Proņins Viktors

Banda 6

VIKTORS PROŅINS

BANDA 6

Pafnutjevs un Halandovskis sēdēja pustumšā istabā uz zema dīvāniņa pie žurnālu galdiņa, bet pretim, dažu metru attālumā, zibsnīja japāņu televizora lielais ekrāns. Raibo zibšņu atspulgos draugu sejas dažbrīd šķita indīgi zaļas, dažbrīd nepieklājīgi sarkanas vai līķu zilas. Sejas abiem bija vienādas - stingas.

Uz ekrāna mijās filmas kadri - kārns maniaks ar trulu skatienu novēroja sievietes, kuras saldi dusēja savās gultiņās, izbaudīja ūdens spirgtumu dušā vai, būdamas neticami daiļas, plunčājās debeszilos baseinos. Bet viņš tikai dūra, uzšķērda vēderus un grieza nost galvas. Sievietes pirmsnāves šausmās necilvēcīgi kliedza, no vēnām šļācās asinis, skalinājās no ķermeņa atdalītie locekļi, bet maniaks tik turpināja savus netīros darbus, neņemot vērā arvien ciešāko vīrišķīgo policistu ielenkumu.

Jā, un vēl sprādzieni.

Krāšņi, mākslinieciski augstvērtīgi sprādzieni ar liesmām, dūmu mutuļiem, eksplodējošām mašīnām, cilvēkiem un pat mājām. Bet galvenais varonis policists, neglābjami ieskatījies vienā no nāvei nolemtajām skaistulēm, neatlaidīgi sekoja maniakam, pilnībā ignorēdams veselo saprātu, paša dzīvību un žanra likumus.

- Zini, ar ko beigsies? - Halandovskis apvaicājās.

-Nu?

-    Viņi saplūdīs kopīgā ekstāzē.

-    Kas? - Pafnutjevs vēlējās precizēt.

-    Apsvilušais policists un pusdzīvā daiļava. Abi kā radīti skūpstam uz skatuves.

-    Bet pirms tās saplūšanas viņi vismaz dušā nomazgāsies?

-      Ne velna! - Halandovskis krēslā nošūpoja savu lielo izspūrušo galvu. - Tur jau, Paša, tas sāls. Tieši tādā izskatā abi arī saplūdīs ekstāzē - viņš kūpošs un dažās vietās pat gruzdošs, bet viņa - viscaur maniaka asinīs, kuru varonīgais policists tikai pirms mirkļa nodūris ar paša slepkavas nazi. Tas nozīmē, ka īsta mīlestība spēj uzvarēt visus pasaules šķēršļus.

-     Nesen es uz ielas redzēju, kā saplosīts suns drāza pusdzīvu kuci, - Pafnutjevs noteica. - Lai gan drīzāk tas tikai izlikās, ka drāž.

-    Tas, Paša, ir viens un tas pats. Bet miljoniem brīnišķīgi dvēselīgu skatītāju abpus Atlantijas okeāna neviļus notrausīs aizkustinājuma asaru un nokļūs cēlu un tīru jūtu varā. Šādas filmas ir pats spilgtākais, satraucošākais un neaizmirstamākais iespaids viņu pārtikušajā un miegainajā dzīvē.

Viss notika tieši tā, kā bija pareģojis viedais Halandovskis, - policists nodūra maniaku, asinis šaltīm sāka plūst pār pusdzīvo daiļavu, glābējs viņu atsvabināja no valgiem un tūlīt pat kaisli apskāva. Bet skaistule atžirgusi viņam cieši piekļāvās, neaizmirsdama atkailināt savus kārdinošākos daiļumus. No viņu gurdajām acīm sāka ritēt laimes un mīlas asaras.

-    Pārslēdz programmu! - Pafnutjevs ierosināja.

Bet ari jaunās ainas glābiņu nesolīja - raidīja militārās ziņas no Dienvidslāvijas. Amerikāņi, vācieši un angļi līksmi un draudzīgi bija sabombardējuši pasažieru vilcienu kopā ar visu tiltu, kuru tas šķērsoja. Pēc tam parādīja precīzu tomahauka trāpījumu maršruta autobusā, kam sekoja satriecoši skaisti skati - varonīgie amerikāņu lidotāji trīsreiz pārlidoja pāri bēgļu kolonnai. Asiņojošām ķermeņu atliekām klātais ceļš, likās, veda atpakaļ uz iepriekšējo filmu.

-    Bet ko tad viņi īsti no tiem serbiem grib?

-       Aizskartas Savienoto Valstu nacionālās intereses! - Halandovskis svarīgi atteica un atkal pārslēdza programmu - stāstīja par izcilo gadsimta dziedātāju Frenku Sinatru. Parādīja viņa bērnības laiku, triumfa pilno dzīvi, nāvi, kas satrieca visu progresīvo cilvēci. - Es pārslēgšu?

-    Protams.

Šoreiz ekrānā parādījās resna, dzīves sakropļota veča ar krāsotām lūpām, kura lauzītā serbu valodā centās pārliecināt dienvidslāvus, ka bombardēšana viņiem nāk tikai par labu un ka tagad agrāk liegtā brīvība atausīs pār viņu nedzīvajām galvām visā savā žilbinošajā spozmē.

-    Tā, - Pafnutjevs tikko dzirdami noteica. - Tālāk!

Kāda dziedātāja raustīdamās demonstrēja visiem interesentiem tās sava ķermeņa vietas, kuras, viņasprāt, bija visizdevušākās.

-    Bet zini, šī Madonna nav tik bezkaunīga kā tas sievišķis pirms viņas, - Halandovskis domīgi secināja, atkal pārslēgdams programmu. Ekrānu piepildīja nosvīduši augumi, kliedzoši, optikas izķēmoti ģīmji, .jaudīgo mūzikas iekārtu trokšņi un lāzerstaru zibšņi.

-    Kas viņiem lēcies? - Pafnutjevs nevainīgi un gluži muļķīgi apvaicājās.

-      Muzikālie ansambļi. Nacionālo konkursu uzvarētāji. Piektā programma. Skaitās kultūras.

-    Griez tālāk!

-   Filadelfija atkal zaudē! - drausmīgā balsī iekliedzās sporta komentētājs. - Bostona atkal formā! Bostona priekšgalā! Bostonas uzbrukums ir neatvairāms! Tā ir uzvara! Rit spēles pēdējās sekundes! Kāda uzvara!

-    Arkaša, vai tā tiešām ir uzvara?

-    Tā ir okupācija, - Halandovskis nesatricināmā mierā atbildēja, izslēgdams televizoru. - Nesen, Paša, man gadījās ieskatīties avīzēs, kuras vācieši izdeva kara laikā mūsu valsts okupētajās teritorijās.

-    Un kas tur bija?

-   Tas pats, ko tu tikko redzēji. Tiesa, tās avīzes bija apdzel- tējušas, laika gaitā izbalojušas, bet te, redz, kas par sulīgām, košām krāsām… Bet jēga tā pati. Tas man tomēr jāatzīst. - Halandovskis piecēlies ieslēdza istabā gaismu un nolika pulti uz televizora. - Jāatzīst, Paša, ka tās fašistu avīzes būtībā bija godīgākas. Jā, tā bija okupācijas prese, un tas netika slēpts. Bet šie te… - Halandovskis nolieca sānis galvu, kā bija radis darīt dziļu pārdomu brīžos.

-    Es zinu tikai vienu tipu, kurš bez mitas atkārto - draugs Bils, draugs Kols, draugs Žaks…

-    Visvieglāk nožņaugt var apskāvienā, Paša, - Halandovskis piebilda, iznirdams no sava dziļā mulsuma. - Sens likums.

-    Kā lai dzīvo, Arkaša?

-   Dari savu darbu. Nesteidzīgi, katru dienu, necenzdamies tūlīt pat visu izpildīt, lai izrādītu savu cieņu valsts departamentam, starptautiskajai bankai vai kārtējam iznirelim, kurš tev no televizora ekrāna norāda, kur labāk dzīvot… Mēs taču to abi tāpat labi zinām.

-    Jā? - Pafnutjevs izbrīnījās. - Kur tad?

-Tepat! - Un Halandovskis pastiepa savu resno, spalvaino rādītājpirkstu uz grīdas pusi. - Te! - viņš atkārtoja. - Ar ko vislabāk biedroties? Ar mani! - Un viņa rādītājpirksts tikpat droši iegrūdās krūtīs, daudz spalvainākās nekā pirksts.

-    Ar ko sākt, Arkaša?

-    Sākums jau bija. Arī vidus aiz muguras. No gadatirgus braucam. Bet no gadatirgus braucot, cilvēkiem daudz priecīgāks prāts - prece pārdota, pilna soma ar naudu, zirgi skrien aulēkšiem, priekšā gaida dzimtās mājas! Varbūt tad mēs, vīri, varam atkorķēt kādu pudelīti? Varbūt iedzersim par veiksmīgu tirgošanos?

-    Tas ir jautājums vai piedāvājums? - Pafnutjevs apvaicājās, joprojām juzdamies redzētā nomākts.

-     Ha! - iesaucās Halandovskis un skaļi sasita plaukstas. Plaukšķis iznāca negaidīti skaļš un izaicinošs, uzreiz nomākdams visas pretīgās skaņas, kas plūda no japāņu augstvērtīgajiem skaļruņiem. Šīs skaņas ne tikai pieklusa, tās izzuda, tika aizmēztas kā smirdīgi izgarojumi, un istabā uzreiz jautās • kaut kāda līksma nepacietība, kas prasīja tūlītēju piepildījumu. - Ha! - Halandovskis vēlreiz sasita plaukstas, un viņa uzvara pār ļaunumu kļuva neatgriezeniska.

Milzīgs, sarkanos pūkainos rītasvārkos, viņš aiztraucās cauri istabai tik viegli un gaisīgi ka uzvaras karogs, bet, kad atkal parādījās Pafnutjeva redzeslokā, viņam rokās jau bija balts lina galdauts. Novicinājis to virs galvas, savirminādams

gaisu līdz pašiem tālākajiem un tumšākajiem stūriem, viņš kā triku meistars, kā mags un brīnumdaris, precīzi un nevainojami uzklāja uz žurnālu galdiņa, uzreiz tam piešķirdams svētku noskaņu un greznību.

-    Kā to saprast, Arkaša? - Pafnutjevs apvaicājās un sajuta dvēselē saldu smeldzi, saspringtās gaidas un bailes vilties.

-    Kā to saprast? Dzīve turpinās!

-    Ak Kungs, vai tiešām tas iespējams, - Pafnutjevs vārgā balsī nomurmināja. Biklās, neskaidrās svētku priekšnojautas pārvērtās ciešā pārliecībā. Šie vārdi netika teikti kā jautājums, viņš tos izdvesa, kā samierinādamies ar neizbēgamo.

-     Ievelc gaisu! - Halandovskis turpināja klaigāt. - Ievelc nāsīs gaisu! Vai tiešām tu spēj saost tikai savu cietuma gaiteņu hlora smaku? Pārpildīto kameru un izmeklēšanas izolatoru smirdoņu? Paša! Paosti gaisu! Paosti ar nāsīm!

Pafnutjevs, paklausīgi pievēris acis, paostīja gaisu un pilnīgi skaidri sajuta ceptas gaļas smaržu. Šo smaržu viņš precīzi atšķirtu no tūkstošiem citu - tā bija pašas dzīves smarža. Atvēris acis, Pafnutjevs ieraudzīja uz baltā galdauta divas kristāla muciņglāzītes un šķīvi ar žilbinoši sarkanu gaļu zīmējumiem. Otrā pusē atradās tāds pats šķīvis, un abpus abiem mirdzēja naži un dakšiņas ar masīviem metāla spaliem.

-   Ak Dievs! - Pafnutjevs novaidējās. - Vai tiešām tas iespējams?

Halandovskis neko neatbildēja.

Tikpat uzvaroši plīvodams, viņš aizdrāzās uz virtuvi un pēc dažām sekundēm, kā likās Pafnutjevam - tikai divām trim, nolika uz galda "smirnovkas" pudeli. Kas tas par šņabi,

Pafnutjeva ievingrinātā acs noteica tikai pēc pudeles formas, jo visu pudeli, ari etiķeti un uzlīmi aizmugurē, klāja pūkaina sarmas kārta. Pārliecinājies, ka viesis visu ieraudzījis, visu novērtējis un sapratis, Halandovskis bezbailīgi satvēra pudeli plaukstā, ar vienu rokas kustību atskrūvēja vāciņu un piepildīja abas glāzītes ar biezu, caurspīdīgu šķidrumu, kurš tūlīt pat kristālu pārklāja ne vairs ar pūkainu, nē, ar izsmalcināti matētu sarmas kārtiņu.

-       Dzīvosim! - Halandovskis, paceldams savu glāzīti, iesaucās.

-    Bet… Kaut ko uzkost vajadzētu!

-    Visam savs laiks, Paša! Uz priekšu!

Halandovska balsī jautās tik daudz stingrības un pārliecības par katra vārda, soļa un žesta pareizību, ka Pafnutjevs bez iebildumiem padevās un iztukšoja dzeldoši aukstā dzēriena glāzi. Un saprata: pēc tāda šņabja kaut ko uzkost - grēks un ķecerība.

-     Bet tagad, Paša, pasaki man… Vai viņi mūs uzvarēs? - Halandovskis norādīja ar pirkstu uz televizora pelēkā ekrāna pusi.

-    Nekad!

-    No divdesmit kilometru augstuma mest bumbas uz neaizsargātiem cilvēkiem… To viņi var. Vācieši ar kaut ko varēja. Pat avīzes drukāja. Un kas notika? Ilgi mūzika nespēlēja, ilgi blēdis nedancoja!

Halandovskis vēlreiz aizdrāzās uz virtuvi un atkal, kā šķita Pafnutjevam, atgriezās pēc dažām sekundēm, rokās turēdams lēzenu keramikas cepešbļodu ar milzīgu gaļas gabalu, no kura plūda tāda smarža, tāda satriecoša smarža, ka, to ievelkot nāsīs, atlika tikai atslīgt uz dīvāna un nespēkā pievērt acis.

To Pafnutjevs arī izdarīja.

Turklāt no sirds, pats nemaz to neievērodams.

-      Jā, Paša, jā! - Halandovskis iesaucās, iekārtodams cepešbļodu galda vidū un tad apsēzdamies uz dīvāniņa. Vienā rokā viņam, kā pēc burvja mājiena, parādījās garš ass nazis, bet otrā - dakšiņa ar diviem nedaudz līkiem zariem. Kad Halandovskis ar neparasti apgarotu sejas izteiksmi iedūra dakšiņu gaļā, kad iegremdēja tajā nazi, Pafnutjevam beidzot pieleca, ka no ēdiena plūst ne tikai vilinoša smarža, kas pilnībā mainīja viņa dzīves uztveri, bet arī svelme! Jā, gaļa bija tikko izņemta no cepeškrāsns - tikai pirms dažām sekundēm.

-      Vai tiešām tas iespējams, - Pafnutjevs vārgā balsī izdvesa. - Vai tiešām dzīvē tā notiek…

-    Un tagad pasaki, Paša… Vai mūs uzvarēs?

-     Mūs?! - Pafnutjevs jutās sašutis par šādu jautājumu. - Nemūžam! Neviens! Neparko! Ne ar kādām atomu, ūdeņraža, vakuuma, grafīta vai citām bumbām, lai gan tās noteikti jau uz mums notēmētas… Nemūžam!

-     Pilnībā tev piekrītu. - Halandovskis drošu roku atkal piepildīja glāzītes ar pasaules labāko šņabi un nogrieza no gaļas gabala divas dāsnas šķēles - sulīgas, karstas, smaržojošas pēc visām iespējamajām garšvielām.

-   Bet tava gaļa, starp citu, nav humāna, - Pafnutjevs, salējis sevī glāzītes saturu un vienā acumirklī apēdis savu šķēli, sacīja.

-    Kāpēc tad tā? - Halandovskis pat neapvainojās, bet tikai

jutās pārsteigts par tik negaidīti bezkaunīgu paziņojumu.

-    Dzer vai nedzer - viena alga.

-    Tas gan! - Halandovskis labprāt piekrita un atkal ķērās pie naža un divzaru dakšiņas. - To tu pareizi teici. - Viņš nogrieza divus gaļas gabalus, katru gandrīz plaukstas lielumā, kura, starp citu, bija īsta bezizmēra plauksta. - Varu atklāt savus kulinārijas noslēpumus.

-    Atklāj.

-Gaļa jāpērk tirgū. Neskopojoties. Gabalam jābūt svaigam un vismaz trijus kilogramus smagam.

-    Atkrīt, - Pafnutjevs atteica, izdvesdams virs šķīvja gluži dzīvnieciskas skaņas. - Trīs kilogrami tirgū - tā ir mana nedēļas alga.

-    Nu un? - Halandovskis jutās pārsteigts. - Katru dienu tev jau uz tirgu nav jāskrien. Pietiks, ja uzaicināsi mani reizi trijos mēnešos.

-    To var.

-Turpinu… Tu ņem gaļu, ieberzē to ar visām iespējamajām garšvielām, kādas tik mājās atrodamas. Pēc tam apkaisi ar visu, kas pie rokas. Ņem plānu, garu un asu nazi. Ar šo nazi, plānu un garu, sadursti gaļu līdz pat vidum un iebāz griezumos kaltētu koriandru, muskatriekstus un melnos piparus. '

-      Rimsties, - Pafnutjevs, bezspēkā atslīgdams dīvāniņā, viņu pārtrauca. - Man sāk pastiprināti un nekontrolējami izdalīties siekalas. Pastāv briesmas aizrīties.

-     Mājiens saprasts, - Halandovskis noteica un piepildīja glāzītes. - Bet galveno noslēpumu tu, Paša, vēl nežini. Tā ir spēja noteikt īsto brīdi, kad gaļa jāņem ārā no cepeškrāsns. Ne mirkli agrāk, ne mirkli vēlāk. Izņemsi agrāk - tā, piedod, būs pajēla. Izņemsi vēlāk - būs sausa. Vai šo gabalu var nosaukt par sausu?

-    Šo gaļu tu esi izņēmis laikā, Arkaša. Bet kā lai zina, ka pienācis liktenīgais mirklis?

-    Tikai no pieredzes, Saša, tikai no pieredzes. Vairāki gadi nerimtīgu pūļu, un tu spēsi šo īso mirkli noteikt pēc mākoņa formas aiz loga, pēc kaimiņa suņa rejām, pēc tā trakuma, kas pārņem tavu kaķi, kurš zaudējis prātu no burvīgajām smaržām. Nu un, protams, šis liktenīgais mirklis, kā tu to nosauci, jāiemācās uzminēt pēc cepeškrāsnī gaidās nīkstošās gaļas aromāta, krāsas un garšas! Pēc paša nāsu trīsām!

Halandovskis saskandināja ar Pafnutjevu un, ne vārda neteikdams, iztukšoja glāzi. Un tā arī palika sēžam uz dīvāna, pat glāzīti aizmirsis nolikt uz galda.

-    Domas radušās? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Varbūt, varbūt, - lai gan šņabis bija absolūti satriecošs un uzkodas neaptverami lieliskas, Halandovskis vēl likās skumjš un atsvešinājies. Drīzāk pieklājības, nevis prieka dēļ, viņš laiku pa laikam iekliedzās vai izmeta kādu dzēlību, bet Pafnutjevs labi redzēja drauga īsto noskaņojumu.

-    Es klausos tevi, Arkaša, - viņš sacīja.

-    Klausies? - Halandovskis uzreiz pat nespēja atgriezties no tiem domu labirintiem, iegruvumiem un biezokņiem, kur tikko bija klīdis. - Vai atceries, Paša, tos pavisam nesenos laikus, kad valsts labākie cilvēki, pie kuriem es pieskaitu arī mūs abus, vakaros pulcējās piecmetrīgās virtuvēs un pie draņķīga šņabja glāzes bez gala pļāpāja par kaut kādas taisnības meklēšanu, sašuta un nosodīja, un cēla, ak, cik skaisti cēla rokas pret debesīm!

-    Atceros! - Pafnutjevs izgrūda.

-      Bet tagad mēs sēžam lielā istabā, dzeram gluži labu šņabi, ēdam ne jau tās sliktākās uzkodas. Bet runāt mums nav par ko. Nav par ko, Paša, runāt.

-     Nu, kāpēc gan nav? - Pafnutjevs mēģināja iebilst, bet Halandovskis ar plašu un dusmīgu rokas mājienu, noplivinot ari sarkano, pūkaino rītasvārku piedurkni, lika viņam apklust.

-    Viss mums ir skaidrs, Paša. Tas ir briesmīgi, kad viss ir skaidrs un vairs nav par ko runāt. Tie mērgļi, - viņš pamāja ar galvu uz televizora pelēkā ekrāna pusi, - mūs cenšas pārliecināt, ka esam dzīvojuši slikti, tikām pazemoti, izsekoti, mūsu sarunas noklausījās, mums aizbāza mutes, vazāja pa dažādiem pretīgiem kantoriem, piespieda klusēt un melot… Vai tā bija?

-    Nebija.

-    Visu mūžu esmu teicis to, ko domāju, rīkojies, kā gribēju, draudzējies ar tiem cilvēkiem, kuri man patika, dzēris kopā ar tiem, kurus mīlēju. Ceru, arī tu tā uzvedies?

-    Protams.

-    Es neesmu bijis pārāk iztapīgs, bet gan bīstams un pietiekami neprognozējams pilsonis, bet neviens nekad man nekopāt ar vienu vārdu nav pārmetis. Nemaz nerunājot par nopietnāku nosodījumu. Ja nu vienīgi sievietes. - Halandovskis izklaidīgi pagrozīja gaisā izplestu plaukstu. - Bet arī ar viņām vienmēr esmu atradis kopīgu valodu, aiz sevis neatstādams nevienu noraudājušos, nelaimīgu, naidpilnu vai izsalkušu sievieti. Nevienu pašu. Ar jebkuru no viņām es varu kaut šodien satikties, un mums nemaz nebūtu slikts vakars.

