā, — Andrejs neatskatīdamies noteica. — Ne jau par šādiem niekiem tev tagad jāuztraucas, smirdīgais āzi.

—   Par ko tad man būtu jāuztraucas?

—   Aiz kalniņa dūmi kūp, — iedziedājās Andrejs, bet, nenoturējis melodiju, sāka smieties.

—   Ko tas nozīmē?

—    Tā ir tikai dziesmiņa, Vovēik, dziesmiņa. Citiem vārdiem, dzeja un mūzika. Tev lo nesaprast.

Pafnutjevs ieslēdza mazu kabatas laterniņu un sāka šķirstīt Ņekļasova piezīmju grāmatiņu.

—   Kā numuru sameklēt? — viņš apjautājās.

Ņekļasovs klusēja. Viņš ilgi skatījās ārā pa mašīnas logu uz sa- lumsušo ielu, tad pievērsa skatienu tumsā viegli mirdzošajiem roku dzelžiem un visbeidzot pagriezās pret Pafnutjevu.

—   Jūs, puiši, esat iedzinuši mani stūrī… Bet, ja Vika līdz divpadsmitiem tiks nogādāta atpakaļ dzīvoklī? Kas tad notiks? Vai mani atbrīvosiet?

—   Protams, nē, — Pafnutjevs atbildēja. — Vikai mani jāsagaida mājās priecīgai un smaidošai.

—   Un ja tā arī notiks?

—    Tad mēs tevi nodosim milicijai. Pārnakšņosi pie Šalandas. No rīta izdomāsim, ko darīt tālāk.

—   Nu ko… Tas nozīmē, ka atbrīvosiet.

—   Domā, tev izdosies izgrozīties?

—   Savieno mani ar Leonardu…

—   Vai tad viņš pie tevis par dispečeru strādā?

—   Tas nav svarīgi… Galvenais, ka strādā, — Ņekļasovs pasmīnēja. — Kāda ir tavas sievas mīļākā krāsa?

—   Šokolādes brūna. Sarkana. Balta. Zila.

* * *

Pafnutjev§ P'e sava dzīvokļa durvīm piezvanīja tieši pusdivpadsmitos. Durvis atvēra Vika. Viņa smaidīja, bet izskatījās vairāk apjukusi nekā priecīga.

—   Paklausies, — viņa sacīja, — es neko nesaprotu… Viņi mani uz mājām atveda ar milzīgu «mersedesu». Izkāpjot no mašīnas, uz pleciem uzmeta šo manto, — viņa pamāja uz dīvāna pusi, uz kura bija uzmests grezns kažoks, — tad vēl atnesa rozes. Skaties — sarkanas, baltas… Tur ir vairāk nekā piecdesmit. Tās viņi nopirka no kāda tirgoņa pazemes pārejā, samaksāja veselu miljonu. Un tad vēl šī šampanieša kaste… Neko nesaprotu, — viņa vēlreiz atkārtoja, satraukti skatīdamās uz Pafnutjevu.

—   Viņi gribēja, lai tu pasmaidi.

—   Ak Dievs, kāpēc lai viņiem tas būtu vajadzīgs?

—   Mūžu dzīvo, mūžu mācies, — Pafnutjevs, ncnovilcis virsdrēbes, bezspēkā noslīga tieši uz brūnā kažoka. — Apsēdies, — viņš

uzsita ar plaukstu pa mirdzošo, zīdaino zvērādu.

* * *

Tas notika pēc pāris dienām. Pusdienlaikā pacēlis klausuli, Pafnutjevs izdzirda Ņekļasova spiedzīgos smieklus. Sākumā nenoticēja pats savām ausīm, nolēma, ka pārklausījies, bet jau pirmie sarunu biedra vārdi viņu pārliecināja par pretējo. Zvanīja Vovčiks Ņekļasovs.

—   Sveiks, Paša! Kā ar veselību?

—   Ļoti labi. Kas runā?

—   Vai nepazīsti? Ai, ai, ai! Savu labāko draugu vairs neatceries… Nav labi, Paša… Vovčiks traucē.

—   Tad jau tu zvani no kameras? — Pafnutjevs apjautājās.

—    No kameras jau esmu atvadījies, — Ņekļasovs apmierināts iesmējās.

—   Kā tas tev izdevās?

—   Tiesnesis nolasīja spriedumu… Nācās pakļauties tā gribai.

—    Un tevi tā vienkārši atbrīvoja? — Pafnutjeva pārsteigumam nebija robežu.

—  Jā, mīļais! Jā! Atbrīvoja! Es taču teicu, ka, tikko no tava dzelžainā tvēriena izraušos, būšu brīvs. Jā! Tikko izgāju pa vārtiem, tūlīt kopā ar puišiem aizdrāzos uz krematoriju, pie Semjonovnas!

—   Vai iepazināties?

—   Jā, un iepatikāmies viens otram. Un tagad, Paša, varu tev apsolīt, ka vairāk tev nebūs jāatrod sniegā atsevišķas cilvēku ķermeņa daļas… Patiesi, darbs jādara kārtīgi. Semjonovna apsolīja mani pieņemt jebkurā diennakts laikā. Paldies par labo padomu, Paša. Pats es lo nekad neizdomātu. Tu taču labi zini, ka, ja nav pēdu, meklēšana kļūst bezcerīga… Vai man nav taisnība?

—   Ko tev piesprieda tiesa?

—    Osorgins? To sauc par atbrīvošanu pret ķīlu… Puiši viņam kaut ko uzlika uz galda… Labi uzlika. Un viņš pieņēma lēmumu… Atbrīvoja no apcietinājuma līdz tiesas sēdei. Un, atklāti runājot, tiesāt jau nebūs par ko. Tikai neskaidras aizdomas, vairāk nekā.

—    Tikai pāris nogrieztu ausu, — Pafnutjevs piebilda. — Un cilvēku laupīšana…

—   Uti to pierādītu, vajadzīgi liecinieki, Paša.

—   Ir cietušais, — Pafnutjevs piezīmēja. — Viņš varētu būt labs liecinieks. Un arī tavs Jerhovs varonīgi turas.

—   Aizmirsti par viņiem, Paša! — spalgā balsī, zaudēdams savaldību, klausulē iekliedza Ņekļasovs. — Aizmirsti, skaidrs?! Aizmirsti!

—   Labi. Bet tevi, Vovčik, es nekad neaizmirsīšu.

* * *

Jau krietnu laiku apgabala prokurors Ņevrodovs izrādīja Pafnutjevam savu labvēlību, pieņemdams viņu jebkurā laikā, zinādams, ka izmeklēšanas daļas priekšnieks ar tukšām pļāpām un žēlabām pie viņa nenāks. Ja jau zvanīja un lūdza tikšanos, tātad nolicis vai tūlīt notiks kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Pafnutjevs, kā visi pieredzējuši profesionāļi, spēja paredzēt nākotnes notikumus, bet, tā kā viņš galvenokārt nodarbojās ar noziegumiem, tad izteiktie pareģojumi visbiežāk bija bēdīgi un bezcerīgi.

Pafnutjevs, savukārt, labi zinādams, ka Ņevrodovs vienmēr ar viņu parunās, velti prokurora uzticību neizmantoja.

Arī šajā rīlā, stundu nonīcis kabinetā un līdz apnikumam vērojis garāmgājējas un kūstošās sniega kupenas, viņš beidzot piegāja pie telefona un uzgrieza labi zināmo numuru.

—   Valērij Aleksandrovič? Pafnutjevs traucē.

—   Ā, Paša… Kā ar veselību?

—   Lieliski.

—   Un kā ar darbu?

—   Jo dienas, jo labāk. Vienkārši brīnišķīgi.

—   Ja tu tādā garā turpināsi atbildēt, vai zini, kas noliks? Neviens tev vairs neapjautāsies par veselību un darba lietām. Ne jau tāpēc cilvēki jautā, lai tu līksmā balsī paziņotu, ka ar tevi viss kārtībā… Pasaki, ka tev kaut kas sāp… Sak, sirsniņa dumpojas, pēdējā laikā kāja neklausa, bezmiegs moka, dzeršanā pats esi ieslīdzis, bet priekšniecība tikai lamā un draud atlaist no darba…

—    Valērij Aleksandrovič! — Pafnutjevs pārsteigts iesaucās. — Kā jūs to visu par mani zināt?!

—   Pats par sevi stāstīju! — Ņevrodovs iesmējās. — Pārsteidzīgi izklāstīju visas savas vainas! Labi, ko tu gribēji?

—   Vajadzētu satikties, Valērij Aleksandrovič.

—   Kad?

—   Vakar.

—   Skaidrs… Tad vakar arī vajadzēja atnākt.

—   Neuzdrošinājos.

—   Vai tu par sevi to saki?

—   Viss plūst, viss mainās, Valērij Aleksandrovič… Baidos kļūdīties, neattaisnot cerības, sarūgtināt…

—   Brauc tik šurp. Es gaidīšu, — un Ņevrodovs nolika klausuli.

Pēc piecpadsmit minūtēm Pafnutjevs iesoļoja uzgaidāmajā telpā.

Sekretāre uzmeta viņam tik bargu skatu, it kā būlu svēti pārliecināta, ka desmit gadi ieslodzījuma tam jau nodrošināti. Starp citu, Pafnutjevu tas nemaz nepārsteidza, jo visas sekretāres viņu sagaidī

ja vienādi: augstprātīgi, varētu pat teikt — nicīgi. Viņā slēpās kas tāds, ka tās uzreiz jutās bezgalīgi pārākas un tiesīgas runāt ar izmeklētāju nicīgā, nosodošā tonī, liekot manīt viņa niecību, un ka neko labāku tas nav pelnījis.

—   Es klausos, — meitene sacīja, un viņas sejā vīdēja bezgalīga vienaldzība. Tieši tā viņa skatījās uz plaisu sienā, uz beigtu mušu, kas mētājās starp loga stikliem, uz pašas atspulgu pēc vētraini pavadītas nakts. Lai gan maz ticams, ka šī meitene kādreiz vētraini pavadīja naktis, tad jau viņa labāk izprastu dzīvi un cilvēkus. Šķiet, ka viņas naktis bija rāmas un garlaicīgas.

—    Velti baltā ziema skaišas, — Pafnutjevs nopietni ierunājās. — Viņas laiks uz galu iet.

—    Ko, ko jūs teicāt? — meitene būtu pasmaidījusi, ja prastu, bet, tā kā šī spēja tai nebija dota, tad viņa tikai savilka seju nosodošā grimasē.

—   Pavasaris jau pie loga, — Pafnutjevs paskaidroja. — Pirmie putni zaros dzied.

—   Ko dara?

—    Dzied, — Pafnutjevs atbildēja. — Bet citus tikmēr aicina ieiet priekšniecības kabinetā. Vai prokurors te? — viņš familiāri noprasīja, satvēris durvju rokturi.

—    Ko jūs atļaujaties? — meitene uzlēca kājās un iespraucās starp Pafnutjeva karsto ķermeni un auksto durvju polslcrējumu.

—    Ziņojiet, — Pafnutjevs nesatricināmā mierā noteica. — Pāvels Nikolajeviēs ieradies. Tā arī pasakiet. Pats personīgi.

Pēc īsa brīža meitene samulsusi iznāca no kabineta un, apsēdusies pie sava galda, tūlīt iegrima darbā. Pafnutjevs pat nepakustējās. Viņš labi saprata, ka meitene nav pieradusi atzīt savas kļūdas, neuztraukties par muļķīgiem pārpratumiem.

—   Ko tad jūs sēžat? — viņa, galvu nepaceldama, pajautāja. — Ejiet iekšā.

—   Tātad drīkst?

—   Jūs drīkstat.

—    Ja jau tā, — Pafnutjevs iejutās kretīna lomā, — varbūt drīkst arī ar jums?

—   Lieciet mani mierā!

—   Starp citu, ko jūs šovakar darīsiet?

—   Kāpēc jums 1as būlu jāzina?

—    Nu… Mēs varētu vienoties kopīgos centienos, — Pafnutjevs saprata, cik jauna un skaista jūtas sekretāre un cik vecs un pretīgs viņš tai liekas, stāvēdams pie galda izspūris, pavirši noskuvies, ģērbies uzvalkā, kādu nekad nevilktu kāds no tiem biznesmeņiem, kuri dažkārt ieskrēja šai kabinetā, lai uzrakstītu paskaidrojumu, nodotu liecību, attaisnotos vai atpirktos.

—  Starp citu, — meitene pamācošā tonī iesāka, bet Pafnutjevs atļāvās vēl vienu dzēlienu, gluži nevainīgu, bet tomēr sāpīgu. Nenoklausījies pamācību līdz galam, viņš atvēra durvis un iegāja kabinetā.

—   Atkal piesienies manai sekretārei? — Ņevrodovs īgni noņurdēja. — Viņa, starp citu, ir meitene ar augstiem morāles principiem.

—   Kā tad jūs to zināt?

—   Pats pārliecinājos, — Ņevrodovs nosēcās.

—   Un kā? Vai sekmīgi?

—   Jā, visā pilnībā… Vairāk mani pie viņas nevelk.

—   Jūtos spiests jūsu spriedumu, Valērij Aleksandrovič, nedaudz koriģēt… Jūsu sekretāre ir no tām meitenēm, uz kurām nekad īsti nevar paļauties.

—   Kā to lai saprot?

—   Ja jūs par kaut ko nolemsiet pārliecināties vēlreiz, viņa izturēsies gluži citādi. Pagrieziens par simts astoņdesmit grādiem.

—    Es tam neticu, — Ņevrodovs, būdams pārliecināts par savu taisnību, iebilda, bet viņa balsi tomēr bija saklausāma neliela šaubu ēna.

—   Pamēģiniet pārbaudīt, — Pafnutjevs šķelmīgi pasmaidīja un, nodūris galvu, paslēpa acis, lai prokurors tajās nepamanītu velnišķi draiskās dzirkstis.

—   Labi, papļāpāji un pietiek, — Ņevrodovs noņurdēja. — Man pēc pusstundas jau jābūt mūsu Baltajā namā… Ko tu gribēji?

Pafnutjevs ērti iekārtojās pie mazā galdiņa, uzlika uz tā savu nobružāto mapi, atvēra to, bet tūlīt aizvēra, acīmredzot nolemdams, ka nopietnai sarunai dokumenti nebūs nepieciešami. Tic nepieciešami sīkām, sadzīviskām, saraustītām sarunām, kuru laikā tiek noskaidrots, kurš kuram un cik palicis parādā, kurš izvairās no maksāšanas, kurš melo un izliekas. Viņu abu sarunai tie tikai traucētu. Un Pafnutjevs apņēmīgi aizcirta mapi un aizbīdīja to līdz mazā galdiņa malai. Tad uzkrītoši vērīgi paskatījās uz lo vietu, kur mape atradās, pārlaida tai pāri pirkstu, tūlīt to uzmanīgi aplūkodams.

—   Kas tur ir? — Ņevrodovs neizturēja. — Vai putekļi?

—   Vai arī pulveris pirkstu nospiedumu noņemšanai.

—   Labi, Paša… Ķeries pie lietas.

—   Tad nu tā… Ir radušās dažas aizdomas, secinājumi… Minējumi. Mūsu pilsētā, Valērij Aleksandrovič, kaut kas briest.

—    Briest? — Ņevrodovs jutās pārsteigts un, pārliccis savu smagnējo ķermeni pāri galdam, caur pieri paskatījās uz Pafnutjevu. — Vai šaudīšanās tava drauga Leonarda restorānā nozīmē briešanu? Vai sprādziens tā blēža Ferdoļevska bankā ir briešana? Bildinām nogrieztas abas ausis un izbarotas suņiem… Tā paša Leonarda restorānā viens nošauts, bet otrs, tikko dzīvs, aizvests uz slimnīcu… Manam labākajam draugam Pafnutjevam kāds sievu nolaupīja, bet, kā runā, drīz atdeva atpakaļ… Tiesa, nezinu, kādā stāvoklī… Starp citu, kā viņa jūtas?

—    Sveika un vesela, — Pafnutjevs atteica. — Atgriezās mājās dzīva un smaidoša. Tieši tā, kā biju pieprasījis, — Pafnutjevam negribējās atklāt visas lietas detaļas, bet viņš sajuta, ka šie sīkumi nav tikai personīga lieta, tic raksturo viņu arī kā darbinieku.

—   Nesapratu? Kādas prasības?

—    Es izteicu laupītājiem savas prasības… Ja sieva pēc trim stundām smaidoša mani nesagaidīs mājās… Varu sadusmoties.

—   Kā tev to izdevās panākt?

—   Labāk pajautājiet, kā viņiem izdevās no viņas izvilināt smaidu.

—   Vai tiešām viņa atnāca smaidoša?

—   Jā, — Pafnutjevs cieši paskatījās Ņevrodovam acīs. — Ja būtu citādi, es par to vispār nerunātu.

—   Malacis. Neesmu tevī vīlies. Tu visu vari.

—   Tā bija mana personīgā lieta, pareizāk sakot, šī lieta skāra tieši mani. Tāpēc atļāvos nedaudz atkāpties no likumu normām…

—   Saprotu, — Ņevrodovs pamāja ar galvu. — Vai pastāstīsi, kā viss nolika?

—   Negribētos jūs, Valērij Aleksandrovič, nostādīt neērtā stāvoklī.

—   Tad nevajag arī. Turpini.

—   Visi tic notikumi, kurus jūs iepriekš uzskaitījāt, Valērij Aleksandrovič… Manuprāt… Tie ir tikai ziediņi. Vistrakākais ir tas, ka restorānā ievainotais pusmironis, kā jums labpatika norādīt… Sāka smieties. Un šo to man pastāstīja.

—   Ko tieši?

—    Nenovirzīsimies no galvenā… Viņš pastāstīja par Ņekļasova izdarītajiem varoņdarbiem un iecerētajiem nākotnes plāniem.

—   Vovčika? — Ņevrodovs precizēja.

—   Jā, tieši viņa… Pēdējo dienu laikā esmu bijis spiests šo Vovčiku diezgan tuvu iepazīt. Histēriķis. Fanātiķis. Paranoiķis. Varat attiecināt uz viņu jebkuru no šiem vārdiem un vēl citus arī… Runāju ar Vovčiku par savu sievu…

—   Tātad tas bija viņa roku darbs?

—    Protams. Neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā, visu pārpludinās ar asinīm.

—   Bet tu taču viņu aizturēji?

—    Aizturēju. Bet tagad viņš atkal uz brīvām kājām. Osorgins viņu līdz tiesai atbrīvoja.

—   Osorgins bija pie manis atnācis.

—   Sūdzēja bēdas?

—   Viņš ir pārbijies. Nezina, ko darīt.

—   Uzaiciniet tiesnesi no cita apgabala.

—    Ar to jau tagad nodarbojos. Zini, Paša, tas paņēmiens, ko izmantojām pagājušajā reizē, kad iesēdinājām Anciferovu… Šoreiz nederēs. Toreiz mēs uzaicinājām svešu tiesnesi. Tai sievietei, atgriežoties mājās, nebija iemesla baidīties. Bet šie vovčiki… Viņus nespēj atturēt ne attālums, ne transports, ne kādi citi šķēršļi. Tāpēc nebūs lielas atšķirības starp mūsu un kaimiņu apgabala tiesneša darbu. Viņi visi baidās notiesāt šādus cilvēkus.

—   Ko tad lai mēs iesākam? — Pafnutjevs vaicāja.

—   Jātiesā. Noteikti jātiesā.

—   Vovčiks tagad ir atbrīvots… Viņš taču nesēž, rokas klēpī salicis… Staigā tik un iebiedē visus lieciniekus, cietušos, tiesnešus…

—   Kāpēc tad visus… Tevi taču nav iebiedējis?

—   Bet Osorginu? Tam jau bikses pilnas!

—    Alnāeis pie manis, viņš izskaidroja savu lēmumu. Bija sameklējis, kur aizķerties, dažādus izņēmumus, pantus. Pajautāju, vai viņš saprot, kādus niekus melš. Saprotu gan, atbildēja. Zini, viņi sašāva Osorgina garāžu ar granātu metēju. Vai tu vispār saproti, kādas šodien ir garāžas? Mazas noliktavas. Tur savākts viss, kas pēc divdesmit gadiem vēl noderēs mašīnai, tās īpašniekam, viņa bērniem un mazbērniem. Dzelzs vārti nebija paredzēti granātu metēja lādiņiem. Nav grūti iedomāties, kāda izskatījās garāža pēc sprādziena. Bet visinteresantākais ir kas cits… Kad Žora Osorgins iegāja šajā postažā, viņš atrada tur zīmīti… Tajā bija apmēram tādi vārdi… Padomā, kas notiktu, ja sprādziena laikā te būtu atradusies mašīna? Lūk, kādu jautājumu uzdeva nezināmie labvēļi. Un, ja šai mašīnā tu sēdētu pats, 2ora Osor- gin? Tāds bija otrs jautājums. Un apakšā piezīme, ka tik laimīgas nejaušības pārāk bieži vis nenotiek… īsi sakot, lika saprast, ka, ja Osorgins nepratīsies, nākamajā reizē šāviņš trāpīs pa viņa mašīnu, pilsētas centrā, gaišā dienas laikā un no maza attāluma, varbūt pat no blakus stāvošās mašīnas, kas uz mirkli apstājusies pie luksofora… Vai tu visu saprati?

—   Man nav mašīnas.

—   Bet tev ir sieva, Paša.

—   Un vēl man patīk jūsu sekretāre.

—   Viņa ir pārāk nepieejama.

—    Kas attiecas uz nepieejamību, tur nu jūs abi kļūdāties. Var gadīties, ka visai drīz atklāsies interesanti fakti par viņas raksturu, iespējām un centieniem. Tas būs īsts sprādziens.

—   Vēl viens? — Ņevrodovs pasmīnēja.

—    Starp citu… Jūs pieminējāt sprādzienu Ferdoļevska bankā. Ņekļasovs noliedz savu saistību ar šo notikumu.

—   Kas tad cits viņam atliek?

—   Parasti viņš neslēpj savus varoņdarbus… Pats saprot, ka nevajadzētu ar tiem lepoties, bet nespēj atturēties. Tad, lūk, viņi abi uzskata, ka pilsētā parādījusies vēl kāda trešā banda. Pietiekami pārdrošs noziedznieku grupējums, kas nebaidās pieteikt karu pašam Ņekļasovam un Ferdoļevskim.

—    Bcl varbūt viss ir daudz vienkāršāk? Un viņi paši viens otram uzbrūk?

—    Man ari radās šī doma, bet arī šai gadījumā gaidāmi jauni slaktiņi. Tāpēc arī atnācu.

—   Ko tu ierosini?

—   Steidzīgi notiesāt Ņekļasovu. Un pastiprināti pievērsties Ferdoļevskim.

—    Kā pievērsties? — Ņevrodovs piesardzīgi palūkojās uz Pafnutjevu, baidīdamies izdzirdēt priekšlikumu, kas prasītu no viņa ne tikai drosmi, bet arī likumu ignorēšanu.

—   Aizturēt, nopratināt, pārmeklēt, pārbaudīt visus bankas dokumentus… Sarīkot konfrontāciju ar cietušajiem. Atņemt licenci.

—   Un kāds tam visam būtu pamatojums? — Ņevrodovs sabozies pajautāja.

—   Valērij Aleksandrovič, — Pafnutjevs lēni novilka. — Sauksim lietas īstajos vārdos… Laiki mainījušies. Domāju, nekad vairs nebūs tā, kā bija agrāk. Pat tad, ja atgriezīsies kādreizējās cerības. Tas vienalga būs kaut kas jauns. Jūs pats reiz sacījāt, ka drīz pienāks brīdis, kad mēs abi būsim palikuši pēdējie šai karā…

—   Turpini, Paša.

—     Mēs neko nepanāksim, ja darbosimies likuma noteiktajās robežās.

—   Tu ierosini pārkāpt likumu?

—   Es ierosinu neskatīties uz lo kā uz svētbildi uz katra soļa.

—   Vai tas ir pārmetums?

—   Tā nerunājiet, Valērij Aleksandrovič, nevajag … Jūs taču zināt, ka es jums neko nevaru pārmest. Labāk neapspriedīsim ne jūs, ne mani, ne vēl kādu citu. Runāsim tikai par lietu. Atcerēsimies mūsu seno norunu… Uzvara — jūsu, bet sakāve mana. Mēs nedrīkstam ilgāk gaidīt! Mums nekad nekļūs vieglāk. Tikai ar katru dienu grūtāk.

—   Vai gribi, atklāšu tev noslēpumu? — Ņevrodovs apjautājās.

—   Gribu.

—    Man ieteica pameklēt citu vietu, likdami saprast, ka ar manām lietišķajām spējām tam nav nekāda sakara, šoreiz tas ir tīri politisks lēmums. Ne visiem patīk mani uzskati. Un ja vēl viņi pieķers mani likuma pārkāpumā…

—   Šai grēkā jūs var pieķert jebkurā brīdī.

—   Vai tad es tik bieži pārkāpju likumus?

—    Nē, bet likums ir tik stiepjams jēdziens, ka jebkuru cilvēku var apvainot tā neievērošanā. Pat Sokrātu piespieda iedzert indi. Tieši šī iemesla dēļ. Necienīja likumu.

—   Un kāds būtu secinājums? — Ņevrodovs īgni pajautāja.

—    Izrāpties no ierakumiem. Jā, jūs izsauksiet uguni uz sevi, kļūsiet par mērķi mūsu slaveno snaiperu lodēm, jā. Bet daudzi cilvēki sāks jūs arī atbalstīt…

—   Tu piedāvā pastaigu pa naža asmeni?

—    Staigāsim abi kopā. Naža asmens, Valērij Aleksandrovič, ir lieliska vieta pastaigām. Briesmu tuvums uzmundrina, jūsu neparedzamā rīcība attālina gan draugus, gan ienaidniekus, bet jūs tikai ejat un ejat… Vientuļš, mierīgs un smaidošs. Vai nav jauki?

Ņevrodovs pārlaida smagnējās plaukstas pār gaļīgo seju, un, kad Pafnutjevs atkal ieraudzīja viņa acis, tajās jau spīdēja draiskas uguntiņas.

—   Vai tēju dzersim? — Ņevrodovs pavaicāja.

—     Vai tad viņa lo prot uzvārīt? — Pafnutjevs pamāja uz durvju pusi.

—   Ja vēl neprot, iemācīsim, ja negribēs, piespiedīsim! — izmisīgā apņēmībā noteica Ņevrodovs un nospieda zvana pogu, iesaucot sekretāri kabinetā.

—    Tas jau man patīk, — Pafnutjevs pagrozīja plecus, cenzdamies izskatīties pēc iespējas slaidāks un pievilcīgāks, jo sekretāre jau vēra durvis.

* * *

Ņekļasovs nervozēja. Viss krita ārā no rokām, ko nu krita, viņš meta zemē visu, kas tam gadījās ceļā. Tādu neviens viņu sen nebija redzējis. Skaidri redzams — Vovčiks ir uztraucies, radusies jauna iecere, bet viņš nespēj .izlemt, vai to realizēt, vai ne. Atteikties šoreiz būtu daudz grūtāk, jo tad viņš uzreiz zaudētu pašpaļāvību, pēc kuras visu mūžu bija tiecies, gluži vienkārši ļautos bailēm un izmisumam. Pēdējā laikā Ņekļasovs aizvien biežāk izjuta šīs bailes.

Ģērbies melnā neaizpogātā mētelī un aplinis ap kaklu garu, baltu šalli, kuras gali sniedzās gandrīz līdz ceļiem, uzāvis spožas kurpes ar smailiem purniem, viņš, bāls un kalsns, skraidīja pa dzīvokli vai bezmērķīgi braukāja ar lielo «mersedesu» pa pilsētu. Miesassargi, viņam neredzot, tikai raustīja plecus un neziņā plātīja rokas, gaidīdami, kad šī histērijas lēkme beigsies. Bet lēkme, kā likās, tikai pieņēmās spēkā un beidzot izpaudās dažos rīkojumos.

— Vajadzētu atslābināties, puiši, — viņš laiku pa laikam noteica. — Vajadzētu atslābināties. Vai ne? — un atsedza smaidā neticami baltos zobus, kas bija izgatavoti vai nu Vācijā, vai Šveicē — kur īsti, viņš pats vairs neatcerējās. Ņekļasovs smaidīja ilgi un daudzsološi. Un viņa tuvākie draugi saprata — Vovčiks ir kaut ko izdomājis.

Pēc incidenta ar Pafnutjevu vairākas dienas viņš trakoja, nespēdams pārciest izjusto pazemojumu un nemitīgi meklēdams iespēju atslābināties un atjaunot garīgo līdzsvaru. Atceroties, ar cik skaļu troksni salūza Anciferova kabineta loga rāmis kopā ar kailo režģi, izkrītot ne tikai pagalmā, bet biedējošā nakts tumsā, bezgalībā, ielaižot telpā sniegputeni un aukstumu, atceroties sevi tik bezpalīdzīgu līdzās tam riebeklim Pafnutjevam… O, un kā viņš smīnēja, kā vilka ārā no kabineta, kā vadāja pa pilsētu pēc benzīna smirdošajā vecajā «žigulī»…

Mētelis vēl aizvien oda pēc benzīna un kaut kādām lētām eļļām, pelnu trauka un cigarešu nodeguļiem. Un viņš, Vovčiks Ņekļasovs, bija spiests sazināties pa saviem sakaru kanāliem un atcelt, atcelt, steidzīgi un drudžaini atcelt paša rīkojumus un prasības. Un pavēlēt puišiem nopirki tās rozes, kažoku… Bet Pafnutjevs pa lo laiku sēdēja, atzvilis sēdeklī un jutās situācijas noteicējs, o, kāds viņš bija noteicējs. Un viņš, Vovčiks Ņekļasovs, pazemojās, lūgdams nesadedzināt viņu smirdošajā krematorijas krāsnī…

Tikko šīs ainas atausa atmiņā, Ņekļasovs sažņaudza mazās, kaulainās dūrīles un sila ar tām pa visu, kas vien gadījās pa rokai — «mersedesa» roku balstiem, restorāna galdiņu, paša ceļgaliem. Atceroties murgainās nakts nolikumus, domas sāka juki, un viņš vairs nespēja skaidri izrunāt nevienu vārdu. Lūpu kaktiņos parādījās putas, acis drudžaini-šaudījās uz visām pusēm — ko izdarīt, ko sagraut, lai tikai atbrīvotos no šī necilvēcīgā sasprindzinājuma un iznīdētu neciešamās atmiņas. Un apkārtējie cilvēki tūlīt apklusa, saplūda ar apkārtni, cenzdamies kļūt neredzami, nogaidot, kad mitēsies Ņekļasova dusmas, kuras, kā visi to zināja, varēja būt briesmīgas un izraisīt asiņu plūdus. Likās, ka šoreiz ļaunākie paredzējumi tiešām piepildīsies.

—   Tev taisnība, Vovēik, — Anciferovs viņam atbildēja, reiz apsēdies tam līdzās pie galdiņa restorāna stūrī. — Jāatslābinās.

—   Vai tev ir kāds priekšlikums? — Ņekļasovs īgni pajautāja, jo pēdējā laikā viņš pastāvīgi bija nīgrā noskaņojumā.

—    Viens no maniem draugiem nesen atgriezās no Taizemes, — Anciferovs sapņaini pasmaidīja — acīmredzot drauga stāsti tam bija gājuši pie sirds. — Bet atgriezās ar grūtībām, ar lielām grūtībām.

—   Vai naudas aptrūkās?

—   Ne jau par to runa… Braukt mājās vairs negribējās.

—   Tad būtu palicis! — Ņekļasovs paraustīja kalsnos plecus.

—   Lai paliktu, naudas gan bija par maz, jo šī lieta tur kūst kā ledus saulē, izslīd kā smiltis caur pirkstiem.

—   Tad vajadzēja sēdēt mājās! — Ņekļasovs norūca.

—   Tagad jau sēž. Un gremdējas atmiņās.

—   Un ko tad viņš atceras?

—   Taizemē ir tāda vietiņa, šķiet* kūrorts, saucas Pataija. Cilvēki no turienes atgriežas mājās tik pārguruši un nomocījušies, ka pēc tam .visu atlikušo dzīvi to vien dara, kā krāj naudu, lai vēlreiz tur kaut uz dienu, kaut uz stundu nokļūtu.

—    Paskat, kā! — Ņekļasovs sāka kļūt ziņkārīgs. — Kas tad viņus tur tā nomoka?

—    Mīlestība, Vovēik, tikai mīlestība spēj cilvēku novest līdz tādam stāvoklim. Vai arī mīlas alkas, kas ir vēl mokošākas un smagākas.

—    Stāsti, Leonard, stāsti vien, — -Ņekļasovs mudināja. — Es uzmanīgi klausos.

—   Tātad tā, Vovēik… Sievietes tur ir neparasti maza auguma… Un neparasti skaistas. Bet temperaments tām tāds kā… Nu, kā lai tev to pasaku.

—    Kā mūsu tehnikumu audzēknēm, — Ņekļasovs pateica priekšā.

—   Jā, varbūt tev taisnība. Tur viss noorganizēts tā, ka nav iespējams kaut vienu dolāru saglabāt atpakaļceļam. Viņiem ir trejādas masāžas… Vari izvēlēties jebkuru…

—   Bet, ja man sagribēsies visas trīs uzreiz?

—    Diezin vai kas labs iznāks, jo laizemieles tev tikai drūzmēsies apkārt, viena otru traucēdamas.

—    Tas būs lieliski! — Ņekļasovs iesaucās. — Viņas vairāk iekarsīs.

—   Par to, Vovēik, galvu nelauzi, kaisles viņām tāpat pārpārēm. Ka tikai tev pašam tā azarta nepietrūktu! Tātad trīs veidu masāžas… Pirmais veids ir visnevainīgākais… Tu guli, bet viņa tevi masē, ar saviem sīkajiem, maigajiem un kaislīgajiem pirkstiņiem iz- glāsta visu tavu ķermeni.

—   Un es guļu? — Ņekļasovs neticīgi pārjautāja.

—   Jā. Tu guli.

—   Bet vai tu iemigtu?

—   Tur jebkurš aizmigs, jo viņu maigie pirkstiņi pieskaras visjūtīgākajām un maigākajām ķermeņa vielām…

—   Bet ja es viņu nodrāzīšu?

—   Nekādu problēmu, bet las jau būs otrais masāžas veids.

—   Un kāds būs trešais?

—    Kad tu nodarbosies tikai ar to… Tā kā eiropieši ir lielāka auguma, bet taizemietes maziņas, tad vienu cilvēku parasti apkalpo vairākas meitenes…

—  Redz, kā, — Ņekļasovs bija acīmredzami pārsteigts par bezgala dažādajām dzīvības izpausmes formām uz zemes un to savdabīgajiem paradumiem un tradīcijām. — Un… Vai viņas visas ir skaistas?

—   Citādas nemaz darbā nepieņem, — Anciferovs stingri noteica. — Neglītās tur strādā virtuvē.

—   Tas ir pareizi, — Ņekļasovs piekrita. — Ļoti prātīgi… Bet… Kā ar cenām?

—    Vovēik! — Anciferovs iesaucās. — Kapeikas! Samaksā piecdesmit dolārus — un nakls būs tava.

—   BeZ^ dzērieni? Uz mana rēķina?

—    Viņas nedzer! Vovčik! Ko tu runā? Viņām taču jāsaglabā forma. Visu nakti jānoraujas melnās miesās.

—    Tā jau gan, — Ņekļasovs piekrita. — Būs jāaizbrauc, — viņa acis bija dīvaini aizmiglojušās. — Būs jāaizbrauc. — Sejā joprojām saglabājās eksotisko mīlas stāstu raisītā miglainā izteiksme, kad viņš, satvēris Anciferovu aiz kaklasaites, pievilka to sev tuvāk un atsedza platā smaidā sniegbaltos zobus. Un acis pēkšņi pārvērtās. Joprojām palikdamas miglainas, tās piepeši iemirdzējās neveselīgā spīdumā, un Anciferovs izbijies saprata, ka Ņekļasovs vairs nav spējīgs atbildēt par savu rīcību. — Saki, Leonard, tu taču esi agrāk strādājis prokuratūrā?

—   Jā, esmu strādājis, — Anciferovs mēģināja atbrīvoties, bet Ņekļasovs vēl stingrāk sažņaudza rokā kaklasaiti.

—   Tu taču zini visādus noslēpumus? Vai ne? Pirms tevi pieķēra kukuļņemšanā, tu baudīji dažādas priekšrocības?

—    Vovčik! — Anciferovs nevarēja ciest, ka kāds tam atgādina par darbu prokuratūrā, par bijušo augsto posteni. Viņš pēkšņi sajutās apvainots un pazemots — kaut kāds zaglis un noziedznieks pievilcis viņu sev klāt aiz kaklasaites, sažņaudzot kaklu, bet viņam vēl tādā stāvoklī ar to jāsarunājas… Anciferovs strauji atvirzījās, iztaisnojās, bet Ņekļasovs, uztvēris viņa pēkšņo garastāvokļa maiņu, palaida vaļā kaklasaiti, un Leonards ar pūlēm noturējās, lai atmuguriski nenokristu no krēsla.

—   Cik tu esi kļuvis nervozs, Leonard, — Ņekļasovs smaidot noteica. — Un satraukts… Nesaprotu, kas ar tevi pēdējā laikā notiek.

—    Uzvedies pieklājīgāki Tad nekas nevienam nenotiks! — Anciferovs atcirta, cenzdamies kaut ar šiem vārdiem saglabāt pašcieņu.

—   Tomēr! — Ņekļasovs sacīja. — Ar maniem draugiem vienmēr kaut kas notiks, vai nu tas tev patīk, vai ne. Vismaz tik ilgi, kamēr būšu dzīvs… notiks.

—   Tā jau ir lava darīšana!

—   Nē, Leonard, — Ņekļasovs Anciferovam gar degunu nošūpoja tievo, kādas slimības izkropļoto rādītājpirkstu. — Nē, — viņš atkārtoja, virzīdams pirkstu no vienas bijušā prokurora acu zīlītes uz otru, un Anciferovs, pats to neapjauzdams, pret savu gribu, sekoja

ar skatienu slepkavas kroplā pirksta svārstībām. — Tā ir mūsu kopējā lieta. Kopš zināma laika. Vai ne? Tu man piekriti?

—    Kā sacīsi, Vovčik, kā sacīsi, — Anciferovs pavīpsnāja, cenzdamies saglabāt pašcieņu un tiesības uz personisko viedokli.

—   Tā arī saku, — Ņekļasovs, līdzjūtīgi un reizē nežēlīgi smaidot, atbildēja. Viņš lieliski saprata Anciferova izteikto vārdu jēgu un tūlīt nogrieza tam visus atkāpšanās ceļus.

Mūsos slēpjas neiznīdējama vārdu izjūta, mēs pamanāmies saskatīt jēgu visparastākajā ņurdēšanā, plecu raustīšanā vai šķelmīgā acu skatā, nemaz nerunājot par vārdiem. Bezjēdzīgo ķildu laikā notiek tik smalka domu un jūtu apmaiņa, ka, jāatzīst, nav pasaulē vairs otras tik bagātas valodas kā krievu. Ņekļasovam nebija pārāk laba izglītība, ja vispār kāda bija, un pasauli viņš uztvēra diezgan pelēcīgi un viennozīmīgi, arī tā vārdu krājums bija niecīgs, bet cik precīzi viņš atrada īstos vārdus un intonācijas. Pāris vārdu, un nav vairs Anciferova, drupās sagrauta viņa patmīlība, izglītība, ievērojama cilvēka dzīves pieredze… Un nevajadzēja teikt nekādas rupjības, vēl sliktāk, rupjība izteiktos vārdus mīkstina, bet cilvēks, kas izsakās pieklājīgi, allaž liekas cietsirdīgāks, stingrāks un nežēlīgāks.

Jā, tā tas ir!

Uz tādu cilvēku apkārtējie skatās nelabvēlīgi, saskata viņā ienaidnieku, kurš ir ne tikai augstprātīgs, bet ari nevēlas ar pāris rupjībām mīkstināt savus skarbo pārliecību. Un nebeidzamie «atvainojiet», «lūdzu», «esiet tik laipni» izteiktos vārdus padara vēl bargākus, īsti gan neuzsverot runātāja ļaunumu, tomēr noteikti liecinot par viņa nepielūdzamo un augstprātīgo raksturu.

Arī visnopietnākais un pazemotākais cilvēks reiz sacelsies, tam notrīsēs sirds un krampjaini noraustīsies vaigu muskuļi… Un tad „ viņš pateiks visu, kas sakrājies uz sirds. Tieši tā arī nolika ar An- ciferovu, tik tālu viņu bija novedušas Ņekļasova muļķīgās runas.

—   Ko tu gribi, Vovčik? Vai tev kas sāp? — Anciferovs apjautājās, lieliski apzinādamies, ka otro jautājumu uzdot nevajadzēja — Ņekļasovam pastāvīgi kaut kas sāpēja vai smcldza. Anciferovs bija pietiekami vērīgs, lai to ievērotu. Bet ne jau las bija slikti, ka viņš ievēroja, bet gan, ka to skaļi, visiem pie galdiņa sēdošajiem dzirdot, pateica.

Izdzirdīs pēdējo jautājumu, Ņekļasovs apmierināts palocīja gaivu. Tieši to jau viņš bija vēlējies, tagad tas varēja atļauties visu, varēja izrīkoties ar šo cilvēku, kā vien tīk.

—   Kā tev ar ausīm? — Ņekļasovs nevainīgi apjautājās.

—    Kam tad jābūt? — Anciferovs nesaprata un instinktīvi pataustīja vienu, pēc tam otru ausi.

—   Vai vēl atrodas savās vietās?

—    Atrodas gan, — Anciferovs atbildēja, pēkšņi nobālēdams. Viņš saprata doto mājienu. Un zināja, labi zināja, ka Ņekļasovs vārdus vējā nekaisa. Ne jau tāpēc, ka būtu apzinīgs, bet tāpēc, ka, kaut ko pateicis, juta nepieciešamību to arī izdarīt, lai neviens nesāktu šaubīties par viņa rakstura stingrību un apņēmību.

—   Skaistas ausis, — Ņekļasovs nomurmināja un, pacēlis baltvīna glāzi, lo vienā malkā iztukšoja.

—    Kas tad tevi īsti uztrauc? — Anciferovs pajautāja, uzdodams jautājumu nedaudz maigākā formā, tomēr ietverdams tajā iepriekšējo jēgu.

—    Mani uztrauc Jerhovs. Esmu dzirdējis, ka viņš kļuvis pārāk pļāpīgs.

—    Kas tev lo pateica? — Anciferovs jautāja ne lik daudz ziņkāres dzīts, cik vēlēdamies uzturēt sarunu, pajautāja, nedomādams, ko vaicā.

—   Varu pateikt, ja jau tevi tas tik ļoti interesē… Varu… Tikai kopējās zināšanas mūs sasaistīs vēl ciešākām saitēm, Leonard.

—   Tad nesaki. Kas tur liels, — Anciferovs attapās, bet bija jau par vēlu. Cilpa cieši savilkās tam ap kaklu, un viņš lo skaidri sajuta.

—   Osorgins pateica… Tiesnesis. Vai pazīsti tādu?

—   Esam tikušies.

—    Viņš man arī izstāstīja visus sīkumus, kas saistīti ar tava drauga Pafnutjeva sagatavoto krimināllietu.

—    Uz mani tas neattiecas, — Anciferovs ne tikai atkāpās, bet izmisīgi metās bēgt, bet Ņekļasovs neizlaida grožus no saviem līkajiem pirkstiem.

—   Leonard… Tu lūdzi mani dalīties ar tevi savās zināšanās, visslēptākajās zināšanās. Kāds par tām būtu ar mieru lielu naudu samaksāt, cits varētu ne tikai lauzt kaklu, bet arī zaudēt krēslu un galdu… Bet tu tomēr pajautāji. Pajautāji taču? Drauga vēlēšanās man ir kā likums. Es tūlīt pat atbildēju. Bet tu pēc tam izliecies, ka vispār to neesi vēlējies zināt… Tā nevar, Leonard. Tu rīkojies nepareizi.

—   Jā, — Anciferovs bija spiests piekrist. — Jūtos vainīgs.

—   Tā jau cita lieta. Tagad tu esi mans parādnieks.

—   Man tā vien liekas, ka tagad vienmēr būšu tavs parādnieks!

—   Anciferovs nervozi iesmējās.

—    Protams, — Ņekļasovs piekrītoši pamāja. — Jo es vienmēr pirmais steidzos tev pakalpot, pastāvīgi par to vien domāju, kā iepriecināt savu draugu Leonardu, kā viņam pateikties par laipnību… Gan noslēpumus atklāju, gan cicmakukuļus vedu no tālām zemēm,

—   Ņekļasovs pavilka uz augšu Anciferova uzvalka piedurknes malu un zīmīgi paskatījās uz pulksteni. — Ir jau vēls, laiks posties, puiši. — Tādējādi viņš restorāna direktoram atgādināja, ka zelta pulksteni, tāpat kā savus sniegbaltos zobus, atvedis no Šveices. — Kur atrodas Jerhovs? — viņš pēkšņi čukstus pajautāja, mainīdams sarunas tēmu un klusinādams balsi.

—   Nesaprotu? — Anciferovs nedaudz atvirzījās.

—    Tu visu labi saproti. Man vajadzīgs Jerhovs. Ja nebūs vairs Jerhova, nebūs ari tiesas. Skaidrs?

—   Kā lai cs zinu, kur viņš atrodas?

—    Tā ir lava problēma. Tu esi prokurors, liels priekšnieks, lem cilvēku likteņus, paziņo spriedumus, — Ņekļasovs ņirgājās. — Tev jāzina.

—   Vovčik, tu kaut ko jauc…

—    Netēlo, Leonard, muļķi. Nav vajadzības… Ziņoju, ka ir saņemta informācija… Jerhovs pārvests uz slepeno dienesta dzīvokli. Dziedē brūces un skrīvē liecības. Prokuroram gan būtu jāzina, kur atrodas dienesta dzīvokļi, kā tic tiek apsargāti, kādi tur telefoni un citi sakaru veidi.

—    Pa šo laiku viss būs mainījies… — Anciferova balss neskanēja pārliecinoši. — Tas bija tik sen…

—    Mainīti var būt tikai tālruņu numuri. Bet tie man nav vajadzīgi. Es gribu zināt adresi. Un dabūt rokā Jerhovu, dzīvu vai mirušu. Un vēl, — Ņekļasovs pievirzījās tik tuvu Anciferovam, ka tam nāsīs iesitās kādu zāļu salkanā smaka. — Ja būs tiesa, tevi

jau tiesās pēc citiem pantiem, un tu nokļūsi tur, kur nebūs neviena bijušā grāmatveža, pogainā vai prokurora. Tur sēdēs mūsējie — slepkavas un izvarotāji. Es jau tur izdzīvošu, bet tu… Šaubos. Ļoti šaubos. Vai pieleca?

Anciferovs zināja, ka agrāk vai vēlāk, bet noteikti izdzirdēs šo jautājumu. Un Ņekļasovs līdz šim par dienesta dzīvokli nebija ierunājies tikai tāpēc, ka nezināja par tā eksistenci vai šī doma tam vienkārši nebija ienākusi prātā. Un bijušais pilsētas prokurors saprata, ka tieši tagad, šai brīdī, izšķiras viņa liktenis. Līdz šim viņa attiecības ar Ņekļasovu un Ferdoļevski bija visai nosacītas un grūti pierādāmas. Vienmēr varēja atsaukties uz jaunās nodarbošanās specifiku vai izlikties vienkārši par muļķi, skaidri zinot, ka ne Ferdoļevskis, ne šis pats Ņekļasovs ncizpļāpāsies, jo viņš tiem vēl varētu noderēt.

—   Leona—a—ard! — Ņekļasovs iedziedājās, izraudams Ancifc- rovu no dziļajām pārdomām. — Vai tu neesi aizmirsis, ka es arī te vēl atrodos?

—   Tā ir mana karstākā vēlēšanās — aizmirst tevi, — Anciferovs pasmaidīja. — Tikai baidos, ka tā nekad nepiepildīsies.

—   Tavas domas aizklīdušas neceļos, Leonard.

—   Par ko tad man būtu jādomā?

—   Par savām ausīm.

—   Beidz, Vovčik, neaizraujies. Par ausīm tu jau runāji, — Anciferovs stingri noteica. — Neatkārtojies! Bet varbūt tev ar atmiņu kaut kas nav kārtībā?

Ņekļasovs izbrīnījies palūkojās uz Anciferovu, ieskatījās viņa acīs, saltās un nepiekāpīgās, un saprata, ka ne jau pārskatīšanas pēc tas bija iecelts par prokuroru, vecais tvēriens vēl bija jūtams, • arī cietumā pavadītais laiks bija devis zināmu rūdījumu.

—    Man vajadzīgs Jerhovs, — Ņekļasovs nedaudz maigākā tonī atkārtoja, papliķēdams Anciferovam plaukstu, it kā lūgdams piedošanu par bargajiem vārdiem. Sak, draugi vien esam, nav ko saasināt attiecības.

—   Viņš noteikti tiek apsargāts.

—   Par to es parūpēšos.

—   Atkal līķi? — Anciferovs vaicāja.

—   Ja jau tev tas liekas tik svarīgi, varu apsolīt… Līķu nebūs.

—   Bez tiem jau neiztiks, — Anciferovs izmeta. — Tu jau citādi strādāt neproti.

—   Man vajadzīgs Jerhovs, — Ņekļasovs atkārtoja.

—    Kāda velna pēc? Tevi atbrīvoja, pase ir, laid uz Kipru un pēc sirds patikas atpūties. Ko? Bet varbūt uz Taizemi pie mazajām skaistulēm, kuras visādi centīsies tev izdabāt…

—   Tur būs garlaicīgi… Man labāk patīk šeit. Tur es būšu mēsls. Skaidrs? Nevērtīgs suņa mēsls… Atpūtnieks ar biezu maku. Un tikai.

—   Un kas tad tu esi šeit? — Anciferovs pavīpsnāja.

—    Šeit, Leonard, es atpūtnieks neesmu. Un tu to labi zini. Man te patīk. Šeit esi tu, Jerhovs, prokuratūra, Ferdoļevskis, tā pussprāgusī uts… Dzīve sit augstu vilni. Un es dzīvošu šeil, līdz kāds mani novāks. Man vajadzīgs Jerhovs, Leonard!

—   Tu pārvērtē manas iespējas, Vovčik. Es neesmu tik visvarošs, kā tev liekas.

—    Nē, Leonard, tu pats sevi par zemu novērtē. Un vēl, zini, man gluži vienalga, Kāds īstenībā esi. Tu man esi vajadzīgs tieši tāds, kādu tevi esmu iztēlojies. Vai zini, kā lai dziesmā dzied? Ak, tu jau dziesmas nedziedi, tāpēc arī nezini… Ja esmu tevi izdomājusi, tad kļūsti tāds kā sapnis mans. Saprati? Tikai tad, ja to izdarīsi, tavs nožēlojamais krogs varēs darboties arī turpmāk, neskatoties uz to, ka te gāja bojā mani puiši un es pats liku pakļauts nāves briesmām. Vai gribi, pastāstīšu tev savas slēptākās domas, visneprātīgākās nojautas? Vai gribi?

—   Stāsti vien, — Anciferovs nopūtās.

—   Man liekas, ka tu arī piedalījies pret mani organizētajā sazvērestībā, vēlēdamies no manis atbrīvoties. Tu taču to vēlējies, Leonard. Tev tagad ģīmī jaušamas ciešanas. Tu nespēj paciest, ka es te sēžu.

—   Es nespēju paciest, ka runā muļķības.

—    Bet kāpēc apšaudīja mūsu galdiņu? Kā viņi no ielas varēja redzēt, ka mēs sēžam tieši pie šī galdiņa? Paklusē, es pats atbildēšu. Viņi zināja, kur šaut, jo tu pats tiem pateici,' pie kura galdiņa mūs apsēdināsi. Tā nu viņš šāva tiešā tēmējumā uz mums. Man vienkārši palaimējās, ka vēl esmu dzīvs… Tikai . nezinu, kā tev pašam būs ar to izdzīvošanu… Bet tev tagad būs iespēja pierādīt savu nevainību… Jā, Leonard, jā! Tu liki mums atstāt virsdrēbes tavā kabinetā, nosēdināji pie tā galdiņa, bet, kad ieradās las mūlāps Pafnutjevs, tūlīt atdevi visas mūsu drēbītes, sak, Jūk, kas te bija, ņemiet tik ātrāk ciet…

—    Tu pats netici tam, ko saki, — Anciferovs atbildēja, tikai tagad īsti apjauzdams, cik bīstams bija Ņekļasovs un cik neprātīgas idejas varēja vērpties viņa slimajās smadzenēs.

—   Tevi tagad var glābt tikai viens cilvēks, — Ņekļasovs noteica, nozibinādams nedabiski baltos zobus.

—   Nu? — Abcifcrovs pajautāja.

—   Jerhovs.

—   Es nožēloju, ka vispār esmu ar tevi sapinies.

—    Nevajag nožēlot. Tu tur neko nevarēji mainīt. Es biju tas, kurš nolēma ar tevi saistīties, Leonard. Un to nenožēloju. Pārāk garšīgi tavā restorānā vis negatavo, bet ēst var. Ir arī tualete, nav jāmaksā tūkstoš rubļi tur tai smirdīgajā caurumā, — Ņekļasovs pamāja ar roku kaut kur sev aiz muguras. — Dažreiz pa kapeiciņai no tevis arī atlec…

—   Tos miljonus tu sauc par kapeiciņām?! — Anciferovs ierēcās.

—   Kā tad lai tos sauc? Kapeikas vien ir! .

—   Tad neprasi!

—   Tu jau neliksies mierā, kamēr nebūsi iedevis! — Ņekļasovs iesmējās un atkal papliķēja Anciferova plaukstu. Sak, neapvainojies, es jau tikai jokoju. Un skaļi piebilda: — Jokoju.

—   Tā neviens nejoko, — Anciferovs lēni atteica.

—    Tā nu nesaki… Kad runa ir par mani, viss kas var noliki, Leonard. Zini, kāpēc tev tik bieži neveicas? Tu nekādi nespēj aizmirst savu pagātnes spožumu. Labāk aizmirsti. Tie laiki sen pagājuši. Pēc tiesas, pēc soda izciešanas tu vēl varēji atkal kļūt par prokuroru. Varēji, — Ņekļasovs uzsita ar pirkstu pa galdu, uzsvērdams savu pārliecību. — Sak, tiesa kļūdījās, las viss tikai pārpratums… Bet tagad, kad esi kļuvis par restorāna īpašnieku, tev atpakaļceļš slēgls. Viss, tilti sadedzināti.

Anciferovs uzmeta Ņekļasovam raižpilnu un reizē izbrīnītu skatienu. Izrādījās, ka šim operetes varonim piemīt arī veselais saprāts. Ņekļasovam bija taisnība — pēc iznākšanas no cietuma viņš viegli varētu atgūt veco posteni. Pietiktu, ja Halandovskis avīzē nopublicētu atzīšanās vēstuli, nožēlojot savas provokācijas… To būtu viegli noorganizēt. Bet tagad, pēc restorāna…

—   Tā taču ir. Vai ne? — Ņekļasovs pavaicāja, it kā spētu lasīt Anciferova domas.

—   Laikam jau tā būs…

—   Tagad tu esi mūsējais, Leonard… Bet tu jau tas vienmēr esi bijis, — Ņekļasovs paziņoja.

—   Tu gribi teikt…

—    Tavas domas un rīcība vienmēr bijušas noziedzīgas. Un, ja ari nebūtu šī apkaunojošā kukuļņemšanas gadījuma, tevi pieķertu kādā citā, varbūt daudz smagākā pārkāpumā… Piemēram, nepilngadīgo pavešanā…

—   Viņai ir jau divdesmit! — Anciferova balss kļuva spalga.

—    Tikai būs, — Ņekļasovs precizēja. — Bet, kad jūs šo lietu sākāt, viņai pat sešpadsmit vēl nebija… Protams, pēc bērna viņa gan neizskatījās, tomēr fakts paliek fakts… Un tu to zināji.

—   Nezināju.

—   Kurš viņai palīdzēja saņemt atestātu? Bet atestātu izsniedz tikai skolā. Un skolu beidz sešpadsmit, septiņpadsmit gadu vecumā…

Anciferovs jutās izmisis. Ņekļasovs bija sabradājis viņa vistīrākās, vissvētākās un ncskaramākās jūtas, kādas las loloja pret skaisto frizieri.

—   Nu un? — viņš apjucis pavaicāja. — Kas būs tālāk?

—   Leonard… Es, protams, esmu debils, to zinu… Tētiņš ar māmiņu, mani ieņemot, bija krietni uzņēmuši uz krūts… To viņi paši man pastāstīja. Esmu mutanīs. īsi sakot, manī nav nekā cilvēciska, nekā svēla. Goda vārds, es pat nezinu, kas ir līdzjūtība… Ko lai dara, Dieviņš nav devis… Mu tanīs. Ārēji izskalos pēc cilvēka, bet, ieskatoties vērīgāk, tīrās šausmas. Tagad pat, runāju ar tevi, smaidu, bet vai zini, kādas ainas uznirst manā iztēlē… Vai pateikt? Es redzu, kā no lava pārgrieztā kakla plūst asinis… Redzu, kā tās nokrāso tavu skaisto kaklasaiti, kā izvalbās acis, no mutes izslīd mēle… Kā kājas krampjaini noraustās… Tu esi no tiem normālajiem, saki, vai jūs arī kaut ko lādu izjūtat un redzat?

Anciferovs klusēdams skatījās uz Ņekļasovu, ar pūlēm valdīdamies, lai nepielēktu kājās un nebēgtu prom no šī briesmoņa.

—    Ir vēl viens jautājums, — Ņekļasovs bēdīgā balsī noteica, nodurdams skatienu, lai neredzētu asinīm noplūdušo Anciferovu, neredzētu, kā tā seju pārklāj līķa bālums. — Es pazīstu vienu žurnālistu… Tīri jauks puisis, veikls, savas avīzes redakcijā labi ieredzēts… Dažreiz es viņam piespēlēju informāciju… Kriminālhronikai… Vai zini, cik man izmaksās tavas noziedzīgās mīlas stāsta nopublicēšana? Ar visām fotogrāfijām, starp citu… Es taču, Leonard, esmu mutants, īpaši samaitāts debiliķis… Pie tam tālredzīgs. Un piesardzīgs. Ir dažas fotogrāfijas, Leonard, ir. Un tad vēl, zini… Es pazīstu vienu fotogrāfu, kurš iemanījies taisīt fantastiskas fotomontāžas… Paņem no kāda ārzemju pornožurnāliņa bildīti, tādu, ka neko trakāku vairs nevar iedomāties. Un iemontē tajā savu paziņu fizionomijas… Rezultāts ir vienkārši satriecošs. Reiz es viņam iedevu tavas un arī, protams, tās meičas bildītes… Leonard, tu man neticēsi… Satriecoši… Vai gribi paskatīties? — Ņekļasovs, negaidīdams atbildi, iebāza roku kabatā un, izņēmis pāris atklātnes lieluma uzņēmumus, pasniedza tos Anciferovam, kurš, brīdi šaubījies, tos arī paņēma. Ņekļasovs, ievērojis, ka nodreb bijušā prokurora roka, pasmaidīja. Pārskatot fologi. '< s. Anciferova sejā nenotrīsēja ne vaibsts, tā tikai nobālēja. Klusēdams tas apskatīja visas fotogrāfijas un, rūpīgi tās sakārtojis, sniedza atpakaļ Ņekļasovam.

—    Kāpēc tu dod tās man? — viņš iesmējās. — Tev tās labāk noderēs. Dāvinu.

—   Bet negatīvus?

—   Negatīvi ir pie manis.

—   Vai atdosi?

—   Ja izpildīsi manu lūgumu…

—   Nu?

—   Jerhovs. Un tad nekāda raksta avīzē nebūs. Arī fotogrāfiju

ne.

—   Labi, — Anciferovs sacīja. — Lai notiek, kā vēlies.

—    Kad viss būs labi beidzies, — Ņekļasovs solīja, — es nopirkšu tev biļeti uz Taizemi. Varēsi masēlies pie vietējām skaistulēm, līdz atgūsi saprašanu.

—   Paldies, — Anciferovs pamāja. — Ļoli pateicos.

* * *

Anciferovs piecēlās un, nedaudz grīļodamies, devās dziļāk zālē. Pirms ieiešanas gaitenī atskatījās. Ņekļasovs joprojām sēdēja turpat — melnā garā mēteļa stūri bija noslīdējuši uz grīdas, melnās smailpurnainās kurpītes mirdzēja. Vovčiks smaidīja. Iztālēm žilbinoši baltie zobi izskatījās sevišķi biedējoši.

Iegājis kabinetā, viņš ieslēdzās un izdarīja lo, ko atļāvās darīt ārkārtīgi reti. Nesteidzīgi, bet, ne brīdi nešaubīdamies, atvēra seifu, izņēma pudeli franču konjaka un, uzsitis ar delnu pa pudeles dibenu, rupji izsita korķi, pielēja pilnu glāzi uri lēni izdzēra. Tad, viegli aizkorķējis pudeli, nolika to atpakaļ seifā, bet tā durvis neaizslēdza, klusībā nojauzdams, ka vēlreiz piepildīs šo glāzi un izdzers tās saturu lieliem malkiem, kā karstā laikā izslāpušais dzer ūdeni.

Pie durvīm kāds klusi pieklauvēja, un Anciferovs piecēlies tās tūlīt atvēra, nejautādams, kas atļāvies viņu traucēt. Izdzirdis klusos klauvējienus, viņš uzreiz saprata, ka atnākusi agrākā jaunā friziere, kura tagad bija tikpat jauna kasiere Ļenočka, vienīgais Anciferova prieks un acuraugs. Dažreiz šādas meitenes rāda reklāmās, uz īsu bridi fiksējot mirkli, kad pirms filmēšanas pludmalē operatori tām ar smalkām pūderslotiņām piepūderē iedegušos apaļumus.

Ļenočka piegāja pie galda, paņēma glāzi, paostīja un nolika atpakaļ.

—    Vai viņš tevi iedzinis stūrī? — viņa pamāja ar galvu uz zāles pusi…

—   Jā, — Anciferovs piekrītoši pamāja. — Viņš.

—   Gribi, es viņu nogalināšu? — Ļenočka apvaicājās, apsēzdamās" uz krēsla.

—   Gribu gan.

—   Tad es to izdarīšu.

—   Es tev palīdzēšu.

—    Es pat zinu, kā to izdarīt, — Ļenočka uzlūkoja Anciferovu caur pieri, un viņas vārdi skanēja reizē kā joks un nopietnība. Arī Anciferova atbilde bija tikpat daudznozīmīga.

—   Kā? — viņš pavaicāja.

—   Viņš jāuzspridzina kopā ar mašīnu.

—    Labs variants, — Anciferovs pieceldamies piekrītoši pamāja un piegāja pie seifa. — Drošs, nepaliek nekādas pēdas, rada pieliekami lielus materiālos zaudējumus… Un visu viegli var izskaidrot ar neuzmanīgu apiešanos ar sprāgstvielām.

—   Es pat zinu, kā to ielikt mašīnā.

—   Interesanti, — Anciferovs atkal piepildīja savu glāzi.

—    Neizdzer visu, — Ļenočka noteica. — Atstāj man pusi, — apsēžoties viņa lik sparīgi pavilka uz augšu īsos svārciņus, ka Anciferovs gribot negribot ieraudzīja rožainās biksītes, un viņa sirds smagi salēcās, izsizdamās no ierastā ritma. — Es uzprasīšos, lai viņš mani kaut kur aizved… Apsēdīšos aizmugurē… Kamēr brauksim, es aiz sēdekļa paslēpšu kādu nieku. Tam tur tieši pietiks vietas.

—   Kā tad tu to zini?

—    Ne velti pavadu laiku prokurora sabiedrībā… Domas kļūsi noziedzīgas… <Reiz braucu kopā ar viņu, roka pali no sevis ienira šai padziļinājumā… Tava roka taču arī laiku pa laikam kaut kur ienirst? — Ļenočka pasmaidīja, un nabaga Anciferova sirds atkal salēcās. — Tā arī manējā ienira. Aiz sēdekļa.

—   Tev nenāk par labu prokurora sabiedrība.

—   Ko lai dara… Dažiem prokuroriem arī mana sabiedrība kļūst pārāk bīstama…

—   Esmu ievērojis, ka prokuroriem, arī bijušajiem, vispār ir bīstami uzturēties kāda cilvēka sabiedrībā. — Anciferovs alkal iedzēra konjaku, atstājot pusglāzi Ļenočkai, kā viņa lo bija lūgusi. Meitene nelika sevi ilgi lūgties.

—    Uz tavu veselību, Ļoņa, — viņa sacīja un, iedzērusi nelielu malku, nolika glāzi atpakaļ uz galda. — Protams, es maz ko no šīm lietām saprotu, bet arī manī dažkārt pamostas veselais saprāts.

—   Un ko tas šoreiz saka?

—   Viņš jānovāc. Steidzīgi.

—   Šķiet, ka tev taisnība, — Anciferovs piekrita.

—   Es nejokoju, — Ļenočka piecēlās un devās uz durvģl pusi.

—   Par ko tu runā?

—   Šodien, šeit, šai pašā brīdī… — Viņa pie durvīm atskatījās un pasmaidīja. — Turpmāk būs vēl sliktāk, Ļoņa. Skaties, ka tikai tev atkal nav jāatgriežas aiz restēm…

—   Viņš arī mani par lo brīdināja.

—   Tātad lēmumu esam pieņēmuši? Mēs abi?

—   Labāk vienosimies, ka esam saskaņojuši uzskatus, — Anciferovs piesardzīgi atbildēja.

—   Tu esi pārāk neizlēmīgs, Ļoņa, — skarbā balsī noteica Ļenočka un izgāja no kabineta.

Anciferovs piecēlās, aizslēdza aiz viņas durvis un, atgriezies pie galda, izdzēra atlikušo konjaku.

Tad uzgrieza Pafnutjeva tālruņa numuru, bet, izdzirdis tā balsi, tūlīt nolika klausuli. Viņš nevarēja tagad zvanīt Pafnutjevam, nedrīkstēja.

Tas būtu pārāk bīstami viņam pašam, Anciferovam. Zvanīšana līdzinātos nāves sprieduma parakstīšanai.

Pēc trim stundām, beidzot uzveicis šaubas. Anciferovs tomēr Pafnutjevam piezvanīja.

Piezvanīja, ne uz ko necerēdams, neko nevēlēdamies, pakļauda- mies vainas apziņai un neskaidrai sajūtai, ka jāpiezvana, lai izvairītos no lielākām nepatikšanām, kuras apdraudēs ne tikai viņu, bet visu apkārtējo pasauli.

Liktenis neļāva Anciferovam izvairīties no atbildības, atkāpties un palikt ēnā — Pafnutjevs atradās savā kabinetā un tūlīt pacēla klausuli.

—   Jā! — viņš iesaucās neizskaidrojami muļķīgā sajūsmā. — Uzmanīgi klausos! — likās, ka viņš jau sen gaidījis šo zvanu, būdams pilnīgi pārliecināts, ka las atnesīs kādu priecīgu vēsti.

—    Paša? — Anciferovs pārjautāja, lai gan labi zināja, ar ko runā. Pafnutjeva, viņa bijušā padotā, balsi nevarēja sajaukt re ar vienu citu.

—   Jā, Leonard! Tas esmu es! — arī Pafnutjevs uzreiz pazina Anciferovu.

—   Kā klājas?

—   Lieliski! — nevilcinādamies atbildēja Pafnutjevs.

—   Un kā ar veselību? Pašsajūtu?

—   Vēl labāk! — Pafnutjevs ierēcās, tā samulsinādams Anciferovu, ka viņš nespēja sākt runāt par to, kā deļ īstenībā bija zvanījis. — Bet kā tev šai ziņā?

—   Arī labi, — Anciferovs negribīgi atbildēja.

—   Saki man, Leonard… Jau sen gribēju pajautāt… Ilgi šis jautājums mani nomoka… Kā klājas Ļenoēkai?

—    Paša, — Anciferovs beidzot saņēmās. — Paša… Ņekļasovs uzzinājis tava slepenā dzīvokļa adresi. Gribēju tev lo pateikt… Vairāk neko tavā labā nevaru izdarīt…

—    Vai tu viņam pateici? — Pafnutjevs uzstājīgi noprasīja tai pašā tonī, lai gan līksmība bija krietni noplakusi.

—   Jā, Paša… Pateicu.

—   Kāpēc tu lo izdarīji?

—   Tā nu gadījās… Dzīve, Paša, nav…

—   Es pats zinu, kāda ir dzīve, Leonard. Redzi, es arī šo to sev apkārt redzu… Man nav jāskaidro, kāda ir dzīve. Pasaki labāk, kā lai to saprol?

—   Tu izmeklē Bildina lietu, esi runājis ar Jerhovu… Tad jau nedaudz pazīsti Ņekļasova metodes?

—   Nedaudz.

—   Tad man nekas nav jāpaskaidro.

—   Lūk, kā, — Pafnutjevs sadrūmis noteica. — Bet… Vai vīrišķo pašcieņu vēl neesi zaudējis?

—   Šķiet, vēl ne… Liii gan laiku pa laikam gribas pašam par to pārliecināties.

—   Tad pasveicini savu jauniņo frizieri.

—    Paldies… Ļcna matus vairs negriež, viņa tagad strādā pie manis par kasieri.

—   Cirpšana paliek cirpšana! — Pafnutjevs pašpārliecināti paziņoja. — Kāda starpība, vai cirpt matus vai apmeklētāju makus?

—   Varētu teikt ari tā, — Anciferovs drūmi piekrita, sajuzdams, kā sirdij uzvēlas smagums. Konjaka radītais reibums sāka izzust, un šī sajūta viņam allaž bija likusies īpaši neciešamā, un tikpat nepanesami bija sarunāties ar Pafnutjevu, kurš bārstīja tukšus vārdus, lielījās, dusmojās un dzēla kā senos laikos. — Vai es tev nedaudz neesmu palīdzējis, Paša?

—   Tu esi palīdzējis Ņekļasovam, bel mani iegāzi.

—   Nu… Tā nu iegāzu…

—   Kad paleici Vovčikam adresi? — Pafnutjevs stingri noprasīja.

—   Šorīt.

—    Paskaties savā zelta pulkstenī, Leonard! Cik tas rāda?

—   Ceturto pēcpusdienas stundu.

—    Tātad tu esi Ņekļasovam operācijas veikšanai devis vismaz piecas stundas. Pareizi?

—   Apmēram, — Anciferovs nedroši atbildēja. — Apmēram…

—   Un tad vēl jautā, vai esi man palīdzējis? Tu peldi pa straumi, Leonard. Cietums tevi nav izmācījis. Lai gan dažus las pārvērš. Agrāk tu biji gļēvulis, tāds arī tagad esi palicis…

—   Ja es tev būtu to pateicis ātrāk, viņš mani nogalinātu.

—   Leonard! — Pafnutjevs iekliedzās. — Tu esi muļķis. Nepārspējams muļķis. Es būlu noorganizējis nelielu autoavāriju, viņa smalkais «mersedess» nejauši saskrietos ar atkritumu vedamo mašīnu. Autoinspcktori visus uz pāris stundām aizturētu, un pa to laiku es Jerhovu pārvestu uz citurieni…

—   Tā jau gan, — Anciferovs piekrita. — To es neiedomājos…

—   Tu jau nekad neesi domājis! Tikai tēloji, ka domā! Cik žēl, cik ļoti man viņas žēl! — Pafnutjevs ievaidējās.

—   Kā tev žēl?

—    Ļenočkas, tavas jauniņās kasieres. Ar kādu cilvēku viņai jāsatiekas! Nabaga bērns!

—   Varbūt tu pats gribi bagātināt viņas dzīvi? — Anciferovs apvainojies apvaicājās.

—   Interesants priekšlikums… Negaidīts… Es padomāšu.

Un Pafnutjevs nolika klausuli. Un tūlīt uzgrieza slepenā dzīvokļa numuru, kur Jerhovs dziedēja savas brūces, klusumā un drošībā sniegdams liecības. Neviens neatbildēja. Pafnutjevs piezvanīja vēlreiz, lai nejaušības pēc nerastos pārpratumi. Nē, viss bija pareizi. Atkal neviens neatbildēja. Nolicis klausuli, viņš smagi sa- guma krēslā. Pafnutjevam viss kļuva skaidrs. Ņekļasovs bija devis atbildes triecienu. Jerhova vairs nebija starp dzīvajiem. Tiesas nebūs. Ņekļasovs paliks uz brīvām kājām, un viss sāksies no jauna.

—    Sen jau visiem aizmirsušies bordeļi, — Pafnutjevs nodziedāja vecas, piemirstas dziesmiņas vārdus, kura jaunībā tam bija likusies ļoti pārdroša un dumpīga. — Dunči, uzpleči un ordeņi… Tikai nepakļaujas trīsreiz šķirtā sieva… Dunči, uzpleči un ordeņi,

— Pafnutjevs nopūzdamies atkārtoja un paslēpa seju plaukstās.

* * *

Viss notika un piepildījās, kā bija iecerēts. Ņekļasovs jutās nervozs, satraukts un priecīgs.

Ātrā, vieglā solī, ar mazajām smailpurnainām kurpītēm tik tikko pieskardamies zemei, apsteigdams savu garo mēteli, kas plandījās tālu aiz muguras, kailu galvu un vējā plīvojošiem gaišiem, plāniem matiņiem viņš izgāja no mājas, no kuras tikko, pirms mirkļa, divi tēvaiņi bija izvilkuši nobālušo Jerhovu.

Apsēji vēl nebija noņemti, un ievainotais vēl nebija atguvies no sāpēm, ko sagādāja pārsiešana. Bet dzīvs bija, nodevīgais nelietis un pļāpa.

Jerhovu steigšus iestūma mašīnas aizmugurē, abās pusēs nosēdās sargi, bet Ņekļasovs iekārtojās priekšējā sēdeklī, pēdējā brīdī paceļot mēteļa stūrus un aizcērlot «mersedesa» durvis. Viegli, nevērīgi, ar atvēzienu. Un atlaidās sēdeklī. Un, atsegdams balto zobu rindu, uzmeta spogulī jautru, draisku skatienu sadugušajam Jcrhovam. Un atviegloti nopūlās, uzlikdams rokas uz ceļiem un atsegdams sniegbaltās manšetes. Kopā ar melno mēteli tās radīja mašīnā sērīgu noskaņu. Tā arī bija, tā arī bija, to saprata visi, vislabāk jau pats Jerhovs. Pievēris acis, viņš bija atbalstījies pret vienu no sargiem, nespēdams vairs taisni izslieties.

—    Sveiks! — Ņekļasovs viņu možā balsī apsveica. — Sen neesam tikušies. Vai ne?

—   Sen gan, — Jerhovs nočukstēja. — No tā brīža, kad jūs atstājāt mani noasiņot restorānā un aizlaidātics kā pēdējie lopi.

—   Nerunā tā, Slavik, nevajag. Mēs.labosimies. Vai tu man tici?

—   Ticu…

—    Tagad mēs tev veltīsim ļoti daudz laika, mēs tev veltīsim visu savu laiku bez atlikuma..: Vai tici man?

—   Ticu…

—    Braucam, — Ņekļasovs pastiepa uz priekšu kalsno, slimības izkropļoto roku, uz brīdi atsegdams skatienam zelta pulksteni. Viņam patika greznība, un savā naivumā tas uzskatīja, ka šādas lietas liecina par varu un rada apkārtējos cieņu. Un Ņekļasovs nekļūdījās, jā, viņam bija taisnība, jo cilvēki, kas tam atradās līdzās, arī tiecās pēc šādām lietām, sapņoja par tām un zemojās lo priekšā, kuriem tās piederēja.

Reiz Ņekļasovs iegāja kādā mazā Kipras galvaspilsētas veikaliņā. Viņš tik ilgi soļoja gar vitrīnām, kas mirdzēja vienā zeltā, ka saimnieks uztraucies nospieda neredzamu podziņu, iesaukdams zālē vēl divus darbiniekus. Bet Ņekļasovs, blēdis, zaglis un noziedznieks, visu redzēja, saprata un jau iepriekš klusītēm sāka smieties par lo, kas tūlīt notiks. Saimnieks mēģināja viņu uzrunai dažādās valodās, bet viņš tikai smīnēja, skatījās gurdām acīm un beidzot pateica vienu vienīgu frāzi.

—   Mans tavu nesaprot, ej tu pie…

Bet saimnieks to tomēr saprata, aizvainots nobālēja un aizgāja atpakaļ pie kases. Bet Ņekļasovs beidzot nostājās pie visdārgākās mantas, apzeltītā Šveices pulksteņa ar zelta rokassprādzi. Un, ne vārda neteikdams, piegrūda tam pirkstu — sak, šo es gribu. Saimnieks neiedrošinājās neklausīt, padevīgi piegājis pie vitrīnas, viņš to atslēdza, izņēma pulksteni un pasniedza dīvainajam apmeklētājam. Valdīja karstums, salu bija nomākusi tveice, ielas bija tukšas un saulē tik sakarsušas, ka pēdas dega cauri zolēm. Un neviena, vairāk neviena veikaliņā nebija. Ņekļasovs pielaikoja pulksteni, pagrozīja roku — aproce derēja kā uzliela. Nenoņēmis to no delma, viņš izvilka no kabatas dolāru paciņu, noskaitīja tieši uz palodzes desmit tūkstošus, lai gan pulkstenis maksāja pustūkstoti vairāk, un, nevērīgi pamājis, izgāja ārā Vidusjūras žilbinošajā tveicē.

Izdevās skaisti, un viņam palika atstāstīt šo nolikumu, kad bija iedzēris, bet paziņas, lai arī zināja jau lo no galvas, katrreiz noklausījās ar neviltotu interesi, prātodami, kā pašiem kaut ko līdzīgu izstrādāt.

—    Kā ar veselību, Slavik? — Ņekļasovs atskatījās uz Jerhovu, kurš joprojām pusguļus zvilnēja uz aizmugurējā sēdekļa.

—   Paldies, Vovčik, labi…

—   Stāsta, ka tev jauni draugi uzradušies?

Jerhovs neko neatbildēja.

Mašīna izbrauca no Ņekļasovam bīstamās zonas un traucās pa pilsētas nomali. Tagad neviens viņu tik ātri neatradīs. Un uzreiz jau neviens Jerhova pazušanu nepamanīs, ja, protams, Anciferovs neizpļāpāsies. Bel viņš neizpļāpāsies, Ņekļasovs nolēma. Pārāk gļēvs un jau sasmērējies. Kā viņš var nodot, ja pats adresi, pateicis… Tagad prokuroriņš nekur vairs neliksies, Ņekļasovs pasmīnēja. Viņu varēja attaisnot par kukuļņemšanu, pat par restorāna afērām, bet par šo… Nekad neizdosies izgrozīties.

—    Kā klājas tavam draugam Pafnutjevam? — Ņekļasovs pēkšņi atkal uzrunāja Jerhovu, pārtraukdams savu domu gailu.

—    Paldies, labi, — uzrunātais nedomājot atbildēja, neiedziļinādamies jautājuma būtībā un pat necenzdamies atcerēties, kas tas par Pafnutjevu.

—   Vai bieži tikālies?

—    Kā nu kuro reizi, — Jerhovs atteica, joprojām pilnībā neap- jauzdams, par ko vispār ir runa.

—   Stāsta, ka drīz būs tiesa? — Ņekļasovs pajautāja.

—   Es neesmu tiesnesis…

—    Zinu, — Ņekļasovs iesmējās. — To var redzēt. Tagad es būšu tiesnesis. Vadīšu sēdi, paziņošu spriedumu un pats to izpildīšu… Vai ne tā?

—    Kā teiksi, Vovčik, — bija skaidri redzams, ka Jerhovs vēlas tikai vienu — atgulties un nerunāt. Izskatījās, ka viņš slikti jūtas un jebkuru brīdi var zaudēt samaņu. Ņekļasova ļaunprātīgā uzslājī- ba to uz bridi uzmundrināja, bet tūlīt atkal viņš aizvēra acis, un galva slīdēja aizvien tuvāk sarga plecam.