-    Varbūt tā ari rīkoties? - Pafnutjevs neveikli pajokoja.

-     Paklusē, Paša! Visas tagadnes šausmas rodas tādēļ, ka mums viss skaidrs. Mēs esam pārdoti, apzagti un izvaroti visperversākajā veidā, kā tu raksti savos protokolos. Tas nodzēries pajoliņš privatizējis valsti un uzvedas daudz bezkaunlgāk nekā es sava gastronomijas veikala palīgtelpā. Paša, tu varbūt man neticēsi, bet es atzīstos - man prātā nav tikai nauda, šņabis un sievišķi. Man prātā ir vēl šis tas - Pastiepis roku pēc gandrīz iztukšotās pudeles, Halandovskis salēja visu atlikušo šņabi glāzītēs, kuras, par brīnumu, izrādījās teju pilnas. - Par uzvaru! - viņš uzsauca tostu. - Lai dvēselē mīt uzvaras sajūta!

-    Vai tad tās nav?

-    Turklāt sen jau.

-    Un nekādu izredžu?

-    Nekādu, Paša. Visas programmas, - Halandovskis skumji pamāja uz televizora pusi, - mani pārliecina, ka viss velti, nav vairs, uz ko cerēt, katru dienu valsti dārd sprādzieni, grūst tilti, krīt lidmašīnas, neizmaksā algas, cilvēki pūļiem pārceļas uz kaut kādām laimīgām valstīm… Iedomājies, vecai laukos gāzes balons eksplodējis - visu dienu mani par šo drausmīgo notikumu informēja veseli seši kanāli - todien nebija citu katastrofu. Cauru dienu pa visām programmām! Upuru nav, ugunsgrēks neizcēlās, neviens nav cietis, vistas dzīvas, pat āzis nav apsvilis… Bet balons eksplodēja. Viņi dara visu, lai man nebūtu žēl savas valsts, kad to pilnībā iekaros.

-    Un ko tu?

-    Esmu gatavs ņemt rokās automātu.

-    Un kurp tad ar to?

-    Zini, Paša, ne jau tev man jāstāsta… Lodēm piemīt dīvainas spējas atrast vajadzīgo cilvēku. Es varu dzert šņabi, cept gaļu, skaļā balsī kliegt, aicināt viesus pie galda… Varu. Bet… Kad aizmugurē viss kārtībā. Bet tagad man nav aizmugures. Tukšums. Tāds bīstams un auksts klusums, šīs te kastes piebļauts, - Halandovskis neatskatīdamies parādīja ar pirkstu uz aizmuguri.

-    Tu laikam esi sarkanbrūnais? - Pafnutjevs apvaicājās.

-    Tu joko, Paša, vai ne?

-Ja tēma nepieļauj jokus, tad tā nav nopietna tēma.

-   Jā-ā-ā? - Halandovskis bijīgi novilka un palieca galvu sānis, cenzdamies apjaust dzirdēto. - Tu laikam gribi iedzert? Vai pareizi esmu sapratis? - Halandovska balsī ieskanējās cerība.

-    Arī tas. Pagaidi! - Pafnutjevs aizturēja draugu jau skrējienā uz ledusskapi. - Es tomēr atbildēšu… Zini, tukšums aizmugurē… Tas vēl piepildīsies ar cilvēkiem, gaismu, balsīm un mūziku… Piepildīsies. Bet es… es darīšu savu darbu. Un nekas mani neapturēs.

-    Un neviens nenopirks?

-    Lai tikai pamēģina! - Pafnutjevs jokodamies piedraudēja.

-    Un neviens nenopirks? - ar tādu pašu sejas izteiksmi, bet jau klusāk atkārtoja Halandovskis. - Ne par kādu naudu?

Pārlūkojis galdu un pārliecinājies, ka pudele tukša un arī viņa glāzīte tukša, Pafnutjevs beidzot paskatījās acīs Halandovskim.

-    Nezinu, Arkaša, nezinu. Nav jau grūti atbildēt - jā, sak, nekad, neviens, ne par kādu naudu! Bet es zinu, ka tādi vārdi… Nekad, uz mūžu, līdz kapa malai… Neko daudz nav vērti. Nopietni cilvēki tādus neizrunā. Skuķēns un puišelis var viens otram apzvērēt ceriņos… Bet mēs taču abi zinām, ar ko beidzas šādi zvēresti.

-    Ar ko, Paša?

-    Ar zīdaiņiem atkritumu tvertnēs. Katru dienu atkritumu tvertnēs atrod dzīvus, pusdzīvus, nožņaugtus vai nosistus zīdaiņus.

-      Un ne pie kā cita tādi jaunības zvēresti nenoved? - Halandovskis izbrīnīts pavaicāja.

-    Varbūt gadās arī kaut kas priecīgāks, bet tas vairs nav pa manu līniju. Tas jau cita resora ziņā.

-    Paša, tev dzīvē ir tikai divas izejas.

-Nu?

-    Vai nu piedzerties, vai mainīt darbu.

-    Es izvēlos pirmo.

-    Sapratu! - Halandovskis jau atkal metās pie ledusskapja, bet šoreiz viņu atturēja tālruņa zvans. - Jā! - viņš nikni iekliedza klausulē. - Jūs klausās! O! - jau pēc mirkļa viņš nožēlā iesaucās. - Vainīgs! Tas bija nepiedodami. Tūlīt pat labošos! Vika! - Halandovskis pastiepa klausuli Pafnutjevam.

-     Paskat tik! - viņš pārsteigts noteica un brīdi vilcinājās, cenzdamies uzminēt, kas licis sievai zvanīt tik nepiemērotā stundā. - Pafnutjevs uz līnijas! - viņš beidzot atsaucās, uzreiz aprimdams, sakumpdams, it kā samierinādamies ar neizbēgamo.

-    Paša, kā jūties? Viss kārtībā?

-    Kā vienmēr!

-     Skaidrs, - Vika noteica, bet viņas balsī ieskanējās tādi

toņi, kurus Pafnutjevs nespēja uzklausīt mierīgi un vienaldzīgi. Tas bija izmisums, arī rūgta, pazemīga sapratne.

-    Kas tev skaidrs, mīļā?

-    Zvanīja Šalanda.

-    Un kas noticis?

-    Tevi meklē.

-    Kāpēc?

-     Viņš būs kabinetā vēl minūtes piecpadsmit. Un lūdza… Ja vari, lai piezvani viņam. - Un atkal vārdā "vari" ieskanējās rūgtums.

-    Es varēšu.

-   Viņš zvanīja jau vairākas reizes… Es teikšu, lai gaida tavu zvanu, labi?

-    Viņš man gan sagaidīs! - Pafnutjevs ākstoties nošņācās klausulē.

-    Paša… Tu pārāk nekavēsies?

-    Tagad jau laikam pārāk. Šalanda nieku dēļ nezvanītu…

-    Manas vakariņas ar Halandovska cienastu, protams, nevar mēroties, tomēr arī tās tevi gaida.

-    Gan sagaidīs, - Pafnutjevs atkārtoja.

-    Arlabunakti, Paša.

-     Lūk, par to, paldies! - Pafnutjevs spēcīgi paberzēja ar' plaukstām seju, uzmezdams Halandovskim bezpalīdzīgu skatienu.

-    Vēl vienu glāzīti? - tas apjautājās.

-    Es, protams, traki atvainojos…

-    Sapratu. Tev ceļam vajadzīgs gaļas gabals.

-    Kāpēc?

-     Kas zina, kad tu savā riska un HfRuas brifeg māijļ pilnajā

dzīvē atkal izbrīvēsi laiku ēšanai. - Un Halandovskis, uzdūris uz savas briesmīgās dakšiņas atlikušo gaļu, aiznesa to uz virtuvi.

Bet Pafnutjevs pa to laiku uzgrieza Šalandas numuru.

-    Uz kurieni jābrauc? - viņš sveiciena vietā uzreiz pavaicāja, tikko Salanda pacēla klausuli un paspēja izteikt savu sēcošo: "Klausos!"

Šalanda brīdi paklusēja. Viņš pazina Pafnutjeva balsi, zvanu taču jau bija gaidījis, bet, lūk, tā uzreiz atbildēt uz jautājumu… Vai tik te neslēpās izsmiekls, kāds Jauns joks vai vēlēšanās viņu aizvainot un nolikt pie vietas? Ar savu jautājumu Pafnutjevs bija liedzis Šalandam iespēju izmest kādu piezīmi vai paburkšķēt - pēc šiem vārdiem zuda nepieciešamība pēc visām viņa pamācībām.

-    Ārpus pilsētas.

-    Kāds nogalināts?

-     Nogalināts, - brīdi paklusējis, atbildēja Šalanda, acīmredzot nolēmis, ka pa telefonu tādas lietas sīki apspriest nevajadzētu.

-    Liels cilvēks?

-Jā.

-    Ļoti-ļoti liels?

-    Paša… - Šalanda apvainojās par Pafnutjeva vieglprātīgo toni. - Saki man, lūdzu… Neslēpjoties un neizvairoties… Uz kurieni pēc tevis aizbraukt?

-     Citiem vārdiem sakot, cilvēks ir tik liels, ka pat mana klātbūtne nepieciešama?

-Jā.

-    Un pat tava? - Pafnutjevs nebeidza brīnīties.

-Jā. - Šoreiz Šalanda uztvēra izsmieklu un apvainojās.

-    Vai zini, kur dzīvo mans labākais draugs un tavs kvēlākais pielūdzējs Arkaša Halandovskis?

Šalanda neatbildējis nolika klausuli.

-     Kā kvēlākais pielūdzējs es esmu? - Halandovskis painteresējās, parādīdamies durvis ar prāvu, taukainā papīrā ietītu saini.

-    Šalandas, - Pafnutjevs beidzot iesmējās.

-     Ak, jā… Tāds grēks man ir. Kādreiz tu varētu to savu Šalandu paķert līdzi, ko? Stāsta, esot amizants cilvēciņš… Paķersi?

-    Ar vienu noteikumu.

-Nu?

-    Vai varēsi atkārtot tādu pašu cepeti?

-     Es uzcepšu vēl labāku, Paša! - Halandovskis iesaucās, jau iepriekš sajūsminādamies par gaidāmo tikšanos.

-    Labāks vairs nevar būt. - Pafnutjevs piecēlās un devās uz gaiteni.

-      Paša! - šķiet, Halandovskim acīs saskrēja pateicības asaras. - Vai tiešām tu nejoko?

-    Ir lietas, ar kurām nejoko, - Pafnutjevs skarbi atteica.

Bija vēls vakars, gandrīz nakts, ceļš izrādījās tukšs, pavasarīgais gaiss labi dzesēja, un mašīna traucās maksimālā ātrumā. Mikroautobuss bija pilns. Priekšā, līdzās šoferim, gaļīgs un nesatricināms savas taisnības apziņā par visu, kas kaut nedaudz skāra viņa personu, sēdēja Šalanda. Runāja viņš neatskatīdamies, un visā stāvā - mugurā, pakausī, plecu izvērsumā - jautās slēpts aizvainojums, it kā pārējie spiestu rīkoties sliktāk, nekā viņš pats gribētu, tādējādi mudinot atteikties no savas būtības.

Bet tālāk, aiz balandas muguras, bija iekārtojušies pārējie. Hudoļejs, miegā nervozi raustīdamies, gulēja, atspiedies ar galvu pie aukstā stikla. Viņam uz ceļiem atradās soma, ar visu mantību, kāda nepieciešama ekspertam, izbraucot uz notikuma vietu. Pafnutjevs klusēdams vēroja naksnīgo ceļu, pretimbraucošo mašīnu ugunis, bet acu priekšā joprojām redzēja Halandovska uzklāto galdu, kuru tik steidzīgi un nelaikā nācās pamest. Klusēdams, gandrīz kā neredzams, sēdēja Andrejs, bet aiz viņiem - divi operatīvie.

-    Šalanda! - negaidīti skaļi uzsauca Pafnutjevs, kad pilsēta jau atradās aiz muguras un starmešu gaismā sāka ņirbēt zemas mājiņas ar tumšiem, vēl snaudošiem dārziem.

Pārsteigumā notrīsējis, Šalanda neviļus sakustināja plecus, bet neatbildēja.

-     Uz kurieni braucam? - Pafnutjevs turpināja. - Ugunsgrēks? Plūdi? Zemestrīce?

-    Slepkavība.

-    Jā-ā-ā? - Pafnutjevs muļķīgi nobrīnījās. - Kuru tad šoreiz?

-    Objačevs. Konstantīns Aleksandrovičs Objačevs.

-    Tas krutais, vai?

-    Tas pats.

-    Nevar būt, - Pafnutjevs vīlies noteica, neatraudams skatienu no loga.

-       Kas nevar būt? - Šalanda pagriezās, lai caururbtu

Pafnutjevu ar niknu skatienu, bet, nespēdams tumsā neko saskatīt, atkal pievērsās priekšējam stiklam. - Kas nevar? - viņš atkārtoja jau rāmāk.

-    Tādu cilvēku nevar nogalināt.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka viņš spēj jebkuru nogalināt.

-    Pat viedām vecām gadās misēklis.

-    Vecām - gadās, - Pafnutjevs prātīgi atbildēja. - Ar večām vispār notiek velns zina kas. Nesen vienu kapsētā izvaroja. Astoņdesmit seši gadi. Tāds, lūk, misēklis… Saprāts gaist.

-    Zinu, no kā tev gaist saprāts, Paša, - Šalanda ierunājās vāji slēptā izsmieklā, tai pašā izsmieklā, kuru Pafnutjevs visvairāk šai pasaulē ienīda un kurš sīkā sekundes daļā spēja novest viņu līdz trakumam.

-    No kā tad tas gaist?

-       Labi, labi, - Šalanda miermīlīgi nomurmināja, pēc Pafnutjeva balss toņa uzreiz apjauzdams, ka virs viņa galvas sabiezē mākoņi.

-    Padomā… Es varu parunāt arī par šo tēmu.

-Aizmirsīsim, Paša. Esmu vainīgs. Lūdzu, piedod.

-    Kas tad ar to Objačevu? - Pafnutjevs apžēlojās.

-    Caurums galvā.

-    Liels?

-      No kuras puses skatās. Ieejas atvere mazāka, izejas - lielāka. Kā parasti šādos gadījumos. Bet pats interesantākais - vecis miris pats savā gultiņā.

-    Kā tā? - Pafnutjevs nesaprata.

-    Aizmiga un vairs nepamodās.

-    Kāpēc?

-     Miegā galvā caurums uzradās, - Šalanda pavīpsnāja. - Tā gadās.

-    Tātad gulošu, vai, nošāva?

-    Lūk, arī tev, Paša, pieleca.

Pafnutjevs neatbildēja.

Tamlīdzīgi izlēcieni viņu neaizskāra.

Viņš apvainojās tikai tad, ja kāds lika saprast, ka viņš nav gluži skaidrā, ka par daudz iedzēris, lai gan mazāk nekā vakar. Apvainojās, kad zināja - trieciens ir precīzs, apzināts un pārdomāts. Ļauns trieciens. Slimīgs. Būtībā pat ne tas - viņu tracināja nevis apvainojums, bet gan pati vēlēšanās apvainot. Vārdi, lai cik dzēlīgi, Pafnutjevu neskāra.

-    Objačevam nesen pareģe izzīlēja, - Andrejs ierunājās. - Viņš dažreiz iegāja pie gaišreģes.

-    Un ko? - Pafnutjevs ieinteresējās.

-      Viņa Objačevu nomierināja… Sak, nav tev, mīļais, ko uztraukties, pārdzīvot un no kaut kā baidīties. Savā gultiņā nomirsi. Viņš to uztvēra tā, ka lemts nodzīvot līdz sirmam vecumam.

-    Kā tev tas viss zināms?

-     Visa pilsēta to zina. Objačevs pats televīzijā pastāstīja. Pasmiedamies. Sak, tagad viņam neesot, no kā baidīties, tagad viņš esot apvārdots.

-    Tātad pareģe nav pateikusi visu.

-    Vai arī teiktais nav pareizi iztulkots, - Šalanda piebilda.

-    Vajadzētu viņu atrast, - Andrejs ierosināja.

-    Atradīsim! - Pafnutjevs, brīdi klusēdams, vērās tumšajā priekšstiklā. - Uzzināsim, kā labā strādā.

-       Tu domā, ka viņa… - Neuzdrošinādamies turpināt,

Šalanda atkal pagriezās pret Pafnutjevu.

-    Bez šaubām, - viņš droši atteica. - Noteikti.

-    Paskat, kā viss viņiem saistīts! - Šalanda nošausminājās, un tikai biedriskie smiekli, kas izcēlās aizmugurē, lika atģisties. - Ja pareģojums tiešām izteikts, tas sievišķis noteikti jāatrod. Dzirdi, Oļeg!

-    Dzirdu! - operatīvais dabinieks atsaucās.

-Rīt.

-    Ne jau šodien, - šais vārdos jaušami ieskanējās bezkaunība, un Šalanda, atkal pagriezies atpakaļ, labu brīdi naidīgi vērās tumsā. - Var arī šodien, - viņš noņurdēja, tikai šoreiz klusi pie sevis.

-    Vienmēr gatavs! - operatīvais turpināja izrādīties, acīmredzot strādāja nesen un savu priekšnieku slikti pazina.

-     Jā? - Šalanda labprāt neatskatīdamies piekrita. - Sarunāts. Volodja, apturi mašīnu! - Viņš uzlika roku šoferim uz ceļa.

Autobuss nogriezās ceļmalā.

-    Rāpies ārā! - Šalanda neatskatīdamies sacīja.

-    Es, vai? - Oļegs satriektā balsī pavaicāja.

-    Nu ne jau es!

-    Uz kurieni?

-     Rīt deviņos, uz darbadienas sākumu šai pareģei, zīlniecei, burvei, slepkavu līdzzinātājai… Sauc viņu, kā vēlies, bet viņai jābūt pie mana kabineta durvīm. Un tev arī.

-    Bet tas taču… It kā…

-    Lien laukā.

-    Ar ko tad lai es sāku?

-    Ar televīzijas studiju, - Pafnutjevs ieteica.

Puisis neveikli aizspraucās līdz izejai, tīšām kavēdamies, klupdams un aizķerdamies aiz turekļiem, joprojām nespēdams noticēt, ka nevainīgā vārdu kauja ar priekšniecību var beigties tik liktenīgi. Izlēcis ceļmalā, viņš vēl nevēra ciet durvis, gaidīdams uzaicinājumu kāpt atpakaļ.

-    Braucam! - Šalanda apņēmīgi pavēlēja, un mašīna uzņēma ātrumu. Durvis kāds pamanījās aizcirst jau braucienā. - Nu ko! - Šalanda pagriezās pret Pafnutjevu. - Vai nosodi?

-    Ne mazākā mērā.

-    Viņš taču pārkāpa robežas? - acīmredzot Šalanda pats no sevis nebija gaidījis tik apņēmīgu rīcību.

-    Divas reizes.

-    Tu viņu izsēdinātu?

-    Nē. Es to visu viņam vēlāk pieminētu.

-    Tas tāpēc, Paša, ka esi ļaunatminīgs, - Šalanda negaidīti secināja un atkal apklusa, šoreiz uz ilgu laiku.

Aptuveni pēc divdesmitā kilometra priežu meža blīvā siena, kas stiepās līdz pat ceļa malai, piepeši pašķīrās, veidojot plašu noru, pilnu ar dīvainām kotedžām. Vienas jau mirdzināja daudzos logus, citas bija pusceltas, vēl citām tik- tikko vēl slējās sienas virs pamatiem. Māla kaudzes, tranšejas, betona bloku grēdas, uz nakti sastingušie celtņi, buldozeri, pašizgāzēji - mēness, dažu spuldzīšu un celtniecības laukumu starmešu gaismā tas viss veidoja fantastisku kopainu.

Uz nakti sasalušais ceļš ļāva nekavēti nokļūt līdz pašam ciemata vidum, kur jaunie krievi tik ļoti steidzās, tik ļoti traucās savu riska naudu ieguldīt drošās un pastāvīgās vērtībās - mājoklī. Divstāvu savrupmājas gadījās reti, galvenokārt tika celtas triju un četru stāvu, turklāt vēl ar pagrabiem, kurus ari būvēja divos līmeņos, kā gatavodamies neizbēgamai atombombardēšanai. Un, kas zina, varbūt viņi nemaz sevišķi nealojās. Atomuzbrukums - nu labi, bet parastu bombardēšanu pēdējā laikā mēs visi varam gaidīt kuru katru dienu, kuru katru dienu, zēni.

Kad mašīna tuvojās ciemata centram, no žoga atdalījās tumšs stāvs un nostājās ceļa vidū. Peļķes jau bija paspējušas sasalt, un sakumpušais vīrieša siluets visā garumā atspīdēja tumšajā ledusvirsmā.

-    Šķiet, mūs kāds sagaida? - Pafnutjevs ierunājās.

-    Būtu tik pamēģinājuši nesagaidīt! - Šalanda atsaucās.

Šoferis ieslēdza tālās gaismas, un uzreiz kļuva redzams, ka

uz ceļa stāv drukns vīrs, sabāzis rokas vējjakas kabatās un galvu noliecis uz priekšu, it kā grasītos badīties ar mikroautobusu. Paiet sānis viņš acīmredzot nedomāja, varbūt vienkārši tādēļ, ka nebija kur iet - zem plānā ledus slēpās kravas mašīnu izbraukta ceļa biezā māla putra.

Gandrīz iebraucis ar bamperu vīram vēderā, autobuss apstājās. Šoferis nolaida stiklu un izliecās ārā.

-    Vai tu zvanīji?

-    Vai milicija? - vīrs neatbildēdams atvaicāja.

-    Nu! Milicija!

-     Brauciet pa labi! - Vīrs parādīja tieši pretim esošo ceļa pagriezienu.

-    Vai izbrauksim?

-    Ja ieskrienoties… Izdosies. Lūk, pie tās mājas! Tur vārti vaļā. Uzreiz arī brauciet iekšā.