—    Bet zini, mūsu ligzdiņa ir izārdīta, — Ņekļasovs atkal pagriezās pret Jerhovu. — Nav vairs mūsu vecās ligzdiņas.

—   Gan būs jauna, — tas atteica, tikko pavērdams lūpas.

—   Pareizi runā, malacis! — Ņekļasovs izskatījās apmierināts. — Gudrinieks. Tu vienmēr esi bijis saprātīgs. Ligzdiņu mēs atkal novīsim, bet tevi, mailasgabalu, tur neviens vairs neredzēs.

—   Tas labi…

—   Man ari tā šķiet.

—    Nobeigsiet mani? — Jerhovs uzdeva pirmo jautājumu. Viņš neko nebija vaicājis, kamēr Ņekļasovs ar saviem cīkstoņiem lauzās dzīvoklī, satvēruši aiz rokām, vilka to lejā pa kāpnēm un veda mašīnā.

—    Protams! — Ņekļasovs priecīgi atbildēja. — Citādi nemaz nevar. Nu, dod mums padomu, kā rīkoties? Tu esi tik daudz pļāpājis, tik naski kulstījis savu dumjo mēli, ka mums nav citas izejas… Es lasīju tavas liecības, izmeklētājs man parādīja… Tev, Slavik, ir laba atmiņa, visu esi iegaumējis, izveidojies priekšstats par mani. Labu dzīvi tev sagribējās… Tavi sapņi pavisam drīz piepildīsies, dabūsi tu labāku dzīvi, tikai, tiesa, ne te, uz zemes, bet tie jau nesvarīgi un nepatīkami sīkumi.

—   Gan arī tu iekritīsi, Vovčik…

—    Protams! — Ņekļasovs nešaubīdamies iesaucās. — Protams, es pats drīz sadegšu zilās liesmās! Vai tu, suņa mēsls, neesi vēl ievērojis, ka tieši to es arī vēlos?! Ko? Es taču esmu debiliķis, — Ņekļasovs atkal pievērsās savam iemīļotajam tematam. Acīmredzot slimības viņu bija nomocījušas, un tas saprata, ka pat labākā kopšana dzīvi nepaildzinās. — Gribas uz atvadām nedaudz izklaidēties, lai puišiem, mani pieminot, būtu, ko atcerēties, ko pārrunāt…

—   Būs, ko atcerēties, — tikko dzirdami nočukstēja Jerhovs.

Ņekļasova izdarības vienmēr pārsteidza ar slimīgo, izsmalcināti

samaitāto izdomu. Nogrieztās ausis, nolaupītās mazās meitenītes — viņš fotografēja tās izģērbtas, ar kailiem vīriešiem… Ieraugot šos uzņēmumus, mātes zaudēja prātu. Ari las, kā viņš bija izplānojis rīkoties ar Jerhovu, liecināja ne tikai par noziedzīgām, bet arī par slimīgām tieksmēm. Tam likās par maz nošaut pļāpīgo biedru, gribējās vēl kaut kādā veidā iemūžināt sevi līdzgaitnieku atmiņā. Slimība neļāva paredzēt nolikumu tālākos pavērsienus, bija neiespējami organizēt pretdarbību.

—    Kā klājas mūsu draugam Bildinām? — Ņekļasovs pēkšņi pajautāja vienam no sargiem.

—    Veseļojas… Dažkārt ierodas darbā… Vada banku, — cīkstonis, kas sēdēja blakus Jerhovam, pasmīnēja.

—   Vai ausis vēl nav ataugušas?

—   Tikai aizmetni parādījušies… Sīki, kusli, rožaini… Bet ataugs. Jau pūciņas parādījušās.

—   Vai dzirdēji, Slavik! — Ņekļasovs iesmējās. — Tu nogriezi baņķierim ausis, bet tās jau atkal aug… Nāksies atkal griezt. Kā tu domā?

—   To jūs jau bez manis…

—   Domā, nevarēsim?

—    Gan iemācīsieties, apgūsiet… Darbs nav sarežģīts… Būtu tikai ausis.

—   Ak, Slavik, kā man negribas no tevis šķirties.

—   Nekas, — Jerhovs atlieca. — Ne jau uz ilgu laiku…

—   Jā? — Ņekļasovs strauji atskatījās. — Kā to lai saprot?

—    Tā kā teicu. Pats redzi, ka mēs ilgi viens bez otra nevaram… Atkal esam satikušies. Un vēl tiksimies… Vai nu te, vai tur…

—    Gan ar to tiksim galā, — Ņekļasovs pārtrauca nepatīkamo sarunu. — Tā… Agriezīsimies pie lielas… Šis, kā viņu… Prokuro- riņš… Tu saprati, vai ne? — viņš neatskatīdamies uzrunāja vienu no cīkstoņiem.

—   Viss būs kā ieplānots, Vovčik.

—    Ncnopūdclē… Lai viss iet pēc plāna.. Un tiesnesis, Osorgins… Slaviks ļoti vēlas ar viņu salikties… Varbūt nebūs īsti ērti, varbūt nedaudz priekšlaicīgi, bet es domāju, ka mums piedos. Vai ne, puiši?

—   Kur nu šie liksies, — sargs vienaldzīgi atteica. — Piedos.

—   Bet vai sapratīs?

—   Un sapratīs arī, — viņš tikpat mierīgi, gandrīz miegaini atbildēja. — Kas tur ko nesaprast? Visiem dzīvot gribas. Arī Slavi- kam, lūk, gribas. Lai arī sameklēja viņu ienaidnieka lode, bel ķirurga prasmīgās rokas izglāba nekam nederīgo dzīvību… Ne jau uz ilgu laiku, bet izglāba. Sapratīs, — sargs atgriezās pie savas sākotnējās domas. — Nav jau muļķi.

—    Laiks! — Ņekļasovs brīdināja. — Lai viss būtu precīzi pa minūtēm. Vai skaidrs? Piecas zaudētas minūtes — un visa iecere vējā. Drāžam ārā no pilsētas, te mēs uzturēties nedrīkstam. Svarīgi ātri pazust, jo pēc pusstundas Pafnutjevs jau zinās, ka viņa labākais draugs kaut kur pazudis… Ātrāk jāliek garām autoinspekcijas posteņiem. Pieluri, — Ņekļasovs uzlika plaukstu uz šofera ceļgala. — Nobrauc malā.

Pagaidījis, kamēr aizbrauc visas mašīnas, kas bija braukušas aiz viņiem, Ņekļasovs pārliecinājās, ka neviens neseko — aizmugurē ceļš bija tukšs.

—    Kāp ārā, — viņš pavēlēja vienam no cīkstoņiem, kurš sēdēja labajā pusē. — Pieci pēcpusdienā ir ļoti labs laiks… Krēslo, sabiezē tumsa… Būs ļoti skaisti… Man patīk skaisti skali… Bet tev, Slavik?

Jerhovs neatbildēja. Vai nu bija aizmidzis, vai no nespēka un pārciestā satraukuma zaudējis samaņu.

—   Vai pamodināt? — cīkstonis noprasīja.

—    Nevajag, — Ņekļasovs augstsirdīgi atmeta ar roku, — Liii paguļ, viņam jāuzkrāj spēki… Mēs taču nevaram aizvest pusdzīvu… Viņš mums vajadzīgs jauns, vesels un spēcīgs… Vai es pareizi saku? — Ņekļasovs iesmējās, bet cīkstonis tikai izmocīja skābu smaidiņu. Likās, ka arī viņu gaidāmie notikumi satrieca.

«Mersedess», nepalielinot ātrumu, apmēram stundu brauca pa šoseju, tad nogriezās uz sānceļa. Vēl pēc piecpadsmit minūtēm iebrauca mežā, labā, tīrā mežā ar varenām priedēm, starp kurām dažbrīd iezibējās egles un bērzi. Acīmredzot šoferis te nebrauca pirmo reizi, jo visi klusēja, ceļu nepārrunāja un pagriezieniem nesekoja. Asfalts beidzās, un «mersedess» līgani uzbrauca uz apsnigu- ša grantsccļa.

Ņekļasovu pārdzīvojumi bija nogurdinājuši, satraukums, kādu viņš izjuta brauciena sākumā, pagaisis, un tas atgāzies sēdeklī sāka snauduļot. Klusēja arī pārējie — šoferis, sargs, kas sēdēja aizmugurē, un Jerhovs, kuru, liekas, pat iepriecināja šis atelpas brīdis. Runāt viņš varēja ar lielām grūtībām, tam sala, un viņš izmisīgi centās ciešāk ietīties vējjakā, ko tam pēdējā brīdī, izejot no dzīvokļa, bija uzmetis uz pleciem sargs. Ne jau aiz žēluma, bet lai kaimiņiem nerastos aizdomas.

Beidzot, iebraukusi nelielā pļavā, mašīna apstājās. Apkārt augošās priedes šalca pavasara vējā, kliedza putni, kurus bija iztraucējuši nelūgtie viesi. Ņekļasovs nolaida stiklu un klusēdams, pa pusei pievēris acis, skatījās ārā. Likās, vai viņš nesaprot, kur atbraucis, vai pūlas atcerēties, kāpēc atbraucis. Bet gan šoferis, gan cīkstonis uz aizmugurējā sēdekļa labi zināja, kā beidzas šīs nomāktības lēkmes, kā īsie aizmirstības mirkļi pārvēršas pēkšņos, īslaicīgos un slimīgos enerģijas uzliesmojumos.

Ņekļasovs, paceldams uz augšu garā mēteļa stūrus, lēni atvēra durvis un izkāpa ārā, aizgāja līdz tuvākajai priedei, -smailpurnai- najām kurpītēm nemitīgi ienirstot zem apledojušās sniega kārtiņas. Piegājis tuvāk stumbram, viņš atspiedās pret lo, rokas uz raupjās mizas fona izskatījās īpaši sīkas un pal nedaudz violetas no aukstuma. Ņekļasovs, nodūris galvu, stāvēja un skatījās sev zem kājām.

Likās neticami, ka lo varētu būt pārņēmušās šaubas, jo viņš nekad neatkāpās no savām iecerēm, pal lad, ja pēkšņi noskaidrojās, ka tās ir muļķīgas, bīstamas un lemtas neveiksmei. Tādos gadījumos Ņekļasovs allaž atcerējās nez kur dzirdētu Napoleona teicienu, ka galvenais ir uzsākt kauju, tad jau redzēs, ko darīt tālāk. Šie ievērojamā karavadoņa spozmes apdvestie vārdi viņu sajūsmināja ar savu neprātīgo muļķību, tie skanēja pārliecinoši un likās neizprotami vilinoši.

Atgrūdies no stumbra, Ņekļasovs atgriezās pie mašīnas, un tikai tagad no tās izkāpa šoferis un Jerhovu apsargājušais cīkstonis.

—   Esam atbraukuši, — Ņekļasovs noteica. — Vai nu saukti, vai nesaukti… Ko viņš tur dara? Vai vēl dzīvs?

—   Kārtībā. Acis mirkšķina.

—    Tas ir labi, — Ņekļasovs paskatījās pulkstenī, kas rietošās saules atblāzmā uzliesmoja sarkanā zibsnī. — Trīs ar kapeikām, — viņš sacīja. — Pēc stundas sāks pulcēties viesi. Laiks sākt sagatavošanās darbus.

—   Vai viss paliek pa vecam? — šoferis pajautāja.

Ņekļasovs viņam piepeši uzmeta tik naidīgu skatienu, ka tas

steigšus pagriezās uz mašīnas pusi un sāka rosīties ap bagāžnieku, rosījās drudžaini un bez īpašas vajadzības. Atvēris bagāžnieku, šoferis izņēma saliekamo dārza galdiņu un dažus mazus soliņus ar brezenta sēdekļiem. Nolicis lo visu sniegā, viņš jautājoši pavērās uz Ņekļasovu.

—    Tur, — Vovčiks noteica, norādīdams ar līko pirkstu uz nelielu apledojušu laukumiņu, kas atradās apmēram desmit metru attālumā no priedes, pie kuras viņš tikko bija stāvējis, cenzdamies atgūties pēc ilgā brauciena. — Vai būs laba viela? — Ņekļasovs pajautāja cīkstonim, kurš neapmierināti, nedaudz miegainu skatienu vēroja šofera rosīšanos.

—   Derēs, — tas piekrītoši pamāja… — Tiksim galā… Viss labi pārredzams, un vieta pietiekami droša…

—   Un pārliecinoša! — Ņekļasovs iesmējās.

Jerhovs sēdēja mašīnā. Ieskatījies salonā, Ņekļasovs ieraudzīja, ka viņš joprojām guļ, ierāvies mašīnas tālākajā stūrī. Kareivja virs- jakas apkakle bija uzlocīta uz augšu, cepure uzbīdīta uz pieres, rokas ievilktas dziļāk piedurknēs.

—    Atpūties vien, mīļais, — Ņekļasovs atvirzīdamies nomurmināja. — Tev šodien būs vēl jāveic viens neliels, bet ļoti atbildīgs darbiņš.

Pa to laiku šoferis pie priedes bija uzstādījis galdiņu un pārbaudījis, vai tas nešūpojas un neslīd pa sniega apledojušo virskārlu. Divi soliņi bija nolikti pie galda garākās malas, pa vienam — katrā galā. Acīmredzot būdams lielas kursā par turpmākajiem nolikumiem, šoferis soliņus galda galos nolika sāniski, lai cilvēki, kuri uz tiem apsēstos, atrastos ar sejām pret priedi.

—   Kā ir? — viņš pabeidzis apjautājās.

—    Viss kārtībā, — Ņekļasovs pamāja. — Būs labi. Es tikai prātoju, vai visu šo inventāru nepārvielol vēl tuvāk priedei? — viņš atskalījās uz miegaino sargu.

—   Nav vērts, — tas atbildēja. — Maz kas…

—   Labi, — Ņekļasovs piekrita. — Uz tavu atbildību.

—   Te nav vairāk par septiņiem astoņiem metriem.

—    Es neiebilstu pasēdēt arī trīs metru attālumā, — Ņekļasovs uzmeta jautājošu skatienu palīgam.

—     Nevar, — tas pašūpoja galvu. — Viņi nobīsies, apdegs, aizbēgs…

Kamēr abi sarunājās, šoferis neiejaucās, būdams aizņemts pats ar savām lietām. Viņš izņēma no bagāžnieka lielu, litrīgu degvīna pudeli, četras kristāla glāzes un visu to izkārtoja uz galda. Tad atnesa jau iepriekš sagrieztu cūkgaļas šķiņķi un mārrutkus, pretim katram soliņam rūpīgi, ievērojot visus galda klāšanas noteikumus, nolika nelielu šķīvīti, nazi un dakšiņu. Naži un dakšiņas bija skaisti veidoti, acīmredzot noīrēti kādā restorānā, visticamāk, ka no tā paša Leonarda.

—   Varbūt vēl nesteigties? — šoferis pavaicāja.

—    Klāj vien, — Ņekļasovs atbildēja. — Laiks ir auksts. Ēdiens nesabojāsies. Tikai kļūs vēl garšīgāks… Gan šņabis atdzesēsies, gan gaļa, gan aizdars… Šodien mēs klāsim auksto galdu… Karstuma netrūks tāpat.

Viņš pagāja sānis, aizklīzdams starp priedēm un ar savu melno mēteli krasi izceldamies uz baltā sniega fona. Ik pa brīdim Ņekļasovs apstājās, atspiezdams muguru pret stumbru, un pacēla augstu galvu, caur plānajām, bālajām nāsīm ieelpodams auksto gaisu. Viņa seja izskatījās neierasti skumja, gandrīz apgarota. Acīmredzot Ņekļasovs atcerējās tos laikus, kad vēl nebija noziedznieku vadonis, nebija tik bagāts, ļauns un slims. Rietošās saules staros pa priežu zariem, pavasara tuvumu sajuzdamas, klusi ložņāja vāveres, dažbrīd uzplaiksnīdamas kā košas liesmiņas. Tās vērodams, Ņekļasovs ar rūgtumu apjauta, ka viņam prātā iešāvusies tikai viena doma: «Tās vāveres taču ir skaidrā prātā… Citādi tik mundri nelēkātu…»

Atgriezies pie pārējiem, viņš ieraudzīja, ka blakus mašīnai nervozi mīņājas Anciferovs. Tikai tāpēc Ņekļasovs bija atgriezies, ka izdzirdēja piebraucoša automobiļa troksni.

—   Kā lo lai saprot, Vovčik! — Anciferovs iesaucās, pamanīdams starp priedēm Ņekļasovu. — Kas Ic notiek?

—   Sveiks, Leonard! — Ņekļasovs pastiepa sveicienam roku, plati un sirsnīgi pasmaidīdams. — Priecājos tevi redzēt, mīļais draugs! Iekārtojies ērtāk, jūties kā mājās un izbaudi mirkļa burvību!

—    Kas te notiek? — Anciferovs nervozi pārjautāja. Liti gan pēdējā laikā viņš visus notikumus uztvēra nervozi, ar pārspīlētām aizdomām. — Tavi rīkļurāvēji mani saķēra, ievilka mašīnā un atveda uz šo mežu… Un tu te, tērpies viscaur melnā, mierīgi pastaigājies…

—   Tu pārspīlē, Leonard. Neviens tevi neķēra un nevilka… Paskaties uz sevi… Apģērbies un apāvies esi, cepure galvā, cimdi

10-967 * 145 rokās… Tālad lev lika ļauls apģērbties, noskūpstīt uz austiņas mīļoto sievieti… Un tad tevi uzaicināja iekāpt mašīnā… Vai tu zini., cik man tas izmaksāja — tevis atvešana uz mežu, brīvā dabā, pie klāta galda? Divsimt tūkstošus, ne mazāk. Es taču no tevis naudu neprasu… Lūdzu tikai vienu… Velti man šo vienu stundiņu, piedalies manos svētkos… Iedzer ar mani glāzīti šņabja… Un tas viss, Leonard! Viss! Un lad mēs atkal abi roku rokā iesim kopā pa dzīves taku, viens otram palīdzēdami, glābdami un sniegdami atbalstu grūtā bridi…

—    Tu nu gan vari melst, Vovčik! — Anciferovs neticīgi noteica.

—    Paskaties, mani puiši jau galdu uzklājuši… Tūlīt vēl šo lo atnesīs.

—   Tad tāpēc tev bija vajadzīgi trauki! — pēkšņā apskaidrībā iesaucās Anciferovs.

—   Protams, Leonard! Protams!

Jā, Ņekļasovs nebija izglitols, tam trūka audzināšanas, bet toties viņam piemita mežonīga zvēra instinkts, ko bija saasinājusi uzturēšanas, noziedzīgā vidē, slimība un pastāvīgais naids, jā, arī naids spēj piešķirt prātam uztveres smalkumu. Šīs īpašības ļāva Ņekļasovam bez pūlēm sarunāties ar cilvēkiem, kuri bija daudz izglītotāki par viņu, vēl vairāk, tas prata tos apkrāpt, izmuļķot un padarīt smiekligus citu acīs.

Anciferovs piegāja pie galda, pārlaida tam vērtējošu skatienu un, pārliecinājies, ka viss sakārtots pietiekami kārtīgi, gribēja izteikt Ņekļasovam savu atzinību, bet tas jau devās pretim vēl vienai mašīnai. Kad tā apstājās, Anciferovs pārsteigts ieraudzīja tajā sēžam tiejjļļesi Osorginu.

—   Žxira, — viņš norūpējies novilka, pēkšņi apjauzdams situācijas sarežģītību. Viena liela, ka te, zagļu sabiedrībā, apgrozījās viņš, bijušais prokurors, tagad restorāna īpašnieks, bet tas, ka te parādījās tiesnesis, tas pats tiesnesis, kurš līdz liesas sēdei bija atbrīvojis Ņekļasovu no ieslodzījuma, tiesnesis, kuram būs jāizskata pret šo noziedznieku ierosinātā krimināllieta .

Osorgins izkāpa no mašīnas un ātri paskatījās apkārt. Ieraudzīja Anciferovu, pazina un sastinga uz vielas kā sālsstabs. Viņš bija kalsns, gara auguma, sirmiem malieni, slaids un līdzinājās atvaļinātam pulkvedim. Baltas, spurainas uzacis, zem tam dzeļošas acis, nelielas, zilas un šaudīgas. Nolēmis, ka vienīgais cilvēks, ar ko te vērts runāt, ir Anciferovs, Osorgins apņēmīgi, kā protestēdams, devās tieši pie viņa. Uz Ņekļasovu, kurš soļoja viņam pretim, tas pat nepaskatījās.

—   Sveiks, Zora! — Anciferovs atbildēja, ātrāk iejuties situācijā, viņš jutās nedaudz pārāks par satraukto un saniknoto Osorginu. Kā klājas?

—   Tad nu tā, Leonard, — Osorgins piegāja tuvāk Anciferovam un satvēris tā elkoni, aizvilka sānis. — Es nezinu, kā tu te gadījies, bet mani vienkārši nolaupīja. Vai saprati? Esmu nolaupīts

—    Ar ko tevi arī apsveicu! — Anciferovs iesmējās. Bijušo prokuroru pārņēma spējš atvieglojums, ka uzradies cilvēks, kurš pārbijies vel vairāk nekā viņš.

—    Leonard, es tev oficiāli paziņoju… Esmu laupīšanas upuris!

—    Osorgins vēlreiz atkārtoja, neapzinādamies šī apgalvojuma komismu. — Mani ar varu iegrūda mašīnā un atveda uz šejieni. Vari iedomāties? Es gāju pusdienās… Tu zini. kur pusdienoju, tieši pretim tiesas ēkai ir maza kafejnīca. Tikko nokāpu pa kāpnēm, tieši blakus nobremzēja mašīna. Šoferis man kaut ko pajautāja un. kamēr es apdomāju atbildi, divi kaut kādi… Es pat nezinu, kādā vārdā tos nosaukt…

—   Divi skapji. — sarunā iejaucās tikko pienākušais Ņekļasovs.

—    Ļoti precīzi! — Osorgins uzmeta greizu skatienu Vovčikam.

—   Pienāca divi skapji, satvēra manas vārgās rokas, iestūma mašīna un klap! — durvis ciet, un mēs jau braucam,

—    Tu paspēji tieši laikā! — Anciferovs iesmējās. — Mēs vēl neesam sākuši, — viņš pamāja uz galda pusi, uz kura pa šo laiku bija parādījušies caurspīdīgi žāvētas zivs gabaliņi 1:11 tumša matēta stikla konjaka pudele, rotāta ar sarežģītiem zelta uzrakstiem.

—   Vai tu apjēdz, kādā stāvoklī es tagad atrodos? —"Osorgins nošņācās. — Vai zini, kas mani tagad sagaida?

—   Tevi gaida lieliski dzērieni un ēdieni, — Ņekļasovs atbildēja, uzsizdams tiesnesim pa plecu. — Nebīsties. Zora, būs labi.

Osorgins paraustīja plecu, it ka uz tā bulu uzsēdies pretīgs kukainis, un piesardzīgi pašķielēja uz Vovčiku.

—    Volti tu, Zora, tā izturies, — Ņekļasovs noteica. — Mēs te esam salasījušies tīri labā kompānijā, pat no tava viedokļa skaloties. Skaties pals… Ir prokurors, noziedznieka arī netrūkst… Kā tev liekas, vai es derēšu šai lomai? Tiesnesis nu ari ir atbraucis, tautas piesēdētāji jau klāj galdu… Trūkst tikai advokāta, bet arī viņš teju teju būs klat… Nu, kā ir? — Ņekļasovs iesmējās, ieraugot Osorgina pārsteigumā sastingušo seju — viņš tikai tagad saprata, kas te tiek gatavots.

—    Es, es nesaprotu, — tiesnesis apjucis ierunājās. — Man uzreiz jā…

—    Ja gribi uzreiz, lūdzu,* — Ņekļasovs aicinoši pamāja uz galda pusi.

—     Nē, nē, jūs taču mani pareizi nesapratāt, — Vladimir Arkadjevič…

—   Sauc mani vienkārši par Vovčiku. — Ņekļasovs biedriski uzsita tiesnesim pa plecu. — Esmu pieradis, ka mani tā uzrunā. — Kad pasludināsi tiesas spriedumu, tad varēsi saukt arī par Vladimiru Arkadjeviču, bet pagaidām — vienkārši Vovčiks… Vai sarunāts?

—    Nu, es īsti nezinu, — Osorgins, juzdamies neērti, jo pār viņu gāzās vesela draudzīgu žestu, laipnu vārdu un smaidu lavīna, bezpalīdzīgi skatījās apkārt, it kā meklēdams glābiņu. Un apjuka vēl vairāk, sejai pārklājoties sarkaniem plankumiem, kad ieraudzīja, ka viens no sargiem, kuri bija viņu atveduši uz šejieni, kājas izkāris pa atvērtajām durvīm, sēž mašīnā ūn netraucēts iemūžina fotofilmā tā sarunu ar Ņekļasovu un Anciferovu. — Mūs fotografē?. ..— viņš pagriezās pret Vovčiku.

—    Nieki vien, — Ņekļasovs draudzīgi piekļāvās Osorgina plecam, un šajā brīdī vēlreiz nočirkstēja fotoaparāta slēdzis. — Atvainojiet, man jūs jāatstāj vienus… Brauc jauni viesi, un tie jāsagaida… Starp citu. tur jau tuvojas pēdējā mašīna, — Vovčiks norādīja uz «žiguli», kas zvārodamies tuvojās pļaviņai. — Jūs vēl papļāpājiet, — un Ņekļasovs ātrā, trauksmainā solī, garajam melnajam mētelim un baltajai šallei, kura sniedzās līdz pat ceļiem, plīvojot, devās pie piebraukušās mašīnas.

Osorgins, ar skatienu viņu pavadījis, pagriezās pret Anciferovu, jautājoši to uzlūkodams.

—    Žora, pirms divdesmit minūtēm es izskatījos tikpat apjucis kā tu šobrīd. Es arī neko nesaprotu. Tagad esmu samierinājies ar savu stāvokli un vienkārši gaidu, kad mūs aicinās pie galda. Par visu pārējo cenšos nedomāt.

—   Jā, Leonard, tev jau labi…

—     Protams, man jau labi! — Anciferovs nervozi atcirta. — Padzīts un nolādēts kā spitālīgais… Bet tu tāds tīrs un cēls, ar cerīgām nākotnes izredzēm… Man ir vieglāk. Bet tev grūtāk. Bet saki man, lūdzams, kurš bija las, kas Ņekļasovu izlaida no cietuma? Liekot parakstīties, ka viņš neizbrauks no pilsētas?

—   Redzi, Leonard…

—   Labāk atbildi uz manu jautājumu… Kurš?

—   Es. Un kas tad ir?

—    Nekas. Vairāk man jautājumu nav. Un uz visiem taviem turpmākajiem vaicājumiem es atbildēšu tikai vienu — nezinu. Mani šurp atveda tikpat varmācīgi kā tevi. Un atveda vēl kādu… Mani, piemēram, šobrīd interesē, kurš būs nākamais? Jo kompānija veidojas diezgan dīvaina… Skaties… Tas ir Biļdins.

Tiešām, no mašīnas, bāls kā sniegs, tikpat pelēks un, šķiet, ne mazāk auksts no bailēm, izkāpa… Biļdins. Cilvēks, kura vārds pilsētā bija visu. mutēs tikai tāpēc, ka viņam reketieri bija nogriezuši ausis.

* *

Izkāpjot no mašīnas, viņš sagrīļojās, un Ņekļasovs to satvēra pie elkoņa, palīdzot saglabāt līdzsvaru.

—   Negaidījāt? — viņš laipni pasmaidīja, ielūkodamies acīs pusdzīvajam baņķierim.

—   Ko jūs nogriezīsiet šoreiz? — tas apjautājās, attapies no pārsteiguma.

—   Ha! — Ņekļasovs izplūda smieklos. — Tu nu'gan-'esi ziķe- ris! Rūdīts puisis! Tas man patīk.

—   Kā tad būs? — Biļdins neatlaidās.

—   Šoreiz mēs neko negriezīsim… Šoreiz kaut ko piešūsim.

—   Ak Dievs! — likās, ka Biļdins bulu nokritis, ja Ņekļasovs to laicīgi neatbalstītu.

—    Es jokoju! — viņš steidzās labot savu kļūdu. — Tas bija tikai joks, vai saproti? I'āds mīļš, jauks, nedaudz naivs joks… Nu? — viņš papliķēja Bildinām pa vaigiem. — Vai juties labāk?

Lai noslēptu griezuma vielas, Biļdins bija ataudzējis garus matus, kuri, viņam par laimi, bija pietiekoši biezi, pie tam cirtaini. Kad viņš krizdams, Ņekļasova satvēris, atslīga atpakaļ, mali pašķīrās un atsedza ausu atveres. Anciferovs, tās ieraudzījis, neviļus notrīsēja. Biļdins pēc brīža jau bija savaldījies, bet, ieraudzījis Anciferovu un tam līdzās stāvošo Osorginu, gandrīz vēlreiz zaudēja samaņu.

—   Kā… — viņš nočukstēja. — Kā… jūs — visi uz vienu roku?

—    Protams! — Ņekļasovs jautri piekrita. — Tagad ari tu būsi mūsējais. . Ugunskristības un pārbaudi esi izturējis… Tagad strādāsim kopā, mīļais

—   Labāk tad vēl kaut ko nogrieziet, — Biļdins vāri pasmaidīja, pavērdams nobālušās lūpas.

—   To var izdarīt! Tikai pasaki mīļais, kurš orgāns tev traucē dzīvot? Tūlīt nošņāpsim, kā saka, neatejot no kases!

—    Es jokoju, — Biļdins atbildēja Ņekļasova vārdiem. — Tas bija joks Vai saprati?

—    Sapratu! — Ņekļasovs neiebilda. — Tagad, mīļais, esi tik laipns un patērzē ar puišiem, — viņš pamaja uz Anciferova un Osorgina pusi, kuri pārakmeņojušies viņus vēroja. — Par dzīvi, par sievietēm… Leonards par viņām daudz, var pastāstīt… Viņš neskoposies Bet man vēl jādod daži rīkojumi… Un tad sāksim.

Ko sāksim? — Biļdins apstājās.

—    Priecāties, — Ņekļasovs atskatījies atbildēja. Un Bildinām neatlika nekas cits, kā doties pie bijušā prokurora un tagadējā tiesneša. kuri viņu jau gaidīja.

Tumsa pa šo laiku bija sabiezējusi, ietinot krēslas vālos priežu stumbrus. Netālu aiz gravas tumstošā egļu siena likās dīvaini aicinoša un vilinoša, it kā tur norisinātos kaut kas tik svarīgs, pēc kā cilvēks visu mūžu ilgojies un jau zaudējis cerības lo ieraudzīt. Priežu galotnēs, augstu virs galvām, gaudoja vējš, gandrīz īsts pavasara vējš.

Saspiedušies ciešā bariņā, Anciferovs, Biļdins un Osorgins pārmija dažus nesvarīgus vārdus, vērodami Ņekļasova puišu rosīšanos. Galds jau bija uzklāts, pats Vovēiks, savā plandošajā mētelī atgādinādams melnu putnu, klusi skraidīja no «mersedesa» pie pārējām mašīnām, deva puišiem pēdējos rīkojumus un beidzot, it kā pamādams ar melno spārnu un spēji pāršķeļot gaisu, nostājās blakus saviem viesiem.

—   Nu ko, mīļie, — Ņekļasova pārspīlētā pieklājība robežojās ar vulgaritāti. — Lūdzu pie gaida!

—    Paldies, es neesmu izsalcis! — Osorgins steigšus atbildēja, izteikdams frāzi, ko jau iepriekš bija izdomājis — pulkvedis kas pulkvedis. Izskatījās, ka viņš jau bija gaidījis šos vārdus un uzaicinājumu un atbilde vairāk bija domāta Anciferova un Bildina ausīm, lai tos pārliecinātu, ka nekādas draudzības saites to ar Ņekļasovu nesaista un, lai arī viņš Vovčiku izlaidis no cietuma, to izdarījis, pildot savus dienesta pienākumus un nepārkāpjot likuma robežas, neko vairāk.

—   Vai tad es tev jautāju, vai esi izsalcis? — Ņekļasovs brīnījās. — Es uzaicināju doties pie galda, lai nebūtu jāstāv pļaviņas vidū, lai tevi nesaldētu aukstie vēji… liii beidzot pateiktu, kāpēc tu te atrodies… Vai tiešām las tevi neinteresē?

—   Nē! — Osorgins tikpat steidzīgi atteica.

—   Labi, Zora, — Anciferovs satvēra viņa elkoni. — Beidz izlikties… Iesim un ierausim pa glāzītei.

Biļdins neko neatbildēja. Viņš bija nolēmis, ka klusējot labāk spēs saglabāt pašcieņu, un nekļūdījās. Osorgins vairāk neiebilda, kad Anciferovs lo vilka pie galda, gan nedaudz pretodamies, kā li gava, kad līgavainis lo kāzu nakti, lāpai aiz elkoņa satvēris, ved uz guļamistabu. Biļdins devās tiem līdzi — ģērbies ādas jakā ar uzlocītu kažokādas apkakli, sarāvies un sakumpis. Gāja pats, tomēr likdams saprast, ka ne jau aiz laba prāta 'to dara.

Lai kā arī nebūtu, viņi visi piegāja pie uzklātā galda, novērtēdami lieliskās uzkodas un saimnieka dāsnumu — viss bija augstākajā līmenī, cienasts bija izmaksājis vismaz miljonu.

—    Kļūst tā kā aukstāks! — Ņekļasovs priecīgi ieteicās, spēcīgi saberzēdams plaukstas. — Lai kas arī mūs nesaistītu, bet kaut kas mūs saista, lai kas arī mūs nešķirtu, un mūs daudz kas šķir… Iedzert taču mēs varam? — Un pats ari atbildēja: — Varam.

Un Ņekļasovs dāsnu roku ielēja glāzēs degvīna un upeņu uzlējumu.

—    Par ko tad dzersim? — Anciferovs pajautāja un pirmais paņēma glāzi, rādīdams piemēru citiem. Tieši viņš bija tas, kurš spēja vislabāk iejusties šajā kompānijā, parādīdams, ka jebkurā, pat visbriesmīgākajā situācijā, ir galvas tiesu pārāks par jaunizcepto baņķieri Bildinu un vecīgo tiesnesi Osorginu. Tie vēl stīvējās, grieza zobus un slepus skatījās viens uz otru un Ņekļasovu, bet, sakiet lūdzami, kāda gan tiem vēl bija izeja? Meža vidū, piecdesmit kilometru attālumā no pilsētas, Ņekļasova cīkstoņu ielenkumā, kuri aiz viņu mugurām turpināja noslēpumaini rosīties, lai gan nebija saprotams, kāpēc. Galds bija uzklāts, viesi sapulcējušies… Nē, attālāk vēl ņirbēja ēnas, paretam atskanēja klusinātu balsu skaņas.

—    Iedzersim par lo, lai katrs no mums izpildītu savu pienākumu, — Ņekļasova vārdi skanēja divdomīgi. — Pret sevi, pret saviem tuviniekiem, draugiem… Un lai katrs saņemtu, ko pelnījis.

—   Vai jūs par sevi runājat? — apjautājās līdz šim klusējušais Biļdins.

—    Protams! — Ņekļasovs tūlīt, ilgi nedomādams, piekrita. — Arī par sevi. Bet es taču nevaru dzert tikai uz savu veselību. Vai ne tā?

—    Uz veselību! — Anciferovs iesaucās, nedaudz mainīdams Vovčika tosta jēgu un tādējādi piespiezdams pārējos viesus izdzert glāzes. Degvīns viegli, it kā pats no sevis, ieplūda ķermeņa dzīlēs, sākdams tur savu labvēlīgo darbību. Spriegums nedaudz atslāba, cilvēki kļuva nedaudz iecietīgāki un labvēlīgāki viens pret otru. Galu galā vairāk kā stundu nostāvēt ledainā vējā nebija nieka lieta, bet galds… Galds sauklin sauca un vilināja.

Ņekļasovs vēlreiz piepildīja glāzes, bet degvīna līmenis milzīgajā pudelē nemaz nokritās. Neviens vairs nepievērsa uzmanību puisim, kas ik pa brīdim fotografēja icsilušo kompāniju, kura zibspuldzes zibšņus sāka uztvert kā viņiem par godu sarīkotu uguņošanu.

Osorgins, kas nebija paspējis pilsētā paēst pusdienas un lidz šim brīdim bija izticis ar brokastīs pie tējas apēsto prjaņiku, metās baudīt cienastu daudz enerģiskāk, nekā to varētu gaidīt. Kad Anciferovs sāka otro tostu, neviens vairs neiebilda, jo ledainais vējš, šalcošās priedes, patīkamie vārdi un lieliskais degvīns bija savu panākuši. Pasmaidīja pat visdrūmākie un nepiekāpīgākie — smaids pavīdēja Osorgina sejā, kad las kaut ko pateica Anciferovam, arī Biļdins nespēja palikt nopietns.

—    Sēdieties, mīļie ciemiņi! — Ņekļasovs attapās. — Ko tad jūs vēl stāvat… Saprotu, stāvot kājās, var vairāk apēst… Bet labāk pastāvēsim vēlāk, gan iemesls atradīsies… — un viņš pirmais apsēdās galda galā. Vovčika piemēram sekoja visi pārējie, pie tam, neskatoties uz to, ka bija krietni iedzerts, neviens neuzdrošinājās pārlikt citā vietā krēslu, katrs apsēdās tieši tur, kur iepriekš bija stāvējis. Un gadījās tā, ka visi nu sēdēja, pavērsuši sejas pret priedi.

—   Nu ko, Zora, vai tiesāsi mani? — Ņekļasovs pajautāja Osor- ginam, kurš bija apsēdies viņam līdzās.

—   Kā nu ne, — las pilnu muti atbildēja. — Ko vajag, to vajag.

—   Par kādiem noziegumiem mani apsūdzēsi?

—   Tevi par daudz ko var apsūdzēt, bet noteikti ir pierādīts tas, ka esi nolaupījis, lūk, šo cilvēku, — Osorgins norādīja uz Bildinu, kas joprojām sarunās neiesaistījās, lai gan ēšanā un dzeršanā neatpalika no citiem. — Paturēji viņu par ķīlnieku, pieprasīji naudu, pieļāvi necilvēcīgu spīdzināšanu…

—    Vai tad mēdz būt arī cilvēcīga spīdzināšana? — Ņekļasovs pavīpsnāja.

—   Nespēlējies ar vārdiem… Tas nav grūti, bet bezjēdzīgi.

—    Par kādu spīdzināšanu tad ir runa? — Ņekļasovs negaidīti uzstājīgi turpināja virzīt sarunu sev vēlamā virzienā.

—   Nu, vai zini… Jūs taču viņam nogriezāt ausis un turpat izbarojāt tās suņiem… Pilsētu satrieca šī nedzirdētā cietsirdība!

—    Es viņam ausis nenogriezu, — nesatricināmā mierā atbildēja Ņekļasovs. Aizgriezies viņš kaut ko pateica saviem cīkstoņiem un atkal pievērsās Osorginam. — Vai jums ir pierādījumi, ka tieši es nogriezu ausis?

—   Tādu pierādījumu nav… Ausis nogrieza cils cilvēks, bel paklausot lavai pavēlei.

—    Vai tikai las nebija šis te? — Ņekļasovs norādīja sev aiz muguras, un visi atskatījušies ieraudzīja, kā divi cīkstoņi velk šurp

"Jerhovu. Viņš jutās tik bezspēcīgs, ka pats nespēja paiet, bet miesassargiem tas īpašas grūtības nesagādāja.

—     Tā kā es viņu pereoniski nepazīstu, man ir ļoti grūti atbildēt, — Osorgins samulsa, cenzdamies ātrāk sakošļal mutē ielikto ēdienu.

—   Bet vai tu, Edik, pazīsti šo ļaundari? — Ņekļasovs pievērsās Bildinām.

—   Jā, tieši viņš mani apstrādāja.

—   Vai tu uz viņu neturi ļaunu prātu?

—    Ne, Vovčik. Ļaunu prātu cs turu uz tevi. Tieši tu viņam pateici, kas jāizdara, lai cs aldolu naudu… Tu pavēlēji uzmest manas ausis uz pannas, un pēc tam pats tās izbaroji sunim… Un tas ausis aprija. Tāpēc es arī sapratu, ka šis suns visai bieži tiek barots ar cilvēku miesu, — likās, ka no visiem klātesošajiem tikai Biļdins saglabājis drosmi un cīņas sparu, lai gan bija dzēris tikpat, cik pārējie.

—    Tev taisnība, Edik, — Ņekļasovs neiebilda. — Mūsu suns tiešām ir asinskārs… Viņš mums bieži piepalīdz, tas ir viens no mūsu pārliecinošākajiem argumentiem. .

—   Jā, mani tas ātri pārliecināja, — Biļdins piekrītoši pamāja.

Jerhovs pa to laiku bija nosēdināts pie priedes. Rokas viņam

tika tā sasietas uz muguras, lai tās no abām pusēm :iplvertu stumbru. Sēdēdams uz saspiestas kartona kastes, Jerhovs nespēja izdarīt ne mazāko kustību. Ja nu vienīgi varēja saliekt un atkal iztaisirct kājas.

—   Un kas būs tālāk? — Biļdins pavaicāja.

—   Vai gribi ar viņu kopā iedzert? — Ņekļasovs pasmīnēja.

—   Nav ne mazākās vēlēsanās.

—   Bet ar mani taču lu dzer?

—. Piespiedu kārtā… Un kompānijas pēc,.. Un vispār, zini. šīs dzīres man atgādina to dienu, kad zaudēju ausis… Ja nekļūdos, tūlīt uz skatuves parādīsies arī kaut kas līdzigs sunim?

—    Hm, — šķiet, Ņekļasovs apjuka. — Tev nu gan ir gaiša galva, — viņš noteica, nenovērsdams skatienu no Bildina. — No tevis iznāks labs baņķieris. Dienās, protams.

—   Ja vispār lidz tam laikam nodzīvošu.

—   Jā, — Ņekļasovs piekrītoši pamāja. — Ja izdzīvosi. Skatieties, kā nu iznāk… Mēs gan par lo jau runājām, bet man vēlreiz gribas atgriezties pie savas mīļās tēmas… Prokurors mums ir, tiesnesis ir, noziedznieks — arī, — Ņekļasovs pamāja uz sasietā Jer- hova pusi. — Vai negribi uzņemties viņa advokāta lomu? — viņš pajautāja Bildinām.

—   Man būs jāaizstāv cilvēks, kurš mani sakropļoja?

—   Es neuzstāju, tikai jautāju… Gribi to darīt vai ne?

—   Negribu.

—   Vai dzirdi, Slavik? — Ņekļasovs ierunājās skaļāk, šoreiz uzrunādams Jerhovu. — Neviens tevi negrib aizstāvēt. Un pats tu aizstāvēties nespēsi… Ko lai mēs iesākam?

—   Dzeriet šņabi, — atskanēja balss no priedes puses. — Neko citu jau jūs vairs izdomāt nevarat.

—   Mums vēl ir dažas idejas.

—   Dzeriet šņabi, tad radīsies drosme…

—    Drosme nemaz nebūs nepieciešama, — Ņekļasovs atbildēja, un visi sajuta, kā viņš sāk uztraukties. Balss kļuva histēriska, tuvojās sprādziens. Sapulcējušies jutās ne tik daudz pārsteigti, cik piesardzīgi un pal izbijušies. Atskatījies uz saviem puišiem, Ņekļasovs pamāja ar roku un tūlīt atkal pievērsās viesiem. — Tātad tu apgalvo, ka tiesa noliks? — viņš drūmi vaicāja Osorginam.

—  Kā gan citādi, Vladimir Arkadjevič?! Te nu vairs nekas nav atkarīgs ne no jums, ne no manis. Sācis darboties lielais mehānisms.

—   Un las viss nolicis tikai tāpēc, ka šim suņa mēslam ir pārāk gara mēle? — Ņekļasovs pamāja uz Jcrhova pusi, kurš krēslā vairs nebija skaidri saskatāms, tikai neskaidras aprises pie priedes saknēm.

—   Nu, tas ir viens no iemesliem.

—   Un otrs?

—   Tiesā valda zināma kārtība, — Osorgins centās mīkstināt sarunas tēmu un paglābties teorētiskos spriedelējumos, bet Ņekļasovs viņu asi pārtrauca.

—   Otrs iemesls sēž lev blakus, Žora. Šis bezausainais nejēga, banku puskoka lēcējs! Viņš taču ari sniedzis liecību!

—   Daudzi ir snieguši liecības…

—    Viņš ir upuris, ja? Ciclušais? Zaudēja savas dārgās ausis, ja? Un ir galavs katram par to stāstīt līdz pat kapa malai, ja? Nu ko, lai stāsta vien līdz kapa malai… Ilgi viņam las vairs nebūs jādara.

—   Jūs gribat teikt, — Biļdins ierunājās, bet Ņekļasovs arī viņu pārtrauca.

—   Aizveries. Un klausies. Un jūs visi arī… Tiesas nebūs. Es tūlīt pateikšu, kāpēc, — Ņekļasovs uz brīdi apklusa, vērodams, kā gar galdu uz priedes pusi aiziet viens no viņa puišiem, nesdams rokā ar kaut ko piepildītu trīslitru burku. Pagāja garām un pazuda tumsā pie priedes. Visi sēdēja, viens otru gandrīz neredzēdami, tikai augumu aprises iezīmējās uz sniega fona. — Tiesas nebūs, jo tu, Žora, atteiksies vadīt sēdi… No krimināllietas pazudīs daži svarīgi pierādījumi…

—   Kā tad tic var pazust? — Osorgins jutās pārsteigts.

—   Tu pats tos paņemsi.

—   Es? — Osorgins salēcās.

—    Nu ne jau cs, — Ņekļasovs pasmīnēja. Un atkal apklusa, sekodams ar skatienu vēl vienam puisim, kurš arī aizgāja uz priedes pusi. Vējš uzvēdīja benzīna smaku. Bet visapkārt bija tik kluss, un Ņekļasova runas likās tik neticamas un pārsteidzošas, ka neviens nepievērsa uzmanību ne puišiem, ne aizvien pieaugošajai benzīna smakai.

—   Un kā tad jūs mani piespiedīsiet lo izdarīt? — Osorgins nervozi pavaicāja. — Kā?

— _ Nekā, — Ņekļasovs nevērīgi atmeta ar roku. — Pats visu izdarīsi, un bez teikšanas.

—    Vai jūs par to esat pārliecināts? — Osorgins mēģināja pasmaidīt, bet neizdevās, smaids pārvērtās nepārliecinošā un nožēlojamā grimasē.

—   Tikpat pārliecināts, ka par šo apgraizīto baņķieri… Viņš arī neieradīsies uz liesas sēdi. Un atteiksies no visām savām liecībām. Pal uzrakstīs sūdzību, ka izmeklētājs to visu pats sacerējis un ar varu piespiedis viņu šos murgus parakstīt. Un apgalvos, ka izmeklētājs tikmēr spiedis viņa pautus durvīs, kamēr las padevies un parakstījis.

—   Vai Jerhovs arī klusēs? — Anciferovs apjautājās. Kā bijušais prokurors viņš uzreiz saprata Ņekļasova domu virzību, nodomus un gribēja noskaidrot galveno.

—    Jā, Jerhovs būs mēms kā kaps, — Ņekļasovs piecēlās no galda. — Vai kādam ir sērkociņi?

Sērkociņus pasniedza Osorgins, viņš bija apjucis vairāk par visiem. Pārējie jau bija apjautuši situācijas nopietnību, iekšēji sa- springuši un nolēmuši neteikt nevienu lieku vārdu, bet viņš vēl visu nesaprata. Un, izņēmis no kabatas sērkociņu kastīti, pasniedza to Ņekļasovam.

—    Paldies, — tas smaidīdams pateicās. — Tu man ļoti palīdzēji, Žora. Esmu ļoti pateicīgs. Tūlīt atdošu, — piegājis pie priedes un apstājies divu metru atstatumā, Ņekļasovs uzšvirkslināja sērkociņu un, negaidīdams, kamēr tas iedegsies, pameta uz priekšu. Tai pašā brīdī pie priedes ierēcās liesmu jūra. Pie galda sēdošie šausmās sastinga — starp uguns mēlēm krampjaini raustījās cilvēks. Klusēdams. Tas likās visbriesmīgākais, ka viņš neizdvesa ne skaņas, tikai mēmi locījās sārtā.

Anciferovs pirmais pielēca kājās, pieskrēja tuvāk un tikai tad saprata, kāpēc liesmu pārņemtais Jerhovs nekliedz — viņa mute bija aizlīmēta ar platu līmlenli. Acis lūdzoši šaudījās, augums raustījās sārtā, bet lente neļāva pavērt muti.

Anciferovs apstājās piecu metru attālumā no priedes, viņam blakus — Biļdins. Osorgins bija palicis sēžot pie galda, viņš nespēja piecelties. Bet, tikko Anciferovs spēra soli 117. priekšu, pakļaudamies neapzinātai vēlmei izbeigt nabaga cilvēka mocības, viņam ceļu aizšķērsoja viens no sargiem. Otrs stāvēja blakus Bildinām. Visi kā apburti vēroja liesmojošo būtni, nespēdami ne pakustēties, ne kaut ko pateikt. Viņus bija pārņēmis dīvains stingums.

Ņekļasovs gausi piegāja pie galda un uzsita Osorginam uz pleca, it kā mudinādams atgūlies.

—    Tavi sērkociņi, Žora, — viņš pasniedza kārbiņu. — Liels paldies, tu man ļoti palīdzēji. Bez tevis es neko nespētu izdarīt, viss būtu jāatliek…

Gaisā uzvirmoja gruzdošu matu un ceptas gaļas smakas, pļaviņā valdīja izmisums. Liesmas turpināja trakot, bet Jerhovu vairs nevarēja pazīt. Lente, kas sedza muti, bija sadegusi, bet viņš vairs neizdvesa ne skaņas. Tikai kājas vēl brīdi turpināja krampjaini raustīties.

Sniegs, kas sccļza priedes saknes, bija izkusies, un tikai tad. kad pie Anciferova kājām parādījās melna ūdens straumītes, kurās peldēja nobirušās skujas, viņš paspēra soli atpakaļ, tad vēl vienu un atgriezās pie galda. Ugunskura gaismā degvīna pudele mirguļoja sarkanīgos zibšņos. Anciferovs sev pielēja pilnu glāzi un, cenzdamies neatskatīties, to izdzēra. Un tūlīt blakus, ar skaļu blīkšķi apgāzdams galdu, noģība Osorgins.

Ņekļasovs, piegājis pie Bildina, nostājās tam blakus, nenovērsdams skatienu no Jcrhova, kurš vairs nekustējās. Un vispār Jer- hova jau vairs nebija — sejas vietā rēgojās apsvilis galvaskauss.

—    Vai man nebija taisnība? — Ņekļasovs pajautāja.

—    Bija gan, — Biļdins piekrītoši pamāja, nespēdams novērst skatienu no melnā, čokurā sarautā cilvēka slāva, kurš joprojām liesmoja. Gaisā cēlās biezu kvēpu grīstes. — Tiesas nebūs… Bel tu esi aizgājis par tālu, Vovčik… Visticamāk, ka arī tevis nebūs.

—    Ha! — Ņekļasovs iesmējās. — Manis jau tāpat nav. Tas, ko tu redzi savu acu priekšā… Ir dzīvs mironis, kurs uz brīdi izkāpis no kapa, lai drīzumā atgrieztos savā mūža mājā.

—    Kaut nu tas notiktu drīzāk, — Biļdins nopūtās un, neatskatīdamies uz Ņekļasovu, piegāja pie apgāztā galda, satvēra Osorginu un nosēdināja viņu uz grīļīgā saliekamā krēsliņa.

—    Mašīnas ir piebrauktas, dārgie ciemiņi! — no tumsas atskanēja Ņekļasova balss. — Jūs visus izvadās pa mājām, katram tiks iedota degvīna pudele un vieglas uzkodas. Man tā vien liekas, ka, atgriežoties mājās, jums gribēsies iztukšot vēl kādu mēriņu… Tas ir tik saprotami… Novēlu jums patīkami pavadīt vakaru! Ceru, ka nevienu no jums nepiemeklēs nabaga Slavika bēdīgais liktenis. Es ļoti ceru, ka las nenotiks. — Ņekļasovs sataustīja sniegā nokritušo degvīna pudeli, atskrūvēja vāciņu, sameklējis kādu glāzi, pielēja to un izdzēra. — Lai miers taviem pīšļiem, Slavik. Drīz redzēsimies.

* * *

Pafnutjevam bija viena laba, bet divaina īpašība — viņš priecājās par jebkuriem laika apstākļiem. Protams, ja radās iespēja tiem vispār pievērst uzmanību, nesteidzīgi un netraucēti pavērot. Ja bija lietus, plosījās negaiss — lieliski. Ja valdīja agrāk neredzēts karstums un sieviešu kurpju papēdīši līdz pat papēžiem iegrima karstajā asfaltā — vēl labāk. Uznāca tāds sniegputenis, ka pat luksoforus nebija iespējams saskatīt — ko vēl vairāk cilvēks varēja vēlēties. Termometra stabiņš noslīdējis zem mīnus divdesmit grādiem — atkal labi. Atkusnis, viss kūst, mašīnas līdz pat asij ūdenī, ceļi pārplūduši, tilti aizskaloti, vecīši ar vecenītēm sēž uz māju jumtiem un cerīgi veras skaidrajās debesīs, vai neatlidos helikopteri — vienkārši brīnišķīgi.

Ari šai dienā valdīja tāds atkusnis. Februāra beigās, kad lo neviens negaidīja un sinoptiķi spītīgi solīja nelielu, bet nemainīgu salu, pēkšņi kļuva siltāks. Un Pafnutjevs brida pa peļķēm, pavērsdams pret sauli savu pēc siltuma izlvikušo fizionomiju. Sirdī viņam kaut kas priecīgi sakustējās, maigi ieskanējās, kūstošā sniega un saulē sasilušās koku mizas smaržas solīja drīzu pavasari un pa pusei piemirstus dvēseles uzbangojumus. Atmiņā, apņēmīgi nobidot sānis kasies ar krimināllietām, šķietami nesvarīgi vārdi, kuri tomēr bija spējuši mainīt cilvēku likteņus…

Pafnutjevs lēni, cenzdamies nezaudēt jauniegūto dvēseles līdzsvaru, gāja pa piedūmoto prokuratūras gaiteni, dažbrīd ar kādu sasveicinoties, citu uzklausīdams, bet tas viss bija nesvarīgas gaisa vibrācijas, kuras nespēja skart ne dvēseli, ne prātu.

Iegājis kabinetā, viņš neskatīdamies uzmeta uz pakaramā vējjaku uri bereti, portfeli nosvieda blakus un pats smagi noslīga uz krēsla.

—   Vai drīkst? — pie sliekšņa parādījās Duboviks, un viņa liesmojošais deguns bija. kā vienmēr, košs un svaigs.

—   Ar ko jūs vispār vēlaties runāt?

—   Ar tevi, Paša. — Duboviks atbildēja, saglabājot lo pašu balss toni un sejas izteiksmi, pat deguna krāsā'nemainījās, lai gan tieši šī viņa ķermeņa daļa parasti pirmā reaģēja uz jokiem pārestībām, dažādām negaidītām situācijām kādu nebija mazums izmeklētāja dzīvē, katrā ziņā vairāk nekā citiem cilvēkiem.

—   Sodies un stāsti, — Pafnutjevs noteica un, atbalstījis vaigus dūrēs, sagatavojās klausīties.

—   Ņekļasova vairs nav, — Duboviks sacīja.

—   Ko? — Pafnutjeva maigās dvēseles noskaņas uzreiz izira.

—   Vakar vakarā tika uzspridzināts viņa «mersedess».

—   Ar visu Vovčiku?

—   Jā, ar visu Vovčiku. Mēs negribējām tevi tik vēlu traucēt, bet darba bija daudz.

—   Tā, — Pafnutjevam bija nepieciešams laiks, lai apjaustu, kas īsti noticis. — Tā… Vakar viņš nozaga Jerhovu…

—   Jā, — Duboviks pamāja un, pienācis tuvāk galdam, apsēdās maliņā. — Jerhovs arī ir miris.

—   Kā tā? Uzsprāga kopā ar Ņekļasovu?

—   Nē, Jerhovs sadega. Pareizāk sakot, viņu sadedzināja. Aizveda uz mežu un sadedzināja.

—   Kas?

—    Ņekļasovs ar saviem puišiem. Tur bija sarīkots vesels uzvedums… Ņekļasovs uz mežu aizveda ne tikai Jerhovu, bel arī Osorginu, Anciferovu, Bildinu… Sarīkoja pikniku, visi krietni iedzēra…

—   Un mani neuzaicināja, — Pafnutjevs sarūgtināts noteica. — Tā jau vienmēr… Vieniem tiek viss, citiem — nekas… Vai tu arī tur biji?

—    Nē, Paša… Arī mani neviens tur neuzaicināja… Un mums abiem tur nemaz nebūtu, ko darīt… Viņi tika galā arī bez mums. Izdzēra šņabi, tad aplēja Jerhovu ar benzīnu un aizdedzināja.

—   Vai viņš kliedza?

—   Nē, viņam aizlīmēja muti.

Pafnutjevs muļķīgos jautājumus uzdeva ne jau tāpēc, lai pasmietos. Notikušais viņu bija tā samulsinājis, ka vienkārši bija jāpaiet zināmam laika sprīdim, lai saprastu, par ko īsli Duboviks runā.

—   Bet kāpēc tika uzaicināti tieši šie cilvēki? Anciferovs, Biļdins, Osorgins?

—    Vovčiks sapulcināja kopā tos, kuri varētu piedalīties tiesas sēdē, sniegi liecības, spriest sodu.

—   Un Anciferovs?

—   Viņš kaut ko zina par Vovčiku, tāpēc tas, šķiet, nolēma, ka arī prokuroram nenāktu par sliktu piedalīties šādā pasākumā.

—   Kā tu to visu uzzināji?

—    Anciferovs piezvanīja… Un visu man izstāstīja. Tu necēli klausuli…

—   Jā, cs atslēdzu telefonu, — Pafnutjevs samulsis atbildēja. — Biju zvērīgi noguris.

—   Tā gadās, — Duboviks pamāja ar tādu sejas izteiksmi, it kā zinātu, par ko ir runa. — Arī Bildina sieva piezvanīja… Starp citu, viņš ievietots psihiatriskajā slimnīcā.

—   Kas viņam lēcies?

—    Paša, ko tu jautā… Vispirms puisim ausis nogrieza, tikko izķepurojās, tad aizveda uz mežu un viņa acu priekšā sadedzināja cilvēku… Un vēl novēlēja, lai viņu nepiemeklē līdzīgs liktenis… Saki, vai pēc šādiem pārdzīvojumiem viņš vēl būs ar mieru liecināt tiesā?

—    Es neliecinātu, — Pafnutjevs atteica. — Un kas ar Anciferovu?

—   Gul piedzēries. Un, tikko atžilbsi, atkal ķeras pie pudeles… Labu konjaku dzer… Ja dzertu šņabi, jau būtu atstiepis kājas. Ļe- nočkas, saka, žēl… Raud un atkal dzer.

—   Kas tā par Ļenočku?

—   Jauniņā frizierīte, — Duboviks mulsi nosarka.

—   Un Osorgins?

—    Raksta oficiālu ziņojumu prokuratūrai. Raksta un apstājas, raksta un apstājas…

—   Kāpēc tad apstājas?

—   Liii izvemtos.

—   A, — Pafnutjevs novilka. — Skaidrs.

—   Uzrakstīja iesniegumu, atteicās no lielas. Draud ar aiziešanu pensijā.

—   To viņš tagad nemaz nevar darīt, — Pafnutjevs pasmīnēja. — No tiesneša viņš tagad kļuvis par nozieguma līdzdalībnieku, liecinieku, bet varbūt arī cietušo… Vai nozieguma vietu atradāt?

—   Uz turieni aizbrauca operatīvā grupa.

—   Labi… Kādas tev ir versijas?

—    Jerhovs sāka runāt… Un, lūk, rezultāts. Viņš zināja, ko dara. Pie viņiem nav pieņemts daudz runāt.

—   Viņš mums uzticējās. Man… Tā bija mana kļūda.

—    Tu, Paša, neesi vainīgs, viss ir kārtībā. Protams, vari sev pārmest augstāko morāles un cilvēciskās atbildības likumu neievērošanu… Bet, kas attiecas tieši uz šo konkrēto gadījumu… Tev nav par ko sevi vainot. Anciferovs nodeva. Viņš ir īstais vaininieks, skaties, no kuras puses gribi.

—    Tāpēc jau Ņekļasovs viņu aizvilka līdzi uz mežu. Tas bija iebiedēšanas pasākums.

—   Un likvidēšanas, — Duboviks piebilda.

—     Viņš ne tikai apklusināja Bildinu, Leonardu, neitralizēja Osorginu… Arī savus pamācīja. Sak, lūk, kas notiek ar tiem, kam mēles par garu. Tagad pastāsti par Ņekļasovu… Kas nolika ar viņu?

—     Mašīna uzsprāga vakar deviņos. Pilsētā, netālu no viņa mājas. No mašīnas palikusi lūžņu kaudze. Sevišķi cietusi aizmugurējā daļa. Bagāžnieks, benzīna tvertne, aizmugures sēdeklis… Ņekļasovs sēdēja aizmugurē… Brauca no meža. Viņam nebija nekādu izredžu. Dieva sods lo ķēra ātri un nekļūdīgi.

—   Tev liekas, ka tā bija Dieva roka?

—    Pēc apšaudes Anciferova restorānā viņš savu «mersedesu» ne uz brīdi neatstāja bez uzraudzības. Šoferis nakšņoja mašīnā. Viņam bija aizliegts izkāpt no mašīnas, ja tajā neviens nepalika. Zinu, ka šī prasība lika dzelžaini ievērota.

Pafnutjevs piecēlās, piegāja pie loga, brīdi truli vēroja mitro dzegu, novilka ar pirkstu pār stiklu, it kā noslaucīdams neredzamus puteklīšus.

Pēc tam pagriezās pret Duboviku.

—   Vai Hudoļejs sprādziena vietu apskatīja?

—   Jā. Viņaprāt, sprādziens ir tieši tāds, kāds nogranda Ferdoļevska bankā. Viena un tā pati sprāgstviela, sprādziena jauda, atradās pat dažas metāliskas detaļas…

—   Tā, — Pafnutjevs ieķērcās. — Tā, kā liekas, ir visinteresantākā un svarīgākā ziņa, kādu tu man šodien pateici.

—   Tātad trešā banda tomēr eksistē? — Duboviks pavaicāja. — Ja jau cietis gan Ferdoļevskis, gan Ņekļasovs…

—   Vai Andrejs ir atbraucis?

—   Gaida priekštelpā.

—    Kāpēc tad nenāk iekšā?

—    Es pasteidzos pirmais. Acīmredzot viņš negrib mās traucēt.

—   Pieklājīgs kļuvis… Līdz riebumam.

—    Viņš sarunājas ar sekretāri, — Duboviks pārmetoši noteica. Sak, nevar taču pārmest cilvēkam sīkas un nevainīgas vājības. — Tu, redz, Paša, sen jau ar sekretārēm nedraudzējies… Un velti. Viņas nemaz nav tā sliktākā cilvēces daļa.

—   Kā tad tu to zini? — Pafnutjevs iesmējās.

—   Zinu, — Duboviks atteica, un viņa deguns tik koši piesarka, ka Pafnutjevs izbijās, vai viņa kabinetā tūlīt nenograndēs vēl viens sprādziens.

—     Vai gribi, lai tevi iepriecinu? — Pafnutjevs klusā balsī apvaicājās.

—   Gribu, — Duboviks bez šaubīšanās atbildēja.

—   Tad klausies… Sprādziens Ferdoļevska bankā, Ņekļasova mašīnā… Protams, ja Hudoļejs nav kļūdījies, izdarot ekspertīzi… Tajos visos vainojamas no mūsu noliktavas pazudušās patronas.

—   No prokuratūras?

—   Jā… No mūsu noliktavas, — Pafnutjevs atkārtoja. — Tāpēc, ja jau pieņemam, ka pilsētā parādījusies jauna banda, kura ir daudz spēcīgāka un labāk organizēta nekā agrākās… Mēs varam aptuveni to izskaitļot. Vismaz tās darbības virzienus… Vai ne tā?

Noklausījies šos salriecošos secinājumus, Duboviks uzvedās pavisam citādi, nekā bija gaidījis Pafnutjevs.

Viņš, neko neteikdams, nodūra acis, it kā baidītos, ka tā skatiens izpaudīs kaut ko svarīgu, ko Pafnutjevam nemaz nevajadzētu uzzināt.

—   Interesanta doma, — viņš beidzot sacīja. — Uzvedina uz zināmām pārdomām…

—   Uz kādām?

—   Pacieties nedaudz, Paša. Es negribētu, lai mēs abi nokļūstam strupceļā.

—    Labi, bricsli vien… Vai kāds no tiem, kuri brauca mašīnā kopā ar Ņekļasovu, ir palicis dzīvs?

—   Šoferis.

—   Kā viņš jūtas?

—   Skumst.

—   Nesaprotu, — Pafnutjevs kļuva īgns.

—    Bēdājas… Zaudējis mīļoto pavēlnieku. Draugu, biedru un brāli.

—   Tad jau ar viņu viss kārtībā?

—    Vēl īsti nav atguvies no šoka un kontūzijas. Bet spriešanas spējas nav zaudējis.

—   Kur viņš atrodams?

—   Pie Ovsova. Vai gribi aprunāties?

—   Gribu gan. Ar viņu un ne ar vienu citu, — Pafnutjevs strauji uzlēca kājās, pīdaniies piedurknēs, uzvilka vējjaku un gandrīz grūšus izgrūda pa kabineta durvīm Duboviku, kurš gribēja vēl uzdot dažus jautājumus un kaut ko pastāstīt. Bet beigu beigās, redzēdams, ka priekšniecība steidzas, nomierinājās un, nodūris galvu, slāja uz savu kabinetu. — Vai tu zini, kas tev tagad jādara? — viņam sekodams, apvaicājās Pafnutjevs.

—   Jāapkopo visi manā rīcībā esošie fakti un jāmēģina atrast tiem vienkāršu un loģisku izskaidrojumu.

—   Tu esi ģēnijs, Dubovik! — Pafnutjevs iesaucās.

—   Ha! — un Duboviks pazuda aiz sava kabineta durvīm.

Aiz nākošajām durvīm atradās uzgaidāmajā telpa, un, tajā ieskatījies, Pafnutjevs ieraudzīja Andreju. Viņš patiešām bija kopā ar sekretāri.

Meitene bija jauna, rudiem, cirtainiem matiem, kuri vijās ap tās galvu kā pieneņu pūkas. Sauca viņu par Svētu, un Andrejs tās klātbūtnē nespēja savaldīties — viņš nevietā smējās, tad pēkšņi apklusa vai, kā tagad, sēdēja viens stūrī, izlikdamies, ka lasa avīzi, bet īstenībā pār lapas malu novērodams meiteni.

—   Svēta, neklausies, ko viņš tur stāsta, tas viss ir meli! — Pafnutjevs, stāvēdams pie sliekšņa, paziņoja.

—    Viņš nemelo, Pāvel Nikolajevič, viņš vispār neko nesaka… Labāk tad būtu melojis, nekā tā klusējis.

—   Jā, šis cilvēks nav melis, kā liecina acis, tās taisnību saka, to saimnieks ceļ tračus! — Pafnutjevs nocitēja, paspiezdams roku Andrejam, kas, viņu ieraugot, bija piecēlies kājās. — Braucam, Andrej, braucam, — un Pafnutjevs, saķēris viņu aiz piedurknes, vilka uz durvīm. — Svēta, es konfiscēju lo lavu viltīgo klusētāju! Lūdzu, piedod!

—   Es par to tikai priecājos, Pāvel Nikolajevič!

—   Es nesen lasīju, ka bez iemesla priecājas tikai vistas un arī tikai… — Pafnutjevs, nepabeidzis iesākto domu, pazuda aiz durvīm. Ātrā solī viņš izgāja cauri gaitenim, gandrīz skriešus izskrēja ārā uz lieveņa un, neapstādamies un Andreju negaidīdams, devās pie melnās «volgas». Pēdējā brīdī Andrejs tomēr paspēja viņu panākt un, kamēr Pafnutjevs apgāja apkārt mašīnai, jau apsēdās pie stūres un pakalpīgi atvēra priekšniekam durvis.

—    Pie Ovsova, — Pafnutjevs atkrita sēdeklī un spēcīgi aizsita durvis. — Vai esi dzirdējis? Ņekļasovs uzsprādzis.

—   Jā, pilsētā par to vien runā.

—   Un par ko tad vēl tavā pilsētā runā?

—    Tiek kārtoti savstarpējie rēķini… Tagad viņa puišiem jādod atbildes trieciens Ferdoļevska bandai.

—   Vai tad sprādziens… bija Ferdoļevska roku darbs?

—   Par to neviens nešaubās, — Andrejs izbrauca no pagalma un nogriezās pa labi, ieplūzdams kopējā mašīnu straumē.

—   Runā arī par kaut kādu trešo bandu…

—   Liekas neticami… Šie vīri lo nepieļautu. Viņi te iedzīvojušies, sadalījuši savā starpā pilsētu un lās apkārtni… Nedomāju vis.

—    Banda, — Pafnutjevs domīgi novilka. Parādījusies vēl viena • banda. Tas ir pilnīgi skaidrs.

Andrejs neko neatbildēja. Mašīna jau bija iebraukusi slimnīcas pagalmā, un tas atbrīvoja viņu no nepieciešamības kaut ko atbildēt. Andrejs nobremzēja, bet Pafnuljevs izkāpt nesteidzās. Likās, viņu māc šaubas, tas kaut ko gaida vai pat baidās pats no savām domām.

—    Ņekļasovs beigts, bet šoferim nekas nekaiš, '— viņš domīgi novilka.

—   Jā? — Andrejs pārsteigts pārjautāja. — Bet stāsta, ka mašīna sarauta gabalos.

—   Bet šoferim nekas nekaiš, — Pafnuljevs vēlreiz atkārtoja. — Viņš jūtas lieliski.

—   Vai jūs viņu jau nopratinājāt?

—   Tūlīt iešu… Cenšos' saņemties.

—   Ja jau viņš tik labi jūtas, tad kāpēc atrodas šeit? — Andrejs pamāja ar galvu uz slimnīcas pusi.

—   Viņu uz šejieni atveda, — Pafnutjevs izvairīgi atbildēja. — Vai nu kontūzija, vai šoks…

—    Ko tad viņš var pastāstīt? — Andrejs pajautāja, nenovērsdams skatienu no priekšējā stikla.

—   Var būt, ka tomēr kaut ko pastāsta… Dalās ar mani iespaidos… Viņiem vakar bija grūta diena.

—   Esmu dzirdējis, — Andrejs pamāja.

—   Sadedzināja puisi… Žēl… — Pafnutjevs līdzjūtīgi noteica.

—     Žēl? — Andrejs jutās pārsteigts. — Jums žēl tā ausu griezēja. Pāvel Nikolajevič, es jūs nesaprotu! Lai taču viņi viens otru dedzina, šauj un spīdzina… Jums pašam būs vieglāka dzīve!

—    Var jau būt, ka tev ir taisnība, — Pafnutjevs noteica. — Tomēr vienalga žēl Jcrhova… Mēs jau bijām sadraudzējušies. — Un Pafnutjevs, ilgāk vairs nekavēdamies, it kā būtu uzzinājis visu, kas tam bija vajadzīgs, izkāpa no mašīnas un devās uz slimnīcas ieeju — lēzenu uzbrauktuvi, pa kuru virzījās «ātrās palīdzības», piegādādaams jaunus pacientus — saplosītus, sagrieztus un saspridzinātus.

•k -k -k

Šoferis bija ievietots tieši tai pašā palātā un pat gultā, kur pavisam nesen, tikai pirms divām trim nedēļām, mocījās un vai- manāja nelaimīgais Jerhovs. Tikai viņš izskatījās daudz veselāks un, kā likās, bija vairāk nobijies nekā kontuzēts.

Pārāk smaga un notikumiem pārbagāta bija bijusi tā liktenīgā diena. Pašu biedra Jcrhova sadedzināšana, naksnīgā traukšanās pa vientulīgo šoseju, negaidīts sprādziens, kas pārvērta lūžņu kaudzē ne tikai jaudīgā «mersedesa» aizmugurējo daļu, bet arī saplosīja kuslo Ņekļasovu — viņa atliekas bija sajaukušās ar deformētajiem metāla gabaliem.

Pafnutjevs šoferi pazina — pavisam nesen šis tēvainis, pavadīdams Ņekļasovu, bija ieradies viņa kabinetā. Tātad miesassargam nav izdevies izpildīt savu uzdevumu, nav bijis pietiekami modrs un vērīgs.

—   Sveiks, — Pafnutjevs sasveicinājās, piebīdīdams gultai tuvāk tabureti un apsēzdamies pie galvgaļa. — Kā klājas?

—   Tā nekas…

—   Vai mani atceries?

—   Atceros.

—   Nu ko, nenosargāji Vovčiku? Neizpildīji savu pienākumu?

—   Kā teiksiet…

—   Vai parunāsim?

—   Katram no mums ir savas intereses, pilsoni priekšniek, — dobjā balsī noņurdēja šoferis. — Par ko lai mēs runātu? Nav par ko.

—     Mums tomēr ir kopējas intereses. Es meklēju Ņekļasova slepkavu.

—   Kāpēc jums viņš vajadzīgs?

—    Kā kāpēc? — Pafnutjevs jutās pārsteigts. — Gribu arestēt. Ielikt aiz restēm. Tālāk no sabiedrības, uz iespējami ilgāku laiku. Vai tad tevi nemaz neinteresē, kurš nogalināja Vovčiku?

—   Interesē gan.

—   Kā tevi sauc? Vārds, uzvārds?

—   Mans uzvārds ir Kruglovs… Sergejs Kruglovs.

—   Nu ko, Sergej Kruglov… Meklēsim slepkavu?

—   Nu… Ja jau tā… Varam pamēģināt.

—    Labi, — Pafnutjevs iztaisnojās un paskatījās apkārt, it kā aicinādams visus klātesošos apsveikt viņu ar šo mazo uzvaru. Bet, tā kā palātā vairāk neviena nebija, Pafnutjeva veiklība palika nenovērtēta. Tomēr izmeklētājs tāpēc nesaīga, bet atkal pievērsās gultā guļošajam Kruglovam. — Esi lik laipns, Serjoga Kruglov, un pasaki man… Kāpēc jūsu «mersedess» uzsprāga?

—    Nav ne jausmas, — apaļajā, pilnīgajā, jaunajā un sārtajā Kruglova sejā pavīdēja patiesa neizpratne.

—    Un kā tu vari izskaidrot to faktu, ka esi sveiks un vesels, bez nevienas skrambiņas, bet mašīna pārvērtusies lūžņu kaudzē un no Ņekļasova arī nekas lāgā nav pāri palicis?

—   Jūs turat mani aizdomās?

—   Ko tu! — Pafnutjevs pārsteigts iesaucās. — Vai tu esi slims, prātu zaudējis? Kā es varu tevi turēt aizdomās, ja jūs abi ar Vovčiku braucāt vienā un tai pašā mašīnā!

—   Tā jau gan…

—   Zini, pamēģināsim visu sīki atcerēties, soli pa solim, kilometru pa kilometram… Vai tu redzēji, kā sadeg Jerhovs?

—   Mans uzdevums ir sēdēt pie stūres, — Kruglovs izvairīgi atbildēja, izlikdamies par muļķi.

—   Vai redzēji, kā Jerhovs deg zilām liesmām?

—   Nu? — nevarēja saprast, vai Kruglovs atbild apstiprinoši vai atkal mēģina izvairīties.

—   Klausies, tā mēs nesarunājām. Es taču tev neko nepārmetu… Atbildi kā cilvēks. Atkārtošu savu jautājumu vēlreiz… Vai tu redzēji, ka dega Jerhovs?

—  Nu, — Kruglovs atkal noteica, bet tūlīt pārdomāja. — Redzēju, kā nu varēja neredzēt, ja viņš dega kā… Pat nezinu, kā to nosaukt.

—   Kurš aizdedzināja?

—   Tiesnesis iedeva sērkociņus, Vovčiks uzrāva… Izlcmiet pats, kurš īstais vainīgais.

—   Bet kurš viņu aplēja ar benzīnu?

—    Liets jau tika, — Kruglovs atbildēja. — Ja ncaplictu, viņš neaizdegtos.

—   Tava atbilde skan tik izvairīgi, ka man uzreiz kļūst skaidrs, ka tieši tu biji tas, kurš aplēja viņu no burkas.

—   Kā tad jūs zināt, ka tieši no burkas?

—   Jūs taču to turpat vien atstājāt. Bet uz tās — tavi pirkstu nospiedumi. Vēlreiz lūdzu — parunāsim!

—   Tur noteikti palikuši arī citu pirkstu nospiedumi…

—   Protams, jūs visi esat atstājuši savas vizītkartes… Arī tavs otrs biedrs, kurš kaut kur aizlaidies… Kur gan viņš ar saviem gabarītiem var paslēpties? Gan atradīsim. Labi, sadedzinājāt puisi… Lai gan tā izrīkoties ar savējo… Nav labi, Serjoga, nav labi.

—    Viņš mūs visus nodeva… Ko vēl citu varēja darīt? Tā nu Vovčiks ierosināja… Sak, mēs ne tikai viņu sodīsim, bet arī visiem pārējiem iedvesīsim bijību pret disciplīnu.

—   Kādiem pārējiem?

—     Tam pašam tiesnesim, kas pasteidzās Vovčikam pasniegt sērkociņus. Bezausainajam baņķierim, kroga turētājam… Vovčiks viņiem teica… Nav patīkami, sacīja, ņemt šādu galu… Ceru, sacīja, ka jūs tāds liktenis nepiemeklēs…

—   Bet pašu piemeklēja, — Pafnutjevs piebilda.

—    Vovčiks nomira labā nāvē, — Serjoga pašūpoja galvu. — Viņš pat nepaguva apjaust, ka mirst. Labāku nāvi nemaz nevar vēlēties… Vovčikam vienmēr laimējās.

—    Labi, — Pafnutjevs (viņu pārtrauca. — Nav labi otru apskaust… Jerhovs sadega un saira pelnos, ugunskurs izdzisa, šņabis tika izdzerts… Kas nolika tālāk?

—    Goda viesus aizveda ar «žiguli»… Viņš pavēlēja tos izvadāt pa mājām… Visiem bija pilnas bikses, smirdēja kā stacijas tualetē… Bet es vedu Vovčiku.

—   Jerhovu atstājāt turpat gruzdēt?

—    Kas tur ko atstāt? Nekas jau nebija palicis. Nevienam pal prātā nevarēja ienākt, ka tas kādreiz bijis Jerhovs… Vai nu mazums apdegušu un puspuvušu līķu mētājas pa mežiem un laukiem… Viens vairāk vai mazāk…

—    Labi, parunāsim par kaut ko citu. Vai jūs ar Vovčiku no pļaviņas aizbraucāt pēdējie?

—    Viņš pagaidīja, kamēr aizbrauc visi viesi, lad pavēlēja mums ar Kostju savākt vienā maisā vakariņu paliekas…

—   Kādas paliekas?

—    Visas ēdienu un dzērienu paliekas, kas varētu liecināt par viņa klātbūtni šai vietā…

—   Un kur jūs to visu likāt?

—   Iemetām atkritumu kastē.'

—   Kādā kastē? Kurā vietā? Uz kādas ielas?

Kruglovs ar neslēptu līdzjūtību, pal zināmu žēlumu paskatījās uz Pafnutjevu.

—    Vai jūs tiešām domājat, ka tur vēl kaut kās būs palicis? Ubagi, visi šie bijušie skolotāji, veterāni, varoņi, dzimtenes aizstāvji… No pieciem rītā, pat pa nakti viņi ložņā pa visām atkritumu kastēm… Kādam no viņiem stipri paveicās ar šo maisu…

Pārtikas pietiks vismaz veselai nedēļai, bet šņabi pat mēnesi varēs dzert.