Šoferis nedaudz paburkšķēja, paraustīja kloķus, tad atskatījās, vēlēdamies pārliecināties, ka pasažieri aptvēruši, kādos apstākļos viņam nākas strādāt. Un sāka griezties pa labi, vienlaikus spiezdams gāzes pedāli un cenzdamies piešķirt mašīnai vismaz kaut kādu paātrinājumu. Un patiešām, nošņirkstinādams klusinātāju gar sasalušajiem māla kukuržņiem, autobuss izbrauca uz stingras virsmas un, pārvarējis metrus trīsdesmit, jau atradās pie vārtiem.

-     Šķiet, palaimējās, - šoferis noburkšķēja, iebraukdams pagalmā. Laukumiņš garāžas priekšā bija nobetonēts, vēl vairāk, tas likās pat nomazgāts. Un tūlīt pat vārtos parādījās vīrs, kurš viņus bija apturējis pie pagrieziena.

Pafnutjevs, izlēcis no mašīnas uz betona seguma, nogāja gar garāžu, dažas reizes pietupās, izvingrinādams notirpušās kājas, un apskatīja māju. Būve izrādījās pietiekami iespaidīga - divdesmit reiz divdesmit metru.

-      Pie velna! - Pafnutjevs apjucis nomurmināja. - Vienā stāvā gandrīz četrsimt kvadrātmetru. Bet to te… - Viņš atgāza galvu. - To te trīs, plus vēl pagrabs un, šķiet, augšā arī bēniņu stāvs… Cik tad te iznāk… Divtūkstoš metru derīgās platības… Un piebūvētais tornis… Divi tūkstoši! - Pafnutjevs, no mugurpuses pietuvojies Šalandam, skaļi paziņoja.

-    Kas? - viņš pārsteigumā sarāvās.

-   Saku, šajā mājelē ir divtūkstoš kvadrātmetru dzīvojamās platības.

-    Tā nemēdz būt.

-    Četri stāvi, ieskaitot mansardu. Reizini, Šalanda, reizini. Mājas pamatu lielums aptuveni divdesmit reiz divdesmit. Tā ari sanāk divtūkstoš kvadrātmetru. Un cik tad ir tavā dzīvoklī?

-    Sešdesmit, - Šalanda nomurmināja, it kā atzītos apkaunojošā grēkā.

-    Man ari sešdesmit, - Pafnutjevs noteica. - Ievēro: nevis dzīvojamā platība, bet kopējā.

-    Gan iztiksi! - Šalanda nespēja noslēpt savu gandarījumu - viņa dzīvoklis, izrādās, nemaz nebija mazāks.

-    Iztieku. - Pafnutjevs iepleta rokas un, saķēris aiz piedurknes vīru, kurš kārtējo reizi sakumpis steidzīgi drāzās viņiem garām, pievilka pie sevis. - Pasaki, vecais, kas tu esi?

-    Nesapratu? - tas pagriezās, nesekmīgi cenzdamies atbrīvot piedurkni.

-    Atkārtoju - kas tu esi? Kāpēc skraidi pa pagalmu? Kurš tev uzdeva mūs sagaidīt? Kā vispār lai saprot tavu atrašanos šajā vietā? Vai es skaidri izsakos?

-    Ziņoju… Mans uzvārds Vohmjaņins. Apsargs.

-    Vai miesassargs?

-    Var teikt arī tā.

-    Tātad neesi nosargājis sava saimnieka miesu?

-    Miesa atrodas uz vietas.

-    Kur tad? - Šalanda nolēma piedalīties sarunā.

-    Gultā.

-    Miesa nedzīva?

-    Pilnīgi.

-    Kas notika?

-    Šāviens galvā.

-    Kurā vietā tieši? - piezadzies no mugurpuses, gribēja noskaidrot Hudoļejs.

-     Lode ieurbusies starp ausi un deniņiem. Vai tas ir svarīgi?

-    Ļoti. - Hudoļejs palocīja galvu.

-    Laikam tas daudz ko izsaka? - Vohmjaņins acīmredzami uzprasījās uz šerpu sarunu.

-    Jā! - Hudoļejs pamāja. - Daudz ko. Lai noslepkavotu, drošāka punkta nav.

-       Starp ausi un deniņiem? - vientiesīgi nobrīnījās Vohmjaņins. - Bet man vienmēr licies, ka vislabāk šaut pakausī.

-    Pakausis arī nav slikti, - Hudoļejs piekrita un pagāja sānis, juzdams, ka pārtraucis priekšnieku sarunu. - Galu galā viss atkarīgs no roku veiklības, - viņš vēl klusi pie sevis nopurpināja.

-    Varbūt ieiesim mājā? - Vohmjaņins piedāvāja.

-    Noteikti! - Un šalanda pirmais devās pie dīvainās, arko- tās būves ar kāpnītēm - tur, viņaprāt, vajadzēja atrasties durvīm.

No kādas nišas atskanēja milzīga suņa rūciens, bet tumsā to nevarēja saskatīt, tomēr, spriežot pēc tā, ka Vohmjaņins rūkšanai nepievērsa nekādu uzmanību, suns bija droši piesiets.

Tūlīt aiz durvīm pletās plašs vestibils ar pakaramo, spoguli un nelielu dīvāniņu.

-    Nav slikti, - Pafnutjevs noteica. - Es arī neatteiktos.

-    Kas ar tevi notiek, Paša? Pēdējā laikā tu vienā laidā visu sev piemēro, - Šalanda noņurdēja, stīvēdams nost pašauro lietusmēteli.

-    Protams, ka sev, - Pafnutjevs, ilgi nedomādams, atcirta. - Tev taču viss par mazu. Arī šī māja, kā redzu.

-     Kādu es nesen sievieti piemēroju, - klusi nomurmināja

Hudoļejs, bet Pafnutjevs tomēr izdzirdēja.

-    Un kā? - viņš painteresējās.

-    Izrādījās par lielu. Prasību ziņā.

-    Šeit, - Vohmjaņins teica, atvērdams divviru durvis. Aiz tām Pafnutjevs ieraudzīja lielu zāli ar trim logiem un kamīnu. Vidū atradās ovālas formas galds, bet ap to - aptuveni desmit krēslu. - Vai apsēdīsimies? - Vohmjaņins piedāvāja. - Es iepazīstināšu ar situāciju, pēc tam varēsiet ķerties pie darba.

-    Lai notiek! - Šalanda cienīgi palocīja galvu. - Tikai bez nevajadzīgiem sīkumiem.

-     Bet man, lūdzu, ar sīkumiem, - piebilda Pafnutjevs. - Turklāt visvairāk man patīk tieši nevajadzīgi sīkumi.

Vohmjaņins uzlūkoja vienu, tad otru, cenzdamies izprast tik pretrunīgus rīkojumus, un tikai tad, kad Pafnutjevs viņam pameta ar aci, šķiet beidzot saprata - priekšniecība joko.

-   Tad nu tā. - Vohmjaņins kautrīgi piesēdās pie galda starp Hudoļeju un operatīvo darbinieku. - Bija vakariņas… Pirms trim četrām stundām. Laiku var precizēt. Piedalījās pats Konstantīns Aleksandrovičs.

-    Kas tas tāds? - Šalanda pavaicāja.

-    Objačevs.

-    Ak jā! Turpini.

-    Tad vēl sieva… Margarita.

-    Starp citu, kur viņa ir?

-    Augšā. Pie sevis. Piedzērusies.

-    Piedzērās vakariņu laikā vai pēc tam?

-     Pēc tam. Vakariņu laikā būtu grūti piedzerties… Sausie sarkanvīni, viskijs, gaļa, dārzeņi… Saimnieks dzēra šņabi.

-    Daudz? - Pafnutjevs paspēja iestarpināt.

-    Nezinu, kā nu kuram… Izdzēra vienu pudeli.

-    Puslitra?

-    Jā, puslitru.

-    Kas vēl bija?

-    Sekretāre.

-    Vai viņa atrodas te?

-    Visi ir te. Neviens nav aizgājis. Es neļāvu.

-    Malacis! - Šalanda uzslavēja. - Vai tu vakariņo kopā ar visiem?

-    Kā kuro reizi.

-    Un šodien?

-    Šodien - kopā ar visiem.

-    Kas vēl tur bija?

-    Tas… Kā viņu, - Vohmjaņina drūmā seja saspringa pārdomās. - Oļegs Igorjevičs Vjujevs.

-    Kas tas tāds? - Šalanda apvaicājās, nevēlēdamies izlaist no rokām sarunas pavedienu.

-     Nu… Varat saukt viņu par darījumu partneri. Jau vairākas dienas te apgrozās, viesojas. Un, lūk, sagaidīja. Tagad, kā noprotu, uz savu Ukrainu tik drīz vis neaizbrauks.

-    Bērni? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Dēls. Sergejs.

-    Vai labs dēls?

-    Kāpēc lai viņš nebūtu labs… Bet, rau, atkal, nav ari bez trūkumiem.

-    Nu? - Šalanda uzstājīgi noteica.

-    Nedaudz narkomāns.

-    Ar stāžu? - Pafnutjevs vēlējās precizēt.

-    Jā. Ir ārstējies.

-    Bez panākumiem?

-     Šai lietā, kā noprotu, lielu panākumu nemēdz būt, - Vohmjaņins paraustīja masīvos, stingros plecus. - Ja nu tikai vieninieku kamerā ieslēgt, uz kādiem gadiem desmit.

Saruna turpinājās, un Pafnutjevs, ieklausīdamies skaņās aiz kamīnzāles sienām, tomēr uztvēra, uztvēra zināmas dzīvības pazīmes. Augšā kaut kas nokrita, aizcirtās durvis, pa sienā iemūrēto ūdens cauruli dobji aizšalca ūdens, kāds pagāja garām durvīm, viņš izdzirdēja piesardzīgus soļus un šņukstus. Basā, bez niknuma uz lieveņa ierējās suns, iekļaudamies ciema suņu korī. Māja likās patukša, ļaužu te bija daudz mazāk, kā nepieciešams normālai dzīvei šādās platībās.

Pafnutjevs piecēlās, pastaigāja pa istabu, ieskatījās kamīnā, bet, neskaitot saburzītus papīrus un iesaiņojumus, neko neieraudzīja - acīmredzot to izmantoja tieši šai vajadzībai - atkritumu dedzināšanai. Māja vēl tika būvēta, un visur bija redzami cementa putekļi, skaidas, kaktā atradās vēl nepiesistās līstītes, dārgas līstītes, ozolkoka, gludas, kvalitatīvi apstrādātas.

-     Vai šāvienu dzirdējāt? - Pafnutjevs negaidot pavaicāja Vohmjaņinam.

-    Nē, neviens neko nav dzirdējis.

-    Jūs iegājāt pie Objačeva, kad viņš jau bija nogalināts?

-    Es iegāju, lai paprasītu…

-    Ieroci redzējāt?

-    Nekāda ieroča nebija.

-    Lodi pacēlāt?

-    Lodes arī nebija?

-    Bet brūce ir cauršauta?

-Jā.

-    Un lodes nav?

-    Un lodes nav, - apsargs paklausīgi atkārtoja.

-    Jūs to neatradāt vai nemaz nemeklējāt?

-    Meklēju, bet neatradu.

-    Tātad slepkava nav steidzies? Viņam bijis daudz laika?

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-     Nu kā… Viņš nomērķēja, ieraudzīja, uztaustīja un iešāva ļoti svarīgā punktā - starp ausi un deniņiem. Vai ne? Bet pēc tam, nepievērsdams nekādu uzmanību upurim, kurš krampjaini raustījās agonijā, sameklēja lodi un aiznesa sev līdzi. Tāpat kā ieroci. Vai esmu pareizi izpratis notikušo?

-     Man nav ko iebilst, - Vohmjaņins bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-    Vediet mūs pie saimnieka.

-    Pie kāda… saimnieka?

-    Mirušā! - Pafnutjevs izaicinoši paskaidroja, tādējādi galīgi samulsinādams apsargu. - Ja jau nenosargājāt dzīvu, tad nu vediet pie miruša.

-    Jūs tā dīvaini izsakāties…

-Kā?

-    Es teiktu - nepietiekami godbijīgi.

-     Un jūs? Vai jūs, miesassarg, par savu saimnieku izsakāties godbijīgi?

-    Vai nu tas tik svarīgi, kā es izsakos, - Vohmjaņins noņurdēja.

-      Es jau arī to pašu saku, - Pafnutjevs nedaudz nervozi turpināja. - Vai tad tik svarīgi, kā es izsakos? Mājā atrodas slepkava, vai es pareizi saprotu?

Vohmjaņins apstājās, brīdi, galvu noliecis, pakavējās, it kā būtu uz grīdas kaut ko ļoti svarīgu ieraudzījis, tad paberzēja ar pirkstu galiņiem pieres krunkas un visbeidzot palūkojās uz Pafnutjevu.

-     Vai suni pie ieejas redzējāt? Vidusāzijas aitu suns. Teļa lielumā. Tāds nevienu iekšā neielaidīs.

-    Un arī neizlaidīs?

-    Savējos, protams, izlaidīs, bet svešos… Ne.

Un Vohmjaņins devās uz apaļo torni, kurā bija iemontētas vītņkāpnes. Acīmredzot vispirms tās sametinātas no metāla leņķīšiem, uz kuriem pēc tam nostiprināti ozolkoka pakāpieni. Kāpnes vēl nebija pabeigtas, metālu vajadzētu apdarināt ar ozolkoku, un tad tornis kļūtu mājīgs. Kāpnes apspīdēja blāva gaisma, kas plūda kaut kur no augšas, ozolkoka pakāpieni, stingri piestiprināti ar tērauda bultskrūvēm, zem daudzo viesu kājām pat neiečīkstējās.

Vohmjaņins, trešajā stāvā apstājies, pagaidīja, kamēr visi uzkāps līdz mazajam gaitenītim.

-    Te, - viņš teica, norādīdams uz durvīm, - guļamistabā.

Šalanda apņēmīgi devās uz priekšu un pirmais iesoļoja

istabā. Bet tur valdīja pilnīga tumsa, un viņš bezpalīdzīgi atskatījās. Vohmjaņins, aizspraucās garām durvīs iesprū- dušajam Šalandam, sataustīja slēdzi un nospieda pogu.

Gaisma izrādījās maiga un nespodra.

Bet galveno, kas šai istabā atradās, visi ieraudzīja uzreiz.

Platā divguļamā gultā ar ozolkoka grebumiem, rokas sānis

atsviedis, gulēja milzīgs tēvainis ar asiņainu galvu.

-     Es līķi nekustināju, - Vohmjaņins paskaidroja, - ja nu piepeši, nodomāju, jums tas nepatiks.

Objačevs bija baltos frotē rltasvārkos ar uzrotītām piedurknēm, kas atsedza lielas spēcīgas rokas. Uz plaukstas pamatnes, pie īkšķa, zilgmoja tetovējumi, bet tagad tos izpētīt nebija iespējams.

-    Vai mājas iemītnieki, - Pafnutjevs skaļi ierunājās, vēlēdamies pievērst Vohmjaņina uzmanību, - Objačevu redzēja šādā izskatā?

-Jā.

-    Visi redzēja?

-    Visi.

-    Un neviens nenoģība?

-    Man jāsaka… - Vohmjaņins atkal ar pirkstu galiņiem paberzēja svaigās pieres krunkas, - te savākusies… izturīga publika. Ar stipriem nerviem. Tāpēc, ja domājat, ka kāds neizturēs…

-   Gribat, atzīšos? - Pafnutjevs pasmaidīja. - Es nekad neko nedomāju. Nav nekādas vajadzības. Viss jau sen izdomāts. Vai spējat iztēloties, cik tas ir brīnišķīgi? Un tagad es tikai dzīvoju un izrunāju dažādus vārdus. Bet domāt… Pasarg' Dievs!

-    Varbūt tā arī ir pareizi. - Vohmjaņins jau bija pieradis, ka ar priekšniecību nav vērts strīdēties. Lai gan viņa skatiens liecināja, ka viņš patiešām ir vienisprātis ar Pafnutjevu.

Hudoļejs paspraucās uz priekšu - beidzot bija situsi viņa stunda. Klusi, bet apņēmīgi viņš pabīdīja sānis Šalandu un viņa operatīvo palīgu. Pafnutjevs pats apjauta, ka jānostājas malā. Nofotografēt Objačevu varēja tikai ar zibspuldzi, guļamistabas blāvais apgaismojums neļāva strādāt bez papildu gaismām. Hudoļejs nofotografēja līķi no visām pusēm,

pietupās un pat pamanījās uzrāpties uz palodzes.

Operatīvais darbinieks, kurš pēc Šalandas dusmu uzliesmojuma uz ceļa bija palicis viens, tagad klusi un mērķtiecīgi, cenzdamies netraucēt Hudoļejam, sāka apskatīt mantas, mazos ozolkoka naktsgaldiņus, kas atradās abpus gultas, un stūrī novietoto skapi. Guļamistaba bija pietiekami liela, kādi divdesmit pieci kvadrātmetri. Visu grīdu sedza violets, pūkains paklājs, līdz pat sienām vai, kā teiktu celtnieki, līdz grīdlīstēm. Uz viena no naktsgaldiņiem atradās aizsākta viskija pudele un šķautnaina kristāla glāze ar tā paša dzēriena paliekām, no kā varēja secināt, ka saimnieks pirms nāves to vēl iemalkojis.

Operatīvais darbinieks jau gribēja apskatīt pudeli vērīgāk un pastiepās uz priekšu, bet Hudoļejs paspēja viņam uzsist pa roku.

-    Nepieskarties! - viņš paziņoja. - Nekam!

-      Diez vai pirkstu nospiedumi jums kaut ko pavēstīs, - Vohmjaņins noteica. - Pa istabām visi varēja staigāt. Pat celtnieki.

-    Kādi celtnieki? - Pafnutjevs aši pagriezās pret apsargu.

-       Es laikam nepateicu - mājā dzīvo divi meistari no Ukrainas.

-    Ko viņi šeit dara?

-       Apdares darbi. Grīdlīstes, kāpnes un viss cits, kas piederas… Tas viņu ziņā.

-    Kur viņi mājo?

-    Pagrabā. Tur ir silti, sausi un klusi.

-    Vai arī tagad viņi tur atrodas?

-    Protams, kur tad citur. Dienā klīst pa visu māju, bet naktī

- pagrabā.

Piegājis pie loga, Pafnutjevs apskatīja baskvila bultas, aizbīdņus, eņģes. Brīdi pasvārstījies, atvilka sānis aizkaru un ilgi vērās nakts tumsā. Arī Šalanda pienāca pie loga, noliecās pie stikla un, plaukstas pie acīm pielicis, ilgi lūkojās naktī, it kā vēlēdamies ieraudzīt kaut ko svarīgu - tādu, ko neviens cits nekad neieraudzīs.

-    Lode izskrējusi cauri un ietriekusies te! - Hudoļejs parādīja iedobi sienā.

-   Un ko no tā var secināt? - Šalanda īgni norūca, juzdamies aizskarts, ka padotais pirmais atradis pēdas.

-    No tā var secināt, - Hudoļejs pagriezās pret Pafnutjevu, likdams saprast, ka atbild savai priekšniecībai, nevis kaut kādām svešām personām. - No tā, Pāvel Nikolajevič, var secināt, ka slepkava šaujot vis nestāvēja pie durvīm, loga vai sienas. Slepkava mierīgi piegāja upurim pavisam tuvu, pietupās un, izvēlējies īsto punktu, nospieda gaili.

-     Iznāk, ka… - Pafnutjevs iesāka, bet Hudoļejs viņu pārtrauca.

-    Mazs precizējums, Pāvel Nikolajevič… Lode izgājusi caur galvu un virzījusies tālāk horizontāli gar grīdu. Slepkava šāviena brīdī patiešām pietupās. Acīmredzot viņam negribējās šaut sejā…

-    Tas daudz ko izsaka, - Pafnutjevs piebilda.

-     Ļoti daudz, - Hudoļejs, nespēdams savaldīties, piemiedza savu apsarkušo ačteli, likdams saprast, ka viņi jau nu abi gan lieliski zina, kas te noticis un kā viss jāuztver.

-     Ko tad tas izsaka? - Šalanda, pārvarēji? aizvainojumu, pavaicāja.

-    Tas stāsta par slepkavas raksturu un viņa attiecībām ar upuri, varbūt arī par piederību konkrētam dzimumam.

-     Kas tā par piederību konkrētam dzimumam? Vai tad viņš bija zilais, vai? - Šalanda kļuva arvien niknāks, juzdams, ka nespēj uztvert visus Hudoļeja mājienus. - Pediņš? Kaut kāds smirdīgs seksuālis?

-    Homiķiem vispār piederība konkrētam dzimumam gandrīz nav nosakāma. Es runāju par ko citu - vai tas bija vīrietis vai tā bija sieviete.

-    Un kā tad bija?

-    Mēs pie tā strādāsim. - Hudoļejs novicināja plaukstiņas, lūgdams viņu nesteidzināt un dot iespēju izdarīt pareizus, profesionālus un pienācīgi noformulētus secinājumus.

-    Es skatos - tu kaut ko slēp.

-    Lode atsitās, lūk, šeit un tad nokrita tur. - Hudoļejs norādīja uz paklāja pūkās ieķērušos sīku kaļķa gabaliņu. - Ļaundaris acīmredzami nav steidzies - ieraudzījis uz grīdas lodi, viņš, ignorēdams aiz muguras agonējošo personu, piegāja tuvāk, noliecās, to paņēma un aiznesa sev līdzi. Tāpat kā nozieguma ieroci.

-    Ak Dievs, cik daudz vārdu! - Šalanda novaidējās.

-    Toties visi būtiski, - Hudoļejs tikko dzirdami atņurdēja, pazemīgi uzlūkodams Pafnutjevu - sak, varēji jau aizstāvēt.

-    Vai tev ir vēl kādas domas? - Pafnutjevs, atsaukdamies žēlajam skatienam, apvaicājās.

-    Un ne viena vien, - Hudoļejs lepni atteica.