—   Jā, liekas, tev šoreiz taisnība, — Pafnutjevs piekrita. — Turpināsim. Tātad jūs aizbraucāt no pļaviņas… Kas nolika pēc tam?

—    Kas nu pēc tam… Nekādu starpgadījumu. Kad iebraucām pilsētā un līdz viņa mājai bija atlikuši daži kilometri… Tad arī tas nodārdēja.

—    Jūs nekur neapstājāties? Nekur neiebraucāt? Vai Vovčiks negāja uzlāpīties, neizkāpa no mašīnas, lai kādam piezvanītu?

—    Kāpēc viņam būtu jāizkāpj? Pašam mašīnā bija telefons. Varēja zvanīt kaut uz Japānu vai Vāciju, ja radās vēlēšanās… Neizkāpjot no mašīnas.

—     Ko, vai tiešām viņš kādreiz zvanīja arī uz Japānu? — Pafnutjevs vientiesīgi brīnījās.

—   Par Japānu īsti nezinu, neesmu dzirdējis, ka viņš uz turieni zvana… Tāpat vien pateicu… Bet ar Vāciju gan bieži sazinājās… Ai,

—   Kruglovs aizklāja muti ar lielo, savainoto plaukstu, kas bija notriepta ar zaļu dezinficējošo šķīdumu. — Ak, cs, muļķis, izpļāpājos.

—    Tas nekas, — Pafnutjevs atmeta ar roku. — Vovčiks tev to jaunā neņems un nesodīs. Turpināsim atcerēties… Vai kāds jūs apturēja?

—   Vai jūs zināt tādu cilvēku, kurš varētu apturēt Vovčiku?

—    Nē, tādu cilvēku es nezinu… Lai gan, nē, zinu. Pats viņu reiz apturēju. Tiesa, ne jau viens, kopā ar palīgu, tomēr apturēju.

—   Jūs runājat par to reizi, kad logam restes norāvāt? Tas bija labi nostrādāts. Vovčiks veselu nedēļu trakoja…

—   Mēģināsim vēl atcerēties braucienu… Uz ceļa kaut kas notika. . Kāds misēklis, tā vienmēr gadās…

—   Ā! — Kruglovs pēkšņi iesaucās un pal pielēca gultā sēdus.

—     Pareizi! Autoinspektors mūs apturēja. Jau pilsētā. Ielas bija tukšas, Vovčikam patīk ātri braukt un mēs, protams, drāzām pāri krustojumiem, degot gan sarkanajai, gan dzeltenajai gaismai… Tā nu bija. Un viņš mūs apstādināja.

—    Tā, — Pafnutjevs apmierināti noteica. — Un kas nolika tālāk? Apturēja, prasīja uzrādīt dokumentus? Kaut ko teica? Vai Vovčiku pazina?

—    Viņš bija tāds… Untumains, — Kruglovs tik spēcīgi sarauca pieri, ka virs gaišajām uzacīm izveidojās lielas grumbas. — Viņš visu ko gribēja… Vovčiks neko neiebilda, klusi sēdēja aizmugurē, bet es sapratu, ka viņš sāk dusmoties… Tomēr tovakar bija jāklusē… Es piedāvāju inspektoram piecdesmit tūkstošus, bet viņš neņēma… Apskatīja dokumentus un lika atvērt bagāžnieku… Bet ar bagāžnieku mums jau viss bija kārtībā, jo mēs neilgi pirms tam visas meža dzīru paliekas iebērām atkritumu kastē…

—   Tu atvēri bagāžnieku?

—   Atvēru, kāpēc lai neatvērtu…

—   Kā tas viss notika? Tu izkāpi no mašīnas, izņēmi atslēgas…

—   Es neizkāpu no mašīnas, — Kruglovs asi atteica. — Vovčikam nepatīk, ja es izkāpju…

—   Kā tad tu varēji atvērt bagāžnieku?

—    Pateicu, ka, ja vēlas, pats var apskatīties… Tas nebija aizslēgts.

—   Un no mašīnas neizkāpi?

—   Nē.

—   Un ko viņš?

—     Viņš bija tāds uzcītīgs gadījies, atvēra bagāžnieku, visu apskatīja, atceros, pal lukturīti iededza… Tad atkal aizcirta ciet, atdeva dokumentus un pamāja ar savu zizli… Sak, brauciet, vairāk jautājumu nav.

—    Turpini, — Pafnutjevs klusā balsī mudināja, un viņa sejā parādījās dīvaina izteiksme, it kā viņš baidītos izbiedēt tramīgo veiksmes putnu, kam bija izdevies pielavīties jau tik tuvu.

—    Tad mēs turpinājām savu ceļu. Pārbraucām pāri krustojumam, iebraucām mūsu ielā, nogriezāmies… Un…

—    Un? — Pafnutjevs pārjautāja.

—   Tad arī tas nodārdēja.

Pafnutjevs brīdi uzmanīgi vēroja domu neskarto miesassarga seju. Cilvēka, kurš bija nodarbojies ar brīvo cīņu, karatē, boksu un vēl sazin ko, liekas, bijis pat desantnieks — pirms sarunas Pafnutjevs bija ievācis ziņas par šo Sergeju Kruglovu.

Viņš paskatījās ārā pa logu, tad pievērsās pats savām plaukstām, it kā cenzdamies atminēt savijušos līniju noslēpumu, un, kā likās, bija pavisam piemirsis Sergeju Kruglovu. Tomēr pēc brīža pievērsa tam apskaidrotu skatienu, it kā pa šo laiku būtu visu sapratis.

—   Jā, — viņš bezrūpīgi noteica. — Un kāds tad izskatījās šis autoinspektors? Vecs, ar brillēm?

—    Jauns puisis, bez brillēm, stalts… Kad viņš gāja apskatīt bagāžnieku, cs nodomāju — spēcīgs puisis…

—    Ar bārdu?

—    Nē taču! Puišelis! Lai gan… — Kruglovs iegrima domās, pārlaida gaļīgo plaukstu pāri sejai, tad paskatījās uz Pafnutjevu. — Liii gan… ziniet… Ūsas! Jā! Viņam bija tādas lielas, kuplas ūsas! Acīmredzot viņš par tām rūpējas, kopj, sukā, pa nakti nosien ar tīkliņu… Ir jau lādi dīvaiņi.

—    Vai viņš bija viens?

—   Jā, vairāk nevienu es tur neredzēju.

—   Vai viņam bija motocikls?

—    Liekas, jā… Tiešām, tālāk atradās motocikls ar blakusvāģi. Tagad, kad jūs pavaicājāt, cs atcerējos.

—    Vai viņš bija formas tērpā?

—    Protams! Es taču neapturētu mašīnu, ja to pieprasītu kāds garāmgājējs… Un Vovčiks sacīja, apstājies, nav ko izlēkt…

—   Vai viņa dienesta pakāpi neatceries?

—    Nē, priekšniek, tu pārāk daudz gribi… Kaut kādi uzpleči jau bija, noteikti bija, tikai tur bija krēslains, laterna atradās tālāk, un tā pati meta blāvu gaismu, pie tam mirguļoja… Tā ka par uzplečiem neko nevaru pastāstīt… Vai tad… — Kruglovs sastinga un pēkšņi uzmeta Pafnutjevam šausmu pilnu skatienu, — Vai… jūs domājat, ka viņš sarīkoja šo dārdienu?

—" Kas to lai zina, — Pafnutjevs atbildēja, pieceldamies un piestumdams balto tabureti pie loga. — Kas zina…

—    Es to maitasgabalu atradīšu! — Kruglovs noteica, un tikai tagad Pafnutjevs ievēroja, ka puisis nemaz nav tik labsirdīgs, kā vēl pirms brīža bija licies. Tagad viņa acu priekšā bija īsts cīnītājs, ne velti Ņekļasovs no tā gandrīz nekad nešķīrās. Tas bija lēcienam sagatavojies zvērs. Miegainība un gurdums bija tikai izlikšanās.

* * *

—   Nu ko? — Andrejs jautāja, tikko Pafnutjevs iesēdās mašīnā. — Vai parunājāt?

—   Pārmijām dažus vārdus.

—   līgi gan n.ijāt…

—   Kā nu izdevās, — Pafnutjevs nevērīgi atmeta ar roku.

—   Tātad tomēr saruna izdevās?

Andreja neierastā uzstājība bija tik uzkrītoša, ka Pafnutjevs lo uzreiz ievēroja. Parasti šoferis bija daudz atturīgāks, saprazdams, ka priekšnieka rīcībā esošā informācija ir konfidenciāla un nav domāta visu ausīm. Bet tagad bija noticis kaut kas tāds, kas izjauca ierasto kārtību.

—   Jā, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja, iegrimis savās domās. — Kā tādās reizēs mēdz sacīt… Operatīvā ceļā gūta svarīga informācija… Kā izrādās, bumba tiem piespēlēta jau pa ceļam.

—   Braucot, vai? — Andrejs pavīpsnāja, iedarbinādams mašīnu.

Pafnutjevs, ak, šis blēdis, viltnieks un vientiesis, nez kāpēc

tūdaļ nodomāja, ka šis jautājums ir muļķīgs, ļoti muļķīgs. Pašu Andreju gan par muļķi nekādi nevarētu nosaukt. Bet, ja cilvēks uzdod muļķīgus jautājumus, viņam ir savi iemesli to darīt. Var gadīties, piemēram, ka viņš tēlo muļķi, var būt, ka spiests izsacīties par lietām, no kurām patiešām neko nesaprot… Bet Andrejam las nebija raksturīgi. Visticamāk, viņš vienkārši gribēja zināt, ko Pafnutjevs jaunu uzzinājis no Scrjogas Kruglova. Tieši jautāt puisis nevarēja, nebija tiesīgs, un tā nu savu spēju robežās centās uzvedināt priekšnieku uz sarunu par šo tikšanos. Tā vismaz likās Pafnutjevam, un viņš nodomāja:

«Nu ko, tas ir labi, ka Andrejam ļseidzol radusies interese par izmeklētāja darbu, pietiekami stūri grozījis, laiks ķerties pie nopietnākām lietām. Jādod viņam kāds uzdevums, lai pierod.»

—    Nē, Andrej, — Pafnutjevs atbildēja, — Ņekļasovam bumbu mašīnā braucot neielika. Tas būtu pārāk sarežģīti. Atklāti runājot, man pat liekas, ka slēgtā «mersedesā», braucot ar ātrumu simts kilometru stundā vai pat vēl ātrāk, palikt zem Ņekļasova kaulainās pēcpuses bumbu, pie tam tā, lai viņš to nemanītu… Ir neiespējami. Protams, varu kļūdīties, cs bieži kļūdos, ja jau par to esam sākuši runāt, bet šoreiz… Nē, Andrej, baidos, ka las bulu pārāk grūts uzdevums pat visveiklākajam cilvēkam, kurš pilnībā apguvis burvju mākslinieka, kāršu blēža un iluzionista trikus… Pal kaba- taszaglim tas neizdotos, — Pafnutjevs runāja lādas muļķības, ka pats tik tikko noturējās, lai neizplūstu skaļos smieklos, bel vārdi virknējās viens aiz otra, un viņš turpināja attīstīt savu nejēdzīgo domu, bel Andrejs, lai cik tas arī nebūtu dīvaini, viņu nopietni un nepārtraukdams uzklausīja, it kā Pafnutjevs patiešām izskaidrotu svarīgu izmeklēšanas versiju. Bet tas tikai apspēlēja Andreja izteikto pieļāvumu. Smieklīgu pieļāvumu, pat provokatīvu, ja gribam būt precīzi. Un Pafnutjevs labprāt lo izmantoja — vai nu tāpēc, ka viņam bija labs noskaņojums, vai arī, ļaudamies vēlmei padraiskoties, kas bija viņā saglabājusies par spīli ilgajiem darba gadiem prokuratūrā.

—  Jā, — beidzot Andrejs piekrītoši pamāja. — Mašīnai braucot, to patiešām būtu grūti izdarīt.

—    Spridzekli tiem iebāza, kad mašīna bija apstājusies. Jau pilsētā.

—   Kā tā?

—     Andrej, es tevi vairs nepazīstu, — Pafnutjevs jau īgni paraustīja plecus. — Auloinspektors aptur mašīnu, pārbauda dokumentus, palūdz atvērt bagāžnieku… Šoferis, apzinādamies savu īpašo stāvokli un to, ka aizmugurē sēž Vovčiks, kurš arī ir izcila personība… no mašīnas izkāpt nevēlas. Ej, viņš saka auloinspck- toram, un skaties pats, ja tev tas tik ļoti vajadzīgs. Un auloinspektors aiziet arī, skatās, kas ielikts bagāžniekā… Bel tur nekas nav ielikts. Asiņainā nozieguma pēdas jau likvidētas. To vairs nav, tās iemestas atkritumu kastē. Un kara laika varoņi kopā ar invalīdiem un veterāniem jau paspējuši savā starpā sadalīt pusizdzertās pudeles, apgrauztos gaļas gabalus un citas atliekas.

—   To jūs pats izdomājāt?

—   Tie ir fakti, Andrjuša.

—   Bet autoinspektors…

—   Kruglovs to labi iegaumējis. Viņš sīki aprakstīja tā ārieni. Un pēc piecām minūtēm atskanēja sprādziens. Ņekļasovs tika saraustīts mazos, ļaunos gabaliņos, bet šoferis tika cauri ar izbīli. Tas arī viss.

—   Bel autoinspektors?

—   Teica, ka tas esot bijis jauns, sportisks puisis, pat ievērojis īpašas pazīmes — ūsas. Milzīgas, kuplas un koptas ūsas. Kā Kārļa Marksa bārda.

—   Tagad daudziem ir ūsas… Šķiet, no desmit vīriešiem vismaz septiņiem…

—   Osainu autoinspektoru esmu jau kādreiz redzējis — tā man liekas, — Pafnutjevs lēni noteica.

—   Vai jūs viņu pazīstat?

—    Var būt, ka pat pazīstu… Viņš bija iegriezies arī Ferdoļevska bankā… Divas stundas pirms sprādziena. Tur, bankā, arī bija iegaumējuši šīs ūsas… Skat, kas iznāk… Tu teici, ka lielākajai daļai mūsu pilsētas vīriešu ir ūsas. Vai ne?

—   Nu?

—   Tas nozīmē, ka ūsas ir tik ikdienišķa parādība, ka cilvēku, kuram zem deguna parādījies vilnas kumšķītis, neviens neievēros. Visi taču ir ūsaini. Ūsas vairs nav raksturīga pazīme. Tas ir tas pats, kā apgalvot, ka bija atnācis cilvēks, kuram bija divas ausis. Visiem cilvēkiem taču ir divas ausis vai, teiksim, gandrīz visiem. Ausis arī nav atšķirības pazīme. Vai ne tā?

—   Nu?

—   Beidz nuināt. Tas nav labi. Neglīti. Nepieklājīgi. Tā nevar.

—   Esmu vainīgs, Pāvel Nikolajevič.

—    Pieklājīgā sabiedrībā neviens nenuina. Bet mēs abi tomēr esam pieklājīga sabiedrība.

—   Jūtos vainīgs.

—   Tātad turpinu… Ūsas ir ierasta, dabiska un ikdienišķa parādība. Bet man visi saka — bija vīrietis ar ūsām, autoinspektors ar ūsām, motociklists ar ūsām…

—   Arī motociklists bija?

—   Tas, kas pie Anciferova restorāna ar automātu šaudījās…

—   Tas arī bija ūsains? — Andrejs pavaicāja.

—   Protams, — Pafnutjevs pārliecināti atbildēja, lai gan neviens liecinieks viņam par to nebija pat ieminējies.

Iekšējā balss gan tam lika visus šos cilvēkus sarindot vienā ūsaiņu virtenē.

Satiksme uz ceļa bija dzīva, mašīnas joņoja lik strauji, it kā to īpašniekiem kāds būtu apsolījis lielu kredītu ar maziem aizdevuma procentiem un tagad tie ļoti baidītos nokavēt. Andrejs, sakodis zobus, saspringti vēroja ceļu un, kā likās, bija no sasprindzinājuma nobālis.

—    Tā nu es domāju, — Pafnutjevs turpināja attīstīt Andreja aizsākto tēmu. — Tā nu cs domāju… Kas tās par ūsām, ja visi par tām vien runā?

—   Un kāds tad būtu secinājums? — Andrejs pasmīnēja, neatraudams skatienu no ceļa.

—   Secinājums ir ļoti vienkāršs — tās nemaz nav ūsas.

—   Kas tas tās ir? Uzacis?

—   Spalvu kumšķis, — Pafnutjevs sacīja, nepievērsdams uzmanību šofera zobgalībām. — Tās nav īstas ūsas, bet viltotas. Citiem vārdiem sakot, spalvu kumšķis. Mums nav jāmeklē ūsains autoinspektors, ūsains šāvējs, ūsains spridzinātājs, kas apciemoja Ferdoļevska kunga iestādi. Šis cilvēks ir gludi skūts, stalts, ļoti aukstasinīgs, talantīgs aktieris… Es jau tagad varētu daudz ko par viņu 'pastāstīt, šķiet, ka to redzu… — Pafnutjevs smagi nopūtās. — Un es viņu atradīšu.

—   Iesaistiet darbā arī mani, — Andrejs palūdza.

—   Tu jau esi iesaistīts.

* * *

Pafnutjevs izkāpa no mašīnas vienu kvartālu pirms savas mājas un lēni sāka soļot pa mitro asfaltu. Saule jau bija norietējusi, un pilsēta grima pavasarīgā mijkrēslī. Sākās marts, un atkusnis, kas negaidīti pārsteidza pilsētniekus, draudēja pamazām pārvērsties par pavasari. Gaisā bija jaušamas dīvainas pārvērtības, kaut kas bija nolicis ar vēju un smaržām, un cilvēku dvēselēs kaut kas notrīsēja — sākās pavasaris un sagribējās piedzīvot kaut ko īpašu. Varbūt tā pat nebija vēlēšanās, bel tikai atmiņas par kaut ko bijušu un sen zudušu. Un pēkšņi radās apjausma, ka tieši las bijis pats galvenais, kā dēļ cilvēks vispār piedzimis, un visa tagadējā dzīve… Nu, kas tā vispār par dzīvi… Ieilgusi aizkavēšanās uz zemes. Kaut kas līdzīgs apskurbušam ciemiņam, kuru atstāj pārnakšņot, jo neērti izdzīt uz ielas, atstāj, lai gan svētki sen jau beigušies, trauki nomazgāti, telpas uzkoptas un tikai nemierīgais un visiem traucējošais viesis klīst pa istabām, gaidīdams, kad sāks kursēt pirmais tramvajs, lai tūlīt aizietu, nozūdot tumsā…

Pafnutjevu māca skumjas, un vissliktākais bija tas, ka tām nebija nekāda nopietna iemesla. Tikai šis atkusnis, saulrieta violetā strēle, kā arī kailo zaru satraucošā dunēšana virs galvas. Un nemiers dvēselē, smeldze krūtīs un dīvainā sajūta, kad visur rēgojās slēpti, bet ļoti svarīgi likteņa norādījumi! Te meitene paskatījās no lietussarga apakšas, it kā gribēdama kaut ko teikt, jautāt vai atgādināt, te luksofori daudznozīmīgi mirkšķina un tikko sadzirdamā ūdens straumes urdzēšana, steidzoties gar ietves malu…

Uzmetis ierastu skatienu saviem logiem, Pafnutjevs sajuta negaidītu prieka uzplūdu, kad pārliecinājās, ka tie ir apgaismoti. Tas bija lieliski. Tātad būs vakars, dzīve turpināsies. Viņš gribēja jau domās piebilst, ka būs arī mīlestība, bel nepiebilda, savaldījās, lai gan šī viltīgā un iepriecinošā doma zagās aizvien tuvāk apziņai.

Piezvanījis pie durvīm, viņš palika pacietīgi si.i…hii. nesleidzi- nādams Viku ar atkārtotiem zvaniem.

Viņa atvēra durvis un, pārliecinājusies, ka atnācis Pafnutjevs, tūlīt pazuda istabā, negaidīdama, kad tas ienāks un novilks virsdrēbes. Kad viņš ieskatījās no gaiteņa istabā, Vika, halātā ģērbusies un kājas sakrustojusi, sēdēja uz dīvāna, nenovērsdama no tā prasīgu skatienu. Pafnutjevs pamirkšķināja ar aci, labi pamirkšķināja, stipri, tā, ka vai puse sejas saviebās. Vika neatbildēja. Un viņš atgriezās priekšnamā noģērbt virsdrēbes un noaut kurpes.

—    Pafnutjev! — viņš izdzirda Vikas skanīgo balsi un saprata, ka viņa ir satraukta, nepacietīgi gaidījusi to atgriežamies un tagad steidzina, lai las ilgi nekavējas gaileni. — Pafnutjev… Vai tu mani mīli?

Pafnutjevs pakāra vējjaku, uzmeta uz plauktiņa bereti, novilka, neatraisot auklas, kurpes un vienās zeķēs iegāja istabā. Neapstājoties uzkāra žaketi uz krēsla atzveltnes, pavilka vaļīgāk kaklasaites mezglu un tad ilgi un saprotoši skatījās Vikai acīs.

—   Vai tu dzirdēji manu jautājumu?

—    Es pārdomāju lavu jautājumu, — Pafnutjevs lēni ierunājās. — Un zini… Domāju gan šā, gan lā… Un iznāk, ka jā. Mana atbilde ir pozilīva, — viņš piegāja pie dīvāna, apsēdās blakus Vikai un sajauca viņas īsi apgrieztos matus.

—   Saki… Vai tu patiešām varētu Ņekļasovu dzīvu krematorijas krāsnī iestumt? Ja viņš laikus mani neatgādātu uz mājām… Ko?

—   Protams, — Pafnutjevs atbildēja tik ikdienišķā tonī, it kā runātu par olu kulteni. Viņa balsī nebija ne dusmu, ne kaisles, ne kaismīgu solījumu.

—   Manis dēļ? — Vika neatlaidās.

—    Pavasaris pienācis, vai ne? — Pafnutjevs noteica. — Tikko viena meitene lā uz mani paskatījās… Tu neticēsi — es notrīsēju. Un tikai tad sapratu, ka vainīgs pavasaris.

—   Vai tiešām notrīsēji?

—   No papēžiem līdz matu galiem.

—   Arī papēži notrīsēja?

—   Ledainās tirpās.

—   Laikam jauka meitene?

—   Skatiens bija jauks. Pašu, godīgi sakot, es neapskatīju…

—    Pafnutjev! — Vika iesaucās. — Varbūt tu arī dzejoļus esi sācis skaitīt?

—   Un ļoti bieži, — izmeklētājs kautrīgi atzinās. — Kā tevi ieraugu, tā arī sāku… Un nespēju rimties.

—   Pafnutjev!

—   Nu?

—   Es tevi mīlu.

—   Un pareizi dari. Tu esi iemīlējusi īsto cilvēku, kārtīgu… Viņš nevienam neļaus darīt tev pāri. Un atbildēs ar pretjūlām… Un vēCr ir atmetis dzeršanu.

—   Gandrīz.

—    Bet tu viņam nepārmet, labāk sajūsminies… Gandrīz — las arī nav maz, las ir pat ļoti daudz, mana meita, — Pafnutjevs noteica pamācošā tonī.

—   Pafnutjev! Nu, kas tu esi par cilvēku?! Kāpēc tu nevari mirdzošām acīm teiki man maigus vārdus, runāt tā, lai pašam asaras sāktu ritēt pār vaigiem.

—    Es ļoti bieži raudu, — Pafnutjevs klusā balsī atbildēja. — īpaši pa naktīm… Kad tu guli.

—   Ak Dievs! Kāpēc gan?

—   Aiz mīlestības, — Pafnutjevs samulsis nočukstēja.

—    Ko tu… — Vika strauji piecēlās, juzdamās priecīga, ka šaubas izgaisušas. Viņa saprata — nekad viņai Pafnutjevs asarām acīs neatzīsies mīlestībā. Un tikpat labi zināja — nebūtu toreiz Ņekļasovs piekāpies, Pafnutjevs to sadedzinātu krematorijas krāsnī, sadedzinātu, nedomājot par sekām. Un arī pārējos viņa biedrus iegrūstu turpat. Un viņai tas patika. — Jūs esat pārdroši puiši, — viņa garāmejot noteica. Pafnutjevs saprata, par ko viņa runā.

—   Andrejs arī nenobijās, kad nokļuva tādā situācijā.

—    Starp citu, vai tu zini, kāda pašreiz Kiprā ir ūdens temperatūra?

—   Nav ne jausmas.

—   Divdesmit trīs grādi.

—   Paskat tik, — Pafnutjevs pieklājības pēc izlikās pārsteigts.

—   Un mani tas pilnībā apmierina, — Vika izaicinoši sacīja. — Bet tevi?

—   Ja tikai tev patīk, — Pafnutjevs atbildēja. Un piebilda: — Mīļā.

—   Paša, aizšausim uz turieni? Uz nedēļu? Saka, ka tagad tāds brauciens izmaksā lētāk nekā uz Krimu…

—   Ir jau vēls, šodien vairs nepaspēsim, — Pafnutjevs paskatījās pulkstenī.

—   Ko tu! Tagad ej mazgāties, tad es tevi barošu, dzirdīšu, līdz būsi pieēdies.

Telefons iezvanījās vēlu vakarā, kad Pafnutjevs, apsēdies uz dīvāna, uzmanīgi caur lupu pētīja Kipras karti. Viņam palika skanīgie pilsētu nosaukumi — Limasola, Larnaka, Patosa…

—   Paskat tik, — las nomurmināja. — Pilsētu sauc par Patosu. Tur noteikti jūras piekrastē iekārtoti jauki krodziņi…

—   Paša, vai tad tu nekad tur neesi bijis?

—   Tikai Palosas man līdz šim trūka!

—   Esmu ar tevi gluži vienisprātis, — Vika atbildēja. — Patosa tev vienmēr trūcis.

Un šai brīdī iezvanījās telefons. Tas bija Šalanda.

—   Ak Dievs, Šalanda! Nu, kāpēc lu naklīs nevari mierīgi gulēt? — Pafnutjevs novaidējās, sajuzdams, ka sāk mosties nelabas priekšnojautas.

—   Galvenais, lai tu, Paša pats varētu mierīgi gulēt un nemocītos ar gremošanas traucējumiem! — Šalanda, nedaudz apvainojies, atteica. — Lai lu naktī redzētu skaistus un laimīgus sapņus. Bel mēs paskraidīsim un papūlēsimies, lai šai naktī neviens netraucētu lavu miegu.

—   Nu, kas tev tur atkal lēcies?

—    Vai tu zini, ka Ferdoļevska kungs ir ne tikai baņķieris, bel arī noziedznieks?

—   Bija man lādas aizdomas.

—    Un to, ka viņam pieder noliktavas, kuras kraulin piekrautas ar košļājamām gumijām un citām materiālajām vērtībām, arī zini?

—   Paskat tik! — Pafnutjevs jutās pārsteigts.

—   Tad nu man tev, Paša, jāziņo, ka šis Ferdoļevskis ir ļoti viltīgs cilvēks.

—   Redz, kā!

—    Tiešām nezinu, ar ko lai vēl tevi pārsteidzu, — Šalanda noņurdēja, bet viņa balss tonis liecināja, ka vissvarīgākos jaunumus tas vēl pietaupījis, gribēdams Pafnutjevu šovakar krietni pārsteigt.

—   Nu, saņemies un pārsteidz!

—   Paša… zini… atkal sprādziens.

—   Kur?

—   Ferdoļevska noliktavās.

—   Vai sācies ugunsgrēks?

—    Jā. Tā deg, ka visapkārt gaišs kā dienā… Skaists skals… Tepal netālu atstāts motocikls… Ar blakusvāģi. Pamests.

—   Un kur tad īpašnieks?

—   Noliktavās.

—   Arī liesmo?

—    Manuprāt, ar viņu ir cauri. Ferdoļevskis ar saviem puišiem aplencis visu teritoriju. Neviens no turienes neizspruks.

—   Bet tur taču ir mājas un dažādas būves…

—   Visu ielenca, Paša. Teica, ka jau zinājis, ka agri vai vēlu noliktavā atskanēs sprādziens. Tāpēc laikus sagatavojies. Vai zini, kā viņš sagatavojies?

—   Nedomāju, ka viņš ipaši izcēlies ar kādu jaunu un neparasti drosmīgu risinājumu. Ferdoļevskis ir un paliek Ferdoļevskis… Baņķieris un blēdis. Viņa stiprā puse ir kvantitāte. Daudz naudas, sieviešu, preču… Protams, arī sargu.

—   Šoreiz tu esi uzminējis, Paša, — Šalanda samulsis nomurmināja. — Trāpīts desmitniekā. Viņš, izlikdamies, ka samazina apsardzi, īstenībā to trīskāršoja.

—   Citiem vārdiem sakot, provocēja uzbrukumu?

—   Jā, Paša, jā.

—   Un ko lu gribi no manis?

—    Neko, — Šalanda sirsnīgi un bezrūpīgi pasmaidīja. Smaids jautās pal elpā, kas bija saklausāma telefona klausulē. — Man tikai gadījās brīvs brīdis. Visapkārt cilvēki skraida, dzenas viens otram pakaļ, šaudās bez jēgas, bet es skatos — telefons. Paņēmu klausuli — signāls ir, tātad darbojas. Nodomāju, jāpiezvana savam labākajam draugam, jāiepriecina, pagurusi dvēsele jāveldzē…

—   Jau atveldzēji, — Pafnutjevs noņurdēja. — Ak. Šalanda… Kādu nakti tu man sabojāji, kādu nakti…

—    Neraudi, Paša, nevajag… Tu labāk padomā, kādu nakti es tev esmu uzdāvinājis… Visu mūžu to atcerēsies.

—   Ja izdzīvošu.

—   Turies pie manis…

—   Labi, Šalanda… Braucu.

Nolicis klausuli, Pafnutjevs to tūlīt atkal pacēla un uzgrieza Andreja tālruņa numuru.

Puisis pēdējā laikā «volgu» atstāja pa nakti savā pagalmā, las bija ļoti ērti un parocīgi — vajadzības gadījumā viņu bija viegli izsaukt.

Klausuli pacēla Andreja māte.

—   Pāvel Nikolajevič? Ak, Andrjušeņkas nav mājās… Nesen kaut kur aizgāja… Es vēl nodomāju, lai tik iel… Nav labi, ka viņš caurus vakarus pavada mājās…

—   Bet vai mašīna atrodas pagalmā? — Pafnutjevs pavaicāja.

—   Tepat vien zem loga stāv… Viņam šad tad zvana kāda meitene, laikam pie tās arī aizgājis… Apmēram pirms stundas viņa arī piezvanīja. Pāvel Nikolajevič, apprecināt Andreju vajadzētu. Varbūt palīdzēsiet?

—    Apprecināsim, — Pafnutjevs apsolīja. — Tikšu galā vēl ar dažām sīkām lielām un tad ķeršos pie šī darba. Atradīsim viņam līgavu. Miesās raženu, sārtiem vaigiem un cirtainiem matiem!

—   Ko jās, Pāvel Nikojcvič… Tās druknās parasti ir arī nekārtīgas… Var būt, ka es kļūdos…

—   Par lo mēs vēl parunāsim, — Pafnutjevs atteica. — Atvainojiet, es tagad steidzos.

Un nolika klausuli. Andreja prombūtne viņu apbēdināja, tas nozīmēja, ka būs jābalso gadījuma mašīnas.

—   Tikai Patosā, tikai tur mēs abi varēsim mierīgi pagulēt, — Vika noteica, apstādamās pie durvīm.

—   Sarunāts, — Pafnutjevs atsaucās jau no gaiteņa. — Lidojam uz Patosu. Tūlīt pat.

—   Vai sakārtot koferus?

—    Neaizmirsti ielikt peldkostīmu! — un Pafnutjevs pazuda aiz durvīm.

* * *

Mašīnu izdevās nobalsot uzreiz, tiesa, šoferis paprasīja piecdesmit tūkstošus. Bel Pafnutjevs nesāka kaulēties, jo cena tam likās pieņemama. Ņemot vērā, ka bija jau nakts, šoferis būtu varējis paprasīt arī visus simts.

Negadījuma viela bija saskatāma jau iztālēm, ugunsgrēks bija izdevies labs, pavasarīgajās debesis atplaiksnījās ugunīgi liesmu atspī- dumi. Uguns atspulgojās peļķēs, namu logos un mašīnu priekšējos stiklos — nez kāpēc tieši uz lo pusi drāzās īpaši daudz braucamo.

—    Noliktavas deg, — pirmo reizi brauciena laikā ierunājās šoferis.

—   Zinu, — Pafnutjevs atteica.

—    Tagad mūsu pilsētā krasi palielināsies dzimstība, — šoferis pavīpsnāja.

—   Kāpēc tā?

—    Ferdoļevskis izputēs… Galvenais prezervatīvu piegādātājs… Un arī citu intīmpreču… Viņš tirgojās ar piepūšamām sievietēm, visu krāsu un lielumu failiem… Varēja izvēlēties pēc sirds patikas… Gribi — pērc lauvas, gribi — ēzeļa… Stāsta, ka viņam pal ir iekārta, ar kuras palīdzību var izgatavot sava locekļa kopiju… Kolosāli, vai ne? Vīrs aizbrauc komandējumā un atstāj zem sievas spilvena sava faila kopiju…

—   Nevar būl! — Pafnutjevs nošausminājās.

—    Vai tad smaku nejūtat? Smird pēc degošas gumijas… Tur tagad visi faili izkusuši… Būs iznācis viens, toties ļoti liels, — šoferis iesmējās. — Varēs uzstādīt kā pieminekli…

—   Ko nu mels! — Pafnutjevs atmeta ar roku, juzdamies šofera dīvaino fantāziju nomākts.

—   Un kas tad ir? Volodjas pieminekli no pilsētas centra aizvāca, postaments palika… Uz lā arī varētu uzstādīt rožaino veidojumu… Ko? Tas tikai būtu taisnīgi… Tur paceltos mūsu nepiepildīto cerību simbols. Tikai to mēs esam saņēmuši no demokrātiem… Kā saka, lielu…

—   Apstājies! — Pafnutjevs iekliedzās. — Ņem naudu, mīļais, es kāpšu ārā, liels paldies par vešanu, uz drīzu redzēšanos! — un viņš izlēca no mašīnas, spēcīgi aizcirzdams durvis.

Gaisā patiešām bija sajūtama stipra degošas gumijas smaka. Acīmredzot šoferis bija teicis taisnību — dega Ferdoļevska inlīm- preces. Varbūt tas nemaz nebija tik slikti, jo tagad jau pirmklasnieku portfeļos varēja atrast visus šos rožainos suvenīrus, tos viņi viens otram dāvināja dzimšanas dienās, un, kas bija vistrakākais — tos glabāja arī meitenes. Viņas tagad šos gumijas daiktus ņem līdzi gultā leļļu vielā… Ja kāds noliktavas tīši aizdedzinājis, tad izdarījis labu darbu. Lūk, kam par godu būtu jāatklāj ja ne gluži piemineklis, tad memoriālā plāksne noteikti, — Pafnutjevs beidza spriedelēt, ieraudzījis miliču pūlī Šalandas smagnējo stāvu.

—    Sveiks, Paša, — Šalanda arī bija pamanījis Pafnutjevu un devās viņam pretim. — Vai redzi, kā liesmo?

—   Skaisti, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja. — Vai Ferdoļevskis ir te?

—   Kaut kur tepat skraidīja… Galīgi sadrūmis. Gandrīz vai raud.

—    Gan nomierināsies. Klausies, Šalanda, parādi, kur atrodas tas motocikls, par kuru tu man stāstīji pa telefonu?

—   Ak motocikls? — Šalanda pašķielēja uz Pafnutjeva pusi, bel, neko neteicis, pazuda tumsā. — Ejam, ejam, — atskanēja viņa balss, un Pafnutjevs aizsteidzās tam pakaļ. Aiz betona žoga stūra viņi tiešām ieraudzīja necilu motociklu ar blakusvāģi. Pafnutjevs apskatīja to no visām pusēm, pataustīja motoru.

—   Vēl silts. Tātad neatrodas te nemaz tik ilgi.

—   Vai pazīsti šo motociklu? — Šalanda pavaicāja.

—    Nē, pirmo reizi redzu… Ari numurs svešs… Apgabala numurs… Vai tavi puiši to pierakstīja?

—    Un nofotografēja. Es pal sargu noliku… Ja īpašnieks parādīsies, mēs viņu tūlīt saņemsim ciet.

—   Vai neaizbēgs?

—   Ari par to esam padomājuši. Motociklu nevarēs iedarbināt.

—   Skaidrs… Kāda ir lava versija? Ļaunprātīga dedzināšana? īssavienojums?

—   Noleikli dedzināšana. Un vēl sprādziens.

—    Kāds nopietni pievērsies Ferdoļevskim… Vispirms biroju uzlaida gaisā, tagad noliktavu… Nebūs brīnums, ja arī ar viņu pašu drīz kaut kas gadīsies.

—   Nebūs gan, — Šalanda tik pārliecināti noteica, it kā tieši no viņa būtu atkarīga Ferdoļevska turpmākā labklājība. — Noteikti kaut kas gadīsies.

—   Vai lu kaut ko esi par to dzirdējis?

—   Pašam ir galva uz pleciem. Ar to pietiek, — Šalanda pamācošā tonī sacīja, piesizdams dūri pie galvas.

—   Ka galva uz pleciem, tas ir labi… Bet ugunsdzēsēji…

—   Ko nu tie. ugunsdzēsēji! — Šalanda atmeta ar roku. — Viņi tikai nobeidza šo darbiņu… Kāda tad tur bija prece? Cigaretes, košļājamās gumijas, degvīns, prezervatīvi un citi gumijas izstrādājumi, kas paredzēti specifiskām vajadzībām… Kad visas šīs mantas uzliesmoja un tām tūlīt uzlēja aukstu ūdeni… Rit te atliks tikai izsaukt atkritumu vedējus.

—   lešu paskatīties, — Pafnutjevs noteica, aizsoļodams uz liesmu izgaismotā pagalma pusi. No jumtiem cēlās tvaiku un sodrēju mutuļi, zem kājām skalojās ūdens, kaul kur tālāk tumsā savā starpā lamājās ugunsdzēsēji, klusi kā ēnas garām aizslīdēja sadrūmušie sargi — notikušajā varēja vainot tikai viņus, nenosargāja.

Laipodams starp ūdens straumēm un piebriedušajām brezenta šļūtenēm, Pafnutjevs, šķērsojis pagalmu, apstājās pie sabrukuša an- gāra. Neviens viņu nepazina, visi bija aizņemti ar savām rūpēm, un Pafnutjevs netraucēts klīda pa noliktavām. Tik stipri smakoja pēc gumijas, ka gribējās aizspiest degunu, bet viņš negaidīti saprata, ka šī smaka to neatbaida, drīzāk otrādi, tā likās tikpat pievilcīga kā petrolejas, apavu krēma vai zirga mēslu smārds. Liii gan skaitījās nepieklājīgi atzīties tādā grēkā.

Pafnutjevs ievēroja, ka noliktavā nemaz nav tik mierīgi, kā sākumā likās. Viņam pa pēdām visur sekoja viens no sargiem, vēlāk atklājās, ka las nav vienīgais, arī ēka, kuru izmeklētājs bija nolēmis apskatīt, ir aplenkta — neviens nemanīts nevarēja no tās iziet vai ieiet iekšā. Garām aizdrāzās aizelsies tēvainis ar īsstobrainu automātu rokās, aiz viņa ar pistoli bruņojies milicis. Tātad kādu meklēja, cerēja notvēri.

Nostājies atvērto dzelzs durvju ēnā un uz brīdi patvērics no liesmu žilbinošās gaismas, Pafnutjevs guva iespēju mierīgi pavērot, kas apkārt noliek. Vairākas reizes garām paskrēja sargs, acīmredzot tas pats, kurš viņu izsekoja. Pie milicijas mašīnām, kuras mirdzinā- ja zilās signālugunis, pazibēja Šalandas slāvs — viņš turpināja darbu. Ātrā, nervozā solī, atpogātā vējjakā un kailu galvu garām pagāja Ferdoļevskis. Viņam steigšus sekoja vēl daži cilvēki, šķiet, viņējie. Parādījās vēl dažas ugunsdzēsēju mašīnas, bel pagalmā neiebrauca.

Pagaidījis, kamēr visi aiziet, Pafnutjevs ieslīdēja ēkā. Visticamāk, ka tas bija kantoris. Uzreiz degunā iesitās cigarešu dūmu un vecu papīru smaka. Gaisā jautās neiznīdējama kantora atmosfēra, kas veidojas no lētu smaržu aromātiem, ar kurām atsvaidzina sasvīdušas paduses, cigarešu nodeguļiem, apyalkāticm apaviem un vecām sviestmaizēm. Pārliecinājies, ka pirmajā stāvā visas durvis aizslēgtas, bet varbūt arī aizmetinātas, Pafnutjevs piesardzīgi uzkāpa augstāk. Kāpnes bija vecas un čīkstošas, tāpēc nācās samierināties ar domu, ka viņa ienākšana ēkā noteikti nav palikusi nemanīta.

Tā kā logs bija pavēris uz ugunsgrēka pusi, gaitenis kvēloja baisās liesmu atblāzmas. Pafnutjevs lēni virzījās uz priekšu, nospriedis, ka, ja arī kāds iznirs no pagrieziena vai durvīm, viņš tūlīt to pamanīs. Kā par brīnumu, nevienas durvis nebija aizslēgtas. Viņš pavēra durvis, ieskatījās telpās, un tūlīt devās tālāk. Nolēmis vēlreiz izmantot vecum veco paņēmienu, paslēpās atvērto durvju ēnā un sastinga, cenzdamies nekustēties, lai nokrakšķētu grīdas dēļi. Brīdi tā nostāvējis, Pafnutjevs jau gribēja virzīties tālāk, kad izdzirdēja, tomēr izdzirdēja piesardzīgus soļus — istabā, līdz kurai viņš vēl nebija ticis, kāds atradās. Pie tam tur slēpās cilvēks, kurš negribēja, lai par viņu kāds zina, cilvēks, kurš noteikti nebija no tiem, kas, papēžiem klaudzot, tagad skraidīja pa visām uguns neskartajām noliktavas telpām.

Liesmu mēles, kuras joprojām lodāja pa blakus ēkas jumtu, rē- gaini blāvi izgaismoja gaiteni, mīkstinot priekšmetu kontūras. Bel Pafnutjevu tas neapbēdināja, mijkrēslī arī viņu būs grūtāk pamanīt. Gaiteņa sienas bija nokrāsotas ar eļļas krāsu, plaukstās iestrāvoja vēsums.-

Blakus telpā valdīja klusums, acīmredzot tur esošais cilvēks ari bija sastindzis saspringtās gaidās. Pafnutjevam nez kāpēc negribējās skriet lejā, saukt palīgā cilvēkus un aplenkt šo nelielo kantora ēku. Dīvaini un neizprotami, bet viņš nejuta briesmu tuvumu. Iespējams, šīs izjūtas bija mānīgas, var jau būt, ka tepat aiz sienas slēpās nāve, bet viņš mierīgi turpināja gaidīt. Pafnutjevs bija pieliekami vecs, lai saprastu, ka nogaidīšana, pacietība un klusēšana dod lielas priekšrocības. Straujie, nepacietīgie un pārsteidzīgie parasti cieš sakāvi. Blakus istabā atkal kaut kas nočabēja, un Pafnutjevs saprata, ka tas otrs ir jaunāks par viņu.

Izmeklētājs aizturēja elpu — iespējams, ka cilvēks blakus telpā viņu tikai izaicina, sak, nāc un saķer mani. Pafnutjevs palika nekustīgi stāvam savā paslēptuvē, kura tam likās droša un ērta — durvis sniedza glābjošu ēnu, bet turpat blakus sākās melna tumsa, tā kā lo neviens nevarēja saskatīt. Viņš centās neizdarīt nevienu lieku kustību, jo zināja, tikko sakustēsies, tiilit iečīkstēsies arī grīdas dēļi.

Pagalmā skanēja ļaužu kliedzieni, dūca motori, iztukšojusi ūdens tvertni, pa vārtiem izbrauca ugunsdzēsēju mašīna un tās vielā tūlīt stājās otra. Tomēr šie trokšņi nenoslāpēja tās tik tikko saklausāmās skaņas, kas radās ēkas iekšienē.

Un pienāca bridis, kad Pafnutjevs vairs neuzdrīkstējās pat elpot — blakus telpas durvis lēni un bez skaņas atvērās — kāds centās tikt ārā no istabas. Izmeklētājs labi saprata, kādas domas šobrīd nodarbina šo cilvēku, viņš vēlas uzzināt, kas te vēl bez viņa atrodas — nejauši ieklīdis sargs, milicis vai ugunsdzēsējs? Bel var būt, ka ēkā neviena vairs nav, tāpēc gaitenī valda tāds klusums.

Pafnutjeva slēptuvei bija vēl viena priekšrocība. Viņš varēja labi pārredzēt gaiteni. Atstatums starp durvīm un aili bija pieliekami liels un logs labi apgaismots, lai varētu pamanīt pal visniecīgāko kustību.

Un beidzot viņš parādījās — nedaudz saliecies uz priekšu, tas iznāca gaitenī. Kas šis cilvēks īsti bija — pateikt nebija iespējams. Galvā viņam bija uzmaukta kaujinieku cepure, kādas parasti redzamas filmās — seja nosegta, atstājot nelielu atveri acīm. Uzvelkot lādu cepuri, cilvēks kļuva nepazīstams, radot apkārtējos šausmas, jo katrs neviļus iztēlojas, ka maska slēpj profesionāla slepkavas aukstasinīgo seju, nevis apjukuša zēna acis. Pafnutjevam pārskrēja salti drebuļi — vai tiešām trešā banda? Vai tiešām Halandovskim bija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka augstu stāvoši cilvēki savu kaprīžu realizēšanai šai lielā iesaistījuši desantniekus?

Cilvēkam rokās bija neliela plecu soma un īsslobrains automāts. Par šo ieroci Pafnutjevs jau bija daudzkārt dzirdējis, pēdējā laikā tas figurēja vai kairā ziņojumā. Tā kā abas rokas cilvēkam bija aizņemtas, viņš nespēs pietiekami ātri reaģēt. Tad būs jānomet zemē vai nu soma, vai automāts, vai arī abi divi.

Cilvēks lēni virzījās uz Pafnutjeva pusi, acīmredzot nolēmis izkāpt ārā pa logu, kas atradās tumsā grimstošā pagalma pusē. Uz brīdi viņš apstājās blakus Pafnutjevam, izstieptas rokas attālumā, un cilvēka poza likās tik pavedinoši bezpalīdzīga, ka izmeklētājs nespēja atturēties. Nedaudz pavirzījies sānis un atgrūdies nu aukstās sienas, viņš no aizmugures satvēra cilvēku aiz kakla, uzreiz tam laupīdams pretošanās spējas. Un tūlīt pal, ne mirkli nevilcinādamies, ar otru roku norāva tam masku, garu adīlu zeķi ar acu atverēm. Tieši tas visvairāk pārsteidza bēgli, bel tikai uz īsu brīdi.

Neparasti veikli viņš izslīdēja no ciešā tvēriena, gluži negaidīti noslīgdams pie uzbrucēja kājām. Un, kamēr Pafnutjevs centās lo tumsā atkal sataustīt, viņš jau bija paguvis piecelties un tagad liesmu apspīdēts stāvēja gaiteņa vidū.

—   Sveiks, Andrjuša, — Pafnutjeva balsī nebija ne mazākā pārsteiguma.

—   Pāvel Nikolajevič? — Andrejs nespēkā atbalstīja muguru pret sienu.

—   Bet tava māmuļa apgalvoja, ka esi devies ciemos pie meitenes… Iznāk, ka vienu no mums lu esi piekrāpis… Mani, māmuļu vai meiteni… Bet varbūt mūs visus trīs?

—   Jūs es neesmu krāpis.

—   Baidos, Andrjuša, ka lieši mani.

Šai brīdī ar skaļu troksni atsprāga ieejas dzelzs durvis un kāpnēs nodimdēja steidzīgi soļi. Tur nāca nevis viens, bel vismaz pieci cilvēki. Atskanēja satrauktas balsis, starp kurām Pafnutjevs saklausīja arī Šalandu. Tas bija viņš ar saviem puišiem. Acīmredzot vēl kāds Andreju bija pamanījis — vai nu logā, vai uz jumta.

—   Viņi nāk pēc manis, — Andrejs sacīja. — Ilgi priecāties nebija lemts…

Pafnutjeva rīcībā bija likai dažas sekundes, lai izlemtu, ko darīt tālāk. Viņš paskatījās uz vienu gaiteņa galu, otru. Bija skaidrs, ka tie abi nepaspēs aizskriet ne līdz vienam, ne otram glābjošam logam. Pie tam tie abi bija aiznagloti.

—   Ātri šurp, — Pafnutjevs iegrūda Andreju iekšā pa tuvākajām durvīm, iemeta turpat adīto zeķi un uz grīdas atstāto somu. Automātu Andrejs joprojām turēja rokās.

Sarkanīgajā mijkrēslī izmeklētājs apskatīja galdu, krēslus, dīvainos skapjus ar stikla durvīm, kuros atplaiksnījās liesmu mēles — logs atradās tieši pretim ugunsgrēka vielai. Telpas stūrī viņš ieraudzīja nelielu televizoru. Acīmredzot tā bija uzgaidāmā telpa, jo turpat atradās ar melnu dermatīnu polsterētas durvis. Šalandas puišu balsis jau skanēja gaitenī — acīmredzot viņi pārbaudīja visas istabas pēc kārtas.

—   Tā vien liekas, ka ar mani ir beigas, Pāvel Nikolajevič, — Andrejs, nostājies istabas vidū, apjucis pasmaidīja.

Pafnutjevs pagriezās uz gaiteņa pusi, paskatījās ārā pa logu, uz Andreju, bridi pavēroja skapja stiklotajās durvīs savu sarkanīgo atspulgu. Un tad, nezaudēdams vairāk ne mirkli, sāka darboties. Pieskrējis pie rozetes, izrāva kontaktdakšu un, paķēris televizoru, aiznesa to līdz logam un atvēzējies iesvieda stiklos. Trauslie rāmji pārlūza un kopā ar televizoru nokrita ēkas ārpusē. Paķēris automātu. Pafnutjevs izmeta pa logu arī to, turpat aizlidoja arī adītā maskēšanās cepure. Soma tika uzmesta uz skapja.

—   Nāc šurp! — Pafnutjevs pavēlēja Andrejam. — Ātrāk pie loga!

—   Lēkt zemē?

—    Traks esi palicis? Nostājies pie loga… Lūk, šeit, man blakus… Tā… Skaties lejup… Liecamies ārā, uzguļamies uz palodzes! Vai redzi? — Pafnutjevs skaļā balsī noprasīja. — Lūk, kur viņš ir! — un norādīja kaut kur tumsā.

—   Kur? — Andrejs pavaicāja, nesaprazdams, par ko ir runa.

Bet Pafnutjevs zināja, skaidri juta, ka istabā jau ienācis Šalanda

un aizdomīgi vēro visu te notiekošo.

—   Tikko izlēca pa logu, — Pafnutjevs atskatījies sacīja. — Aizskrēja uz žoga pusi.

Šalanda izskrēja gaitenī un, ieraudzījis savu grupu, ieaurojās:

—   Ātri pie betona sētas! Viņš tikko vēl bija te!

Un atkal uz kāpnēm klaudzēja kurpes, likai šoreiz uz leju, uz izejas pusi. Šalanda atkal ienāca uzgaidāmajā telpā un, sataustījis pie durvīm slēdzi, ieslēdza gaismu. Uzmanīgi apskatīja logu, pavērās ārā, ieraudzīja zemē sašķīdušos stiklus, televizora atliekas, automātu, kas joprojām mētājās uz asfalta. Tad pagriezās pret Pafnutjevu un Andreju — tic abi izskatījās satraukti un izspūruši, cenzdamies izvairīties no Šalandas skatiena.

—   Bet viņš taču varēja arī jūs nošaut, — majors noteica.

—     Mierīgi, — Pafnutjevs piekrītoši pamāja. — Viņam bija automāts…

—   Un kā tu te gadījies? — Šalanda .uzrunāja Andreju.

—   Mēs abi reizē atnācām, — viņa vietā atbildēja Pafnutjevs. — Ja nebūtu viņa, nezinu pal, kā viss būtu beidzies.

—    Tiešām? — Šalanda vērīgi paskatījās uz Pafnutjevu. — Un kāds nelabais tevi šurp atdzina?

—   Ziņkārība, — Pafnutjevs iesmējās, joprojām nejuzdamies pārliecināts, ka iecere izdevusies. — Es taču, Šalanda, esmu ļoti ziņkārīgs. Vai tu lo nezināji?

—    Nezinu, vai esi ziņkārīgs, bet… — viņš apklusa un izgāja no telpas.

Pie sliekšņa vēlreiz atskatījās, pakavējās ar skatienu pie Pafnutjeva, Andreja, vēl brīdi, galvu nodūris, pastāvēja, bel vairāk neko nepiebilda. Uzmanīgi aizvēra durvis, un gaitenī atskanēja viņa smago soļu troksnis, izzuzdams tālumā. Likās, Šalanda ar nodomu cenšas radīt pēc iespējas lielāku troksni, lai pārliecinātu Pafnutjevu un Andreju, ka dodas prom.

Pafnutjevs atkrita uz izsēdētā krēsla, Andrejs iekārtojās turpat līdzās — tādā pašā izļodzītā, apskrambātā krēslā ar cigarešu izdedzinātiem caurumiem.

—   Šķiet, esam izsprukuši sveikā, — Pafnutjevs noteica.

—   Atkal jūs mani izglābāt, Pāvel Nikolajevič…

—   Nezinu likai, kāpēc cs to daru…

—   Acīmredzot tāds jums liktenis.

—   Man? — Pafnutjevs iekliedzās.

—   Nekas šai pasaulē nenoliek nejauši… Viss ir iepriekš noteikts un paredzēts… Kā jūs šeit nokļuvāt, Pāvel Nikolajevič? Nakts vidū?

—   Nezinu… Muļķības dēļ.

—   Jūs atsūtīja kādi augstāki spēki.

—   Kādi spēki? Šalanda man piezvanīja!

—   Bel jūs taču varējāt arī nebraukt, — Andrejs maigi noteica, un viņa balsī ieskanējās austrumniecisks picglaimīgums.

—    Labi, par augstākajiem spēkiem parunāsim vēlāk, — Pafnutjevs sacīja, lai nepaliktu atbildi parādā. — Tu man labāk pasaki, lūk, ko… Vai šis ugunsgrēks… lavu roku darbs?

Andrejs piekrītoši palocīja galvu.

—   Tā… Un šaudīšanās pie Leonarda restorāna?

—   Arī…

—   Paskat tik! Un Ņekļasovu arī uzspridzināji?

—   Uzspridzināju, — Andrejs piekrītoši pamāja.

—   Un Ferdoļevska banku?

—   Arī es…

—    Kā nu iznāk… Tad lu esi tā trešā bandā, kuru mēs jau gandrīz pusgadu nevaram noķert?

—   Šķiet, ka tā, Pāvel Nikolajevič, — Andrejs sēdēja uz zema krēsla, iespiedis plaukstas starp ceļiem un caur pieri uzlūkodams Pafnutjevu.

—   Kur ņēmi sprāgstvielas?

—   Noliktavā.

—   Mūsu noliktavā?

—   Jā… Prokuratūrā…

—   Tā nekas…

—   Man šķiet, ka jūs jau lo nojautāt, Pāvel Nikolajevič… Tāpēc arī šurp atbraucāt, ka nojautāt… Un kad man no mugurpuses uz- brukāl… Ncapdullinājāl, bel norāvāt masku… Jūs taču zinājāt, kas zem tās slēpjas.

—   Tu nu gan, Andrjuša… Bet kur tad palikušas lavas ūsas?

—   Jūs taču nojautāt, ka tās ir viltotas. Kad visi sāka runāt par ūsaino ļaundari, jūs tā dīvaini uz mani paskatījāties… Es gluži vai pamiru… Bet palaimējās. Tās ūsas jūs taču bijāt redzējis pie manis mājās… No Jaunā gada palikušas… Vai atceraties, kā reiz atnācāt pie manis tēju iedzert… Un uz galda bija palikušas ūsas. Jūs tās paņēmāt, liekas, pat pielaikojāt un atkal nomētāt uz galda… Es jau sapratu, ka jūs tās noteikti atcerēsieties…

—   Jā, atcerējos, — Pafnutjevs sacīja. — Tā bija lava kļūda.

—   Tā nebija kļūda… Es pasviedu jums pavediena galu, zināju, ka jūs, agrāk vai vēlāk, bel noteikti atcerēsieties šīs ūsas.

—    Atcerējos arī, — Pafnutjevs vēlreiz pamāja ar galvu. — Bet saki man, Dieva dēļ… Kāpēc las viss tev bija vajadzīgs?

—    Man likās, ka kādam taču tas jāizdara… Pareizāk sakot, likās, ka man kaut kas jādara…

—   Bet es?! — Pafnutjevs iekarsa. — Mani jau esi norakstījis? Kā nekam nederīgu? Pilnībā?

—    Nē, — maigi, pat pazemīgi atbildēja Andrejs. — Pilnībā vēl ne.

—   Bel norakstīt tomēr norakstīji?

—    Pāvel Nikolajevič… Pats taču zināt, ka likums šo cilvēku priekšā ir bezspēcīgs… Jās neko nespējāt izdarīt ne Ņekļasovam, ne

Ferdoļevskim… Viņi ir likumam neaizsniedzami. Jūsu raidītie šāviņi vai nu tos nesasniedz, vai aizlido pāri galvām. Tur pastāv vēl kāds trešais spēks. Un lai cik vareni un pārdroši arī nebūtu… Karājas mata galā.

Andrejs apklusa un ieklausījās — pa gaileni, papēžus klaudzinādams, tuvojās kāds trokšņains, liels un saniknots cilvēks. Durvis atvērās, un istabā iedrāzās Šalanda.

—    Lūk, — viņš sacīja, uzspēlētās dusmās uzlikdams uz galda automātu. — Nelietis nometa, bet pats aizlaidās… — Uz automāta uzmeta adīto masku. — Ķer nu vēju laukā!

—   Nepanācāt? — Pafnutjevs apjautājās.

—    Ko? — Šalanda strauji pagriezās un, piemiedzis acis, noliecās uz priekšu. — Ko tu teici, Paša?

—   Es jautāju, vai tavi puiši viņu nepanāca?

Šalanda vēl brīdi, nemainīdams pozu, pastāvēja, tad pagriezās un izgāja no telpas, skaļi aiz sevis aizcirzdams durvis. Un tālumā izgaisa viņa dusmīgie soļi.

—   Kas viņam notika? — Andrejs pavaicāja.

—   Uzminēja.

—   Ko?

—   Visu. Par trešo bandu…

—   Nevar būt!

—    Kāpēc tad viņš, tavuprāt, atnesa šurp automātu? — Pafnutjevs pasmaidīja.

—   Patiešām, kāpēc atnesa?

—    Lai tu noslaucītu savus pirkstu nospiedumus. Bel masku sadedzini. Uz tās noteikti atradīsies gan tavi mati, gan ādas daļiņas, gan skropstas… Hudoļejs lo visu ātri atradīs.

—   Kā gan viņš uzminēja? — Andrejs nočukstēja. — Šalanda…

—   Tāpēc, ka gudrs… Bet zini… Tā tava jaunā loma… nav visai veiksmīga. Ja tu agrāk, savā iepriekšējā dzīvē, darbojies viens pats, pats par visu atbildēdams un riskēdams likai ar savu dzīvību… Tad tagad tu dažbrīd slēpies aiz manas muguras… Riskēji arī ar mani.

—    Tas mani visvairāk uztrauca, — Andrejs nočukstēja. — Bel man nebija cilās izejas… Es pieliku visas, pūles,' lai nodrošinātu jums alibi.

—   Tu spridzināji, šaudījies ar automātu, dedzināji un rūpējies par manu alibi?! — Pafnutjevs uzlēca kājās, nespēdams apvaldīt reizē sašutumu un sajūsmu. — Tu sacēli kājās visu pilsētu, bet pats pa to laiku rūpējies, lai man būtu alibi?

—   Jā, — Andrejs lēni novilka, lāgā neizprazdams Pafnutjeva sašutumu.

—    Ak Dievs, Dievs! — Pafnutjevs atkrita krēslā un, paslēpis seju plaukstās un klusi iegaudojoties, sāka šūpoties no vienas puses uz otru. — Kā gan es šodien piedzeršos! Ja kāds lo zinātu, kā es šodien piedzeršos!

—   Vai jūs mani padzīsiet? — Andrejs klusi apvaicājās.

—    Tevi? — Pafnutjevs jutās pārsteigts. — Padzīšu? Es varu tevi atstāt prokuratūrā, ja tu izpildīsi divus manus nosacījumus…

—   Izpildīšu.

—   Pirmais… Rīt no rīta nodosi Hudoļejam atlikušās sprāgstvielas. — Pafnutjevs norādīja uz somu, kura joprojām stāvēja uz skapja. — Bet šovakar lu kopā ar mani piedzersies. Viens es nevarēšu..

—   Nu ko… Nāksies atkal jums palīdzēt.

—    Ak Dievs, Dievs! — Pafnutjevs atkal iegaudojās, aptvēris rokām galvu.

1995.

KATRU TREŠDIENU PA SIEVIETEI

«Steidzami pērku šauteni ar optisko tēmēkli darba kārtībā ar visām patronām.»

Sludinājums 199-1. gada avīzē

Bija trešdiena.

Pareizāk sakot, trešdienas novakare, dīvainais laiks, kad norimst vasarīgā dienas tveice un ugunīgo debesu spožā gaisma nemanāmi pārvēršas zaļganā mijkrēslī. Tādi vakari nepienāk bieži, bel paretam gadās.

Šķiet, tūlīt būtu jāsāk līt, bet lielus nenāk, būtu jāuzvēdī naksnīgam dzestrumam, bet arī tas kavējas. Sinoptiķi sniedza izvairīgas laika prognozes, kaut ko murminot par cikloniem un anticikloniem, mediķi brīdināja par iespējamo nespēku, it kā nezinātu, ka nespēks var piemeklēt jebkuros laika apstākļos un jebkurā gadalaikā, astrologi solīja satraukumu, garīgu nelīdzsvarotību un. ķīviņus ar tuviniekiem, tūlīt pat mierinoši piebilstot, ka šī diena un tai sekojošā nakts būs īpaši labvēlīga jaunu draugu iegūšanai, mīlas priekiem, un pal apgalvoja, ka partnerī var atklāties kādas negaidītas, bet ļoti pievilcīgas īpašības.

Un vēl — bija pilnmēness.

Bīstams laiks.

Maniaki, apbruņojušies ar kaprona aukliņām, nažiem un gāzes baloniņiem, devās nakts medībās, plānprātiņi trakoja aizrestotās palātās, pārziedējušas sievietes tīksmīgi krita histērijā, nesagaidījušas ilgoto telefona zvanu, ziedus un šampanieti. Bel vecīgi vīrieši sarūgtināti iegādājās visai apšaubāmas kvalitātes degvīnu, vēlēdamies kliedēt izmisumu, ka jaunas, garkājainas būtnes sākušas piedāvāt tiem sēdvietas trolejbusos, uzrunāt par onkulīšiem vai vispār neievērot.

Jā, zaļganīgajā vakara krēslā skaidri jautās viegls spriegums. Un, kad pie skaidrajām debesīm parādījās apaļš, izaicinoši dzeltens mēness un, lēni paceldamies virs pilsētas, sabiezēja par

grumbainu, smagu un draudīgu akmens planētu, nervozitāte kļuva vēl jaušamāka.

Lai gan ne visi sajuta šo burvju pareģoto satraukumu. Dažus nespēja ietekmēt ne karstums, ne mēness, ne dzeltenīgi zaļais mijkrēslis. Bet, ja tomēr ietekmēja, tad tikai labvēlīgi. Jo lādi cilvēki priecājas par katru nieku un allaž jūtas labi — gan rudens lietavās, gan ziemas sniegputeņos, gan pavasara atkušņos, gan negaisa laikā.

Un arī Kaija — jā, viņu sauca Kaija, — Katja Afoņina šovakar jutās viegli un ļoti pacilāti. Tā cilvēki parasti jūtas tad, kad piepeši saņēmuši kaut ko lādu, ko nemaz nav cerējuši saņemt, lai gan par to bieži sapņojuši. Par ko gan mūsdienās var bezcerīgi sapņot? Protams, par naudu. Kantorītis, kurā Kaija strādāja par sekretāri, negaidīti iedzīvojās veselā bagātībā — viņiem lika pārskaitīta nauda no cita, tikpat nožēlojama, kanlorīša. Un visiem darbiniekiem izmaksāja algas, kas nemaz tik bieži negadījās, bet allaž radīja satraukumu un zināmu neveselīgu sajūsmu, it kā patiešām no debesīm būtu nolijis zelta lietus. Jā, šis nolikums atgadījās toreiz, kad laikus izmaksāta alga kļuva par ārkārtēju notikumu, kas vēlāk lika ilgi un detalizēti pārrunāts.

Vēl no rīla par algu neviens neko nezināja, pusdienlaika priekšniecība māņticīgi klusēja un mīklaini smaidīja, baidīdamās notikušajam noticēt, un tikai tad, kad kasiere — kalsna, veikla, ar šaudīgu skatienu — izpļāpājās, ka ies uz banku, jo jau zvanīts, ka algu saraksti ir parakstīti…

Tikai tad visi noticēja.

Lai gan — nē. Arī tad vēl neuzdrošinājās priecāties, it kā gala- # vodamies nelaimei. Ko lai dara, gadās, ka priekos un bēdās cilvēki uzvedas vienādi. Dažkārt sāk raudāt, izplūst nervozos smieklos, nododas miesaskārībām vai žūpošanai… Tā gadās.

īsi sakot, algu izmaksāja, lomēr izmaksāja.

Noskrējusi pa kāpnītēm uz ielas, Kaija atskatījās, pamāja kādam ar roku, nez kāpēc iesmējās un devās uz māju pusi, vicinādama pagaidām vēl tukšo plecu somu. Paskatoties uz tādu cilvēku, kas iet vieglā, brīvā, platā solī, var droši apgalvot, ka viņš pie sevis kaut ko klusi dungo, murmina vai domās ar kādu sarunājas. īsi apgriezti mati, gaiši džinsi, zila krcklveida blūze ar uzlocītām piedurknēm

un šī ādas plecu soma, kas brīžiem aizlidoja tālu priekšā, brīžiem atpalika, lai atkal panāktu savu īpašnieci — las viss Kaiju izcēla no drūmā, saīgušā un steidzīgā pūļa. Daži garāmgājēji, kuri vēl spēja kaut ko sev apkārt ievērot, pavadīja Kaiju ar skatieniem, kuros, rūpīgāk ieskatoties, varēja jaust nedaudz sajūsmas un arī neziņu, un, ko nu slēpt, arī nomāktību. Sak, lūk, cik jaukas meitenes staigā pa šo pasauli, bel ne jau man viņas domātas…

Sabiezējot mijkrēslim, uzliesmoja un no iekšpuses izgaismojās sīkās pārdotavas. Iemirdzējās ārzemju daudzkrāsaino dziru pudeles, uzplaiksnīja skatlogos kā svētku spuldzītes, solot laimi, jaunas tikšanās un neaprakstāmu baudu. Bel piercdzējušākie labi zināja, ka galva no šiem zvīguļojošajiem dzērieniem sāpēs tikpat stipri, ja vēl ne stiprāk, nekā no visduļķainākā un stiprākā pašbrūvēlā, jo kandža tomēr ir labāka, tīrāka un drošāka nekā šis acu apmāns. Diemžēl par lo iedomājās tikai tie, kuri zināja, ko viņi vēlas no katras pudeles, bet daudziem nemaz nebija vajadzīga ne pali dzira, ne reibums, kas kliedēja ikdienišķo nospiestību, bet tikai šīs zeltainās etiķetes un dīvainās dzērienu nokrāsas — zilas, zaļas, dzeltenas, sarkanas. Patiešām, īstas svētku spuldzītes. Un tikpat mānīgas.

Jo tuvāk mājām, jo smagāka kļuva Kaijas soma, pildoties ar cīsiņiem, pelmeņiem un maizi. Mēness, kas pavisam nesen slīdēja virs pilsētas ka viegls gaisa balons, pakāpeniski savilkās, kļuva mazāks, bel spožāks un smagnējāks. Un. jo augstāk las cēlās, jo labprātāk ielūkojās kairā ielā. Kad las jau zvēroja draudīgā spožumā, Kaija bija ienākusi savā pagalmā un, lai gan soma bija kļuvusi vēl par divām kefīra paciņām smagāka, viņas gaita bija tikpal viegla, pat lidojoša.

Pēdējā laika Kaija dzīvoja kopā ar vectēvu, Ivanu Fjodoroviču Afoņinu, lā viņu sauca. Viņas vecāki, zaudējuši orientāciju laikā un telpā, apkrāvušies paunām, joņoja starp Ķīnu un Arābu Јmi- rātiem, vilkdami līdzi smagus maisus ar visneiedomājamākajiem krāmiem. Likās, ka viņi bija tikpat laimīgi, ieguvuši negaidīto brīvību, cik nelaimīgi, pārciešot bezgalīgās raizes, kas saistījās ar nebeidzamajiem pārbraucienicm un preču pirkšanu un pārdošanu. Bet visapkārt pa pasauli skraidīja tūkstošiem tādu pauninieku, un las viņiem ļāva justies drošiem un pašpārliecinātiem, ka visi kār- līgi cilvēki tagad kļuvuši par starpniekiem — vai nu viņi pārvadāja preces no veikala uz staciju, vai no Ķīnas uz Maskavu, bel no Maskavas uz Kobiļjakiem.

Ivans Fjodoroviēs Afoņins bija skaists sirmgalvis — biezām, nokarenām uzacīm, zilām acīm, īsi apgrieztiem sirmiem malieni, nesatricināmi mierīgs un zobgalīgs. Gandrīz visu dienu viņš nosēdēja pie televizora, skatīdamies ziņu pārraides un ik brīdi krek- šķēdams, it kā būtu saņēmis negaidītu belzienu pakrūtē. Gaisā sprāga lidmašīnas, plīsa naftas vadi, tika apšauti miliči, aplaupītas bankas, nolaupīti bērni, atrada sievietes līķi, bel abas plaukstas — kreisās, arī galva sveša, izskatījās pat, ka tā agrāk piederējusi kādam vīrietim…

—    Redz, kur mūsu Kaija! — kaut kur no augšas atskanēja balss, un, pacēlusi galvu, Kaija uz otrā slāva balkona ieraudzīja trīs smaidošas sejas.

—   Jā, tā ir viņa, — piebilda otra balss, — es uzreiz pazinu… Kā gan viņu varētu nepazīt!

—    Un cik skaista, ak Dievs, cik skaista! — neatpalika ari trešā balss.

Katja šos puišus pazina, vai ik rītu saskrējās ar tiem pagalmā vai tuvākajā trolejbusa pieturā.

Vadims Pašutins dzīvoja blakus mājā, Boriss Čuhanovs, dzīvokļa saimnieks, kur arī tagad puiši bija sapulcējušies, apmetās te pavisam nesen — iedzīvojies bagātībā, uzpirkdams un pārdodams grāmatas, viņš no kādas visu pamestas un nabadzībā ieslīgušas večiņas nopirka šo divistabu dzīvokli, — bel Igors Zvorigins, gara auguma gaišmatains skaistulis, bieži ieskrēja gan pie Vadima, gan Borisa.

—   Sveika, Katjeņka, — iedziedājās Vadims, puisis, kuram bija lielas acis, plānas ūsiņas un neveselīga ādas krāsa. Jā, viņa zods bija īsls kauna traips — vienmēr iesārts no skūšanās, noklāts ar pārgrieztiem un ar odekolonu dezinficētiem augoņiem. Vajadzētu nosegt ar bārdu, paslēpt no ziņkārīgiem skatieniem, bet ari tā negribēja augi, zodu klāja daudzkrāsaini spalvu kušķi — palsi, rudi un dažviet pārsteidzoši melni.

—    Sveiki! — Kaija neapstājoties pamāja puišiem ar roku, pasmaidīja un turpināja ceļu uz mājām.

—    Katjeņka! — Igors iesaucās. — Vienu brītiņu! Ļoti svarīga liela! Pagaidiet, es tūlīt noskricšu lejā!

Katja pagriezās, atskatīdamās uz balkonu. Patiesi, lagad no lā viņu vēroja tikai Vadims un Boriss, drukns puisis ar masīvu, gludi skūtu pakausi, «ezīti» un šaurām actiņām. Īsts «jaunais krievs»,- kā pēdējā laikā sauc tirgoņus, pārpircējus un citus blēžus. Katja no kaimiņiem bija dzirdējusi, ka Borisam pieder gandrīz divi desmiti grāmatu galdu, kas izvietoti pa visu pilsētu. Viņš algoja puišus, kuri pārdeva detektīvromānus, mīlas romānus sievietēm, pornogrāfiskos žurnālus un dažādus velnišķīgus izdevumus, no kuriem varēja iemācīties burt, nolādēt, ieēdināt un citādi ieriebt citiem cilvēkiem. Boriss to visu iepirka kādā vairumtirdzniecības tirgū, izvadāja pa saviem grāmatu galdiem un, vairākkāršodams ccnu, šķiet, līri labi nopelnīja. Sarunāties viņš spēja tikai par vienu tematu — kā tas nopirks lielu, skaistu ķirškrāsas mašīnu. Dažreiz tas bija «opelis», citreiz «BMW», bet visbiežāk — «mersedess». Nemainīga palika tikai mašīnas krāsa — ķiršsarkana. Acīmredzot šai krāsai viņa dzīvē bija īpaša nozīme.

No mājas izskrēja Igors — gara auguma, gandrīz divi metri, gaišmatains, ar sirsnīgu smaidu iedegušajā sejā, viņš vienmēr izskatījās iededzis, vienmēr baltā kreklā, kura augšējās pogas uz krūtīm bija ar nolūku atpogātas. Igors bieži staigāja šortos, un tad katrs varēja pienācīgi novērtēt viņa slaidās un spēcīgās kājas, kas bija noaugušas gaišām, saulē izbalējušām spalviņām. Nē, kājas nevarēja nosaukt par spalvainām, bet gaišie matiņi tik brīnišķīgi vizēja uz iedegušās jauneklīgās ādas, ka…

Skaists puisis bija šis Igors, ļoti skaists. Bija līdz zināmam laikam. Visi trīs bija jauki puiši.

rrr Katjeņka! — Igors sacīja, pieiedams pie meitenes. — Atvainojiet… — viņa atklātais smaids nevienu nevarēja atstāt vienaldzīgu..

—    Kas par lietu? — Kaija pavaicāja. Bez dusmām, drīzāk uzmundrinoši. Sak, kā varu palīdzēt? Un pat pasmaidīja, uzlūkodama Igoru, kā paradusi, caur pieri. Tovakar viņa vēl spēja tik atklāti un uzticīgi smaidīt.

—   Katja… Tīrais posts… Sēžam… trīs apsūnojuši veči, — Igors tīši izvēlējās raupjus apzīmējumus, cenzdamies uzsvērt sava stāvokļa bezcerību, tai pašā laikā liekot saprast, ka viņi ir vienkārši, labsirdīgi puiši, kuri allaž gatavi pasmieties arī paši par sevi, ka pavadīt laiku viņu sabiedrībā ir viegli un pilnīgi droši.

—   Nu, kāpēc tā? Neesat jau jūs nemaz tik apsūnojuši…

—   Apsūnojuši! — Igors stingri noteica. — Un kā vēl! Iedomājieties, Katja… Dzimšanas diena!

—   Kam?

—   Mana dzimšanas diena! Jā, atzīšos — iedzērām. Šampanieti. Bet kāds prieks pat no vislieliskākā šampanieša, ja lo dzer (rīs drūmi un saīguši veči?! Pretīgs plosts un nekas vairāk. Bet dzimšanas dienā gribas kaut ko labāku, kaut ko… — Igors saminstinājās, pūlēdamies atrast īsto vārdu.

—   Gaišu, — Katja pateica priekšā.

—   Tieši tā! — Igors nopriecājās. — Precīzi! Kaut ko gaišu, tīru un priecīgu!

—   Ko tad jūs vēlaties no manis?

—   Ienāciet pie mums, Katja! — Igors lūdzoši piekļāva rokas pie krūtīm. — Aplaimojiet ar savu klātbūtni. Uz bridi… Pasakiet kādu vēlējumu, pasmaidiet…

—   Nē, nē, — Katja sāka pretoties. — Jūs jau esat sākuši svinēt, iesiluši… Turpiniet vien bez manis. Es vēlu jums visu to labāko, bet… Man laiks iet.

—    Katja! — Igors sarauca seju lūdzošā izteiksmē un piespieda rokas pie krūtīm tieši lai vielā, kur, viņaprāt, vajadzētu atrasties sirdij. Katja nevarēja neievērot, ka Igoram ir ne likai iedegušas krūtis, bet arī skaistas rokas — ar slaidiem, spēcīgiem pirkstiem, koptiem nagiem un, protams, viegli apbrūnējušas saulē… — Es pats jūs pēc desmit minūtēm aizvedīšu lidz dzīvokļa durvīm. Noteikti! Dodiet somu… Nekas, gan cs tikšu galā un aiznesīšu. Iesim, — ievērojis, ka meitene sāk šaubīties, Igors apņēmīgi satvēra tās elkoni.

Un Katja padevās.

Paraustīja plecus, it kā noņemdama no sevis atbildību par sekām, atdeva Igoram somu un ļāva, ļāva sevi ievest otrā stāva dzīvoklī.

Telpas izskatījās diezgan nekoptas: uz grīdas mētājās dažādas mantas, sašķiebies drēbju pakaramais, neapgaismots gaitenis, kas veda uz islabu. Pēc Kaijas domām, dzīvoklim, kurā dzer šampanieti, lā nevajadzētu izskatīties. Bet, ko lai dara, dzīvē bieži gadās, ka mūsu cēlie priekšstati nesaskan ar realitāti. Ik bridi nākas no kaut kā atteikties, ar kaut ko samierināties un apspiest, apspiest sevī nekam nederīgās alkas pēc harmonijas. Bet, ja tomēr notiek brīnums un cerības attaisnojas, tam visam noteikti seko rūgta atmoda, jo brīnišķā sakritība izrādījusies mānīga un neīsta.

Kamēr Igors pagalmā tērzēja ar Kaiju, Vadims un Boriss bija mēģinājuši sakārtot galdu: novāca tukšās pudeles, uzlika dažus tīrus šķīvjus, galda vidū novietoja šampanieša pudeli. Tiesa, tā jau bija atkorķēta, lai gan šampanieša vislielākā vērtība ir tieši tā, ka īstajā brīdī ar troksni var izraut korķi.

—   0! — Vadims priecīgi iesaucās. — Kas pie mums atnācis!… Kādi ciemiņi!… Jūs tikai paskatieties!… Kas te tūlīt sāksies!… — Vadims turpināja bezjēdzīgi vāvuļot, likās, ka viņš tiešām priecājas par Katjas ierašanos. Viņa zods, no kura, kā likās, pavisam nesen novilkta āda, kvēloja košā sarkanumā, atgādinādams jēlu gaļas gabalu.

Druknais Boriss ar noskūto pakausi un «ezīti» uzmeta Kaijai tikai žiglu, zaglīgu skatienu un tūlīt novērsās, it kā bīdamies, ka viņa acis atklās kādu noslēpumu, radīs aizdomas. Puisis atrada sev nodarbošanos: sakārtoja uz galda šķīvjus, dakšiņas, piebīdīja tuvāk glāzi taK vietai, kas bija paredzēta viešņai.

—   Trešdiena… — viņš klusi pie sevis noņurdēja. Un, neraugoties uz to, ka piezīme likās bezjēdzīga, visi trīs zīmīgi saskatījās.

—   Patiešām, — Vadims piekrītoši pamāja ar galvu, un viņa sajūsma uzreiz noplaka, it kā tas būtu atcerējies kaut ko svarīgu, bet nomācošu.

—   Tā arī ir, — Igors piebilda, uzmezdams Kaijai piesardzīgu, pētošu skatienu.

—   Puiši, tikai uzreiz sarunāsim… — Katja ierunājās, bet Boriss paspēja iestarpināt savu piebildi.

—    Uzreiz, — viņš noteica, joprojām neatraudams skatienu no galda.

—   Tikai piecpadsmit minūtes, labi?

—   Katram, — atkal piebilda Boriss, nepaceldams acis.

Vadims draiski iespurdzās, Igors pasmaidīja.

—   Kā nu iznāks, Kaija, kā iznāks, — viņš noteica, piebīdīdams tuvāk krēslu. — Var gadīties, ka pēc piecpadsmit minūtēm jūs pati vairs negribēsiet iet projām? Var būt, ka mēs tā jums icpaliksi- mies, ka viss cits aizmirsīsies? Bet mēs patiešām spējam iepatikties.

—   Vismaz daļēji, — piebilda Vadims.

Kaiju pārņēma dīvaina sajūta. Viņa dzirdēja, ko puiši saka, redzēja tos, nedaudz iereibušus, neveiklus, pati kaut ko atbildēja, bet tai pašā laikā aizvien skaidrāk saprata, ka pie galda noris vēl kāda saruna, kuras slēpto jēgu tā nespēj uztvert. Puiši sarunājās, it kā viņu ignorējot, juzdamies pārliecināti, ka viņa neko nesapratīs.

Katja uzmanīgi paskatījās uz vienu puisi, uz otru, bel neko aizdomīgu nemanīja. Laipni smaidi, mirdzošas acis, sejās pat bija jaušama sajūsma. Katja klusībā nodomāja, ka nelielu apbrīnu viņa noteikti pelnījusi. Meitene bija pieradusi, ka vīrieši pastāvīgi pievērš tai uzmanību trolejbusā, uz ielas un darbā, uzskatīdama to par ļoti dabisku parādību.

Galds izskatījās, ja arī ne gluži bagātīgs, tad noteikti pieklājīgs: šampanietis, apelsīni, kaut kādi ārzemju cepumi, kuri noteikti bija pirkti tepat blakus esošajā pārdotavā. Dakšiņas šķita liekas, acīmredzot tās tikušas izmantotas pirms Kaijas ierašanās. Tiesa, glāzes derētu nospodrināt, bet pirkstu nospiedumus uz tām varēja viegli izskaidrot.

—   Sakiet, Kaija, — Boriss negaidīti ierunājās, uzlūkodams meiteni caur gaļīgo pieri, — kāda ir jūsu mīļākā nedēļas diena? Protams, ja las nav noslēpums.

—   Kāpēc noslēpums? Sestdiena.

—   Kāpēc lā, Katjeņka? — Igors likās tik patiesi ieinteresēts, it kā runa būtu par kaut ko ļoti svarīgu.

—    Nu, kā kāpēc… Pirmkārt, tā ir brīvdiena. Vēl labāk las, ka arī nākošā diena brīva… Nē, puiši, tikai sestdiena. Tāda gaiša diena…

—   Bel mums patīk trešdiena, — noteica Vadims, pārtraukdams Kaijas skaidrojumu.

—   Kā? Visiem trim pa tik trešdiena?

—   Jā, — Vadims piekrītoši pamāja, liedams glāzēs šampanieti. — Visiem trim. Un tikai trešdiena, — viņš pamirkšķināja draugiem, sak, mēs gan zinām, par ko ir runa.

—   Kāpēc tad tā jums liekas lik brīnišķīga? — Kaija apjautājās.

—   Kā nu kuro reizi… — Igors saminslinājās, — cenzdamies atrast pareizos vārdus. — Kā gadās… Šī trešdiena ir brīnišķīga, piemēram, tāpēc, ka jūs mūs apciemojāt. Vai tad ar to nepietiek?

—   Nu… Diezin vai es spēšu jūs visus iepriecināt pa nieka piecpadsmit minūtēm… — Katja pasmaidīja un paskatījās uz puišiem.

—    Kā nu to ņem, — Boriss noteica, pārliecies pār galdu. — Kā nu ņem. — Un ar saviem strupajiem, resnajiem pirkstiem ķērās pie apelsīna mizošanas. Bet darīja lo nemākulīgi vai, pareizāk sakot, rupji — pirksli spiedās mīkstumā, sula, notekol gar plaukstām, pilēja uz galda. Kaija, nespēdama šo skatu izturēt, novērsās.

—     Iedzersim, — Igors uzaicināja, paceldams glāzi. — Lai mūsu dzīvē vairāk trešdienu… Par trešdienu!

—   Bet vai par sestdienu nedzersim? — Kaija pavaicāja. Smaids no viņas sejas bija izgaisis, un meitene uzmeta puišiem satrauktu skatienu. Saruna likās lik nesaprotama un biedējoša, ka viņa pal atskatījās uz gaiteņa pusi, kur uz grīdas bija palikusi lās soma ar pārliku. Soma lurpal vien stāvēja, no tās bija izspraucies kefīra paciņas slūris, un tas nez kāpēc nomierināja.

Istaba kļuva aizvien tumšāka: dega tikai naktslampiņa, kas bija piestiprināta pie grāmatu skapja. Katja, sēdēdama pie galda, caur logu varēja skaidri saskatīt mēnesi, kas jau bija pacēlies virs koku galotnēm. Spīdeklis bija ietinies zaļganā mirdzumā, kas viļņojās kā ezera līmenis, kad tajā iemests akmens. Zvaigznes vēl nebija uzlēkušas, debesis staroja saulrieta blāzmā. Pagalmā skanēja bērnu klaigas un domino spēlmaņu priecīgie izsaucieni — viņi pulcējās pie galda, kas bija nolikts koku pavēnī. Visa pasaule likās droša un mierīga. Katja iedzēra nedaudz šampanieša, bet, sajutusi nepatīkamu piegaršu, tūlīt nolika glāzi. Paņēmusi pudeli, viņa mēģināja izlasīt, kas rakstīts uz etiķetes, bel tas bija svešzemju uzraksts, un meitene nolika pudeli atpakaļ uz galda.

—    Labs šampanietis, vai ne, Katjeņka? — pajautāja Igors un, satvēris pudeli tā, ka platā plauksta pilnībā nosedza etiķeti, ielēja nedaudz dzēriena Katjas glāzē. Puišiem viņš nez kāpēc pat nepiedāvāja. — Vai jums garšo? — viņa roka viegli uzgūla uz Katjas džinsos ietērptā ceļgala.

—   Jā, tīri labs, — meitene piekrita, nolēmusi neizrādīt savu nezināšanu, jo varbūt tieši šis šampanieties skaitījās īpaši labs. Viņa mierīgi satvēra Igora plaukstu un, noņēmusi no sava ceļgala, uzlika uz galda.

—   Žēl, — Igors noteica, saviebis bēdīgu sejas izteiksmi.

Beidzis darboties ar apelsīnu, Boriss caur pieri atkal vērtējoši

uzlūkoja Katju, it kā cenzdamies noteikt, ko no viņas var sagaidīt.

—   Jūs, Borja, tā uz mani skatāties, it kā par kaut ko nosodītu? — meitene apjautājās.

—   Es? — viņš jutās pārsteigts. — Nosodu? Es apbrīnoju!

—   Ko?

—   Vīrišķību.

—   Jums šķiet, ka man piemīt šī īpašība?

—   Noteikti. Un tā kļūs vēl lielāka.

—   Kā to lai saprot? — Katja vaicāja, uztvērusi zemtekstu.

—    Katja, jūs droši varat uzticēties Borisam! — Vadims nez kāpēc iesmējās, un viņa zods pietvīka vēl sarkanāks. — Viņš mums šodien tāds kā pirmatklājējs… Uzņēmies visgrūtāko darbu, bet toties . gūs vissaldāko atalgojumu.

Boriss iesmējās, paņēma vēl vienu apelsīnu un paskatījās, nevis uz Vadimu, ar kuru sarunājās, bet gan uz Katju, it kā runa būtu par viņu.

—    Viņš gvelž niekus, — Boriss sacīja, pamādams uz Vadirna pusi. — Neklausieties, ko viņš runā, Katja. Jūs labāk klausieties, ko es teikšu.

—    Klausos, — Katja pasmaidīja, pašķielēdama uz savas somas pusi. Nez kāpēc soma viņu šodien spēja iedrošināt un reizē nomierināt.

—   Iedzersim? — Boriss pavaicāja.

—   Nē, — Katja apņēmīgi atteica. — Man pieliks. Laiks doties mājup. Liels paldies, bija patīkami pie jums paciemoties, — viņa mēģināja piecelties, bel Igors, tikpat laipni smaidot, paspēja satvert lās roku un nosēdināt atpakaļ.

—   Katjeņka! Mīļā! Vai jūs lik ļoti steidzaties?

—   Steidzos, puiši.

—   Šampanietis glāzēs! Kavaliēri sēž pie galda! Tosts uzsaukts!

—   Nekāda tosta nav bijis!

—    Kā nu lā, Katjeņka! — Igors pārmetoši noteica. — Vai tiešām jūs esat aizmirsusi? Neticu savām ausīm! Protams, tas lika uzsaukts par godu sievietēm!

Katja apjukusi pasmaidīja un, it kā lūgdama atvainot, paskatījās uz puišiem, bel roka neviļus pasniedzās pēc glāzes un lo pacēla.

—    Un tikai līdz dibenam! — atkal iesmējās Vadims, kļūdams aizvien satrauklāks. — Jāizdzer sausa, jāizdzer sausa, — tikai pacēlis glāzi pie lūpām, viņš apklusa. Un pats, tiešām iztukšojis savu mēriņu līdz pēdējam pilienam un uzmetis pārējiem triumfējošu skatienu, sparīgi nolika glāzi uz galda. Arī Igors iedzēra, klusi un vienkārši, bez uzspēles. Boriss dzēra uzmanīgi, it kā glāzē šampanieša vietā būtu ieliets degvīns. Ickrokšķējies pasniedzās pēc saplosītā apelsīna un iebāza lo nesadalītu mutē. Košļājot to un viļājot pa muti, no lūpu kaktiņa pār zodu notecēja sīka sulas straumīte. Bet puisis nelikās par to ne zinis, joprojām nenovērsdams skatienu no galda.

Pārsteidzoši spilgtās krāsās ieraudzījusi šo notecējušo sulas straumīti, Kaija pēkšņi saprata, ka puiši jau stipri iereibuši. Ja tie patiesi pirms viņas ierašanās bija dzēruši likai šampanieti, tad katram bija ticis vismaz pa pudelei. Bel, kad trijotne, tikusi galā ar saviem mēriņiem, prasīgi uzlūkoja Katju, viņa nespēja atteikties un negribīgi izdzēra atlikušo pusglāzi. Un atkal nobrīnījās par dzēriena stiprumu. Pārlaidusi skatienu telpai, viņa pārliecinājās, ka tās aizdomas bijušas pamatotas — pie loga, nevērīgi aizsegta ar aizkaru, stāvēja iesākta degvīna pudele. «Vai tiešām piejaukuši?» meitene nodomāja. Būdama jau nedaudz noreibuši, Katja nolēma neko neteikt. Kļuva jautri, un vienīgais, ko viņa vēl spēja, — uzmest puišiem pārmetošu skatienu — sak, tā jau nebija runāts.

Atspiedusies pret Igora plecu, viņa piecēlās un devās uz gaiteni pēc savas somas, kas vientuļi gaidīja pie sienas. Aiz muguras viņa saklausīja nesaprotamu rosību, steidzīgus, neskaidrus čukstus un pārbīdīto krēslu švīkstus. Bel Katja, nolēmusi' doties prom, tam visam vairs nepievērsa ne mazāko vērību.

—    Kaija! — Vadims ierunājās saspringtā balsī. — Pagaidiet mirklīti.

—  Jā? — meitene, jau atrazdamās krēslainajā gaitenī, atskatījās. 206

—    Vai jūs vispār zināt, ko mēs uzdāvinājām tam slaistam Igoram?

—   Ko? — viņa pasmaidīja, aicinādama pastāstīt, ko gan draugi īsti uzdāvinājuši. Ja jau par to tiek lik noslēpumaini runāts, tad dāvanai tiešām jābūt neparastai.

—   Tas ir briesmīgi! Borja… Parādi.

Boriss neveikli piecēlās un, galvu uz priekšu pastiepis un aizgājis līdz otras istabas durvīm, atskatījās, ar pirkstu paaicinādams Katju nākt un pārliecināties, ka uz dāvanu tiešām ir vērts paskatīties. Atstājusi somu gaitenī uz grīdas, meitene piesardzīgi aizgāja līdz slieksnim un ieskatījās istabā, bel neko nepaspēja ieraudzīt — Boriss, lo iestūmis telpā, cieši aizvēra un vēl aizslēdza durvis. Katja, ierāvusies tālākajā istabas stūrī, viņu klusēdama vēroja: tikai tagad viņa sāka saprast, kāpēc puiši tik neatlaidīgi to bija aicinājuši viesos.

—   Vai viss skaidrs? — Boriss pavaicāja.

—   Nekas nav skaidrs!

—    Izģērbies, — viņš noteica, un tas skanēja lik ikdienišķi, it kā puisis būtu aicinājis viņu atiet no loga vai apsēsties.

—   Tu ko, traks esi palicis?! — Katja metās uz durvju pusi, bet Boriss viņu tik spēcīgi atgrūda, ka meitene, pārlidojusi pāri istabai, inerces sviesta, iekrita gultā.

—   Es kliegšu, — viņa sacīja, labi saprazdama savu draudu bezjēdzību.

—   Sāc lik… Kliedz… Ne lādas vien ir kliegušas, — Boriss nesteidzīgi sāka vilki nost bikses. Tuklums viņam neļāva to izdarīt ātri un viegli, un viņš nesteidzīgi atvilka slēdzi, nometa no kājām čības. — Nu, skaistuļu… Izģērbies. Jo ātrāk beigsim, jo ātrāk tiksi uz mājām.

Tikko Kaija iekliedzās, Boriss, spēji iesizdams tai pa seju, viņu apklusināja. Un tūlīt smagi uzkrita meitenei virsū, lik spēcīgi lo piespiezdams pie mīkstās gultas, ka viņa nespēja pat pakustēties. Pabāzis zem sevis roku, Boriss sataustīja. Kaijas džinsu jostu un lo atsprādzēja. Meitene, no visa spēka pretodamās un cenzdamās atbrīvoties, aizķēra ar roku uz naktsgaldiņa novietoto lampu, un zaļais kupols nokritis sašķīda sīkās šķembās. Kad viņa atkal sāka kliegt, Boriss uzspieda tai uz sejas savu lipīgo plaukstu, kura vēl bija mitra no apelsīna sulas. Tagad Katja vairs nespēja ne tikai pakliegt, bet viņai sāka trūkt arī elpas, un meitene lūdzoši paskatījās uz savu mocītāju.

—   Labi, — Boriss stenēdams noteica, — elpo… Bel biksītes tev tomēr būs jānovelk… Piedod, mīļā, bet šoreiz ir mana kārta lauzt jaunu ceļu… Pārējiem būs vieglāk… Gan ceļš būs iestaigāts, gan tu būsi norimusi…

Kamēr Katja centās atgūties, Boriss pietiekami veikli novilka tai džinsus, tādējādi laupīdams viņai pēdējās gribasspēka atliekas. Meitene vēl centās izrauties, izslīdēt no Borisa smagnējā apskāviena, bet, stingri piespiesta pie gultas, strauji zaudēja spēkus…

—    Nu, redz, cik labi, — Boriss murmināja, — redz, kas par malaci… Paskat, cik mums viss labi iznāk… Bet tagad, mīļā, tev mazliet pasāpēs… Nedaudz pacieties… Tas nebūs ilgi… Tikai netrokšņo… Tādas lielas tiek darītas klusītēm…

—   Laid vaļā, maita, — Katja naidīgi nočukstēja, smakdama zem Borisa smagā ķermeņa.

—   Paskat, cik tu esi kaislīga, paskat, cik karstasinīga, — Boriss nosēca. — Nē, puiši, tevi izvēloties, nav kļūdījušies… O-o-o, — puisis ievaidējās,-piespiezdamies meitenei vēl ciešāk.

Katja šo vaidu izdzirdēja, jau zaudēdama samaņu, būdama pus- nemaņā, bet, kad atguvusies sajuta, ka Borisa blakus vairs nav, un gribēja piecelties, ieraudzīja istabā ienākam Igoru. Viņš, kā vienmēr, laipni smaidīja, puskrēslā mirdzinādams savus skaistos, ballos zobus. Viegli novilcis īsos šortus kopā ar peldbiksēm, Igors to visu aizmeta sānis…

Vadims bija trešais.

Atguvusies Katja pavisam tuvu ieraudzīja piņņaino zodu un sajuta virs sevis un sevī nevarīgu rosīšanos. Viņa ievaidējās, uz brīdi iegrima nemaņā, bel tad atkal sadzirdēja Vadima murmināšanu.

—   Kāda trešdiena, kāda mums šoreiz lieliska trešdiena, — viņš tai sēca ausī, krampjaini raustīdamies. — Vai atnāksi vēl? — Vadims pavaicāja, cenzdamies lai ieskatīties acīs. — Vai atnāksi? Un tad mēs bez šiem švaukstiem…

Katjai bija atlicis spēka tikai lik daudz, lai uzspļautu viņa asiņaini sarkanajam zodam, kas bija viscaur noklāts ar pārgrieztām pinnēm.

—    Nekas, — Vadims nomurmināja. — To cs varu paciest… Es tevis dēļ, mīļā, daudz ko varu paciest… Bel tev ari nāksies paciesties… (su brītiņu…

Katja neatcerējās, kā bija apģērbusies un iznākusi no krēslainās istabas, kā sagrīļojusies gandrīz uzkrita virsū galdam, neredzēja nevienu no puišiem, lai gan viņi visi tepat vien atradās. Meitene attapās tikai vannas istabā — Igors lai gādīgi slacīja seju ar aukstu ūdeni.

Ieraudzījusi viņu un pazinusi. Katja šausmās atrāvās, un tas, šķita, puisi sarūgtināja.

—     Nevajag tā, — viņš lai noglāstīja galvu. — Nevajag… Nekas briesmīgs nav nolicis… Ar kairu las reiz noliek… Un noliks vēl… Tā nu gadījās, Katjeņka. ka šajā trešdienā augstākie spēki mums atsūtīja tieši tevi… Un nevienu tāpēc nevar vainot, ne tevi, ne mūs…

—    Ej prom… Mēsls…

Pieturēdamās ar roku pie sienas, Katja paspēra vienu soli. bel, sajutusi asas sāpes, apstājās un iekoda lūpā. Brīdi atpūtusies, turpināja ceļu uz ārdurvju pusi. Kaut kur tālāk, apgaismotajā istabā miglaini ņirbēja Vadima un Borisa slāvi — viņi, turēdami rokās šampanieša glāzes, skatījās uz Katju. Meitene sajuta sev aiz muguras Igoru — puisis bija gatavs jebkurā brīdī lo atbalstīt, ja viņa zaudētu samaņu. Kādā brīdī lā gandrīz ari nolika, bel Katja paspēja pieķerties pie pakaramā, un greizi iedzītā nagla izkrita no sienas.

Gaitenī uz grīdas meitene ieraudzīja savu somu un uzmeta lai neizpratnes pilnu skatienu, it kā nesaprastu, kā lā te gadījusies. Tad atcerējusies satvēra to aiz garās plecu siksnas un vilka līdzi uz izeju. Igors atvēra lai durvis, palīdzēja nokāpt pa kāpnēm un, tikai pārliecinājies, ka Katja dodas uz savas mājas pusi, atgriezās dzīvoklī.

Visi trīs puiši izgāja uz balkona un laternas gaismā ieraudzīja, ka Katja, lai arī lēni un uzmanīgi, tomēr noteikti dodas uz mājām un spēka tai vēl pietiekoši.

—   Gan aizies, — Boriss noteica. — Spēcīgs skuķēns.

—    Mums ledusskapī palika Vēl viena pudele, — Vadims atgādināja.

—   Jā, — Igors piekrita. — Vajadzētu vēl pa glāzītei iztukšot. Mundrumam.

Un trijotne atgriezās dzīvoklī…

Dzeltens pilnmēness slīdēja pār pilsētu, bel neviens neievēroja lā bezkaunīgo vīpsnu, jo las jau nebija nekas jauns un pārsteidzošs, nekas cits skaidrajās debesīs nebija saskatāms. Tiesa, daži tam uzmeta piesardzīgu skatienu, baidīdamies no dažādām nejaušībām, bet citi, būdami neglābjami iemīlējušies, vientiesīgi cerēja, ka mēness palīdzēs saglabāt šīs smalkās dvēseles vibrācijas… Maldi, rūgti maldi. Aukstais spīdeklis vēl likai nebija viņus kārtīgi uzlūkojis, tāpēc tā vaigs likās tik nevainīgs un gluži pārdabiski skaists.

* * *

Katja neatcerējās, kā bija likusi līdz mājai. Un vēlāk pat nespēja atsaukt atmiņā ceļa saliktos cilvēkus, kaimiņus, ar kuriem bija sasveicinājusies.

Radās tikai neskaidra nojausma, ka kāds uz viņu atskatījās un piedāvājās palīdzēt aiznest lidz. dzīvoklim somu. Zobus sakodusi, viņa gāja soli pa solim, paturēdama prātā likai vienu: viņai jātiek, jāaizvclkas, kaut vai jāaizrāpo lidz mājām.

—    Ak Dievs… Kas tev noticis?! — vectēvs izbīli iesaucās, ieraudzījis dzīvoklī ienākam mazmeitu.

Ne vārda neteikdama. Kaija sagrīļojusies ar muguru aizsila durvis un, likai izdzirdusi slēdzenes klakšķi, lēni noslīga uz grīdas. Pacēlusi galvu, viņa truli paskatījās uz vectēvu, vai nu to nepazīdama vai izmisīgi cenzdamās aptvert visu notikušo.

—    Kaija, — sirmgalvis notupās, satvēra meitenes galvu savās stiegrainajās, kalsnajās plaukstās, ieskatījās viņai acīs. — Kas nolicis? Mīlulīt… Kaija!

Viņa klusēdama saļima vectēvam uz pleca un tikai tad izplūda asarās. Vērīgāk meiteni aplūkojis, sirmgalvis pamanīja mazmeitas samocīto izskatu, pavirši džinsos ieburnīlo kreklu tin nevīžīgi aizāķēto bikšu siksnu, lūpu krāsa izziesta, lūpas sakodītas asiņainas…

—   Kas? — viņš klusā balsī pajautāja.

—   Vadims…

—   Kāds Vadims?!

—   No blakus mājas… Pašulins.

—    Tas piņņainais? — sirmgalvis uzstājīgi ieurbās mazmeitā ar savām šaurajām, zilajām acīm. kuras paslēpušās zem biezajām uzacīm, it kā iepriekš zinādams, ka katru vārdu tam no Kaijas nāksies izvilināt ar lielām grūtībām. Spuldzes atspīdumā ap vīna sirmajiem, izspūrušajiem matiem bija izveidojies sudraba oreols. — Es taču tev prasu, vai piņņainais? — sirmgalvis uzstājīgi turpināja iztaujāt.

—   Jā, viņš… Ar saviem draugiem.

—   Kā?! Viņi bija vairāki?!

—   Trīs…

—   Kur?

—   Blakus māja… Tur dzīvo viņa draugs…

—   Spekulants?

—   Jā…

—   Un kāpēc tu pie viņiem gāji?

—    Ievilināja… — Kaija pacēla galvu un pirmo reizi paskatījās vectēvam acīs. — Viņi teica, ka svinol dzimšanas dienu… Tā nu cs uz brīdi tur iegāju… Kaimiņš tomēr… Es jau biju atnākusi gandrīz līdz mūsu mājai, dzīvokļa logu varēja saskatīt…

Sirmgalvis samulsis paskatījas uz mazmeitu, nezinādams, ko teikt, ko jautāt un ko vispār tagad dant. Saltas tirpas pārskrēja pār muguru, un viņš sajuta, kā krūtīs samilsl kaut kas ļauns, neveikls un nejēdzīgs.

Sirmgalvis sāka saprast, ka tikko uz neatgriešanos pagātnē izzudusi agrākā mierīgā dzīve un sācies jauns posms, kurā dominēs citas vērtības, citi vārdi un rīcība. Un tas būs smags, slikts un iepriekš neparedzams.

Viņš vēl nezināja, kā izvērsīsies viņu abu dzīves, bet skaidri apzinājās — sācies jauns dzīves posms. Tie laiki, kad viņš ar Kaiju kopā vakariņoja, skatījās televīzijas pārraides, pa dienu zvanīja viens otram pa telefonu, kad viņš vakaros izgāja uz balkona, lai laikus ieraudzītu, kā mazmeita atgriežas mājās, un paspēļu uzvārīt lēju, bel viņa, ieraudzījusi vectēvu, jau iztālēm māja ar roku, smaidīja un pielika soli…

Tas viss pagājis.

Un nekad vairs lā nebūs.

Sirmgalvis piecēlās, palīdzēja noslātics uz kājām Kaijai, pavadīja viņu līdz vannas istabai, pieturēdams durvis, kad meitene mēģināja ieslēgties.

—   Vai ar tevi viss kārtībā? — viņš pavaicāja.

—   Gandrīz…

—   Un nekādas muļķības nedarīsi?

—   Neuztraucies, vectēv… Liekas rūpes es tev nesagādāšu. Esmu jau mājās.

—   Vai varu tevi mierīgu sirdi atstāt vienu? — sirmgalvis sabozies jautāja, vērodams Katju no biezo, nokareno uzacu apakšas.

—   Protams, vectēv…

—   Un ar tevi viss kārtībā? — viņš vēlreiz pārjautāja.

Katja neko neatbildēja, tikai papliķēja tam plecu, pēkšņi skaudri sajuzdama sirmgalvja kalsno, trīsošo augumu.

—   Ncieslēdzies… Vai saprati?

—   Labi, neieslēgšos…

—   lai man nebūtu jālauž durvis.

—    Tas tev nebūs jādara… Ej vien, — un Katja aizvēra aiz sevis durvis.

Sirmgalvis palika turpat stāvam. Saspringti vērdamies apkārt, viņš uzmanīgi ieklausījās katra troksnītī, kas nāca no vannasista- bas. Dzirdēja, kā uz grīdas noslīdēja džinsi, joslas sprādzei nočirkstot pār flīzēm, švīkstot nokrita krekls. Tad ūdens, ūdens straumes…

—    Ej vien, vectēv, ej, — no vannas istabas atskanēja Kaijas balss. — Es durvis neslēgšu.

Sirmgalvis, nostājies pie istabas sliekšņa, bezpalīdzīgi paskatījās visapkārt. Dzīve bija devusi viņam lik negaidītu, smagu un nelabojamu triecienu, ka viņš vienkārši nezināja, kā rīkoties. Vispirms, ieskrējis virtuvē un paķēris gaļas cirvīti, izsteidzās kāpņu telpā. Bel tūlīt apstājās un, atgriezies dzīvoklī, ieklausījās ūdens šalkoņā, kas skanēja no vannas istabas. Joprojām turēdams rokā cirvīti, izgāja uz balkona. No šejienes bija labi saredzams dzīvoklis, kur tikko bija ciemojusies Kaija. Logos dega gaisma, aiz aizkariem ņirbēja ēnas, dzīve tur turpinājās kā parasti. Tātad izvarotāji nemaz neuzskatīja par vajadzīgu slēpties, bet mierīgi turpināja dzīres. Tātad, viņuprāt, nekas īpašs nemaz nebija nolicis.

Sirmgalvis atgriezās istabā, apsēdās pie galda, piespieda dūres pie deniņiem.

Spēcīgi iesita sev pa galvu, it kā vēlēdamies aktivizēt domāšanu, izprast, kas tad īsti noliek šai pasaulē, šai valstī, kur viņam jādzīvo, un ko darīt tālāk…

—    Ak Dievs, — sirmgalvis ievaidējās, bēdīgi šūpodamies no vienas puses uz otru. Viņa skatiens, slīdēdams pāri telpai, apstājās pie telefona, aizslīdēja tālāk, bel tūlīt atkal atgriezās, las bija kā norādījums, un sirmgalvis, pielecis kājās, piegāja pie aparāta un uzgrieza sen zināmo numuru.

Klausuli ilgi neviens necēla, un viņš izmisīgi ieklausījās gari stieptajos signālos, pēkšņi sajuzdams dīvainu bezcerību. Bet beidzot klausulē kaut kas noklakšķēja, un sirmgalvis izdzirdēja vīrieša balsi.

—   Jā! — balsī jautās reizē īgnums un ziņkārība — kādu interesēja, kas lik uzstājīgi cenšas vēlā vakara stundā traucēt svešas mājas mieru.

—   Ļoša? — sirmgalvis pavaicāja.

—   Nu?

—   Tas esmu es, Ļoša…

—    A, Ivan Fjodoroviē! Prieks tevi dzirdēt! Vai tad tev naktīs miegs nemaz nenāk?

—   Atnāc pie manis. Ļoša…

—    Tūlīt!? — sirmgalvis sarunu biedra balsī saklausīja ne tikai pārsteigumu, bet arī sarūgtinājumu, īgnumu un nevēlēšanos lik vēlu celties un kaut kur tumsa doties. — Nu labi, — Ļoša negribīgi novilka. — Aiziešu, ja tu lā vēlies… Tikai apģērbšos… Ja tu uzstāj…

—    Es neuzstāju. Lūdzu, — sirmgalvis pateica šo sev neierasto un sen piemirsto vārdu, jo visiem sen bija skaidrs, ka lūgties nav vērts. Mūsdienās uz lūgumiem neviens neatsaucas. Tie likai kaitina, sanikno vai labākajā gadījuma — smīdina.

—   Labi, Ivan Fjodoroviē… Eju, — un Ļoša nolika klausuli.

Jau pēc piecām minūtēm viņš ienāca dzīvoklī — iecirkņa

pilnvarotais Aleksejs Nikolajeviēs, kaimiņš, pastāvīgais šaha un domino partneris. Milicis bija kalsns, sakumpis rudmalis, kurš cilvēkus allaž uzlūkoja vērīgi un prasīgi — tāds nu bija viņa darbs.

—    Iviln Fjodorovič, — viņš ierunājās, pārkāpdams slieksni, — lu mani nobiedēji… Sēžu, skalos pa televizoru «Brīnumu lauku», kur kaut kāds nejēga atteicās no vesela miljona, lai pēc tam saņemtu parastu ābolu… Un tas pats, kā ievēroju, bija aizkosts… Ja- kuboviēs vien būs kodis…

—   Klusāk, — sirmgalvis pielika pirkstu pie lūpām, un, satvēris kaimiņa treniņtērpa piedurkni, aizvilka lo uz istabu, nosēdināja krēslā un pats iekārtojās tam pretim.

—   Klausos, Ivan Fjodoroviē, — iecirkņa pilnvarotais apjucis nomurmināja. Viņš piesardzīgi pārlaida skatienu istabai, cenzdamies uzminēt sirmgalvja satraukuma iemeslus.

—   Zini, Ļoša… Nolikusi nelaime. Katju tikko… Nu… Isi sakot… izvaroja.

—   Ko?! — iecirkņa milicis pielēca kājās.

—   Apsēdies, Ļoša… Es jau izskraidījos pa dzīvokli ar gaļas cirvīti rokā… Baidījos likai viņu vienu te alslat… Vai nu maz kas var iešauties prātā…

—    Kas? — Ļoša bija nobālējis, un tāpēc sejā sevišķi spilgti izcēlās vasaras raibumi, kurus pa rasi i neviens pa! neievēroja.

—   Vai pazīsti lo tirgoni, kas blakus mājā nopirka dzīvokli? Otrajā slāvā…

—   Čuhanovu?

—   Nezinu viņa uzvārdu… Un tad vēl… Divi viņa drauģeļi.

—   Trijatā? — Ļoša jutās satriekts.

—    Viņi vēl ir turpat, — nedzīvā balsi noteica sirmgalvis. — Dzīvoklī… Logos deg gaisma… Varētu visus saņemt ciet… Iedomājies, viņi pal neslēpjas? It ka nekas nebūtu noticis. Ļoša… Saki. vai tagad tā pieņemts?

—    Tā, — Ļoša noteica, un viņa skatiens pievērsās logam. — Tā, — viņš atkārtoja, bungodams pa krēsla roku balstiem. — Tā… Kur Kaija?

—   Vannas istabā.

—   Ai! — Ļoša īgni iekrekšķējās, uzsizdams dūri uz kalsnā ceļgala, kurš bija iestīvēts treniņbiksēs. — Slikti darīts… Ļoti slikli.

—   Kas ir slikti? Kāpēc? — uzlraucās sirmgalvis.

—   Viņa taču aizskalo pierādījumus, Ivan Fjodorovič.

—   Kādus pierādījumus?

—    Tos pašus… Vai tad tu nesaproti? Viņai būtu jāaiziet uz ekspertīzi… Būs dokuments, pierādījumi… Tad varēs sākt nopietnu sarunu…

—   Kā tad iznāk, viņai būs jānēsā sevī to noziedznieku sperma? — sirmgalvis iekliedzās, bel tūlīt aizklāja muti ar plaukstu, bailīgi atskatīdamies uz vannas istabas pusi.

—    Labi… Gan liksim galā, — iecirkņa miliča vaigu muskuļi notrīsēja. — Tagad, Ivan Fjodorovič, uzmanīgi klausies, ko cs teikšu.

—   Klausos.

—    No mājas ārā neej. Un Katju arī nelaid. Sēdiet abi un gaidiet.

—   Kas tad mums būtu jāgaida?

—   Gaidiet mani. Skaidrs? Un nevienam nezvaniet.

—   Labi.

—   Kad Katja būs nomazgājusies, lai apsēžas un uzraksta iesniegumu. Visu sīki un smalki. Vai saprati?

—    Ļoša… Ja likai lu būtu redzējis, kāda viņa atnāca… Varētu teikt, ka Dievs viņu atveda… Kādi nu vēl iesniegumi un sīkumi… Kaut nu tikai izdzīvotu… — un pēkšņi, aizsedzis stīvajiem pirkstiem acis, sirmgalvis izplīida asarās.

—    Nu, — Ļoša apjuka. — Ivan Fjodorovič… Tā taču nevar… Gan viss nokārtosies…

—   Ļoša, — zilo acu skatiens zem biezajām uzacīm likās dīvaini valgs, — Ļoša… Viņi jau nav izvarojuši likai Katju… Vai saproti? Viņi arī mani ir izvarojuši. Es te sēžu un ar tevi runāju, bet vaigi man deg… Esmu izvarots, Ļoša, vai lu lo spēj saprast?!

—   Sapratu, Ivan Fjodorovič, — Ļoša piecēlās. — Visu saprotu. Visu, kā ir. Tu likai uzticies man. Sēdi un gaidi, kad atgriezīšos.

Un, vairāk neko neteicis, iecirkņa milicis izskrēja no dzīvokļa.

Milicis Katju pazina jau sen, abi tep;il vien bija izauguši. Viņš bija desmit gadus vecāks, bet tas netraucēja tiem vēl tagad satiekoties samirkšķināties un pasmieties. Un tāpēc šīvakara nolikums Ļošu satrieca tikpat stipri kā sirmgalvi. Puisim likās, ka pats ir lidz nāvei aizvainots. Galu galā tieši viņš bija iecirkņa milicis un, lai kāda ari nebulu lā attieksme pret dienesta pienākumiem, savā rajonā noziedzniekus tas nedrīkst atstāt nesodītus.

Izsteidzoties no Afoņinu dzīvokļa, viņš bridi minslinājās, nezinādams, ar ko sākt, ieskriet mājās un uzvilkt formas tērpu vai taisnā ceļā skriet uz milicijas nodaļu? Bel varbūt uz mašīnu? Beidzot Ļoša izvēlējās pareizo risinājumu: aizskrēja uz mājām, ne jau pārģērbties, bet gan paņemt mašīnas atslēgas. Un, neko neatbildējis uz sievas jautājumiem, drāzās lejā pa kāpnēm, pie sava «žigulīša».

Milicijas nodaļa atradās divus kvartālus tālāk, un pēc piecām minūtēm viņš jau iegāja dežūrdaļā. Tā kā visi viņu te labi pazina, saruna nebija gara. Jau pēc īsa brīža «žigulītis», pilns ar miličiem, drāzās uz. māju pusi. Operācijas vadību uzņēmās kapteinis Košajevs

—    maza auguma gaišmatains spēkavīrs, kura aktīvais un enerģiskais raksturs jautās ari sejas vaibstos.

• — Tātad sarunāsim, — kapteinis jau mašīnā sāka dot norādījumus. — Ja tie kretīni vēl nebūs izklīduši, mēs tūlīt, nezaudējot ne mirkli, iedzenam tos katru savā istabā… — Tur nemaz nav lik daudz istabu, — Ļoša piebilda.

—    Atradīsies! — kapteinis stingri noteica. Liekas, viņš nekad nešaubījās. — Vienu vannas istabā, otru tualetē, trešo virtuvē, ceturto…

—   Ceturta nav. — Ļoša ātri piebilda.

—   Jo labāk. Atkārtoju, katru savā telpā un tūlīt pal! Vai sapratāt? Tūlīt arī jautājumi, pratināšana, atzīšanās, protokoli… Ja kāds sāks pretoties vai izrādīt neizpratni — pa purnu. Vai skaidrs? Pa purnu. Ja neiedarbosies — pa pantiem. Un vēl — roku dzelžus. Jau pirms pratināšanas. Pirms! — Košajevs pacēla rādītājpirkstu.

—   Cilvēks, kas ieslēgts roku dzelžos, vairs nav cilvēks. Viņš jau sāk-..just ies kā apsūdzētais.

—    Ne vienmēr, — Ļoša atkal pārtrauca kapteini. — IIs runāju par neliešiem, kuri pal nespēj sev sievišķi atrast, kuri gatavi visi reizē mesties virsū meitenei. Uz tādiem rokudzclži iedarbojas at- skurbinoši.

—   Esam atbraukuši, — Ļoša noteica un, apturējis mašīnu, pirmais izlēca no mašīnas. Neatskatīdamies viņš metās iekša mājā, pārējie tam sekoja pa pēdām. Uzskrējuši otrajā stāvā, viņi apstājās pie durvīm, kas bija polsterētas ar brūnu dermatīnu.

Kapteinis, pārlaidis skatienu saviem puišiem, izvilka ieroci.

—   Sāc, — viņš sacīja Ļošam.

Un tas piespieda zvana pogu. Labu bridi aiz durvīm valdīja klusums, tad kāds uzmanīgi palūkojās «actiņā». Ļoša vēlreiz piespieda zvana pogu, zinādams, cik kaitinoši skaļš troksnis atskan iekšā, dzīvoklī.

—   Kas tur? — beidzot atskanēja jautājums.

—   Savējie, — kapteinis atbildēja.

—   Visi savējie jau ir mājās.

—   Atver! Milicija!

—   Pēc sešiem vakarā milicijai nav tiesību…

Kapteinis, negaidīdams, kad ņirdzīgā balss beigs uzskaitīt viņa tiesības un pienākumus, divas reizes iešāva slēdzenē. Bel durvis neatvērās, lai gan lodes bija izsitušas slēdzeni.

Dzīvoklī atskanēja juceklīgas balsis, ko varēja uztvert arī kā piekrišanu atvēli, bel kapteinis, ilgi nedomādams, ar diviem šāvieniem atvēra arī otru slēdzeni. Kad durvis, vairāku cilvēku grūstas, iegāzās dzīvoklī, miliči istabas tālākajā stūrī ieraudzīja trīs puišus, kuri, ka likās, pēdējiem spēkiem centās saglabāt pašsavaldību.

Vadims mēģināja kaut ko Ļošam paskaidrot par milicijas tiesībām nakts laikā, bet iecirkņa pilnvarotais neklausīdamies ietrieca dūri viņa piņņainajā zodā. Vadima galva noraustījās, viņš aizlidoja līdz sienai, bet. kad atguvās, uz tā apakšdelmiem jau mirdzēja rokudzclži.

—     Kas te notiek? Kas noticis? — Vadims raudulīgā balsī vaicāja, skatīdamies apkārt. Acīmredzot viņš centās ar acīm sameklēt savus draugus, lai allaptos, gūlu atbalstu, bel blakus neviena nebija.

—    Atbildu! — kapteinis Košajevs iekliedzās, ar spēku nogrūz- dams Vadimu uz krēsla. — Ienākusi informācija, ka.šai dzīvoklī izdarīts smags noziegums — izvarota meitene. Šobrīd viņa jau raksta iesniegumu. Kas, izņemot tevi,, vēl piedalījās izvarošanā? — kapteinis runāja lik uzstājīgi, it kā Vadinuj līdzdalība noziegumā jau būtu pierādīta.

Puisis sāka raustīt plecus, centās izbrīnā ieplest rokas, bet rokudzclži traucēja izrādīt iecerēto pārsteigumu. Un arī kapteinis to nepieļāva.

—   Atbildi! — viņš ierēcās Vadimam tieši sejā. — Kas to visu organizēja? Vai tavs darbs?

—   Nē, kāpēc tad tieši es…

—   Kurš tad? Tas garais?

—    Nekādas vardarbības nebija… Viss sarunāts… Viņa pali nemaz neiebilda…

—   Skaidrs. Izvarošanas faktu tu atzīsti!

—   Vai tiešām jūs domājat…

—   Tu! Kretīn! Man nekas nav jādomā. Tagad tev jādomā. Varu likai dot padomu — sniedz liecības labprātīgi. Aleksej! Sastādi protokolu. Viens jau atzinās.

—   Es neatzinos, es tikai teicu…

—    Nu! Es klausos! Ko tu leici! Ka viss bija sarunāts? Viena nevainīga meitene piekrita ar trim tādiem ērzeļiem? Te jau pal govs sāktu maurot!

—   Redziet, kaptein… — Vadims prātīgi ierunājās, bet Košajevs nevēlējās klausīties.

—    Kāpēc drēbju pakaramais norauts? Kāpēc lampa guļamistabā sasista? Kāpēc istabā uz grīdas mētājas trauku lauskas? Kā radušās asinis uz gultas? No labprātīgas piekrišanas? Viss! Pietiek gvelzt niekus! Nozieguma fakts konstatēts. Dalībnieki aizturēti. Un atzinušies. Aleksej, raksti protokolu. Sitas piņņainais jau ir nobriedis. Parakstīs.

—   Un ja nu neparakstīs? — Vadims nervozi iesmējās.

—    Tad es ar viņa pauliem izrīkošos tāpat kā tikko ar durvju slēdzenēm! Vai saprati! — kapteinis, pieliecies tuvāk, tik skaļi uzkliedza Vadimam, ka viņš spēji atvirzījās, atsizdamies ar pakausi pret sienu.

—    Starp citu, man ir tiesības bez advokāta neatbildei, — Vadims neuzmanīgi piebilda, kad kapteinis jau devās ārā no virtuves.

—   Ko? — viņš spēji apgriezās un atkal pienāca pie Vadima. — Aleksej, vai dzirdēji? Aizturētais pretojas. Vai redzēji, cik enerģiski viņš pretojās? Vai redzēji?

Redzēju, — Aleksejs piekrītoši pamāja ar galvu. — Ļoti enerģiski. Viņš taču metās virsū miličiem ar virtuves nazi. Un tikai laimīga gadījuma un profesionalitātes dēļ nebija upuru.

Kapteinis ar cieņu paskatījās uz Alekseju, kurš lik ātri bija sapratis, kas jāatbild, pat galvu uz vienu pusi nolieca, ieklausīdamies sev šobrīd tik noderīgajos vārdos.

—    Vai tu dzirdēji? — viņš smaidīdams pavaicāja Vadimam. — Tev tikko lika nolasītas dažas rindiņas no protokola, kas tev būs jāparaksta. Tu taču parakstīsi, vai ne lā?

—   Neparko! — Vadims iekliedzās. Viņš gribēja vēl ko piebilst, bel spēcīgs sitiens pa seju lo trieca pret sienu. Tikko viņš atguva līdzsvaru, kapteinis atkal viņu iegrūda stūrī.

—    Paskat, cik mežonīgs! — Košajevs lēni novilka. — Un cik nikns! Viņš taču ir garīgi slims… Varbūt šis ir tas pats seksuālais maniaks, kuru mēs lik ilgi esam meklējuši… Aleksej! Paskaties ārā pa logu!

—   Kas tur? — Aleksejs nesaprata.

—    Pilnmēness! Ar trakajiem pilnmēness naktīs noliek briesmīgas pārvērtības. Vai tu lasīji informatīvajā ziņojumā par to maniaku, kurš ēd sieviešu krūtis? Lūk. viņš! Slāv tavā priekšā! — kapteinis tik sparīgi izstiepa uz priekšu roku, ka viņa rādītājpirksts atdūrās pret Vadima virsdeguni. —. Viņš ēd nogrieztās krūtis tāpat jēlas. Un asinis tek pār zodu!… Aleksej! Tu paskaties uz viņa zodu! Viss vienās asinis!…

—    Tas neesmu es, — Vadims nomurmināja. — Jūs mani ar kādu jaucat…

—   Un tad, kad mēness pazūd aiz apvāršņa, viņš, redziet, vairs neko neatceras.

—    Kaija pali savām kājām aizgāja… Neko mēs viņai nenokodām…

—   Tikai drāzāt?

—   Jā-ā-ā.

—   Aleksej! Raksti!

Un, ilgāk vairs virtuvē neuzkavēdamies, kapteinis drošā solī devās uz istabu, kur lika pratināts Boriss.

Šis izrādījās daudz dūšīgāks par vaimanājošo Vadimu, sēdēja, uzmetis kūkumu, un piesardzīgi, bet bez īpašām bailēm, vēroja miličus.

—   Tā, — kapteinis icnakda'ms noteica. — Viens jau atzinās un parakstīja protokolu. Un ko darīsi tu?…

—   Ko tad nu es? — Boriss iesmējās. Smagnējais slāvs, drūmais skatiens, masīva i s kakls un resnais vēders liecināja par nepakļāvīgu raksturu.

—   Vai atzīsties?

—   Kādos grēkos?

—    Izvarošanā, — kapteinis, atbildēdams uz Borisa jautājumiem, sāka zaudēt pacietību.

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat…

Par atbildi kapteinis, daudz neprātojot, iecirta Borisam lik spēcīgu pļauku, ka las sagrīļojās.

—    Pārkāpjat likumu, pilsoni priekšniek, — Boriss izspļāva uz grīdas asiņainas siekalas. — Nav labi.

—   Bet kas tad ir labi?

—   Vienmēr visu var sarunāt cilvēciski.

—   Tā, — kapteinis novilka. — Kas lad tev traucē to darīt?

—   Vispār jau nekas netraucē…

—   Un tu nodemonstrēji, kā tas reāli izskatās dzīvē, vai ne tā?

—   Nu, kāpēc lad lā, kaptein…

—   Ha! — Košajevs ieķērcās. — Jaunkricvi! Jauni, veikli, izlēmīgi… Valsis balsts un cerība!

—   Un kāpēc gan ne? — Boriss pārjautāja. Un saņēma vēl vienu belzienu.

—    Piņņainais visu vainu noveļ uz šito, — kapteinis paskaidroja blakus stāvošajam milicim. — Viņš te ir las organizators, iedvesmotājs un galvenais seksuālais triecienspēks. Paskat, kas par ērzeli? Kuņģi uzaudzējis… Raksti protokolu. Liekas, ka viņš patiešām būs īstais vadonis.

—   Neko es vairāk neteikšu un neko arī neparakstīšu, — Boriss paziņoja.

—   Un tiešām neko neteiksi? — kapteinis pasmaidīja.

—   Neko.

—   Un arī neparakstīsi?

—   Neparakstīšu, — Boriss uzmeta kapteinim naidpilnu skatienu.

—    Lieliski, — Košajevs pēkšņi izskatījās pārsteidzoši apmierināts. — Viņu tagad var atstāt mierā. Nav ko iztaujāt. Nekādus jautājumus, nekādus protokolus. Ieliksim uz diennakti kopējā kamerā pie kriminālajiem, tikai jāpasaka, ka šis lips izvarojis nevainīgu meileni… Viņi lo cauru nakli drāzīs visās vielās, kur likai liks klāl. Paskal, pakaļa viņam kā sievišķim… Kriminālajiem las būs īsts alradums. Bet uz rīla pusi viņi lo aīdos blakus kamerai, izmainot prel pāris degvīna pudelēm…

—   Vai jūs lo nopietni? — Boriss nobālēja.

—    Un galvenais — viss būs likumīgi, — kapteinis smaidot atbildēja. — Un taisnīgi. Tev taču jāuzzina, ko pārdzīvoja meitene, kamēr lu guvi baudu. Viss, ar šito viss skaidrs. Iešu paskatīties, kā garais pūlas izlocīties no pelnītās atmaksas.

—    Biedri kaptein, — Boriss žēlā balsī ierunājās, acīmredzot likai tagad īsti apjauzdams draudošās briesmas.

—   Klausos, — Košajevs apstājās pie durvīm un atskatījās.

—   Jums vajadzētu visu noskaidrot… Tā taču nedrīkst…

—     Kā? Tu esi nolēmis tomēr runāt? Varbūt arī protokolu parakstīsi?

—   Nu… Ja tajā būs fiksēta objektīva informācija… Kāpēc lai cs to neparakstītu.

—    Tūlīt mēs šurp atvedīsim meileni, sarīkosim konfrontāciju, pierakstīsim viņas liecību, tavus iebildumus, ja lādi būs, salīdzināsim ar pārējo bandas locekļu izteikumiem…

—    Kādas bandas, biedri kaptein! — Borisa balsī jautās izmisums. — Nu, sapulcējāmies, iedzērām šampanieti…

—   Tieši par to jau es ari runāju! Tagad šampanieti dzer tikai noziedznieki un viņu drauga las.

—   Nu, mana vaina nemaz nav tik liela…

—   Kāda tad tā ir?

—   Mēs tikai pasēdējām, parunājām…

—   Meiteni izvarojāt?

—   Redziet…

—    Es uzdevu jautājumu! — Košajevs ieaurojās. — Bel lu, nožēlojamais suņa mēsls, atbildi! Ja neatbildēsi, pēc pusstundas jau nonāksi kamerā! Tur jau sen ilgojas pēc lavas treknās pēcpuses. Kamerā sēž kādi divdesmit vīri… Uz visām nārām varēsi .pagulēt!

—   Es taču neatsakos…

—   Bet es uzdevu jautājumu. Vai tā bija?

—   Nu… bija.

—   Visi trīs?

—   Jā…

—   Kurš gāja pirmais?

—   Redziet…

—   Atkārtoju jautājumu… Kurš bija pirmais?

—   Nu… Puiši teica: «Ej lu…»

—     Kam teica? — kapteiņa Košajcva balsī jautās bezgalīga pacietība.

—   Man…

—   Un tu gāji?

—   Nācās…

—    Nabadziņš… Cik viņam bija smagi! — Košajevs paskatījās apkārt, aicinādams miličus par lieciniekiem. — Es taču teicu — barvedis. Tā arī ir. Cik tu sver? — viņš negaidīti pajautāja Borisam.

—   Ko? — tas nesaprata jautājumu.

—    Atkārtoju vēlreiz tiem, kas nesaprata… Cik tu sver? Cik kilogramu?

—   Nu… Astoņdesmit septiņus… Varbūt deviņdesmit…

—   Skaidrs. Gandrīz centneru… Aleksej!— Košajevs pagriezās uz virtuves pusi. Kad durvju spraugā parādījās iecirkņa miliča galva, pajautāja: — Cik, tavuprāt, sver lā nelaimīgā meitenīte… Cietusī?

—   Kādus četrdesmit piecus kilogramus… Kopā ar somu.

—    Vai spējat iedomāties šo skatu? — Košajevs vēlreiz visiem pārlaida dusmīgu skatienu. — Vai spējat iedomāties, ko ar bērnu izdarīja šis smirdīgais centners ar pantiem?

—   Starp citu, viņa bija jau… — Boriss ierunājās, bel Košajevs viņu pārtrauca.

—    Aizveries, mēsls! Viss palags ar asinīm! Vai lās bulu lavē- jās'4. Atbildi!

—    Es taču neesmu ginekologs, kaptein, — Boriss centās visu pārvērst par joku, bel kapteinis neļāvās iespaidoties.

—    Gan kļūsi. To es tev apsolu. Rakstiet protokolu. Un lad visus vedīsim uz ekspertīzi. Viņi vēl nebūs paguvuši nomazgāties, smirdīgie kuiļi.

Un Košajevs devās uz guļamistabu, kur brīvā pozā, kājas sakrustojis, uz zema krēsla sēdēja Igors un augstprātīgā pacietībā pūlējās ieskaidrot slaršinam, ka viņš nav vainīgs, ka likai dīvaina apstākļu sakritība to piespiedusi… Ne vārda neteikdams, Košajevs spēcīgi iespēra pa Igora skaisti iedegušo kāju.

—   Sēdi kārtīgi! — viņš ar nodomu iekliedzās labi skaļi, lai izjauktu rāmās tērzēšanas atmosfēru.

—   Nesaprotu, — Igors pasmaidīja, bet kāju tomēr pievilka sev luvāk.

—   Sēdi pieklājīgi! — kapteinis atkal ieaurojās, no visa spēka iesperdams Igoram pa otru kāju.

—    Man šķiet, kaptein, — balsī jautās neliels izaicinājums, — ka jūs nedaudz…

—   Ko?! — Košajevs pieliecās pavisam tuvu Igora sejai. — Kas tev šķiet, neiznēsātais kretīn? Atkārto vēlreiz!

—   Pirms jūs sakāt tādus vārdus…

—   Nu?… Nu?… — Košajevs uzmundrinoši iešņācās. — Nu?…

—   Jānoskaidro visi lietas apstākļi… Jums jāzina, ka…

—   Lieta tāda, ka tavi smirdīgie kompanjoni jau visā atzinušies. Un parakstījuši protokolus. Viņi liecināja, ka tieši tu biji galvenais vaininieks, tu, nolādētais jākli! Tu ievilināji meiteni dzīvoklī! Tu visu izplānoji! Tu! — un, satvēris Igora degunu, kapteinis lo tik cieši saspieda, ka puisim izsprāga asaras.

—   Jūs par lo atbildēsiet! — Igors paguva iekliegties, bet spēcīgs pliķis to apklusināja.

—   Pagaidām atbildēsi lu. Kurš ievilka meiteni dzīvoklī? Atbildi!

—   Jūs tik strauji uzsākāt iztaujāšanu, kaptein, ka man patiešām grūti…

—   Ak tev grūti? — Košajevs mīļi pasmaidīja. — Es tev palīdzēšu. Tūlīt tavas smadzenes kļūs skaidrākas. Tikko es tavam resnajam draugam apsolīju jūs visus ievietot uz nakti kamerā pie kriminālajiem…

—   Nu un lad?

—   Tev nav iebildumu?

—   Ja jums ir tiesības lo darīt… Lūdzu.

—   Bet vai tu zini, ko kriminālie dara -ar tādiem smukulīšiem kā lu? Ar tādiem skaistulīšiem, kuriem patīk izvarot? Vai zini? Vispirms viņi tos nedaudz pažņaudz ar dvieli, lai tie nepretotos un ķermenis kļūtu maigs un padevīgs, sievišķīgs… Un tad nodrāž. Visi pēc kārtas. Bet kamerā ir kādi divdesmit cilvēki. Atteikties tur nav pieņemts. Un kad jūs, nelieši, tur visiem jau būsiet apnikuši, jūs atdos citai kamerai… Arī tur būs kādi desmit strauji puiši, kuri noilgojušies pēc sieviešu glāstiem. Tu pat nespēj iedomāties, cik mīlas pilns lu būsi jau pirmās nedēļas beigās… Un tas jau būs uz visiem laikiem, smukulīt. Vienmēr.

—   Jūs lo neizdarīsiet, — apjucis nomurmināja Igors. — Jūs to neizdarīsiet…

—   Kāpēc ne? — kapteinis pavaicāja.

—   Tas būtu pārāk nežēlīgi…

—   Jā? Tev tiešām tā liekas? Tad pasaki man, lūdzu, esi lik laipns un atbildi, suņa mēsls… Kā uz palaga gadījās šie asins traipi? No kurienes tie radās?

—   Es te esmu likai viesis… Šis dzīvoklis pieder Borisam…

—   Tā, sākam novelt vainu viens uz otru. Nepārdzīvo, — Košajevs, ievērojis, ka Igors atkal gatavojas izteikt savu sašutumu, viņu pārtrauca. — Tu tāds neesi vienīgais. Tavi drauģeļi jau paspēja visu vainu uzvēli taviem pleciem. Sacīja, ja tu nebūtu ievilcis meiteni dzīvoklī, nekas nebūtu noticis… Staršina, — kapteinis'atskatījās, — sazvanies ar puišiem… Liii sagatavo kameru… Pieliekami apdzīvotu, un lai lās iemītnieki gatavojas saldai mīlas naktij…

—   Jūs lo neizdarīsiet…

—   Tikai lā! — atcirta Košajevs. — Tikai tā. Un lad jau mani vairs īpaši neinteresēs, cik gadus ieslodzījuma jums piespriedis, vai liesa vispār notiks, atbrīvos jūs, bet var būt, ka pat pasniegs paša prezidenta apbalvojumus, — ar dažiem tā gadās… Jūs jau savu tiesu būsiet saņēmuši!… Draņķis, — kapteinis nošņācās, neko briesmīgāku nespēdams šai brīdī izdomāt. — Cik reizes kairs izvarojāt meiteni?

—   Vienu…

—   Tu biji pirmais?

—   Nē… Boriss. >

—   Tātad otrais?

—   Jā.

—    Staršina! Raksti protokolu. Ari šis smirdīgais kuilis gatavs vaļsirdīgi atzīties. Bet es aiziešu pasaukt kaimiņus. Tik svarīgas liecības labāk apstiprināt ar aculiecinieku parakstiem. Kāpņu telpa pārblīvēta ar cilvēkiem, varēšu labi izvēlēties.

* *

Kad kapteinis iznāca no dzīvokļa, kaimiņi pašķīrās, un viņš ieraudzīja, ka pa kāpnēm augšup kāpj milicijas pulkvedis.

Košajevs samulsis nogrozīja galvu, nobrīnījās, bet pašsavaldību nezaudēja.

—   Kas te notiek? — klusi pavaicāja pulkvedis. Viņa tuklā seja bija sārta, gludi skūta un iesmaržota. Kapteinis skaidri sajuta stipra odekolona smaržu.

—   Noķērām izvarotājus.

—   Cik viņu ir?

—   Trīs.

—   Vai skaidrā prātā?

—   Gandrīz.

—    Iesim, — noteica pulkvedis un pirmais devās iekšā dzīvoklī. Kapteinis tam sekoja, norobežodamies no pūļa ar sašautajām durvīm. — Kas ir šie izvarotāji? — pulkvedis klusi pavaicāja.

—    Dzīvokļa saimnieks Boriss Čuhanovs, Igors Zvorigins… Ne īsti students, ne īsti sportists… Un Vadims Pašutins, kaimiņš. Dzīvo kaut kur tepat blakus.

—   Tā, — pulkvedis izskatījās noraizējies un pastiepa kapteinim roku. — Iepazīsimies… Nikolajs Pctroviēs Pašutins.

—    Ļoti patīkami, — kapteinis nespēja atbrīvoties no saspringuma, spiezdams lielo, masīvo, sasmaržoto roku. — Kapteinis Košajevs.

—   Tā, — acīmredzot pulkvedis nezināja, kā uzsāki sarunu. — Un ko tad viņi… Vai atzinās?

—   Jā, — kapteinis labprāt atbildēja, un lā balsī jautās gandarījums, lai gan viņš uzreiz bija sapratis, par ko liecina pulkveža un viena izvarotāja uzvārdu sakritība. — Protokoli sastādīti, — viņš ierunājās skaļākā balsī, cenzdamies pievērst gar durvīm aizzibējušā staršinas uzmanību. — Noziedznieki tos parakstījuši. Arī liecinieki, — kapteinis dusmīgi pamirkšķināja staršinam ar aci — sak, nezaudē laiku, pasteidzies.

Staršina tūlīt pazuda.

Un pēc minūtes protokoli jau bija sastādīti un arī parakstīti. Bel liecinieki… Lieciniekiem vēlāk varēs visu paskaidrot, un viņi apstiprinās noziedznieku liecības. Izvarotājus neviens nemīl.

—   Ālri strādājat, — pulkvedis īgni noteica.

—     Cenšamies, — kapteinis tīši nostājās pie durvīm tā, lai aizsegtu ieeju istabā, un pulkvedis ne likai nevarēja paiet viņam garām, bet pat neredzēja, kas īsti norisinās dzīvoklī. Bel kapteinis nemaz nesteidzās atbrīvot ceļu, izlikdamies, ka vēlas patērzēt ar ciemiņu bez lieciniekiem. Viņš uzreiz bija sapratis, ka pulkvedim liecinieki nav vajadzīgi. Košajevs zināja, ka ne jau velti pulkvedis Pašutins šurp atnācis, tomēr, nespēdams izturēt ieilgušo klusumu, pavaicāja: — Bel kā jūs par šo negadījumu uzzinājāt? Vai nojautāt? — kapteinis pasmaidīja, cenzdamies mīkstināt savus pārsteidzīgos vārdus.

—     Kaimiņi piezvanīja, — pulkvedis vēsi atbildēja. — Viņi pazīst manu kretīnu… Un tūlīt piezvanīja… Jūs te tādu šaudīšanos bijāt sarīkojuši, — pulkvedis pamāja ar galvu uz sabojāto durvju pusi, — ka viņi pārbijās.

—    Negribēja atvēri durvis, — kapteinis paskaidroja. — Mums bija aizdomas, ka tur iekšā palicis vēl viens upuris…

—    Un kā lad bija? Vai atradāt?

—     Nē, — kapteinim nepatika pulkveža jautājums, kurā bija jaušama vāji slēpta ironija un augstprātīgs izsmiekls. — Dzīvokli bija tikai šie trīs. Iereibuši, pietiekami nekaunīgi, acīmredzot jutās pārliecināti, ka netiks sodīli, — arī kapteinis pacentās iedzell nelūgtajam ciemiņam.

Pulkvedis mājienu saprata un iesmējās.

—   Jūs kļūstat nekaunīgs, kaptein.

—    Labošos, — kapteinis padevīgi nostiepa rokas gar sāniem, nolieca galvu.

—    Labi… — pulkvedis atmeta ar roku. — Ko esat nolēmis darīl? — kapteinis manīja, ka viņš tīši vilcinās, nezinādams, kā rīkolies.

Bija pilnīgi skaidrs, ka pulkvedis le ieradies tikai tādēļ, lai atbrīvotu un aizvestu uz mājām dēlu. Bet izvarotāji bija veseli trīs, un visus izpestīt viņš nevarēja. Pārāk lielu troksni bija sacēlis šis nolikums — pie mājas bija sapulcējušies vismaz piecdesmit kaimiņi, satraukti, nepacietīgi, gatavi sarīkot linča tiesu. Un vienkārši ar dēlu iziet ārā…

Nē, tas bija neiespējami.

—   Nogādāsim, kur vajag, — Košajevs atbildēja. — Lai pārnakšņo kamerā, padomā, labi izguļas… Bet no rīta tos aizvedīs pie izmeklētāja. Apmēram tā.

—   Uz nodaļu vedīsiet?

—   Grūti pateikt, — kapteinis centās izvairīties no atbildes. — Telpas mums… Pats zināt…

—   Skaidrs. Bet, ja es tomēr palūgtu viņus aizvest uz nodaļu? To taču jūs varat?

—    Nav kur viņus ievietot, biedri pulkvedi! Es taču nevaru tos pa nakti atstāt priekšnieka kabinetā…

—    Liii pārguļ zem soliem… Ko? — pulkvedis skaidri saprata kapteiņa nodomu — ielikt izvarotājus uz nakti cietuma kamerā, tur ar viņiem ālri liktu galā.

—   Zem soliem būs neērta gulēšana, — kapteinis pasmīnēja.

—   Varbūt tomēr varam vienoties?

—   Nu ko, — Košajevs negribēja tik ātri padoties. — Piezvaniet pilsētas dežurantam, izskaidrojiet radušos situāciju… Ja liks doti atbilstoši norādījumi… Problēmu nebūs.

—    Palīdziet man, kaptein, — Pašutins draudzīgi uzsita Košajc- vam uz pleca. — Es to neaizmirsīšu.

—    Vai vēlaties pats paskatīties? — kapteinis pajautāja, cenzdamies izvairīties no nevēlamām saistībām. Viņš uzmeta strauju skatienu pie istabas durvīm stāvošajam iecirkņa pilnvarotajam. Viņš, kurš joprojām bija ģērbies treniņtērpā un var būt, ka tieši tāpēc pulkvedis līdz šim tam nebija pievērsis uzmanību, domādams, ka svešas ausis viņu sarunu nenoklausās. — Vai ar protokoliem viss kārtībā? — Košajevs pavaicāja, īpaši uzsvērdams vārdu «viss».

—   Jā, dokumenti ir noformēti.

—   Atzinās?

—   Nožēlo… Saka, velns tiem prātu sajaucis… Lai gan…

—   Nu, nu? — kapteinis mudināja milici turpināt. — Kas vēl?

—    Ir pamats domāt, ka viņi te katru trešdienu kaut ko tamlīdzīgu organizējuši.

—    Ko nozīmē — tamlīdzīgu? — asi pārjautāja pulkvedis, pirmo reizi likdams saprast, ka arī viņam te ir zināma teikšana. — Jūs gribat teikt, ka viņi katru trešdienu kādu izvaro?

—   Apmēram tā.

—    Izsakictics skaidrāk!

—    Ir pirls dienas, — Ļoša, sajutis kapteiņa atbalstu, pasmaidīja. — Dažās iestādēs ieviestas bibliotēku dienas… Bel viņiem trešdiena bija sieviešu diena. Vai, pareizāk sakot, seksuālā apmierinājuma diena.

—    Vai viņi tā arī pateica? — pulkvedis jautāja.

—     Nu… Viņi to noformulēja nedaudz savādāk… Bel faktu atzina. Kā jau las mēdz būt… Vienam nejauši paspruka vārdiņš, otrs lo apliecināja, bel trešais jau sīkāk… Starp citu, tieši Pašutins pastāstīja par trešdienu.

—   Jā? — pulkvedis uzmeta milicim drūmu, nelabvēlīgu skatienu un, it kā jau iepriekš būtu zinājis, kur atrodas viņa dēls, droši devās uz virtuvi. Viņa ncsteidzībā jautās tāda cilvēka paš- pārliecinātība, kurš pieradis rīkoties pēc sava prāta un labi zina, ka ir tiesīgs rīkoties tā, kā uzskata par vajadzīgu.

Pie virtuves sliekšņa Pašutins apstājās.

Vadims, rokudzelžos ieslēgtās rokas uzlicis uz ceļiem, sēdēja blakus gāzes pavardam. Ieraudzījis atnācēju, viņš pielēca kājās, mēģināja pasmaidīt, bet tēva dūres trieciens lo notrieca uz grīdas. Salīdzinājumā ar šo sitienu kapteiņa pļaukas bija tīrie glāsti. Šņukstēdams un ar piedurkni izlricpdams pa seju asinis, Vadims piecēlās.

—    Vispār jau aizturētos sist nedrīkst, — kapteinis smaidīdams noteica. — Bel audzināšanas nolūkos, izņēmuma gadījumā, ņemot vērā radnieciskās attiecības… Neredzu iemeslu uztraukumam. Man nav iebildumu.

—    Nu ko, dēliņ… Vai labi pavadīji vakaru? — Pašutins klusi pajautāja, šķita, ka viņš nekad nepaaugstina balsi. — Vai papriecājies?

—   Tēt! Ja lu pazītu lo padauzu…

—    Katja ir padauza? — klusi pārjautāja iecirkņa pilnvarotais, kas bija apstājies pie durvīm. — Vai es pareizi tevi sapratu?

—    Un ko tad es lādu pateicu? — Vadims izaicinoši atcirta, bel lūlīt apklusa — tēva kāja it kā pali no sevis pastiepās uz priekšu, skardama kājstarpi. Sitiens acīmredzot bija trāpīgs, jo Vadims iekliedzās kā aizšauts zvērs un, saslēgtajām rokām aizsedzis vārīgo vietu, saļima uz virtuves grīdas.

—    Atdod viņu man, kaptein, — pulkvedis palūdza. — Viņš neizies sveikā…

—   Ņemiet, — Košajevs neiebilda. — Ja tikai jums izdosies viņu izvest cauri tam pūlim pie mājas ieejas… Tur jau, kā es ievēroju, stāv ne tikai sagrabējušas večiņas, bel ari spēcīgi puiši, kuri vienā rāvienā to atbrīvos no vīrišķā lepnuma.

—   Jūs tā domājat? — Pašutina balsī ieskanējās šaubas. — Ko tad lai mēs darām…

—    Ir vēl viena problēma… Ko darīt ar abiem pārējiem? Viņi pirmie sāks rakstīt uz visām pusēm sūdzības… Pats zināt, kā tas šādos gadījumos noliek. Un uz jūsējo novels visu vainu… Sak, ja jau vienu izpestījāt, glābiet arī mūs…

Pulkvedis neapmierināti nokrekšķējās, atvēzēja kāju vēl vienam spērienam, bel savaldījies pagriezās pret kapteini.

—   Ko lad lai dara?

—   Nu kā… Ja jau uzstājat, varat ņemt viņu līdzi… Tikai uzrakstiet iesniegumu.

—   Kādu iesniegumu? — Pašutins samulsa.

—    Visparastāko… Brīvā forma… Es, tāds un tāds, izmantojot dotās tiesības, uzņemos izvarotāja Vadima Nikolajeviča Pašutina uzraudzību mājas apstākļos. Apsolu vajadzības gadījumā augšminēto izvarotāju nekavējoties nodot tiesībsargājošo iestāžu rīcībā… Datums, paraksts, ieņemamais amats… Apmēram lā, — kapteinis uzmeta pulkvedim nevainīgu skatienu.

—    Jūs jokojat? — pulkveža acis sašaurina jās un sārtā seja kļuva ugunssarkana, tuklie vaigi tikko jaušami ietrīsējās aizturētās dusmās.

—   Un jūs? — Košajevs pavaicāja.

—   Tu kļūdies, kaptein, — klusi noteica pulkvedis. — Un cs tev to pacentīšos pierādīt. Tu kļūdies.

Neveikli apgriezies, pulkvedis paklupa uz sagumzītā paklājiņa, izgāja cauri gaitenim un, nobīdījis malā salauztās durvis, nonāca kāpņu laukumiņā. Cilvēki atkal tam pašķīra ceļu. Pašutms klusēdams nokāpa lejā un izgāja no mājas. Galvu noliecis un nevienu neuzlūkodams, viņš devās mājup.

Brīdi neviens neko neteica, tad iecirkņa pilnvarotais, ilgāk nespēdams izturēt, pieskārās Košajeva elkonim.

—   Uz kurieni vedīsim?

—   Uz kurieni, uz kurieni… Uz nodaļu.

—   Tu lāču gribēji viņus pie kriminālajiem iesēdināt!

—    Maz ko esmu gribējis… — nikni atteica kapteinis. — Cilvēks lūdza, jāpalīdz… Ko jautā, ja pats visu saproti. Labāk, lūk, ko izdari, — kapteinis pacēla galvu. — Tu šais mājās visus pazīsti… Sameklē uzticamus aculieciniekus, tādus, kuri nenobīsics no spiediena, bel no tā mēs neizvairīsimies… Un lai viņi paraksta protokolus. Il kā paši būtu dzirdējuši, kā izvarotāji atzinās noziegumā… Nu, un lā tālāk. Protokoliem jābūt nevainojami noformētiem.

—   Saprotu, — Ļoša pamāja ar galvu.

—    Šo pulkvedi jau esmu redzējis pilsētas pārvaldē… Nedaudz viņu pazīstu. Savu dēliņu nelaimē nepametīs. Izmantos visus līdzekļus un sakarus.

—   Par to es nemaz nešaubos.

—    Un vēl… Palīdzi meitēnam uzrakstīt iesniegumu. Lai viss būtu nevainojami pareizi un pārliecinoši… Arī pats kādu papīru uzraksti. Es viņus vēl aizvedīšu uz ekspertīzi. Lai arī tur uzraksta, kur viņu locekļi šovakar pabijuši.

Ieiedams virtuvē, Košajevs uztvēra Pašutina juniora baiļpilno skatienu.

—   Jūs… Nesūtiet mani uz mājām… Tēvs mani nositīs…

—   Oho-ho-ho, — kapteinis nopūtās. — Ja es par to būtu pārliecināts, pats tevi uz mājām aizvestu. Un lai tad tēvs ar tevi tiek

galā, kā spēj. Galvenais, lai neizpaliktu rezultāts.

* * *

Sirmgalvis pamodās agri, gaisma vēl tikko ausa. Brīdi gulēja nekustīgi, vērdamies griestos, līdz pamazām atmiņā sāka ataust vakardienas nolikumi. Un pēkšņi viņš atcerējās visu, kas vakar bija nolicis. Likās, ka neredzams spēks to uzrautu gultā sēdus.

Viņš apsēdās, paskatījās visapkārt.

Ieklausījās.

Caur durvīm bija saklausāmas klusinātas skaņas. Viņš pat nevarēja saprast, no kurienes īsti lās nāk. Sirmgalvis izgāja no savas istabas un tikai lad ievēroja, ka Katjas gulta ir tukša. Viņš metās uz gaiteni — soma karājās parastajā vietā. Un atkal izdzirda kluso, neskaidro troksni. Viņš uzmanīgi pielavījās pie vannas istabas durvīm — tur šalca ūdens, atsizdamies pret caurspīdīgo aizkaru.

—   Katja, — viņš pasauca.

Un, nesaņēmis atbildi, pieklaudzināja pie durvīm.

—   Es esmu šeit, — atskanēja Katjas balss. — Neuztraucies…

—   Tu ko, visu nakti tur nosēdēji?

—   Gandrīz.

—   Nāc ārā, pietiek tev plunčāties. Vai dzirdi?

—   Tūlīt, — Katja atbildēja. — Tūlīt nākšu.

Atgājis no durvīm, sirmgalvis devās uz virtuvi, atgrieza gāzes slēdzi, uzlika uz plīts tējkannu. Ielūkojies ledusskapī, pārliecinājās, ka brokastīm produktu pietiks — tur atradās divas paciņas kefīra, pelmeņi, biezpiens, sviests.

—    Nu, un paldies Dievam, — večuks nomurmināja, pieiedams pie loga. Austošās dienas mijkrēslī tepat netālu tumsa lielā, pelēkā māja, kur vakar notika traģiskais gadījums. Pat tagad sirmgalvis skaudri sajuta, cik ļoti ienīst pal šo māju. — Slepkavas, — viņš nočukstēja. — Visīstākie slepkavas… Viņi nogalinājuši to meiteni, kāda Katja bija agrāk, nogalinājuši mani…

Sirmgalvi pārņēma nelabojamas nelaimes apziņa. Viņš jutās lik nomākts, il kā būtu zaudējis vistuvāko cilvēku un tagad būtu lemts bezgalīgai vientulībai…

Odens jau sch bija uzvārījies, tvaiki piepildījuši virtuvi un vēsais loga stikls norasojis. Un likai tad sirmgalvis attapies aizgrieza gāzes slēdzi.

Steidzīgi, gandrīz zagšus, no vannasistabas iznāca Kaija un, galvu noliekusi, pazuda savā istabā. Aizvērusi aiz sevis durvis, norobežojās no vectēva. Viņš jau bija ievērojis šo jauno ieradumu — norobežoties, neskatīties acīs, censties ātrāk paiet garām. Tā bija pārsteidzoša pārvērtība — Kaija vienmēr bija bijusi mierīga un smaidīga.

Pats to nemanīdams, sirmgalvis klusi ievaidējās, devās uz Katjas istabas pusi, bet, pusceļā apstājies, atgriezās virtuvē. Viņš nezināja, ko mazmeitai teikt, kā mierināt.

—   Katja! — viņš pasauca. — Tēja gatava!

—   Eju, — Katja atsaucās, bet no istabas ārā nenāca.

Sirmgalvis uzlēja tēju, izskaloja tasītes, uzlika uz galda cukuru, sagrieza maizi, izņēma no ledusskapja sviestu. Iekļaudamies parastajā, nesteidzīgajā dzīves ritumā, viņš centās klusināt sevī skaudrās sāpes. Ja būtu mājās viens, sirmgalvis noteikti žēli un klusi iegaudotos. «Zināji taču, kas noliek pilsētā, visu zināji, vecais muļķi,» viņš sevi strostēja. «Vai tad nevarēji paiet pretim, sagaidīt, pavadīt līdz mājai… Nē, no balkona ar rociņu māji… Māj nu vēl…»

Jā, sirmgalvis visā notikušajā vainoja sevi. Vienīgais vājais mierinājums, ka izvarotāji no soda neizbēgs. «Bet Kaija,» viņš ievaidējās, «Katja…»

—    Tēja dziest! — skaļā balsī sirmgalvis atgādināja. Viņš gandrīz kliedza, cenzdamies apklusināt sevī pastāvīgos smilkslus.

—   Vectēv… Dzer viens pats.

—   Kāpēc tā?

—    Nevaru… Nu, nevaru, — Katja iznāca no istabas un piespiedās pie viņa kalsnā, bet vēl joprojām spēcīgā pleca. — Pašai uz sevi netīk spoguli skatīties, — meitene raudot nočukstēja. — Riebīgi.

—   Tu pārspīlē, — sirmgalvja atbilde neizklausījās visai pārliecinoša. — Kas gan dzīvē negadās… Visādi iet…

—   Man vairs nav spēka. Vai saproti?

—   Vai uz darbu iesi?

—   Negribas.

—   Vajadzētu paskaidrot…

—   Es taču teicu — nav vairs spēka.

—   Tevi atlaidīs…

—   Liti.

—   Klausies, — vectēvs atvirzījās un paskatījās Kaijai acīs, — es tikai tagad atcerējos… Mūsu mājas trešajā slāvā dzīvo ārste, laba ārste, vienmēr mani sveicina…

—   Nu un?

—   Liti viņa lev uzraksta kādu atlaisnojošu dokumentu… Slimības lapu vai izziņu… Uz nedēļu… Kā tu domā?

—   Labāk nevajag. Nāksies visu izstāstīt…

—   Nekas nebūs jāstāsta. Tāpat jau visi zina, — sirmgalvis izpļāpājās, tūlīt nožēlodams izteiktos vārdus.

—   Visa māja?! — Katja atvirzījās.

—     Kā gan citādi? Atbrauca milicija, izlauza durvis, sašāva slēdzenes… Kad tos bandītus veda projām, bija sapulcējušies gandrīz simts cilvēki… Visi aizgāja apskatīties izlauztās durvis, rokām pataustīja, iekšā ieskatījās. Kā izrādās, viņiem šī nebija pirmā reize. Protams, citreiz tik traki nebija gājis, bet tomēr…

—   Es taču tagad nevarēšu no mājas iziet?

—   Kāpēc tad nevarēsi? Varēsi. Kopā iesim.

—   Mani pirkstiem nobakstīs, vectēv!

—   Liii tikai pamēģina! Es tos pirkstus ātri aplauzīšu!

—    Sāks izprašņāt… — Katja vēl joprojām stāvēja, piekļāvusies vectēva plecam, iztēlē redzēdama vakardienas ainas. — Viņš man teica… Tagad, mīļā, tev nedaudz pasāpēs…

—   Tātad žēloja, — sirmgalvis izmeta.

—   Izteica līdzjūtību.

—    Es tomēr aiziešu pie ārstes… Už šejieni nevedīšu, palūgšu, lai tev vienkārši izraksta slimības lapu.

—   Viņa to nevarēs, — Kaija atgāja nostāk, apsēdās pie galda. — Viņa neapkalpo mūsu iecirkni.

—   Gan viņa visu nokārtos, — vectēvs mierināja. — Pašu cilvēki… Vienreiz viņa izpalīdzēs, citreiz viņai… Visi grib dzīvot.