-    Mēs tevi uzmanīgi klausāmies.

-    Slepkava šajā istabā jutās absolūti mierīgi.

-            Un ko no tā var secināt? - Šalanda sapīcis pajautāja, redzēdams, ka ne viņš, ne viņa operatīvais sarunā nepiedalās, abi likās atstumti malā.

-      Ar jūsu atļauju, es atgriezīšos pie savas nepabeigtās domas, - Hudoļejs ceremoniāli paziņoja, likdams saprast, ka Šalanda varētu uzvesties piedienīgāk. - Tātad slepkava jutās ne tikai mierīgi, bet ari brīvi. Iemesli varētu būt vairāki. Iespējams, viņš bieži uzturējies šajā istabā, kura tam kļuvusi gluži kā savējā. Un, te ienācis, viņš vienkārši jutās kā mājās. Varbūt pat durvis aiz sevis aizslēdza.

-    Vai tad tās var aizslēgt? - Šalanda pavaicāja.

-Jā, - Hudoļejs neatskatīdamies atbildēja. Durvis viņš bija apskatījis jau agrāk, tikko te ienāca. - Bet, izdarījis savu melno darbu, slepkava durvis atslēdza un aizgāja. Tomēr šim mieram un nesteidzīgumam, izdarot tik nežēlīgu noziegumu, iespējams arī cits izskaidrojums.

-    Ak Dievs! - Šalanda tikko dzirdami ievaidējās.

-    Jā, ar jūsu atļauju, es šo noziegumu tiešām nosauktu par nežēlīgu. - Hudoļejs redzēdams, ka tiek uzklausīts, un viņam patiešām bija ko teikt, kļuva neiedomājami runīgs un retorisks. Šāda ambicioza uzstāšanās kombinācijā ar pelēcīgo ārējo veidolu daudzus kaitināja vai vienkārši uzjautrināja. Un tikai Pafnutjevs, pazīdams Hudoļeja pārcilvēcīgo uztveres jutīgumu, ko bija saasinājusi ilgstoša un neierobežota visdažādāko dzērienu lietošana, tikai Pafnutjevs viņu pacietīgi uzklausīja, saprazdams, ka viņš bieži pasaka vairāk nekā pats saprot. - Tātad… Otrs iemesls, kāpēc noziedznieks te jutās drošs un pasargāts - stāvoklis, kādā atradās šis nelaimīgais cilvēks… - Hudoļejs pamāja uz Objačeva milzīgā ķermeņa pusi.

-     Un kādā stāvokli tad viņš atradās? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Absolūti bezpalīdzīgā, - Hudoļejs paskaidroja un lepni izslēja zodu, uz kura rēgojās sirmi rugāji - arī viņu bija izrāvuši no gultas, neļaujot pat savest sevi kārtībā.

-     Un ko no tā var secināt? - Šalanda nepacietīgi iejaucās sarunā.

-     Visdrīzāk viņš bija nāvīgi piedzēries. Ja viņš būtu tikai aizmidzis, noziedznieks tik nekaunīgi nerīkotos.

-    Kā tad šī nekaunība izpaudās?

-    Nekaunība izpaudās tādējādi, ka viņš ar visu nozieguma ieroci piegāja upurim cieši klāt un pielika pistoli pie galvas, rūpīgi izvēlēdamies visvārīgāko punktu. Un nospieda gaili. Pievērsiet uzmanību, viņam pie auss apsviluši mati. Tātad ļaundaris šāvis no divdesmit trīsdesmit centimetru attāluma. Kā saprotat, - Hudoļejs pārlaida visiem vērīgu skatienu, - no tāda attāluma grūti aizšaut garām. - Viņš zemu nolieca galvu, kā to dara slaveni vijolnieki, nospēlējuši kaut ko satriecošu. - Starp citu, lodes pēdas sienā ļauj diezgan precīzi noteikt, kādā stāvoklī pilsonis Objačevs atradies nāves brīdī.

-    Un kādā tad stāvoklī viņš atradās?

-    Gulēja gultā uz muguras, ar galvu uz spilvena un kājām pret durvīm.

-    Redz kā, - Pafnutjevs nomurmināja, - izrādās, jau laikus iekārtojies, lai ar kājām pa priekšu.

-     Ne taču! Vienkārši šai gultā nemaz citādi nevar nogulties. - Hudoļejs piegāja pie Pafnutjeva, kurš sēdēja uz krēsla pie loga, un piemetās līdzās. - Varu padalīties ar vēl vienu domu, - viņš klusi pavēstīja.

-Nu?

-    Objačevs šajā gultā gulēja viens.

-    Kā to saprast?

-    Bez sievišķa. Te ar viņu negulēja ne sieva, ne mīļākā. Viņš te vienmēr bija viens.

-    No kurienes tev tāds secinājums?

-     Gulta ir liela un plata, divguļamā. Divi spilveni, divas segas. Pievērs, Paša, uzmanību - viens spilvens ir izgulēts, nosmulēts, vispār - lietots. Bet otrs - tīrs, uzbužināts, arī spil- vendrāna citāda. Tā notiek, ja vecis ilgi guļ viens pats, savā gultas pusē, un viņam laiku pa laikam nomaina gultasveļu. Sākumā gulta bija uzklāta ar vienu veļas komplektu, bet, kad viņa spilvendrāna kļuva netīra, to nomainīja. Mainīt otru nebija jēgas, tā bija tīra un nelietota. Visas šīs gultas gudrības tev, Paša, droši vien nekad nebūs vajadzīgas, bet zināt to tomēr der. Ja nu kaut kur kaut kas tāds tomēr iznirst.

-    Kāpēc gan ne, - Pafnutjevs piecēlies piegāja pie gultas - viss izrādījās tieši tā, kā bija teicis Hudoļejs. - Tas var izrādīties visai interesanti.

-    Jā?! - Hudoļeju sajūsmināja paša vērīgums. - Paša! Vai pareizi esmu tevi sapratis? Tu gribi teikt, ka es neesmu te velti laiku nositis?

-    Velti ne, laiks pavadīts derīgi.

-    Un es tikšu atalgots?!

-    Vai tam mūsu dzīvē bijuši gadījumi, kad…

-     Paša! Es tūlīt pat te kaut ko tādu ieraudzīšu! - Pielēcis kājās, Hudoļejs sāka drudžaini lūkoties apkārt, vēlēdamies atrast kādu satriecošu pierādījumu vai pēdas. - Tu vienkārši saķersi galvu un tūlīt pateiksi Šalandam, kuru es tik ļoti

cienu, tūlīt pat viņam pateiksi, kurš jāapcietina!

-    To nu gan nevajag, - Pafnutjevs iesmējās un tikai tagad, atskatījies uz durvīm, ievēroja, ka visu šo laiku, pret durvju stenderi atslējies, kluss un sadrūmis visu notiekošo vēroja Objačeva miesassargs. Dabiski, viņš visu dzirdējis, dabiski, izdarījis savus, miesassarga, secinājumus. - Jūs vēl esat te? - Pafnutjevs apjucis pavaicāja.

-     Kur tad citur? Man jābūt pie jums. Ja nu piepeši rodas kāds uzdevums, lūgums, - Vohmjaņins nosmīnēja, gluži labi apjauzdams izmeklētāja pieļauto kļūdu - viņš to visu dzirdēt un redzēt nedrīkstēja.

-    Labi… - Pafnutjevs brīdi paklusēja. - Cik tad, jūs sakāt, cilvēku dzīvo šajā mājā?

-    Neesmu skaitījis, bet var parēķināt… - Vohmjaņins grasījās skaitīt uz pirkstiem, sākot ar mazo pirkstiņu. - Pats saimnieks… Viņu pieskaitīt?

-    Vairs nevajag.

-   Sāksim ar mani… Es, sekretāre, divi celtnieki, aizkavējies ciemiņš, šis, kā viņu… Vjujevs. Jau pieci, vai ne?

-    Pieci, - Pafnutjevs piekrītoši pamāja. - Kas vēl?

-    Mājkalpotāja… Viņa, tiesa, ne vienmēr te uzturas.

-    Bet vakar bija?

-    Liekas, jā.

-    Un nāves brīdī arī uzturējās mājā?

-    Pilnīgi iespējams, tas man jāprecizē.

-    Tādā gadījumā man ir jautājums - kas tā par mājkalpotāju, kura paliek arī pa nakti?

-     Viņa paliek ne tikai pa nakti. Viņa te uzturas dienas piecas, vienīgi pa brīvdienām aizbrauc, un arī ne vienmēr, -

Vohmjaņins nosmīnēja. - No rīta brokastis pagatavo, vakarā - vakariņas, traukus novāc, gultu uzklāj…

-    Un arī gultā var pakavēties?

Nodūris skatienu, Vohmjaņins iegrima ilgās un dziļās pārdomās. Šķiet, tāda doma agrāk viņam galvā nebija iešāvusies, un tikai tagad, izdzirdot jautājumu, nācās aizdomāties: varbūt viņa tiešām te pa naktīm draiskojusies?

-    Kā tad ir ar to gultu? - Pafnutjevs atgādināja. - Fiziskie dotumi atļauj?

-    Fiziskie dotumi viņai daudz ko atļauj.

-    Tātad nav izslēgts?

Vohmjaņins pacēla galvu un, šķiet, pirmo reizi šai vakarā paskatījās Pafnutjevam acīs. Un izmeklētāju pārsteidza, cik ļoti cilvēks var izmainīties dažās sekundēs. Tagad uz viņu raudzījās stingrs nežēlīgs vīrs, kurš nevienam ceļu negriezīs un nekad neatkāpsies. Aukstas acis, cieši sakniebtas mazas lūpas, zema, smagnēja piere ar svaigām, dziļām grumbām.

-    Nav izslēgts, - Vohmjaņins gandrīz nesaklausāmi noteica. - Lai gan šī mājkalpotāja… Zināmā mērā… Ir mana sieva.

-    Kādā mērā? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Pēc dokumentiem, dzīvē, bērnu ziņā.

-    Kā noprotu, jūs pats viņu šurp arī atvedāt?

-    Atvedu.

-    Un vest projām negribas?

-    Mēģināju.

-      Pat tā… - Miesassarga negaidītā atzīšanās Pafnutjevu samulsināja. - Bet tagad taču viss nokārtosies?

-      Grūti pateikt, - Vohmjaņina skatiens joprojām palika bargs, pat prasīgs, it kā tieši no viņa, Pafnutjeva, būtu atkarīgs Vohmjaņinu ģimenes turpmākais liktenis un tieši viņam tūlīt pat kaut kas jādara lietas labā.

-    Dievs dos, - Pafnutjevs nedaudz nesakarīgi atteica, bet, šķiet, tieši šos vārdus Vohmjaņins arī bija gaidījis, viņš nopūtās, saguma un izgāja gaitenī, likdams saprast, ka par izmeklēšanas noslēpumiem nemaz neinteresējas. - Pilsoni Hudoļej, - Pafnutjevs pasauca ekspertu, ievērojis, ka tas izskatās samulsušāks nekā parasti. - Vai kaut kas satrauc? Domas? Šaubas? Minējumi?

-    Paša, ja es tagad izstāstītu savas domas un minējumus… jūs te visi šausmās sāktu kliegt.

-    Un tomēr es redzu, tu ar kaut ko esi neapmierināts, vai ne?

-    Asiņu maz.

-    Nesapratu?

-    Saku skaidri un gaiši - asiņu maz.

-    Cik tad tev vajag?

-    Parasti mēdz būt vairāk.

-    Nu, vai zini… Manuprāt, te tāpat viss ir asinīs.

-    Un tomēr par maz.

-     Kuram te asiņu par maz? - nikni sarunā iejaucās Šalanda. - Tev?! - Viņš ar resno pirkstu iebadīja Hudoļeja kalsnajās krūtīs.

-    Kā teiksit, pilsoni priekšniek, - eksperts padevīgi atbildēja, bet vārdos bija jaušama nekaunība, un Šalanda to lieliski sajuta.

-    Paša! - Viņš pagriezās pret Pafnutjevu. - Kā tu viņu spēj paciest? Kur rodi tik daudz spēka, lai izturētu šo pretīgo tipu?

-     Pats brīnos! - Pafnutjevs bezpalīdzīgi iepleta rokas. - Visu laiku cenšos padzīt, bet viņš nepiekrīt.

-    Atdod viņu man! Es tikšu galā!

-    Nedaudz vēlāk, Šalanda, nedaudz vēlāk.

-    Nu skaties, varu arī pārdomāt!

-    Man ir tāda sajūta, - Pafnutjevs domīgi noteica, - ka būs vēl asinis. Vai dzirdēji? - viņš pievērsās Hudoļejam.

-Jā, Paša, es visu dzirdēju. Paldies! Tu mani nomierināji. Tikai neatdod Šalandam. Man ir aizdomas, ka viņš vēlas izdarīt ar mani kaut ko nelabu. Varbūt pat nepiedienīgu.

Šalanda jau grasījās mesties virsū Hudoļejam, bet durvīs parādījās Andrejs, un visi neviļus pievērsās viņam. Tikai tagad Pafnutjevs apjauta, ka visu šo laiku Andreja istabā nebija.

-    Es, Pāvel Nikolajevič, apskatīju māju.

-    Un ko atradi?

-    Zināt, tāda bezgalības izjūta. Vismaz mēnesi te jādzīvo, lai būtu drošs, ka vairs neapmaldīsies.

-    Cilvēki mājā ir?

-    Paretam gadās. Sarežģīta publika.

-    Kādā ziņā?

-    Nervozi, patmīlīgi, ar spilgti izteiktu pašcieņu. Bet, manuprāt, šādā mājā nemaz citādi nevar dzīvot.

-    Noskaidrosim, - Pafnutjevs atteica. - Varbūt darīsim tā, Andrej… ieņem pozīcijas apakšā un nevienu ārā nelaid.

-     Gudrs vadītājs nekad nedrīkst uzdot neizpildāmus uzdevumus, - Andrejs pavīpsnāja.

-    Vai tad es tādu uzdevu?

-            Jā, Pāvel Nikolajevič. Bez galvenās izejas ir vēl viena - caur stikloto ziemas dārzu.

-    Te ir ziemas dārzs?

-     Bet no saunas durvis ved uz skatu laukumiņu, no kura granīta pakāpieni sniedzas lejā līdz baseinam. Nemaz nerunājot par jumtu, no kura pa vertikālām kāpnēm var nonākt tieši pagalmā.

-    Kādas šausmas! - Pafnutjevs jutās satriekts.

-     Es vēl nepieminēju pagraba izejas durvis. Turklāt visai viegli no mājas var izkļūt ārā caur garāžu.

-    Kā tā? - Šalanda nesaprata.

-   Garāžā var nokļūt no priekšnama. Trīs četri pakāpieni uz leju - un šauras durvis. Un vārtiem nav slēdzenes, tie nostiprinās no iekšpuses. Ar tādām pamatīgām, kaltām bultām.

Pafnutjevs brīdi paklusēja, pārlaida visiem skatienu, it kā piedāvādams apbrīnot dīvaino māju, kurā viņi nonākuši, un tad pagriezās pret Andreju.

-    Saimniecei būs mūs jāizvadā pa māju.

-    Neiespējami, - Andrejs atteica.

-    Kāpēc?

-         Piedzērusies.. Līdz nemaņai. Mētājas ar pirmās nepieciešamības priekšmetiem.

-    Ar čībinām?

-    Galvenokārt ar stikla priekšmetiem, Pāvel Nikolajevič.

-    Kādas šausmas, - Pafnutjevs atkārtoja.

-    Ar pudelēm, glāzītēm…

-    Kādas šausmas.

***

Jo ilgāk Pafnutjevs Vohmjaņina pavadībā staigāja pa Objaeeva māju, jo vairāk viņu pārņēma dīvainas un pašam neizprotamas sajūtas.

Pārsteigums, mulsums?

Jā, bet ne jau tas, ne jau šīs izjūtas bija noteicošās.

Drīzāk nospiestība un nomāktība. Jā, mājas nomācošās atmosfēras cēlonis nebija tikai saimnieka līķis vienā no daudzajām istabām, nebūt ne. Arī nama nepabeigtība ne - kaktos atradās sarullēti paklāji, pa visu māju mētājās grīdlīs- tu un citu materiālu atgriezumi, palodzes klāja koka putekļi, pie pēdām lipa skaidas un šur tur vēl varēja ieraudzīt ķieģeļu kaudzītes, cementa maisus, bet arī tam Pafnutjevs nepievērsa uzmanību.

Nomāca izmēri.

Bija pilnīgi skaidrs, ka šo māju nekad nepiepildīs balsis, cilvēki, mūzika un gaisma, nebija iespējams iztēloties ģimeni, kura te varētu dzīvot mierā un saticībā. Acīmredzot Objačevam negaidīti parādījās nauda, kurai nācās steigšus rast pielietojumu, un viņš to ieguldīja mājā, iegādādamies zemes gabalu visiekārtotākajā un dārgākajā piepilsētas vietā. Nauda tika ieguldīta, vadoties pēc viena principa - jo vairāk, jo labāk. Ozolkoka pakāpieni, marmora kamīns, granīta palodzes, itāliešu flīzītēm izklātā garāža, kura mierīgi varētu izturēt pat jaudīga tanka kāpurķēdes, sauna un baseins, jau apdarināts mirguļojoši gaišzilām spāņu flīzītēm, apaļais tornis ar vītņkāpnēm, istabas, kas izkārtotas ne tikai pa stāviem, bet pēc arhitekta kaprīzes izsvaidītas arī starpstāvu

telpās…

-    Šerpi, - ik pa brīdim nomurmināja Pafnutjevs. - Šerpi, - viņš atkārtoja, sastapdams vēl kādu šīs milzīgās, bet diezgan nejēdzīgās celtnes savdabību. - Un cik tad zemes ap šo mājiņu?

-    Nulle, komats, četri, - Vohmjaņins atbildēja.

-    Tā nekas. Var iztikt. Bet… Cilvēki?

-    Cilvēki? - miesassargs nesaprata.

-    Cik cilvēku te bija paredzēts iemitināt?

-    Kostjam par to nepatika runāt.

-    Kas tas par Kostju?

-    Objačevs.

-    Viņš jums bija vienkārši Kostja?

-Jā, - Vohmjaņins, brīdi klusējis, atbildēja. - Visbiežāk tieši tā - Kostja. Svešu cilvēku klātbūtnē es viņu uzrunāju vārdā un tēvavārdā, bet visbiežāk vispār nekādi - svešinieku klātbūtnē es vispār nedrīkstēju izcelties, manis it kā nemaz nebija.

-    Tad cik īsti cilvēku šai pilī grasās dzīvot?

-    Precīzi pateikt nevaru, bet gāja uz to, ka cilvēki pieci, varbūt septiņi.

-     Normāli. - Pafnutjevs pamāja ar galvu, bet Vohmjaņins uztvēra slēpto ironiju.

-      Ziniet, sākumā mani tas arī mulsināja, es runāju par mājas apmēriem. Bet tad pieradu un piekritu Objačeva domām. Viņš ir liels cilvēks, vajadzīgs savs kabinets, vajadzīga guļamistaba. Sievai arī vajadzīga guļamistaba. Var gadīties, ka viņš aizkavējas pilsētā, aizsēžas ar draugiem kabinetā… Sievai vajadzīga iespēja no visa tā atpūsties.

-    Saprātīgi. - Pafnutjevs piekrītoši pamāja.

-    Kamīna zāle - kopā sanākšanas vieta, ēdamistaba - pats saprotat. Divas trīs istabas vienmēr jātur gatavībā draugiem. Piekrītat?

-    Pilnībā.

-     Tālāk… Mājkalpotāja, sekretāre, miesassargs… Katram savs stūrītis vajadzīgs.

-    Kā redzu, jums te bijis visai pašauri?

-    Gadījās. - Vohmjaņins savilka savas mazās lūpiņas greizā smīnā. - Ar kuru sāksim?

-    Ar sievu, man šķiet, būtu vispareizāk.

-    Ar kura sievu?

-    Objačeva. Jūsējo vēlāk apciemosim. Vai neiebilstat?

-     Klausieties, Pāvel Nikolajevič… Vai es pareizi nosaucu jūsu vārdu? Šo jautajumu man nekad vairs neuzdodiet. Nekad. Jo es nekad neiebilstu. Tāda nu reiz šeit bija mana loma. Un es to esmu labi apguvis.

-Jūs taču pats sakāt, ka tā loma jums bija… Tās vairs nav. Vai nu jums tas patīk vai nepatīk.

-    Sapratu… - Vohmjaņins pamāja. - Lūk, viņas istaba! Pafnutjevs, piegājis pie durvīm, ieklausījās. No istabas

skanēja vaidi, kliedzieni, sēkšana un kaut kādas vaimanas. Viņš neizpratnē paskatījās uz Vohmjaņinu.

-    Šķiet, tur dzīve sit augstu vilni?

-    Porno laiž. Viņa, kad iesviķo, vienmēr porno ieslēdz.

-    Divas stundas pēc vīra slepkavības?

-    Viņa to skatījās jau pusstundu pēc slepkavības.

-     Jūs precīzi zināt slepkavības laiku? - Pafnutjevs pārsteigts palūkojās uz savu pavadoni.

-    Viņam pie galda palika slikti. Viņš piecēlās un teica, ka vēlas atgulties. Pēc stundas es devos apraudzīt. Viņš jau bija miris.

-    Kad Objačevs uzkāpa augšā, visi palika pie galda? -Jā.

-    Vai kāds no telpas izgāja?

-      Šīs stundas laikā visi kaut kur izgāja. Viens gāja uz tualeti, otram piepeši vajadzēja piezvanīt, trešais devās uz pagrabu pēc pudeles… Un tā tālāk. Jūsu uzdevums kļūst arvien sarežģītāks, vai ne?