—    Es neiešu uz darbu, — Katja, bridi klusējusi, ierunājās. — Pati uz sevi nespēju skatīties, kur nu vēl uz citiem. Varbūt vēlāk… Kādreiz…

—   Zini, mīļā, — sirmgalvis bargi noteica, viņa balsī ieskanējās dzelžaini toņi. — Nākotni tagad nezīlē. Kā būs, lā būs. Skaidrs? Kamēr esi mājās, lev nekur nav jāsteidzas, vilcienu nenokavēsi. Saki man labāk, lūk, ko… Vai tev ārsts nav vajadzīgs? Tev pašai…

—   Nē, ko tu! — Katja izbijusies iekliedzās.

—   Padomā labi. Es pasauktu… Varbūt lai mūsu trešā stāva kaimiņiene atnāk? Viņa tieši specializējusies šais lietās. Mēģini saņemties, parunā ar viņu, pastāsti, kas un kā… Pagaidi, nepārtrauc mani. Ja negribi pati, vismaz manis dēļ to izdari.

—   Kā tad tevis dēļ? — Katja nesaprata.

—   Tāpat vien. Es taču sev nespēšu piedot, ja vēlāk notiks kaut kas slikts… Man jābūt pārliecinātam, ka esmu izdarījis visu, kas bijis manos spēkos… Vai saproti? Aizmigt nevarēšu, ja ārste mani nenomierinās, ka ar tevi viss kārtībā. Es jau tāpat nezinu, ko teikšu taviem vecākiem, kad viņi atgriezīsies ar mantām no Emirāticm, lai tie trīskārt nolādēti!

Katja piecēlās, piekļāvās vectēva kalsnajiem pleciem, apskāvusi viņu tik cieši, it kā tas būtu pēdējā cerība un glābiņš.

—   Tad cs aiziešu?

—    Nu… Ej arī, — meitene nopūtās un, galvu nodūrusi, ieslīdēja savā istabiņā.

Kaimiņiene jau bija apģērbusies, lai dotos uz darbu, sirmgalvis to salika gaitenī, bet, kad viņa to ieraudzīja, ieskatījās izmisušajās acīs, uzreiz saprata, kas par lielu.

—   Eju, Ivan Fjodorovič… Tūlīt būšu pie jums.

Halātu uzvilkusi gaitenī un klusējot pastūmusi uz virtuves pusi sirmgalvi, viņa iegāja istabā pie Katjas.

Viņa tur uzkavējās gandrīz veselu stundu, un visu šo laiku sirmgalvis sēdēja virtuvē uz taburetes, iespiedis plaukstas starp ceļgaliem un no bezpalīdzības klusītēm gaudodams, lzdzirdis, ka atveras Katjas istabas durvis, metās pie ārstes.

—    Nu? — viņa zilajās un nelaimīgajās acīs dega viens vienīgs jautājums.

—    Ko lai jums saku, Ivan Fjodorovič, — viņa aizvilka lo uz gaileni, tālāk no Katjas istabas. Novilkusi halātu, sieviete to satina kamolā un kā izlietotu instrumentu iemeta somā. Apaļīga, nogurusi un vecīga, viņa pali nezināja, ko lai sirmgalvim saka. Tā skatienā jautās tik daudz cerību, ka sieviete apjuka. — Jūs likai neuztraucieties… Nemaz jau nav tik slikti.

—   Bet tomēr slikli?

—    Bet ko lad jūs cerējāt, Ivan Fjodorovič? Šādos gadījumos nekas īpaši labs nav gaidāms. Jā, bēdīgi. Meitene jums nav no spēcīgākajām, nav… Nu labi. Liekas, ka las viss viņai pirmo reizi… Tāpēc tieši psiholoģiskais faktors šoreiz var izrādīties daudz būtiskāks par visu pārējo. Vai sapratāt?

—   Ak Dievs, Dievs, — aizvēris acis, ievaidējās sirmgalvis.

—    Lai padzīvo mājās, atpūšas, uzkrāj spēkus… Laiks ir vislabākais dziedinātājs. Viņai daudz ko vajadzētu pavisam vienkārši aizmirsi.

—    Viņa visu laiku uzturas vannas istabā, — sirmgalvis nočukstēja, piesardzīgi pašķielēdams uz istabas pusi. — Es jau nobijos, vai nav sajukusi prātā… Tā taču arī mēdz būt? Vai ne? Mēdz taču?

—   Šķiet, ka šī nelaime jums aizgājusi secen, — sieviete iebilda. — Es neko tādu neievēroju. Katja… ir stipra rakstura meitene. Ļoti savaldīga.

—   Jā-ā, — sirmgalvis nopriecājās. — Tāda viņa mums ir, ziniet… — un pēkšņi, nespēdams vairāk valdīties, viņš klusi, bez skaņas ieraudājās. Asaras tecēja pār vaigiem, sirmgalvis nenovērs- damics skatījās ārstei tieši acīs, it kā gaidīdams, ka lā pateiks kaut ko mierinošu vai, gluži otrādi, nežēlīgu.

—   Liii padzīvo mājās. Papīrus es noformēšu. Piezvaniet uz darbavietu, viņa par darbu uztraucas… Pasakiet, ka saslimusi. Saaukstējusies vai kāju izmežģījusi… Kaut ko izdomājiet.

—   Jā, — sirmgalvis dīvainā trulumā pamāja ar galvu. — Es saprotu… Piezvanīšu. Pateikšu, ka viņa saaukstējusies…

—    Nepārdzīvojiet tik ļoli, Ivan Fjodorovič! — sieviete satvēra sirmgalvja plecus un sapurināja. — Nespēju uz jums skatīties… Dievs dos, viss būs labi. Vai jūs mani dzirdat?

—   Jā, jā, es labi dzirdu.

—   Kas viņai vislabāk garšo?

—   Kas garšo, — viņš ar piedurkni notrausa asaras. — Pelmeņi garšo.

—   Tad vāriet viņai pelmeņus, — sieviete uzmundrinoši pasmaidīja. — Ieskriešu pie jums vēl vakarā. Ap septiņiem vai astoņiem… Visu, ko varēju, izdarīju, paskatīsimies, kas būs vēlāk. Varbūt viss būs labi.

—   Dievs dod, — sirmgalvis nočukstēja. — Paldies, liels paldies. Mēs jūs gaidīsim.

Paķērusi savu somu, sieviete aizsteidzās. Aizvēris aiz viņas durvis, sirmgalvis dzirdēja, kā pa kāpnēm aizklaudz papēdīši — viņa kavēja darbu.

* * *

Pēc pāris dienām Katja no izmeklētāja saņēma pavēsti. Viņš to uzaicināja uz sarunu. Meitene neizpratnē virpināja rokās nelielo, saburzīto lapiņu, cenzdamās izprasi lās saturu, bet, izņemot to, ka neierašanās gadījumā var tikt sodīta, neko nesaprata.

—   Vectēv! — viņa pasauca. — Paskaties, ko atsūtījuši… Izskatās, ka būs tiesa.

Sirmgalvis, paņēmis pavēsti, uzlika brilles, piegāja pie loga un ilgi to pētīja, klusītēm īgni krekšķēdams, bet arī neko daudz nesaprata. Ar Katju šo jautājumu viņš nolēma neapspriest, bel vakarpusē devās pie Ļošas, iecirkņa pilnvarotā. Milicis, uzmanīgi izlasījis pavēsti, atlika to malā.

—    Nu? — sirmgalvis nespēja nociesties, uzreiz sajuzdams, ka nekādas labas ziņas jau neuzzinās.

—   Slikti, Ivan Fjodorovič, — Ļoša nolēma runāt skaidru valodu. — Baidos, ka tos neliešus var visai drīz atbrīvot.

—   Kā lad lā? — večuks sakņupa, it kā kāds tam būtu iesilis.

—    Paskat, kas te rakslīls… Kaija liek uzaicināta kā lieciniece. Nevis cietusī, bet lieciniece. Tas nozīmē, ka neliks runāts par noziegumu", bet gan tā vakara nolikumiem. Kas ko sacīja, kur sēdēja, cikos tas notika… Un lā tālāk.

—   Varbūl nemaz neiet? — sirmgalvis pavaicāja.

—   Nāksies vien iet. Citādi alsūlīs otru pavēsti, tad vēl vienu… Un tad visi nomierināsies. Sak, prasītāja pali atteikusies no apsūdzības, kas lur vēl ko runāt.

—   Nu, nevarēs taču viņa aiziet… Pavisam vārga.

—   Tad izmeklētājs pats viņu apciemos… Dažreiz tā notiek.

—   Bet ko tad lai viņa stāsta?

—    To pašu, ko uzrakstīja iesniegumā. Un lai neielaižas liekās pārrunās. Liii ko arī izmeklētājs neteiktu, lai kādus niekus nerunātu — no saviem vārdiem neatteikties. Turēties līdz pēdējam. Citādi viņš uzrakstīs, ka cietusī pali sākusi apšaubīt savas sākotnējās liecības, nespēj skaidri spriest… Un tā tālāk.

—   Tātad viņai tomēr būs jāiet?

—    Ivan Fjodorovič… Es lo nevaru izlemt… Ja viņa spēj, lai aiziet.

—   Nu ko, — sirmgalvis piecēlās. — Ja tu saki, ka jāiet, viņa ies, — likās, ka sirmgalvis cenšas izvairīties no atbildības.

Ļoša neiebilda.

Lai jau, ja viņam tā vieglāk. >

* * *

Mēs acīmredzot paši pilnībā neapzināmies, cik pārsteidzoši labi orienlējamies noziedzīgās pasaules norisēs. Radio, televīzija, avīzes, baumas un pašu bēdīgā pieredze sniedz tik plašu informāciju, ka varam brīvi pārrunāt jebkuru jautājumu. Kriminālkodeksa panti, dažādi sodu veidi, dzīves apstākļi cietumos un nometnēs, netiklība, kāda zeļ šajās nebrīves vielās, atļautie un neatļautie ieroči, mūsu slaveno noziedznieku varoņdarbi ārzemēs… Starp citu, ar tiem mēs lepojamies tieši tāpat kā ar savu muzikantu un sportistu uzvarām.

Tā turpināt varētu bezgalīgi.

Tas viss ir daļa no mums pašiem, daļa no ikdienas. Šīs zināšanas iespaido mūsu iekšējo pasauli, mūsu tikumiskos principus. Mēs neko neizlemjam, neko neapsolām, iepriekš neiemetuši skatu slepenajā noziedzīgo zināšanu lādītē. Un tās nav tikai zināšanas, bet jau pieredze, dzīves skola, sabiedrības morāle.

Kas to lai zina, vai visa milzu valsts nav sašķēlusies lielās, neaprēķināmās bandās? Un dzīvo lā pati pēc saviem dīvainiem likumiem, kuri nekur nav uzrakstīti un kurus neviens nav apstiprinājis, bel kuri rodas tieši lai mirklī, kad pēc tiem radusies vajadzība… Dzīvē šos likumus ievieš lie, kas pārstāv vairākumu un spēj būt nežēlīgāki, un nav nozīmes, vai tic ir bruņojušies ar automātiem, granātu metējiem, augstiem amatiem vai valsts dižāko cilvēku atbalstu…

Jā, protams, mēs atceramies arī citus laikus — likumīgākus, taisnīgākus, lai gan cilvēki ar dīvainiem uzvārdiem, kas ieguvuši varu, cenšas mūs pārliecināt par pretējo — sak, tādu laiku nemaz nav bijis…

Bija gan. Un pavisam nesen.

Bet šodien, kas noliek šodien — bērni, ar mātes pienu iesūkuši sadista Čikitailo metodes, turpina dzīvot izplūdes gāzēm piesārņotā vidē, klausoties sadurtu, sašautu un saplosītu cilvēku pirmsnāves vaidus… Sabiedrībā iekļāvušies desmitiem miljonu bijušo ieslodzīto, atnesot līdzi cietumā un cilās nebrīves vietās kultivētos priekšstatus par labo un ļauno,par patiesību un taisnīgumu, par godu un pašcieņu, un par metodēm, kā viedokli vislabāk aizstāvēt.

Un aizstāv arī.

«Zeki» ne tikai paši dzīvo pēc šiem jaunajiem likumiem, bet aktīvi tos realizē dzīvē, izmantojot visas savas spējas un talantus. Un mēs piesavināmies šos principus, bet ne jau tāpēc, ka būtu vārgi un gļēvi, nē, šī pieredze sakņojas reālajā dzīves īstenībā, lā ir prasme izdzīvot ekstremālās situācijās, kas palīdz eksistēt šai naidīgajā pasaulē, kas sākas tūlīt aiz mūsu dzīvokļu sliekšņiem…

* * *

Katja lēni soļoja pa garo gaiteni, līdz ieraudzīja durvis, uz kurām vīdēja plāksnīte ar uzrakstu «Izmeklētājs Smokovņicins». Meitene brīdi pastāvēja, piegāja pie loga, alkal atgriezās pie durvīm, bet pieklauvēt neuzdrošinājās. Apsēdās uz krēsla, kas bija sastiprināts garā virtenē ar citiem sava likteņa brāļiem — lai nenozagtu. Katja piesardzīgi apskatīja krēslaino gaiteni, kur klusi rosījās dažādi ļaudis. No kabineta uz kabinetu staigāja biedējoši līdzīga izskata cilvēki, nesdami rokās un ēaukstinot pārlapodami dokumentus… Pie griestiem piestiprinātās spuldzītes bija sasistas, izskrūvētas vai izdegušas, apputējušas un mušu nostaigātas.

Izmeklētājs, aizvadīdams apmeklētāju, pats paskatījās gaitenī.

—   Vai jūs pie manis? — viņš noprasīja īgnā, neapmierinātā un nosodošā tonī, acīmredzot tāpēc, lai cilvēks uzreiz apzinātos savu niecīgumu un atkarību no šīs pasaules varenajiem.

Katja, neko neatbildēdama, parādīja pavēsti.

—   Ā… — viņa balsī jautās ļauns gandarījums. — Tomēr atnācāt. Ļoti labi.

—   Vai lad es varēju arī nenākt?

—   Es jau nodomāju, ka esat nolēmusi atteikties, — izmeklētājs, ielaidis Katju kabinetā, aizslēdza durvis, tad lēni un ceremoniāli apsēdās savā vietā, it kā izpildīdams kādu svarīgu rituālu.

—   No kā lad man vajadzētu atteikties?

—    No savām apsūdzībām, — izmeklētāja balss tonis, elkoņu kustības, sarauktās uzacis liecināja, ka tam nepatīk uzklausīt lik daudz jautājumu, jautāt šeit drīkstēja tikai viņš. — Sēdieties uz tā krēsla, tas vēl būs gluži silts… Var jau būt, ka jums tas iepatiksies, — bija skaidrs, ka Smokovņicins runāja daudz vairāk, nekā būtu vajadzīgs. Un. lai gan nekas būtisks netika pateikts, Kaija saprata, ka viņš nav draugs, bet ienaidnieks.

Viņa apsēdās blakuskrčslā. Izmeklētājs pasmīnēja.

—   Jums nepatīk iesildītas vielas?

Katja, paskatījusies uz izmeklētāju, neko neatbildēja. Noliekusi galvu, sažņaudza somiņas rokturus, it kā sagatavodamās visiem pārbaudījumiem, kuri būs jāpiedzīvo šai kabinetā.

Smokovņicins, cenzdamies nomaskēt kailo, bālo galvvidu, to bija nosedzis ar pakauša garajām, plānajām matu šķipsnām.

—   Vai mani viegli atradāt?

—   Jā, uz durvīm taču plāksnīte ar uzvārdu.

—    Ko tad jūs lur sēdējāt… Vajadzēja pieklauvēt, — Smokovņicins līdzjūtīgi noteica. — Es ātrāk atvadītos no sava viesa.

—   Es dzirdēju balsis… Domāju, ka jūs apspriežat nopietnus jautājumus…

—    Protams, nopietnus! — Smokovņicins iesmējās, atsegdams lielu, dzeltenīgu zobu rindu.

Katja pat nepasmaidīja, nepievienojās jautrajai sarunai, tikai zemāk nolieca galvu, kļūdama vēl piesardzīgāka, jo labi saprata, ka šis ir likai nepatīkamās sarunas ievads.

—    Nu, labi, — Smokovņicins noteica, paņemdams no galda plānu mapīti. — Tūlīt visu noskaidrosim, — viņš izlasīja vienu rindiņu, ieskatījās otrā lapā, tad vēl vienā. — Kas lad mums le gadījies…

—    Mums abiem nekas nav gadījies, — Katja neviļus atteica. Viņai ne prātā nenāca jokot vai spītēties. Meitene tikai godprātīgi precizēja faktus.

Smokovņicins, atgāzis galvu atpakaļ, izplūda skaļos smieklos un Kaija, nedaudz pašķielējot uz viņa pusi, atkal ieraudzīja tā zobus, šoreiz visus līdz pēdējam. Tic bija veseli, bet ļoti lieli. Meitenē šie smiekli uzreiz izraisīja netīksmi, jo tie bija neīsti un uzspēlēti, it kā izmeklētājs censtos kliedēt viņas piesardzību un iesaistīt vieglā, paviršā, bel atklātā sarunā.

Lai arī Katja nemaz lik ilgi nebija nodzīvojusi šai Dieva pasaulē un tai reti nācās sarunāties ar. gluži svešiem cilvēkiem, tomēr viņa uzreiz skaidri sajuta, ka Smokovņicins nav patiess, cenšas pieglaimoties…

—   Un tātad, — izmeklētājs, kļuvis nopietns, noteica. — Jās apgalvojat, ka esat izvarota?

Katja nebija gaidījusi tik spēju sarunas pavērsienu, tāpēc, neviļus notrīsējusi un skatienu nepacēlusi, pamāja ar galvu.

—   Kā las nolika?

—   Tur taču uzrakstīts…

—   Man jādzird tas viss no jūsu mutes… Tas, ko uzrakstījuši tic nejēgas… Pati saprotat, tas nevar būt pamats nopietniem secinājumiem. Savus varoņdarbus, aizturot tā saucamos izvarotājus, viņi attēlojuši visai krāšņi… Pat ieroči tika laisti darbā… It kā nez kāda banda tiktu arestēta. Ja varētu ticēt visam uzrakstītajam, viņiem nekavējoties būtu ordeņi jāpasniedz… Un katram pa labam dzīvoklim piedevām, — Smokovņicins pajokoja, bet nepasmaidīja. Viņa seja bija barga un nepieejama.

—   Jums labāk zināms, — Katja atlieca.

—    Viņi taču paši izvarošanu neredzēja? Vai varbūt tomēr redzēja?

Katja pacēla galvu un paskatījās izmeklētājam tieši acīs.

—   Vai par lo arī var jokot? — viņa klusi pavaicāja. — Vai tas arī jums liekas smieklīgi?

—   Ko jās! — attapies iesaucās Smokovņicins. — Pasarg' Dievs! Lūdzu, piedodiet, ja esmu pateicis kaut ko netaktisku. Es tikai gribēju, lai jūs pastāstītu, kā viss nolika. Un tikai, — viņš brīdinoši pacēla rādītājpirkstu.

—   Jums ir mans iesniegums…

—    Bel man jāpārliecinās, ka pali lo esat uzrakstījusi, ka jūsu attieksme pret šo notikumu nav mainījusies, neesat pārdomājusi vai atcerējusies ko tādu, kas ļautu visu interpretēt pavisam citādi… Ticiet man, manai ilggadējajai darba pieredzei… Tā ļoli bieži mēdz gadīties! Un visbiežāk lieši izvarošanu gadījumos, — Smokovņicins skumji pašūpoja galvu, juzdamies apbēdināts par cilvēku mainīgo dabu.

—   Mana attieksme pret notikušo nav mainījusies. Es apstiprinu visu, kas uzrakstīts iesniegumā.

—    Ahā, — Smokovņicins, sasprindzinājis ķermeni un saraucis uzacis, pārspīlēti vērīgi pievērsās vecā, pelēkā mapē iestiprinātajiem dokumentiem. — Ahā, — viņš atkārtoja, nosodoši pašūpodams galvu. Katja nesaprata, vai nosodīta tiek viņas stūrgalvība vai arī izvarotāju ļaundarība. — Vai jūs zināt šo… varoņu vārdus?

—   Jā. Vadims, Igors un Boriss.

—    Hm, — Smokovņicins iesmējās. — Jūs lik aizkustinoši nosaucāt viņu vārdus… Vai uzvārdus arī zināt?

—   Vadims Pašutins, Igors Zvorigins un Boriss Cuhanovs.

—   Vai sen viņus pazīstat?

—   Vadimu sen… Pārējos ne visai.

—   Cik sen? Gadu? Divus?

—  Laikam gadus desmit… Ne mazāk. No lā laika, kad mēs pārcēlāmies uz šo dzīvokli… Viņa ģimenei bija piešķirts dzīvoklis blakus mājā.

—    Ahā, — šoreiz Smokovņicins izskatījās ļoli apmierināts, it kā beidzot būtu uzzinājis kaut ko ļoti svarīgu. — Tātad var teikt, ka ar Vadimu Pašutinu esat pazīstama no bērnības? — pēdējo vārdu izmeklētājs izrunāja īpaši maigi un iejūtīgi.

—   Jā, varētu leikl arī tā, — Katja pamāja, un Smokovņicins steigšus pierakstīja savu jautājumu un meitenes atbildi.

—    Sakicl, Katjeņka, kādas veidojās jūsu attiecības ar Vadimu Pašutinu šo desmit gadu laikā? Vai jūs strīdējāties? Vai šīs attiecības bija draudzīgas?

—   Ne viens, ne otrs.

—   Tātad nekādu strīdu un bērnišķīgu ķildu starp jums nebija?

—     Nē, — pārvarējusi iekšēju pretestību, Kaija atbildēja. — Viņa sajuta, ka Smokovņicina jautājumi, lo jēga un pat katrs izteiktais vārds noziegumu padara nebūtiskāku, pārvēršot to par parastu pārpratumu. Nesaprazdama, kāpēc tā, Katja tomēr skaidri apzinājās, ka saruna rit viņai nevēlamā virzienā, ka ar savām atbildēm tā netieši noliedz iepriekšējos apgalvojumus.

—    Labi, — Smokovņicins pamāja ar galvu, kaut ko rakstīdams protokolā. — Tas ir ļoti svarīgs fakts. Sakiet… Jūs taču ar Vadimu, dzīvojot blakus mājās, protams, laiku pa laikam salikāties… Vai ne tā?

—   Es ar viņu neesmu tikusies.

—   Nē, nē, — izmeklētājs savicināja rokas. — Es jau negribēju teikt, ka jūs tikāties… nu… kā mīlnieki… Pagalmā, uz taciņas taču tikāties?

—   Nācās.

—    Sasveicinājāties? Sasmaidījātics, pamājāt viens otram ar galvu, apmainījāties rokasspiedieniem?

—    Kādiem rokasspiedieniem?! — Kaija sašuta. — Labdien un sveiki… Tas arī viss.

—   Un tā visus desmit gadus?

—    Iznāk, ka tā, — meitene īgni atteica. — Visus šos desmit gadus esmu pagalmā tikusies ar visiem saviem kaimiņiem. Viņu tur ir vairāki simti…

—    Bet ne jau visi kaimiņi jūs izvaroja, — it kā pats sev paskaidrodams, noteica izmeklētājs.

—   Vai es varu iet? — Katja pieceldamās vaicāja.

—     Vai apvainojāties? — izmeklētāja balsī jautās prieks. — Velti, — viņš, pielecis kājās, apskrēja apkārt galdam un gandrīz ar varu nosēdināja Katju atpakaļ krēslā. — Piedodiet man, Katjeņka. Es negribēju jūs apvainot. Redziet, mūsu darbā bieži jāsaskaras ar visnetīrākajām cilvēku pasaules padibenēm… Un, ko lai dara, ko lai dara, — Smokovņicins skumji pašūpoja galvu, — kļūstam raupjāki, neiejūtīgāki, atļaujamies pateikt vienu otru vaļību… Bet kādam taču jādara arī šis darbs… Vai man nav taisnība, Katjeņka?

Katja, pievērsusi skatienu somiņai, kuru turēja uz ceļiem, klusēja-

—   Vai turpināsim?

—   Nu labi… Ko nu vairs.

—    Sakiel… Tie abi pārējie… Zvorigins un Čuhanovs… Vai arī viņus jūs pazīstat? Arī ar viņiem esat pazīstama ilgus gadus?

—   Igors bieži parādījās mūsu pagalmā… Viņš gāja pie Pašutina.

—    Esmu ticies ar viņu, — Smokovņicins pamāja ar galvu. — Skaists puisis, sportists, fakultātes lepnums… Starp citu, institūtā viņu ļoti labi raksturoja.

•— Kāpēc gan lai labi noraksturotu? — Katja paraustīja plecus. — Acīmredzot institūtā viņš vēl nevienu nav izvarojis.

—    Jums taisnība, — smaidot piekrita izmeklētājs, bel Katjai viņa piekrišana likās negribīga. — Bet ar Borisu… sen esat pazīstama? Viņš taču arī dzīvo jūsu pagalmā, turpat netālu?

—    Dzīvo gan, — Katja atteica, lieliski saprazdama, ka ne jau šādu atbildi no viņas gaida izmeklētājs. Bet viņa, liekas, bija jau iemācījusies atbildēt uz jautājumiem, izvairoties no tiešām atbildēm.

—   Picdodicl… Es jautāju, vai sen jūs viņu pazīstat?

—   Jā.

—   Gadu? Divus? Desmit gadus, divdesmit?

—    Man vēl nav divdesmit gadu.

—     Bet desmit taču jau ir? — Smokovņicins kļuva aizvien nervozāks.

—   Desmit ir, — Katja atbildēja.

—   Cik gadus jūs pazīstat Borisu? Cik ilgi esat ar viņu personiski pazīstama?

—    Dažus mēnešus. Pagājušajā gadā viņš kaimiņu mājā nopirka dzīvokli. Ja jau esat ar viņiem ticies… Ja jau viņus visi lik labi raksturo… Tad jūs to noteikti pats zināt…

—    Mīļo meitenīti — Smokovņicins iesaucās, bel Kaija saklausīja viņa balsī aizturētas dusmas. — Ja likai jūs nojaustu, cik daudz es zinu! Tādējādi cs secinu… Jūs esat pazīstama ar Borisu kopš pagājušā gada. Vai tā?

—   Jā… Bet būtu nepareizi apgalvot, ka cs ar viņu esmu pazīstama kopš pagājušā gada… Es likai no tā laika zinu, ka viņš dzīvo blakus pagalmā. Vai blakus mājā, ja jums tā tīk. Bel pazīstama ar viņu nebiju.

—    Tas nav tik svarīgi, — Smokovņicins nomurmināja, šķirstīdams plānās mapes saturu. — Galveno esam noskaidrojuši: jūs bijāt pazīstami un diezgan ilgi. Dažiem ar lo pieliek, lai rīkotu kāzas. Turpināsim… Jautājums šāds… Vai jūs bieži esat ciemojusies lai dzīvoklī, kur, kā jūs to apgalvojat, ar jums varmācīgi izrīkojušies?

—   Es to neesmu apgalvojusi.

—   Kā? — Smokovņicins jutās priecīgi pārsteigts par lik negaidītu pavērsienu.

—    To apliecina dokumenti, kas atrodas jūsu mapē. Un vēl kas… Varmācība un izvarošana… Tic taču ir divi dažādi jēdzieni?

—   O! — Smokovņicins sajūsmināts iesaucās. — Jūs lieliski izjūtai vārdu nianses. Jums jāstājas Juridiskajā fakultātē.

—   Paldies. Es gribu vēl ko piebilst… Izvarotāji paši atzinās savā nodarījumā.

—   Par to nerunāsim… Kad tiek laisti darbā ieroči, jebkurš atzīsies visos nāves grēkos… Es ar katru no viņiem esmu izrunājies, tepat, šai pašā kabinetā… Šai mapē ir viņu liecības. Man jāatzīstas, ka tās ir visai vaļsirdīgas un pārliecinošas…

—   Un atstāj labu iespaidu?

—    Vai bieži apmeklējāt dzīvokli, kur, kā apgalvojat, jūs izvaroja? — Smokovņicina jautājums bija atbilde uz Katjas nelielo dzēlību.

—   Jūs lik bieži atkārtojat šo vārdu… It kā jums tas sagādātu baudu, — meitene klusi noteica. Viņa saprata, ka šos vārdus var uztvert kā nekaunību un izaicinājumu, bet nespēja savaldīties.

—     Visai apšaubāms baudījums. Tas ir mans pienākums — nosaukt lielas to īstajos vārdos. Un negribētos, lai arī jūs kādreiz nonāktu līdzīgā situācijā. Liii kā arī jūs neapzīmētu visu notikušo, lai kā to nesauktu citi tā dalībnieki…

—   Viņi, jūsuprāt, ir likai dalībnieki?

—    Par vainīgiem viņus var atzīt likai tiesa. Bel ne es. Tiesa. Protams, ja tā vispār noliks. Ja atradīsies pietiekami daudz pierādījumu, lai šos papīrus nodolu liesai, — Smokovņicins ar nevērīgu žestu aizstūma pelēcīgo mapi tālāk no sevis.

—    Vai jums esošie pierādījumi neliekas pieliekami pārliecinoši?

—    M.an uzdols izmeklēt šo lielu, — Smokovņicins ignorēja šādus jautājumus. Pa desmit darba gadiem viņš bija pilnībā apguvis izvairības mākslu: atbildēt neatbildot, uzstāt neuzstājot un noliegt nenoliedzot.

Daudzkārt teiktie vārdi paši virknējās teikumos, un izmeklētājs pat neiedziļinājās lo saturā. — Man jāizmeklē šī liela, mīļo meite- nīt. Un lo, savu iespēju robežās, cs arī cenšos izdarīt. Saprotu, ka jūs man pārmetat, ka esmu runājis ar puišiem… Bel es laēu nevaru izdarīt nopietnus secinājumus, uzklausot tikai vienu no ieinteresētajām pusēm… Vai jūs man piekrītat?

—   Protams.

—   Un tā, man vēlreiz jāatkārlo savs jautājums… Vai bieži esat bijusi Čuhanova dzīvoklī?

—   Tovakar es tur biju pirmo reizi.

—   Un ko jūs lur dzērāl?

—   Šampanieti.

—   Lepni… Šajos laikos šampanieti dzer reti. Vai bija jautri?

—   Ņē.

—   Skumji?

—   Ari skumji nebija.

—   Gadās ari tādi svētki, — Smokovņicins saprotoši pamāja ar galvu.

—    Tie nebija nekādi svētki, — Katja iebilda. — Viņi mani vienkārši ievilka dzīvoklī, es nemaz negribēju iet.

—   Atvainojiet, bet šai mapē man glabājas kaimiņu liecības, kuri apgalvo kaut ko gluži pretēju. Viņi liecināja, ka jūs pali iegājāt mājā, uzkāpāt otrajā stāvā un devāties iekšā dzīvoklī, bez kādas varmācības no puišu puses. Ar smaidu uz lūpām.

—   Un kādi tad būtu jūsu secinājumi? — Katja pajautāja, caur pieri uzlūkodama izmeklētāju.

—   Ja atļausiet, varu dalīties savās pārdomās. Secinājums, manuprāt, var būt likai tāds, ka jūs šajā dzīvoklī ncciemojātics pirmo reizi. Un labprāt lajā iegājāt, lieliski apzinādamās, kas jūs tur sagaida.

—   Un kas tad, jūsuprāt, mani tur gaidīja?

—    Kā jūs pati teicāt: šampanietis, vīriešu sabiedrība, visai laba sabiedrība… Veiksmīgs biznesmenis, kam pieder labs dzīvoklis, glīts students, bērnības draugs… Kurš, starp citu, ir ari augstu amatu ieņemoša, pārtikuša un visai ietekmīga cilvēka dēls…

—    Milicijas pulkveža? — Katja gribēja noskaidrot visu līdz galam.

—   Jā, viņš slrādā pilsētas iekšlietu pārvaldē, dienesta pakāpe — pulkvedis. Jums taisnība. Bet teicu es lo visu tāpēc, lai uzsvērtu kādu domu, kura, esmu pilnīgi pārliecināts, jums ne vienreiz vien ienākusi prātā…

—   Kas tad tā par tik interesantu domu?

—   Tā nav tik interesanta, cik prātīga… Ikviens no šiem puišiem varētu nodrošināt jūs uz visu atlikušo dzīvi. Jo jūs taču tieši tagad esat meklējumu un atradumu vecumā.

—    Atvainojiet, — skanīgā, bet aizlūstošā balsī Katja viņu pārtrauca, — ja jau jums lik ļoli patīk visu .saukt īstajos vārdos… Tad atbildiet, vai es viņus visus izvaroju, vai viņi mani?

—   Jūs esat ļoti asprātīga, — Smokovņicins izplūda smieklos un, sameklējis kamolā savīstīto mutautiņu, pielika lo pie vienas acs, tad pie otras. — Bet mana atbilde būs šāda: to es cenšos noskaidrot.

Izmeklētājam nav tiesību uzsāki lielas izmeklēšanu ar skaidru pārliecību par kāda vainīgumu vai nevainīgumu.

—    Bel, ja jau jūs šaubāties, vai viss nolicis tā, kā es teicu… Apšaubāt mana iesnieguma patiesīgumu… Tad sakiet, kāpēc man būtu vajadzējis to darīt?

—   Nu… — Smokovņicins vīlies novilka. — Tas ir ļoti vienkāršs jautājums, un atbilde ir skaidrāka par skaidru. Iespējams, ka jūs gribat izspiest no viņiem naudu, lā teikt, atpirkšanos. Var gadīties, ka jūsu jaunajā galviņā radies viltīgs plāns, vēloties iegūt savā īpašumā dzīvokli… Un, kas to lai zina, nav izslēgts arī tāds variants, ka kāds no viņiem neiztur un izmisumā jūs apprec.

—   Vai jums liekas, ka mani iespējams apprecēt tikai Izmisuma brīdī?

—    Tagad? Jā, — Smokovņicina sejā lēni uzplauka līdzjūtīgs smaids. — Parakstieties, lūdzu, šeit, — viņš pasniedza Kaijai protokola lapas, kuras bija aprakstītas sīkiem burtiņiem. — Ja vēlaties, varat izlasīt… Bel vrspār, — Smokovņicins paskatījās pulkstenī, —

ir jau pusdienlaiks… Pasteidzieties.

* * *

Pēc nedēļas Ivans Fjodoroviēs Afoņins, iedams garām tukšajām pastkastītēm, bet tukšas tās bija tāpēc, ka neviens vairs nepasūtīja ne avīzes, ne, vēl jo vairāk, žurnālus, jo lo cenas bija vismaz tūk- stoškāršojušās, tātad, iedams garām tukšajām, nopulējušajām, cigarešu izsmēķiem piedrazotajām pastkastītēm, savējā ieraudzīja nesen iemestu aploksni. Izņēmis apskatīja no visām pusēm un saprata, ka to sūtījusi valsis iestāde — markas vielā uz aploksnes rotājās trekns violets zīmogs. Patveries virtuvē, sirmgalvis to atvēra. Tajā atradās puse no veidlapas, uz kuras bija uzrakstītas dažas rindiņas. Labajā augšējā stūrī mašīnrakstā bija norādīta saņēmēja adrese un uzvārds — J.N. Afoņina. Zemāk bija vēl dažas rindiņas, pat bez uzrunas, kas sirmgalvim likās īpaši pazemojoši.

«Daru zināmu, ka jūsu iesniegums izskatīts. Apmierināt jūsu prasību un saukt pie kriminālatbildības V.N. Pašulinu, I.V. Zvori- ginu un B. F. Čuhanovu nav pamata, jo, kā noskaidrojies izmeklēšanā, dzimumsakaros ar augšminētajiem pilsoņiem esat stājusies labprātīgi.»

Un zem šī teksta izmeklētāju Smokovņicina paraksts.

Sirmgalvis vēl un vēl pārlasīja uzdrukātās rindiņas, sajuzdams, kā viņu pārņem jau pazīstamā bezpalīdzības apjauta. Un ne jau pati atbilde viņu satrieca, kaut ko tamlīdzīgu jau tas gaidīja, bet gan izmeklētāja aizvainojošā pašpārliecinātība! Smokovņicins pat ne mirkli nešaubījās, ka visu noskaidrojis un pierādījis. Un viss. Lieta izbeigta. Dzīve turpinās.

—   Mēsls, — sirmgalvis nomurmināja. — Kāds mēsls…

—    Ar ko tu tur sarunājies? — virtuvē ienāca Kaija un, ieraudzījusi sirmgalvja rokās aploksni, paņēma vēstuli. Klusēdama to izlasīja, nobālēja un noslīga uz krēsla. Sirmgalvis, piegājis pie viņas, piekļāva sev mazmeitas galvu un uz brīdi pamira mēmās sāpēs. Viņš nespēja ne mierināt, ne nolādēt.

—   Vai tu gaidīji citādu atbildi? — Kaija beidzot pavaicāja.

—   Nē, bet… Tādā veidā… Tas nav labi.

—   Vai pusdienas ēdīsim?

—    Ēdīsim, — vienaldzīgi atteica vectēvs. — Tā viņiem nevajadzēja darīt… Tas bija slikti, — viņš vēlreiz atkārtoja.

—    Beidz, vectēv, — Kaija, uzmanīgi atbrīvojusies no viņa apskāviena, piegāja pie plīts un atgrieza gāzes slēdzi.

—   Es iešu pie prokurora, — sirmgalvis neizteiksmīgā balsī noteica.

—   Liii tev vēlreiz iespļautu sejā?

—   Jā. Tikai tāpēc!

—   Bet kāpēc tev tas vajadzīgs? — Kaija nesaprata.

—   Vajadzīgs. Tikai tā man vēl trūkst.

—   Tad jau gan aizej. Noteikti.

—    Un iešu arī, — jau kuro reizi atkārtoja sirmgalvis. Likās, viņš cenšas pārliecināt pats sevi, ka šis gājiens pie prokurora ir nepieciešams.

—    Un iešu arī, — viņš klusi noteica. — Un iešu! — sirmgalvis pēkšņi iekliedzās un dusmīgi uzsila plaukstu uz galda. Tāds nu bija viņa paradums — dusmodamies viņš allaž atvēzējies sila pirkstu kauliņus pret visu, kas vien pa rokai gadījās — galda virsmu, krēslu, soliņu, bet, ja nekā cita nebija, sita pa paša ceļgalu. Tas bija pats pēdējais arguments un augstākā dusmu izpausme.

—   Vectēv, — Katja piegāja pie sirmgalvja, uzlika roku tam uz pleca. — Pietiek… Nomierinies. Laiks pusdienot. Ūdens jau vārās, pelmeņi arī gandrīz gatavi.

—   Tu domā, ka nav vērts iet?

—   Tu tikai uzdāvināsi viņiem dažus savas dzīves gadus. Saproti? Kad es runāju ar Smokovņicinu, viss jau bija iepriekš izlemts. Šādus lēmumus, kā man liekas, izmeklētājs vienpersoniski nemaz nevar pieņemt. Viss saskaņots ar priekšniecību. Arī viņa jautājumi bija iepriekš pārrunāti un sagatavoti… Šampanieti dzēri? Dzēri. Ar Pašutinu pagalmā sveicinājies? Sveicinājies. Ieejot mājā, pasmaidīji? Pasmaidīji. Viss skaidrs. Labi vēl, ka neiesēdināja par apmelošanu. Tas viņiem nesagādātu īpašas grūtības.

—   Tā gan, — sirmgalvis piekrītoši pamāja, iegrimis pats savās domās. — Zini, es aiziešu pie prokurora. Tomēr deputāts, tautas izvēlēts pārstāvis, demokrāts, pats par viņu balsoju…

—   Vectēv… Tikai viens jautājums… Kāpēc?

—   Tā vajag.

—   Kam?

—    Man, — sirmgalvja balss likās sveša un dīvaina. — Tas vajadzīgs tikai man pašam, — viņa tonis Kaijai likās apbrīnojami neizteiksmīgs. Tā varētu runāt robots, augšāmcēlies mironis, cilvēks, kurš pat nedzird, ko viņam jautā.

—   Nu ko, — Katja izmocīja smaidu. — Lai tev veicas. Sēdies pie galda, pelmeņi atdzisīs.

* * *

Rajona prokurors bija jauns, apaļīgs un pašpārliecināts cilvēks. Viņam, kā mode to prasīja, bija gludi skūls pakausis, resnajā pirkstā uzvilkts zelta gredzens, mugurā tēraudpelēks uzvalks un koša kaklasaite, kas, prokuroram pakustoties, meta krāsainus zibšņus.

Sirmgalvi viņš pieņēma trešajā dienā, un, kā apgalvoja pieredzējušie rindā gaidītāji, Afoņinam bija paveicies, jo citiem iekļūt šai kabinetā neizdevās nedēļām ilgi.

—    Labdien, — sirmgalvis sasveicinājās, neveikli minslinādamies pie durvīm, juzdamies nedaudz samulsis šai greznajā kabinetā, kur atradās tik daudz neredzētu mirdzošu melnu mēbeļu.

—   Es klausos, — prokurors atbildēja, neatraudams skatienu no kādas lapiņas, acīmredzot ļoti svarīgas, varbūt no tās pat bija atkarīgs kāda cilvēka liktenis.

Sirmgalvis piegāja pie galda un apstājās, gaidīdams, kad prokurors viņu beidzot uzlūkos.

—    Es klausos, — tas vēlreiz atkārtoja un, izņēmis no kabatas skaistu pildspalvu ar zelta vāciņu, kaut ko uz lapiņas uzrakstīja: izlēma kāda cilvēka likteni.

Kad viņš beidzot bija spiests paskatīties uz apmeklētāju, sirmgalvis, neko neteikdams, pasniedza viņam Smokovņicina vēstuli. Prokurors, ātri to izlasījis, nolika dokumentu uz galda tuvāk sirmgalvim, it kā aicinādams to ņemt atpakaļ. Afoņins neiebilda. Paņēmis lapiņu, salocīja un iebāza kabatā.

—    Zinu es šo lietu, — prokurors neiecietīgi sacīja, it kā kāds viņu spiestu nodarboties ar niekiem, kavēdams pievērsties nopietnām, valstiski svarīgām problēmām. — Esmu iepazinies.

—   Un kādi secinājumi?

—    Tādi, — prokuroram nepatika sirmgalvja jautājums, — ka Smokovņicins ir pieredzējis, prasmīgs un objektīvs izmeklētājs ar lielu atbildības sajūtu. Man nav iemesla viņam neuzticēties. Labāk jāaudzina savi bērni, tētiņ, — stingri noteica prokurors, izņemdams no mapes nākošo dokumentu un tūlīt iedziļinādamies tā saturā. — Tad nevajadzēs staigāt pa dažādām iestādēm un lūgties. Vai ir vēl kādi jautājumi? — viņš pasniedzās pēc telefona.

Neko neatbildējis, sirmgalvis apgriezās un devās uz durvju pusi. Prokurors pārsteigts sarauca plānās uzacis, platajā pierē iezīmējās grumbas. Sirmgalvja uzvedībā jautās izaicinājums un nicinoša nevērība. Nolicis klausuli, viņš pēkšņā dusmu uzplūdā iekliedzās:

—    Nāc atpakaļ! Ko es tev teicu! Paskat, kas par lepnību! Es tev jautāju, vai ir vēl kādi jautājumi!

—   Bija.

—   Un kur tad tie pazuda?

—   Nebija vairs nepieciešami.

—   Tātad viss skaidrs?

—   Jā, viss skaidrs, prokurora kungs. Vārna vārnai acī neknābj. Nekas nav jauns uz šīs vecās fasaules.

—   Nesaprotu? — draudošā tonī novilka prokurors. — Paskaidro.

—    Acīmredzot tev ar tautas gudrību saprašanu tā paknapāk. Tēvs ar māti neko nav iemācījuši. Bet tas nekas, nepārdzīvo. Gan sapratīsi. Tu vēl esi jauns.

—   Vācies prom, — klusā balsī, lai ārā neviens viņu nedzirdētu, noteica prokurors. — Un lai savu kāju te vairs nespertu! Saprati?

Sirmgalvis izbrīnīts atskatījās, aizgāja atpakaļ pie galda un smaidot paskatījās prokurora pilnīgajā sejā.

—   Skat, kāda balstiņa mums izveidojusies… Skat, cik mēs svarīgi un trekni… Ak, tu', nožēlojamais plānprātiņi Nolādētais! Par ātru priecājies, par ātru. Gan jau arī tava stundiņa sitīs, atceries manus vārdus.

—   Tu draudi? Katrs tavs vārds tiek ierakstīts.

—    Tas ir brīnišķīgi. Varēsi kādreiz pirms gulētiešanas paklausīties, smirdīgais nejēga. Var gadīties, ka palīdz. Uti gan cerību maz.

Un, ilgāk prokurora kabinetā nekavēdamies, sirmgalvis aizgāja. Soļodams pa ielu, viņš nespēja rimties, turpinādams iesākto sarunu un izteikdams visu savu nicinājumu un aizvainojumu. Jo vairāk viņš attālinājās no nīstamās ēkas, jo vieglāk tam kļuva ap sirdi. Jā, sirmgalvis sajuta dīvainu atbrīvotību. Vēl nesen viņš neskaidri cerēja, šaubījās un pat baidījās. Stāvēt aci pret aci ar cilvēku, kurš savā ikdienas darbā izlemj cilvēku likteņus… Ne jau katru dienu tā gadās, pat ne katru gadu. Protams, gribējās panākt taisnību un pienācīgu sodu tiem neliešiem, kuri izņirgājās par Kaiju. Bet tagad viņš skaidri saprata, ka tas nav iespējams. Lai kur ietu, lai kam lūgtu palīdzību, kaut pašam prezidentam… Nekas nemainītos.

Un sirmgalvim kļuva vieglāk.

It kā no pleciem būtu novēlies smagums, kas visas šīs dienas viņu nospieda un mocīja. Viņš gāja tik vieglā solī, it kā būtu panācis visu, ko bija gribējis, — acis jauneklīgi un izaicinoši mirdzēja, gaita kļuva pašpārliecinātāka, augums iztaisnojās — sirmgalvis gāja, augstu pacēlis galvu. Un pamazām viņā nobrieda lēmums, par kuru vēl vakar un šorīt tas bija šaubījies un bailēs atteicies no šīm neprātīgajām domām un vēlmēm. Bet tagad, pēc sarunas ar prokuroru, tā likās vienīgā pareizā izeja un glābiņš.

Sirmgalvis zināja, ka Katja viņu gaida, lai uzzinātu, kā beigusies saruna, bet atgriezties mājās nesteidzās. Iegriezies parkā, viņš ilgi līkumoja pa celiņiem, kauj ko klusi pie sevis murminādams un riņķodams ap avīžu pārdotavu, kur tagad tirgoja degvīnu un košļājamo gumiju, aizstaigādams līdz izdemolētai telefona būdiņai, kura bija pārvērsta par sabiedrisko tualeti.

Tā gadās gandrīz katram — cilvēks dzīvo, pazemojas, steidzas, pūlas kaut ko panākt, liekuļo, izliekas un, ja nekas ārkārtējs negadītos, tā arī turpinātu līdz kapa malai, no sirds ticēdams, ka tieši tāda ir saprātīga uzvedība, dzīves un izdzīvošanas gudrība…

Bet izrādās — nekā tamlīdzīga.

Un tikai pērkona grāviens no skaidrām debesīm spēj mūs pamodināt, iekustināt un piespiest godīgi un lepni paskatīties apkārt, paskatīties tā, kā mēs to darījām, pirms bijām piemērojušies šai, tā saucamajai, dzīvei. Un tad pavērsies mūsu skatienam agrāk nemanīti ceļi, neskaitāmas ieejas un izejas, no kurām mēs agrāk izvairījāmies, noturēdami tās par lamatām un vilku bedrēm. Ka izrādās, nekādu bedru te nav, tikai plats, taisns, tālu vedošs ceļš, pa kuru ejot vairs nevajadzēs liekuļot un visiem izdabāt. Un tas, kas vakar vēl likās aizliegts, noziedzīgs, neprātīgs un gluži neiespējams, šodien pēkšņi iegūst jaunu jēgu, un mēs saprotam, ka tikai tāds var būt turpmākais ceļš. Dažreiz šī atklāsme rodas pēc daudziem gadiem, citreiz pietiek ar vienu dienu, bet var gadīties, ka kāds to nemaz dzīves laikā nepaspēj piedzīvot.

To, kas šajās minūtēs notika ar Ivanu Fjodoroviēu Afoņinu, varētu nosaukt par atmošanos vai atdzimšanu, bet visticamāk, ka tā bija atskurbšana.

Viņš pēkšņi skaidri saprata, ka var paļauties tikai pats uz sevi un ne uz vienu citu. Neviens šai pasaulē viņam nepalīdzēs, nevienam nevarēja pilnībā uzticēties. Bet sirmgalvis nenoskuma, uz- skalīdams, ka lā jau notiek ar visiem cilvēkiem. Labi apzinādamies savus maldus, jo pasaulē noteikti dzīvo arī uzticami un nesavtīgi ļaudis, viņš juta, ka tā drošākais spēka avots būs skumjas un bezcerība. Un šodien sirmgalvim šķila patīkamāk un drošāk justies pilnīgi vientuļam.

Katja?

Jā, viņš droši varētu meitenei visu iecerēto izstāstīt, bet viņai tāpat jau bijis pietiekami daudz pārdzīvojumu un nelaimju. Lai atkopjas. Nez kāpēc sirmgalvim likās, bet vissvarīgākās atziņas mēs negūstām ne no grāmatām un televīzijas pārraidēm, ne skolās un institūtos, vissvarīgāko mēs zinām jau piedzimstot, bet dzīves laikā tikai iemācāmies smalki uzvesties un nopelnīt sev maizes kumosu… Tā, lūk, sirmgalvim nez kāpēc likās, ka viņa iecere noteikti palīdzēs Katjai atgūt dzīvesprieku un pašpārliecinātību, viņa sapratīs, ka nav neaizsargāta šais mežonīgajos džungļos, šai nežēlīgajā cīņā, kas sākusies plašajās Krievijas ārēs otrā gadu tūkstoša beigās pēc Kristus dzimšanas.

Sirmgalvis skaidri sajuta sejai uzvēdījam uzmundrinošu briesmu pūsmu, tā atdzesēja pieri un lika ieelpot dziļāk. Jā, šai vējā bija vieglāk elpot, tas ielēja ķermenī jauneklīgu degsmi un mudināja uz negaidīti pārgalvīgu rīcību.

* * *

Otrā rītā sirmgalvis pamodās mundrs, atpūties, gatavs tūlīt sākt darboties. Jau gadiem ilgi viņš nebija tik labi juties. Ar šo slikto pašsajūtu sirmgalvis jau sen bija samierinājies, domādams, ka viņa vecumā cilvēkam tā arī jājūtas, ka uz visiem laikiem zudis rīta možums…

Tomēr nebija zudis.

Viņš uzreiz atcerējās visu, kas bija noticis vakar — sākot ar prokurora dusmu izvirdumu un beidzot ar Kaijas asarām. Un nopriecājās, ka pa nakti nebija pārdomājis un atteicies no sava nodoma. Šodien viņam bija jāsper pirmais solis. Tas nebija nekas grūts vai bīstams, bet neatgriezeniski virzīja uz briesmīgu un iepriekš neparedzamu galu.

Ieklausījies sirmgalvis skumji pārliecinājās, ka vannas istabā atkal skalojas ūdens — Katja joprojām centās mazgājoties atbrīvoties no pretīgās sajūtas, kas, kā likās, negribēja un negribēja no tās atkāpties.

«Tu maldies,» nodomāja sirmgalvis. «Tā tu nenomazgāsies. Te jārīkojas savādāk, Katjeņka. Citiem līdzekļiem. Ūdens vien nepalīdzēs. Sadragātas dvēseles var sadziedēt ar pavisam citu šķidrumu. Un es zinu, kā to sauc…»

Sirmgalvis pats jutās apkaunots, it kā tas viss nebūtu nolicis nevis ar Katju, bet ar viņu. Tajā vakarā izmisuma brīdī viņš pateica, ka pats jūtas izvarots, pateica gluži neviļus, bet vārdi bija nākuši no smeldzošās dvēseles dzīlēm. Kādam tas varētu likties gau- dulīgi un liekuļoti. Bet nē. Tagad sirmgalvis skaidri saprata, ka tā tas arī bija. Ari viņš ir pazemots, apgānīts, sabradāts.

Atliek tikai nomazgāt šo negodu…

Sirmgalvis zināja, kas jādara. Skaidri zināja un tikai lūdza Dievu, lai tas dod viņam, nē, ne jau veiksmi, likai nedaudz spēka, nedaudz un uz neilgu laiku. Nekad agrāk sirmgalvis vēl nebija nonācis šādā situācijā, nekad viņam nebija nācies attīrīties no netīrumiem un sārņiem, kas tagad klāja gan viņu, gan Katju. Sirmgalvi spēcināja doma, ka, attīroties pats, viņš palīdzēs ari Katjai atgūt agrāko dzīvesprieku un paļāvību. Un izdarīt to var, izpildot zināmus priekšnoteikumus, senus likumus, kuri, kā izrādījās, joprojām klusi mājoja viņa dvēselē.

Un, lūk, tie iznira dienas gaismā.

Ko nu slēpt, tie nomāca visas pārējās domas un vēlmes. Stāsta, ka seno ēģiptiešu piramīdās atrastās sēklas, iesētas mitrā augsnē, uzreiz atdzīvojās un saasnoja. Tā arī sirmgalvja dvēselē atdzīvojās kādi neredzēti radījumi, kuri gadsimtiem ilgi bija dusējuši, nerodol saskarsmi ar īstām kaislībām un karstām asinīm.

Afoņins piecēlās no gultas, pidžamā ģērbies, aizēāpoja uz virtuvi, pa ceļam pieklauvēdams pie vannas istabas durvīm — sak, pietiek šļakstināties, laiks nākt pie cilvēkiem. Parasti viņa mazās, skadrās acis slēpās zem biezajām uzacīm, bet tagad tā galva bija augstu pacelta, atklājot seju sitieniem, vējam un saules stariem. Vērīgs un gudrs clvēks, sirmgalvi brīdi pavērojis, saprastu, ka viņš nemitīgi skatās acīs iedomātam ienaidniekam. Afoņins ne tikai pats bija kļuvis staltāks, tas bija noticis arī ar viņa dvēseli.

—    Bet tu esi pārvērties, vectēv, — pie brokastu galda sacīja Katja.

—   Tāda ir dzīve, — sirmgalvis atmeta ar roku. — Gadi aiziet, mēs novecojam…

—    Pārvērties, — Katja vēlreiz atkārtoja, neapmierinādamās ar ironisko izskaidrojumu. — Tikai nezinu, vai esi kļuvis labāks vai…

—   Labāks, Katja. Manā vecumā par vēlu kļūt sliktākām.

—   Kāpēc tā?

—   Var pietrūkt laika atgūt savu iepriekšējo veidolu. Manā vecumā aizvien vairāk jātuvojas savai īstajai būtībai, tikai tā…

—    Tev kaut kas prātā, vectēv, — lēni noteica Katja, pārliekusies pār kefīra glāzi un nenovēršot acis no "vectēva. Sirmgalvis izbrīnīts sarauca uzacis, uz brīdi atsedzot savas zilās acis, bet tūlīt atkal sabozās. Kā aliņā paslēpās. — Nu ko, vectēv? — Katja turpināja tincināt. — Atzīsties!

—    Drīz tavi vecāki atgriezīsies… No tālajiem ceļojumiem. Ar lielu naudas žūksni, — par naudu vectēvs pateica lik ironiskā tonī, ka Katja saprata, netic viņš lielajai peļņai un tikai uzjautrinās par mazmeitas vecāku pauninieciskajām pūlēm.

—   Būtu labi, ja viņi tik drīz neatgrieztos.

—   Kāpēc tā?

—   Ko es viņiem teikšu?

—   Nekas tiem nav jāsaka. Klusē un viss.

—   Kaimiņi pastāstīs.

—   Lai stāsta. Tāpēc jau tic ir kaimiņi.

—   Iznāks, ka esmu centusies visu noslēpt…

—   Jā! — skarbi atteica sirmgalvis, no visa spēka atvēzējies un uzsizdams plaukstu uz galda. — Noslēpi. Noklusēji. Nepateici. Un, starp citu, tā ir tava personīga lieta. Tev nevienam tas nav jāstāsta. Gribi — stāsti, negribi — vari arī nestāstīt.

—    Tu reiz teici, ka tas nedaudz skar arī tevi, — Katja pasmaidīja.

—   Jā, tā ir arī mana lieta. Es no saviem vārdiem nekad neatsakos, Katjeņka, — lēni noteica sirmgalvis, un viņa jaunais lonis Katju dīvaini pārsteidza. Vectēva balsī jautās tāda neierasta stingrība, kas jau robežojās ar cietsirdību.

—   Tu tā to pateici, vectēv…

—   Es pateicu tā, kā tas ir, — tikpat skadri atteica sirmgalvis. Un Katja vēlreiz nodomāja — vectēvs ir pārvērties.

—   Tu esi kļuvis pavisam citāds, — viņa bēdīgi sacīja. — Es pat nezinu, ko lai saku…

—    Nepārdzīvo, — vectēvs uzlika savu zilām dzīsliņām klāto roku uz mazmeitas pleca. — Es atgriezīšos. Uz brīdi iziešu un tad atkal atgriezīšos.

—   Kur atgriezīsies? — Katja nesaprata.

—   Pie sevis. Pie tevis atgriezīšos. Un atkal kļūšu tāds, kādu tu esi pieradusi mani redzēt, kāds es tev patīku.

—   Tu man vienmēr patiksi.

Sirmgalvis uzmeta viņai ašu skatienu un atkal noliecās pār savu šķīvi. Klusēdams. Bet pazibēja, pazibēja viņa acīs pateicība, un Katja to paspēja ievērot.

—   Mēs taču izdzīvosim? Vai ne, vectēv? — meitene pavaicāja.

Un sirmgalvis notrīsēja.

Viņš pat nemanīja, kā acīs sariešas asaras. Pieliecies tuvāk galdam, vectēvs sakoda zobus, cenzdamies slēpt no Kaijas savu acumirklīgo vājumu, bel neizturējis iegāja vannas istabā, aizslēgdams aiz sevis durvis. Apsēdies uz vannas malas un piespiedis dūres pie acīm, viņš centās nomākt raudas.

—    Mēs izdzīvosim, mazmeitiņ, — viņš pusbalsī murmināja. — Izdzīvosim un atzelsim… Izdzīvosim un atzelsim…

Izrādījās, ka viņa dvēselē mītošie nezvēri prot arī raudāt. Liii gan, kāds tur brīnums, cietsirdība un mīkstsirdība ir cieši saistītas.

Stiprie un. bargie raud biežāk nekā vājie un bailīgie.

* * *

Sirmgalvis izgāja no mājas saposies. Viņš bija uzvilcis žaketi un kreklu ar iestīvinātu apkaklīti, sirmās cirtas, kas parasti brīvi plandījās vējā, šoreiz bija gludi saķemmētas. Tā izskatās cilvēks, kurš dodas svarīgās darīšanās.

Steidzīgi šķērsojis pagalmu, sirmgalvis izgāja uz ielas, iesēdās trolejbusā, ilgi brauca līdz pilsētas nomalei, lad turpināja ceļu kājām, iedams pa šaurām, saules sakarsētām ieliņām, līdz beidzot nonāca pie neizskatīgas piecstāvu blokmājas, kuru bija izraibinājušas no balkoniem un palodzēm, un citiem dīvainiem dzelzs gabaliem, kuri bija iestiprināti visneiedomājamākajās vietās, tekošās rūsas straumītes.

Acīmredzot sirmgalvis pazina šo māju, bija te ciemojies, jo droši gāja uz priekšu, nevienam nejautādams ceļu. Pagājis garām trim ieejas durvīm, viņš pavēra ceturtās, uzkāpa augšējā stāvā un piezvanīja pie durvīm, kas bija apsistas ar šaurām koka līstītēm.

Viņu jau gaidīja.

—    Ā, Ivans Fjodorovičs, — nopriecājās pavecs izblīdis cilvēks pidžamas biksēs un sporta krekliņā. — Nāc iekšā, mīļais! Vienmēr priecājos tevi redzēt! Nāc iekšā…

—    Sveiks, Iļjuša, — sirmgalvis, paspiedis namatēva mīksto, mitro plaukstu, iegāja istabā.

—    Te nekas nav mainījies, — viņš, paskatījies apkārt, noteica. — Viss kā parasti.

—   Jā, jā, jā, — Iļjuša skumji apliecināja, atslīgdams krēslā. — Sēdies, Ivan… Atkorķēšu pudeli, iedzersim pa glāzītei, atcerēsimies vecos, labos laikus, kad mēs vēl kādam patikām…

—    Es ari tagad daudziem patīku, — sirmgalvis sabozās. — Tikai baidos, ka nekāda dzeršana neiznāks.

—   Kā tā? Vai sirds streiko?

—   Roka.

—   Ha! Kas tad var notikt ar roku? — Iļjuša vientiesīgi izbrīnījās, paskatīdamies uz ciemiņa rokām.

—   Dreb.

—    Lai dreb! Es neliešu tik pilnu glāzi, lai tu neizšļakstītu tās saturu. Ko?

—   Nē, es nedrīkstu, — sirmgalvis, likās, runāja par pavisam ko citu. — Roka nedrīkst drebēt, — viņš atkārtoja, bet attapies tūlīt apklusa. — Labi… Lai notiek… Kā tik nav gājis… Galvenais, lai labs iemesls atrastos.

—   Un vai iemesls ir?

—   Un tīri labs. Tad nu tā… — sirmgalvis, cenzdamies saņemties, apklusa. — Tad nu tā… Tu reiz teici, ka labprāt nopirktu manu vasarnīcu…

—    Paskaties apkārt, Ivan! — saimnieks tik plaši iepleta kailās, druknās rokas, ka pirksti gandrīz aizsniedzās līdz sienām. — Saki pats, vai tad te var dzīvot? Te pat nomirt nedrīkst, jo zārku nevarēs iznest pa dzīvokļa durvīm, apgriezties kāpņu laukumiņā, nonest lejā ; pa kāpnēm! Blakus kāpņu telpā nomira viens vecis, tu neticēsi, zārku stāvus nesa laukā… Tīrās šausmas… Bet tepat netālu nocēla ar ceļamkrānu… Iedomājies? •

—   Tu, Iļjuša, pārāk ātri esi sācis runāt par zārkiem… Labāk, lūk, ko… Ņem manu vasarnīcu.

.— Ko?!

—   Ņem, Iļjuša.

—   Bet kā tu pats?

—   Iztikšu.

—   Ņcml lavu vasarnīcu? Nemūžam! — un namatēvs, apliecinādams savu ciešo apņemšanos, pat pagriezās pret logu, it kā nevēlēdamies turpināt šo sarunu.

—    Ņem, lļjuša, ņem… Kamēr citi nav paņēmuši. Pie tevis es vismaz dažreiz varēšu paciemoties, varbūt neizdzīsi… Bet pie citiem, svešiem — nevarēšu. Vari kaut vai rīt ievākties. Tā vienalga stāv tukša. Manējie skraida pa ārzemju krāmu tirgiem, bet man ar Katju jānoņemas… Nav laika braukt uz vasarnīcu.

—   Tu ko… Nopietni? — lijušas balsī apvaldīts prieks jaucās ar klaju neizpratni.

—     Cik atceros, toreiz lika minēta arī cena… Cenas tagad cēlušās, — sirmgalvis šķietami nemanāmi pievērsās galvenajam jautājumam.

—     Kas nolicis, Ivan? Ja tev vajadzīga nauda, es iedošu… Iedošu lik, cik vajadzēs… Un ar atdošanu varēsi nesteigties… Cik tev vajag?

—   Desmit tūkstošus dolāru.

—   Jā? — lļjuša norūpējies nolieca galvu pie pleca un brīdi nenovērsa skatienu no sirmgalvja, cenzdamies uzminēt, kas slēpjas aiz ši negaidītā piedāvājuma, aiz šīs milzīgās pieprasītās naudas summas. Pārvēršot rubļos — desmitiem miljonu…

—   Nu?. — sirmgalvis viņu steidzināja. — Vai ņemsi?

—    Bet kāpēc tu prasi tieši desmit? Kāpēc ne astoņus vai vienpadsmit?

—   Esmu ar mieru ņemt arī vienpadsmit.

—   Rūpnīcu gribi pirkt?

—     Klausies uzmanīgi, lļjuša, — sirmgalvis cieši piespieda plaukstu pie galda, aicinādams namatēvu kļūt lietišķākam un nenodarboties ar minējumiem. — Man steidzīgi vajadzīga nauda. Šodien pat. Bet, lai noformētu dokumentus, būs vajadzīgi mēneši… Naudu iedosi tūlīt. Parakņāsies pa savām slēptuvēm un iedosi. Un es lūlīt pat parakstīšu jebkuru dokumentu, kuru lu man iedosi. Tā teikt, naudu esmu saņēmis, apliecinu, ka vasarnīca man vairs nepieder…

—   Ar visu zemi? — lļjuša gribēja noskaidrot visu.

—   Jā, ar zemi. Visu parakstīšu. Bel lu jau rīl sāc nesteidzīgi formēl dokumentus, izziņas, pirkšanas un pārdošanas aktus un

17 — 967 • v 257

visu citu. Es nepiekrāpšu, no saviem vārdiem neatteikšos, nekādas viltības neizdomāšu… Piekriti, Iļjuša.

—   Tu no manis kaut ko slēp, Ivan… — domīgi noteica Iļjuša. — Kaut ko slēp.

—   Protams.

—   Ko īsti?

—    Neteikšu. Tev tas nav jāzina. Tam nav nekāda sakara ar mūsu attiecībām. Es taču nejautāju, kur tu esi ņēmis desmit tūkstošus dolāru… Piekriti. Varēsi dzīvot mežā, pamosties no putnu dziesmām, divsimts metrus tālāk tek upīte, jauka, tīra upīte, kur mājo zivis un vēži… Paskaties uz sevi… Tādā svelmē jāsēž šai betona kamerā… Esi nosvīdis, noguris, par zārkiem vien runā…

—   Vai tu brauksi pie manis ciemos? — klusi pavaicāja Iļjuša, un tā bija piekrišana.

—    Kas tad man vēl cits atliek? — skumji atteica sirmgalvis. — Ja uzaicināsi, protams, braukšu.

—   Bet tavējie? Vai neiebildīs?

—   Kas viņiem ko iebilst… Vasarnīca ir mana. Un viss. Kad atgriezīsies, tu jau būsi paspējis noformēt dokumentus.

—    Tev taisnība, — Iļjuša piekrita. — Tev taisnība… Tagad, Ivan, par to cenu… Desmit tūkstoši… Tā ir ļoti liela summa.

—   Saprotu, — sirmgalvis pamāja. — Bet es tev, lūk, ko atbildēšu… Neapvainojies, Iļjuša, bet, ja tu man piedāvāsi deviņus tūkstošus deviņsimt deviņdesmit deviņus dolārus… Es atteikšos.

—    Bargi, — lijušu satrauca ne tikai pieprasītā summa, bet arī sirmgalvja uzvedība. — Tu šodien esi tāds savāds, Ivan.

—   Acīmredzot kaut ko nelabu esmu apēdis…

—   Iespējams, — Iļjuša piekrita.

—   Padomā, mīļais… Tikai ne pārāk ilgi. Man ir maz laika. Pavisam maz laika.

—   Kur tad tu tā steidzies?

—    Drīz būs jāmirst. Ja atteiksies, rīt pat ievietošu avīzē sludinājumu. Un pārdošu vasarnīcu par daudz lielāku summu. Mēs taču abi zinām, ka tā maksā vairāk par desmit tūkstošiem. To taču mēs abi zinām, vai ne tā?

Iļjuša ilgi neko neatbildēja, stenēdams staigāja pa istabu, tad aizgāja uz virtuvi padzerties un atnesa glāzi gāzēta ūdens arī sirmgalvim. Tas klusēdams izdzēra glāzi, nolika lo un turpināja sēdēt, ncstcidzinādams saimnieku pieņemt kādu lēmumu, nepierunādams un neslavēdams vasarnīcas jaukumus. Beidzot lļjuša izlēmis stingrā Solī izgāja gaileni, ilgi grabinājās pa kaut kādām kastēm, pārbīdīja smagus priekšmetus, kaut ko nomezdams zemē un atkal paceldams un pat izvilkdams no sienas dažas naglas… Un parādījās istabā ar nelielu metālisku tējas kārbiņu rokās.

—   Lūk, — viņš noteica, svarīgi nolikdams to uz galda. — Vari nepārskaitīt.

Sirmgalvis atvēra kārbiņu un ieskatījās lajā. Tur, saritināti rullīšos, atradās dolāri.

—   Tieši desmit tūkstoši, — lļjuša sacīja. Izgājis vēlreiz no istabas, viņš atgriezās ar pildspalvu un papīra loksni. — Lai notiek, kā tu teici, Ivan. Esmu ar mieru. Raksti…

* * -k

Jau atgriezdamies mājās un iegājis sava pagalmā, sirmgalvis sajuta uztraukumu. Sākumā viņš pat nesaprata, kas to lā satrauc. Kārbiņa ar naudu droši noglabāta kabatā, no lijas atvadījās draudzīgi… Bet, nogājis vēl desmit metrus, saprata, kas par lietu — tālāk, tieši viņam ceļā, stāvēja izļodzīls soliņš, uz kura sēdēja trīs puiši. Tie paši. Tā sirmgalvis tos sauca — «lie paši,» sacīja viņš Katjai, kā arī pats pie sevis.

Viņš palēnināja soli, sākdams prātot, kā ērtāk tos apiet, bel, saņēmis sevi rokās, droši turpināja ccļu. Puiši, sirmgalvi pamanījuši, saskatījās, bel no soliņa nepiecēlās un projām negāja. Stīvi, ar grūtībām kustinādams kājas un visvairāk baidīdamies paklupt, aiz kaut kā aizķerties, vecais vīrs pagāja garām soliņam un turpināja savu ceļu, pat ar muguru sajuzdams, kā viņam seko trīs acu pāri.

Un pēkšņi sirmgalvis izdzirda smieklus. Klusus, slāpētus, un tāpēc tie viņam likās vēl ņirdzīgāki. Uz soliņa, kuram las likko bija pagājis garām, smējās. Un vairs nebija svarīgi, vai kāds smējās par viņu vai vienkārši tāpat, bez īpaša iemeslā. Jebkurā gadījumā lie veco vīru aizskāra.

Viņi nedrīkstēja smieties lā klātbūtnē, par lo viņš bija pilnīgi pārliecināts.

Sirmgalvis lēni, il kā pārvarēdams locītavu stīvumu, atskatījās.

Tā arī bija, visi trīs jautri smējās.

Gludenais students ar brūnganajiem atkailinātajiem ceļgaliem, resnais tirgonis un piņņainais ar izvalbītajām acīm — tā paša pulkveža dēls, kurš, kā nojauta sirmgalvis, arī bija visu šo lielu notušējis. Pretēji savai gribai, vecais vīrs apgriezās un, pals to nemanīdams, paspēra dažus soļus tuvāk soliņam. Un apstājās — bāls, augslu paceltu galvu, jauneklīgi un reizē ļauni zalgojošām acīm.

—    Ko, vecīt, skaties? — smaidīdams apvaicājās Igors, uzmundrinoši lūkodamies uz sirmgalvi. Sak, nekautrējies, pasaki visu, kas uz sirds.

—   Nu? — arī Boriss viņu sāka steidzināt.

Vadims saprata, ka arī viņam, atbalstot draugus, kaut kas jāpasaka, turklāt gribējās izrādīt savu rakstura stingrību.

—   Tev taču cilvēki jautāja, ko skaties?

—   Cen-šos ie-gau-mēt, — lēni, pa zilbēm noteica sirmgalvis. — Uti nesajauktu ar citiem.

—    Mūs tu nesajauksi, — Vadims iesmējās, un viņa piņņainais zods pietvīka vēl sārtāks. — Mēs te vieni lādi esam!

—    Bijāt, — sirmgalvis atteica un neatskatīdamies devās uz mājām. Un nejutās vairs ne saspringts, ne neveikls.

Aiz muguras vairs neviens nesmējās.

Mājās Katja viņam uzreiz pastāstīja jaunās ziņas.

—    Bija atnākusi Valentīna Petrovna no blakus kāpņu telpas… Atceries, tu vēl viņai palīdzēji samontēt sekciju?

—    Nu? — sirmgalvis kļuva piesardzīgs. Viņš vēl pats nebija ievērojis sevī notikušās pārmaiņas — vecais vīrs piesardzīgi uzklausīja pat visnevainīgākos paziņojumus.

—    Atstāja atslēgas… Viņai uz mēnesi bija jāaizbrauc… Lūdza pieskatīt kaķi. Tikai brīdināja, lai nevienam nestāstām, ka viņas nav mājās… Citādi, teica, noteikti kāds ielauzīsies dzīvoklī. Arī par avīzēm atgādināja… Lai izņemam no pastkastītes… Es piekritu, — Katja neizpratnē uzlūkoja vectēvu. — Ko tu klusē un neko nesaki?

—   Tāpat vien, — sirmgalvis apjucis nomurmināja. — Domāju…

—   Varbūt man nevajadzēja piekrist?

—   Ko tu runā, ak Dievs… Es jau ne par lo… Iznāk, ka tur jau viss zināms, — vecā vīra vārdi izskanēja dīvaini un noslēpumaini.

—   Kur tu? — Katja nesaprata.

—   Tur, — sirmgalvis norādīja ar pirkstu uz griestiem.

—   Prokuratūrā?

—    De-bc-sīs, — pa zilbēm atbildēja vectēvs, gluži tāpat, ka nesen pie soliņa. Tikai šoreiz viņa balsī jautās smaids.

—   Ko tur zina?

—   Visu.

—   Vai tik lu nebūsi iedzēris?

—   Nācās nedaudz… Mazu glāzīti.

—   Ar ko tu kopā dzēri?

—   Biju ciemos pie lijušas.

—   Skaidrs, — Katja pamāja, acīmredzot viņai bija savi uzskati par šo cilvēku un par tām aticcībām, kādas vectēvu saistīja ar lijušu. — Vai ēdīsi?

—    Kā nu nc! Pie lijušas es tikai nedaudz iedzēru… Bet paēst atnācu uz mājām. Jā, Katja, vēl kas… — sirmgalvis jau sen gribēja pateikt šo ziņu un beidzot nolēma, ka izdevīgāka gadījuma par šo vairs nebūs. — Kā lai to pasaku… Man uz pāris dienām jāaizbrauc… Vai tu te bez manis iztiksi?

—   Viena? — Katja izbijās.

—    Un kas tad ir? Aizslēgsi visas slēdzenes, aizbīdīsi bultas, aizāķēsi āķus… Un patīkami pavadīsi laiku… Ko?

—    Nezinu, — Katja paraustīja plecus. Vectēva vārdi viņu satrauca. — Es no balkona redzēju tos riebekļus… Brīvībā izlaisti… Staigā pa pagalmu, it kā nekas nebūtu nolicis.

—   Lai staigā, — vecais vīrs klusi nomurmināja. Un, nespēdams savaldīties, piebilda: — Liii vēl pastaigā… Pagaidām. — Un tūlīt nožēloja izteiktos vārdus, norādams sevi par nesavaldību. Bel Kaija, kā likās, bija lik satraukta, ka šo «pagaidām» nemaz nebija ievērojusi.

—   Bet vai to braucienu atlikt nevar? — viņa pavaicāja.

—   Es gribētu, — vecais vīrs ievaidējās. — Tici, Katja… Daudz smagāk man liekas tevi te atstāl, nekā pašam palikt… Ja viss ritēs bez aizķeršanās, es pēc dienas būšu atpakaļ. Vai sarunāts?

—   Nu labi.. Ko lur daudz.;. Uz kurieni tu brauksi?

—   Tepat netālu, — vecais vīrs izvairījās no atbildes.

Maskavā sirmgalvis iebrauca agri no rīta.

Rokā tas nesa iepirkumu somu, kādās vasarnieki parasti pārvadā pārtiku, darba rīkus un gumijas zābakus — gadījumam, ja sāktos lietavas. Turpat blakus tiek ielikta degvīna pudele, maize un kāda piena paciņa. Tāda soma bija sirmgalvim. Un, pat ja tā nokļūtu svešās rokās, maz ticams, ka kāds zem oderes spētu atrast avīzē ielītos dolārus.

Otrā rokā, padusē, vecais vīrs turēja kopā sasieto lāpstu, kapli un grābekli. Asās metāla šķautnes bija tālredzīgi aptītas ar vecu drānas gabalu, lai ne metro, ne vilcienā kontrolieriem nerastos iebildumi, lai nesāktu klaigāt pasažieri, saskatot darba rīkos potenciālas briesmas savai dzīvībai.

Ar somu un saini rokās, sirmgalvis ne ar ko neatšķīrās no citiem noplukušiem dārzkopjiem, kuri tūkstošiem laužas iekšā vilcienos un autobusos vai pat kājām dodas pie dabas krūls, nesekmīgi cenšoties uzlabot savu personisko labklājības stāvokli un izaudzēt kaut ko ēdamu ziemai.

Ielicis somu bagāžas kamerā, bet darba rīkus paņēmis līdzi, vecais vīrs, vērīgi paskatījies apkārt, vai kāds to neizseko, izgāja uz stacijas laukuma. Tad viņš devās uz vilcienu. Pēc nepilnas stundas sirmgalvis atrādās Odincovā, Maskavas piepilsētā. Viņš zināja, ka te darbojas plašs krāmu tirgus, kur dažreiz var nopirkt visai dīvainas lietas.

Jā, mēs bieži neapzināmies savu kriminālo zināšanu plašumu. Zinām daudz, pat pārāk daudz, un katrs dzirdētais vārds, skaitlis, uzvārds, ielas vai pilsētas nosaukums uz mūžīgiem laikiem iespiežas apziņā, lai vajadzības brīdī uzliesmotu kā gaismas avīze, kādas parasti lielās pilsētās iekārtotas uz augstākajām celtnēm. Un skrien, skrien rindiņa aiz rindiņas, vilinādamas vientiesīgus cilvēkus doties uz viltus bankām un koncerniem, pārliecinot noguldīt savu naudu, lai saņemtu atpakaļ desmit reizes lielāku summu.

Protams… Gaidi vien.

Reiz televīzijas raidījumā bija pazibējusi informācija, ka Odinco- vas krāmu tirgū var bez grūtībām iegādāties… Un, lūk, vecais vīrs jau spēra kāju uz Odincovas stacijas perona.

Vērīgi skatīdamies apkārt, pārgāja pāri stacijas laukumam, pagāja garām puķu tirgotavām, garām večiņām, kuras pārdeva lētas cigaretes, maizi un degvīnu, garām melnīgsnējām skaistulēm, kuras turpat bija izkārtojušas dienvidzemju gardumus, sākot ar banāniem un beidzot ar granātāboliem.. Tālāk ciešās rindās stāvēja ukraiņi ar sviestu, tortēm, servīzēm, speķi, darba rīkiem un desām. Viņi brauca šurp bieži un jutās laimīgi, ja kāds to visu nopirka. Par vienu rubli Ukrainā jau deva četrdesmit kuponus, bet par dolāru — vairāk nekā simts tūkstošus šo pašu kuponu.

Pagājis garām tirgotājiem, sirmgalvis nokļuva krāmu tirgū. Šeit jau dominēja Turcijas, Ķīnas, Vjetnamas un citu eksotisku valstu preces, lētas, sliktas mantas ar spožām, košām firmu zīmēm, kuras iedvesa bijību parastam krievu pircējam.

Sirmgalvis nesteidzās, lēni soļoja no magnetofoniem pie ādas jakām, no paklājiem pie servīzēm, bel nekur neredzēja to, ko meklēja. Beidzot starp dažādām lupatām un krāmiem viņš uz kādas letes ieraudzīja nelielu pistoli. Tā bija nevērīgi nomesta, pa pusei nosegta ar jostām, šķiltavām un sprādzēm. Paņēmis ieroci rokās, vecais vīrs saprata, ka tā ir tikai gāzes pistole.

—    Ņem, saimniek, — viņu jautri uzrunāja puisis, kurš tieši pašreiz ēda šašliku. Turpat blakus uz letes atradās degvīna pudele, uz avīzes bija nolikti zaļumi un maize. Līdzās drūzmējās vēl vairāki cilvēki, te atnākdami, te aiziedami, kaut ko savā starpā apspriezdami un dažbrīd sastrīdēdamies.

—   Švaks šaujamais, — sirmgalvis nicīgi nometa pistoli atpakaļ.

—    Šito tu uzskati par švaku?! — pārdevējs gandrīz aizrijās. Viņš bija ģērbies melnā, spīdīga auduma sporta tērpā, uz kura visneiedomājamākajās vietās bija uzšūtas aveņkrāsas, dzeltenas un koši zaļas svīlras. — Ko lad tev vajag? Lielgabalu?

—  Lielgabalu, — klusi atteica sirmgalvis. — Tieši to man arī vajag.

—   Nu, lu gan, saimniek!

—    Kas ar tiem cilvēkiem lagad notiek, nesaprotu, — piebilda otrs pārdevējs, kurš arī turēja rokā iesmu. — Ar vienu kāju jau kapā, bet viņam vēl vajag lielgabalu…

—   Kurš nu ar vienu, bet kurš jau ar abām… Nebāz savu degunu, kur nevajag, — sirmgalvis atcirta, pal nemanīdams," ka iesācis runāt daudz rupjākā, izaicinošākā tonī. Nez kāpēc viņš bija pārliecināts, ka tā viņu ātrāk sapratīs, noticēs, neapšaubīs nodomus un neuzdos liekus jautājumus. Jā, rupjība mūsdienās rada lielāku paļāvību nekā pieklājība un labas manieres — aiz tām vienmēr slēpjas gļēvums vai pat slēpta nodevība.

Un sirmgalvis devās tālāk, uzmanīgi apskatīdams tirgotavas, kur lielās kaudzēs bija sakrauti dažādi nieki — parfimērijas komplekti, matadatas, jostas, kasetes. Divās vietās viņš ieraudzīja uz mīkstiem spilventiņiem novietotas ļoli iespaidīgas pistoles — gāzes, pneimatiskās, lielas un mazas, itāļu, vācu un amerikāņu. Bet nekāda saruna ar pārdevējiem neiznāca. Tikko sirmgalvis uzdeva kādu nopietnāku jautājumu, viņu vienkārši sāka ignorēt, noturēdami par jebkuru citu, tikai ne to, kas viņš bija īstenībā.

Jau ejot ārā no tirgus, kad vecais vīrs bija nolēmis vēl ielūkoties saimniecības preču veikalā, viņš sajuta, ka kāds piesardzīgi satver tā elkoni. Atskatījies sirmgalvis ieraudzīja puisi raibajā sporta tērpā.

—   Tēvs, — šī uzruna bija daudz bijīgāka, nekā frivolais «saimniek!», — paiesim uz brīdi malā, — un puisis, satvēris veco vīru aiz rokas, aizvilka to pie dzelzs žoga, kas norobežoja tirgus teritoriju. Tas bija nokārts ar vējjakām, mēteļiem un dažādām sieviešu lupatām, kas bija atvestas no sazin kādām zemēm, un izskatījās visai dīvains. — Tēvs, — jau kuro reizi atkārtoja puisis, bailīgi skatīdamies apkārt un neuzdrošinādamies pateikt kaut ko vairāk.

—   Nu, runā taču! Neviens uz mums neskatās, neviens mūs nenoklausās. Vai tiešām tu vēl neesi sapratis, ka esmu atnācis viens?

—   Nerunāsim par manu saprašanu… Tu ieminējies par šaujamo?

—   Tu pats ieminies, — sirmgalvis skarbi atcirta. — Es jautāju. Un arī tagad skaidri atbildu… Man vajadzīgs šaujamais.

—   Vai nauda ir?

—   Ja nebūtu, tad neprasītu.

—   Ejam.

—   Ejam, — sirmgalvis piekrita. — Bet uzreiz brīdinu, ka naudas līdzi man nav.

—   Kur tad tā ir? — puisis atskatījās.

—   Kādā drošā vietā.

—   Ko tad tu man galvu jauc?

—   Es nejaucu… Naudu dabūsi šodien pat… Nebīsties.

—   Te, tēvs, būs runa par krietnu žūksni.

—   Zinu.

—   Skaties, lai vēlāk neiznāk… 264

—   Tu labāk rādi prcci! Tagad lādi dīvaini laiki… Aizvedīsi aiz stūra, bet tur jau tavi drauģeļi mūs gaidīs, šašliku cienītāji… Paņems manus zaļos, čaukstošos, iesitīs pa pakausi, pa degunu, iespers ar celi pa pēcpusi… Labākajā gadījumā… Un ķer nu vēju laukā! Ko? — sirmgalvis iesmējās.

—    Tā arī gadās, — puisis neiebilda. — Vai asti sev līdzi neesi atvedis?

—   Vai tad esi redzējis miličus manā vecumā?

—   Ko ar jums var zināt… Lūk, šeit, — puisis norādīja uz šaurām dzelzs kāpnītēm, kas bija pieslietas pie mašīnas nosegtās kravas kastes. Pieturēdamies pie koka borta, vecais vīrs uzkāpa augšā un negaidīti atradās nelielā istabiņā uz riteņiem. Te bija daudz kārbu, celofāna maisu un kastu. Pie pašas kabīnes uz saliekamiem soliņiem sēdēja divi vīrieši. Vienam bija mugurā džinsi un gaišzils krekls, otram — armijas formas tērps. Saulē sakarsusi telpa bija smacīga, elpot bija grūti, bet to, liekas, neviens pat nemanīja. Puisis raibajā sporta kostīmā uzkāpa pakaļ sirmgalvim, uzvilka augšā kāpnes un aizvilka brezenta pārklāju. Un visi pēkšņi bija pilnībā nošķirli no tirgus burzmas un ziņkārīgajiem skatieniem.

Sirmgalvis, paskatījies apkārt, nolika stūrī darba rīkus. Mašīnā sēdošie uzmeta ironisku skalienu viņa lāpstai, kaplim un grābeklim.

—  Es skatos, tēvs, ka tev lādas vispusīgas intereses, — noteica puisis formas lērpā. — Lāpsta, grābeklis… Kam tev tas viss vajadzīgs?

—   Vajadzīgs.

—   Nu labi… Sēdies, — puisis piestūma sirmgalvim tuvāk koka kasli. — Es klausos.

Vecais vīrs nesteidzās sāki runāt. Paskatījies apkārt, pārliecinājās, ka viņa pavadonis sēž pie pašas ieejas, laiku pa laikam atbīdīdams brezenta aizkaru un palūkodamies ārā. Kravas kastē bija patumšs un tikai tad, kad brezents paslīdēja sānis, kļuva nedaudz gaišāks.

—   Nu? — veco vīru mudināja trešais puisis, kurš bija ģērbies džinsos.

—     Kas par nu? Es visu jau pateicu. Man vairs nav, ko piebilst.

—  To tu viņam teici, — formas tērpā ģērbtais pamāja uz ieejas pusi. — Bet tagad es gribu uzzināt, ko lu meklē.

—   Nu… Ja tu tā visu pavērs… Varu pastāstīt vēlreiz… Vajadzīga šautene ar optisko tēmēkli.

—   Oho! Bet viņš teica, ka tev vajadzīga pistole. Kā to lai saprot?

—   Es to neesmu teicis. Tikai sacīju, ka meklēju šaujamo… Bet tā spēlīte, kas gulēja uz letes, man nav vajadzīga. Tāda bija saruna.

—    Bet ja es tūlīt tevi nodošu kriminālizmeklēšanai? Ko tad tu teiksi?

—    Diez vai varēšu jūs aizkavēt to izdarīt… Jūs esat trīs, visi daudz jaunāki par mani… Nododiet.

—   Tātad nebaidies?

—    Manā biogrāfijā nekā slēpjama nav… Pagaidām. Par domām jau vēl nevienu netiesā.

—   Maldies, tēvs. Izplānots noziegums tiek pielīdzināts jau izdarītam. Par to liesā un piespriež pieklājīgus termiņus, — apliecināja puisis formas tērpā. Likās, ka tieši viņš te bija galvenais.

—   To es nezināju. Ņemšu vērā, — vecais vīrs atbildēja.

—   Tev taču patronas arī būs vajadzīgas?

—   Noteikti.

—   Vai daudz?

—   Vismaz desmit.

—   Kāpēc?

—   Zāle jāpļauj.

—   Ahā… Tātad tu esi vasarnieks?

—   Iznāk, ka vasarnieks, — sirmgalvis pamāja uz sava dārza inventāra pusi.

—   Labi… Iepazīsimies. Kā lai tevi godā?

—    Tu mani nosauci par tēvu… Tā lai arī paliek! Sauc vien tāpat.

—    Tu nu gan esi gudrs! — džinsos ģērbtais puisis sajūsminājās. — Kādas atbildes! Vai jaunībā strādāji milicijā?

—   Nē, biju mehāniķis. Smalkmehāniķis.

—   Skaidrs, tad jau šauteni pratīsi izjaukt.

—   Sākumā man palīdzēsiet… Aiziesim uz niežu, nedaudz pašausim… Protams, to visu ierakstiet manā rēķinā.

—   Ak kungs! Puiši! Uz kā mēs esam uzrāvušies? Tas taču īsts profesionālis! — formā tērptais puisis iesaucās. — Saki, tēvs, godīgi, tevi kāds iedzinis strupceļā?

—   Jā, — sirmgalvis piekrītoši pamāja.

—   Vai tad likumīgā vara nepalīdz?

—   Nav jau… likumīgās varas. Bija, bet pazuda. Augstos krēslos nejēgas sasēdušies…

—    Piedāvā naudu… Šautene tev arī dārgi izmaksās… Par šo naudu tu jebkuru prokuroru vari nopirkt.

—   Nē, puiši… Šoreiz tas neies cauri. Viņš jau ir uzpirkts.

—   Ā, tad jau cita lieta. Ar uzpirktu cilvēku nav viegli runāt, to arī es esmu sapratis… Bet tomēr iepazīsimies, — puisis formas tērpā uzmeta ašu skatienu saviem palīgiem. — Mani vari saukt par Sergeju, tas, kurš tevi šurp atveda, ir Gēna, bet viņš, — puisis pamāja uz džinsos tērpto. — Kā lai tevi nosauc… Pat nezinu, ko teikt… Vai gribi būt Vadims?

—   Nē, labāk citu vārdu, — vecais vīrs ātri iebilda. — Man ar vienu Vadimu vēl visi rēķini nav nokārtoti.

—  Nu labi… Tad sauc viņu par Sašu. Vai nevienam nav iebildumu?

Iestājās klusums. Pirmais iepazīšanās posms noslēdzās, bija jāķeras pie lietas, un visi telpā esošie klusībā prātoja, kā izvairīties no iespējamās krāpšanas.

—   Kaut kas man tevī, tēvs, patīk, — ierunājās Saša, kurš līdz šim vēl nebija pateicis nevienu vārdu. — Tevī ir kaut kas tāds… Tu tomēr izskaties pēc strupceļā iedzīta cilvēka… Es tev ticil.

—   Paldies, — vecais vīrs nolieca galvu.

—    Bet redzi, kas par lietu… Iznāk, ka mēs tev uzticamies daudz vairāk nekā tu mums… Esam tev parādījuši savu bāzi, ja tā varētu teikt…

—    Pagaidi, Saša, — sirmgalvis brīdinoši pacēla roku. — Nevajag man stāstīt muļķības. Ja es patiešām būtu okšķeris vai kā nu jūs to saucat… Tad jau šī bāze liek novērota. Esmu iekāpis jūsu mašīnā, sēžu te un pļāpāju…

—   Bet ja mēs tevi pārmeklētu? — Saša nerimās. — Vai lev ir līdzi kādi dokumenti.

—   Nē. Visas kabatas iztīrīju. Tikai viens tūkstotis, vilciena biļetei… Es taču neesmu vietējais, nedzīvoju ne Odincovā, ne Maskavā… Izdarīšu, kas darāms, un tūlīt pat došos atpakaļ.

—    Uz kurieni? — Sergejs smaidot pajautāja, nemaz necerēdams saņemt atbildi.

—   Uz mājām, — sirmgalvis atbildēja.

—   Tas jau skan labāk, — Gena noteica, uz bridi pārtraukdams apkārtnes novērošanu. Tas man patīk. Cik cilvēku zina, ka tu tc esi? Ka tagad atrodies mūsu mašīnā?

—   Zina, — sirmgalvis neielaidās garākos paskaidrojumos.

—  Tas jau ir slikli, — Sergejs noteica, uzlūkodams viņu caur pieri.

—   Nē, gluži otrādi, — vecais vīrs iebilda. — Man taču arī bija jānodrošinās. Tirgū man sekoja kāds cilvēks… Mans cilvēks. Un viņš redzēja, kā es tc ieeju. Paši zināt, ka tagad cilvēki pazūd, neatstājot pēdas…

—    Profesionālis, — Sergejs bijīgi novilka. — Ar tevi, tēvs, nevar jokus dzīt.

—   Un nevajag arī.

—   Pieci tūkstoši dolāru, — Sergejs noteica, it kā vienkārši turpinot sarunu.

Sirmgalvis sarauca uzacis un labu brīdi klusēdams vēroja Sergeju. Viņu apmierināja nosauktā cena, bet tikpat labi tas saprata, ka derētu pakaulēties, samazināt pieprasīto summu vismaz par tūkstoti. Un tai pašā laikā vecais vīrs zināja, ka šādā situācijā kaulēšanās tiktu uzskatīta par klaju bezkaunību.

—    Ar visām patronām, — viņš piebilda, atrazdams, viņaprāt, vislabāko risinājumu.

—    Kas par slilu! — iesaucās puisis, kurš dežurēja pie ieejas, Gena, kā viņu dēvēja pārējie.

—   Uii notiek, — Sergejs nopietni atteica.

—   Un vai pašaut arī atļausiet?

—    Protams. Bet ne jau mežā, kā tu gribēji… Sameklēsim citu vietu. Bet tu, tēvs, nemaz neizskaties pēc tāda, kam kabatā tik liels naudas žūksnis… Saki godīgi, kur ņēmi lik daudz dolāru?

—   Nācās šo to pārdot.

—  Jā, pārdot… Ko lad tu varēji pārdot? Veco mēteli, bērnu riteni?

—   Gandrīz uzminēji.

—    Ko vēl… Pārdot tu varēji dzīvokli, vasarnīcu, mašīnu… Lai gan, par mašīnu neviens lik daudz nemaksās. Un kāda nu tev varēja būt mašīna… «Pobeda», «zaporožecs»?

—   Kaut ko jau pārdevu, — sirmgalvis atteica, saprazdams, ka, visu izstāstīdams, atstātu liekus pierādījumus.

Sergejs smaidot pārlaida vecajam vīram vērtējošu skatienu. Vecas, bet spodras kurpes, apvalkātas bikses, žaketei izdiluši elkoņi, rokas mezglainas, ar pietūkušām locītavām.

—   Cik tev gadu, tēvs? Vai septiņdesmit jau ir?

—   Nē.

—   Bet sešdesmit?

—   Būs.

—    Nu ko, puiši, — Sergejs saskatījās ar draugiem, — vai palīdzēsim cilvēkam? Šķiet, šoreiz mums darīšana ar īstu vīrieti… Kādus tik bieži nemaz negadās sastapt… — un viņš draudzīgi papliķēja sirmgalvja muguru. — Pasaki vismaz, kas ar tevi īsti atgadījies?

Sirmgalvis, paskatījies uz Sergeju, nodūra acis, sajuzdams, ka atkal var zaudēt pašsavaldību. Tagad, kad bija beigusies saspringtā saruna, kuras laikā katrs neuzmanīgs vārds varēja radīt neparedzamas sekas un kuru viņš tomēr bija godam izturējis, vecais vīrs juta, ka spēki izsīkuši. Un Sergeja jautrā, paviršā līdzjūtība tam atkal atsauca atmiņā dzimto pilsētu, pārciestās sāpes un pazemojumus. Vajadzēja gluži nepazīstamam puisim, kuru viņš redzēja pirmo un varbūt ari pēdējo reizi mūžā, pateikt dažus līdzjūtīgus vārdus, un acīs atkal sariesās asaras. Sirmgalvis, noliecis galvu, plaukstām aizsedza acis.

—   Izvaroja, — viņš tikko dzirdami nočukstēja. — Trijatā…

—   Vai meitu? — Sergejs sabozies pavaicāja.

—   Mazmeitiņu.

—   Un ko milicija?

—   Palaida brīvībā… Sacīja, ka viņa labprātīgi… Tā sakot, pašai gribējās… Es nevaru… Nevaru, puiši… Tikko par to sāku runāt, tikko atceros… Nevaru…

Asaras, izspraukušās sirmgalvim caur pirkstiem, krita uz grīdas kartona. Tūlīt pat iesūkušās segumā, tās atgādināja ,mazus, melnus ložu caurumus. Un puiši, nespēdami atraut skatienu no šiem tumšajiem punktiem, neuzdrošinājās pārtraukt klusumu.

—    Viss, — sirmgalvis beidzot saņēmās. — Tas ir slikti, ka pēdējā laikā esmu kļuvis tik raudulīgs… Senāk nekad neraudāju, bet tagad asaras līst, pašas no sevis… Viss, — viņš ar plaukstu noslaucīja vaigus, pasmaidīja, samirkšķināja plakstus, il kā notrausdams pēdējās asaru paliekas. — Kā lad būs, vai darījums iznāks vai neiznāks?

—   Nezinu, tēvs, kā būs ar tavu darījumu, bet no mūsu puses viss būs vislabākajā kārtībā. Tad nu klausies uzmanīgi… Tagad iesi uz staciju. Sēdīsies vilcienā, kas brauks uz Maskavu. Otrajā pieturā, Trehgorkā, kāpsi laukā. Pāri Minskas šosejai ieraudzīsi stiepjamies paceļamo tiltu. Zem tā gaidi. Tur sabērtas smilšu kaudzes, varēsi pasēdēt un atpūsties. Ilgi jau nebūs jāgaida. Piebrauks «žigulis». Zaļā krāsā. Pie stūres sēdēs viņš, — Sergejs norādīja uz Genu. — Aizmugurē ieraudzīsi Sašu. Viņš tev aizsies acis un tad dosieties ceļā. Ceļš nebūs ilgs, brauksiet tikai pusstundu. Aizvedīs tevi, parādīs preci. Pagrabā varēsi nedaudz pavingrināties. Ja prece iepatiksies, varēsi to uzreiz ņemt līdzi. Un tad brauksiet pēc naudas. Kur tu to paslēpi? Laikam jau stacijā?

—   Kā lu to zini? — sirmgalvis pajautāja.

—   Bagāžas glabāšanas kamerā?

Vecais vīrs klusēja, nezinādams, ko lai atbild uz lik pareizu minējumu.

—    Pa1s taču teici, ka esi atbraucis no tālienes, — Sergejs pavīpsnāja. — Un kur tad tu varēji paslēpt savu koferi vai mugursomu? Protams, bagāžas glabāšanas kamerā… Nu labi… Vai sarunāts?

—   Šķiet, ka jā…

—   Vai ir vēl kādi jautājumi?

—   Viens… Kāds ir tēmēšanas tālums?

—    Paskat tik! — Gena iesaucās. — Malacis… Nav ko piebilst. Tad nu klausies, nedaudz pavingrinoties un, ja rokas netrīcēs, var mierīgi no piecsimt metru attāluma Irāpīl sērkociņu kastītei. Vai tas tevi apmierina?

—   Pilnībā.

—   Tad viss skaidrs, — Sergejs uzsita plaukslas uz ceļgaliem. — Beidzam sarunas. Tagad kāp ārā no mašīnas un uzreiz uz staciju. Aiziesi uz Maskavas peronu. Tikai, paskaties sarakstā, kurš vilciens pietur Trehgorkā. Visi tur nemaz neapstājas.

—   Skaidrs, — sirmgalvis, pacēlis roku sveicienam, paķēra- savu nesamo un uzmanīgi nokāpa pa metāla kāpnītēm. Liii neradītu liekas aizdomas, viņš nealskalīdamics uzreiz devās uz staciju. Izspraucies cauri pūlim, vecais vīrs beidzot nonāca pie nelielā Odincovas stacijas laukuma. Viņš atkal jutās mierīgs. Nesenais vājuma brīdis bija izzudis, neatstājot nekādas pēdas. Sirmgalvis likai pie sevis nodomāju, ka tā izlaisties nevar. Jāsaņem sevi stingrāk rokās, jo nākotnē gaidāmi jauni, nezināmi un bīstami pārsteigumi. Jāpārdomā katrs solis, katrs vārds. Un visu tikai ar vēsu prātu, — sirmgalvis

savu domu nobeidza gandrīz skaļā balsī.

* * *

Izkāpis uz kokiem noaugušā perona, vecais vīrs paskatījās apkārt. Tūlīt aiz žoga zaļoja mežs, cauri lapotnei bija saskatāmas mazas mājiņas. Pirmā ceļā sastaptā meitene, kuru viņš uzrunāja, parādīja tam dzelzsbetona tiltu, kas stiepās pāri ne tikai Minskas šosejai, bet arī dzelzceļam. Sirmgalvis, izvēlējies taisnāko ceļu cauri krūmājam, jau pēc pāris minūtēm nonāca norunātajā vietā. Kā jau puiši bija brīdinājuši, zem tilta pacēlās smilšu kaudzes — vai nu te kāds gatavojās celtniecības darbiem, vai tās bija palikušas no senākiem laikiem. Uz vienas no šīm kaudzēm, saules pusē, pavērsis seju pret šoseju, arī vecais vīrs iekārtojās.

Pagāja pusstunda, bet neviens nebrauca, tāpēc sirmgalvis varēja mierīgi un nesteidzīgi pārdomāt visus šīrīta notikumus. Viņš sāka nožēlot savu nesavaldību un pļāpību. Vecais vīrs saprata, ka pat šie nedaudzie vārdi atklājuši tik daudz, ka puiši bez grūtībām varētu sadzīt viņam pēdas. Papētīs kādā informācijas centrā visu pēdējā laikā izvaroto sarakstus, salīdzinās, noprccizēs un piezvanīs…

Un tad tik sāksies! Atnāciet, lūdzu, cienījamais Ivan Fjodoro- vič… Atļaujiet uzdot jums dažus jautājumus… Kad pēdējo reizi bijāt mūsu dzimtenes galvaspilsētā Maskavā? Kādas darīšanas jums bija kārtojamas Odincovā?

Un tā tālāk.

Sirmgalvis, īgni nokrekšķējies, vairākas reizes sparīgi uzsita plaukstu uz ceļgala, sasizdams pirkstu kauliņus. Viņš jutās vārgs un nespēcīgs, it kā bezjēdzīgās žēlabas un asaras būtu tam laupījušas pēdējos spēkus un cīņas sparu.

Bet, n<f otras puses, sirmgalvis skaidri apzinājās, ka viņa negaidītās raudas smacīgajā mašīnas kravas kastē, pustumsā, viņam ne tikai palīdzēja, bet pat glāba no bezcerīgas situācijas. Tikai, ieraudzījuši vecā vīra neviltotās bēdas, ieroču tirgotāji noticēja viņam, atsakoties no saviem ļaunajiem un viltīgajiem nodomiem, protams, ja tādi tiem bija. Sirmgalvis tobrīd izskatījās lik vārgs, bezpalīdzīgs un izmisis, ka zuda jebkāds iemesls bailēm un piesardzībai.

—    Kas zina, kas zina, — vecais vīrs klusi murmināja, sēdēdams uz saulē sakarsušās smilšu kaudzes un vērodams garām braucošās mašīnas. To bija tik daudz un visas tik dažādas, agrāk neredzētas.

Jā, 1994. gadā pa Mi riskas šoseju Maskavas virzienā galvenokārt drāzās tikai ārzemju marku mašīnas, košas, jaudīgas, ar neierasti veidotām virsbūvēm. Tieši pa šo ceļu platā straumē plūda lietotās, nedaudz pielabotās, bet joprojām braukšanai derīgās mašīnas. Eiropa labprāt augstprātīgā iecietībā, lai neteiktu nicībā, iepludināja Krievijā šos vecos dzelžus, atbrīvodama savus ceļus jaunām, labāk konstruētām un izsmalcinātākām mašīnām.

—   Kas zina, kas zina, — sirmgalvis turpināja murmināt, kaunēdamies par savu acumirklīgo vājumu. — Bet, no otras puses, atklātība nav nekas apkaunojošs. Dažkārt lā var būt nevietā, un las arī ir vissliktākais, kas ar to var gadīties… Atklātība — varens, nezūdošs spēks, kurš nekad bez jēgas neaizplūst visuma tālēs… Dažreiz tā ir pāragra un tāpēc šķiet nevietā. Bet mana šīsdienas nesavaldība… Kas zina, varbūt lieši tā mani glāba, varbūt, tieši pateicoties tai, man izdosies kaut ko izdarīt…

Iegrimis domās, vecais vīrs zīmēja smiltīs dīvainas figūras, tāpēc tikai pēc brīža pievērsa uzmanību uzstājīgajiem signāliem, kuri at- plūda no šosejas puses. Pacēlis galvu, viņš ceļa malā ieraudzīja necila izskata «žiguli» zaļā krāsā. Pa logu bija izliecies viņa jaunais paziņa, puisis raibajā sporta tērpā, kurš šodien tika nosaukts par Gēnu.

—    Par ko, tēvs, aizdomājies? — viņš jautri pavaicāja, kad sirmgalvis iekārtojās uz aizmugures sēdekļa blakus otram puisim, Sašam, kurš valkāja džinsus un gaišzilo kreklu.

—   Kā par ko… Par gaidāmo ražu, — nesatricināmā mierā atbildēja vecais vīrs.

—   Tu esi malacis! — puiši iesmējās, un «žigulis» strauji uzņēma ātrumu.

—   Bcl tagad, tēvs, atvaino, bet cs aizsegšu tavas skaidrās acis, — Saša sacīja. Viņš paņēma aizmugurē nolikto melna zīda šalli un stingri aizsēja vecā vīra acis. Tas arī nepretojās, saprazdams, ka piedalās riskantā un nelikumīgā pasākumā, tāpēc viņa paša interesēs ir saglabāt iespējami lielāku neziņu. — Vai nespiež? — Saša gādīgi apvaicājās.

—   Nekas… Pacietīšu.

—   Tad labi. Patīkami sarunāties ar saprotošu cilvēku.

Uzmanīgi ieklausījies, sirmgalvis saprata, ka viņi nobraukuši no

šosejas — mašīnu vienmērīgā dūkoņa, kas piecpadsmit minūtes skanēja tepat blakus, sāka attālināties, līdz pavisam izzuda. Ari žigulis sāka kratīties pa bedrēm. Tas nozīmēja, ka viņi nogriezušies uz grantētā ceļa. Vēl pēc dažām minūtēm sirmgalvim nāsīs iesitās siena smarža — mašīna brauca pa lauku ceļu. Kaut kur netālu iedziedājās gailis, iemavās govs.

—   Vai dzirdi, tēvs, kā dzīvnieki mūs nodod? — Saša iesmējās.

—   Ar dzīvniekiem man vienmēr bijušas labas attiecības, — arī sirmgalvis pasmaidīja. — Tikai ar cilvēkiem tā pagrūtāk… Lai gan viņu balsis ir daudz klusākas.

—    Vari pieskaitīt mūs dzīvniekiem, — šoferis noteica. — Ar mums tu sapratīsies.

—   Dievs dod, — vecais vīrs piebilda.

—   Vai tad tu par to šaubies?

—   Protams.

—   Kāpēc?

—   Es vienmēr visu apšaubu.

—   Pareizi dari, — Saša piekrita. — Bet tu sevi nedaudz nodevi, tēvs… Vai zini, kā?

—   Zinu. Un nožēloju. Vairāk tā nedarīšu.

Sirmgalvim sejā iesitās spēcīga gaisa straume, un viņš saprata, ka mašīna, izbraukusi cauri ciematam, atkal nonākusi uz šosejas un strauji uzņēmusi ātrumu.

—   Esam gandrīz galā, — Saša sacīja.

•— Zinu, — vecais vīrs atbildēja.

—   Kā tā, tēvs?

—   Sergejs taču teica, ka jābrauc būs apmēram pusstundu… Bcl pusstunda jau pagājusi… Tātad drīz būsim galā.

18 — 967 . v 273

—   Es skalos, ka, ar levi runājot, arī jāuzmanās.

—   Nc tikai ar mani… Tagad nevienam nevar pilnībā uzticēties.

Visbeidzot, tik strauji pagriezusies, ka sirmgalvis atsitās pret

durvīm, mašīna apstājās.

Neko neredzēdams, vecais vīrs neviļus ieklausījās apkārtējās skaņās. Bērnu balsis, garāmbraucošas mašīnas troksnis, visticamāk, ka las bija liels kravas auto, tālāk vesera dunoņa, šķita, kaut kur sit pāļus.

Tā kā ārā neviens viņam kāpt nelika, sirmgalvis pacietīgi palika sēžam, pat nemēģinādams noraisīt apsēju un atvērt durvis. Vai nu apkārt bija par daudz liecinieku, vai viņi kādu gaidīja…

—    Iesim, tēvs, — Saša beidzot ierunājās un, atvēris durvis, vieglītēm aizvilka veco vīru sev līdzi. — Uzmanīgi, kāpnes, — puisis brīdināja. — Tagad uz leju…

Izpletis rokas, sirmgalvis sataustīja ķieģeļu sienas, lad pirksti pieskārās metāla plāksnei, — tā aizslīdēja sānis, un viņš saprata, ka lās bijušas durvis. «Viss skaidrs,» vecais vīrs nodomāja. «Kāpjam pagrabā… Šādos pagrabos parasti liek iekārtotas santehniķu darbnīcas, dzertuves vai publiskie nami…»

Sejā iesitās dzestrs, mitrs gaiss. Tātad viņi tiešām atradās pagrabā. Āra trokšņi kļuva aizvien klusāki, līdz izdzisa pavisam, acīmredzot kāds bija aizvēris durvis. Tika atbultētas, kā likās pēc skaņas, vēl vienas, likai lielākas. Un likai lad viens no puišiem atsēja sirmgalvim acis.

Viņš piesardzīgi paskatījās apkārt.

Tas tiešām bija pagrabs. Betona bloki, stūrī samestas saliekamās gultas, veci krēsli, galdi bez kājām, pakaramie — viss tas, kas šīs mājas iedzīvotājiem vairs nebija vajadzīgs.

Tālāk sirmgalvis ieraudzīja vēl vienas durvis, arī apsistas ar metāla loksnēm un nokrāsotas sarkanā krāsā. Tām priekšā bija milzīga piekaramā atslēga, kura uzreiz brīdināja neizrādīt pārāk lielu ziņkārību.

Gena izņēma no raibo bikšu kabatas milzīgu atslēgu, ielika to slēdzenē un, aprūsējušajā m detaļam spalgi čirkstot, to pagrieza. Spēcīgi parāvis rokturi, viņš atvēra durvis un iegāja elles tumsībā. Sataustījis neredzamo slēdzi, lo nospieda, un telpā uzmirgoja vairākas blāvi dzeltenīgas spuldzītes.

—    Ej iekšā, lēvs, — Saša viņu pastūma uz durvju pusi. — Esam klāt… Tu taču pats gribēji te nokļūt…

—   Jā? — sirmgalvis izbrīnījās. — Es domāju, ka mežā būtu ērtāk…

—   Mums ērtāk šeit, — Saša piebilda.

Sirmgalvis paspēra pāris soļu uz priekšu, un durvis aiz viņa aizvērās. Smagā bulta tik skaļi aizcirtās, ka likās, izkļūt no šejienes vairs nav ne mazāko cerību. Sienas bija būvētas no betona blokiem un samūrētas ar ķieģeļiem. Paskatījies uzmanīgāk, vecais vīrs ieraudzīja sametinātus metāla plauktus, uz kuriem rindojās dažādi dzelzs gabali, tualetes podi un izlietnes. Parasta santehniķu valstība. Pie tālākās sienas bija novietots no neēvelētiem dēļiem sanaglots galds, kuram blakus blāvi spīguļoja vecs, grezns ar bronzu apzeltīts krēsls. Tas izskatījās tik saskrambāts un izļodzīts, ka sirmgalvis skaidri saprata — atvests no atkritumu izgāztuves.

—   Sēdies, tēvs, — Gena aicināja. — Šai krēslā kādreiz ģenerālis sēdēja, pie kamīna sildījās…

—   Paldies, — sirmgalvis, atspiedies pret roku balstiem, uzmanīgi apsēdās.

Abi puiši pazuda aiz stūra tumsā, un ari tur pēc brīža iedegās neliela, blāva spuldzīte. Atskanēja neskaidri čuksti, vecajam vīram pat likās, ka izcēlies strīds, un klusinātie vārdi zem pagraba velvēm pēkšņi šķila ļauni un biedējoši. Bcl sirmgalvis neizbijās. Visas nepatikšanas, kādas le viņam varēja gadīties, nobālēja lo briesmu priekšā, kādas lo gaidīja mājās. Lūk, tur patiešām notiks kaut kas briesmīgs.

Atskatījies sirmgalvis ieraudzīja, ka kāds tumsā nāk uz viņa pusi. Mirguļojošās, daudzkrāsainās svītras liecināja, ka tas ir Gena. Kad puisis pienāca tuvāk, vecais vīrs ieraudzīja tam rokās garenu, eļļainā papīrā ievīstītu priekšmetu. Gena neapstājoties sāka lo atlīt un, nonācis līdz sirmgalvim, šo darbu jau bija pabeidzis. Viņa rokās melnēja neliela šautene ar optiskā tēmēkļa caurulīti. Spuldzes blāvajā gaismā draudīgi nodzalkstīja tēmēkļa violetais slikls. Sirmgalvis uzmanīgi, abām rokām, satvēra šauteni, tār izrādījās daudz smagāka, nekā viņš bija domājis. Pārlaizdams roku pār vēso stobru un laidni, aptaustīdams tēmēkli, sirmgalvis tīksminājās par ieroci un reizē centās pie tā pierast. Tieši tāpat viņš laikam noglāstītu zirga izliekto kaklu, cenzdamies to pieradināt, lā pabužinā- lu kucēna skaustu, bērna galviņu… Maigi, uzmanīgi, bet jau izjuzdams saimnieka atbildību.

—    Nu, kā patīk šaujamais, tēvs? — Cena pavaicāja. — Vai labs?

—   Tā nekas… Bet kāda ir… viņas tautība?

—    Itāliete. Paskat, cik melnīgsnēja. — Vai tev jaunībā patika brunetes?

—   Man arī tagad viņas patīk…

—   Skat, kāds! — Gena sajūsminājās.

—   Un blondīnes ne mazāk, — sirmgalvis vēl piebilda.

—   Bet vai tu viņām arī patīc?

—    To es vēl līdz galam neesmu noskaidrojis, — vecais vīrs centās izbeigt nenopietno sarunu. Viņš pēkšņi saprata, ka likai tagad, paņemdams rokās šauteni, tā īsti apjautis, ko nolēmis darīt. Sirmgalvis ieklausījās sevī, cenzdamies saklausīt bailes, šaubas un mulsumu… Pār muguru pārskrēja sīkas trīsas, uz brīdi aizrāvās elpa, krūtīs straujāk iepukslējās sirds. Bel baiļu nebija. Likās, viss noliek lā, kā tam jānotiek. Pie tam viņam vēl būs pietiekami daudz laika visu pārdomāt, apsvērt un pal atteikties no iecerētā, ja tas pēkšņi liksies pareizāk. Roka stingri turēja ieroci, pirksti mierīgi slīdēja pār nepazīstamajiem izliekumiem, kuri strauji un neatgriezeniski pārtrauca sirmgalvja ierasto dzīves ritmu, iesviežot viņu trauksmainu un skaudru notikumu virpulī…

—    Klausies, tēvs, — no tumsas atskanēja Sašas balss — viņš bija ērti iekārtojies uz kādas kastes, un puskrēslā vīdēja tikai lā seja un uz ceļiem dusošās plaukstas. — Varbūt tev vajadzīga palīdzība?

—   Kāda palīdzība? — sirmgalvis pacēla galvu.

—    Nu, kā… Piemet vēl tikpat, un mēs paši tiksim galā ar taviem klientiem… Cik viņu ir? Tu teici, trīs? Ar visiem tiksim galā. Pusotrs tūkstotis par katru… Tas nav pārāk dārgi. Cilvēki maksā arī lielākas summas…

—   Tiešām maksā?

—   Ar lielāko prieku.

Sirmgalvis brīdi klusēja, neatraudams skatienu no šautenes, kura joprojām atradās tam uz ceļiem, noglāstīja stobru, sajuzdams plāno eļļas kārtiņu un nopriecādamies par ieroča neskartību un saprātīgi un droši veidotajām līnijām. Būdams pieredzējis smalkmchāniķis, viņš uzreiz sajuta, ka šautenes konstrukcija ir nevainojama, nekas te nebija lieks vai uzlabojams…

—    Nē, — viņš beidzot atteica un, lai izskatītos pārliecinošāk, vēl pašūpoja galvu. — Tas jāizdara man pašam… Vai nu es, vai neviens. Citādi tam vairs nebūs jēgas.

—    Kā gribi, — Saša smaidot novilka. — Kā gribi… Bet tu tomēr padomā, laiks vēl ir.

—   Nē, nē, — sirmgalvis steidzīgi atteica, it kā pats baidītos, ka pēkšņi varētu piekrist.

—   Bet tevi taču noķers, tēvs… Es jūtu, ka noķers, — Gena noteica.

—   Nu ko… Tā arī var gadīties. Visticamāk, ka tā arī būs. Lai notiek, kā liktenis būs lēmis.

—   Tevi ieliks cietumā.

—   Ne jau uz ilgu laiku.

—    Kāpēc ne… Var arī uz ilgu laiku. Iepriekš izplānota, rūpīgi sagatavota slepkavība… Tā viņi to sauc. Ja tu histērijas lēkmē viņus ar gludekli apsistu… Varētu tikt cauri ar nosacītu sodu… Bet tagad… Diez vai.

—    Ha! — sirmgalvja smieklos jautās rūgtums. — Ilgi man nebūs jāsēž. Bet uz pāris gadiem lai sēdina vien. Un tad vēl, es domāju, — viņš uz bridi apklusa, lai noglāstītu šautenes stobru. — Es domāju, puiši… Arī tas, ka mani noķertu, nebūtu tas sliktākais variants. Tas nemaz nebūs tik slikti. Esmu apdomājis.

—   Nesaprotu?

—    Nu kā… Būs tiesa, sacelsies troksnis, ļaužu runas… Varbūt vēl kāds sadūšosies paņemt rokās cirvi, dakšas vai šauteni… Lai viņi zinātu, ka būs arī atmaksa. Kas vēju sēj, tas vētru pļaus.

—   Tu gribi izraisīt pilsoņu karu? — Gena iesmējās.

—   Tas nemaz nebūtu tik slikti, — sirmgalvis nopietni atbildēja. — Laiks ķerties pie lietas.

—   Tātad tu esi jau nobriedis?

—   Jā, esmu gatavs.

—   Tu esi stiprs vīrs, — no tumsas atskanēja Sašas balss. — Tevī vēl kūsā asinis… Tagad tādus cilvēkus reti gadās sastapt…

Cilvēki kļuvuši gļēvi. Gatavi jebkuru summu samaksāt, lai likai pašiem nebulu rokas jāsmērē.

—   Vai tiešām jebkuru? — sirmgalvis jutās pārsteigts.

—   Tu taču arī maksā?

—    Es maksāju par darba rīkiem, visu mūžu par tiem esmu maksājis. Bet darbu vienmēr pals daru, — sirmgalvis klusi, bel izaicinoši atteica. — Arī šo darbu pats izdarīšu. Līdz šim man veicies. Un tad vēl… Vēl jau varu pārdomāt, visu atlikt, novilcināt… Bet tas būšu cs pats… Es pārdomāšu. Es novilcināšu.

—   Tu esi stiprs vecis, — Saša norūpējies atkārtoja. — Man nez kāpēc liekas, ka tev viss izdosies labi.

—    Es arī lā domāju, — sirmgalvis piekrita.

—    Nu ko… Netērēsim velti laiku, — Saša piegāja pie galda, kam blakus sēdēja vecais vīrs. — Skalies, tēvs, un iegaumē… — Un viņš pārsteigtā sirmgalvja acu priekšā izjauca šauteni. Jau pēc brīža uz galda bija sarindotas atsevišķas ieroča detaļas. Sašam rokās palika tikai stobrs ar laidni. Tad viņš viegli un ātri, pat graciozi, tās atkal savienoja vienā veselumā.

—   Skat, kā, — vecais vīrs nomurmināja. — Es jau domāju, ka tu to visu vairs nekad nespēsi salikt kopā…

—   Bet vai lu, tēvs, visu saprati? Kas un kā… Ko?

—   Apmēram.

—    Nē, tas neder. Vai nu tu zini visu, vai nezini neko. N^m šauteni un izjauc pa daļām.

—   Es? — sirmgalvi pārņēma šausmas.

—    Sāc un nebaidies… Tas nav tas briesmīgākais darbs… Tev vēl gaidāmas daudz bīstamākas lielas. Sāc vien!

Tikai pēc stundas sirmgalvis beidzot bija iemācījies izjaukt un atkal salikt kopā šauteni. Kad viņš, parāvis aizslēgu un nospiedis mēlīti, izdzirdēja skaidru klakšķi, to pārņēma laimes izjūta.

—   Redzi nu, bet lu, muļķīt, baidījies, — Saša noteica. — Bet tagad ķersimies pie šaušanas. Tikai brīdinu… Katra patrona maksā divdesmit dolārus. Šauj, bet arī klusībā paskaiti, cik daudz naudas esi noslēpis…

—   Tad jau redzēs, — sirmgalvis ar grūtībām piecēlās no zemā, izsēdētā krēsla un devās pakaļ Sašam. Aiz nākošajām, pēc skaita jau trešajām, durvīm atradās gara, tumša šahta. Saša pie sienas sataustīja slēdzi, un pie telpas tālīnākās sienas iemirdzējās vairākas spuldzītes, atklājot skatienam mērķu apļus.

—    Oho! — sirmgalvis nespēja slēpt sajūsmu. — Cik jums te labi viss iekārtots!

—   Cenšamies, — Saša pavīpsnāja.

—   Vai tiešām augšā nekas nav dzirdams?

—   Kāpēc ne, ir dzirdams… Bet ziņkārīgajiem mēs paskaidrojam, ka spēlējam te kārtis… Un zaudētājiem jāsaņem belziens pa pieri. §o skaņu,, ko rada kārtis, triecoties pret galvu, viņi arī dzird.

—   Un viņi tic? — sirmgalvis šaubījās.

—   Kas cits tiem atliek… Gulies, tēvs, lūk, šeit… Mums te cīnītāju paklāji noklāti… Tā ka, ja sadomāsi iemācīties karatē paņēmienus, mēs tepat vien tevi apmācīsim…

—   Šai lietai diemžēl jau esmu par vecu…

—    Kā nu to ņem… Daži ari tavā vecumā par to sāk interesēties… Nu labi, gulies. Te ir paliktnis, saritināts paklājs… Uz tā liec šauteni… Skaties okulārā… Skaties okulārā! Vai redzi tīkliņu? Sameklē līniju krustpunktus, virzi uz mērķi… Šai gadījumā — uz melnā apļa centru. Saprati? Attālums te ir zināms — simt divdesmit metri. Ar šī ritenīša palīdzību noregulē attālumu… Skaties, tur ir svītriņa ar skaitli «simt divdesmit»… Tā, pareizi… Malacis. Vai mērķi redzi? Savieto tīkliņu… Vai kārtībā? Tagad aizturi elpu un lēni, uzmanīgi pieskaries mēlītei… Vai dzirdēji? Nespied, bet tikai maigi pieskaries, tikai pieskaries!

—    Pats zinu! — sirmgalvis īgni nomurmināja. — Esmu jau šāvis.

—   To tu mājās vari stāstīt… Bet tagad klausies un izpildi. Tavi pirksti šim darbam nav piemēroti, tie ir raupji un neveikli… Vai tad tev vēl nekad nav nācies šaut uz cilvēkiem?

—   Kaut kā nav gadījies.. Piedod, lūdzu, ja vari…

—     Labi, gan jau Dievs tev piedos… Šim darbam vajadzīgi maigi, jutīgi mūziķa pirksti… Tikai ar tādiem var kļūt par īstu slepkavu…

—   Ko tu teici? — sirmgalvis satrūkās.

—    Neko… Ko teicu, lo teicu. Pirkstam mēlīte jāskar gandrīz nemanāmi… Kā vēja pūsmai…

—   Tu jau esi īsts dzejnieks! — sirmgalvis iesmējās.

—    Paldies… Iedomājies, ka lava neveiklā pirksla vietā ir margrietiņas ziedlapiņa… Lūk, tādam jābūt pieskārienam. Vai saprati? Un līniju krustpunkts nedrīkst novirzīties no mērķa. Elpa aizturēta. Pat sirdij jāpukst rāmi un nesteidzīgi. Un lad, mirklī starp diviem sirdspukstiem… Atkārtoju — mirklī starp diviem sirdspukstiem, kad tu… esi kā pamiris… Sirdspuksti taču ari rada lavā ķermenī vibrācijas… Vai saprati? Visiem tā ir, ne likai lev… Un visu šo laiku tu ar savu pusaklo aci…

—    Nu! Nav nemaz tik pusakla! Man, starp citu, vēl joprojām brilles nav vajadzīgas… Ja nu tikai ļoti smalkiem darbiem…

—   Nomierinies, tēvs! Acis lev kā kalnu ērglim? Ļoli labi. Roka stingra? Vēl labāk. Bel tagad klausies tālāk… Galvenais — nesteigties… Nekad. Piemēram, lu ieraugi tēmēklī, ka līniju krustpunkts apstājies starp lava klienta acīm… Starp citu, ļoti piemērota vieta lodei — pakausī tiks izrauts caurums ceļgala lielumā. Un tu, protams, steidzies nospiest niēlīli… Tā būtu liela kļūda, iespējams, pal pēdējā kļūda. Vai saprati? Nesteidzies. Ja trāpīsi tā nelieša pierē, arī nebūs slikti. Ja tavs maigais sūtījums ielidos tam mutē — ļoti labi. Pietiekami drošs šāviens. Vai arī kaklā… Tas pat būtu vēl labāks variants, jo tad lode aizlidos tik tālu, ka neviens to vairs neatradīs. Saprati? Eksperti varēs bez elpas palikt, bel tā arī nenoskaidros, no kāda ieroča un vai vispār šauts…

—   Es sapratu, — sirmgalvis pārtrauca runātāju, cenzdamies saīsināt pamācības un ātrāk ķerties pie praktiskām nodarbībām.

—    Tu pārāk steidzies, tēvs… Bet ncstcidzini mani… Man jārunā tik ilgi, lai lu paspētu pierast pie jaunās situācijas, ieroča, mērķa… Iejusties savā atriebēja un slepkavas lomā.

-T- Sapratu, — sirmgalvis vēlreiz atkārtoja, viņa vaigu muskuļi krampjaini noraustījās — Sašas vārdi tam nepatika.

—   Tātad pats galvenais — nesteigties. Tikai maigs, gaisīgs pieskāriens mēlītei. Un šautene pati zinās, kad izšaut.

—   Kā pati? — sirmgalvis julās pārsteigts.

—    Tieši tā, pati. Viņa jau šauj, ne tu. Vai saprati? Tu viņu pērc, kā pērk sievieti… Lai gan, iespējams, tev tas nebūs saprotams…

—   Būs.

—    Jo labāk. Tu to nopērc. Samaksā par patronām. Izvēlies mērķi, dienu, stundu, vietu… Bet īsto mirkli tā izvēlas pati. Vai es izteicos pietiekami skaidri?

—   Kur nu vēl skaidrāk!

—   Vai tu man piekriti?

—    Pilnībā. Kādreiz jau esmu šāvis un nemaz ne tik slikti, — sirmgalvis pagrozījās uz paklāja, kas, visticamāk, bija sameistarots no veciem gultas matračiem, iekārtojās ērtāk, ieskatījās optiskā tēmēkļa okulārā.

—    Tad tik uz priekšu, — un Saša pasniedza sirmgalvim gluži jaunu, mirdzošu patronu ar smailu lodi. — Lai tev veicas, tēvs!

—   Paldies!

Un norībēja šāviens. Sirmgalvis tēmēklī skaidri redzēja, ka tas nav izdevies — lode, kā saka, aizgājusi pēc piena. Gluži blakus melnajam aplim, bet tomēr garām. Tikai ceturtajā reizē izdevās trāpīt tieši mērķī. Sestā lode iestrēga turpat blakus, septītā — tām pa vidu.

—   Varbūt pieliks? — Saša pavaicāja. — Tikko iedomājos, cik tas viss maksā… Sirds apstājas.

—    Vēl mazliet, — mierīgi atteica sirmgalvis. Un ielika stobrā kārtējo patronu.

—   Tu, tēvs, pārāk aizraujies, — viņš papliķēja vecā vīra muguru. — Katra patrona maksā divdesmit dolārus… Bet dolāra kurss aug…

—    Es to neesmu aizmirsis, — sirmgalvis atbildēja un atkal piekļāvās tēmēklim.

Viņam veicās — trīs nākošās lodes trāpīja tieši desmitniekā.

—   Tagad gan pietiks, — viņš pieceldamies noteica un nopurināja putekļus no biksēm.

—   Jā, tagad es vairs par taviem klientiem neuztraucos. Viņiem būs darīšana ar īstu meistaru. Tas vienmēr ir patīkami. Jo, kad es atceros, kā man reiz viena studente rāva zobu… Mēs abi tur gandrīz nobeidzāmies… Jā, tēvs, bet vai sprāgstošas lodes tu negribi nopirki?

—   Nesaprotu? — sirmgalvis strauji pagriezās prel puisi.

—   Es teicu, sprāgstošās patronas… Starp citu, ļoti noderīga lietiņa… Daudz drošākas. Galva Sašķīst kā ziepju burbulis. Vai vari iedomāties?

—   Varu, — sirmgalvis sabozies pamāja.

—    Vajadzības gadījumā ar tās palīdzību var arī kaut ko aizdedzināt… Un tāpat arī noder… Maksā simts dolārus gabalā. Diezgan dārgi, bet tas noteikti atmaksājas.

—   Ņemu, — sirmgalvis piekrīt. — Desmit.

—   Un cik ņemsi parasto?

—    Parastās ņemšu divdesmit… divdesmit. Jā, divdesmit gaba- las, — vecais vīrs atkārtoja, it kā būtu vēlreiz pārbaudījis savus aprēķinus.

—   Tu jau gādā sev rezervi? — Saša pavīpsnāja.

—   Dzīve jau vēl nebeidzas, — sirmgalvis iepleta rokas. — Kas zina, ar ko rīt būs jāsaskaras…

—   Tu esi saimniecisks vīrs.

—    Visu mūžu esmu rūpējies par rezervēm… Maizes, sāls, sērkociņu, petrolejas, makaronu… Tagad nu nākas rūpēties par patronām. Bet rīt varbūt patiešām būs lielgabals jāmeklē, — vecais vīrs skumji pasmaidīja.

—    Nekas, — viņu mierināja tikko ienākušais Gena. — Ja ieva- jadzēsies — brauc pie mums. Palīdzēsim.

—   Vai tiešām varat arī lielgabalu sagādāt?

—   Mierīgi. Ja labi samaksāsi — pat uz mājām aizvedīsim. Un paši izšausim. Un nemaz lik daudz neprasīsim.

—   Nu, par to varbūt nedaudz vēlāk… Cik tagad man jāmaksā?

—    Kā jau runājām… Desmit tūkstošus.

—    Kā tā?! — sirmgalvis pārsteigts iesaucās.

—    Melnīgsnējā itāliete — pieci tūkstoši? Pieci. Desmit sprāgstošās lodes, katra simts dolāri… Tūkstotis? Kopā jau seši. Desmit parastās patronas jau izlietoji? Vēl divi simti. Divdesmit pasūtīji — MČl četri simti… Pareizi? Kopā seši tūkstoši seši simti. Klusinātājs… Tev taču vajadzīgs klusinātājs? Vajadzīgs. Bez tā nevar. Tātad jāpieskaita vēl tūkstotis dolāru.

—    Un par ko tad vēl četri simti? — sirmgalvis nespēja valdīt sašutumu.

—    Bet apmācības? Telpu izmantošana? — Saša smaidot pārlaida skatienu šautuvei. — Un mašīna, benzīns un šofera pakalpojumi…

—    Pietiek, — sirmgalvis viņu pārtrauca. — Sarunāts. 282

Viss il kā bija izdevies.

Vecais vīrs sēdēja pie loga kopējā guļamvagonā un nenoguris vēroja, kā garām aizzib ciematu un atsevišķu zemē iegrimušu mājiņu logu uguntiņas, kuras brīdi pa brīdim iznira no zilganā mijkrēšļa.

Atcerēdamies visus šīs nebeidzami garās dienas nolikumus, viņš neviļus notrīsēja, tikai tagad apjauzdams, ka vai uz katra soļa tam uzglūnējušas nopietnas briesmas.

Vai tas bija izmisums, vai citi noslēpumaini spēki, kuri piespieda viņu iekāpt slēgtajā smagās mašīnas kravas kastē? No kurienes tam radās drosme vientuļā vietā sēsties mašīnā kopā ar svešiem cilvēkiem, kuri turklāl vēl nodarbojās ar aizliegtu biznesu — ieroču tirdzniecību?

Un pagrabs?

Ak Dievs! Un pagrabs!

Viņš, vecs un pilnīgi bezpalīdzīgs cilvēks, devās iekšā tumšajās, drēgnajās dzīlēs, skaidri saprazdams, ka var arī no turienes vairs neatgriezties…

Un bagāžas uzglabāšanas kamera Kurskas stacijā, naudas skaitīšana, bailīgi lūkojoties apkārt…

Sēdēdams pie tumšā loga, aizsedzies ar plaukstu no pārējiem pasažieriem, kurus nepazina un arī nevēlējās pazīt, sirmgalvis pārcilāja prātā visu šodien piedzīvoto un šausmās nodrebēja. Tikai lagad viņš saprata, cik augstsirdīgi pret to izturējušies ieroču tirgoņi. Viņi taču varēja sirmgalvi stacijā apdullināt, ievilkt krūmos un pazust ar visu naudu un arī šauteni… Un neviens, ne pasažieri, ne miliči pat nepainteresētos, kas nolicis ar šo veco vīru un kas lie par cilvēkiem, kuri to velk uz nomaļu vietu…

Vagonā neviens viņam nepievērsa uzmanību — vecs, nerunīgs cilvēks, ierāvies kaklā pie loga, iepirkumu soma pabāzta dziļi zem guļvietas. Uzmanīgāks vērotājs pamanītu, ka somā ielikta kefīra paciņa un saspiests maizes klaips — nopirkts stacijas laukumā no likpal vecīgas sieviņas. Sirmgalvis uz āķīša bija uzkāris savu netīro naģeni ar salauzto nagu — acīmredzot tā bija kalpojusi vismaz gadus desmit. īpaši ziņkārīgs ceļabiedrs ievērotu, ka no somas izlīdusi veca svītera salāpītā piedurkne un ka tur atrodas vēl kāds vecā, saburzītā avīzē ietīts sainis. Bet kas gan tur varētu būt? Kaut kādas sēklas, gabals lētas desas, kausētais sieriņš, bet varbūt aizsākta pašbrūvētā pudele…

Apmēram tāda soma bija nolikta pie sirmgalvja kājām.

Tiesa, tur atradās vēl trīs tūkstoši dolāru, kurus tas bija paredzējis iztērēt, bcl laimējās ietaupīt. Tie bija paslēpti kādā necilā caurumā aiz oderes un patiešām vajadzētu lielu drosmi, lai iedrošinātos tur iebāzt roku. Vēl somā atradās trīsdesmit patronas, no kurām desmit bija sprāgstošās un, kā bija apgalvojis tirgotājs, galvas no tām plīsa kā ziepju burbuļi.

Un vēl vienu saini veda sirmgalvis — dārza darba rīkus. Tos viņš bija uzmetis uz augšējā plaukta, lai grābeklis, kaplis un lāpsta nevienam netraucētu.

Sainī atradās vēl viens priekšmets, ietīts baltā drānā. Pieredzējis cilvēks, bridi padomājis, saprastu, ka tā ir saimniecības veikalā nopirkta izkapts vai cirvis… Sirmgalvis saini uz plaukta bija uzmetis tik pārdomātā nevērībā, ka no apakšas labi varēja redzēt ne tikai sarūsējušo grābekli, bcl arī saliekto kapļa asmeni, aplipušu ar sausām zemes piciņām.

Lai gan sainī nekā vērtīga nebija, īpašnieks laiku pa laikam pievērsa tam vērīgu skatienu. Nekāds brīnums — tādam vecim arī grābeklis un kaplis ir liels dārgums, un, protams, viņš baidās, ka kāds no ceļabiedriem to nenozog, jo, ka tagad zog visu, mēs paši labi zinām…

Ja sirmgalvi tagad ieraudzītu kāds labs paziņa, tas noteikti pamanītu, cik ļoti pārvērties Ivans Fjodorovičs. Vai tiešām novecojis… Viss viņā liecināja par trūkumu — sirmie bārdas rugāji, — vecais vīrs jau trīs dienas nebija skuvics, — bailīgā un pazemīgā poza, it kā viņš bītos kādam sagādāt neērtības, izvairīgā klusēšana, sirmgalvis neatbildēja pat tad, ja kāds to uzrunāja. Tāda bikla būtne, Dieva radījums, kas uz šīs grēcīgās zemes aizvada savas dzīves pēdējās dienas. Maziem malciņiem dzer kefīru, piekozdams nolauztus maizes gabaliņus no tā paša saspiestā kukuļa un cenzdamies atrast mīkstumu, acīmredzot, lai tiktu galā ar garozām, zobu par maz… 1

Bet vajadzēja tikai palūkoties uz viņu vērīgāk, lai pārliecinātos, ka večuks tikai izliekas. Mute bija pilna zobiem, saviem zobiem, ne mākslīgiem, no baltā pensionāru metāla. Un rokas arī neirīc, tās vēl ir stingras un drošas. Ari skatiens, kuru tas ik pa brīdim pievērš augšējam plauktam, ir skaidrs, možs un pat iedomīgs. «Sirmgalvis ar raksturu,» nodomātu jebkurš saprātīgs vērotājs.

Kad iereibušais kaimiņš, izplūdis garās runās, piepildīja vagonu ar necenzētiem vārdiem, vecais vīrs, uz mirkli zaudējis pacietību, atteicās no savas nevarīgā veča lomas…

—    Beidz lamāties! — viņš negaidīti skarbi noteica.

—   Kas tad nu, vai ausis svilsi? — puisis labsirdīgi atsmēja.

—   Svilst!

—    Aizej uz tamburu, atvēsinies…

—   Paskaties apkārt! Tu taču nebrauc viens! Iedzer par kapeiku, bet smird par visu rubli.

—   Bet kā lad tu, vecīt, vari zināt, cik daudz esmu izdzēris?

—    Ir man tādas spējas! Skaidrs? Dievs devis spējas redzēt un zināt, kurš, cik un ko izdzēris. Un ko no viņa pēc tam var sagaidīt.

—    Un ko tad no manis var sagaidīt?

—   Neko labu. Smirdoņu, muļķību, dzērumu.

—     Ha! — puisis — sasvīdis, resns un dīvaini pilošs, — noteica. — Ha! — viņš vēlreiz, jau klusāk, atkārtoja un apvainots apklusa. Paskatījās apkārt, cerēdams atrast kādu sabiedroto, bet visi novērsās, un puisis galīgi sašļuka. — Ja lu, vecīt, būtu jaunāks… Tad es ar tevi parunātu…

—   Es arī tagad ar tevi varu parunāt.

—    Ha… Cik mēs jūtīgi un pieklājīgi, — un viņš krekšķēdams uzrāpās uz otrā plaukta, kur ātri aizmiga un sāka krākt.

Bet sirmgalvis atkal pievērsās logam un, neatraudams skatienu, vēroja vilcienam līdzi slīdošo mēnesi, dilstošu mēnesi, kas jau bija zaudējis savu neseno pilnību. Un likai vēlu vakarā, gandrīz naktī, kad visi vagonā jau sen gulēja un no katra nodalījuma skanēja daudzbalsīga krākoņa, vaidi un stenēšana, vecais vīrs, pacēlis no grīdas savu somu, nolika to pagalvī, .uzlikdams virsū spilvenu, kuru klāja netīra, valga spilvendrāna, pārklāja guļvietu ar tādu pašu palagu un neizģērbies apgūlās. Tad smagi nopūtās, it kā izstumdams no sevis visus šodienas pārdzīvojumus, un ievaidējies aizvēra acis.

Kad Katja atvēra durvis, viņš uzreiz saprata — tikko iznākusi no vannas istabas. Mitri mati, vēl nenožuvušas ūdens lāses uz sejas, slapju pēdu nospiedumi gaitenī. Un atkal sirds sāpēs sažņaudzās — vai tiešām viņa nesaprot, cik tas neprātīgi, ka nav iespējams nomazgāt negodu ar ūdeni, te jāķeras pie daudz spēcīgākiem līdzekļiem… «Meitēns sāk jukt,» sirmgalvis skumji nodomāja.

—    Vectēv! — Katja priecīgi metās viņam ap kaklu, apskāva, skūpstīja neskūtos vaigus. — Beidzot! Es te no vientulības un skumjām gandrīz nomiru!

—   Gan viss būs labi, viss būs labi, — viņš vieglītēm papliķēja tai muguru. — Kādi jaunumi? — Sirmgalvis nolika gaiteņa stūrī darba rīku saini, aizsegdams lo ar lietusmēteli, arī somu pagrūda tālāk, lai nekristu acīs.

—   Jaunumi? Zvanīja mani senči… Drīz atbrauks. Tā vismaz viņi teica.

—   No kurienes tad zvanīja?

—   Es tā arī nesapratu… Vai nu no Brcslas, vai arī no Haba- rovskas… Sēž stacijā un gaida… Muitnieki viņus krietni papluinījuši, bet teica, ka šis tas vēl palicis.

—   Ja vēl palicis, lad labi, — sirmgalvis, satvēris Kaiju pie elkoņa, ieveda viņu virtuvē-, lai lā nesāktu interesēties par somas un saiņa saturu. — Vai neviens nebija atnācis?

—   Ai! — Katja piespieda plaukstas pie vaigiem. — Gandrīz aizmirsu… Kas te notika…

—     Kas nolika? — sirmgalvis saausījās. Viņš jau vairs sen necerēja izdzirdēt labas ziņas, it kā nojauzdams, ka kaut ko tāglu vairs tagad veltīgi gaidīt. Ja arī kas notika, lad 1as bija kaut kas skumjš, bēdīgs un sāpinošs. Un, starp cilu, viņam bija taisnība.

—   Pašulins bija atnācis.

—   Kas.

—   Pulkvedis no kaimiņu mājas. Tā… Vadima tēvs.

—   Ko viņš te meklēja? — vecais vīrs īgni noprasīja.

—   Naudu atnesa.

—   Naudu? Kādu naudu?

—   Nu… Kā cs sapratu, sāpju naudu… Veselu miljonu, — Katja pavēra virtuves galda atvilktni un izņēma avīzē ietītu paciņu. Kad sirmgalvis lo paņēma, meitene ievēroja, ka vectēvam trīs rokas.

—   Un kā tas notika?

—   Bija jau vakars. Dzirdu — kāds zvana pie durvīm. Paskatījos «actiņā» — stāv. Ne jau formas tērpā, nē… Atvēru. Atvainojiet, viņš saka, ka traucēju… Un sniedz man šo paciņu. «Kas tas ir?» jautāju. To, lūk, puiši jums sūta… Lūdz saprast un piedot.

—   Un ko tad tu?

—    Apjuku… Es jau nezināju, ka naudu esmu paņēmusi… Bet viņš jau bija prom, durvis aizcirtās… Stāvēju kā muļķe ar šo paciņu… Tikai tad iedomājos apskatīties…

—   Vai pārskaitīji?

—   Nē.

—   Kā tad zini, ka te ir miljons?

—   Nu… Apmēram sarēķināju. Divas piectūkstošrubļu paciņas…

—   Labi, ka neskaitīji.

—   Kāpēc tā, vectēv?

—   Nezinu… Tāpat vien ienāca prātā. Ja būtu pārskaitījusi, grūti būtu šķirties… Bet būs jāšķiras… Tā ir slima nauda, puvusi.

—   Ak Dievs! Kāda?!

—   Slima un puvusi, — sirmgalvis atkārtoja. — Ja to paņemsi… Tad jau vispār vairs nevarēsim cilvēkiem acīs skatīties. Tās būs mūsu beigas. Bet mums jāizķepurojas. Un jādzīvo.

—   Vai tad šī nauda mums traucēs?

—   Vai tad tu nejūti, kā tā smird? Kāda smaka! Jau pa gabalu smird pēc puvušiem līķiem! — pēdējos vārdus viņš uztraucies iekliedza Katjai tieši sejā.

—   Labi, vectēv, — viņa pastiepa roku un sajauca sirmās cirtas. — Ko tad es? Es jau neko. Ja nevar, tad nevar. Tu labāk zini. Aiznes atpakaļ un viss. Nav vairs par to, ko runāt.

—   Aiznest? — sirmgalvja rokas sažņaudzās dūrēs, un atvēzējies viņš tik sparīgi tās uzsita uz galda, ka. krūzīte izbīlī palēcās. — Ģīmī! Vai saprati?! Šī nauda viņam jāiesviež tieši ģīmī! Jāiegrūž rīklē, lai pēc tam veselu mēnesi nespēj uz tualeti aiziet! Lai viņš…

—   Vai lēju dzersi? — Katja; iemetusi naudu atpakaļ atvilktnē, klusi pavaicāja.

—   Ņem to tūlīt ārā! — sirmgalvis, uzlēcis kājās, atrāva vaļā atvilktni un, paķēris naudu, izsvieda to gaitenī, pie ārdurvīm. — Lai tur pagaidām paguļ. Citādi no smirdoņas nekur glābiņa nebūs, — un, pamanījis jautājumu Kaijas acīs, atbildēja: — Dzeršu!

—    Tā jau cita lieta, — meitene pasmaidīja. — Citādi skatos, ka tu tāds dusmīgs esi atgriezies…

—    Galvenais, ka tomēr esmu atgriezies, — sirmgalvis noņurdēja-

Bija sestdiena, un viņš zināja, ka pulkvedis būs mājās. Steidzīgi, apdedzinādams lūpas, viņš izdzēra tēju un vannas istabā ātri no- skuvās, nolēmis, ka iet pie Pašutina šādā mežonīgā izskatā būtu pārāk pazemojoši. Un, nespēdams ne bridi ilgāk uzkavēties dzīvoklī, paķēra naudu un izskrēja ārā.

Iedams uz kaimiņu māju, vecais vīrs ievēroja, ka nespēj ielikt naudu pat kabatā, arī šī doma viņam likās neciešami pretīga. Tā arī gāja, sažņaudzis paciņu plaukstā. No ātrās iešanas viegli aizelsies, sirmgalvis pārgāja pāri pagalmam, uzkāpa trešajā stāvē, kur atradās Pašutina dzīvoklis, un, ne mirkli nedomādams, piespieda pogu.

Durvis atvēra pats saimnieks, pulkvedis Pašutins, viņš, kā vienmēr, bija sārts, gludi noskuvies un sasmaržojies ar labu odekolonu. Kājās tam bija čības, mugurā apakškrekls un pelēkas treniņbikses. Atvēris durvis, viņš smaidīja, acīmredzot tikko ar kādu bija sarunājies, un sarunas atblāzma vēl rotājās tā acīs. Pašutins ēda, kaut ko atbildēdams cilvēkam, ar kuru vēl pirms brīža bija sēdējis pie viena galda. Un pēkšņi viņš ieraudzīja sirmgalvja naidā degošās zilās acis, kas uz viņu lūkojās no balto uzacu apakšas.

—    A, — Pašutins viesmīlīgi atkāpās dziļāk gaitenī, — lvans Fjodorovičs… Nāc iekšā, mīļais.

Neko neatbildējis, vecais vīrs, no visa spēka atvēzējies, iemeta naudu tieši pulkveža piesārtušajā sejā. Un tikai lad viņš saprata, kāpēc tik rūpīgi bija to tinis avīzē, kāpēc nesa, sažņaudzis plaukstā, — vecais vīrs gribēja šo naudu ne tikai iesviest Pašulinam sejā, bet vēl viņam iebelzi. Un tas izdevās. Miljonu vērtā paciņa ietriecās pulkvedim tieši pierē. Un neko vairāk jau arī sirmgalvis negribēja — aizcirtis durvis, viņš devās lejup pa kāpnēm. Tā arī neko nepateicis.

Un, tikai izgājis pagalmā, viņš izdzirda kaut kur no augšas, gandrīz vai no debesīm, bet, kas bija ticamāk, no balkona atskanam pulkveža balsi:

—   To nu tev, Ivan Fjodorovič, nevajadzēja darīt.

Sirmgalvis apstājās, pacēla galvu un, paskatījies Pašutinam acīs, tikpat klusi, bet ļoli skaidri alleica:

—   Es jau vēl neko neesmu izdarījis.

—   Vēl likai gatavojies? — Pašutins prata savaldīties, saklausot slēplo zemtekstu.

—   Jā, — sirmgalvis apstiprināja, lai gan zināja, labi zināja, ka uz šo jautājumu nevajag atbildēt, nebūs labi. Bet nespēja savaldīties, jo iekšā milža nepārvarams niknums, no kūra bija nekavējoties jāatsvabinās. — Vēl gatavojos.

—   Nu, nu, — no balkona atskanēja uzmundrinoša balss.

it it it

Katja, savilkusi zem sevis ceļus, sēdēja istabā uz dīvāna un lasīja avīzi. Ieraudzījusi vectēvu, tūlīt pajautāja: - — Vai atdevi?

—   Iemetu viņa pretīgajā ģīmī.

—   Velti… Ne jau viņš ir vainīgais.

—   Nē, arī viņš ir vainīgs! — skarbi atteica sirmgalvis. — Pulkvedim vajadzēja vispirms piezvanīt, pajautāt, vai mums nav iebildumu ļfret viņa apciemojumu… Un tikai tad mēs varētu likties, likai tad. Ijn viņš, mocīdamies pašpārmetumos un degdams kaunā, savas pretīgās pulkveža actiņas nodūris, pavaicātu… Kā tu, Ivan Fjodorovič, domā… Puiši, protams, ir vainīgi, un viņu nodarījums nav aizmirstams, bet tas tomēr ir mans dēls, nācās pielikt visus spēkus, lai paglābtu to nelieli no soda un cietuma. Vai neapvainosies, ja piedāvāšu tev nedaudz naudas… Liii Katja dodas ceļojumā ar kuģi pa jūru, lai nopērk sev jaunas drēbes… Varbūt ātrāk aizmirsīs visu notikušo… Apmēram tā.

—   Skaisli, — Katja piekrītoši pamāja.

—    Bet ko viņš? Piezvanīja pie durvīm, slepus iegrūda naudu durvju spraugā un aizskrēja!

—   Tā nu gluži nebija, bel visai līdzīgi… Pulkvedis steidzās, atvainojās…

19 — 967 289

—   Lūk, lūk! Ari viņa dēliņš sleidzās. Atsities tēvā, varētu pat teikt, ka tā viņiem tāda ģimenes tradīcija. Vai ne tā?

—   Vai gribi, lai es tev nolasu vienu rakstu? — Katjai izdevās remdēt vectēva dusmas, ievirzot sarunu citā gultnē un piedāvājot tēju. Un sirmgalvis jutās mazmeitai pateicīgs, jo pats nespētu rimties, dusmotos līdz pilnīgam spēku izsīkumam.

—    Kas tad tur rakstīts? — vecais vīrs, nedaudz nomierinājies, pavaicāja.

—   Saproti, — Kaijas balss bija klusa un skumja. — Viss, kas ar mani noticis… Tas ir vēl daudz sliktāk, nekā mēs domājām…

—   Kas noticis? — sirmgalvis satraucās. — Vai esi saslimusi?

—   Nē… Vēl sliktāk.

—   Nu? — viņš nolieca galvu, baidīdamies paskatīties mazmeitai acīs. — Saki vien visu.

—   Redzi, te… Tāds neliels rakstiņš avīzē… Kādai baltajai sievietei piedzimis melns puisīlis. Nēģerēns.

—   Nu un paldies Dievam! — sirmgalvis, kurš bija baidījies izdzirdēt kaut ko citu, atviegloti nopūlās. — Bērns paliek bērns… Vai nu balts, vai melns… Kaut vai zaļš, ja tikai būlu vesels un neslimotu.

—   Ne jau to es domāju, — Katja caur pieri uzlūkoja vectēvu. — Lieta tāda, ka šīs sievietes vīrs arī bija baltais.

—   Ko lad viņa… Vīram ragus uzlikusi? — sirmgalvis iesmējās.

—   Nē… Tur, kur viņi dzīvo, nēģeru nemaz nav. Neviena paša.

—   Bcl bērns piedzima melns?

—   Melns.

—   Un abi vecāki baltie?

—    Par to jau es runāju, — Kaija izmisīgi skatījās uz vectēvu, gribēdama kaul ko paskaidrot, bcl viņš omulīgi turpināja sarunu.

—   Tā jau gadās, — sirmgalvis prātīgi noteica. — Esmu dzirdējis… Piemēram, sieviete ir baltā, bet viens no viņas vecākiem bijis nēģeris… Pēc izskata pat nepateiksi, ka tā ir pa pusei nēģericle… Tas pats var nolikt ar tēvu… Un lad jau nav nekāds brīnums, ka bērniņam tumša ādas krāsa, — vecais vīrs bezbēdīgi iesmējās.

—    Nē, — Katja skumji pašūpoja galvu. — Ne jau par lo es runāju…

—   Par ko tad?

—   Tc ir runa par pavisam ko cilu…

—    Neko nesaprotu! — sirmgalvis jau sāka dusmoties. — Paskaidro kārtīgi!

—   Šai sievietei pirms desmit gadiem bijušas tuvas attiecības ar nēģeri… Divi jauni studenti, kopā mācās, atpūšas…

—   Un viņa ar lo pārgulēja?

—   Jā. Tieši tā. Pārgulēja. Šis nēģeris bija viņas pirmais vīrietis, un tā nu organisms tam piemērojās. Melnajam vīrietim. Vai saproti? Viņš to it kā ieprogrammēja uz visu mūžu. Un lai ar ko viņa vēlāk arī neapprecētos, bērna tēvs būs ne likai vīrs, bel arī nēģeris, ar kuru lā pirms desmit gadiem pārgulējusi… Šai sievietē joprojām strāvo nēģera dzīvības valgme…

—    Tā, — sirmgalvis novilka. Visu viņš nebija sapratis, bet tomēr saausījās. — Un ko tad no lā visa var secināt?

—  Secinājums ir tikai viens. Ja man kādreiz būs bērns, vienalga no kā… Tā lēvi īstenībā būs šie nelieši. Iepludinot manī savas samazgas, viņi mani ieprogrammējuši. Un organisms ir piemērojies. Acīmredzot arī cs pati jau nedaudz esmu sākusi tiem līdzināties. Vai saproti?

—   Šķiet, sāku saprast.

—    Iedomājies, dzemdēšu es pēc desmit gadiem puisīti, un viņš izskatīsies līdzīgs Vadimam Pašutinam… Tikpat piņņains zodiņš, actiņas izvalbītas, austiņas atšāvušās… Dzemdēšu pēc piecpadsmit gadiem meitiņu, lādu mazu resnulīli. īstu resnvēderainā Borisa Cu- hanova, tā smirdīgā tirgoņa, kopiju.

—   Tā, — vectēvs apsēdās uz dīvāna blakus mazmeitai, paņēma avīzi, bel tūlīt to atkal nolika. — Paskat lik… To cs nemaz nezināju. Tātad ne velti mūsu senči lā sargājuši jaunavu godu… Kā izrādās, tas viņiem sen bijis zināms.

—   No tā man vieglāk nepaliek, — Katja klusi noteica. — Man ir tāda sajūta, ka esmu aplipināta ar kādu riebīgu slimību…

—   Nu ko, — sirmgalvis, pievērsis skatienu logam, domīgi noteica. — Mēģināsim lo visu pārvarēt.

—   Kā? — Katja pavaicāja. — Kā, vectēv?

—   Gan Dievs dos padomu, — sirmgalvis nolieca galvu, un. lai kā arī meitene necentās tam ielūkoties acīs, viņa atdūrās pret sirmajām, spurainajām uzacīm. Šķiet, vecais vīrs baidījās, ka Katja viņa acīs izlasīs kaut ko tādu, ko lai nevajadzētu zināt.

Pēdējo dienu laikā šī bija pirmā reize, kad Kaija uzdrošinājās iziet uz ielas. Viņa baidījās no ziņkārīgiem skatieniem, ironiskas vīpsnāšanas un liekuļotas līdzjūtības. Bet nekā tāda nebija. Neviens viņai nepievērsa uzmanību, un meitene nomierinājās. Nekur tālu jau Katja negāja, tikai uz tuvējo veikalu pēc pelmeņiem, kefīra un, ja palaimēsies, arī cīsiņiem.

Tikko meitene izgāja no dzīvokļa, sirmgalvis izskrēja uz balkona. Viņš pagaidīja, kamēr tā pāriet pāri pagalmam un pazūd aiz nama stūra. Tad, ne mirkli ilgāk nekavēdamies, paķēra savu dārza darba rīku saini, uzlika galvā naģeni, noņēma no nagliņas kaimiņienes atstātās atslēgas un piesardzīgi izslīdēja no dzīvokļa.

Šis bija ļoti piemērots laiks dažādām nelikumīgām darbībām, kuras bija jāslēpj no svešām acīm. Visi darbaspējīgie pilsoņi bija izklīduši pa iestādēm, veikaliem un tirgiem cerībā kaut ko nopirkt vai pārdot. Vecīgās mājsaimnieces un večuki arī klaiņoja pa tuvējiem veikaliem, tāpat cerēdami kaut ko nopirkt, bet, ja palaimēsies, arī pārdot, iegūstot lieku tūkstoti pārtikas iegādei. Nabadzības nomāktie cilvēki izmisīgi skraidīja pa pasauli, cenzdamies atrast kādu izeju, bet, tikko tā atradās,- izrādījās, ka tur jau drūzmējas pūlis.

Bērni skraidīja pa ielām gar mašīnām un gaidīja iedegamies luksoforā sarkano gaismu, cerēdami pārdot šoferiem avīzes, notīrīt logu stiklus, piedāvāt alus vai minerālūdens kārbiņu, kamēr nav parādījies zaļais signāls, bet braucēji, noguruši no mūžīgajām benzīna cīņām, steidzās aizvērt logus, lai nebūtu jāskatās bērnu pakalpīgajās, lūdzošajās acīs. Bet prezidents ar saviem izplūdušajiem palīgiem solīja jau tuvākajos gados apturēt valsts ekonomisko lejupslīdi, jau rudenī izmaksāt pavasarī nopelnītās algas, pieņēma Kremlī Anglijas karalieni, lielīdamies ar greznajām telpām, atvainojās īriem, ka, dzērumā ierodoties pie tiem valsts vizītē, nebija spējis izkāpt no lidmašīnas…

Dzīve turpinājās.

Lēni un nesteidzīgi, apkārt neskatīdamies, padusē iespiedis kapli, lāpstu un vēl šo to, sirmgalvis, šķērsojis pagalmu, iegāja kaimiņu mājas kāpņu telpā un lēni aizvēra durvis, lai tās skaļi neaizcirstos un nepievērstu citu īrnieku uzmanību šai miegainajā, tveicīgajā klusumā. Tikpat lēni, pat ar grūtībām, vecais vīrs uzkāpa ceturtajā stāvā, brīdi atpūtās, — it kā atpūtās, jo īstenībā tramīgi ieklausījās, vai neviens tam neseko, vai kāds ziņkārīgs večuks nav atvēris durvis, lai palūkotos, kas te trokšņo… Bet viss bija mierīgi, un sirmgalvis, izņēmis no kabatas atslēgas, ātri atslēdza durvis un ieslīdēja dzīvoklī. Un tūlīt pieplaka pie «actiņas», lai vēlreiz pārliecinātos, vai viss kārtībā. Sirds krūtīs satraukti dauzījās, elpa paālrinājās, vecais vīrs saprata, ka sperts svarīgs solis — ierocis nogādāts nozieguma vielā.