-      Tāpēc jau tie ir uzdevumi, lai kļūtu sarežģītāki. - Pafnutjevs, sastindzis pie durvīm, atkal ieklausījās - vaidi, sēkšana un nesakarīgās vaimanas turpinājās. - Ko darīt? Ja nu ieejam nelaikā, kad viņa aktīvi iesaistījusies šajās ekrāna spēlītēs? Arī tā gadās…

Pastūmis Pafnutjevu sānis, Vohmjaņins dažas reizes skaļi, izaicinoši skaļi, pieklauvēja. Un, atbildi negaidīdams, pavēra durvis un pabāza galvu istabā.

-    Vai atļausit?

-    Nāc iekšā, Vasja! - Pafnutjevs izdzirda aizsmakušu balsi un devās pa pēdām Vohmjaņinam iekšā istabā.

Istaba bija vāji apgaismota, dega tikai mazā sienas lampa -• tieši virs nelielā dīvāniņa, uz kura sēdēja kalsna sieviete rītasvārkos. Gaisma galvenokārt plūda no lielā televizora ekrāna. Tur notiekošais izrādījās daudz spicāks nekā Pafnutjevs spēja iztēloties, stāvot aiz durvīm un klausoties vaidos un gārdzienos. Viņš steigšus novērsās no ekrānā, un sieviete šo kustību ievēroja. Nesteidzīgi paņēmusi pulti, viņa pastiepa roku un izslēdza televizoru.

-    Es redzu, ka šīs amizantās bildītes jūs nedaudz mulsina. - Viņas sejā parādījās piedzēruša cilvēka smaids.

-    Nemaz! - Pafnutjevs jautri atteica. Viņš piepeši jutās atvieglots, jo saprata šo sievieti, saprata viņas izjūtas, viņas histērisko izaicinājumu.

-     Vai atkal ieslēgt? - viņa, pasniegdamās pēc pults, apvaicājās.

-     Nedaudz vēlāk, - Pafnutjevs atbildēja. - Mēs ar Vasju tomēr esam dzīvi cilvēki, vai ne, Vasja? - viņš uzrunāja Vohmjaņinu, kurš jutās daudz apjukušāks nekā Pafnutjevs. - Varbūt zaudēsim pašsavaldību, ko? Nekādu problēmu - iztrakosimies pēc sirds patikas? Ko tu par to saki, Vasja?

-      Šis ir biedrs no milicijas, - Vohmjaņins atbildēja uz Objačevas mēmo jautājumu.

-    No prokuratūras, - Pafnutjevs izlaboja.

-     Kas tad jūs tā satraucis, kas iztramdījis? - sieviete pavaicāja.

-    Jūsu vīrs pilsētā bija ievērojama persona. Man šķiet, šis nav parasts noziegums.

-     Ja? - sieviete izbrīnījās. - Redz kā… Piedodiet, kā jūs sauc?

-    Pāvels Nikolajevičs, ja atļausit, Pafnutjevs.

-    Pafnutjevs? Neesmu dzirdējusi.

-    Bet kā, piedodiet, sauc jūs?

-    Sauciet par Margaritu. Tēvavārdā Anatoļjevna, bet man šis tēvavārds nepatīk. Jūs patiešām negribat, lai es ieslēdzu televizoru? Tā ir "Sarkangalvīte". Ļoti jauka filma, tāda naiva, zināmā mērā pat nevainīga… Iedzert nevēlaties? - Viņa paņēma no galdiņa viskija pudeli.

-      Ar lielāko prieku! - pats sev par pārsteigumu sacīja Pafnutjevs, bet, kad attapās, bija par vēlu - Margarita viņam sniedza smagu, šķautnainu glāzi līdz trešdaļai piepildītu ar zeltainu viskiju.

"No dārgajiem." Pafnutjevs ievēroja. "Pudele noteikti velk uz manas algas apmēriem." Bet glāzi viņš paņēma viegli, droši, pat ar prieku, tādējādi nedaudz samulsinot Margaritu - viņai acīmredzot par prokuratūras darbiniekiem bija citāds priekšstats.

-    Un tu, Vasja? - viņa pavaicāja Vohmjaņinam.

-    Laikam jau nāksies.

-    Protams, nāksies! - Sieviete atdzīvojās - pavadīt šo nakti divvientulībā ar pudeli, klausoties miesaskārīgu ērzeļu un ķēvju vaidos, būtu pārāk smagi. - Miers dvēselei! - viņa gandrīz jautri noteica. - Debesu svētlaimi, saldu dusu, vieglas smiltis… Nu un visu pārējo, kas pienākas šādos gadījumos.

Pafnutjevs iztukšoja glāzi līdz dibenam, tādējādi atkal patīkami pārsteigdams Margaritu, atlika to atpakaļ uz galdiņa un palūkojās apkārt, kur apsēsties.

-       Sēdieties! - Sieviete ar šauro plaukstu uzsita pa dīvāninu.

-    Vai netraucēšu? - Pafnutjevs vēlējās precizēt.

-     Gluži otrādi. - Atbilde likās dīvaina, un Pafnutjevs to uzreiz nemaz neizprata, beigu beigās nolemdams, ka tā viņai vienkārši pirmā iešāvusies prātā. Bet, jau apsēdies, piepeši atklāja, ka rītasvārku malas maigi noslīdējušas no ceļiem un, tā vien šķiet, ka nekā vairāk Margaritai mugurā ārī nebija. Viņa sēdēja sakrustotām kājām, un kalsnie ceļgali krēslā blāvoja nedaudz izaicinoši. Bet Vohmjaņins acīmredzot pie tādiem skatiem bija pieradis, un Margaritas daļēji piesegtais kailums viņu nemaz nesatrauca. - Uzkodiet! - Margarita pastūma Pafnutjevam tuvāk nelielu šķīvīti ar apkaltušām olīvām. - Vai jums garšo ar kauliņiem vai bez? - sieviete apjautājās, acīmredzot nolēmusi uzsākt saviesīgu tērzēšanu.

-      Nekad par to neesmu domājis, bet laikam tomēr ar kauliņiem, - Pafnutjevs atbildēja, piepeši atcerējies, ka Halandovskis viņu ar tādām reiz cienāja.

-    Pareizi, - Margarita piekrita. - Jums ir lieliska gaume.

-    Man viss ir lielisks, - Pafnutjevs izmisīgi atteica, lai gan, iespējams, ka tā jau bija reibuma balss.

-    Tā arī izskatās, - Margarita piekrita.

-    Redziet, - Pafnutjevs nolēma, ka laipnais ievads jābeidz un jāķeras pie lietas. - Šodien pie jums esmu ieradies visai skumja iemesla dēļ… Jūsu vīrs, Konstantīns Aleksandrovičs Objačevs, pirms neilga laika… nogalināts.

-      Varbūt šodien par to nerunāsim? - Margarita kaprīzi ierosināja. - Nevar taču visu laiku domāt un runāt par vienu cilvēku!

-    Bet cilvēka taču vairs nav? - Pafnutjevs satriekts iebilda. - Nabags nogalināts.

-    Nogalināt jau nogalināja, - Margarita novilka, atkal piepildīdama savu glāzi. - Bet vai cilvēku… Ko? Vai jums ieliet?

-    Nedaudz vēlāk, - Pafnutjevs, kā radis, atbildēja, nespēdams sievieti sarūgtināt ar asu atteikumu. Tagad nu reizē bija gan piekritis, gan arī atteicies no šī citā situācijā tik vilinošā piedāvājuma.

-    Kā gribat. - Un Margarita vienā malkā iztukšoja ceturto daļu glāzes.

-    Redziet, Margarita! - Pafnutjevs vēlreiz sāka piesardzīgi tuvināties savas vizītes mērķim. - Ir nogalināts cilvēks, jūsu vīrs. Un mans uzdevums - atrast slepkavu.

-    Atrast slepkavu? - Margarita jutās pārsteigta. - Un viss?! Un tā ir visa jūsu problēma! Vasja! - Viņa pagriezās pret Vohmjaņinu. - Palīdzēsim cilvēkam, atradīsim viņam slepkavu, vai ne?

-    Kāpēc ne, to var.

-    Vai es derēšu? - Margarita painteresējās, tādējādi pārvēršot Pafnutjevu sālsstabā.

-    Jūs gribat teikt, ka pati nogalinājāt savu vīru?

-    Pasarg' Dievs! Kā jūs varējāt kaut ko tādu iedomāties! Es vienkārši piedāvāju sevi slepkavas lomai. Lai mēs visi šonakt justos brīvi un nepiespiesti…

-    Bet jūs viņu nenogalinājāt?

-    Kostju? Nē. Šodien es viņu nenogalināju.

-    Bet agrāk?

-    Agrāk nogalināju. Katru dienu no rīta līdz vakaram. Bet viņš galināja mani. Manuprāt, savas dzīves laikā mēs ar to vien esam nodarbojušies. Vai ne, Vasja?

-     Pilnīgi iespējams. - Vohmjaņins neatkāpās no sava principa - visam piekrita, neko nenoliedza, bet neko arī neapstiprināja. Acīmredzot Margarita neko citu no viņa arī negaidīja, jo neuzdeva nevienu jautājumu un nepieprasīja arī precīzākas atbildes.

-     Margarita! - Pafnutjevs vēlreiz mēģināja ievirzīt sarunu vēlamajā gultnē. Vairs necerēdams uz panākumiem, viņš noprasīja skaidri un nepārprotami: - Margarita, kā jūs domājat, kurš varēja nogalināt jūsu vīru?

-      Kostju? Nu jebkurš. Vasja, vai tu varētu nogalināt Kostju?

-    Kāpēc ne… Ja reiz būtu tāds uzdevums…

-    Un tu zinātu, par ko, vai ne? - Margarita piepeši nodemonstrēja negaidītu domas asumu.

-    Gan izdomātu. - Vohmjaņins savilka smīnā savu mazo mutīti, kas vairāk piedienētu sievietei.

-    Un vai ilgi vajadzētu domāt?

-    Nu ne… Iemeslu vienmēr var atrast.

-     Bet tu viņu tomēr nenogalināji? - Margarita turpināja spīdzināt miesassargu.

-    Nē, es ne.

-    Un tu to nožēlo?

-    Tā nu īsti teikt nevarētu. - Vohmjaņins atkal sāka izlocīties, bet Margarita viņu pati izpestīja, asi un skarbi paziņodama:

-    Bet es nožēloju.

-    Ko? - Pafnutjevam, šķiet, sāka reibt galva.

-    Ka šoreiz viņu nenogalināju es.

-    Objačevu arī agrāk kāds mēģinājis nogalināt?

-    Vasja, cik reižu viņam uzbrukuši?

-    Vai nu trīs vai četras reizes… Es piedalījos divas reizes.

-    Uzbrukumos? - Pafnutjeva balsī nepārprotami ieskanējās izmisums.

-     Nē, uzbrukumu novēršanā. Es taču esmu miesassargs, nevis algots slepkava.

-      Un par ko tad jums Objačevu gribējās nogalināt? - Pafnutjevs pavaicāja Vohmjaņinam.

-     Vai tad es esmu atzinies? - Plaši iepletis savas mazās

ačteles, viņš triumfējoši palūkojās uz Pafnutjevu. - Nē. Es vienkārši tērzēju ar sievieti, kura, vīra nāves satriekta, pēdējiem spēkiem turas un cenšas vismaz kaut kā atbildēt uz jūsu jautājumiem. Jā, lai pārdzīvotu šo briesmīgo nakti, viņa iedzēra viskiju, varbūt vienu divus malkus par daudz… Un, kad rīt atgādināsiet šos vārdus, viņa tos vispār neatcerēsies.

-    Noteikti neatcerēšos. - Margaritas skatiens bija izsmējīgs un absolūti skaidrs.

-    Jūs nu gan, mīļie, - Pafnutjevs apjuka, - tik daudz zināt par šīs mājas dzīvi, tik viegli un nepiespiesti visu pārspriežat… Varbūt varat vienkārši nosaukt slepkavas vārdu?

-     Kurš meklē, tas atrod, - Margarita dziedoši novilka un pasniedzās pēc pudeles. Gandrīz neskatīdamās, pielēja visas trīs glāzes un, pudeli nolikusi, veltīja Pafnutjevam platu sirsnīgu smaidu.

Zobi viņai bija savējie, labi zobi, pareizas formas, bet nedaudz palieli. Taču smaidā jautās viegls, tikko samanāms plēsonīgums. - Vai iedzersim? - viņa apvaicājās. - Par jūsu panākumiem! Jeb vairs neturat?

-    Nē, vēl turu, - Pafnutjevs atteica. - Tomēr, piedodiet, mājā līķis… Kaut kā neērti saskandināt.

-    Tad neskandināsim! - sieviete azartiski piekrita un atkal' vienā lielā malkā salēja sevī viskiju.

Vohmjaņins savu glāzi izdzēra lēni, it kā caur zobiem izfiltrēdams katru lāsi, attīrot no nevēlamiem piemaisījumiem. Uztvēris Pafnutjeva skatienu, viņš pameta ar aci uz durvju pusi: sak, iesim prom, vairāk neko mēs te nepanāksim - sievišķis piedzēries un teju, teju atslēgsies.

-            Paldies par cienastu! - Pafnutjevs, pieceldamies no dīvāniņa, ceremoniāli pateicās. - Bija ļoti patīkami ar jums iepazīties. Ceru, mēs vēl tiksimies, turklāt visdrīzākajā laikā.

-     Neiebilstu, - Margarita atteica, pastiepdama roku pults virzienā.

-     Uz drīzu redzēšanos! - Pafnutjevs uz atvadām noteica, un, nepaspējis vēl tikt līdz durvīm, atkal izdzirdēja vaidus, elsas un kliedzienus - Margarita bija atgriezusies pie "Sa rka ngal vītes".

Atskatījies Pafnutjevs mirkli pirms durvju aizciršanās ieraudzīja, ka pa Margaritas seju lēkā pavedinošo ainu sarkanīgie atspulgi. Sievietes acis kvēloja, mute bija pavērusies, bet roka atkal sniedzās pēc brīnišķīgā viskija, kura garšu Pafnutjevs joprojām sajuta uz mēles.

-    Vai jautājumi ir? - Vohmjaņins apvaicājās, kad viņi atkal palika divatā.

-    Vienas atbildes!

-       Tad ejam pie sekretāres. Sveta viņu sauc, Svetlana Juškova.

-    Un ko dzer Svetlana Juškova?

-    Sarkano sauso. Dod priekšroku gruzīnu markām.

-    Viņa man sāk patikt, - Pafnutjevs paziņoja.

-     Viņa visiem patīk. Un jūs, Pāvel Nikolajevič, arī viņai iepa tiksieties.

-    Jūs esat par to pārliecināts?

-    Varat nešaubīties.

-    Kāpēc tad es viņai iepatikšos?

-    Tāpēc vien, ka eksistējat.

-    Vai tiešām mēdz būt tādi cilvēki?

-    Nezinu, kā citur, bet šajā mājā tāda būtne iemitinājusies.

Un līdz šim lieliski jutās.

-    Vismaz viņu Objačeva nāve satrieca?

-    Viņa tika satriekta nedaudz agrāk, vēl saimniekam dzīvam esot.

-    Kāpēc?

-    Kostja viņai skaidri un gaiši pateica, ka mājas mieru un saskaņu vērtē daudz augstāk par skaistas sievietes mīlestību, lai cik satriecošs šis skaistums arī būtu. Svetkai bija no šejienes jāaiziet - tikai laika jautājums, vēl vienu vai divas nedēļas.

-Jūs teicāt, ka viņa visiem patīk… Arī Margaritai?

-    Nē. Margaritai viņa nepatīk. Margaritai patīku es.

-    Kāpēc?

-      Jūs taču teicāt, ka jums galva pilna ar atbildēm! - Vohmjaņins iesmējās.

-    Vainīgs. - Pafnutjevs piespieda roku pie krūtīm. - Sakiet, Vasja… Bet kāds ir jūsu mīļākais dzēriens?

-    Šņabis. Bet labs.

Pafnutjevs izjusti paspieda Vohmjaņinam roku, kurš visu labi saprata, - vismaz viena radniecīga dvēsele šajā mājā.

-    Un vēl, Vasja… Vai jūs kādu turat aizdomās?

-    Visus.

-    Bez izņēmuma?

-      Pilnīgi visus. Nezinu, cik tas pārliecinoši, bet… Mani nolīga par miesassargu. Un es neesmu ticis galā ar savu uzdevumu. Mans saimnieks nogalināts. Tas ir spļāviens sejā. Man jāatrod slepkava. Un es viņu atradīšu. Ar jums vai bez jums.

Pafnutjevs ieskatījās Vohmjaņina platajā sejā ar smieklīgi mazajām lūpiņām, ieskatījās nelielajās actiņās, kas gluži pazuda zem zemās pieres, plānajās, gaišajās uzacīs. Pafnutjevam gribējās ticēt Vohmjaņinam, ticēt šiem īstajiem, pareizajiem, pārliecinoši teiktajiem vārdiem…

Bet arī Pafnutjevs pilnīgi visus turēja aizdomās - citādi rīkoties viņam vienkārši nebija tiesību. Turklāt, runājot par miesassargu, jāatzīst, ka viņam bija visai būtisks iemesls nepatikai pret savu saimnieku, vēl sliktāk, bija pamats pat naidam. Tie nedaudzie aplinkus mājieni, kurus Vohmjaņins atļāvās, runājot par paša sievas attiecībām ar Objačevu, pārliecināja - viņu ignorēt un izslēgt no aizdomās turamo loka nedrīkst.

Un vēl…

Klausoties Vohmjaņinā, Pafnutjevs arvien vairāk pārliecinājās, ka viņam darīšana ar spēcīgu, kaislīgu cilvēku, kurš nepiedod apvainojumus un nevēlas arī citu piedošanu. Viņš rīkosies tā, kā uzskatīs par nepieciešamu, un nekas to neapturēs - ne bailes no soda, ne citu viedoklis, ne atmaskošanas draudi. Vohmjaņins jau daudz kam bija izgājis cauri un, šķiet, gatavs to darīt arī turpmāk. Viņam ir sava vērtību sistēma, kura noteikti ne vienmēr atbilst likumam, bet no tās viņš neatkāpsies.

-    Vai jūs esat vienīgais Objačeva miesassargs?

-      Nē. Mēs esam pieci. Bet šajā mājā esmu vienīgais. Citi - "kantorim, mašīnai, braucieniem un tikšanās reizēm… Protams, es jutu mājā mūžam valdošo spriegumu. Dažreiz tas atslāba, dažreiz tā pieauga, ka visi stundām sēdēja ieslēgušies savās istabās. Bet lai līdz tādai pakāpei… To es nepieļāvu. Vai nu radās kādi jauni man nezināmi apstākļi, vai arī kādam pietrūka spēka.

-    Vai arī radās spēks?

-     Tas ir viens un tas pats. - Vohmjaņins pamāja ar lielo, sārto plaukstu. - Kad pietrūkst spēka uzvesties piedienīgi… Cilvēks kļūst spējīgs uz daudz ko. Arī uz slepkavību.

"Ne velna," Pafnutjevs pārsteigts nodomāja. "Šis cilvēks nemaz nav muļķis, un tā vien šķiet, ka te visiem redz cauri. Ja, protams, tikko nerunāja pats par sevi. Pārāk smalki secinājumi par cilvēka dabu no miesassarga mutes, pārāk smalki. Par sevi, ak, par sevi pašu Vohmjaņins teica šos izjustos vārdus."

Ieiet pie Juškovas Pafnutjevs nepaspēja. Tikko Vohmjaņins viņu pieveda pie durvīm un viņš grasījās pieklaudzināt, Pafnutjevu pasauca Andrejs:

-    Pāvel Nikolajevič! Jāparunā.

Pafnutjevs paskatījās uz Andreju, kurš steidzīgi kāpa augšup pa vītņkāpnēm.

-    Es vēlāk pats pie viņas ieiešu, - viņš sacīja Vohmjaņinam. - Kur es jūs varēšu atrast?

-    Lejā. Kamīnzālē.

-    Sarunāts. - Un Pafnutjevs devās pretim Andrejam. - Vai ir kas jauns?

-Ziņoju par situāciju… Šalanda aizbrauca. Savu operatīvo atstāja, bet pats aizlaidās. Apsolīja atsūtīt komandu - divatā pārmeklēt māju nav iespējams.

-    Tā izskatās.

-    Vēl, teica, atsūtīšu mašīnu pēc līķa.

-    Arī prātīgi.

-    Lejā, pagrabā, jūs gaida divi celtnieki. No Ukrainas puiši. Apdares darbu meistari. Pārbijušies un nelaimīgi.

-    Tik ļoti mīlēja Objačevu?

-    Izrādās, viņš tiem jau gadu nav maksājis. Sarunājuši, ka norēķināsies, kad darbs būs pabeigts pilnībā. Pēc mēneša plānojuši beigt. Bet viņš ņem un nomirst. Viņi ir vienkārši šausmās, Pāvel Nikolajevič.

-    Es arī, - Pafnutjevs atzinās.

-    Vai ar sievu runājāt?

-    Jā. Pornofilmu skatās. "Sarkangalvīte" saucas.

-    Kopā skatījāties?

-    īsu brīdi. Es zaudēju pašsavaldīšanos un apkaunots aizbēgu.

-     Objačevam te, izrādās, ir ciemiņš - biznesa partneris Vjujevs. Mēģināja aizmukt.

-    Vai veiksmīgi?

-      Es panācu viņu jau aiz vārtiem. Vecis drāzās līdzpat ceļiem pa dubļiem, it kā aiz viņa joņotu mežonīgu zvēru bars.

-    Tomēr tie nebija mežonīgi zvēri, bet gan tu, Andrjuša? - Pafnutjevs pasmaidīja.

-     Pilnīgi pareizi. Pie trešās mājas panācu. Viņš joņoja, kā no nāves bēgdams. Līdzi paķerts koferītis ar dokumentiem.

""^Neparko negribēja atdot. Bet es, ar jūsu atļauju, tomēr šo koferīti konfiscēju. Tas ir aizslēgts, bet vajadzības gadījumā atvērsim visas šīs ciparu slēdzenes.

-    Pareizi, Andrej. Visus ielaist, bet nevienu neizlaist.

-    Te viņiem ir viena jaunuve, starp citu, miesassarga sieva. Tad nu ar viņas palīdzību es aizslēdzu visas durvis, kuras

vien atradu. Viņa te strādā vai nu par mājkalpotāju, vai par mājas pārzini… Spica tantiņa. Jums vajadzētu abiem papļāpāt.

-      Līdz viņai arī nonāksim. Mani jau te viena gaida… Stāsta, neparasti skaista sieviete.

-    Esmu dzirdējis. Uzmanieties! Meitene ne vienmēr atbild par savu rīcību.

-    Tik bīstama?

-    Mīlestības pārpilna.

-    Gan tiksim galā… Lūk, arī Hudoļejs! - pa kāpnēm piesardzīgi, kā baidīdamies kādu iztraucēt, šurp virzījās eksperts. Ieraudzījis Pafnutjevu, viņš tik līksmi metās klāt, it kā vairs nebūtu cerējis to sastapt starp dzīvajiem.

-      Paša! - Hudoļejs iesaucās. - Paša… - Bet, ieraudzījis Andreju, kļuva nopietns un, satvēris Pafnutjevu aiz rokas, aizvilka malā.

-     Tiksimies kamīnzālē! - Pafnutjevs vēl paspēja uzsaukt Andrejam, kurš pamāja un devās uz vītņkāpnēm. - Es klausos tevi, Hudoļej.

-    Paša… Es tūlīt tev kaut ko tādu pateikšu, kaut ko tādu, ka tu tepat uzreiz nokritīsi un vairs nepiecelsies.

-    Tad nevajag.

-     Nē, es tomēr pateikšu, varbūt tu izturēsi, varbūt pēc nokrišanas arī piecelsies. Es tikko biju pagrabā.

-    Andrejs arī bija pagrabā. Vai jūs tur nesatikāties?

-      Ek! - Hudoļejs nīgri atmeta ar savu puscaurspīdīgo plauksteli. - Viņš ar haholiem tarkšķēja, bet es strādāju. Es tur kaut ko tādu ieraudzīju, Paša! - Piespiedis abas plauksteles pie krūtīm, Hudoļejs pievēra acis. - Teikšu atklāti… Visi mani priekšstati par dzīvi, cilvēkiem, visi mani priekšstati par sevi pašu… sabruka. Tikai tagad sapratu, cik nožēlojama un bezcerīga ir mana eksistence, cik necienīgus dzīves ceļus esmu izvēlējies.

-     Un ko tad tu tur īsti ieraudzīji? - Pafnutjevs līdzjūtīgi pavaicāja.

-     Es notrīsēju, Paša. Esmu šoka. Un nespeju atbildēt ne par saviem vārdiem, ne par darbiem.

-       Varbūt mums abiem kopā nokāpt tajā pagrabā? - Pafnutjevs ierosināja.

-      Pakļaut tevi tādam pārbaudījumam… Tikai tad, Paša, ja tu pats to vēlies. Tikai tad, ja pats to nolem. Nu kā, vai esi gatavs?

-     Iesim! - Pafnutjevs atbildēja un devās pie vītņkāpnēm, kuras bija iespiestas apaļajā ķieģeļu tornī.

-      Nē, Paša, nē! - Satvēris Pafnutjevu aiz piedurknes, Hudoļejs aizvilka viņu pretējā virzienā - pa garu, tumšu gaiteni, kur tālumā blāvi spīdēja maza spuldzīte. - Uzmanīgi, te ir spaiņi, slotas…

Gaitenis beidzās ar šaurām durvīm. Tās atvēris, Hudoļejs bezbailīgi pārkāpa pār slieksni - acīmredzot bija jau te visu izstaigājis, izpētījis un iegaumējis.

-    Nu, tu nu gan! - Pafnutjevs noņurdēja.

-    Šīs kāpnes ved taisni uz pagrabu. Uz tām var nokļūt no visiem stāviem. Vai redzi durvis? Ja piepeši rastos vajadzība - milicija ielenktu, bandīti sāktu apšaudi, NATO nosviestu desantu… Uzreiz uz pagrabu. Un caur dārziem - ķer nu vēju laukā!

Jo zemāk Hudoļejs kāpa, jo nervozāks kļuva un biežāk

atskatījās uz Pafnutjevu, kā gribēdams pārliecināties, ka viņš nav aizbēdzis, pamezdams viņu vienu šajā bīstamajā ceļojumā.

-    Tikai tu, Paša… Neizdari uzreiz pārsteidzīgus secinājumus… Ar secinājumiem nesteidzies. Paskaties apkārt, nomierinies, uz kaut kā apsēdies… Un tikai tad saki kādu vārdu. Tur, Paša, visi vārdi neder, tur jārunā pārdomāti un uzmanīgi. Desmit reižu vārdiņu prātā pārcilā un tikai tad saki skaļi, svešām ausīm.

-    Kas tur ir? - Pafnutjevs neizturēja. - Līķi?

-    Ej nu, līķi! - Hudoļejs nicīgi atmeta ar roķeli. - Tā nu es vestu tevi līķus skatīties… Vai tad tu līķus nekad mūžā neesi redzējis? Esi redzējis. Un vēl redzēsi. Tāda nu tev dzīve, Paša, katrs to neizturētu, spēka pietrūktu… Un kurš tad novērtētu, kurš atbalstītu ar sirsnīgu vārdu… Kādu godarakstu iedeva, medaļu par drošsirdību… Nē!

Hudoļejs turpināja bubināt, un likās, ka viņš vienkārši baidās apklust, baidās no klusuma, kas ar katru stāvu kļuva aizvien nospiedošāks un blīvāks. Kad viņi nokāpa no pēdējā pakāpiena, Pafnutjevs sajuta zem kājām blīvu betonu un saprata - viņi atrodas pagrabā. Apkārt valdīja tāda tumsa - tikai piedurknē krampjaini ieķērusies Hudoļeja plaukstele • liecināja, ka viņš te nav viens.

-    Es esmu blakus, Paša, - Hudoļejs nočukstēja. - Es esmu ar tevi, nebaidies.

-    Es jau gan it kā nemaz…

-Te ir slēdzis, tūlīt atradīšu. - Hudoļeja plaukstele atlaidās, un Pafnutjevs šajā neiedomājamā tumsā palika viens.

Šļūcošā solī, lai nepakluptu, Hudoļejs aizvirzījās kaut kur pa labi, bet kreisajā pusē Pafnutjevs skaidri saklausīja švīk- stus, ritmiskus švīkstus, kas līdzinājās cilvēka soļu troksnim, ūdens pilēšanai un virvē iekārtas kravas šūpām.

-     Atradu! - Hudoļejs priecīgi izsaucās, un pagrabs tūlīt pat pielija ar blāvu gaismu. Pēc necaurredzamas tumsas pat četrdesmitvatīga spuldzīte šķita apžilbinoša. - Vai redzi? - Hudoļejs sēcoši nočukstēja. - Vai redzi?!

-     Ko? - neizpratnē pārvaicāja Pafnutjevs, kurš bija sagatavojies ieraudzīt visu, pat uz dzelzs mietiem uzdurtas cilvēku galvas. Īstenībā viss izrādījās vienkāršāk un nevainīgāk. - Pagrabs ir plašs, te var novietot biljarda vai tenisa galdu…

-    Biljards viņam ir augšā. Pilns komplekts, starp citu. Bet tenisa galds atrodas sporta zālē.

-    Te ir arī sporta zāle?

. - Ne jau par to, Paša, jārunā! Uz nepareizo pusi skaties! Nepareizi tu dzīvo, ak, nepareizi! - Un Hudoļejs, atkal krampjaini ieķēries Pafnutjeva piedurknē, vilka viņu uz tālīno kaktu. - Vai redzi?! - eksperts tikko dzirdami nočukstēja, no tālienes ar saviem ķīmisko šķīdumu apdedzinātajiem pirkstiem norādīdams uz kaktā saliktajām kastēm.

-Nu?

Hudoļejs paskatījās uz Pafnutjevu ar tādu žēlumu un bez- galīgu līdzjūtību, it kā viņa reputācija būtu zaudēta uz visiem laikiem.

-      Paša, - piegājis pie kastēm, Hudoļejs trīsošām rokām vienai pieskārās un neskaidrā, aizlauztā balsī turpināja: - Paša, tas ir "Smirnovs"… Mūsu "Smirnovs"… Bet tas - viņu "Smirnovs"… Mūsējais, protams, labāks, bet galvenais - ir gan viens, gan otrs… Iedomājies? - Izņēmis no kabatas mutautu, Hudoļejs nosusināja norasojušo pieri. - Bet, lūk, tajā kastē, Paša… Tur ir viskijs. Kvadrātveida pudeles, zeltīti korķi, melnas etiķetes, bet tilpums… Tu neticēsi! Visas litra pudeles. Šajās divās kastēs arī ir viskijs, bet pudeles patīk. Un ne jau tāpēc, ka viskijs tajās maigāks, aromātiskāks un pat zināmā mērā sirsnīgāks… Nebūt ne - trīijstūrveida pudele labāk iegulst plaukstā… Tā neizslīd no bezspēcīgiem pirkstiem, tā it kā saplūst ar tevi… Un nepievils, Paša, pat tad, ja pirksti satraukumā un saldajās priekšnojautās nosvīdis… Vai tevi, Paša, apciemo priekšnojautas?

-Jo īpaši - saldās, - Pafnutjevs atteica, neuzdrošinādamies pārtraukt Hudoļeja dvēseles lidojumu.

-     Mani arī apciemo. - Hudoļejs skumji palocīja galvu. - Skatos es, Paša, uz visu šo bagātību, uz visu šo neaptveramo greznību, - viņš pamāja uz kārbu pusi, - un domāju… Vai zini, par ko es domāju?

-    Par glāzi.

-     Nē, Paša, tu esi rupjš un aprobežots. Svetas lietas tev neizprast. Es domāju par savu pazudināto dzīvi, Paša. Un saprotu, tikai tagad saprotu, ka tā pagājusi man garām.

-      Kas? - Pafnutjevs, Hudoļeja spriedelējumos neieklausījies, pavaicāja.

-    Dzīve, Paša. Es par dzīvi runāju.

-      Redzu, ka laiku velti neesi šķiedis, esi paveicis lielu darbu un teju, teju nonāksi uz noziedznieka pēdām.

-      Kas tur ko nonākt… Viņi visi tepat vien ir, tavu acu priekšā.

-    Vajadzīgs viens.

-    Gan izvēlēsimies, Paša. Mums ir, no kā izvēlēties.

-     Bet kas atrodas, lūk, tajās kastēs? - Pafnutjevs norādīja uz citu pagraba stūri.

-     Pateikšu… Tikai tu kaut kur atbalsties, lai nenokristu… Lūk, pie šīs sienas… Tajās kastēs, Paša… Mukuzani, Odželeši, Kindzmarauli… Vai turpināt?

-    Svetai garšo gruzīnu sarkanvīni.

-    Kā redzu, tu arī neesi velti laiku tērējis?

-    Sekretāri es vēl neesmu redzējis, tikai gatavojos stādīties priekšā. Bet par viņas gaumi jau dzirdēju. Objačeva sieva Margarita tev patiks labāk.

-    Kāpēc tad tā?

-    Viņa dod priekšroku stiprākiem dzērieniem.

-     Tātad laba sieviete, - Hudoļejs godbijīgi noteica. - Nē, viņa savu vīru nevarēja nogalināt. To izdarījis kāds cits. Visdrīzāk, nedzērājs. Bīsties no nedzērājiem, Paša, no viņiem pasaulē visas sērgas. Ja dzērājs arī izdara kaut ko nosodošu… Tad tikai stiprā reibumā.

-    Bet vai tu te neko nosodāmu neesi izdarījis?

-     Esmu, Paša. Esmu izdarījis. - Hudoļejs bēdīgi pamāja ar galvu. Es… Aizņēmos no saimnieka… Vienu - četrstūrveidī- go un vienu - trijstūrveidīgo. Viņš neiebilda.

-    Viņš neiebilstu pat tad, ja tu aizņemtos visu šo māju.

-    Tātad arī labs cilvēks. Bija.

-     Klusāk! - Pafnutjevs brīdināja un sastindzis ieklausījās. Viņam atkal rēgojās kaut kādas skaņas. Te, pagrabā, pilnīgā klusumā, tās likās dīvainas - neizskaidrojamas, jo tām nebija, no kā rasties. - Rēgojas, - Pafnutjevs beidzot secināja.

-    Saimnieks, tas nekas, gan piecietis, viņam tas visticamāk vairs nenoderēs. - Hudoļejs pamāja uz kārbu pusi. - Bet vai tu, Paša, pret manu neprātu neiebilsti?

-     Tu aizmirsi paķert "Smirnovu", - Pafnutjevs bargi un nosodoši paskaidroja.

-     Paša! - Hudoļejs iesaucās. - Tev taisnība, tev taisnība! Un zini, es gribu tev kaut ko ieteikt… Pēc tam tu man ilgi un, varētu pat teikt, neprātīgi pateiksies.

-    Es uzmanīgi klausos.

-     Nesteidzies, Paša, ar izmeklēšanu, nesteidzies atmaskot ļaundari, labi? Gan viņam, ļaundarim, būs labi, ilgāk pastaigās neatmaskots, gan mums pašiem. Tu, Paša, nedrīksti aprobežoties ar vienkāršu slikta cilvēka atmaskošanu, tev jāatrod lietas patiesie cēloņi, jāsniedz slepkavības sociālais vērtējums, jāveic šajā mājā ne tikai izskaidrošanas, bet arī audzināšanas darbs. Jā, tam būs nepieciešama nedēļa, divas, pat trīs… Bet tu, vienalga, nesteidzies. Te ir tik daudz, tik daudz visa kā, ka tavu steigu neviens nesapratīs. Daži pat varētu to nosodīt. Turklāt bargi, Paša, jo draugu tiesa ir taisnīga, bet barga. Vai saprati mani, Paša?

-    Domā, ka tev te pietiks divām nedēļām?

-     Ilgāk! Daudz ilgāk, Paša! Tāda cilvēka slepkavība noteikti nonāks atklātībā, cilvēki jau tagad ir satraukti. Un ja tu neapdomīgi un pārsteidzīgi atklāsi noziegumu divās dienās… Sabiedrība jutīsies apbēdināta un tevī vīlusies, Paša.

-    Un vai tu arī jutīsies vīlies manī? - Pafnutjevs automātiski apvaicājās, turpinādams ieklausīties neskaidrajās skaņās, kuras skanēja kaut kur tepat netālu, šai pašā pagrabā.

-     Ar mani, Paša, tas viss arī sāksies. Saku to skaidri un gaiši, kā vienmēr. Un atklāti.

-      Tas ir labi, - Pafnutjevs, Hudoļeja vārdos neklausīdamies, atbildēja. Izmeklētājs vairs nepiebalsoja eksperta plātīgajām runām, un viņš to uzreiz sajuta, pagāja malā, tomēr neaizmirsdams, nekādā gadījumā neaizmirsdams savā darba somā iebāzt "Smirnova" pudeli. Ja priekšniecība kaut ko pavēl, tas jāizpilda. Šo darbu paveicis, viņš uzreiz kļuva lietišķs un mērķtiecīgs. Sak, lai kādi pārsteigumi mūs šajā mājā gaidītu, lai kādas briesmas draudētu, lai kādi kārdinājumi mocītu un satrauktu - mēs allaž paliksim savā vietā un savu pienākumu izpildīsim.

Vēlreiz izstaigājuši pagrabu un pārliecinājušies, ka, izņemot viskija, parketa, flīzīšu, slēpju un divriteņu krājumu, te nekā cita nav, Pafnutjevs un Hudoļejs devās augšā. Tiesa, Pafnutjevs pie kāpnēm vēl uz brīdi apstājās un ieklausījās. Ne skaņas.

-    Nu, un nevajag arī, - viņš noņurdēja.

Dodamies pie Objačeva sekretāres, Pafnutjevs jau skaidri iztēlojās, kā viņa izskatās. Tas noteikti būs smukiņš, apaļīgs, noraudājies skuķēns ar gariem, brīvi krītošiem matiem. Un gandrīz nemaz nekļūdījās. Mati patiešām bija savēlušies, bet īsi, tāpēc par brīvi krītošiem tos nosaukt būtu grūti. Arī acis nebija izraudātas, bet sarkanas gan - acīmredzot pavisam nesen meitene izraudājusi savas bēdas šajā pašā spilvenā, kurš atradās saliekamā dīvāna stūrī.

Un vēl acīgais Pafnutjevs ievēroja - dīvāns, kaut ari saliekams, meitenei bija manāmi par lielu un acīmredzot tam bija savs iemesls. Lai gan, kas tur ko zīlēt, tāpat skaidrs, kāds iemesls var būt šādām dīvainībām.

Ieraudzījusi ienākam Pafnutjevu, meitene pielēca kājās, paspēra dažus soļus pretim, bet tūlīt pat apstājās, apjautuši, ka ieradies gluži svešs cilvēks. Viņai mugurā bija spīdīgs, debeszils sporta tērps. Tas visai vāji atbilda mājā notikušajam, bet šī jaunā būtne tādas lietas vēl acīmredzot nesaprata.

-    Labdien! - Pafnutjevs sasveicinājās, arī pasperdams soli uz priekšu.

-    Labdien!

-      Es jau par jums visu zinu. Jūs sauc Sveta, uzvārds - Juškova. Jūs esat skaistākā meitene ne tikai šajā mājā, bet ari visos apkārtējos mežos. Vai nav tiesa?

-    Tiesa gan! - Juškova pamāja ar galvu. - Bet jūs laikam esat atbraucis notvert slepkavu?

-    Gribētos gan, - Pafnutjevs godīgi atzinās.

-      Kādas šausmas, kādas šausmas! - Nespēdama ilgāk savaldīties, Juškova gandrīz iekrita Pafnutjeva apskāvienos un izplūda raudās. Un viņam neatlika nekas cits, kā apkampt meitenes plecus, piespiest sev pie krūtīm maigo galviņu un noglāstīt matus. Kāds ieskatījās pa durvīm. Atskatījies Pafnutjevs ieraudzīja Vohmjaņina saprotošo smīnu. Pamājis ar galvu, viņš lika vākties prom: tik delikātā brīdī liecinieki nebija vajadzīgi. - Kad ieraudzīju viņa galvā caurumu… Caurumu, kurā ieietu mana dūre… Kā es raudāju, ak Kungs… Es gandrīz turpat nokritu - blakus, asins peļķē…

Lai arī Pafnutjevu satrieca meitenes neparastā uzvedība, tomēr viņa iesīkstējušie pretīgie ieradumi ņēma virsroku, un pat šai svētajā brīdī, kad Pafnutjeva rokās raudāja visskaistākā sieviete, kādu vien liktenis bija lēmis redzēt viņa draņķīgās dzīves laikā, izmeklētājam neviļus prātā iešāvās zemiska un nodevīga doma - bet nekādas peļķes taču nebija… Ne velti Hudoļejs visu laiku bija pātarojis, ka maz asiņu… Asinis atrada tikai uz spilvena… Un diez vai Svetočka Juškova grasītos krist gultā līdzās līķim…

Un tomēr izmeklētāja izmocītā sirds pukstēja straujāk nekā parasti, viņš apzinājās, skaidri apzinājās - no skaistules plūst tik spēcīgas vibrācijas, ka visi gēni salecas un izkārtojas absolūti neiespējamā kārtībā.

"Ak, šī zemiskā profesija," Pafnutjevs domās novaidējās, glāstīdams skaistules īsos, gaišos matus, no kuriem plūda vērmeļu un vēl kādu reibinošu un traku zāļu smarža, kas atsauca atmiņā vienu pirms daudziem gadiem pavadītu vasaras mēnesi zem kveldējošām bezgalīgām debesīm uz čirkstošiem gliemežvāciņiem zaļās Azovas jūras krastā…

Kā izrādās, vecais īgņa kaut ko vēl tomēr atceras.

Un tai pašā laikā domās, ak, neģēlīgais darbs! Tai pašā laikā domās viņš ķecerīgi smīnēja par naivajiem vārdiem, ko teica meitene, kuras sirdi tas juta pie savām krūtīm un juta, protams, arī pašas krūtis. "Padomā tik, cik ērti viņa uz manis iekārtojusies," prātā pazibēja tik pretīga un sīkmanīga domele, ka Pafnutjevs pats jutās satriekts par savu zemisku- mu un nokaunējās, tiešām nokaunējās.

Meitene piepeši strauji atvirzījās uiT, joprojām turēdama rokas viņam uz pleciem, pievērsa Pafnutjevam savas saraudātās acis.

-Apsoliet man… Ka noķersiet slepkavu!

-   Protams, apsolu. - Pafnutjevs ar smagu sirdi pameta saules nokveldēto jūras krastu, ievaidējies uzmeta pēdējo skatienu lēnajiem, zaļajiem Azovas jūras viļņiem un atgriezās nepabeigtajā Objačeva pili, kura viņam jau bija apriebusies. - Es labprāt viņu notveršu, - viņš nedaudz juceklīgi apsolīja, bet tūlīt pat izlaboja kļūmi, laicīgi uzdodams svarīgu jautājumu: - Bet kas viņš ir?

-    Nezinu. - Sveta atvirzījās no Pafnutjeva un apsēdās uz sava milzīgā dīvāna. - Nezinu.

-    Bet viņa sieva… Kas par cilvēku?

-    Maita.

-    Kādā nozīmē?

-     Visās. Lai no kuras puses vai kurā vietā viņā skatītos - caurcaurēm maita.

-    Bargi jūs par viņu…

-   Ja tik jūs zinātu, ja tik zinātu, kā Kostja viņu ienīda un kā viņa ienīda Kostju! - Pielēkusi kājās, Sveta atkal pieskrēja pie Pafnutjeva un pamira viņa skavās - acīmredzot tāds paradums.