Nedaudz atpūties un nomierinājies, viņš nolika savu nešļavu gaiteņa stūrī un iegāja istabā. Uz dīvāna sēdēja kaķis, nenovērsdams no sirmgalvja savu dzelteno acu slingro skatienu.

—   Sveiks, mīļais, — vecais vīrs ierunājās un pat pacēla sveicienam roku. Ieraudzījis balto, pūkaino kaķi, viņš nomierinājās, it kā būtu atradis uzticamu sabiedroto. Kaķis smagnēji nolēca uz grīdas, piegāja pie sirmgalvja un patrinās viņam gar kājām. — Pacieties, mīlulīt… Tūlil es tev kaut ko sameklēšu…

Vecais vīrs aizgāja uz virtuvi, paskatījās ārā pa logu. No šejienes, no šīs virtuves, bija labi pārskatāms tā dzīvokļa balkons un logi, kurā izvaroja Katju. Tikpat labi varēja pārredzēt arī kāpņu telpu.

—    Viss kārtībā, pagaidām viss kārtībā, — sirmgalvis, apskatīdams dzīvokli, murmināja. Kaimiņiene atgriezīsies likai pēc dienām divdesmit, laika būs pieliekami. Šurp viņam izdevās atnākt neviena neievērotam. Vēl labāk būtu, ja kaimiņi nemaz neuzzinātu, ka vecais vīrs te iegriežas, viņiem tas nav jāzina. Sirmgalvis, cenzdamies nekam nepicskartics, nostājās pie virtuves loga. Viņš nealvilka aizkarus, nepastūma tālāk puķu podu, neatvēra vēdlodziņu, lai gan dzīvoklī bija karsti un smacīgi.

Kaimiņienes aizbraukšana un dzīvokļa nodošana viņa pārraudzībā sniedza tam necerētu izdevību. Sirmgalvis labi saprata, kas notiks, kad būs atskanējis pirmais šāviens. Viņš zināja, ka uztraukumā var kļūdīties, ka apstākļi var pēkšņi kļūt tam nelabvēlīgi… Un tāpēc laikus centās nomaskēt pēdas, lai gan neko nelikumīgu vēl nebija izdarījis.

Iztēlē sirmgalvis jau vēroja kratīšanu savā dzīvoklī, atbildēja uz izmeklētāja jautājumiem, noklausījās tiesas spriedumu un sāka iedzīvoties cietuma kamerā… Jau tagad viņš iedomājās tos jautājumus, kurus tam uzdos, un atbildes, ar kuru palīdzību tam izdosies izlocīties un izvairīties no atmaskošanas. Un, lo visu iztēlojoties, sirmgalvis ne uz mirkli neaizmirsa Katjas sakropļoto dzīvi…

Tomēr šīs sūrās un nežēlīgās pārdomas neradīja vecajā vīrā ne mazāko šaubu ēnu, ne mazāko vēlēšanos atteikties no iecerētās atmaksas. Pie tam tagad, kad viss jau bija sagatavots, atkāpšanās būtu pazemojoša gļēvulības izpausme.

Un vēl kas stiprināja sirmgalvja apņēmību. Dvēseles dzīlēs vecais vīrs saprata, ka viņu var arī notvert, un, lai cik tas nebūtu dīvaini, pat vēlējās, lai tas noliktu. Jo tad tiesas zālē būs jāierodas arī izvarotājiem, protams, ja tie vēl būs spējīgi kaut kur ierasties. Un lad vairs izdarītais noziegums nebūs noslēpjams. Šī iespējamība veco vīru nemaz nebiedēja. Protams, viņš necentās lo panākt, bet, ja nu tomēr… Nu ko, tad tā tam arī jānoliek.

Arī alibi viņš bija sev izdomājis. Katru vakaru, bet citreiz arī visu dienu vīri pagalmā spēlēja domino. Patvērušies aiz sakuplojušiem krūmiem, viņi par savu klātbūtni atgādināja tikai ar priecīgiem vai izmisīgiem izsaucieniem, skaļiem ķīviņiem un neizprotamu kņadu, kad kāds lika sūtīts uz tuvējo tirgotavu pēc degvīna pudeles. Tā nu sirmgalvis izdomāja, ka, ja viņš lur aizies, bridi pastāvēs un pat iejauksies spēlē, lad vīri viņu noteikti atcerēsies un būs pārliecināti, ka tas te pavadījis vai visu dienu, tādējādi nodrošinot alibi. Patiešām, kurš gan vēlāk spēs noskaidrot, cikos viņš piegājis pie spēļu galda, cikos aizgājis un vai uz ilgu laiku.

Sirmgalvja prātā radās vēl kāda velnišķīga doma: viņš paņems līdzi tīkliņu ar kefīru vai vēl kādiem citiem ikdienišķiem pārtikas produktiem — pienu vai maizi. Pakārs to vīriem labi saredzamā vielā, un tīkliņš visus pārliecinās, ka viņš visu laiku turpat vien grozījies, ja nu tikai uz bridi ieskrējis krūmos…

Sirmgalvis pat neievēroja, cik noziedzīgas kļuvušas tā domas. Viņš izmainīja gailu, visu acu priekšā novecodams vismaz par desmit gadiem, sakumpa, tik likko vilka kājas un pastāvīgi lūkoja kaut kur apsēsties, lai cilvēki ievērotu, cik viņš vecs, vārgs un nevarīgs, lai nevienam pal prātā neienāktu, ka viņš spējīgs sadusmoties, apvainoties un atriebties. No rītiem vecais vīrs vairs neskuvās, tādējādi izskatīdamies vēl par desmit piecpadsmit gadiem vecāks. Nākdams no veikala ar iepirkumiem, viņš lēni soļoja pāri pagalmam, cenzdamies visus pārliecināt, cik ļoti novecojis, kā nesenās pagātnes nolikumi lo satriekusi. Agrāk mežā sēņodams, sirmgalvis bija izmežģījis kāju un vairākas dienas staigājis ar spieķīti. Tagad vecais vīrs no spieķa vairs nešķīrās.

Kaija, protams, pirmā ievēroja šīs pārmaiņas un nodomāja, ka vectēvu satriekusi ar viņu notikusī nelaime. Meitene gribēja pali doties iepirkties, bet sirmgalvis neļāvās pierunāties — viņam bija pagalmā visi jāpārliecina par savu vārgumu un nevarību.

Pabarojis kaķi ar ledusskapī atrasto vārīto zivi un pārliecinājies, ka no virtuves loga labi pārredzams viss pagalms, vecais vīrs nolēma doties mājup. Brīdi viņš pastāvēja pie durvīm, nogaidīdams, kad kāpņu telpā iestāsies pilnīgs klusums. Un, tikai pārliecinājies, ka tur vairs nav neviena cilvēka, sirmgalvis izgāja no dzīvokļa, piesardzīgi aizvērdams aiz sevis durvis. Cenzdamies nesacelt troksni, ātrā un vieglā solī noskrēja lejā pa kāpnēm. Un pagalmā izgāja tikai tad, kad bija pārliecinājies, ka neviens to neievēros. Viss bija mierīgi, un viņš izsoļoja ārā. Tūlīt pal sakumpa un, paslēpis acis aiz kuplajām uzacīm, aizkliboja uz koku audzes pusi, no kurienes skanēja domino spēlmaņu aizrautīgie izsaucieni.

Piegājis apsēdās sola galā un ieklepojās. Viņu ievērojuši, spēlmaņi sasēdās ciešāk, un sirmgalvis, iekārtojies ērtāk, ieskatījās kaimiņa kauliņos.

—   Vai «zivs» būs? — viņš klusi pavaicāja.

—    Viss, Vaņa, būs! — kaimiņš iesmējās. — Tikai mums lo vairs nepieredzēt. Būs gan gaļa, gan piens, gan ari zivis…

—    Dievs dos, arī mēs lo pieredzēsim, — sirmgalvis lēnprātīgi atbildēja, un viņa balsī jautās pilnīga padevība un gatavība samierināties ar visu, ko tam sagatavojuši jaunie valsts pārvaldīlāji.

—   Uz Dievu paļaujies, bet arī pats neslinko, — kaimiņš, nepārtraukdams spēli, atteica. Sarunas lika risinātas vienkāršas un paviršas, lai netraucētu spēli.

—   Runā, ka tu esot bijis pie prokurora? — kaimiņš pavaicāja, nenovērsdams acis no kauliņiem un nepārtraukdams spēli.

—   Biju gan, — sirmgalvis piekrītoši pamāja.

—   Nu, un kā? Vai palīdzēja?

—   Jā, jā, tas nu palīdzēs… Sagaidīsi…

—   Vairāk neiesi?

—   Nav jau vairs, kur iet.

—    Uz baznīcu tev jāiet, Ivan Fjodorovič, — kaimiņš iesmējās, skaļi uzsizdams kauliņu uz galda. — Tur tev drīzāk palīdzēs.

—  Aiziešu arī, — vecais vīrs pamāja ar galvu. — Kāpēc neaiziet…

Sirmgalvis nevarēja sākt lielās medības, pirms nebija pats ar visu licis skaidrībā. Klīzdams gar veikalu un autobusa pieturu, atgriezdamies atkal mājās, viņš, pārcilājis prātā visus «par» un «prcl», aizvien vairāk pārliecinājās, ka atkāpties vairs nedrīkst. Tā būtu īsta sakāve. Viņš nespētu vairs kaut ko noteikti apgalvo!, uzstāt, izteikt savu sašutumu vai neapmierinātību. Tad vairs nevajadzētu izliklies par vārgu un pazemīgu, jo tāds viņš ari būs kļuvis.

Šajās pārdomās agrāk vai vēlāk bija jāparādās — un tas arī parādījās — vārdam «atriebība». Viņš, vairākkārt lo atkārtojis, ieklausījās tā skanējumā. Visu mūžu sirmgalvim bija apgalvots, ka atriebība ir zemiska un noziedzīga. Teica, ka lepns, stiprs un gudrs cilvēks nekad neķersies pie lik zemiskiem līdzekļiem.

—    Muļķības, — vecais vīrs stingri noteica. — Atriebība — las ir brīnišķīgi. — Un atkārtoja vēlreiz: — Atriebība — las ir brīnišķīgi. Tā neļauj novecot. Izejot cauri briesmām, atgriežas jaunība, izzūd vccišķās kaites un slimības, nespēks, bailes un piesardzība. Atriebjoties vairs nav laika par lo visu domāt…

Sirmgalvis pal neievēroja, kā bija sācis šis medības, lielās medības, kā viņš pals tās sauca. Vecais vīrs nemanīja, kā sāk dzīt medījumam pēdas, gatavoties cīņai. Vai tā bija atriebība? Labi, lai būtu atriebība. Sauciet, kā gribai, bet viņam lās bija lielās medības. Un pamazām sirmgalvis sāka apjausi atriebības likumus, kā izrādījās, viņš vienmēr tos bija zinājis. Tikai līdz šim šīs zināšanas nebija bijušas vajadzīgas, tāpēc arī pats par tām nenojauta.

Kā pašsaprotamu faktu sirmgalvis pieņēma domu, ka atriebībai jābūt smagākai par nodarīto pārestību. Un klusībā pie sevis nomurmināja teicienu, ka tas, kurš vēju sēj, vētru arī pļauj.

Reiz veco vīru pārņēma apskaidrība: ja viņš atteiksies no sava nodoma, Katja nekad neizveseļosies. Un nealzels. Un neīstenotā atriebība saēdīs Viņa dzīves atlikušos gadus.

—    Mēs abi aiziesim postā, — viņš murmināja, neatraudams skatienu no zemes. — Gan Katja, gan cs… Viņa sajuks prātā savā vannā, bet es nobeigšos no visparastākajām iesnām, saaukstēšanās vai gripas, jo man nebūs ne mazākās vēlēšanās pretoties slimībai…

Izdēdēšu un nomiršu, nodzeltēšu un atraušos no dzīves kā nokaltusi lapa no koka… Bet atriebība… Atriebība atsvaidzina asinis…

Un pēkšņi viņš apstājās.

Pie mājas ieejas, pie tās pašas nolādētās ieejas, viņš pamanīja greznu, saulē mirdzošu mašīnu — tumši sarkanu «opeli». Šķita, ka ap to izveidojies žilbinošs oreols. Likās, mašīna apzinās savu daiļumu, kā lepna skaistule būdama pārliecināta par savu neatvairāmo pievilcību, par ko liecināja arī apkārtējo cilvēku sajūsminātie, bet reizē skumjie un izmisīgie skatieni, kuri, ieraudzījuši šo zaigojošo brīnumu, pēkšņi apjauta savu bezcerīgo un nožēlojamo eksistenci.

Sirmgalvis uzreiz saprata, kam pieder šī mašīna — Borisam Ču- hanovam, izvarotājam un tirgotājam. Viņš nejuta ne mazāko skaudību. Nekā tamlīdzīga. Ieraudzīdams šo mašīnu un sapratis, kam tā pieder, viņš pal nopriecājās. Radās tāda sajūta, ka pēkšņi skatam atklājusies izvarotāja vājākā vieta.

—    Skat, kāds, — vecais vīrs klusi noteica, — skat, kā tev patīk skaistas lietiņas… Apsveicu, mīļais… Apsveicu… Labu ceļavēju, mīļais…

Sirmgalvis atgāja no mašīnas, sajuzdams sevī mostamies priecīgu satraukumu. Viņš gāja sakumpis, tik tikko vilkdams kājas, un saspringti domāja, kāpēc jūtas lik līksms un pacilāts.Un, labi zinādams, ka lo nedrīkst darīt, tomēr atgriezās pie mašīnas un vēlreiz apgāja tai apkārt. Mirdzošie starmeši, pērļainais zaigojums, tumšie stikli, kuri viesa salonā tīkamu mijkrēsli… Viss liecināja par drošību un kvalitāti. Ārzemju kvalitāti.

—   Ļoli labi, — sirmgalvis noteica. — Labi, ka tā…

Un sastinga, — viņš bija ieraudzījis apaļo benzīna tvertnes vā- • ciņu. Jā, «opeļiem» šis vāciņš vienmēr ir apaļš. Vāciņš, kas nosedza benzīna bākas pievadcauruli, bija ideāli apaļš. «L;ibs mērķis,» vecais vīrs nodomāja un, noslēpumaini pasmaidījis, devās prom no mašīnas.

•k * *

Diena vēl likai sākās, un pelēkais mijkrēslis lavījās istabā cauri puspievērtajiem aizkariem. Pamazām istabas sienas kļuva sārtākas un siltākas — pilsētā bija uzlēkusi saule. Aiz loga atskanēja pirmie rīla trokšņi: garām aizdārdēja smagā mašīna, lad aizbrauca autobuss — sirmgalvis lo pazina pēc garā, nepacietīgā signāla, acīmredzot šoferis steidzināja kādu miegainu pasažieri.

Pamodās un iznāca no savas istabas arī Katja, un tūlīt vannas istabā atskanēja maiga ūdens šalkoņa. Vecais vīrs vairs nespēja to vienaldzīgi klausīties, viņam uzreiz sabojājās noskaņojums — nevar normāls cilvēks stundām ilgi vannoties, nevar! «Cenšas nomazgāties,» sirmgalvis skumji nodomāja un pēkšņi skaļā balsī noteica:

—   Ir laiks…

Vārdi radās paši no sevis, jo viņš šai brīdī nedomāja ne par izvarotājiem, ne par gaidāmo atriebību, arī šautene ar optisko tēmēkli nenāca prātā. īsā frāze vienkārši iznira no zempaziņas dzīlēm. Un nekas to neaizkavēja, nekas nenobiedēja. Ari viņš pats to uztvēra kā sengaidītu pavēli. Un, lai arī sirmgalvis pal nebija sakustējies zem vecās, plānās segas, tagad jau gultā gulēja gluži cits cilvēks, kuram nebija nekā kopīga ar lo iepriekšējo, kurš pirms brīža priecājās par saullēkta atblāzmu.

Vecais vīrs ieklausījās sevī, ieskatījās dvēselē, it kā novērtēdams savu gatavību gaidāmajām cīņām. Baiļu nebija. Tikai rāma pašpārliecinātība, kas sirmgalvi pašu pārsteidza.

—   Nu, lūk… Paliec sveiks, Ivan Fjodorovič, — viņš atkal neviļus ierunājās. — Ardievu, mīļais…

Nē, sirmgalvis nedomāja par pelnīto sodu, viņš likai atvadījās pats no sevis, labi apzinādamies, ka, tikko nospiedīs šautenes mēlīti, agrākais Ivans Fjodorovičs Afoņins pazudīs, lā vielā pasaulei sevi pieteiks gluži cits cilvēks, daudz raupjāks un nežēlīgāks.

Jā, mēs esam pieraduši piedot pārestības, neievērot rupjības, nedzirdēt augstprātīgus un pazemojošus izteicienus. Un pūlamies sev iegalvot, ka tādējādi neieslīgstam sīkumainībā, stāvam tam visam pāri… Bel pienāk brīdis, kad ar šiem maldiem vairs nevar aizsegties, nevar paslēpties aiz tukšajām frāzēm. Mēs maināmies, zaudēdami iepriekšējo patību, un atpakaļceļa vairs nav, esam kļuvuši pavisam citi cilvēki — savaldīgāki, vieglāk aizvainojami, nesamierināmāki.

Vai nu uz labu, vai uz ļaunu, bel tā tas ir…

Sirmgalvis pēkšņi atcerējās — šodien ir trešdiena. «Paskat tik,» viņš nodomāja, «atkal trešdiena. Nu ko, lai lā arī notiek.»

Likās, ka diena būs svelmaina — jau deviņos no rīla debesis kļuva pelēkas un kvēloja, kvēloja, liekot notrīsēt dienvidus tveices gaidās. «Tas labi,» sirmgalvis nodomāja, «pašā laikā.» Viņš zināja, ka tieši šādās svelmainās dienās pie Cuhanova sapulcējas draugi, iziet uz balkona vai iekārtojas ēnainajā dzīvoklī, laiku pa laikam noskalojoties zem vēsa ūdens straumēm, iedzerot ledusskapī atvēsinātu vīnu un skatoties televizoru. Un, tā kā logi un balkona durvis netiek aizvērtas, viņi atrodas kā uz delnas, un labāku medījumu nemaz nevar vēlēties…

—   Vai tu slikti jūties? — pie brokastu galda Katja vectēvu sāka iztaujāt.

—   Kāpēc tu tā jautā? — sirmgalvis izbrīnīts sarauca uzacis.

—    Neko nerunā, skaties šķīvī… Mani neizprašņā… Un kaimiņi mēļo…

—   Ko mēļo? — sirmgalvis kļuva piesardzīgs.

—   Tavs vectēvs, saka, noveco…

—   Un ko lad tu?

—    Nekā tamlīdzīga, atbildu, ar večuku viss kārtībā, viņš vēl jums visiem parādīs…

—   Vispār jau es neko rādīt neesmu domājis, — vecais vīrs samulsis noteica. — Godīgi sakot, manos gados jau tā kā par vēlu censties pārsteigt tautu…

—   Un tomēr tevi kaut kas nomāc?

—    Ak Kungs! Kas gan var nomākt! — sirmgalvis nicīgi atmeta ar roku, iekšēji tomēr saraudamies no Kaijas vērīgā skatiena. Viņš negribēja, lai mazmeita kaut ko ievērotu. Bet, kā izrādās, jau bija ievērojusi, tātad pārmaiņas ir skaidri saredzamas. — Drīz atbrauks tavi senči, atvedīs jaunas drēbes, — vecais vīrs centās notēlot sajūsmu, it kā pats nevarētu vien sagaidīt Ķīnas labumus. Bet Katja viņu strupi pārtrauca.

—   Nevajag man viņu lupatas! — meitene atteica.

—   Arī taisnība, — vecais vīrs labprāt piekrita, lai nebūtu jāturpina saruna.

Divas stundas nonīcis mājās, viņš devās ārā pagalmā. Pagājis garām namam, pagriezās uz veikala pusi. Nopircis paciņu kefīra, atpakaļceļā palūkojās, kā veicās domino spēlētājiem. No šejienes bija labi saskatāmi Cuhanova dzīvokļa logi, un sirmgalvis bridi pa brīdim palūkojās uz lo pusi. Logi aizvērti, balkons lukss, mašīnas ārā ari nebija… Vecais vīrs dažreiz iejaucās spēles gaitā, dodams padomus un izteikdams skaļu līdzjūtību, bet viņam, protams, ieteica aizvēri muti un paklusēt, bel sirmgalvi las tikai iepriecināja, jo tagad vismaz desmit cilvēki vienā balsī liecinās, ka viņš te bijis un nekur projām nav gājis, tāpēc nebūs ne mazākā iemesla turēt to aizdomās. Vecais vīrs jau domās dzirdēja vārdus, kurus izmeklētājs būs spiesls ierakstīt savā protokolā. «Te bija arī Ivans Fjodorovičs… Iejaucās spēlē ar saviem padomiem, visus likai traucēdams…»

«Vai lad viņš tā caurām dienām dirn pagalmā no rīta līdz vakaram?» pajautās aizdomīgais izmeklētājs.

«Protams, nē! Ko var gribēt no veca vīra! Iznāk ārā tikai tad, kad labi jūtas, saulīte spīd pie zilām debesīm, vēji nepūš,» liecinieks iesmiesies apnicīgajam izmeklētājam tieši sejā. Un viņam būs jāatkāpjas.

«Un var būt, ka tiešām palaimējas,» sirmgalvis nodomāja un piecēlies devās mājup. Ielika kefīru ledusskapī, paklausījās, kā vienmēr, bezjēdzīgos ziņojumus no Ceēenijas, pārliecinājās, ka joprojām televīzijā un radio pārraidēs nebeidzas karš un sīvas vārdu pārmaiņas, ka Maskavā spridzina tiltus, bet Groznijā jau otro gadu ilgsi mītiņi… Ieraudzījis ekrānā prezidenta uztūkušo ģīmi, izslēdza televizoru un atgriezās pagalmā.

Ar troksni galdā tika sisli domino kauliņi, laiku pa laikam atskanēja triumfējoši spēlmaņu izsaucieni, turpat netālu spiedza bērni, bet viņš likai sēdēja, brīdi pa brīdim atgādinādams par savu klātbūtni. Jo visādi gadās — skatās tieši virsū, bet neredz, runā, bel nedzird. Nedzird un viss. ll kā tevis paša nemaz nebūtu, tikai gars, neredzams enerģētisks sablīvējums, kā izsakās mistiski noskaņoti cilvēki. Tā gadās… Un aizvien biežāk.

Kārtējo reizi palūkojies uz Čuhanova dzīvokļa logiem, sirmgalvis notrīsēja. Balkona durvis bija atvērtas, pie mājas stāvēja ķiršsarkanais «opelis», bet pats resnvēderainais īpašnieks pašlaik vilka no lā ārā kartona kārbu.

Sajutis, kā saraujas, salecas sirds, vecais vīrs pasteidzās pievērst skatienu galdam, baidīdamies, ka kāds ievēros viņa satraukumu. Kad sirmgalvis atkal paskatījās uz balkonu, tur jau stāvēja visi trīs

draugi. Risinādami kūtras sarunas un saulē gozēdamies, viņi smaidot lūkojās pagalmā. Bija skaidri redzams, ka puiši jūtas lieliski un nolēmuši pavadīt vakaru šai pašā dzīvoklī — visi trīs bija līdz vidum noģērbušies.

Smagi atspiedies pret galdu, vecais vīrs piecēlās un atkāpās kļavas ēnā. Viņa vieta tūlīl tika aizņemta. Neviens vecajam vīram nepievērsa ne mazāko uzmanību — partija tuvojās nobeigumam, un visi bija pārāk aizņemti, vērojot, kas notiek uz galda. Tad sirmgalvis pagriezās un nesteidzīgi aizčāpoja uz krūmāja pusi. Arī tas nevienā neradīja aizdomas, jo visi pa retam ieskrēja krūmos, lai pēc divām trim minūtēm atkal atgrieztos.

Vecais vīrs vēlreiz atskatījās — neviens uz viņu nelūkojās, neviens nesekoja. Un pēkšņi sirmgalvis sajutās neizturami vientuļš — viņam nebija ne palīga, ne līdzdalībnieka, uzticama, godīga biedra. Ko nu sapņot par līdzdalībnieku! Nebija visā plašajā pasaulē tāda cilvēka, kam viņš varētu pastāstīt par savām rūpēm un problēmām. Jā, lo vecais vīrs labi saprata — neviens viņam nespēja palīdzēt, kaut nedaudz atvieglot smago nastu. Un tikai, darbojoties pilnīgi viens, viņš varēja cerēt, ka izdosies izglābties, izlocīties, izdzīvot…

No krūmāja sirmgalvis iznāca liesi pretim vajadzīgajai kāpņu telpai. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, ieslīdēja mājā. Cenzdamies soļot pēc iespējas klusāk, uzkāpa ceturtajā stāvā, ieklausījās. Visos piecos kāpņu laukumiņos valdīja klusums. Vecais vīrs atvēra durvis un iegāja dzīvoklī. Kaķis sēdēja pie sliekšņa un skatījās uz viņu miegainām, dzeltenām acīm, acīmredzot tikko bija pamodies.

Palūkojies ārā pa virtuves logu, sirmgalvis ieraudzīja, ka uz balkona vairs neviena nav, bet durvis palikušas atvērtas. Tātad draugi , mājās, tātad nekas nemainās. Lēni, bet mērķtiecīgi vecais vīrs izgāja gaitenī un, izņēmis no sienas skapja darba rīku saini, nolika lo uz grīdas un atraisīja. Šautene, ievīstīta pelēcīgā maisaudeklā, vēl bija turpat. Brīdi to aplūkojis, sirmgalvis lo paņēma rokās un, sajutis ieroča smagnējo vēsumu, jau kuro reizi nopriecājās par tā nevainojamo uzbūvi. Ar stīvo, smago plaukstu viegli noglāstījis stobru, tēmēkli un klusinātāju, piespieda ieroci pie krūtīm, un, acis pievēris, uz brīdi sastinga — vai nu murminādams pie sevis lūgsnu, saukdams palīgā augstākās varas, vai vienkārši cenzdamies nomākt nervozās trīsas.

Lēni sliedamies kājās, viņš neviļus atbalstījās pret šauteni un. tikai iztaisnojies, saprata, ka jau sācis to izmantot. Uztverdams lo kā labvēlīgu likteņa mājienu, vecais vīrs devās uz virtuvi, maigi, ka mazu bērnu, piespiedis ieroci pie krūtīm. Uzmanīgi nolicis šauteni uz galda, viņš aizgāja vēlreiz pie sava saiņa un atraisīja no lāpstas brezenta maisiņu, kurā bija noslēptas patronas. Arī tās sirmgalvis izbēra uz galda, labu brīdi par tām tīksminādamies. Būdamas tik atšķirīgas pēc iedarbības spēka, patronas tomēr visas izskatījās vienādas. Tikai šaura sarkana josliņa liecināja par dažu lādiņu ipašo bīstamību.

Brīdi vilcinājies, vecais vīrs paņēma patronu, kas bija iezīmēta ar sarkano josliņu. Tad vēl pastāvēja, aplūkodams visus lādiņus un prātodams, vai nepaņemt citu, tomēr atstāja visu pa vecam.

Sirmgalvis izvilka balto galdiņu virtuves vidū, tieši pretim logam, uzcēla uz tā tabureti-, uzlika šauteni, nostājās līdzās, pārbaudīdams augstumus. Kaut kas tam nepalika, un viņš atnesa no istabas nelielu spilvenu, kuru bija ievērojis uz dīvāna. Uz tā bija izšūti ziedi, acīmredzot spilvens nebija domāts gulēšanai, bet tikai greznumam. Uzlicis to uz taburetes, sirmgalvis tajā iespieda šauteni. Ierocis iegūla droši, it kā pateikdamies par vecā vīra uzmanību un rūpēm.

Kaira kustība, katrs solis sirmgalvi tuvināja šāvienam, skaudri atbalsodamies viņa apziņā. Izvēlējās patronu — liktenīgais brīdis pietuvojās. Atnesa no istabas spilvenu — vēl viens šķērslis likvidēts. Nespēdams vairs apstāties, vecais vīrs lēni tuvojās bezdibeņa malai.

Un to viņš arī vairs nevēlējās.

Brīdi pastāvējis un padomājis, izgāja gaitenī, lai vēlreiz pārliecinātos, vai durvis kārtīgi aizslēgtas, lai nejaušs svešinieks lo nepārsteigtu nepiemērotā brīdī. Atgriezies virtuvē, nedaudz plašāk atbīdīja aizkarus un pavēra logu.

Atkal paskatījās uz balkonu — nevienas dzīvas dvēseles.

Nez kāpēc radās vēlēšanās paskatīties pulkstenī — bez piecām divi. «Labs laiks,» sirmgalvis nodomāja.

Iegājis istabā, palūkojās ārā pagalmā — vīri joprojām spēlēja domino. Savu kārtu nepacietīgi gaidošie līdzjutēji ciešā lokā drūzmējās ap galdu. Gluži ticami likās, ka tur, neviena neievērots, stāv arī viņš.

— Bet es jau tur arī stāvu, — vecais vīrs skaļi noteica. — Un lai tagad kāds mēģina pierādīt pretējo.

Atgriezies virtuvē, sirmgalvis atkal palūkojās ārā pa logu — uz balkona neviena nebija. Iepletis kājas plalāk, viņš ierīkojās pie ieroča. Tēmēkļa okulārs atradās tieši acu augstumā. Melnais gumijas gredzens maigi pieskārās pierei. Vecais vīrs sāka virzīt tēmēkli, mēģinot tajā ietvert vajadzīgo balkonu. Un drīz tas izdevās — viņš pazina uz auklas uzmesto košo halātu. Uzmanīgi pagrozījis metāla gredzenu, kurā bija iezīmētas sīkas iedaļas, noregulēja asumu, tikai lad pievērsdams uzmanību tīkliņam.

Un šai brīdī sirmgalvis izdzirdēja sev aiz muguras slāpētu kliedzienu. Viņš pārsteigumā satrūkās, pieķerdamies pie taburetes, lai nenokristu. Sirds krūtīs mežonīgi dauzījās, rokas trīcēja. Tikai pēc brīža viņš attapies saprata — tur kliedza kaķis, pieprasīdams zivi. «Viss kārtībā,» vecais vīrs nodomāja, «viss kārtībā…»

Atvēris ledusskapi, izņēma no tā gabalu vārītas zivs un pameta kaķim. Skaļi ņurdot, runcis metās tai virsū, it kā pats lo būtu noķēris, it kā tas būtu tā likumīgais medījums. Un, starp citu, kaķim bija taisnība, zivi viņš bija ieguvis, pateicoties pats savām pūlēm.

Atkal nostājies pie šautenes, sirmgalvis optiskajā tēmēklī vērīgi aplūkoja istabu. Balkona durvis bija atvērtas, un viņš varēja pārredzēt visu lelpu. Biezie aizkari noēnoja islabu, tāpēc vecais vīrs tikai pēc laba brīža sāka atšķirt atsevišķu priekšmetu kontūras. Pēkšņi viņa redzeslokā iznira dzīvokļa saimnieka Borisa Čuhanova seja. Puisis zvilnēja krēslā, rokā turēdams glāzi — visticamāk, tur bija ieliets vīns, jo turpat netālu uz zema galdiņa pavīdēja tumša pudele. Pavirzījis tēmēkli zemāk, sirmgalvis uz grīdas ieraudzīja vēl vienu pudeli — sudrabotais kakliņš liecināja, ka tas ir šampanietis. Stobrs atkal pacēlās augstāk. Tagad līniju krustpunkts iezīmējās Borisam tieši pieres vidū.

Sirmgalvja pirksts uzmanīgi pieskārās mēlītei.

Šai brīdī Boriss iesmējās, un viņa seja, aizslīdot sānis, pazuda no redzesloka. Vecais vīrs sāka lēni virzīt stobru un pēkšņi uzdūrās vēl kādam gaišam plankumam. Paskatījies vērīgāk, viņš saprata, ka tas ir garā studenia kailais ceļgals. Spēcīgajā palielinājumā varēja skaidri saskatīt gaišās spalviņas, katru ādas krociņu, vienmērīgo iedegumu. Igors bija ērli iekārtojies krēslā, pārmetis kāju pāri roku balstam, un tagad jaunais, spēcīgais ceļgals, maigi apgaismots, atradās tieši tēmēkļa vidū.

Brīdi šaubījies, vecais vīrs atkal sāka meklēt Borisu un drīz to atrada — puisis dzēra vīnu. Tagad stobrs bija pavērsts tieši pret viņa kaklu. Atpakaļ atgāztā gaJva ļāva skaidri saskatīt mērķi. Sprāgstošās lodes spēks tam norautu galvu. Bet, tikko sirmgalvim šī doma iešāvās prātā, viņš vairs nespēja pakustēties. Šaut uz cilvēku, jau iepriekš zinot rezultātu, izrādījās daudz grūtāk, nekā viņš bija domājis.

Vecais vīrs ērtāk iekārtoja šauteni uz rozēm izšūtā spilvena un pagāja sānis. Apsēdies uz grīdas, paslēpa seju plaukstās un brīdi tā nekustīgi sēdēja. Gar kājām murrādams sāka trīties baltais kaķis, acīmredzot gribēdams izrādīt savu pateicību. Sirmgalvis krekšķēdams piecēlās, piegāja pie šautenes un, ērtāk iekārtojies, atkal ieskatījās okulārā. Un ieraudzīja Igora kāju. Alkal to pašu celi, jaunu, spēcīgu un iedegušu. Islabā acīmredzot darbojās ventilators, jo spalviņas uz kājas viegli šūpojās. Kāju varēja brīvi aplūkot, jo tā nekustīgi balstījās uz krēsla roku balsta, nebija vajadzības lieki kustināt stobru. Krēslainajā istabā acīmredzot tika risinātas laiskas sarunas, un puiši, atslīguši vaļīgās pozās, baudīja šampanieti.

— Un tagad, mazulīt, tev nedaudz pasāpēs, — sirmgalvis nočukstēja, ar pirkstu maigi pieskardamics ieroča mēlītei. Šoreiz viņš spiedienu neatslābināja, līdz šautene notrīsēja. Vecais vīrs tikai pēc brīža apjauta, ka šāviens jau noskanējis.

Sapratis, kas noticis, viņš ātri izsteidzās gaitenī un, ievīstījis ieroci vecā drēbes gabalā, ar stiepli to sastiprināja kopā ar lāpstu un grābekli, lad paslēpa saini sienas skapī, nomaskēdams ar slēpēm, vecam slolām un līstītēm. Atgriezies virtuvē, sirmgalvis aizvēra logu un aizvilka aizkarus.

Jau pie durvīm vēlreiz atskatījies, viņš dusmās gandrīz skaļi iekliedzās — uz galda joprojām stāvēja taburete, bel uz lās — izšūtais spilventiņš. Vecais vīrs steigšus aiznesa spilvenu uz istabu, nolika pie sienas krēslu, aizbīdīja vecajā vietā galdu.

Pirms iziešanas no dzīvokļa ilgi un uzmanīgi ieklausījās, kas notiek kāpņu telpā. Viss bija klusu, un viņš beidzol uzdrošinājās iziet ārā. Aizvēris aiz sevis durvis, ātri un viegli,, tik tikko skardams pakāpienus, kā tas izdodas tikai viskritiskākajos brīžos, noskrēja lejup pa kāpnēm.

Paskatījās pagalmā — negribējās, lai kāds viņu ieraudzītu izejam no šīs mājas. Bet viss bija mierīgi. Sirmgalvis sakumpa un, uzmanīgi atvēris čīkstošās durvis, izslīdēja laukā. Nekur lieki neuzkavēdamies un apkārt neskatīdamies, pārgāja pāri celiņam un ienira krūmājā. Tikai šeit viņš nedaudz atļāvās ievilkt elpu, kad bija jau pārliecinājies, ka atrodas te viens pats un nevienam no domino spēlmaņiem nav radusies vajadzība apmeklēt šo vietu.

Spēle ritēja pilnā sparā, visi aizrautīgi sekoja tās gaitai un uz sirmgalvi pal nepaskatījās. Neviena neievērots viņš piegāja pie domino spēlmaņiem, paskatījās apkārt, novērtējot situāciju.

—   Vai veikalā nebiji? — sirmgalvis pavaicāja kaimiņam.

—   Biju.,. Bet ko tu gribēji uzzināt?

—   Vai kefīrs jau atvests?

Kaimiņš, paskatījies uz veco vīru, brīdi iegrima pārdomās, bcl tūlīt atplauka smaidā:

—   Zini, šķiet, atveda… Es jau gāju prom, kad atbrauca mašīna, vecenes kā vārnas metās šurp… Es negaidīju. Kamēr izkraus, kamēr izgrozīsies…

—    Vai daudz atveda? — sirmgalvis muļķīgi pajautāja, bel kaimiņš nopietni atbildēja.

—    Nezinu… Tikpat pusi uzreiz atdos komerekioskiem… Tāpēc lu, Fjodorovič, labāk pasteidzies…

—   Man jau viena paciņa ir… Pagaidām pieliks.

—   Nu, skaties, — un kalsnais vīrelis atkal pievērsās spēļu galdam.

Un tad, tikai lad visi izdzirdēja izmisīgos kliedzienus, kas atskanēja no blakus mājas. Pa celiņu, skaļi kliegdams, aizdrāzās pulkveža Pašutina dēls. Neviens neko nesaprata un arī īpaši necentās saprast.

—   Palīgā!… — beidzot varēja saklausīt vienu vārdu.

—   Puiši draiskojas, — ieminējās sirmgalvis, nealraudams skatienu no galda.

—   Liii kam lie paši, — viens no spēlmaņiem līdzjūtīgi paskatījās uz veco vīru — par Kaijas nelaimi zināja visi kaimiņi.

20 — 967 •305

Sākumā viss bija lieliski — Boriss bija sarunājis ar kādu meiteni, ka viņa noteikti ieradīsies, tāpēc atļāvās nopirkt veselas piecas pudeles šampanieša.

Vadims atnesa pilnu somu ar uzkodām, arī Igors no pārējiem centās neatpalikt. Kad puiši jau bija sapulcējušies, atskanēja telefona zvans, un Boriss, brīdi parunājis, paziņoja draugiem, ka meitene jau pošas, izdaiļo sevi no visām pusēm un nevar vien sagaidīt solītās izpriecas.

Jā, atkal bija trešdiena.

Tveice bija neizturama, un puiši, iegājuši dzīvoklī, tūlīt atvēra logus, ielika šampanieti ledusskapī, bet vienu pudeli, īsinot laiku, nolēma atvērt. Iekārtojās viņi lielajā istabā, Boriss ieslēdza magnetofonu, un dzīvoklis piepildījās svešādiem kliedzieniem, kurus nosacīti varētu uzskalīl arī par mūziku. Puiši papļāpāja par Maiklu Džcksonu un nepatikšanām, kādas tam sagādājušas pārlieku lielās simpātijas pret kādu zēnu, sīki apspriežot, ko un kā viņi viens ar otru īsti darījuši.

—   Bet cs nemaz neiebilstu, — Vadims paziņoja, — ja Džeksons arī man šur tur pieskartos…

—   Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš spēj par to labi samaksāt, — Boriss piebilda. — Pie tam dolāros.

—    Es viņam arī pats būtu ar mieru samaksāt, — Vadims iesmējās.

—   Ja maksāsi, cs tevi pačamdīšu, — Igors piedāvājās. Viņš šķērsām bija iekārtojies krēslā lā, ka pār roku balstiem nokarājās kājas. Šampanieša pudele tika laista apkārt pa apli un strauji tukšojās, jo puiši dzēra tieši no kakliņa, izjuzdami īpašu tīksmi, kad mutē ieplūda gāzes pūslīši, radot vieglu noreibumu.

—   Drīz būs klāt, — Boriss noteica, paskatījies pulkstenī.

—   Kurš būs pirmais? — Igors pavaicāja.

—   Laiks rādīs, — Vadims, galvu atgāzis, pieplaka pie pudeles, gaidīdams, kad mutē ietecēs pēdējās šampanieša lāses.

Tieši šai brīdī arī notika kaut kas pilnīgi nesaprotams. Neviens no puišiem vēlāk tā arī nespēja atcerēties, vai atskanējis arī kāds troksnis — Džeksona klaigas bija tik skaļas, ka viņiem pašiem nācās sarunāties sakliedzoties.

Un pēkšņi atskanēja Igora kliedziens.

Paskatījušies uz viņu, Vadims un Boriss šausmās sastinga — Igora ceļgalā rēgojās milzīga, asiņojoša brūce. Bet visbriesmīgākais bija tas, ka zemāk kājas vairs nebija — tā karājās tievā cīpsliņā.

Igors, saspiedis augšstilbu un cenzdamies apturēt asiņošanu, izmisīgi kliedza.

Vadims un Boriss nespēja novērst skatienu no brūces, no šī kaula, ādas un gaļas jūkļa, kas vēl pirms mirkļa bija spēcīgs, lieliski veidots ceļgals.

—   Žņaugu! — Igors, nogāzies uz grīdas un visu apkārt nošķiez- dams asinīm, ieaurojās. — Žņaugu!! Ātrāk!!

Boriss attapās pirmais — aizskrējis uz tualeti, atvēra ūdens tvertni un norāva gumijas caurulīti. Vadims nevis palīdzēja, bet, neprātīgi kliedzot, metās ārā no dzīvokļa, noskrēja lejā pa kāpnēm, izdrāzās pagalmā un steidzās prom pa taciņu. Tad, it kā kaut ko svarīgu atcerējies, apgriezās un skrēja atpakaļ uz dzīvokli. Boriss pa to laiku centās uzlikt Igora augšstilbam žņaugu, bet asinīm notrieptie pirksti neklausīja, žņaugs slīdēja nost…

—   Palīdzi! — Boriss pavēlēja, pamanīdams pie sliekšņa Vadimu.

Tas pieskrējis jau pastiepa roku, lai palīdzētu, bet, pieskāries

asiņainajai kāja, nobālēja un noģība.

—   Mēsls! — Boriss nošņācās un beidzot viņam ar lielām pūlēm izdevās sasiet žņaugu. Asins strūkla noplaka, un drīz asiņošana izbeidzās.

—   Ātrajiem… — zaudēdams samaņu, nočukstēja Igors. — Zvani ātrajiem…

Boriss paķēra klausuli, bet samulsumā piezvanīja ugunsdzēsējiem, tad uz miliciju un tikai trešajā reizē izdevās sazvanīt «03".

—   Ātrāk, — viņš izdvesa. — Cilvēks mirst…

—   Kas viņam kaiš?

—    Kāja norauta… Pierakstiet adresi… Dārza ielā septiņi,' dzīvoklis divpadsmit.

—   Cik cietušajam gadu?

—   Vēl jauns, velns lai jūs… Viņš taču mirst!

Mašīna ar sarkano krustu atbrauca pēc desmit minūtēm, un divi sanitāri ar nestuvēm aizsteidzās līdzi Borisam uz otru stāvu, iz- spraukušies cauri kliedzienu sapulcēto kaimiņu pūlītim.

Ieraudzījuši, kas noticis dzīvoklī, viņi nobālēja. Igors nemaņā gulēja uz grīdas, viss apkārt bija notriepts asinīm, bel uz paklāja asins paltī gulēja nobālušais Vadims…

—   Ak Dievs, — sanitārs samulsis nočukstēja. — Kas te noticis?

—    Nezinu, — Boriss atbildēja. — Nevaru neko paskaidrot… Pats neko nesaprotu…

—   Nu labi, šim kāja norauta… Bet kas ar lo otru? — viņš norādīja uz Vadimu.

—   Noģība… Viņam no bailēm bikses pilnas…

—   Tad jau labi, tad jau nekas…

Novietojuši nestuves uz grīdas, sanitāri uzmanīgi uz tām uzlika Igoru, un, ar grūtībām pacēluši, devās uz ārdurvīm. Bet le noskaidrojās vēl kāds briesmīgs fakls — kad Igors sāpēs vārtījās pa grīdu, cīpsla, kas saturēja alraulo locekļa gabalu, pārtrūka un tagad kāja vientuļi mētājās pie krēsla. Sanitāri jau bija izgājuši pagalmā, kad Boriss, aplaizdams telpai mulsu skatienu, pēkšņi ieraudzīja nedzīvo locekli.

—   Pagaidiet! — viņš iekliedzās. Ieskrējis vannas istabā, Boriss paķēra dvieli, tikai tā spēdams pieskarties kājai, pacelt lo un aiznest līdz mašīnai.

Domino spēlmaņi, ieraudzījuši ātrās palīdzības mašīnu, saprata, ka tiešām kas atgadījies, un sapulcējās pie nama ieejas durvīm. Bet to, ko viņi pēc brīža ieraudzīja, lie noteikti nekad vairs neaizmirsīs: no mājas izskrēja nobālušais Boriss, turēdams rokā asiņainu kāju, kura bija ieauta sporta kurpē. Baltā īszeķīte ar maigi zilo svītriņu gar augšmalu izskatījās biedējoši.

—   Jūs aizmirsāt… lūk… — Boriss sacīja sanitāriem.

Viens no viņiem atskatījās un, ieraudzījis kāju, atslīga pret mašīnu. Borisam nācās pašam savu baiso nešļavu ienesi automobilī un nolikt uz nestuvēm līdzās Igoram.

Domino spēlmaņi notiekošo uzņēma daudz mierīgāk un saprātīgāk.

—   Aizspēlējušies, — viens no viņiem noteica, joprojām turēdams rokā domino kauliņus.

—   Tā vien izskatās, ka sprāgusi granāta, — olrs piebilda. — Kur viņi tās ņem… Kairu dienu skan sprādzieni…

—   Pērk. Naudas tiem kā spaļu, tā nu pērk.

—   Es gribētu ko citu zināt… Kāpēc viņiem vajadzīgas šīs granātas? Ko viņi grasījās uzspridzināt?

Sirmgalvis stāvēja un neko neteica.

Viņš bija nostājies citiem aiz muguras, tuvāk negāja. Ieklausījās sevī, bet nesajuta ne mazāko nožēlu.

—    Par visu jāmaksā, — viņš pusbalsī nočukstēja, bcl blakus stāvošais vīrelis tomēr to sadzirdēja.

—   Tev taisnība, ivan Fjodorovič, tev taisnība… Izdzīvos — paldies Dievam, nomirs — arī nebūs liela nelaime. Gan jau bez viņa iztiksim… Vai es pareizi saku?

—   Tad jau redzēsim, — sirmgalvis izvairījās no tiešas atbildes. — Es, lūk, prātoju… Vai to kāju viņam varēs piešūt?

—   Gan piešūs, — vīrelis pārliecināts atteica un nez kāpēc iesmējās. — Esmu dzirdējis, ka vienam pat, vai zini, ko piešuva? Neērti pat cilvēku klātbūtnē stāstīt… Un nekas, pal bērneli vēl uztaisīja! Tā, lūk!

—   Paskat tik, — vecais vīrs nenoteikti atteica un, vairāk neko nepiebilzdams, aizkliboja uz savas mājas pusi.

Šoreiz viņam tiešām bija grūli paiet. Pieķēries pie kāpņu margām un pievilkdamies no visa spēka ar rokām, viņš uzkāpa savā stāvā, piespieda zvana pogu un, kad Katja atvēra durvis, gandrīz krišus iekrita dzīvoklī.

—   Kas noticis, vectēv? — viņa izbijās.

—   Jūtos nedaudz saguris, — vecais vīrs atbildēja un, noāvis izvalkātās kurpes, iegāja istabā un atgūlās uz dīvāna.

—   Vai tēju dzersi? — Katja apsēdās līdzās.

—    Vēlāk, — sirmgalvis papliķēja lai roku un aizkavēja, kad meitene gribēja piecelties.

—   Kas tur pagalmā kliedza? Ātrā palīdzība bija atbraukusi…

—   Ā… Kaut kas uzsprāga, — vecais vīrs godīgi atbildēja.

—   Vai kāds ir miris?

—   Nē, visi dzīvi.

—    Bet kur sprāga? — Katja satraukti pajautāja, sajutusi, ka vectēvs kaut ko noklusē.

—   Tā tirgoņa… Čuhanova dzīvoklī.

—   Un kam tad bija vajadzīga ātrā palīdzība?

—   Drauģeļiem… Ir viņam viens tāds garš dilda.

—   Igors?

—   Varbūt… Es viņu vārdus nezinu.

—   Un kas ar viņu nolicis?

—    Šķiet, kāja savainota, — sirmgalvis pal jutās pateicīgs Kaijai, ka viņas uzdotie jautājumi ļāva tam godīgi atbildei. Viņš nemeloja, Igoram kāja tiešām bija savainota, bel kā tieši… Kā viņš to varētu zināt, nav jau ārsts. Lai ārsti ar Igoru tiek galā, pēdējā laikā viņiem bieži jāsastopas ar šādiem ievainojumiem — gandrīz katru dienu pilsētā atskan kāds sprādziens. Rit karš, tikai vecais vīrs nespēja saprast, kas ar ko karo un kurā pusē atrodas viņš pats.

* * *

Noslīdējusi līdz apvārsnim, saule vēl izlauzās cauri augstajām namu sienām un pielēja Čuhanova dzīvokli ar baisi sarkanu gaismu. Kad «ātrie» aizbrauca, Boriss kopā ar Vadimu sakārtoja dzīvokli, saslaucīja asinis, nolika vietās krēslus, galdu. Paši, iekārtojušies divos zemos krēslos, rietošās saules apspīdēti, sēdēja klusi un satriekti.

Bet pa istabu, no viena stūra uz otru, rāmiem, smagiem soļiem staigāja pulkvedis Pašutins, brīdi pa brīdim uzmezdams abiem draugiem dusmīgu un neizpratnes pilnu skatienu. Viņš nespēja saprast, kas īsli tc noticis, tāpēc atkal un atkal uzdeva vienus un tos pašus jautājumus. Un ne jau tāpēc, ka citus nespētu izdomāt, bet tāpēc, ka tieši tāda bija viņa pratināšanas metode.

—   Mēs taču uz šo jautājumu jau atbildējām! — Vadims neizturēja. — Dzērām šampanieti! Boriss bija atnesis vairākas pudeles.

—   Kādiem svētkiem par godu?

—   Trešdiena taču… — Boriss atbildēja, bet lūlīl attapies pacen- tās izlabot kļūdu. — Neciešama Iveice, visi dienas darbi padarīti… Sen nebijām tikušies…

—   Cik ilgi?

—   Kādas Iris dienas, laikam…

—    Kā gan varējāt lik ilgi viens bez otra izturēt? — Pašutins pasmīnēja.

—   Ar grūtībām.

—   Vai daudz izdzērāt?

—   Vienu pudeli! — Vadims iekliedzās.

—    Klausieties… Iesaku jums abiem savas emocijas… un neapmierinātību ar pasauli… pietaupīt līdz brīdim, kad slimnīcas palātā satiksieties ar savu bēdubrāli. Ja tad vēl vispār spēsiet kaut ko just.

—   Ar kādu vēl bēdubrāli? — Boriss sabozies pavaicāja.

—    Kā nu ne, — pulkvedis Pašutins pavērsa pret viņu savu gludi skūto, apaļīgo, sārto seju.

Šobrīd tā rietošās saules staros kvēloja koši sarkana. — Jūs taču visus apvainoja viena un tā paša nozieguma izdarīšanā… Izvarošanā. Un, tikai pateicoties manām, tā teikt, pūlēm, tagad sēžat šeit, nevis kādā citā, daudz neomulīgākā vietā. Tur nodzer šampanieti, bet kaut ko daudz vienkāršāku. Starp citu, par šampanieti… Vai daudz izdzērāt?

—   Pa trijiem vienu pudeli, — Boriss atbildēja.

—   Vai tiešām? — pulkvedis neticēja. — Bcl virtuvē es redzēju vairāk pudeļu… Ne mazāk par trim… Un tās likās visai nesen iztukšotas, vēl smaržoja pēc šampanieša… Kā to saprast?

—   Tās mēs jau vēlāk izdzērām… Kad Igoru aizveda.

—   Un jūs nopriecājāties… Ja esat palikuši divi, kairam tiks vairāk, vai ne tā?

—   Tā nerunā, tēvs, — Vadims iebilda.

—   Ar jums tā var runāt… Ar jums visādi var… Izvarotāji, dzērāji… Viss dzīvoklis mirkst asinīs, bel jūs tempjat šampanieti… Vai var ar jums? Igors lik drīz vīnu nedzers, ja vispār vēl kādreiz dzers…

—   Vai viņš vēl dzīvs?

—    Dzīvos, kā man teica pa telefonu. Organisms vēl jauns, spēcīgs… Pie tam sportists, institūta gods un lepnums. Icpumpēja viņā svešas asinis, vēl šo lo icšļircināja, lai galīgi nesašļūk… Ne jau par to tagad ir runa. Ar Igoru viss ir skaidrs. Mani interesē, kas te īsti notika. Vadim! Atbildi.

—   Nezinu… Es taču teicu: nezinu! Sēdējām, dzērām šampanieti tieši no pudeles…

—    Šampanieti tieši no pudeles? — Pašutins jutās pārsteigts. — Tā taču grūli — mulē saplūst gāze! — viņš pasmaidot novērsās no loga.

—   Mums izdevās.

—   Labi… Pieņemsim. Turpini.

—   Klausījāmies Džeksonu…

—   To kārno homoseksuālistu? — Pašutins vēlējās noskaidrot.

—   Sauc, kā vēlies! Klausījāmies.

—   Un, protams, mūzika bija noregulēta maksimālajā skaļumā?

—   Gandrīz…

—   Vai sprādzienu dzirdējāt?

—   Nebija nekāda sprādziena. Pļāpājām par šo un to…

—   Par dāmām?

—   Par meitenēm, — Vadims izlaboja tēvu.

—   Nu ko, var teikt arī tā. Viņām jau tas patīk… Reiz dzirdēju, ka rindā divas večiņas, lā ap deviņdesmit, arī sevi tā nodēvēja… Izklausījās pikanti. Labi… Un kas lad notika pēc tam? — Pašutins, apsēdies pie galda, atspieda vaigu plaukstā.

—    Pēkšņi dzirdu: Igors kliedz kā neprātīgs… Es paskatījos… Apakšslilbs viņam karājas vienā cīpslā, bel ceļgala vielā — biezputra. Un asinis tek kā ūdens no krāna… Tad nu mēs sākām rosīties…

—• Par meitenēm vairs nepļāpājāt?

—   Vadims izskrēja pagalmā pasaukt kādu palīgā, — Boriss izlikās nedzirdam pulkveža dzēlienu. — Es te paliku.. Pie rokas gadījās gumijas žņaugs…

—   Kā jums mājās varēja gadīties gumijas žņaugs? Jūs jau zinājāt, ka kaul kas tāds noliks?

—    Es izņēmu no tualetes ūdens tvertnes gumijas cauruli, — Boriss nolieca galvu un spēcīgi sakoda zobus, lai nezaudētu paš- savaldību.

—    No tualetes? — Pašutins jutās pārsteigts. — Redz, kā… Izrādās, ka jūs viņu pārsējāt ar tualetes inventāru? Vai viņš neiebilda?

—    Nē, neiebilda, — Boriss uzmeta pulkvedim naidpilnu skatienu. — Pēc tam atgādināja: zvani, teica, ātrajiem. Piezvanījām… Atbrauca pēc minūtēm desmit vai piecpadsmit…

—   Vai niekojāties ar ieročiem?

—   Nē.

—   Granātas, vēl kas cits… 312

—    Teicu jau: mums rokas nebija nekā, izņemot pudeli! Nekā cita!

—   Cik man zināms, šampanietis ar tādu sparu nesprāgst,. — pulkvedis nesatricināmi mierīgi noteica. — Varbūt Igoram bija kas ielikts kabatā?

—   Tad jau viņam pauti būtu norauti! — Boriss nespēja novaldīties.

—   Bet pauti bija vietā. Jūs pārbaudījāt? Pārliecinājāties?

—   Neiedomājāmies.

—   Žēl… Turpiniet.

—    Kabatās viņam nekas tāds nevarēja atrasties… Viņš atnāca šortos. Tur neko nepaslēpsi.

—   Vai bez jums trim dzīvoklī vēl kāds bija?

—   Nē.

—   Arī meiteņu nebija?

—   Nē…

—   Nebija vai tikai jūs neredzējāt? — pulkvedis pavaicāja. Acīmredzot nesatricināmais miers, klusā balss un pastāvīgā pārjautāšana piederēja pie viņa pratināšanas paņēmieniem. Viņš reizē ticēja un neticēja, piekrita un apšaubīja, tīši kaitinādams puišus, izsmiedams tos, lieliski saprazdams, ka dusmās cilvēks kļūst daudz atklātāks.

—    Nebija, — Boriss atbildēja. — Mēs ienesām šampanieti, es tūlīt aizgāju uz virtuvi un ieliku pudeles ledusskapī. Igors devās uz vannas istabu noskaloties… Karstums… Un viņš nolēma at- svaidzināties. Vadims no guļamistabas atnesa magnetofonu, ierakstus… Tas viss atradās pie gultas. Varētu pat teikt, ka mēs, paši to neapzinoties, apskatījām visu dzīvokli. Izņemot mūs, te neviena nebija. Un arī nevarēja būt. Durvis, logi, balkons — viss bija aizslēgts. Es pats atvēru, atslēgas bija kārtībā, nekādu bojājumu. Bel manas slēdzenes nemaz lik vienkārši nevar atvērt. Zviedru ražojums.

Pulkvedis piecēlās, pastaigāja pa istabu, piegāja pie loga. Viņa seja, rietošās saules apspīdēta, istabas krēslā staroja. Apskatījis asiņu traipus uz sienas un grīdas, pastāvēja pie krēsla, no kura noslīdēja ievainotais l'gors, lad atkal apsēdās pie galda un pievilka tuvāk tālruni.

Uzgrieza numuru.

—   Slimnīca… Te atkal pulkvedis Pašutins. Piedodiet par uzbāzību… Vai neko jaunu man nevarat pateikt? Tā… Sapratu… Tas ir labi… Ak tā? Vai jūs visu saglabājāt? Lieliski. Rīl no rīta pie jums aizbrauks viens no maniem cilvēkiem un visu paņems ekspertīzei. Sarunāts. Visu labu.

Un Pašutins lēni nolika klausuli.

—   Nu, kas tur? — Vadims pavaicāja. — Vai kas noticis?

—    Ziņoju, — Pašutins nopūlās. — Izdarīta operācija. Varētu teikt, veiksmīga. Brūce apstrādāta un aizsūta. Pacients vēl nav atguvis samaņu.

—   Bet kāja? Vai kāju piešuva?

—   Izrādījās, ka kāju vienkārši nav kur piešūt. Nav pie kā. Ķirurgs sacīja, ka neko lādu lam vēl nav gadījies redzēt. Tāds iespaids, ka celis uzsprādzis no iekšpuses.

—   Vai tad tā mēdz būt?

—    Nē, tā nemēdz būt. Celi var saplosīt tikai no ārpuses. Un tikai aktīvi kādam piepalīdzot. Apslrādājot brūci, tika atrastas vairākas deformētas metāliskas daļiņas…

—   Un ko tas nozīmē?

—   Nav ne jausmas.. Viņi visu lo savākuši un rīt nodos ekspertam. Tikai pēc lam varēsim izdarīt secinājumus, izteikt pieņēmumus.

—   Bet kā ar kāju? Vai slikti?

—    Kāpēc? Ar kāju viss kārtībā. Spēcīgas asiņošanas gadījumā brūce parasti neliek inficēta… Igors vēl ir jauns, ievainojums sadzīs…

—   Viņš paliks bez kājas?

—   Protams… No tā nemirst. Tomēr baidos, ka savu draudziņu esai zaudējuši, nebūs jūsu kompānijā vairs Igora.

—   Kāpēc tā? — Vadims nesaprata.

—   Kāpēc jums būlu vajadzīgs kroplis? Vicnkājains, klibs… Kāja nogriezta līdz celim… Viņam lagad būs citas rūpes… Kā naudu protēzei sameklēt, kur atrast pieklājīgus kruķus, ar ko kopā piedzerties… Jā, jā, puiši, tas ir skumji, bet fakts, — pulkvedis līdzjūtīgi uzsila knipi. — Kropļi nodzeras. Tā, kā saka, ir veca patiesība.

—   Nu, ne jau visi… — Boriss iebilda. 314

—   Gandrīz visi. Var jau būl, ka kāds cits noturētos, bet Igors nodzersies, šaubu nav.

—   Kam nav šaubu? Vai tev? — Vadims pacēla balsi.

—   Arī jūs varat nešaubīties. Viņš ir gļēvulis. Visparastākais gļēvulis, tāds pats kā jūs… Kas viņam prātā? Šampanietis, noziedējušas daiļavas, izvarošanas… Jūs visi, un arī viņš, csal nelieši. Bet nelieši nodzeras pirmie.

Pašutins runāja klusā, vienmērīgā, nogurušā balsī, un lieši šī šķietamā vienaldzība visvairāk satrieca krēslos sastingušos puišus. Šķila, ka pulkvedis nestāsta par saviem pieņēmumiem, bet gan par to, kas jau noticis un kur nekas vairs nav labojams. Viņš vienkārši paziņoja šo skumjo ziņu.

—   Tas vēl nav zināms, visādi vēl var gadīties, — Boriss nedroši iebilda.

—    Bet jūs atcerieties manus vārdus… Un jūs tos atcerēsieties pavisam drīz. Viņš atgūsies no šoka, šuves aizdzīs, pacels galvu no spilvena… Kādreiz aizejiet pie viņa, ja tobrīd jau nebūsiet šo vienkājaino kropli aizmirsuši… Kāpēc jums tāds kroplis lai būtu vajadzīgs? Uz nakts ballīti ar viņu neaiziesiet, pie meitenēm, vai kā nu jūs tur viņas saucat, arī neieskriesiet… Kārtīgi iedzert ar jums kopā arī vairs nevarēs… Uz vienas kājas jau tālu ncaizleksi.. Aizejiet gan pie viņa pēc pāris nedēļām, ja vēl nebūsiet lo aizmirsuši…

—   Neaizmirsīsim! — Vadims iebrēcās. Viņš vairs nespēja klausīties tēva rāmās balss skaņas.

—    Tu neuztraucies, — pulkvedis pavīpsnāja. — Nav ko uztraukties… Tu taču esi pārliecināts, ka aiziesi apciemot šo nelaimīgo kropli? Esi. Tad tā arī dari. Tā, lūk, aiziesiet abi pie viņa, bet tur palātā vēl divdesmit lādi paši… Bez rokām, kājām, smadzenēm… Un pirmais jautājums, ko jums uzdos, būs: vai dzeramo atnesāt… Varu galvu liki ķīlā, ka ne jau šampanieti tie palūgs. Spirtu. Degvīnu. Jo vairāk, jo labāk. Un pēc iespējas biežāk.

—   Labi, tad jau redzēsim.

—   Ar kādu sporta veidu, jūs teicāt, viņš nodarbojās?

—   Ar visiem.

—   Un ar ko visvairāk?

—   Ar basketbolu.

—   Nu ko, — pulkvedis, pieceldamies un uzlikdams galvā formas cepuri, prātīgi pamāja ar galvu. — Labs sporta veids. Skaists. Tas domāts stiprajiem, vīrišķīgajiem, slaidajiem… Nesen televizorā redzēju, kā bezkājaini invalīdi spēlē basketbolu… Ratiņos sēdēdami. Tā nekas, izdevās tīri labi. Pasakiet Igoram, lai nezaudē pēdējās cerības.

Un pulkvedis devās prom.

—    Nikolaj Petrovič! — Boriss viņu aizkavēja. — Vai drīkst uzdot vienu jautājumu?

—   Es klausos.

—    Sakiet, lūdzu… Jūsu balsī un vārdos… pastāvīgi jaušams ļauns prieks… Vai tā ir profesionāla vai tīri personiska rakstura iezīme?

—    Tas nav ļauns prieks, — Pašutins piegāja tuvāk krēslam, kurā bija iekārtojies Boriss. — Tas ir dziļš gandarījums. Viņš saņēma to, ko bija pelnījis. Jums, šķiet, šoreiz palaimējās. Sitiens ķēra tieši Igoru. Pagaidām jums laimējas, bel, cik ilgi, nezinu…

—   Ko nozīmē «pagaidām»? — Vadims pavaicāja.

—    Tāpēc, ka jūs dzīvojat ārpus likuma. Jūs esat īpaši bīstami noziedznieki. Izvarotāji. Cietumā no jums pāris stundu laikā uztaisītu «meitenes». Visu soda izciešanas laiku jūs nestu šo nastu. Jūs mīlētu un saudzētu, ļautu atpūsties un pietaupītu jums gardākos kumosiņus… Nobarotu kā kaušanai… Jūs kļūtu apaļi, pievilcīgi… Jūsu dēļ pārējie ieslodzītie būtu gatavi viens otram galvu noraut. Protams, jūs iezīmētu ar attiecīgu tetovējumu, lai, arī brīvībā iznākuši, jūs neaizmirstu, kas esat.. Liii arī tad zinoši cilvēki saprastu, ka jūs esat «meitenes»… Un lai jūs neiedomātos, ka brīvībā varēsiet nepildīt savus jaunos pienākumus, — Pašutina balss kļuva aizvien skaļāka un skarbāka, likās, viņš teju zaudēs pašsavaldību. Acīmredzot zem rāmās vienaldzības maskas slēpās dusmas un naids. — Vai esmu atbildējis uz tavu jautājumu, Boris?

Uzrunātais tikai klusēdams pamāja ar galvu, baidīdamies izsaukt jaunu pulkveža niknuma uzliesmojumu.

—    Labi, parunājām un pietiek, — Pašutins noteica, dodamies uz ārdurvju pusi. — Neņemiet ļaunā… Izmeklēšana tiks veikta rūpīgi. Par Igoru esmu jau parūpējies… Viņš ievietots atsevišķā palātā, ar viņu nodarbojas labs ķirurgs. Viņam netrūkst ne zāļu, ne asiņu pārliešanai. Es pateikšu, kad lo varēs apciemot. Domāju, pēc nedēļas… Viss. Palieciet sveiki.

Un viņš devās uz ārdurvju pusi. Bet nepaspēja tās atvērt, kad ieskanējās zvans. Tas skanēja ilgi, uzstājīgi, skaidri liecinot, ka zvanītājam nav ne mazākās izpratnes par pieklājību. Atgriezies istabā, pulkvedis uzmeta puišiem jautājošu skatienu.

—   Ko tas nozīmē? — viņš pavaicāja.

—   Nezinu, — Boriss paraustīja plecus. — No maniem draugiem neviens tā nezvana… Varbūt kāds kļūdījies?

—    Neatver! — Vadims, uzlēcis kājās, metās uz guļamistabas pusi, bet, uztvēris tēva skatienu, palika stāvam pie sliekšņa, gatavs briesmu gadījumā paslēpties otrā telpā.

Pašutins, piegājis pie durvīm, paskatījās «actiņā» un ieraudzīja palielināmā stiklā izkropļotu jaunas sievietes seju, kuru klāja uzkrītoši biezs krāsu slānis. Un pulkvedis atvēra durvis. Meiča izskatījās vaļīga un acīmredzami iereibuši.

—   Sveiks, onkulīl, — viņa sacīja. — Lūk, jau esmu klāt.

—    Ļoti patīkami, — Pašutins pagāja sānis, ielaizdams meiču dzīvoklī. — Nāciet, lūdzu, iekšā… Mēs jau sen jūs gaidām, —• un viņš aiztraucās lejup pa kāpnēm.

—   Uz kurieni tad tu, onkulīt?!

—   Tur arī bez manis tev darba pietiks, — Pašutins pamāja ar roku un aizgāja.

Boriss un Vadims klusēdami stāvēja gaitenī un skatījās uz sievieti, nespēdami pateikt ne vārda. Pēdējās pāris stundas viņus bija tā satriekušas, ka tic vispār bija aizmirsuši, kas šodien par dienu.

Bet bija trešdiena.

* & *

Sirmgalvis nolēma uz kādu laiku pieklust, jo viņam nebija vairs ne spēka, ne naida, lai turpinātu medības. Neskaidra nojauta lika nesteigties, nogaidīt un paskatīties, kas tagad notiks.

Un viņš paklausīja intuīcijai, kura, starp citu, ir kairam no mums, bet, ja vēl nav likusi sevi manīt, tad tas tikai nozīmē, ka vēl nav pienācis īsti grūls brīdis.

Vecais vīrs piepeši kļuva gaišredzīgs. Viņš sāka saprast lietas, par kurām tam agrāk nebija ne jausmas. Kādā bezmiega naktī vc- cais vīrs pēkšņi skaidri saprata, ka viņa ienaidnieki nedēļas vidū, trešdienās, svin kādus svētkus. Šajā dienā tie pulcējas Čuhanova dzīvoklī, dzer šampanieti un ievilina meitenes, lai remdētu savu baudkāri, pie tam ne jau vienmēr rēķinoties ar viņu pašu domām' un vēlmēm…

«Nu ko,» sirmgalvis, tumsā greizi pasmīnēdams, nodomāja, «lai būtu trešdiena.»

Tāpēc pirmajās medībās devās tieši šai dienā.

Vecais vīrs redzēja, kā aizveda Igoru, kā nobālušais Boriss izstieptās rokās iznesa no mājas drauģeļa asiņaino kāju, kura tobrīd vairs neizskatījās ne jauna, ne iedegusi. Viņš nenožēloja, ka šāviens bija padevies tik augstsirdīgs, bet nenožēloja arī, ka tam radušās tik nežēlīgas sekas… Kas padarīts, padarīts. Visas vecā vīra domas tagad saistījās ar nākošo trešdienu. Jā, viņš nolēma pagaidīt vai, pareizāk sakot, paslēpties līdz trešdienai.

Pagalmā visi bija pārliecināti, ka Igors cietis pats savas muļķības dēļ, neuzmanīgi rīkodamies ar kādu eksplozīvu priekšmetu — īsi sakot, aizspēlējies. Un tagad katru reizi, kad domino spēlmaņu klātbūtnē kāds sāka apspriest kārtējo šaudīšanos pilsētas centrā, miliča, baņķiera vai intīmpreču veikala pārdevēja slepkavību, viņi tūlīt nevērīgi atmeta ar roku — sak, zinām, paši lo visu esam redzējuši.

— Hā! — kāds no tiem liekuļotās dusmās iesaucās. — Mūsu pagalmā notika kaut kas vēl trakāks… Olimpiskās sporta izlases kandidāts iegāja dzīvoklī sveiks un vesels, bet pēc pusstundas viņu ārā iznesa pa daļām. Ja netici, paprasi puišiem!

Un, lai gan Igors nekad nebija kandidējis uz vielu Olimpiskajā izlasē, tas viņam pat sapņos nebija rādījies, tomēr arguments likās ļoli pārliecinošs. Sirmgalvis klusēdams lo visu noklausījās, dažreiz sarauca uzacis, uzmezdams runātājam caururbjošu zilo acu skatienu, un atkal nolieca galvu.

Viņš redzēja, kā vakarā pulkvedis Pašutins iegāja čuhanova dzīvoklī, redzēja, kā iznāca atkal ārā. Sirmgalvja sirds salēcās un sāka pukstēt straujāk, kad viņš, apstājies uz kāpnītēm, ilgi vēroja apkārtējos namus, tad lēni un domīgi pastaigāja gar celiņu, vērīgi lūkodamies apkārt, un tikai pēc pusstundas beidzot aizgāja uz savas mājas pusi. Vecais virs atviegloti uzelpoja, lai gan saprata, ka viss vēl priekšā, viss vēl tikai sākas.

Bet Kaijai kļuva vieglāk. Šķila, viņa nedaudz atjēgusies. No rītiem sirmgalvi vairs nemodināja ūdens šalkoņa vannas istabā, Katja labprāt gāja uz veikalu un reiz pal piezvanīja draudzenei. Bet vēl pēc divām dienām devās uz darbu. Un, lai arī meitenes sejā vairs nerotājās agrākais bezbēdīgais smaids, lai arī viņa vairs tik bieži un paļāvīgi nesmējās, vectēvs priecājās arī par to, ka Katja pamazām atguva interesi par dzīvi.

Viņš atrada pats savu izskaidrojumu.

Grūti pateikt, vai tam bija taisnība, vai vecā vīra prātu bija sašķobījušas piedzīvotās nelaimes, bet viņš mazmeitas atlabšanas cēloņus saistīja ar savu šāvienu — noziedznieks bija saņēmis pelnīto sodu, un viņai kļuva labāk. Sirmgalvis jutās pārliecināts, ka Katja izveseļosies, tikko tiks sodīti arī abi pārējie varmākas.

—    Nekas, Katjeņka, — viņš sacīja pie brokastu galda, uzsizdams ar tējkaroti pa vārīto olu. — Nekas… Piemini manus vārdus… Pēc nedēļas lu pali sevi vairs nepazīsi.

—   Kas lad ar mani noliks? Kam es kļūšu līdzīga?

—   Pali sev.

—   Vai lad cs tagad pēc sevis neizskatos?

—   Tā… Tikai dažbrīd.

—   Bet lu taču mani pazīsti?

—    Noliks brīnišķīga pārvērtība, — vectēvs atkārtoja, un viņa balss skanēja lik mierinoši. Kā pieredzējušam ārstam, kurš daudz ko dzīvē redzējis.

—    Un kāpēc tieši pēc nedēļas? — Katja turpināja izprašņāt, caur pieri uzlūkodama vectēvu.

—   Man lā liekas, — vecais vīrs izvairījās no tiešas atbildes. — Laiks ir vislabākais dziedinātājs.

—   Vakar pie pieturas redzēju Vadimu Pašulinu, — Katja pēkņi mainīja sarunas tematu.

—   Un kas tad notika?

—   Viņš izskatījās nervozs… Novājējis.

—    Nav jau brīnums, — sirmgalvis piekrītoši pamāja. — Kurš tad šādā situācijā nenovājēs… Vai tevi pamanīja?

—   Aizgriezās.

—   Tātad klāt vis nepienāca?

—   Kāpēc lai viņš man nāktu klāt?

—    Vai nu maz kas… Lai atvainotos… Ceļos nokristu, — sirmgalvis skarbi atteica, no mazmeitas pētīgā skatiena paslēpdamies aiz kuplajām uzacīm.

—  Ceļos? — Katja jutās pārsteigta. — Tu, vectēv, kaut ko jauc. Mūsdienās tā vairs nenotiek.

—   Un tikai ceļos, — vecais vīrs atkārtoja. — Un visu ļaužu acu priekšā… Tikai tā viņš spētu glābt savu ādu, — viņš neuzmanīgi izmeta, bet tūlīt attapies dusmīgi uzsila plaukstu uz galda.

—   Jā? — Katja domīgi novilka, vērīgi palūkodamās uz vectēvu. — Tu tā dīvaini runā… No kā viņam būlu jāglābj sava āda?

—   No soda.

—   No kāda soda, vectēv?

—   No atmaksas, — sirmgalvis dusmīgi noteica. — Tā ir neizbēgama, kādas augstākas varas noteikta, — viņš ar grūtībām atrada vajadzīgos vārdus. — Sods, atmaksa, atriebība… Tās kā neredzami kraukļu bari lidinās debesīs un sasniedz, sasniedz vainīgo!

—   Vai visus?

—   Tos, kuri jāsasniedz.

—    Bet kurš to izlemj? Kurš nosaka soda laiku un vietu? — Katja tīši kaitināja vectēvu, redzēdama, ka viņš pārāk nopietni uztver šīs, viņasprāt, muļķīgās runas.

—    Dievs, — sirmgalvis īsi atteica, nobeigdams sarunu. Bet, brīdi paklusējis, vēl piebilda: — Un viņš lo uztic izdarīt cilvēkiem… Stipriem cilvēkiem… Bcl lu… Kad nāksi mājās, nopērc maizi. Maize mums beidzas. Neaizmirsti.

—    Bet vai zini, ko kaimiņiene stāstīja, — Kaija arī vairs nevēlējās turpināt iepriekšējo sarunu. — Igors… nu, tas, kuram sašāva ceļgalu… Tomēr izdzīvojis…

—   To vēl nevar zināt, — vecais vīrs nomurmināja.

—   Kāpēc ne? Viņa draugi… esot lo apciemojuši slimnīcā, runājuši ar ārstu…

—   Nu, apciemoja, — sirmgalvis alleica. — Kas lur liels… Slimnieku apciemot…

—    Un kāpēc lu saki, ka vēl nevar zināt, vai viņš izdzīvos? Stāsta, ka sāk izveseļoties…

—   Organisms izdzīvojis, — vecais vīrs asi atcirla. — Bet vai izdzīvos pats Igors, to neviens vēl nevar pateikt.

—    Ā,— Kaija norūpējusies sacīja. — Lūk, ko lu domāji… Ta jau gan… Es uzreiz nesapralu, — viņa piecēlās, noskūpstīja vectēvu uz vaiga, izgājusi priekšnamā, pamāja ar roku sveicienu, pamāja tā, kā senāk, un izgāja no dzīvokļa.

—   Zvani! — sirmgalvis vēl paspēja iesaukties.

* * *

Tajā pašā rītā pulkvedim Pašutinam atnesa un nolika uz galda eksperta slēdziena kopiju, kur bija analizētas Igora ceļgalā atrastās metāla daļiņas.

Tā kā Pašutins oficiāli šo lielu neizmeklēja, tad slēdzienu viņam atnesa, izrādot cieņu lā ieņemamajam amatam un paklausot uzstājīgajam lūgumam.

Eksperta slēdziens bija viennozīmīgs: metāla daļiņas bija no kādas nelielas sprādzienu izraisošas ierīces. Uz ādas tika atrasti apdegumi, arī metāliskās daļiņas bija apdegušas un deformētas. «Tas bija mikrosprādziens,» apgalvoja eksperts.

Uzmanīgi izlasījis slēdzienu, Pašutins tūlīt piezvanīja uz mājām. Klausuli pacēla dēls.

—   Vadim? Brauc pie manis.

—   Vai tūlīt? — Vadims neapmierināti pavaicāja. — Redzi, tēvs, kas par lietu…

—   Pēc divdesmit minūtēm lev jāienāk manā kabinetā. Tas viss, — un pulkvedis nolika klausuli.

Vadims iegāja kabinetā pēc pusstundas.

—    Raksturu demonstrē? — Pašutins pavaicāja, paskatīdamies pukstenī. — Vel li.

—    Nesaprotu, par ko tu runā? — Vadims izbrīnā iepleta acis.

—    Ja tev teica, ka jābūt pēc divdesmit minūtēm, tev arī bija jāierodas pēc divdesmit minūtēm. Vai skaidrs? Tas neattiecas tikai uz šo reizi. Tā jābūt vienmēr. Ja tu ierodies pēc pusstundas, ar tevi nopietni runāt vairs nav iespējams. Jo pat šī šķietami nelielā aizkavēšanās uzskatāmi liecina, ka tu nekam nederi. Brāķis, kuram nevar uzticēties. Nekad. Tu esi rīcībnespējīgs.

—    Tādu nu esi uztaisījis.

—    Nē, es uztaisīju normālu bērnu. Tikai ar laiku šis bērns sevī uzsūcis kaut ko man gluži svešu un nesaprotamu…

21 —967 - 321

* \

—   Esmu to jau dzirdējis neskaitāmas reizes. Un nedomāju vairs klausīties arī turpmāk.

—    Par taviem nākotnes nodomiem parunāsim citreiz. Bet tagad es nerunāšu ne par sevi, ne arī par tevi. Es runāšu par cilvēku savstarpējo attiecību likumiem, kuri vēl, paldies Dievam, paslāv. šai pasaulē. Un es laicīgi, kamēr nav par vēlu, tevi par tiem informēju. Uii vēlāk, kad tevi no visurienes būs izmetuši, tu izbrīnā nevārstītu acis un neteiktu, ka tēvs tev neko nav iemācījis un lu neesi sagatavots gaidāmajām dzīves cīņām.

—   Vai lad gaidāmas cīņas?