"Vai arī pārbaudīts paņēmiens," Pafnutjevs nodomāja un atkal nokaunējās. "Jā, Paša, tu esi pieradis pie cilvēkiem, kuriem ir citādas manieres, piesardzīgas, dzestras un aprēķina pilnas. Bet tagad gadījies citāds cilvēks, un tev no aizdomīguma un piesardzības visas spalvas gaisā. No kā tu, Paša, baidies? Atzīsties beidzot pats sev - no kā tu baidies? Ko tev var nodarīt šis bērns, naivs un patiess, nelaimīgs un lētticīgs? Kauns, Paša, kauns!"

-    Kāpēc tad sieva viņu ienīda? Kāpēc viņš ienīda sievu?

-     O! - Spēji nolaidusi rokas gar sāniem, Sveta piegāja pie loga. - Kostja šai mājā ieguldīja visus savus spēkus, laiku un galu galā - arī naudu. Kopā ar strādniekiem mūrēja ķieģeļus, veda ārā atkritumus, kopā ar arhitektu sastādīja projektu. Un cik spēka prasīja elektrības, ūdens, kanalizācijas, telefona ievilkšana…

-    Jā, tas ir liels darbs, - Pafnutjevs līdzjūtīgi piebalsoja. - Un laikam daudz izmaksāja.

-      Nauda! Eh! - Sveta pavēzēja savu skaisto plaukstu. - Kāda jēga runāt par naudu, ja vairs nav cilvēka?

-      Jā, patiešām, - Pafnutjevs prātīgi piekrita. - Cilvēka dzīvība - tas ir visu zemes vērtību mērs.

šos vārdus viņš nesen bija dzirdējis pa televizoru un, paskat tik, tie īstā brīdī gadījās uz mēles. Tūlīt pēc tam pats attapās - pārāk retoriski, neīsti, bet Sveta tos uztvēra nopietni un pat nobirdināja asariņu sarkanajā, pūkainajā paklājā.

-     Kad māja bija gandrīz gatava, Margarita Kostjam paziņoja, ka tas ir viņu kopdzīves laikā gūts īpašums, iedomājaties?! Izraka kaut kur šo juridisko terminu un izdevīgā brīdī izšāva. Kopdzīves laikā gūts īpašums! Un tāpēc viņai, kā likumīgai sievai, ir tiesības uz pusi mājas. Es, teica, attiesāšu pusi no šīs būves, māju viņa sauc par būvi, bet dzīvot gan tajā ne dienu nedzīvošu. Savā daļā, tiesa, iemitināšu kaukāziešus, kādus vien spēšu atrast. Ierīkošu tādu mazu un jauku Miniatūrkaukāziņu, kur mani īrnieki karos savā starpā tikpat sparīgi kā īstajā Kaukāzā. Būs tev te, teica, pašam sava Čečenija un Osetija, un pat Abhāziju pieredzēsi… Tad varēsi dzīvot savā daļā kā plašajā Krievzemē un priecāties. Dzīvo un priecājies. Būs tev te gan līķi, gan sprādzieni, būs ne tikai

parastas, bet arī pasūtījuma slepkavības… Viss būs.

-    Tātad par līķiem šajā mājā jau ir runāts.

-Jā. Un šie vārdi nāca no Margaritas mutes.

-    Un ko viņš, Konstantīns Aleksandrovičs? Ko viņš uz tādiem draudiem atbildēja?

-     Ko viņš varēja atbildēt… Tāds labsirdīgs cilvēks, aizrāvies ar darbu, iegrimis rūpēs un raizēs… Bet šī, zini, tik lok viskiju no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam.

-    Jums viņa pārāk vis nepatīk?

-    Abpusēji. - Sveta bezpalīdzīgi pasmaidīja, jau kā radusi, piegāja pie Pafnutjeva un piekļāva savu apburošo galviņu viņa plecam. Lai gan izmeklētājs atkal sajuta saulē sakarsušu vērmeļu smaržu, šoreiz laimīgās pagātnes ainas atmiņā neuznira, šoreiz ne. Viņš uzmanīgi, nevēlēdamies aizskārt, atbīdīja jutīgo skaistuli nostāk, pieveda pie dīvāna un nosēdināja, pats steigšus dažus soļus atkāpdamies.

-     Un kā jums pašai pēdējā laikā ar Konstantīnu Aleksan- droviču? - Objačeva vārdu Pafnutjevs katru reizi izrunāja ar lielām grūtībām, kā lēni pa kāpnēm rausdamies un ļoti baidīdamies nomaldīties - biznesmeņa vārds viņam šķita neērts un ceremoniāls.

-    Ar Kostju? - Sveta pārjautāja. - Ko lai saku… Ja ne es pati, gan citi paziņos… Slikti.

-    Jūs sastrīdējāties?

-    Viņš grasījās nopirkt man kaut kādu istabeli un iemitināt tur. Ar visiem paltrakiem, - Sveta negaidot piemetināja. Un Pafnutjevs uzreiz vienā mirklī ieraudzīja viņu gluži citā gaismā. Joprojām tikpat reibinoši smaržoja vērmeles, joprojām Svetas acis mirdzēja tikpat satraukti un pat aicinoši, bet pats aicinājums bija izplēnējis citos trokšņos - ikdienišķā kņadā un virtuves rosībā. Velti viņa pieminēja tos paltrakus, ai, velti.

-    Un to istabeli viņš nopirka?

-    Nopirka, - Sveta neizteiksmīgi atbildēja. - Vispār jau tas ir dzīvoklītis… Ar ērtībām, un vieta arī nav slikta, gandrīz pašā centrā… Tikai istaba tur viena.

-    Varbūt tas nemaz nav tas sliktākais variants… Galu galā šeit jūs jebkurā gadījumā nedzīvotu.

-   Kāpēc ne? - Svetas balsī ieskanējās tik neslēpts izbrīns, it kā Pafnutjeva vārdi viņu tiešām būtu pārsteiguši.

-    Ar Margaritu būtu grūti sadzīvot.

-    Bet kāpēc mums ar viņu sadzīvot? - Sveta tā vieglītēm, gandrīz netverami paraustīja plecu, un šī nejaušā kustība Pafnutjevam izteica par skaistuli daudz vairāk nekā viss iepriekš runātais. Viegla, gandrīz nemanāma pleca kustība vaļīgajā, zvīguļojošajā sporta jakā. - Sākumā mums ar viņu izveidojās zināmas attiecības… Viss gāja gluži labi. Kostja pat grasījās pārrakstīt māju uz mana vārda… Bet, kad sākās draudi un brīdinājumi par Kaukāzu un Čečeniju…

-    Bet kāpēc tas sākās? No kura brīža?

-    Mēs ar Kostju reiz aizbraucām uz ārzemēm… Tur, protams, fotografējāmies. Margaritai uzņēmumus nerādījām, bet kāds tomēr viņai bildi aizsūtīja un noziņoja. No tā brīža arī viss sākās.

-    Un kāds bija jūsu līdzbraukšanas motivējums?

-    Es braucu kā Objačeva sekretāre. - Sveta vēlreiz kļūdījās - viņa pasmaidīja par Pafnutjeva jautājumu, nožēlojoši pasmaidīja par izmeklētāja neattapību. Pafnutjevs tādus smaidus necieta. Nebija jau tā, ka uzreiz sadusmotos, nē, viņam tie vienkārši nepatika. Tad Pafnutjevs uzreiz kļuva smaidīgs un bezgala labvēlīgs, tomēr Hudoļejs, viņu labi pazīdams, šādos brīžos centās iespējami ātrāk pazust no kabineta, drošs paliek drošs, tālāk no grēka. - Referente, palīdze, lietvede, - Sveta ar to pašu iecietīgo smaidu turpināja uzskaitīt savus pienākumus.

-    Bet kas tad par lietu… Vai tad fotogrāfija bija pārāk pārdroša un vaļīga?

-    Nē… Parasta pludmales bilde.

-    Uz kurieni jūs ar Objačevu braucāt?

-    Uz Kanāriju salām.

-    Viņam tur noritēja lietišķas pārrunas?

-     Kaut kas līdzīgs. - Svetas acis pārsteidzoši ātri nožuva, un viņa vērīgi palūkojās uz Pafnutjevu, kā acīmredzot savā laikā bija lūkojusies uz Kanāriju salu viesmīļiem.

-    Stāsta, ka Margarita bieži dzer?

-    Kāpēc bieži? Viņa dzeršanu nemaz nepārtrauc.

-    Man kāds teica, ka jums garšo Gruzijas sarkanvīni?

-     Garšo. Man arī tagad te kaut kur pāris pudeļu aizķēries… Vai vēlaties iedzert?

-    Nedaudz vēlāk. Bet ko dzer Margarita?

-    Sīvo. Viskiju.

-    Un ko dzēra Objačevs?

-    Visu. Viņš dzēra pilnīgi visu, turklāt ar lielu labpatiku.

-    Un ko viņš dzēra iepriekšējā vakarā?

-    Vakar? Tūlīt pateikšu. - Neraduši tik daudz domāt, Sveta sarauca savu burvīgo pierīti. - Atcerējos - šņabi. Turklāt vēl iedzēra viskiju - pēdējā laikā viņš centās pielāgoties Margaritai, gribēja iepatikties, mēģināja pierunāt aizbraukt uz ārzemēm.

-    Uz kurieni?

-    Uz Kanāriju salām. Viņam patika Kanāriju salas.

-    Kurš viņu varēja nogalināt?

-    Nav ne jausmas.

-    Vai Margarita varētu?

-    Mierīgi! - Sveta, ne mirkli neapdomādamās, atbildēja.

Pafnutjevs saprata šo naivo viltību - būtu Juškova

padomājusi, pasvārstījusies un pateikusi to pašu, tikai nedroši, sevī šaubīdamās, viņa uzņemtos atbildību, vārdi liktos pārdomāti. Turpretī tagad, viegli un nedomājot izmetusi vārdiņu "mierīgi", it kā turpinot stāstījumu par Kanāriju salām, sarkanvīnu un Margaritai aizsūtīto fotogrāfiju, viņa neko būtisku nepateica, no tiešas atbildes izvairījās, bet aizdomas tomēr radīja jeb vismaz apstiprināja. Un Pafnutjevs secināja - meitēns nav nekāda muļķīte, drīzāk jau gudriniece. Tādam cilvēkam kā Objačevs viņa noteikti lieti noderēja ne tikai uz šī dīvāna, bet arī kā uzticama palīdze darījumos.

-    Vai Margarita arī brauca uz ārzemēm?

-Jā. Kostja viņu reiz kopā ar draudzeni aizsūtīja ceļojumā ar kuģi pa Nīlu.

-    Bet jūs palikāt te?

-    Mani viņš uz šo laiku aizsūtīja pie mammas. Nolēma, ka man viņa jāaprauga. Kostja ļoti raizējās par manu mammu.

-     Jā-ā-ā? - Pafnutjevs nobrīnījās, iedomādamies visas tās scēnas, asaras un skandālus, kad Objačevs sūtīja Svetu pie mammas. - Kurš tad par viņu rūpējās? Kurš gatavoja ēdienu, nolika gulēt? - pēdējie vārdi bija acīmredzama provokācija, un, ja Juškova būtu vecāka, pieredzējušāka vai vismaz šobrīd neuztrauktos, viņa šīs lamatas pamanītu. Bet tagad viņa

vienkārši iekrita Pafnutjeva izliktajā cilpā.

-     Kamēr es dzīvojos ar mammu, bet viņa sieva ceļoja pa Nīlu, par Kostju rūpējās kāda pilsone uzvārdā Vohmjaņina. Jekaterina Andrejevna Vohmjaņina. Viņa arī gatavoja Kostjam ēdienu un lika gulēt.

-    Tā… ir miesassarga sieva?

-    Tā pati.

-    Vai arī Vohmjaņina piedalījās jūsu pēdējās vakariņās?

-    Piedalījās.

-       Sakiet, Sveta… Jekaterina Andrejevna to nevarēja izdarīt?

-    Jūs domājat - slepkavību? - Šķiet, Juškova vēlējās skarbu un atklātu sarunu. Pafnutjevu viņas pašpārliecinātība tikai uzjautrināja.

-    Jā, es domāju - slepkavību. - Pafnutjevam ienāca prātā, ka viņš šo skaistuli uzreiz nav pienācīgi novērtējis. Viņa neapšaubāmi ir spēcīga un mērķtiecīga persona, bet tā piekļaušanās vīrieša plecam… Nu ko, nav jau tas sliktākais paņēmiens, turklāt svaigs, negaidīts un rezultatīvs. Pafnutjevs ļoti labi spēja iztēloties, kā notrīsēja Objačeva sirds, kad Juškova, meklēdama mieru un aizsardzību, pirmo reizi atbalstīja savu galviņu uz viņa pleca. Objačevs noteikti nebija tāds iesūnojis sausiņš kā viņš, Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs.

-     Jo ilgāk es ar jums runāju, jo vairāk pārliecinos, ka to varēja izdarīt jebkurš no mums.

-      Bet tik skarbam lēmumam nepieciešams pamatojums, nepieciešams iegansts, svarīgs iegansts.

-            Bet tas jau visiem arī ir. - Sveta pagrieza galvu uz loga pusi, un Pafnutjevs ieraudzīja, ka virs meža debesis kļuvušas gaišākas, iekrāsojoties maigā rožainumā. - Lūk, arī rīts! - Sveta sacīja. - Bet mēs tikai par slepkavību un slepkavību.

-    Tā nu nav, par Kanāriju salām taču arī parunājām.

Viegli piecēlusies no zemā dīvāna, Juškova piegāja pie

Pafnutjeva, uzlika viņam plaukstas uz pleciem un dzedri ieskatījās acīs.

-    Jūs turat mani aizdomās? - viņa apvaicājās.

-     Protams, - Pafnutjevs aši, viegli un, nemaz neapdomādamies, atbildēja.

-      Pareizi darāt, - Juškova pavīpsnāja, saprazdama, ka Pafnutjevs ķēries pie viņas nesen izmantotā trika. - Mēs taču viens otru saprotam, vai ne?

-    Es ceru.

-   Saprotam. - Viņa palocīja galvu. - Neignorējiet sīkumus, te viss balstās uz sīkumiem. Muļķīgs padoms, vai ne?

-Nē, nebūt ne… Padoms ir ļoti labs, tikai… Es pats to visu laiku paturu prātā, Sveta.

-     Laikam jau Kostja pats nemaz neapjauta, kādu lapseņu pūzni savā mājā ierīkojis, cik nežēlīgu bandu sapulcējis zem šī jumta. Naivais, vientiesīgais cilvēks… Lai gan ne… Drīzāk jau neapdomīgais. Jūs visus vēl neesat redzējis, ar visiem neesat runājis…

-    Kā jūs to zināt?

-    Zinu. Varbūt ar visiem nemaz nebūs jārunā, - Juškova noteica, un Pafnutjevs tūlīt saausījās. Ne jau pirmo reizi Sveta pateica ko tādu, kas absolūti neiederējās sarunā un, šķiet, nāca no citas operas. Pafnutjevs zināja - tādi vārdi nekad nav nejauši. Liekas, šobrīd viņš sarunājās ar vispiesardzīgāko, uzmanīgāko un noslēgtāko cilvēku šajā mājā. - Cik noprotu, jūs te uz ilgu laiku?

-    Es aizbraukšu un tad atkal atgriezīšos.

-    Arī pie manis iegriezīsities?

-    Noteikti, Sveta. Par to varat nešaubīties.

-    Iegriezieties. Mums ir, par ko parunāt. Turklāt… Uz jūsu pleca var arī paraudāt. Vai neiebildīsit, ja arī turpmāk es šo plecu izmantošu?

-    Nē, - Pafnutjevs godīgi atzinās, nespēdams bez sirds trīsām lūkoties šajās satriecošajās acīs. - Es par to tikai priecāšos.

Bija pavasaris, agrs pavasaris, auksts, stings un nedrošs. Dienā pa ceļiem traucās sīkas tērcītes, saplūzdamas lielās peļķēs. Pa nakti tās sasala, pārklādamās ar plānu rakstainu leduskārtiņu. Arī dubļi būvlaukumos piesala, sašķeldamies ledusadatiņās, bet, tikko kāds spēra soli uz šī šķietami drošā pamata, tas tūlīt izšķīda, atbrīvodams ceļu šķidrai māla masai.

, Uzlecot vēsajai saulei, peļķēs atspīdēja sarkanīgas dzirkstis, piešķirot tām greznu un pat svinīgu izskatu. Pavasara vējš auroja milzīgo priežu vainagos, un šī šalkoņa pamodināja dvēselē ilgas pēc siltuma, braucieniem, tikšanās un visa pārējā, no kā sastāv dzīve.

Izlūdzies Vohmjaņinam bezizmēra gumijas zābakus ar aukstu izsalušu iekšpusi, Hudoļejs bezbailīgi uzāva tos savās tievajās kājās un devās paklaiņot pa Objačeva gruntsgabalu.

Viņa vējjaciņa sildīja maz, adītā cepurīte brīvi laida cauri ledaino vēju, acis asaroja, bet Hudoļejs bija apņēmies neatkāpties. Viņš apgāja apkārt mājai, tikai tagad pilnībā novērtēdams tās milzīgumu, ieceres oriģinalitāti un īstenojumu. Kaimiņu mājas arī nebija nekādas parastās, katra ar saviem viņģeļiem, tomēr ar šo mēroties nespēja.

Zābaki stiga šķidrajā mālā un slīdēja jaudīgo mašīnu, ceļamkrānu un buldozeru iebrauktajās grambās. Bet gaisā jautās pavasara dvesma, ko Hudoļejs šogad sajuta pirmo reizi. Viņš allaž to iegaumēja - pirmo pavasara brāzmu, pirmās dvēseles trīsas, pirmo vasaras priekšnojautu prieku. Tātad arī šogad vēl nedaudz varēs padzīvot.

Uz betonētā celiņa jau stāvēja Šalandas atsūtītās ātrās palīdzības un milicijas mašīnas. To vadītāji, salīgi sarāvušies, maliņā smēķēja, juzdamies apmulsuši ne tik daudz slepkavības, cik mājas milzīgo apmēru dēļ. Bet Hudoļejs, uzmetis savā neilona vējjakā kūkumu un sabāzis rokas dziļāk kabatās, turpināja staigāt pa gruntsgabalu, mēģinādams vai nu kaut ko atcerēties, vai atrast pazaudēto. Vairākas reizes apgājis apkārt betona plākšņu grēdai un pastāvējis pie saplīsušu ķieģeļu kaudzes, viņš nez kāpēc pabakstīja ar kāju aprūsējušās caurules un devās garā pastaigā pa gruntsgabala malu. Tomēr ne, eksperta uzmanību nekas nepiesaistīja un nebija ne mazākā iemesla priekā notrīsēt, ieraugot kāroto atradumu.

Gan gruntsgabalu īpašnieki, gan celtnieki vēl gulēja, un visā plašajā laukā līdzpat pavasara, jā, tiešām pavasara dūmakā tītajai mežmalai nebija neviena cilvēka. Tikai retumis uz kāda balkona vai loga ailē varēja ieraudzīt cilvēka siluetu - runas par briesmīgo slepkavību bija izplatījušās jau naktī.

-Jums nu gan, puiši, labs iesākums, - Hudoļejs, vērodams rīta drēgnumā salstošos stāvus, noņurdēja. - Ciemata vēsture sākusies ar slepkavību, puiši, ar visīstāko slepkavību… Un jūt mana sirds, mana bēdu sagrauztā sirds, ka ar to lieta nebeigsies… Liktenis laiku pa laikam par sevi atgādinās, atgādinās, ka ne viss šai pasaulē notiek pēc jūsu prāta, mani dārgie baņķieri, oligarhi, magnāti un uteņu, degvielas uzpildes staciju, pagrīdes dzertuvju titāni un…

Atmaskojošā runa pārtrūka, jo tieši šai mirklī Hudoļejs nonāca pie neliela ķieģeļu namiņa, kas atradās Objačeva gruntsgabala dziļumos. Salīdzinot ar galveno māju, to varētu nosaukt par šķūnīti, bet, atsevišķi vērtēts, tas bija kārtīgs, lai arī pieticīgs, namiņš. Pagrūdis durvis, Hudoļejs pārliecinājās, ka tās nav aizslēgtas un nekas viņam neliedz iet iekšā.

Un iegāja.

Iekšpusē bija silti un jautās cilvēku klātbūtne.

Hudoļejs palūkojās apkārt.

Pie aizsvīduša loga atradās galds ar vakariņu vai nakts maltītes paliekām, kam pa vidu slējās pusdzerta viskija pudele. Jau pazīstama pudele. Piepeši ar acs kaktiņu viņš ievēroja tumšajā stūrī kustību - no kušetes piecēlās, izgāja istabas vidū un piesēdās pie galda dīvains cilvēks. Izspūris sirms tips ar trisnedēļu seniem bārdas rugājiem, krunkainu ģīmi un tādās skrandās, ka viņa nodarbošanās vairs neradīja ne mazāko šaubu. Turklāt svešinieka labo aci klāja blīvs zilgums.

- Lūdzu, piedodiet, - Hudoļejs ārkārtīgi pieklājīgi ierunājās, - vai es neiztraucēju?

-    Nemaz. - Svešajam bija zema, ķērcoši piesmakusi balss, un ne jau no miega - Hudoļejs to spēja apgalvot drošāk par citiem.

-    Kas jūs esat? - viņš pavaicāja, joprojām mīņādamies pie sliekšņa.

-     Bomzis, - tips atkārtoja tādā pašā balsī. - Vai bomžus nekad neesat redzējis?

-    Ir gadījies.

-    Un kā? Vai neesmu līdzīgs?

-    Nē, kāpēc ne… Pat ļoti līdzīgs.

-    Kas tad jūs pārsteidz?

-    Ja godīgi, tad visvairāk mani pārsteidz tā viskija pudele par divtūkstoš rubļiem uz bomža galda.

-     Ātri noskalo aukstā ūdenī! - Svešais pasmaidīja, atklādams, ka viņam ir problēmas ne tikai ar aci, bet arī ar zobiem, - šķiet, tos kāds izsitis vēl pirms blieziena pa aci. Pastiepis roku, bomzis paņēma pudeli, saskalināja, patīksminājās par krāsu un uzmeta viesim vērīgu skatienu. - Pa malciņam?