—   Jā. Tikai tās. Katru dienu. Un neko citu lu arī nesagaidīsi gluži vienkārši tāpēc, ka dzīvē, izņemol cīņas, nekā cita arī nav. Cīņas ar sievietēm, priekšniecību, apstākļiem, naudas trūkumu… Par tavām cīņām ar sievietēm esmu jau nedaudz dzirdējis. Pat pret viņām — pat pret viņām! — lu neiedrošinies, lu nevari iziel cīņā aci pret aci, pat pie sievietes tu dodies kopā ar veselu bandu…

—   Ne vienmēr, tēvs, ne jau vienmēr, — Vadims apvainojies iz- slēja piņņaino zodu un pievērsa skatienu logam.

—   Labi, — pulkvedis nogurušā balsī sacīja. — Ceru, ka tu vēl kādu laiciņu nodzīvosi un sapratīsi, ka…

—   Vai tad tev ir iemesls par to šaubīties? — Vadims augstprātīgi paskatījās uz tēvu.

—    Jā! — tas no visa spēka iekliedzās. — Jā, velns lai levi parauj!! Man ir iemesls! Lasi! — viņš iespieda dēlam rokā lapiņas ar eksperla slēdzienu. — Lasi uzmanīgi! Varbūt lu ieraudzīsi, kas levi gaida nākotnē! Tavā nākotnē!

Vadims, nedaudz nicīgi paņēmis lapiņas, pavirši tajās ielūkojās, vēlēdamies uzsvērt savu pašcieņu un neatkarību. Viņš ātri pārskrēja ar acīm tekstam, it kā izdarīdams tēvam lielu pakalpojumu, un šī attieksme liedza tam iedziļināties eksperla slēdzienā. Nonācis līdz parakstiem un zīmogiem, viņš bija spiests lasīt no jauna, jo- neko nebija sapralis.

Pulkvedis viņu vēroja ironiski un ar zināmu nožēlu. Viņš redzēja, ka dēls ir aprobežots, zināja, ka tas ir gļēvs, patmīlīgs un godkārīgs.

—   Nu? — pulkvedis nespēja ilgāk nociesties. — Vai uzveici?

—   Vai jautājumi ir?

—    Nē… Viss uzrakstīts pareizi un saprolami… Lai gan visur nav salikti komati… Ar interpunkciju taviem darbiniekiem lā pašvakāk.

—   Tā, — pulkvedis atbīdīja galda atvilktni, cenzdamies savaldīties, lai ar kaut ko ncicsvicslu pa vieglprātīgā dēla galvu. — Paskaidroju tiem, kas vēl nav sapratuši… Eksperts apgalvo, ka tā bija sprāgstošā lode, tieši šāda lode saplosīja jūsu Igora celi.

—   Tur las nav rakstīts! — Vadims iesaucās.

—   Ir rakstīts. Starp rindiņām.

—   Tu gribi teikt, ka mēs šāvām viens uz otru? — Vadims sadusmojās. — Vai to tu vēlies sacīt?

—    Nē, mans nodoms ir daudz pieticīgāks. Es gribu teikt, ka tava drauģeļa celis pats no sevis nesasprāga, kāja pati nenotrūka… Un neko vairāk! Pārējo ceru izdzirdēt no tevis, tieša nolikuma līdzdalībnieka.

—   Bet vairs nav, ko teikt…

—   Vai ierocis jums bija?

—   Kāds?!

—   Tas jau ir cits jautājums… Sāksim ar pašu vienkāršāko, pašu primitīvāko… Vai bija ierocis?

—     Es jau atbildēju uz šo jautājumu! Ja netici, vari sāki izmeklēšanu! Sāc vien! — Vadims pēkšņi iekliedzās smalkā, histēriskā balsliņā. — Nu, ko vēl vilcinies?! Sāc! Nodod mani savu kaulu lauzēju rokās, lai izsit no manis atzīšanos! Lai raksta protokolus, izsauc aculieciniekus, atved suņus! Nu! Ko tu vilcinies?!

Pulkvedis, neatraudams skatienu no galda un bungodams ar pirkstiem pa stikla virsmu, ilgi klusēja un likai pēc laba brīža pacēla acis.

—   Vācies prom, — viņš klusi pavēlēja.

—   Ko? — Vadims nesaprata.

Nespēdams ilgāk savaldīties, pulkvedis piecēlās, lai iepļaukātu dēlu, bel tas šoreiz izrādījās veiklāks un, pielecis kājās, paspēja pazust aiz durvīm.

—    Ak Dievs, par ko tu mani tā sodi! — Pašutins ievaidējās, un viņa pilnīgā, sārtā seja izskatījās ne tikai nelaimīga, bel gluži izmisusi.

Pamodies sirmgalvis uzreiz skaidri saprata, ka šodien ir trešdiena. Un uzreiz sajuta uzvējojam saltu, atspirdzinošu briesmu dvesmu.

—    Un labi, ka tā, — viņš likko dzirdami nočukstēja. — Tātad šodien Kaijai kļūs vēl vieglāk, tātad šodien viņa no darba atgriezīsies daudz priecīgāka nekā vakar…

Sirmgalvis, visā garumā izstiepies, gulēja zem plānās segas, pilnībā izbaudīdams mieru un pašapziņu. Nekas vairs ncsmcldza un nesāpēja. Bija izzudušas visas pierastās kaites, un pēdējā laikā viņam nebija vajadzīgas ne mikstūras, ne tabletes, ne kompreses. Jā, pēdējā mēnesī vecais vīrs bija kļuvis daudz veselīgāks. Likās, ka viņa organisms mobilizējies svarīgā, riskantā, dzīvībai bīstamā uzdevuma izpildei. Var būt, ka vēlāk, kad zudīs pastāvīgais sasprindzinājums, slimības atkal uzbruks, plosot ķermeni, mokot dvēseli un ņirgājoties par vecišķo nespēku, bet tagad tās izbīlī bija atkāpušās.

Sirmgalvis vērīgi ieklausījās sevī, domās pakavēdamies pie ierastajām kaitēm, un… Un nevienu no tām nesajuta. «Paslēpušās kā žurkas,» viņš nodomāja. Un pasmaidīja, lēni pavērdams biezās lūpas. Atcerējās, ka drīz atgriezīsies kaimiņiene un viņš vairs nevarēs izmantot tās dzīvokli… Tātad jāpasteidzas.

Iztēlē viņš kavējās pie sienas skapī noslēptās šautenes, kura bija aizsegta ar slotām un veciem apaviem. Vecais vīrs gluži fiziski sajuta, kā tā tvīkst nepacietīgās gaidās, zinādama, ka šodien atkal varēs pastrādāt. Viņš lo redzēja — melnu, slaidu, vēsu, gatavu jebkurā brīdī izpildīt pavēli…

—   Nekas, mīļā, — sirmgalvis tumsā nočukstēja. — Ilgi tev vairs nebūs jāgaida… Šodien, viss notiks šodien…

Katja pie brokastu galda bija neierasti klusa. Arī tēju uzvārīja un desu sagrieza, nepateikuši nevienu vārdu, un skumji apsēdās, atbalstīdama vaigu pret dūrīti…

—   Šodien tu esi tik savāda, — vectēvs ierunājās, pētoši ielūkodamies mazmeitai acīs. — Kas nolicis?

—   Nekas īpašs…

—   Nepastāstīsi?

—   Pastāstīšu… Ja vēlies.

—   Pastāsti.

—   Tu dusmosies.

—   Nedusmošos. Visu pacietīšu, visu pārcietīšu, — sirmgalvis pasmaidīja. — Nu, kas tad noticis?

—    Saproti, vectēv… Ir kas noticis… Vai atceries, vakar iezvanījās telefons… Vīrieša balss…

—   Atceros… Es pacēlu klausuli, pateica, ka zvana no darba, ka vēlas tevi brīdināt…

—   Ne jau no darba zvanīja… No slimnīcas.

—   No kādas slimnīcas? Kurš no mūsējiem ir slimnīcā?

—   Igors.

—    Kāds Igors? — sirmgalvis ievaidējās, it kā būtu saņēmis sitienu.

—   Tas pals… Nu… kuram kāju…

—   Izvarotājs, vai?

—    Tas pals, — Katja, galvu nepacēlusi, pamāja. — Viņš jau nezvana pirmo reizi… Otro.

—   Un ko tad viņš vēlas?

—   Nezinu… Es nerunāju. Nometu klausuli.

—   Vai viņš tā arī nepaspēja neko pateikt?

—    Paspēja…

—   Katja! — vecais vīrs pacēla balsi. — Vai man katrs vārds no tevis kā ar knaiblēm būs jāizvelk? Ko viņš sacīja? Kāpēc neliek tev mieru?

—   Viņš grib, lai cs viņu apciemoju.

—    Ahā, — sirmgalvis pašūpoja galvu. — Skaidrs. Tātad atdzīvojas. Un kas lagad būs? Tu aiziesi uz slimnīcu, paskatīsies, kāds viņš izskatās… Un tālāk?

—   Nekas, — Katja paraustīja plecus. — Viņš piezvanīja, cs lev pastāstīju… Tas arī viss.

—    Pagalmā baumo, ka viņš ievietots atsevišķā palātā. Pašutins esot parūpējies… — vectēvs centās ielūkoties Kaijai acīs.

—    Nevajag, vcclēv, — viņa sabužināja vecā vīra sirmos matus. — Es visu saprotu… Nepārdzīvo tik ļoli… Tu pal nobālēji… Nomierinies.

—   Tātad to nolādēto kropli ilgas sākušas mocīt!

—   Teica, ka vēlas atvainoties.

—    Tiešām?! — sirmgalvis vairs nebrīnījās, bet sadusmojās. — Grib atvainoties? Atvaino mani, Katjeņka? Tā? Vairāk es tā nedarīšu. Vai viņš tev trolejbusā uz kājas uzkāpa? Paskat lik, šis radījums vēlas atvainoties! — kairā vecā vīra vārdā jautās dziļš nicinājums, it kā runa bulu nevis par cilvēku, bel par kādu riebīgu, ložņājošu rāpuli. — Viņam jau ne tikai tev jāatvainojas. Pagalmā baumo, ka no šī dzīvokļa bieži atskanējuši palīgā saucieni… Starp citu, meiteņu kliedzieni!

—   Vectēv! — Kaija pārmetoši novilka. — Nerunāsim vairs par to. Viss. Man laiks iet.

—   Bel kurš pasmaidīs? — sirmgalvis sabozies pavaicāja.

—   Es pati arī pasmaidīšu, — Katja noskūpstīja vecā vīra vaigu. — Uz redzēšanos, vectēv!

•Jf * 'A*

Domino spēlmaņi sēdēja savā parastajā vielā, norobežoti no pārējā pagalma ar krūmāju, bērnudārzu, mazuļu smilšu kasli un atkritumu konteineriem, gar kuriem pastāvīgi līkņāja vietējie pensionāri, kara un darba veterāni, bijušie skolotāji un žurnālisti cerībā atrast kādu tukšu pudeli, kuru varētu tūlīt nodot, salauztu krēslu, kuru vēl varētu salabot, vecu apģērbu, kuru vēl varētu pavalkāt… Zibenīgi tika izķerti sapelējuši pēļi, stikla gabali un dēļu atlikumi. Dažiem laimējās iegūt bērnu drēbes, vateņus un mēteļus.

Iedams garām milzīgajām dzelzs tvertnēm, sirmgalvis allaž piesardzīgi pašķielēja, vai lur nemētājas kas noderīgs. Bel parasti kāds viņu apsteidza, bija parādījušies īsti šī amata profesionāļi, kuri vēl pirms saullēkta apstaigāja apkaimes atkritumu izgāztuves. Viņu rokās lad arī nonāca galvenā laupījuma daļa.

Piegājis pie spēlmaņiem, sirmgalvis aizspraucās līdz solam un apsēdās uz pašas maliņas. Viņa rīcībā nebija nekā neparasta vai nosodAma, tāpēc, uzmanīgi pals sevi no malas pavērojis, las jutās apmierināts. Viņš rīkojās pareizi, reizē būdams visu acu priekšā, tomēr palikdams neievērots.

Spēlei sirmgalvis nesekoja, jo visa viņa uzmanība bija pievērsta cauri retajam krūmājam saredzamajām mājas ārdurvīm. Tieši lās viņu šobrīd interesēja par visu vairāk pasaulē. Vecais vīrs gaidīja, kad savā ķiršsarkanajā «opelī» atbrauks Boriss Čuhanovs — šodien bija pienākusi viņa kārta. Gāja laiks, pie galda mainījās spēlētāji, zaudētāji klusi aizslīdēja, un lo vielas ieņēma nocietušies līdzjutēji, bet «opelis» joprojām nebija parādījies. Laiku pa laikam sirmgalvis aizgāja uz mājām, lai novērotu pretējo namu caur savas virtuves logu, un atkal atgriezās pagalmā pie domino spēlmaņiem. Viņš nc- steidzināja nolikumu gailu, neizrādīja ne mazāko nepacietību, izskatīdamies rāms, noguris un samierinājies ar vecumu.

Kārtējo reizi dodamies cauri krūmājam, sirmgalvis nolēma aiziet uz kaimiņienes dzīvokli — pārāk vilinoši likās, ka apkārt nav neviena cilvēka, kas varētu ievērot, ka viņš ieiet svešā kāpņu telpā. Vispirms vecais vīrs pabaroja kaķi — saimnieces katliņā atstālā zivs jau beidzās un drīz viņam pašam būs jāmeklē runcim pārlika.

Sirmgalvis zināja, ka Boriss, agrāk vai vēlāk, bel noteikti atbrauks, un nolēma nesteidzīgi sagatavoties. Izvilcis virtuves vidū galdu, uzlika uz lā tabureti un atnesa no istabas stingro, rozēm izšūto spilvenu. Pagājis nostāk un novērtējis savu darbu, jutās apmierināts. Uzmanīgi atbīdīja aizkarus tā, lai veidolos šaura sprauga, pa kuru būtu ērti novērot pretējo māju un īstajā brīdī arī izšaut. Vecais vīrs saprata, ka kāds no kaimiņiem, zinādams par saimnieces prombūtni, varēja laiku pa laikam pavērot logus. Dzīvokļu zādzības bija kļuvušas par lik ikdienišķu parādību, ka cilvēki, paši to neapzinādamies, bija kļuvuši īpaši vērīgi un, rodolies mazākajām aizdomām, steidzīgi zvanīja uz miliciju. Tāpēc sirmgalvis aizkariem pieskārās ļoti uzmanīgi, arī logu pavēra tikai divu trīs centimetru platā spraugā, lai neviena vērīga večiņa neievērotu viņa uzturēšanos dzīvoklī.

Kārtējo reizi paskatījies ārā, vecais vīrs aiz pārsteiguma gandrīz iekliedzās — «opelis» jau stāvēja pie mājas. Tātad medījums ieradies. Tātad laiks sāki medības. Drošā solī viņš devās pie sienas skapja, izņēma no tā šauteni, atnesa uz virtuvi un atbalstīja uz spilvena. Gandrīz skriešus atnesa patronas. Jau pielādēdams ieroci, ievēroja, ka atkal izvēlējies iezīmētos lādiņus. Viņam bija iepaticies, kā tie iedarbojas. Neko meklēt un domāt vairs nevajadzēja — pagājušajā trešdienā viss jau bija pārbaudīts un atzīts par derīgu. Var būt, ka arī šoreiz paveiksies.

Pieplacis pie okulāra, sirmgalvis sāka lēni aplūkot mašīnu, tad nama ārdurvis, tuvākos soliņus — tveice visus bija iedzinusi ēnā, un saulē sakarsušie soliņi bija tukši. Vecais vīrs pacēla stobru līdz otrā slāva logu līmenim. Tie izrādījās aizvērti, un viņš dzīvoklī neko nevarēja saskatīt.

Un atkal redzeslokā parādījās mašīna. Gandrīz tīksminādamies par to, vecais vīrs virzīja tēmēkļu tīkliņu no stūres uz starmešiem, tad apskatīja riteņus — riepas bija jaunas un neierasti platas. Viņa skatienu piesaistīja priekšdurvju pusnolaistais loga stikls. Tas sirmgalvi iepriecināja — tātad īpašnieks tūlīt atgriezīsies, tātad dzīvoklī ilgi neuzkavēsies. Tēmēklis paslīdēja tālāk, un vecais vīrs ieraudzīja benzīna tvertnes apaļo vāciņu — viņš lo bija ievērojis jau pirms divām nedēļām. Negaidīti vāciņš tēmēklī sakustējās. Pavirzījis stobru pa labi, sirmgalvis pamanīja, ka Boriss Čuhanovs jau sēž pie stūres — mašīna bija sašūpojusies, tam iesēžoties salonā. «Acīmredzot lai ir viegla gaita,» vecais vīrs nodomāja. Un nespēja nepiebilst vēl vienu vārdu: «Bija.»

Sēdēdams pie stūres, Boriss šķirstīja kaul kādus papīrus, nesteigdamies iedarbināt mašīnu, un sirmgalvis saprata, ka pienācis tas liktenīgais mirklis, kuru viņš gaidījis visu šo nedēļu.

Vecais vīrs pavirzīja stobru uz kreiso pusi, luvāk pie benzīna tvertnes vāciņa, lad nobīdīja nedaudz atpakaļ un uz leju. Tagad, kā viņam likās, 1as bija pavērsts lieši pret tvertnes cenlru. Mērķis bija pietiekami liels, garām aizšaut nebija iespējams. Tai pašā laikā viņš saprata, ka lā rīcībā ir tikai dažas minūtes. Boriss jebkurā brīdī varēja iedarbināt mašīnu.

— Bet tagad, mana mīļā, tev nedaudz pasāpēs, — sirmgalvis nočukstēja. Viņa pirksts pieskārās ieroča mēlītei un lēni lo nospieda. — Pacieties, mazulī!, pacieties, mīļā, — vecais vīrs atkārtoja un tai pašā brīdī sajuta, kā šautene viņa rokās notrīs.

Tas bija šāviens.

Sirmgalvis sastinga un pēc brīža izdzirda lo, ko bija cerējis izdzirdēt — sprādzienu. Tālad viss kārtībā — viņa aprēķini bijuši pareizi, roka nebija notrīsējusi un šautene — pievīlusi — benzīna tverlne uzsprāga. Bel tādas mašīnas uzpilda ar labu benzīnu, pielej tvertni līdz malām…

«Sprādziens būs labs,» vecais vīrs nodomāja, ar acs kaktiņu pamanījis virs mašīnas uzšaujamies uguns liesmas. Viņš nedzirdēja, bet tīri fiziski sajuta, kā cilvēki pagalmā pārsteigumā iekliedzas. Tomēr, saņēmis sevi rokās, novērsās no loga. Viņam bija daudz svarīgākas lielas darāmas, nebija laika dīki vērol liesmas, melnos dūmu muluļus un kaimiņu satraukto rosīšanos. Viņš aizvēra logu, sakārtoja aizkarus, likvidēdams nelielo atveri, kura bija nepieciešama šāviena sagatavošanai. Tagad vairs nevienā šis logs neradīlu aizdomas.

Šautene… Paņēmis rokās un cieši piespiedis pie krūtīm, viņš to iznesa gaitenī, ievīstīja maisaudekla gabalā un paslēpa skapī. Sirmgalvis steidzās, tomēr centās visu izdarīt kārtīgi. Šauteni, kā allaž, ietina rūpīgi, pārsēja ar auklu un nomaskēja skapī aiz slotām… Viņš skaidri apzinājās, ka katrs te pavadītais mirklis apdraud tā drošību, tāpēc iespējami ātrāk no šejienes jāpazūd.

Atgriezies virtuvē, sirmgalvis paņēma spilvenu un, aiznesis to uz istabu, nolika atpakaļ vecajā vietā, rūpīgi nolīdzinādams kairu dīvāna pārsega kroku. Un atkal devās uz virtuvi.

Nolika tabureti atpakaļ stūrī.

Galdu piebīdīja pie sienas.

«Kas vēl? Kas vēl?…» viņš izmisīgi centās atcerēties.

Patronas čaula! Jā, tā bija palikusi šautenē, las labi. Liii likai kaut kur nemētātos, lai kāds to nejauši nepamanītu.

Prātā pavīdēja atsevišķas lietas, par kurām noteikti nedrīkstēja aizmirst, — spilvens, kaķis, šautene, maisiņš ar patronām, krēsls, galds, atvērtais logs, aizkari…

Šķiet, par visu bija padomāts.

Uz pirkstgaliem izlavījies gaitenī, sirmgalvis ielūkojās durvju «actiņā».

Kāpņu laukumiņā neviena nebija. Ilgāk nekavēdamies, viņš atvēra durvis un izslīdēja ārā, spēcīgi aizspiezdams durvis. Noklakšķēja slēdzene. Sirmgalvis steidzīgi metās lejup. Tikko izgāja no mājas, tūlīt sakumpa un, kājas pa zemi vilkdams, aizslāja pie domino spēlmaņiem. Bel viņu gaidīja pārsteigums — pie galda neviena nebija. Ne spēlmaņu, ne līdzjutēju. Tikai saulē pamesli spīguļoja domino kauliņi. Radās iespaids, ka kaut kas viņus negaidīti pārsteidzis, piespiežot pamest visu un steigšus skriel projām.

Uti gan sirmgalvis, protams, zināja, uz kurieni tic aizskrējusi.

Skatīties, kas uzsprādzis.

Un vecais vīrs, tai pašā šļūcošajā solī, aizsteidzās uz negadījuma vielu, uz turieni, kur virs kokiem mutuļoja melnu dūmu grīstes un skanēja satrauktas cilvēku balsis. Piegājis tuvāk, viņš necentās aiz- sprauktics līdz mašīnai, baidīdamies ieraudzīt kādu briesmīgu skatu. Sirmgalvis bija atnācis tikai tādēļ, lai nodrošinātu sev alibi — sak, tepat vien visu laiku esmu bijis, ne uz mirkli nekur nepa- zuzdams.

—   Vajadzētu piezvanīt uz miliciju, — viņš noteica, ne pie viena konkrēti novērsdamies.

—    Kādai, pie velna, milicijai! — viens no domino spēlmaņiem sadusmojās. — Ivan Fjodorovič, ko lu gvelz! Jāzvana ātrajiem, ja tikai jau nav par vēlu.

—   Jā, puisim nav paveicies… — sirmgalvis novilka un apklusa, saprazdams, ka nedrīksl izrādīt līdzjūtību un vispār kaul ko teikt. Tā būtu pārāk liela nekaunība. Un viņš apklusa. Svarīgākais jau bija padarīts. Un viņš jau atrodas te, kopā ar visiem, un ir atrasts cilvēks, kurš vēlāk varēs apliecināt — Ivans Fjodorovičs Afoņins arī atskrēja uz negadījuma vietu. Tad nu ķeriet, mēģiniet kaut ko pierādīt.

Nespēdams savaldīties, sirmgalvis tomēr aizspraucās uz priekšu, viņam visi nez kāpēc pašķīra ceļu, it kā atzīdami tā tiesības visu redzēt paša acīm. Aina, kas pavērās skatienam, bija satriecoša.

Ķiršsarkanais «opelis», kurš pavisam nesen tik lepni spīdināja savus Sānus tēmēklī, bija ne likai sabojāts, mašīnas vienkārši vairs nebija. Saārdīta aizmugurējā daļa, norauts jumis, spēcīgas liesmu mēles plosījās salonā, iznīcinādamas sēdekļus un polsterējumu, visam pāri melnas dūmu grīstes…

Un vēl ko ieraudzīja sirmgalvis — tālāk zālājā bija noguldīts Boriss, un tam apkārt drūzmējās cilvēki, acīmredzot mēģinādami kaut kā palīdzēt. Viņš neiedrošinājās pieiet tam tuvāk.

—    Puisis, protams, izdzīvos, — kāds turpat blakus noteica, un vecais vīrs, izdzirdis šos vārdus, sajuta spēju atvieglojumu — viņš negribēja, lai Boriss nomirtu. — Bel… — runātājs savu teikumu nepabeidza, un sirmgalvis saprata, ka krietni cietusi ne tikai mašīna, bet arī tās īpašnieks.

Pēkšņi pūlis saviļņojās, cilvēki atkāpās, atstumdami veco vīru pie malas — bija atbraukusi ātrās palīdzības mašīna. Tūlīt no tās izlēca divi sanitāri ar nestuvēm un aizsteidzās pie cietušā. Uz brīdi sirmgalvja skatienam atklājās uz nestuvēm noguldītais Boriss — apdedzis vaigs un pakauša daļa, pārogļojusies auss. Puisis nemitīgi kliedza, cenzdamies piecelties, pagriezties…

—   Jā, protams, — vecais vīrs nomurmināja, — lagad lev, bērniņ, nedaudz sāp, es saprolu…

Tā bija liela kļūda, jo viņš pat nebija ievērojis, ka izteica šos vārdus skaļi. To izdzirdēja līdzās stāvošā sieviete, nodomādama, ka sirmgalvis jūt līdzi nelaimīgajam puisim.

—   Viņš jūt neciešamas sāpes, — viņa piekrītoši pamāja ar galvu. — Es reiz arī apdedzinājos… Tas ir briesmīgi, Ivan Fjodorovič.

—   Vadā tās granātas mašīnās, — bargi noteica viens no domino spēlmaņiem. — Tad jau nav ko brīnīties, ka uzsprāgst. Kas tad cits vēl bija sagaidāms? Tā jau noliek. Pelmeņi jau nesprāgst. Un šņabja pudeles ari ne. Tikai granātas! Mīnas! Spridzekļi! Ja tagad kāds apturētu uz ielas desmit mašīnas, vienā no tām noteikti tiktu atrasti ieroči! Pret ko viņi grib cīnīties? Kādam karam gatavojas? Paši ar savu lautu karo. Nu ko, karā, kā jau karā… Gadās arī upuri. Kādam jau vienmēr jācieš… Vajadzētu kārtīgi pārmeklēt viņa dzīvokli… Tur noteikti ir iekārtots arsenāls! Atceries manus vārdus: tur ir arsenāls! Ko teiksi, Ivan Fjodorovič? Vai man nav taisnība?

—   Kas tur ko domāt, — ar pūlēm izdvesa sirmgalvis. — Paņem jebkuru avīzi, ieslēdz televizoru… Par to vien tiek runāts un rakstīts. Pēdējā laikā par bruņotām sadursmēm vien ir runa.

—    Bet kā uzsprāga! — domino spēlmanis gluži sajūsmināts iesaucās. — Vai dzirdēji, kā uzsprāga?

—   Kā nu ne… Tas viss notika gandrīz manu acu priekšā.

—   Paskaties uz benzīna tvertni! Kā sasprāgusi, izveidojies kaut kas līdzīgs atplaukušam rozes ziedam… Ļipiņas izlocījušās uz visām pusēm! — runātājs nespēja vien rimties.

—   Melnās ziedlapiņas, — sirmgalvis nomurmināja.

—   Bet vai lu vispār zini, cik tāda mašīna maksā? Ja rēķina dolāros, vismaz kādus četrdesmit tūkstošus, ne mazāk. Četrdesmit tūkstošus! — viņš bijīgi atkārtoja, pats sevi izbrīnīdams. — Un cik tas būs rubļos… Vairāki desmiti miljonu! Vai vari iedomāties?! Desmitiem miljonu! Pal ja visi mūsu rajona veterāni samestu kopā savas gada pensijas… Tik daudz nesanāktu. Bet šis smurgulis, — kalsnais vīrelis pamāja uz to pusi, kur vēl nesen gulēja Boriss, — nopirka. Un cs lev teikšu, Ivan Fjodorovič, — viņš pārgāja uz skaļiem čuksliem, — ne jau savus pēdējos grašus las lips izdeva. Par pēdējiem grašiem lādas mantiņas neviens .nepērk! Vai saproti?

Sirmgalvis devās mājup nomāktā garastāvokli, nesajuzdams to priecīgo, pacilāto gandarījumu, pēc kura bija tik ilgi un nepacietīgi tiecies. Viņš sajuta tikai smagu nomāktību. Vecais vīrs nebija radis darīt ļaunus darbus, tik nežēlīgi atriebties. Lai gan viņš centās pārliecināt Katju, ka atriebība ir svēta nepieciešamība, kam pats arī ticēja, tomēr praktiski tas izrādījās pārāk smags un nomācošs darbs. Sirmgalvis sakumpis devās mājup, smagi vilkdams kājas, un šoreiz tā nebija izlikšanās — šodien viņš patiešām jutās noguris.

Sadragātā, apdegusi mašīna, no kuras joprojām cēlās dūmi, zālājā noguldītais Boriss ar nomelnējušām ausīm un pakausi, pazīstamu cilvēku pūlis, kuriem viņš bija spiests samelot…

Sirmgalvis pie tā nebija pieradis.

Ticis līdz dzīvoklim, viņš iegāja virtuvē, apsēdās pie galda un tā arī palika sēžam, atbalstījis galvu pret roku. Bet, kad atskanēja durvju zvans, vecais vīrs sarosījās, norīvēja ar plaukstām seju, cenzdamies saņemties, un gāja atvērt.

Katja izskatījās iepriecināta, garāmejot viņa noskūpstīja vectēvu uz vaiga un, vieglā solī aizgājusi uz virtuvi, sāka ņemt no somas ārā produktus. Katrā meitenes žestā jautās agrākā bezbēdība un vieglums. Bija izgaisusi nomāktība, ar kuru vecais vīrs jau bija samierinājies, zudusi saspringtā vienpatība.

—   Vai tiešām prēmiju esi saņēmusi? — sirmgalvis apvaicājās.

—   Gaidi vien! — Katja iesmējās. — Klausies, vectēv, vai atceries, ka tu nesen teici, ka tieši šodien es atbrīvošos no savām smagajām atminām? Vai atceries?

—    Nu? — sirmgalvis kļuva piesardzīgs, mulsdams neziņā, vai atbildēt apstiprinoši, vai atteikties no nesen izteiktajiem vārdiem.

—   Esmu atbrīvojusies.

—   Paldies Dievam, ka tā…

—   Bet kā tu to varēji iepriekš zināt?

—   Nodzīvosi līdz maniem gadiem, arī zināsi, — vecais vīrs nomurmināja, sajuzdams, ka no sirds noveļas smags slogs. Tātad viņš rīkojies pareizi, nav ko nožēlot. Un vecā patiesība joprojām nav zaudējusi aktualitāti — asinis var nomazgāt tikai ar asinīm. Par visu dzīvē jāmaksā. Jāmaksā ar savu veselību, jaunību, laimīgo nākotni. Tā, lūk, mani kungi. Ko sēsi, to pļausi. Bel jūs, lūk, gribējāt ar naudu atpirkties… Nekas neiznāks. Sabojājāt cilvēkam jaunību — šķiricties no savējās, iznīcinājāt nākotnes cerības — neļaunojieties, ja pašiem priekšā paveras neauglīgs tuksnesis… Cilvēki sen

zina šīs likumības. īsi sakot — aci pret aci, zobu pret zobu.

* * *

Pulkvedis Pašutins ilgi stāvēja pie sprādziena saplosītās mašīnas. Apdegušās daļas joprojām kūpēja, izplatīdamas visapkārt sakarsuša metāla smārdu. Mašīna izskatījās dīvaini kaila — pulkvedim šķita, ka viņš redz uzšķērstu līķi. Šī izdeformētā, apdegušā metāla kaudzīte ne mazākā mērā neatsauca atmiņā to mirguļojošo skaistuli, kura vēl no rīta te lepojās.

Pašutins zināja, ka no visām pusēm lo novēro desmitiem acu pāru, bet centās tam nepievērst uzmanību. Viņš jutās norūpējies, pareizāk sakot, izbijies. Neko tādu pulkvedis nebija gaidījis. Ilggadīgā pieredze ļāva apjaust, ka sašautais celis un saspridzinātā mašīna ir viena cilvēka roku darbs.

Netālu no viņa nedroši nostājās viens no domino spēlmaņiem — iereibis vīrelis rūtainā virskreklā, kurš no rīta līdz vēlam vakaram uzturējās pagalmā, tāpēc, protams, vienmēr visu par visiem zināja.

—   Kas te notika? — Pašutins viņam pavaicāja.

—   Uzsprāga benzīna tvcrlne, — vīrelis labprāt paskaidroja, tikai tagad uzdrošinādamies pienākt tuvāk un nostāties līdzās pulkvedim? — Slavē lo ārzemju tehniku… Ha! Izrādās, ka arī viņi visu nav paredzējuši. Redz, kā tvertnes sprāgst!

—   Sprāgst gan, — Pašutins piegāja tuvāk vietai, kur būtu jāatrodas astoņdesmillilrīgajai «opeļa» benzīntvertnei, un pietupās. Apskatīja katru baisā zieda lapiņu. Apaļā, gludi skūtā seja izskatījās noraizējusies. Likās, viņš pamanījis kaut ko tādu, ko citi nav ievērojuši, vai arī meklēja apstiprinājumu saviem pieņēmumiem, jo tā skatienā pavīdēja profesionāla interese.

Pašutins mēģināja atliekt kādu sprādziena deformētu metāla gabalu, bel tas viņam neizdevās.

—    Nē, — vīrelis noteica, kritiski pārlaizdams skatienu mašīnas atliekām, — lo vairs neviens neizlabos… Ja nu vienīgi motoru vēl varēlu izmantot, — viņš acīmredzot domāja, ka pulkvedis cenšas noskaidro!, vai mašīnu vēl varēs izmantot.

Pašutins neko neatbildēja. Viņš bija ieraudzījis to, ko bija cerējis atrast — apdegušajā metālā bija skaidri saskatāms mazs apaļš caurumiņš. Nekas cits pulkvedi vairs neinteresēja. Viņš piecēlās un apmierināts ar smaržīgu mutautiņu noberzēja no rokām sodrējus.

—    Laba mašīna bija, — viņš jautri noteica, pievērsies savam sarunu biedram, — skaistākā pilsētā.

—  Laba gan, — vīrelis piekrita. — Bel vai zināt, biedri pulkvedi… Vai kā nu lagad jāsaka… Varbūt jūs dēvēt par pulkveža kungu?

—   Ko lu… Kas nu es par kungu.

—   To, lūk, es saprotu, — vīrelis nopriecājās. — Tu esi mūsu cilvēks. Citādi visi tagad kļuvuši tik smalki kungi, ka vairs nemaz nezini, kā uzvesties, ko sacīl, kādu sejas izteiksmi rādīt…

—   Ko lad tu gribēji teikt?

—   Ā! — vīrelis alccrējās. — Gribēju parādīt kaut ko interesantu.

—   Parādi.

—    Lūk, — viņš piegāja pie stūres, kura bija pārklājusies ar biezu sodrēju kārtu. — Skatieties! Vai redzat?

—   Neko īpašu neredzu, — Pašulins vaļsirdīgi atzinās, mulsi uzsmaidīdams savam brīvprātīgajam palīgam.

—   Tas ir spidometrs!

—   Un kas tur sevišķs?

—    Nobraukums! Mašīna vēl nebija nobraukusi pal simts kilometrus. Gluži jauna.

—  Jā, patiešām, — pulkvedis piekrita. — To lu esi labi ievērojis.

—   Man ir aizdomas, ka viņš to vēl pal nebija paspējis apdrošināt.

—   Parasti mašīnas apdrošina jau pērkot.

—    Nezinu, nezinu, — šķiet, vīrelis negribēja šķirties no sava pieņēmuma, ka mašīna palikusi neapdrošināta.

Uzmetis lūžņu kaudzei pēdējo skalienu, pulkvedis devās mājās. Viņa solis šobrīd nebija daudz drošāks nekā sirmgalvim, kurš pirms pāris stundām arī atstāja šo vielu. Pašulins lēni uzkāpa līdz savam kāpņu laukumiņam un piezvanīja pie dzīvokļa durvīm, lai gan parasti tā nekad nedarīja.

—   Ā, tas esi lu, — Vadims bija zaudējis savu ierasto bravūru un izskatījās manāmi sašļucis. — Ko tu tik ilgi grozījies pie tās mašīnas? — viņš pavaicāja tēvam.

—   Tīksminājos.

—   Tur nav par ko tīksmināties.

—   Un kur tad Boriss?

—   Slimnīcā.

—    Kas ar viņu noticis? — Pašutins vienaldzīgi pajautāja, it kā jau iepriekš zinātu albildi.

—   Stipri apdedzis… Tagad jau atguvis samaņu.

—   Vai stipri apdedzis?

—   Pietiekami, — Vadims nolēma ignorēt tēva ironisko toni. — Dzīvībai svarīgākās vietas nav skartas, bel skaistums būs sabojāts.

—   Vai lad viņā vispār bija kas skaists?

—   Auss būs uz pusi mazāka, uz galvas vairākās vietās nodeguši mati ar visu ādu. Un labā roka… Ārsls teica, ka dažas funkcijas saglabāsies.

—   Degunu varēs pa rubināt?

—    Nesapratu? — Vadima balsī ieskanējās dusmas. — Vai tev šīs runas sagādā prieku?

—   Jā, — pulkvedis apsēdās uz zemā krēsla, atspiedās pret atzveltni un atlieca galvu. — Tātad tu saki, ka tagad būs vēl viens kroplis?

Vadims neko neatbildēja. Viņš sajuta, ka tēvs kaut ko uzzinājis, bet nevēlas to stāstīt…

—   Vai gribi, lai atklāju tev noslēpumu? — pulkvedis, acis pievēris, pavaicāja.

—   Nu?

—   Tagad pienākusi lava kārta.

—   Nesapratu?… — Vadims atteica un nobālēja.

—   Visu tu labi saprati… Un es arī saprotu, — pulkvedis smagi nopūtās, izslējās taisnāk un paskatījās uz dēlu. Tad, pastiepis roku, paņēma no plaukla videokaseti un, izlasījis nosaukumu, nolika to atpakaļ. — Izklaidējies ar pornofilmu? Nu, nu… Tā nu, mīļais, jūsu pulkā drīz parādīsies vēl viens kroplis… Bel! — pulkvedis brīdinoši pacēla pirkstu. — Tas notiks likai tajā gadījumā, ja lev laimēsies.

—   Un ja nelaimēsies?

—    Tad mēs tevi apglabāsim, — pulkvedis bargi paskatījās dēlam acīs. — Ar godu. Tiesa, tavi draugi bērēs ierasties nevarēs. Fiziski nespēs.

—    Tu domā, ka tās nebija nejaušības? — Vadims, labu brīdi klusējis, pavaicāja. Pulkvedis redzēja, kā dēls cīnās pats ar sevi — Vadimam gribējās atkal pateikt kaut ko izaicinošu un ironisku. Bet viņš savaldījās.

—   Es atradu lodes izsistu caurumu. Tieši pretim benzīntvertnei.

—   Vai tas var būt? — Vadims pārbijies iesaucās.

—   Aizej un pats paskaties.

—   Bet tad jau iznāk, ka arī Igors…

—   Vai tu lasīji ekspertīzes slēdzienu? Tikai redzu, ka savas garīgās atpalicības dēļ neko neesi sapratis… Tur skaidri bija teikts — brūcē atrastas sprāgstošās lodes šķembas.

—  Kā tad nu iznāk, — Vadimam iepletās acis. — Kā tas tā.

—   Kāds jūs medī… Zaķīšus.

—   Bet šis šāvējs… Viņš ir no mūsu pagalma!

—   Protams, — Pašutins mierīgi pamāja ar galvu.

—   Kurš?

—   Padomā… Es gan saprotu, ka pēc ilgstošas pornofilmu skatīšanās domas ievirzījušās nedaudz cilā gullnē, bcl tu tomēr mēģini saņemties… Atceries, kuru cilvēku esat apvainojuši, par kuru paņirgājušies… Kurš varētu alkt pēc jūsu asinīm… Domā, mīļais, domā, — un pulkvedis, smagi nopūties, piecēlās, lai dolos nomazgāties. Jau vannas istabā viņš izdzirdēja, kā dēls, piezadzies pie ārdurvīm, aizslēdz otru slēdzeni.

Istabā pulkvedis atgriezās, ģērbies garajās sporta biksēs un čībās. Vadims bija apsēdies pie sienas, tā novietodams krēslu, lai pa logu neviens to nespētu ieraudzīt.

—   Malacis, — pulkvedis viņu uzslavēja. — Esi izdarījis pareizos secinājumus… Tagad tevī būs grūtāk trāpīt… Protams, ja vispār šaus caur logu… Maz ticams, ka viņš izvēlēsies šo variantu, jo nemīl vienveidību… Vienam kāju sadragāja, otram bcnzīntverlni sašāva. Interesanti, ko viņš nodomājis izdarīt ar levi?

Sēžot pie sienas, Vadims atradās ēnā, tāpēc pulkvedis neredzēja dēla degošo skatienu un nesajuta tā noskaņojumu. Puisi bija pārņēmusi panika.

—   Kas šodien par dienu? — viņš pavaicāja.

—    Šodien? — pulkvedis izbrīnījās, izdzirdis šo jautājumu. — Manuprāt, trešdiena.

—   Tā jau domāju.

—    Ko tu domāji? Runā skaidrāk! — Pašutins pacēla balsi. — Es tavus mājienus nesaprotu! Esmu dumjš! Neizglītots! Aprobežots! Runā, es klausos!

—   Ar Igoru tā nelaime arī notika trešdien.

—   Un kādi tad ir tavi secinājumi?

—   Arī šodien ir trešdiena… Un ar to palaisluvi… Mēs arī trešdien nedaudz padraiskojāmies…

—    Tā, — pulkvedis brīdi klusēja, pievērsis skatienu saulrieta nokrāsotajam logam. — — Nezinu, vai viņa ir palaistuvc, bet divi no jums savu tiesu jau saņēmuši. Labi saņēmuši, dāsni. Bel tu vēl pagaidām slaigā sveiks un vesels… Tā vien šķiel, ka tevi atstājuši uzkodām, desertam, kā izsakās smalki ļaudis.

—   Tu domā…

—   Jā! — pulkvedis asi atcirta. — Domāju. Un arī tev iesaku. Vismaz dažreiz lo pamēģināt. Bieži nevarēsi, jo ālri nogursi, bet, ja paretam, tad veselību nesabojāsi.

—   Ko tad lai es tagad daru? — Vadims žēli vaicāja.

—   Kā lai es to zinu… Tu jau pats esi liels, gudrs un prātīgs. Vari pat sievieti samīlēt… Kopā ar visiem, pēc kārtīgas iedzeršanas… Tev jābēg. Atpakaļ neskatoties. Un nevienam! Vai saproti? Nevienam, pat ne man, nesaki, uz kurieni dosies. Uz taigu, uz mežiem, uz Sahalīnu pie zvejniekiem… Un tur jānodzīvo atlikušais mūžs.

—   Tā jau nu atlikušais, — Vadims nomurmināja.

—   Jā, tieši lā! Savu mūžu tu jau esi izniekojis… Atlikušas likai dažas dienas… Līdz nākošajai trešdienai. Uzraksti vēstules saviem mīļajiem, lai gan šaubos, vai tev tādi vispār ir, piezvani, atvadies… Laiks šķirties no dzīves, mīļais.

—   Paldies, tēt.

—   Redzi, cik labi iznāca… Beidzot esmu sagaidījis, ka tu mani par tēli nosauc… Ja lā turpināsies, var gadīties, ka līdz trešdienai arī savu māti par mammu nosauksi.

—   Bet kā tad cs viņu tagad saucu?

—    Par veceni tu viņu sauc… Muteri… Barotāju… Esi gatavs saukt visādi, tikai ne par mammu. Šo vārdu izteikt lev kauns, lepnums neļauj, augstprātība! Vai saproti! Pārāk liela augstprātība izaugusi lev kādā vietā.

• .

22 — 967 • ' 337

—   Interesanti, kur?

—   Biksēs! — pulkvedis piegāja pie loga un aizvilka aizkarus. — Šodien tomēr vēl ir trešdiena, — viņš paskaidroja, atskatījies uz dēlu. — Lai gan mūsu draugs, kā es saprotu, trešdienās izšauj tikai vienu reizi. Viņam nebūtu grūti jūs visus apšaut jau pirms nedēļas. Bel viņš to neizdarīja. Tātad nav asinskārs. Deva tev laiku pārdomāt dzīvi… Bel varbūt nožēlot grēkus… Kā lev pašam liekas?

—   Klausies, lu tomēr esi milicijas pulkvedis… Vai tiešām neko nevar izdarīt?

—   Esmu gatavs uzklausīt tavus priekšlikumus.

—    Nu… — Vadims saminslinājās. — Ja tiešām kāds šāvis, ja patiešām tā nolicis… Var taču noskaidrot, no kurienes šauts, ar kādu ieroci… Jūs allaž uzsverat, ka noziedznieks vienmēr atstāj pēdas, jāprot tās tikai saskatīt…

—    Šis apgalvojums domāts muļķiem, — pulkvedis atmeta ar roku. — Pēdas paliek tikai lad, ja kāds tās atstāj. Bet visos pārējos gadījumos paliek tikai upuri, — viņš pamāja uz loga pusi. — Un vēl slimnīcu pacienti. Bez rokām, bez kājām… Interesanti, no kā lev pēc nedēļas nāksies šķirties…

—   -No galvas.

—    Diezin vai… Galvas uz pleciem tev nekad nav bijis. Ja pareizi esmu izpratis šo cilvēku, viņš nevēlas jūs nogalināt… Demonstrē savu cilvēcību. Sak, dzīvojiet, ja spējat… Visticamāk, ka tev viņš liks atvadīties no lava vīrišķā lepnuma.

—   Kā?!

—   Sašķaidīs. Ar vienu trāpīgu šāvienu. Vai atceries, par ko pārvērtās Igora celis? Par biezeni! Arī tavus pautus viņš pārvērtīs biezenī. Un lūdz Dievu, lai šāvējam nenolrīs roka un lode neķer dzīvībai svarīgākus orgānus… Liii gan tev nekā svarīgāka nav. Tu pals esi kā piedeva pie saviem pautiem, — šķila, ka pulkvedim sagādā prieku iespēja pabradāt dēla patmīlību.

—   Es pats viņu labprāt nošautu!

—   Bet kas tad tev traucē? Lūk, laba pistole, — pulkvedis atvilka nelielo sekretāra atvilktni un tūlīt aizbīdīja. — Pielādē un dodies cīņā.

—   Bet pēc lodes lidojuma virziena taču var pateikt, no kurienes šauts?

—    Izej uz balkona. Paskaties apkāri. Tu ieraudzīsi simtiem, tūkstošiem logu! Un celis sašķīst. Bet mašīnu trieciena vilnis sagrieza šķērsām… Kā tā stāvēja pirms sprādziena? Neliela korpusa novirze, un mēs jau iegūstam pavisam cilu šāvēja atrašanās vietu. Šoreiz jāmeklē citi ceļi… Kam jūs esat nodarījuši pāri?

—   Nav ne jausmas.

—   Vai lad jūsu kontā ir tik daudz cietušo, ka pat grūti pateikt, kurš varētu būt īstais vaininieks?

—   Kā gan mēs varējām zināt, ka viņi ir lik atriebīgi!

—    Tā ir vislielākā muļķība no tām, kuras šodien esi paleicis. Tā meitene, ar kuru jūs izklaidējāties… Viņa taču bija nevainīga? Es pals redzēju, ka gulta bija vienās asinīs… Briesmīgs skals…

—   Labāk būtu bijis, ja puiši tagad atrastos cietumā, — Vadims izskatījās satriekts.

—   Jā, — pulkvedis piekrita. — Var būt, ka tad viņiem šie traģiskie pārdzīvojumi ietu secen.

—   Bet ko lai tagad es daru?

—   Es taču jau sacīju. Tev jābēg. Jāpaslēpjas. Jānoiet pagrīdē. Pa dzīvi jāvirzās īsiem pārskrējieniem. No vienas ierakumu līnijas līdz olrai. No pagraba līdz pagrabam. Līšus uz vēdera, uz ceļiem, četrrāpus… Šķiel, ka atlikusī dzīve lev būs jāaizvada lieši šajā stāvoklī.

Vadims, neko neatbildējis, piecēlās un izgāja no islal'as. Pašutins izdzirdēja, kā dēls virtuvē novirina ledusskapja durvis. Kad viņš, sapratis, kas tur noliek, metās tam pakaļ, bija jau pārvēlu. — Vadims tikko pielieto degvīna glāzi jau bija iztukšojis.

—   Labi dzer.

—   Drosmei, — Vadims pavīpsnāja.

—   Šņabis drosmi nevairo, tikai mudina uz nepamatoti pārdrošu rīcību. Un vispār, šķiel, esi pārāk agri sācis… Drosme lev būs vajadzīga tikai pēc nedēļas. Trešdien.

Pulkvedis iegāja savā, vismazākajā, istabiņā, aizvērdams aiz sevis durvis. Viņam bija jāpadomā. Ilgajos darba gados Pašutins bija kļuvis par labu izmeklētāju, īstu profesionāli. Viņš spēja ālri orientēties situācijā un paredzēt pretinieka turpmāko rīcību. Ja pirmais šāviens pulkvedi samulsināja, tad otrais visu uzreiz nolika savās vietās. Apaļais caurumiņš '«opeļa» virsbūvē kļuva par saistošo ķēdes posmu, kurš izklīdināja pēdējās šaubas.

Lai cik ilgi arī Pašulins nedomātu un nepārcilātu prātā visus labāk vai sliktāk zināmos kaimiņus, viņa acu priekšā nemitīgi iznira tikai viena cilvēka seja. Tā piederēja sirmajam Ivanam Fjodorovi- čam Afoņinam. Pēdējā laikā vecais vīrs bija acīmredzami novecojis, tāpēc Pašulins nespēja noticēt, ka viņš pals sācis šīs cilvēku medības. Tas likās pārāk neiespējami un neticami. Jā, viņš nedaudz pabiedēja dēlu, bet likai tādēļ, lai puisis apzinātos stāvokļa nopietnību. Pašutins labi zināja, ka pēdas paliek vienmēr. Un ne jau tikai materiālās. Pēdas vienmēr paliek arī cilvēku dvēselēs, jāprot lās tikai saskatīt. Tas, kurš divreiz izšāvis uz savu tuvāko, neizbēgami pārvēršas. Viņš gluži citām acīm redz nolikumus un sevi pašu. Bel sešdesmit gadu vecumā ņemt rokās ieroci… Tad cilvēkam jājūtas smagi aizvainotam. Ja visa vaina ir meitenē…

Bet cik kaismīgi un naidīgi sirmgalvis iemeta pulkvedim sejā naudas žūksni… Nē, viņš nebija izkvēlojis un samierinājies… «Un kaut ko izaicinošu viņš toreiz pateica,» Pašutins piepeši atcerējās. — «Draudēja… Neslēpti, pat pārdroši.» Tā bija kļūda. Sirmgalvis nedrīkstēja sviest viņam sejā šo naudu un draudēt… «Vecais vīrs pats sevi nodeva,» Pašulins nodomāja. «Ja arī viņš pals savām rokām to nav darījis, vienalga lam jāpievērš lielāka vērība.»

Un vēl… Par ko liecina trāpīgs šāviens no lik liela attāluma? Par ko liecina uzspridzinātā benzīntvertne? Par labu ieroci, profesionālu izpildījumu un lielām naudas summām…

Pulkvedis bija ielāgojis kādu noziedzīgās pasaules likumību — jebkurš noziegums saislīls ar finansiālām darbībām. Tieši nauda visbiežāk palīdz atrast īsto ļaundari. Kāds atdevis parādu vai pieprasījis naudu, kāds aizņēmies lo vai noguldījis bankā… Kaul ko nopircis vai pārdevis… Jebkurā no šiem gadījumiem jaušama naudas klātbūtne. To nevar izmantot kā pierādījumu, bel ceļu pie noziedznieka atrast būs jau vieglāk…

Piepeši pulkveža domu gailu pārtrauca dārdoņa lielajā istabā un viņš steigšus devās turp. Tas, ko Pašutins ieraudzīja, to ne tikai pārsteidza, bcl arī apbēdināja — Vadims, smagi stenēdams, centās daļu no sekcijas aizbīdīt priekšā balkona logam. Nepamanīdams pie sliekšņa slāvošo lēvu, viņš turpināja slumt milzīgo skapi.

Neko neteicis, pulkvedis atgriezās savā istabā un apsēdās pie galda. Viņam bija jāpārdomā rītdienas rīcības plāns.

Nākošajā rītā, tikko ieradies darbā, pulkvedis Pašutins izsauca padoto un uzdeva tam ievākt dažas ziņas. Un jau pusdienas laikā zināja, ka uz lvana Fjodoroviča Afoņina vārda krājbankā noguldīti likai septiņi tūkstoši rubļu, kurus pirms pāris gadiem vēl varēja uzskatīt par naudu. Agrāk par šo summu varēja nopirkt mašīnu, bel lagad — tikai degvīna pudeli.

Nauda nebija noguldīta arī uz dēla un vedeklas, Katjas vecāku, vārdiem. Mazmeitas alga un vecā vīra pensija nodrošināja tiem tikai pašu nepieciešamāko. Bel, vienu ziņu izlasot, Pašutins kļuva uzmanīgāks — notariālais kantoris ziņoja, ka pirms divām nedēļām Afoņins noformējis vasarnīcas pārdošanas dokumentus. Pulkvedis zināja, ka nekustamo īpašumu lagad neviens nepārdod, jo naudas vērtība strauji krītas. Kaut ko tādu izdarīt varēja tikai galējā izmisumā iedzīts cilvēks. Dokumentos uzrādītā pārdošanas summiņa bija neliela, bet Pašutins zināja, ka īsto cenu lagad reli kurš nosauc, lai izvairītos no lielajiem nodokļiem.

—   Tā, Ivan Fjodoroviē, — viņš skaļi noteica. — Nu mēs likai sākam īsti iepazīties… Maz ticams, ka tu šāvi pals, bel tagad nav grūti atrast labu snaiperi… Viņš atnāks pats ar savu darbarīku un izdarīs visu, kas nepieciešams.

Pašutins visu mūžu bija nostrādājis milicijā, tāpēc labi zināja savas tiesības un pienākumus un prata balansēt uz naža asmens starp atļauto un aizliegto. Viņš bija gudrs un nesteidzīgs, labi apzinājās savu vietu. Pulkvedis varēja daudz ko atļauties, neaizmirstot, ka šīs priekšrocības nedrīkst izmantot bieži un pārāk atklāti, kā arī vienmēr samaksāt savus parādus.

Sagaidījis darba dienas beigas, viņš nokāpa slāvu zemāk un iegāja kabinetā, kas bija daudz plašāks par viņa paša un iekārtots ar atturīgu eleganci — dārgi aizkari, paklājs, stūrī liels grīdas pulkstenis. Pulkvedis apsēdās pie mazā galdiņa, bijīgi gaidīdams, kad kabineta saimnieks beigs savu telefona sarunu.

—    Es klausos, Kola, — viņš beidzot, ierunājās, nolikdams telefona klausuli. — Runā.

—   Man vajadzētu divus puišus… Uz pusstundu.

—   Kaut kam riskantam?

—   Ne mazākā mērā.

—    Un tiešām tikai uz pusstundu? — kalsnā, plikgalvainā kabineta saimnieka sejā pazibēja netverams smaids. — Un tiešām divus? Un tev?

—   Jā, — Pašutins ar vienu vārdu atbildēja uz visiem trim jautājumiem.

—   Kad?

—   Tūlīt.

—    Skaidrs… Tev jau, protams, vajadzīgi prasmīgi, izdarīgi un nerunīgi puiši?

—   Protams.

—   Tas maksās dārgāk, — runātājs brīdināja.

—   Es zinu.

—   Labi. Pēc pusstundas viņi būs pie tevis un veselu stundu atradīsies tavā rīcībā. Vai ar lo pietiks?

—   Jā.

—   Vēlu veiksmi, — plikgalvainais ģenerālis pasmaidīja, pastiepdams atvadu sveicienam kalsno, bet spēcīgo plaukstu.

Pašutins steidzīgi piecēlās, atklādams savu atkarīgo stāvokli. Lai gan iespējams, ka viņš to darīja apzināti, izrādīdams pateicību.

Tieši pēc pusstundas pie durvīm kāds pieklauvēja un pulkveža kabinetā ienāca divi puiši. īsi apgrieztie mali, platie pleci, neuzkrītošie pelēkie uzvalki un neizteiksmīgās sejas liecināja, ka tic ir profesionāļi.

—   Apsēdieties, — Pašutins uzaicināja, norādot uz krēslu rindu pie sienas. — Būs jāpadara mazs darbiņš. Šodien, tūlīt pat… Jāpārmeklē kāds dzīvoklis. Neliels slandartveida divistabu dzīvoklis.

—   Vai saimnieki protestēs? — viens no puišiem pajautāja.

—    Maz ticams. Dzīvoklis pieder sešdesmilgadīgam sirmgalvim. Viņa mazmeitai vēl nav pal divdesmit.

—   Kas jāmeklē? Narkotikas, ieroči, dokumenti?

—   Ja to visu atradīsiet, es tikai priecāšos. Bel visvairāk mani interesē ieroči. Palronas. Tā varētu būt laba šautene. Nu, vispār viss, kas liekas dīvains. Hs iešu jums līdzi. Tāpēc, ja radīsies jautājumi, visu turpat uz vietas noskaidrosim.

—   Vai jūs to… pensionāru pazīstai?

—   Jā.

—   Vai viņš zina par gaidāmo kratīšanu?

—   Protams, nē.

—   Daži pensionāri ir ļoti nervozi…

—   Šis nebūs.

—   Mēs esam gatavi, — puiši piecēlās kājās.

—    Ļoli labi, — Pašutins arī piecēlās un vēlreiz paskatījās apkārt, pārliecinādamies, vai neko nav aizmirsis. — Iesim atsevišķi. Mājā dosimies iekšā pa vienam. Sapulcēsimies trešajā stāvā. Viss jāizdara ātri, precīzi un mierīgi. Vai jautājumi ir?

—   Nē, viss skaidrs.

Nonācis gandrīz pie mērķa, pulkvedis sajuta uztraukumu. Nē, viņu nesatrauca las, ka viņš grasās rīkoties nelikumīgi. Pašutins bija pietiekami pieredzējis vai, pareizāk sakot, samaitāts, lai nepievērstu šādam «sīkumam» ne mazāko vērību. Pulkvedi satrauca pavisam kas cits — viņš bija nodomājis izrīkoties ar sirmgalvi tieši tāpat, kā lā dēls bija izrīkojies ar vecā vīra mazmeitu.

Tā darīt Pašulinam negribējās.

Bet nebija citas izejas.

Pārmeklēt dzīvokli oficiāli? Tam vajadzīgs nopietns iemesls. Un bija vēl kāds delikāts apsvērums — pavisam nesen, cenšoties pasargāt jaunos izvarotājus no taisnīga soda, viņam bija nācies apstaigāt daudzus priekšniekus. Tas izmaksāja dārgi, bet pulkvedim palīdzēja, izrādīja pretimnākšanu, gluži dabiski cerot, ka arī viņš vajadzīgajā brīdī uzvedīsies piedienīgi.

Laiku pa laikam atskatīdamies, Pašutins pārliecinājās, ka puiši tam seko. Vēlreiz un vēlreiz pārdomādams visu notikušo, viņš neizbēgami nonāca pie viena un lā paša secinājuma — sirmgalvis šai lietā ir iejaukts, bez viņa ziņas te nekas nav noticis. Afoņina miesīgais dēls kopā ar sievu klīda ar paunām pa svešām valstīm. , Tāpēc ncbūlu brīnums, ja viņi kādreiz būtu atveduši arī sirmgalvim ieroci, tagad tā bija parasta lieta. Ieročus pirka visi — gāzes, pneimatiskos, elektriskos, aukstos, pat ķīmiskos… Tas viss izklausījās ticami. Pulkvedi mulsināja kas cits — vairāki cilvēki droši apgalvoja, ka šāviena un sprādziena brīdī sirmgalvis atradies turpat pagalmā kopā ar visiem, ne uz brīdi neaiiedams. Bet tas jau galu galā nemaz nebija tik svarīgi — par naudu, kas tika iegūla, pārdodol vasarnīcu, varēja noalgot palīgu… Šī vasarnīcas pārdošana likās visai aizdomīga… Kāpēc ar to noņēmās pals sirmgalvis, nevis viņa dēls, kurš bija daudz jaunāks, spēcīgāks un šajās lielās vairāk pieredzējis? Kāpēc lā lik steidzīgi bija jāpārdod? Un tad vēl šī sakritība — vasarnīca tika pārdota tūlīt pēc izvarošanas. Kad notika nelaime — nosauksim to par nelaimi, — vai vecajam vīram vēl bija laiks un palika nodarboties ar vasarnīcu? Pagalmā taču klīda baumas, ka meitene nedaudz sajukusi… Bet viņš neskraida vis pie ārstiem un dziedniekiem, bet mierīgi pārdod vasarnīcu… Jā, sirmgalvim pēkšņi bija radusies vajadzība pēc naudas, lielas naudas un steidzīgi… Bet no manas naudas tas atteicās, iesvieda sejā… Tātad lā nebija nepieciešama izdzīvošanai… Miljons viņam nelikās pietiekami iespaidīga summa, sirmgalvim vajadzēja daudz vairāk… Un vēl… Viņš taču varēja pagaidīt, līdz atgriezīsies dēls ar vedeklu, viņi sameklētu naudu, lielu summu… Tas nozīmēja tikai to, ka vecajam vīram bija vajadzīgi tādi līdzekļi, par kuriem nevienam nebūtu jāatskaitās… Jo viņš grasījās to iztērēt par tādām lielām, kuras būtu slēpjamas no svešām acīm… Pat savam dēlam nevarētu atzīties, kur licis šo naudu… .

Pašutins, piegājis pie nama, kur dzīvoja Afoņini, atskatījās. Puiši lam sekoja aiz muguras. Kad visi sapulcējās trešajā stāvā, pulkvedis nospieda zvana pogu.

Durvis tūlīt atvērās, pie sliekšņa stāvēja sirmgalvis, skaidri uzlūkodams nelūgtos viesus.

—   Labdien, Ivan Fjodorovič, — nedaudz saminslinājies, noteica Pašutins.

Vecais vīrs neatbildēja.

—    Mēs gribētu pie jums ieiet, Ivan Fjodorovič, — bija skaidri redzams, ka pulkvedis jutas neveikli, viņu mulsināja sirmgalvja klusēšana. Būtu daudz labāk, ja vecais vīrs sadusmotos, iebilstu, saceltu troksni… Pie tā visa pulkvedis jau bija pieradis, un tas viņu. vairs nespēja pārsteigt. Bet vecais vīrs klusēja un stāvēja kā sastindzis, pat nemēģinādams aizcirst durvis vai aicināt viesus istabā. Un likai saspringtais zilo acu skatiens liecināja par viņa patiesajām izjūtām.

Ak, cik bieži mēs, cenšoties satrickl un iznīcināt savus ienaidniekus, nesavaldīgi kliedzam, izvēloties skarbus un apvainojošus vārdus, vai pat nolaižamies līdz klajām rupjībām, mēģinot uzveikt pretinieku rindā, pieturvietā vai autobusā. Un tā mēs, nabadziņi, cenšamies, tā nopūlamies, ka pēc tam dienām nespējam attapties, mocīdamies ar sirdsklauvēm, trīcošām rokām un paaugstinātu temperatūru. Ko tad mēs īsti nogānām, izverdol no sevis visbriesmīgākos vārdus, kādi pat vārdnīcās nav atrodami? Ko īsti? Sevi vien, kuru gan vēl citu…

Iespējams, sirmgalvi bija pārvērtušas piedzīvotās nelaimes, piešķirot tam jaunu gudrību un izturību, iespējams, šis lepnums vienmēr viņā bija mitis, tikai nerodot iespēju izpausties šai nožēlojamā dzīvē, kāda tam bija lemta šai pasaulē… Un tāpēc tagad, ieraudzījis pulkvedi un viņam aiz muguras divus neizteiksmīga izskata puišus ar vienaldzīgām acīm un sastingušām sejām, vecais vīrs uzreiz saprata, ka tie atnākuši pēc viņa. Bet tikpat labi sirmgalvis zināja, ka ne jau pulkvedis, kaimiņš un .izvarotāja tēvs, nāktu viņu arestēt, ja milicija būtu atradusi kādus pierādījumus.

Bet ja jau tā… Tad atkal noliek varmācīgas nelikumības. «Nu ko,» sirmgalvis nodomāja, «ja jau lā… No manis palīdzību negaidiet.»

—    Man ir iemesls domāt, Ivan Fjodorovič… — pulkvedis turpināja, tik sparīgi pietuvodamies vecajam vīram, ka tam neatlika nekas cits, kā atkāpties atpakaļ dzīvoklī. Un lad jau Pašutins droši devās uz priekšu, bel abi puiši tam sekoja, aizvērdami aiz sevis durvis. Pulkvedis iegāja istabā, pārlaida skatienu virtuvei, ieskatījās otrā istabā. Viņa acīs vīdēja nepacietība, it kā tas cerētu te ieraudzīt neapstrīdamus sirmgalvja vainas pierādījumus. Acīmredzot pulkvedis gribēja turpināt paskaidrot savas negaidītās ierašanās iemeslus, bet vecais vīrs bija palicis gaitenī, pārbaudot, vai durvis kārtīgi aizslēgtas, un noliekot stūrī savu zemē nokritušo spieķi.

—   Tātad man ir iemesls uzskatīt, Ivan Fjodorovič, ka jūs esat zināmā mērā saistīts ar liem traģiskajiem atgadījumiem, kuri pēdējā laikā notikuši mūsu pagalmā. Vai saprotat, par ko es runāju?

Sirmgalvis, neko neatbildēdams, aizgāja uz virtuvi, noņēma no uguns tējkannu, paskatījās pulkstenī — drīz bija jāpārnāk Kaijai, un viņš nevēlējās, lai meitene ieraudzītu te šos nelūgtos viesus.

—   Es runāju par vakar uzsprāgušo mašīnu, — pulkveža sejā parādījās sarkani dusmu plankumi, viņš skaudri sajuta, kā sirmgalvis klusējot tam izrāda savu nicinājumu. — Pie tam bija vēl viens sprādziens, kad jaunam puisim lika norauta kāja. Tas bija vēl pirms nedēļas. Vai jūs mani dzirdat?

Sirmgalvis atgrieza ūdens krānu un sāka skalot krūzītes un šķīvīšus. Viņš nodarbojās ar saviem ierastajiem darbiem, izlikdamies neievērojam nelūgtos viesus.

—   Mums jāpārmeklē jūsu dzīvoklis, — pulkvedis beidzot paziņoja.

Beidzis darboties ar traukiem, vecais vīrs, neskatīdamies uz

Pašutinu un neko neatbildēdams, pastiepa roku.

—   Es nesaprotu, — pulkvedis jutās pārsteigts.

—  Orderi, — tas bija pirmais vārds, ko šovakar sirmgalvis izrunāja.

—   Vēlāk, — pulkvedis atteica un pamāja puišiem, kuri jau bip sākuši garlaikoties. — Sāciet. Saimnieks neiebilst.

Sirmgalvis atkal neko neatbildēja. Piegājis pie televizora, viņš to ieslēdza un apsēdās pretim, pagriezdams viesiem muguru un nepievērsdams uzmanību to rosībai. Vecais vīrs nevēlējās skatīties, kā kāds rakņājas pa viņa skapjiem, met uz grīdas- drēbes, pārbīda virtuvē krūzītes un ielūkojas pat pagultē. Viņš taisni un nekustīgi sēdēja uz taburetes, pievērsis skatienu ekrānam, tādējādi izteikdams nicinājumu visam tam, kas notika aiz muguras.

—   Jūs tomēr varētu paskatīties, Ivan Fjodorovič, — Pašutins nespēja izturēt. — Lai vēlāk nebūtu jāsaka, ka kaut kas pazudis…

Sirmgalvja sejā nenotrīsēja ne vaibsts. Televizors bija neliels, bet labs, japāņu, acīmredzot dēls to bija atvedis no kādas tālas valsts. Bet uz ekrāna tobrīd nolika tādas lielas, ka arī pulkvedis pienāca tuvāk, lai paskatītos. Translēja kādu svinīgu starptautisku tikšanos, greznas mašīnas, smalki viesi, karogi, orķestris… Un pēkšņi ekrānā parādījās prezidents. Grīļodamies, pārvērstu sejas izteiksmi viņš, izgrūstīdams pārsteigtos viesus, iejaucās starp orķcslranliem un sāka, bezjēdzīgi vēzējol rokas, diriģēt, lad, atņēmis bundziniekam nūjiņas, ķērās pie bungām. Kamera pieslīdēja tuv.āk, un prezidenta triumfējošā seja piepildīja visu ekrānu. Iereibuša cilvēka aizrautībā viņš sita ar nūjiņām pa visu, kas vien gadījās pa rokai, bet pārsteigtā publika bija vienkārši šokēta. Milzīgais, sirmais tēvainis ar smagnējiem sejas vaibstiem un aiztūkuša- jām ačtelēm turpināja trakot, neveikli grozīdamies starp mūziķiem un izgrūstīdams tos uz visām pusēm…

—    Jā, — Pašutins īgni noteica. — Tik tālu nu mēs esam nonākuši…

Sirmgalvis neko neatbildēja.

Kadri mainījās, un tagad jau trimfčjošais prezidents nedabiski staltā gaitā, saviebis seju glaimīgā smaidā, soļoja līdzās Anglijas karalienei. Arī viņa izskatījās glaimota par lik ievērojama pavadoņa klātbūtni.

Pašulins puišus netraucēja, zinādams, ka lic ir īsti profesionāļi un nekādi norādījumi tiem nav nepieciešami. Pamīņājies aiz sirmgalvja muguras pie televizora, viņš aizgāja uz virtuvi, ieskatījās sienas skapīšos. Tad pulkveža uzmanību pēkšņi piesaistīja sienas noplēšamais kalendārs. Viņš nedomājot pašķīra lappuses uz priekšu un negaidot ieraudzīja kaut ko negaidītu. Ieskatījies vērīgāk, pulkvedis izbrīnā notrīsēja — nākamā trešdiena bija iezīmēta ar lielu, melnu krustu. Pašutins labu brīdi nespēja novērst no tā skatienu, lad izplēsa lapiņu no kalendāra un piegāja pie vecā vīra, kurš joprojām sēdēja pie televiozra.

—   Kas tas? — pulkvedis vaicāja, parādīdams sirmgalvim kalendāra lapiņu.

Vecais vīrs pal nepaskatījās.

—   Es tev vaicāju! Kas las ir?! — Pašutins iekliedzās.

Sirmgalvis, neko neatbildēdams, piecēlās, piegāja pie telefona un

uzgrieza dažus ciparus.

—    Vai milicija? Dzīvoklī ielauzušies laupītāji… Ālrāk… Dārza ielā divdesmit septiņi, dzīvoklis septiņpadsmit…

Pulkvedis pieskrēja un, izrāvis sirmgalvim no rokām klausuli, sparīgi to uzmeta uz aparāta.

—    Ko tu atļaujies? — viņš ierēcās.

—   Es? — vecais vīrs beidzot pateica otru vārdu.

—    Kas las ir? — pulkvedis vēlreiz pavaicāja, pastiepdams sirmgalvim no kalendāra izrauto lapiņu.

—   Krusts.

—    Un ko tas nozīmē?

—   Krusts, — vecais vīrs paraustīja plecus.

Puiši, izdzirdējuši sirmgalvja telefona sarunu, nostājās pie sliekšņa.

—   Kam šis krusts domāts?

—   Pats zini.

—   Skaties, Ivan Fjodorovič, nekļūdies!

—   Nekļūdīšos.

—   Es jau to nedomāju tik tieši.

—   Bet es gan, — vecais vīrs piecēlies piegāja pie ārdurvīm un, atvēris tās, pēkšņi pats sev par pārsteigumu iekliedzās lik skaļi, cik vien spēja.

—   Ārā!

Pulkveža patmīlība neļāva tam uzreiz paklausīt šai pavēlei, lai gan viņš labi saprata, ka steidzīgi jādodas prom no šī dzīvokļa. Ja ieradīsies milicija, viņam noteikti būs jāsniedz paskaidrojumi, jāstaigā pie priekšniekiem, bet to visu darīt tam nebija ne vēlēšanās, ne arī līdzekļu. Jā, nāksies atkal pieglaimoties, pazemoties un beigu beigās maksāt.

—   Ko jūs atradāt? — viņš pavaicāja puišiem.

—   Neko.

—   Vai labi visu pārmeklējāt?

—    Tu mūs apvaino, priekšniek, — viens no viņiem plati pasmaidīja.

—   Tad ejam prom. Jūs ejiel pa priekšu, cs sekošu. Mani negaidiet. Viss. Paldies.

Kad puiši aizgāja, pulkvedis aizvēra aiz viņiem durvis un pagriezās pret sirmgalvi.

—    Bet lagad, tāutas atriebēj, paklausies, ko es lev teikšu… Ja ar manu Vadimu kaut kas noliks… Ja ar viņu kaut kas atgadīsies…

—   Jau, — vecais vīrs atteica.

—   Ko?! Ko lu teici?

—   Jau ir nolicis, — sirmgalvis klusā balsī mierīgi noteica, caur pieri uzlūkodams pulkvedi.

Vai nu Pašutins pārāk daudz pēdējās divās nedēļās bija pārcietis, vai arī pārāk stipri mīlēja savu dēlu, neskatoties uz visiem tā izlēcieniem, bet viņa savaldība pēkšņi izgaisa, un pulkvedis, atpakaļ nepaskatīdamies, metās ārā no dzīvokļa, nodrāžas lejā pa kāpnēm un skriešus devās uz savas mājas pusi. Pieskrējis pie ieejas durvīm, sajuta, ka sāk pietrūkt elpas, tāpēc atbalstījās pret sienu. Un, tikko elpošana normalizējās un sirds nedaudz nomierinājās, viņš steidzās augšup pa kāpnēm.

Bet sirmgalvis, pa virtuves logu vērodams pulkveža steigu, paraustīja plecus un pagriezās pret gāzes pavardu.

—   Ir noticis, — viņš nomurmināja. — Protams, ka ir nolicis, ja jau dēls kļuvis par izvarotāju… Ja lā bija jācenšas, lai paglāblu viņu no apsūdzēto sola… Ir nolicis, — sirmgalvis pamāja ar galvu, it kā cenzdamies kādu pārliecināt. — Un notiks vēl…

Bet pulkvedis Pašulins, nonācis pie sava dzīvokļa durvīm, nospieda zvana pogu. Neviens neatbildēja. Viņš zvanīja vēl un vēl, griezīgā skaņa radīja baisas priekšnojautas. Pašulins zināja, ka dēls noteikti atrodas dzīvoklī. Pēdējā laikā viņš ārā vairs negāja, bet, ja arī izgāja, tad tikai uz īsu brīdi, pārvietojoties īsiem pārskrējienicm. Tāpēc pulkvedis zvanīja un zvanīja, ncatlaizdams zvana pogu. Ieilgušais klusums viņu pārliecināja, ka nelaime tomēr notikusi. Sapratis, ka durvis neviens neatvērs, Pašutins piezvanīja pie blakus dzīvokļa durvīm.

—   Cirvi, — pulkvedis aizelsies palūdza. — Iedodiet cirvi… Jums ir, es zinu…

Neko vairāk nejautādams, druknais kaimiņš, kurš bija ģērbies izstaipītās sporla biksēs un apakškrekliņā, pazuda dzīvoklī un tūlīt atkal atgriezās, nesdams rokās lielu, labi uztrīlu cirvi.

—   Kas nolicis? — viņš pajaulāja, pasniegdams cirvi pulkvedim.

—   Dēls, — Pašulins atbildēja. — Vadims… Ar viņu kaut kas noticis…

Uz pulkvedis no visa spēka trieca cirvi pret slēdzeni. Bet durvis izrādījās apbrīnojami izlurīgas, lai gan bija salīmētas no atsevišķām līstītēm. Viņš atkal un atkal sita pa slēdzeni, bet nesekmīgi. Neveiksme vēl vairāk saniknoja pulkvedi. Viņš allaž durvis bija uzskatījis par visnedrošāko vietu dzīvoklī un sen jau gribēja lo vielā ielikt citas, daudz stiprākas, kā to jau bija izdarījuši visi pārējie kaimiņi.

—    Ļaujiet, es pamēģināšu, — kaimiņš piedāvājās palīdzēt, redzēdams, ka pulkvedim sāk pietrūkt elpas un cirvis sāk slīdēt ārā no rokām.

Pašutins nespēkā atslīga pret sienu.

Kaimiņam viss izdevās ātrāk un labāk — jau pēc dažām minūtēm slēdzene kopā ar izlauzto durvju gabalu iekrita dzīvoklī.

—   Ejiet prom, es šaušu! — pēkšņi atskanēja Vadima izmisušais kliedziens. — Es šaušu! — viņa kliedzienā jautās tādas bailes un šausmas, ka Pašutins aizmirsa savu nogurumu.

—    Viņam uzbrukuši, tur notiek cīņa, — viņš nočukstēja un kopā ar durvīm iegāzās gaitenī. Tai pašā mirklī atskanēja šāviens.

Pašulins, saķēris vēderu, noslīga uz grīdas. Gar pirkstiem sāka plūst asinis.

Kaimiņš nebija no bailīgajiem. Ieraudzījis pakritušo pulkvedi un asinis, viņš ar cirvi rokās iedrāzās dzīvoklī. Gaitenī neviena nebija, neviens to necentās aizkavēt. Viņš ieskrēja virtuvē, bel tur nebija ne dzīvas dvēseles. Tukšas bija arī visas pārējās telpas. Roka, kurā bija sažņaugts cirvis, no sasprindzinājuma notirpa. Uzmanīgi, cenzdamies nesacelt lieku troksni, viņš vēlreiz apskatīja istabu un pēkšņi izdzirda skapī kaut ko klusi noskrapstam.

Piegājis tuvāk, kaimiņš ieklausījās un vēlreiz izdzirdēja to pašu troksni, kas varēja būt tiklab aizturēta elpa, kā arī klusi skrapsti. Ilgāk nešaubīdamies, viņš, augstu virs galvas pacēlis cirvi, atrāva vaļā skapja durvis. Tas, ko viņš ieraudzīja, kaimiņu satrieca vairāk par visu. Tas bija vēl briesmīgāk par norauto kāju un sadragāto mašīnu. Skapī uz grīdas, savilcies kamoliņā un aizsedzis seju plaukstām, gulēja pulkveža Pašutina dēls. Viņš platām acīm paskatījās uz kaimiņu, un tajās kvēloja neprāts. Cenzdamies paslēpt zem drēbēm pistoli, Vadims sāka trīt vienu pret otru kājas, vienlaicīgi izdvešot dīvainas skaņas. Tā nebija īsti šņukstēšana, ne arī ķiķināšana.

—   Vai dzīvs? — pulkvedis pavaicāja, pienākdams no aizmugures.

—   It kā būtu…

—    Paldies Dievam, — Pašutins noteica un, aizķēris krēslu, ar skaļu troksni nogāzās uz grīdas, neatraujot rokas no vēdera. Asinis turpināja plūsl gar cieši sažņaugtajām plaukstām.

Kaimiņam apjukumā no rokas izkrita cirvis, viņš, noberzis ar plaukstām vaigus, atskatījās uz Vadimu. Tas joprojām centās ierauties skapja stūrī un aizsegties ar rokām… Kaimiņš piegāja pie telefona un uzgrieza numuru.

—    Vai ātrā palīdzība? Pierakstiet adresi… Ko? Šauta brūce… Vēderā… Jā, atkal Dārza ielā… Un paņemiet līdzi psihiatru… Šķiet, te viens sajucis prātā.

SATURS

Banda 3 ………………………….

Katru trešdienu pa sievietei

Viktors Proņins

BANDA 3 KATRU TREŠDIENU PA SIEVIETEI

Tulkoja Inga Krīgere Mākslinieks Andris Nikolajevs Maketētājs Viktors Adamovičs

Formāts 60x84/16. Izdevniecība «Iljus», LV-1050, Rīgā, Merķcļa" ielā 1. Reģistrācijas apliecība nr. 2-0941 Iespiests VU «Talsu tipogrāfija», Talsos, Jaunā ielā 17, LV-3201

Content

Proņins Viktors Banda 3. Katru trešdienu pa sievietei

BANDA 3

KATRU TREŠDIENU PA SIEVIETEI

SATURS