-    To var, - Hudoļejs piekrītoši palocīja galvu.

īsajā mirklī, kamēr bomzis ar veselo aci vērās Hudoļejā, viņš atklāja būtisku lietu Pēc kaut kādām noslēpumainām pazīmēm tas nekļūdīgi noteica, ka viņa priekšā stāv cilvēks, kuram, lieki neriskējot ar dzīvību, var piedāvāt iedzert. Un visticamāk, ka viņš arī neatteiksies, rupjus vārdus nesarunās un uz ielas neizmetīs.

-   O! - Bomzi šāda izpratne iepriecināja. - Tas ir mūsu garā! Lūdzu! - Un viņš aicinoši uzplāja pa krēsla sēdekli ar savu lielo un, šķiet, sen nemazgāto plaukstu.

Hudoļejs apsēdās un, pabīdījis malā vakarējā mielasta

atliekas, pievilka tuvāk glāzi, kura likās nedaudz tīrāka par pārējām. Bet saimnieks izrādījās uzdevumu augstumos - ar nez no kurienes sadabūtu lupatu izberzis glāzi, pārbaudīja to pret gaismu, vēlreiz izslaucīja un sparīgi nolika Hudoļejam priekšā uz galda.

-    Mēs te arī neesam nekādi jūļi-mūļi! - viņš, skrūvēdams nost korķīti, līksmi noteica.

Vēlēdamies piebīdīt glāzi tuvāk bomzim, Hudoļejs to satvēra un tūlīt sajuta svešādu smaku, kas lika kļūt piesardzīgam un kaut ko atcerēties. Viņš apostīja glāzi uzmanīgāk - mašīneļļa. Hudoļejs pievērsās lupatai, ar kuru bomzis bija tikko spodrinājis glāzi. Izlikdamies, ka vēlas notraust no galda drusciņas, viņš uz brīdi saminstinājās, kaut ko bomzim atbildēja, kaut ko pavaicāja, bet pats tikmēr, lupatu rokās paburnījis, paspēja to rūpīgi no visām pusēm apskatīt. Un pārliecinājās - eļļas traipi pavisam svaigi, pat pilnībā nav paspējuši iesūkties šķiedrās. Jā, plankumiem bija precīzas kontūras - tātad lupata kā slaukamais materiāls izmantota gluži nesen, varbūt pat šodien.

Drošības dēļ tomēr notrausis no galda dažas druskas un ēdienu paliekas, Hudoļejs, ilgāk neslēpdamies, paostīja lupatu.

-    Garšīgi smaržo? - Bomzis bezrūpīgi iesmējās. Hudoļejs saprata, ka viņu vēlas labsirdīgi izjokot.

-    Pēc eļļas, - Hudoļejs atbildēja.

-     Olīvu? - Bomzis atkal iesmējās, atsegdams skatienam savu zobu paliekas. "Laikam jau savi simtpiecdesmit grami izdzerti," Hudoļejs nekļūdīgi secināja. "Bet varbūt arī divsimt?" viņš pats sevi apstrīdēja. "Nē, tomēr simtpiecdesmit vai simttrīsdesmit." Šādās lietās Hudoļejs nekļūdījās. Tomēr arī šis daudzums bomzim izrādījās pietiekams. Ja izdzers vēl tikpat, nekāda saruna vairs neiznāks.

-      Mašīnu, - Hudoļejs atteica un, uzgūlies ar krūtīm uz galda, veltīja bomzim caururbjošu skatienu. - Pēc mašīneļļas smird tava lupata, - viņš vēlreiz atkārtoja.

Iznākums bija pilnīgi negaidīts - bomzis gluži vai salēcās un pārbiedēts vērās Hudoļejā. Pat caur mēnesi neskūtajiem bārdas rugājiem un par spīti izdzertajam viskijam skaidri varēja saskatīt, kā viņš nobālēja. Neko darīt, bomzis bija vientiesis - dzīve pavārtēs, tukšos vagonos un pamestās noliktavās, kad jābaidās ne tikai no sargiem un viņu suņiem, bet arī no katra garāmgājēja, kad jāpārtiek no tā, ko izdodas slepus savākt atkritumu kastēs, neveicina gribas stingrību un neļauj saglabāt ne mazākās pretestības spējas.

-     Kur ņēmi eļļu? - Hudoļejs uzbruka, klusībā pats sevi šaustīdams par nepiedodamo izturēšanos pret šo dzīves salauzto būtni. Ilgus gadus nostrādājis izmeklēšanas kabinetos, viņš zināja - nevis nojauta, nevis atklāja, bet vienkārši zināja, ka vispirms jāuzdod nevainīgi jautājumi, kuri, šķietami nevienu neapsūdzot, turpina iepriekšējo sarunu.

-    Garāžā, - bomzis godīgi atzinās. - Vai ta' nevarēja?

-    Kā tevi sauc?

-    Petja.

-    Un tēvavārdā? - turpināja prašņāt Hudoļejs, zinādams, ka cilvēks, kurš sācis atbildēt, nespēs apstāties arī tad, kad tiks uzdots tiešs un nepārprotams jautājums.

-      Mihaličs. - Bomzis pat neuzdrīkstējās izrunāt pilno "Mihailovičs", viņš bija vienkārši Mihaličs.

-    Un uzvārds?

-    Kāds tad vēl uzvārds! No vārda pat nekas vairs nav palicis! Bet tu vēl par uzvārdu prasi! Nav man nekāda uzvārda. Bija, bet pazuda.

-    Vai eļļu noliki atpakaļ?

-    Noliku.

-    Vai daudz izlietoji?

-    Uzlēju mazliet uz lupatas - tas arī viss.

-     Labi, Mihalič! - Hudoļejs, atslīdzis pret krēsla atzveltni, domīgi palūkojās uz glāzi ar viskiju un pastūma to sānis: sak, kāds tur viskijs, kāda dzeršana, ja atklājušās tādas lietas, ka… Elpa aizraujas. - Rādi šurp! - Eksperta klusajā balsī jautās gurdums un līdzjūtība.

-    Ko ta' lai rādu?

-    Ko eļļoji, to arī rādi.

-    Vaļsirdīga atzīšanās, ja? - Nevarēja saprast - bomzis ironizē vai ņirgājas.

-    Uz to pusi velk.

-    Un kas man par to būs?

-     Nekas nebūs. - Domās Hudoļejs lūdza Dievu, lai viņa melīgie vārdi piepildītos un vēlāk pašam nenāktos nožēlot un mocīties pašpārmetumos. Bet kaut kur viņa dvēselē rosījās doma, ka cilvēks pēc nozieguma izdarīšanas nevar otru tā vienkārši un nepiespiesti cienāt par velti ar viskiju un justies tik bezrūpīgs, kāds vēl pirms desmit minūtēm likās bomzis.

-    Tiešām nebūs? - Pieplacis ar krūtīm pie galda, Mihaličs centās ieskatīties Hudoļejam acīs.

-            Zvēru, ka nedarīšu tev neko sliktu! - Hudoļejs apsolīja, klusībā nolemdams, ka tas nu nav melots, viņš pats personīgi šim radījumam nekādu ļaunumu nesagādās.

-    Zvēri pie Dieva!

-     Skat, pat pārkrustīšos! - Un Hudoļejs, kā mācēdams, platā vēzienā pārmeta krustu, tai pašā laikā nospriezdams, ka pareizi atcerējies un sācis krustīties no labās uz kreiso pusi, nevis otrādi.

-    Nu, skaties! - Mihaličs pieklaudzināja pie galda malas ar netīro nemazgāto pirkstu, kurš tik nodevīgi smakoja pēc mašīneļļas. Pārlaidis skatienu istabelei un palūkojies laukā pa logu, viņš atžilbušām acīm pavērās uz galdu, it kā meklēdams vēl kādu burvju priekšmetu, pie kura vēlreiz nozvērināt savu uzstājīgo viesi, ka tas neko ļaunu neperina. Un te nu viņa skatiens apstājās pie abām neizdzertajām glāzēm.

-   O! - Mihaličs priecīgi iesaucās, norādīdams ar pirkstu uz glāzēm. - Saskandini ar mani un izdzer līdz dibenam! Tad ticēšu. Tad mēs būsim kā čomaki. Nu? Rausties?

-     Nemaz ne. - Hudoļejam ne prātā nebija nācis, ka būs jāizrauj pusglāze viskija, lai pierādītu savu godīgumu un uzticību dzērāju brālībai.

Viņš paņēma glāzi, saskalināja, sagriežot viskiju zeltaini reibinošā atvarā, priecīgi paskatījās uz Mihaliču un saprata, ievēroja, ka turpmākās briesmas un vilku bedres to vairs nebaida - visu aizēnoja svētlaimes priekšnojautas: tūlīt viņi saskandinās, paskatīsies viens otram acīs un izdzers glāzes līdz dibenam. Un pēc tam lai nāk, kas nākdams.

Mirkļa svētsvinīguma iespaidā Hudoļejs nez kāpēc piecēlās, pats to nemanīdams, droši un mierīgi ieskatījās

Mihaličam acīs un stingru roku saskandināja, necenzdamies noslēpties aiz smīna, nevajadzīgiem vārdiem, tukšām frāzēm vai jociņiem - nekas tāds nebija vajadzīgs, vēl vairāk: tas būtu lieki.

Un izdzēra glāzi līdz dibenam.

Un Mihaličs arī izdzēra.

Un uzmeta Hudoļejam savādu pārgalvīgu skatienu. Sak, redz, kas mēs par vīriem! Žēl, ka agrāk nesatikāmies! Bet vēl jau kāds laiciņš atlicis! Gan jau! Dievs dos, viss vēl var gadīties!

Savam druknumam neatbilstoši vieglā solī viņš piegāja pie guļvietas un, pastūmis tālāk sarullētu vateni, kurš tam kalpoja spilvena vietā, paņēma tumsā zaigojošu metāla pistoli. Atnācis atpakaļ, atvēzējās, bet uz galda nolika uzmanīgi, gandrīz bez trokšņa.

Tas bija "makarovs".

-      Kur ņēmi? - Hudoļejs, pistolei nepieskardamies, pavaicāja.

-    Atradu, - Mihaličs, ne mirkli nedomādams, atbildēja.

Bomža acīs iezibējās draiskums - akmens no sirds

novēlies, labs cilvēks apsolījis, ka varēs iziet sveikā, un viņš jau aušīgi pašķielēja uz pudeli, kura vēl līdz pusei bija pilna ar aromātisko viskiju.

-    Kur atradi?

-    Lūk, tur! - Mihaličs pamāja ar roku uz Objačeva dīvainās būves pusi.

-    Kad?

-   Šonakt. - Mihaliča atbildes joprojām skanēja tikpat viegli un nepiespiesti. Un Hudoļejs sāka saprast - neraugoties uz teiktā anekdotiskumu, bomzis, šķiet, runāja baltu patiesību. Viņš patiešām pistoli būtu varējis atrast šonakt. "Ak Kungs!" Hudoļejs klusībā iesaucās. "Man patiešām nevajadzēs šo vientiesīgo radījumu sodīt."

-      Cikos? - Hudoļeja balsī ieskanējās paļāvība un ieinteresētība. Mihaličs to uzreiz sajuta, tai pašā mirklī - pat pirms paša Hudoļeja.

-      Gandrīz vai pusnaktī… Varbūt vairāk ap vieniem. Te bieži vien kaut kas pa logiem izlido… Viskijs arī šai pašā naktī izkrita. - Mihaličs norādīja uz pudeli.

-    Kā tad tas izkrita?

-     Cilvēki te nervozi, bet turīgi. Strīdas un tad mētājas ar visu, kas gadās pie rokas!

-    Un pudele nesaplīsa?

-     Dubļos iekrita. Nekas šai nekaitēja. Nomazgāju, noslau- cīju un, re, labu cilvēku varu pacienāt.

-     Paldies, - Hudoļejs pateicās un neviļus pasniedzās pēc pudeles. Bet attapies atrāva roku un vainīgi paskatījās uz Mihaliču: sak, piedod, lūdzams, nesavaldījos.

-    Lej, lej! - bomzis laipni atvēlēja. - Tāpēc jau tā te nolikta! Dievs dos, vēl kaut kas pa logu izkritīs, mūs, nabaga sērdieņus, iepriecinot!

Hudoļejs jutās spējīgs no viskija atteikties, šoreiz viņš mierīgi varētu savaldīties un piedāvājumu atraidīt. Bet pieredze, milzīgā dzīves un reibuļa pieredze liecināja, ka bez vēl kāda viskija malka saruna izsīks, ko šobrīd nedrīkstēja pieļaut, jo viesmīlīgais bomzis ne tuvu nebija izprašņāts. Jau tā starp viņiem sāka iezīmēties neizpratnes un atšķirību siena. Galu galā Hudoļejs savu pudeles brāli bija piespiedis atbildēt uz jautājumiem, nolikt uz galda pistoli, turklāt vēl liekot nojaust, ka spēj viņam sagādāt nepatikšanas, sabojāt dzīvi un ieriebt… Lika nojaust. Bet Mihaličs bija augstsirdīgi piedevis. Varbūt tieši šī vēl viena kopējā tosta dēļ.

-   Tu esi saimnieks, tu arī ielej, - Hudoļejs labsirdīgi atteica, būdams drošs par sava lēmuma tikumisko un profesionālo pamatojumu.

-    Arī taisnība, - Mihaličs labprāt piekrita un dāsni ielēja viskiju abās glāzēs. Vairāk par malku, acīmredzami vairāk, un Hudoļejam, to redzot, iesila sirds - radās apjauta, ka viss rit labi, kā nākas, pat vēl labāk, nekā varēja gaidīt.

-    Uz veselību! - Hudoļejs, paceldams glāzi, teica un ievēroja, ka tagad glāze pēc mašīneļļas vairs nesmako.

-    Nebūtu slikti, - bomzis izmeta, saliedams sevī glāzes saturu. - Nebūtu jau slikti, - viņš vēlreiz atkārtoja, piepeši izskatīdamies skumjš un noguris.

-    No kurienes zilums? - Hudoļejs painteresējās.

-    Eh! - Mihaličs atmeta ar roku. - Saimnieks iegāza.

-    Par ko?

-    Es reiz mājā ielīdu. Nezināju, ka viņš tepat… Sen nekas pa logiem nebija ārā mests. Ēst sagribējās. Domāju, varbūt' kaut ko pagrābšu. Tikko sāku kāpt augšā pa kāpnēm, tā viņš priekšā…

-    Kas? - Hudoļejs, atcerējies, ka viņš tomēr šobrīd veic izmeklēšanu, gribēja precizēt.

-    Objačevs. Un iegāza. Sadzēries bija, ne vella nesajēdza.

-    Vai bieži dzēra?

-            Viņš vienkārši pastāvīgi bija skurbulī. Citreiz vairāk, citreiz mazāk. Tāds cilvēks. Tas nav ne labi, ne slikti. Lai Dievs viņu tiesā. - Apsēdies pie galda, Mihaličs uzlika uz tā elkoņus un iespieda vaigus plaukstās.

-    Tu uz viņu apvainojies?

-      Pasarg' Dievs! Kā gan es to varētu… Viņš ir mans barotājs un dzirdītājs… Kaut kā taču jānorēķinās. Tā nu norēķinājos.

-    Kā? - Hudoļejs nesaprata.

-    Ar aci, ar zilumu… Kā gribi, tā sauc. Tagad vismaz velti viņa maizi neēdu un ūdeni nedzeru.

-    Un ļaunu prātu nemaz neturi?!

-    Ko tu gvelz? - Mihaličs brīnījās. - Tu kaut ko nesaproti… Kāds te var būt ļauns prāts? Kāds iemesls? Tu laikam dzīvo skarbā pasaulē?

-    Kā to ņem. - Hudoļeju samulsināja Mihaliča filozofija. - Bet vai viņš zināja, ka tu te mitinies?

-    Kā nu ne, protams, zināja. Pats dzirdēju, kā viņš Katjai prasīja: sak, vai bomzi pabarojāt? Rūpējās.

-    Kāds tad viņam no tevis labums?

-     Varbūt arī nekāds… Tur taču ļaudis sev mājās suņus, kaķus, papagaiļus, kāmīšus… Kāds no tiem labums? Savam priekam turēja tāpat kā kāmīti. Vai arī kādai vajadzībai - arī tāda doma man dažreiz iešāvās prātā. Bet varbūt viss bija vēl vienkāršāk… Lai nu kāds, bet es tomēr esmu sargs, naktī vienmēr teritoriju apstaigāju - gan iekšpusē, gan aiz žoga… Te taču visu zog, pilnīgi visu! Ja nejauši lāpstu atstāj - no rīta vairs nav. Stiepļu ritulis, ķieģeļi, caurule… Visu aiznes. Un pareizi dara.

-    Kas aiznes? Šo piļu īpašnieki?

-    Nē… Aiz mežiņa ir ciems. Un vietējiem jebkura caurule, ķieģelis vai dēlis - tīrā Dieva dāvana.

-    Bet kam tev vajadzīga pistole?

-    Nekam, - Mihaličs bezrūpīgi atteica. Hudoļeja jautājumi viņu ne mazākā mērā nesatrauca. Vai nu runa bija par nozagtu lāpstu vai zem vateņa paslēptu pistoli. - Laba manta, jāsaved kārtībā. Ja no rīta paprasīs - es atdošu. Rīt saeļļotu kaut tūlīt laid darbā.

-    Kādā darbā? - Hudoļejs saausljās.

-    Kāds gadīsies. - Bomzis atmeta ar roku.

-    Vai klusinātājs tam arī bija?

-    Kas tas tāds?

-    Tāda caurulīte, uz stobra uzskrūvē.

-    Šitā, vai? - Mihaličs spēji piecēlās un no tā paša vateņa apakšas izvilka nospodrinātu, ieeļļotu un tīru klusinātāju.

-    Tev par šito neviens neko nav jautājis?

-    Nē, nav. Vēl jau agrs. Kad pamodīsies, sāks meklēt. Un tad es teikšu - re, kur! Atkal man kaut kas atkritīs, atkal vienu nedēļu varēšu noturēties, tomēr tuvāk siltajam laikam. Tā mums te iet. - Piegājis pie dīvāniņa, Mihaličs apsēdās, atspieda elkoņus uz ceļiem un skumji, tikko dzirdami atkārtoja: - Tā mums te iet.

-    Tātad, ja vajag, tu mājā vienmēr tiec iekšā?

-    Kātad. - Bomzis piekrītoši palocīja galvu. - Tieku. Bet to nu tikai tad, ja patiešām esmu stipri izbadējies… Un ja saimnieka nav mājās. Bet ieiet varu… Gan caur torni, gan caur garāžu, gan no dārza puses… Tur to ieeju un izeju - cik sirds vēlas.

-    Vai tu zini, ka saimnieks nogalināts?

-    Objačevs, vai? - Mihaličs, nemaz neizrādīdams izbrīnu, pārvaicāja.

-    Viņš pats.

-    Redz kā…

-    Tātad tu to zināji?

-    Aha, zināju gan.

-    No kā uzzināji?

-     Naktī te mašīnas sabrauca, es maliņā stāvēju, sarunas dzirdēju… Kad tu ienāci, es tieši par saldu dusu iemalkoju.

-    Vai nav žēl?

-    Saimnieka, vai? - Mihaličs pārvaicāja un, piecēlies kājās, atkal ielēja sev un Hudoļejam. Bet dzert nesteidzās, lūkojās tik ārā pa logu, un viņa dzestrās rīta gaismas apspīdētā seja šķita īpaši bēdīga, bezcerīga un pat izmisusi. - Ko tur žēlot… Ja jau nogalināja - tad tā arī vajadzēja. Mani tagad kāds gribētu novākt… Ne vārda neiebilstu. - Bomzis teju pirmo reizi šai rītā droši paskatījās Hudoļejam acīs. - Nebūs man sevis žēl. Nemaz. - Mihaličs paņēma savu glāzi un nesaskandinādams izdzēra. - Par dvēseles mieru.

-Ja par mieru, tad par mieru, - Hudoļejs samulsis nomurmināja. Bomža pēdējie vārdi satrieca ar savu vienkāršību un gandrīz pārdabisko patiesumu.

-    Paldies, protams, ka ar mani iedzēri, bet es taču zinu… Ja nāktos mani apcietināt… Tu ne mirkli nešaubītos, vai ne?

-    Mirkli šaubītos gan, - Hudoļejs droši iebilda.

-    Turi aizdomās? - bomzis tieši pavaicāja.

-    Nē! - Hudoļejs noliedzoši pašūpoja galvu. - Neturu. Bet jautājumi man jāuzdod. /

-    Viss ir pareizi. - Bomzis piekrītoši pamāja. - Kādam jau

tā dzīve jāvirza.

-      Kas Objačevu būtu varējis nogalināt? - Hudoļejs pavaicāja.

-   Jebkurš. Viņi visi ir augstās domās par sevi, lepni. Visiem ir centieni.

-    Un kurp tad viņi tiecas?

-    Uz pārticību.

-    Un tu netiecies?

-     Nē. - Mihaličs noliedzoši pašūpoja galvu, it kā vēlreiz ieklausīdamies savos vārdos, un tad atkārtoja jau drošāk un pārliecinātāk: - Nē, netiecos. Nav spēka. Dzīvoju kā tāds zariņš, kā zāle, visa dzīvā radība uz zemes un ūdenī… Kad kļūst auksts - sasalstu, uzspīd saulīte - atdzīvojos.

-    Bet pistoli tomēr… Notīrīji.

-     Kātad. - Mihaličs pamāja ar galvu. - Notīrīju. Pudeli, rau, atradu, arī notīrīju. Gluži laba pudele izrādījās, vai ne? - Viņš pasmīnēja.

-      Tātad varēja nogalināt gan vīrietis, gan sieviete? Arī sieva? Un mīļākā?

-    Viņiem visiem ir centieni.

-    Tieksme pēc pārticības?

-    Un arī lepnums… Un vēl… Viņi nepiekrīt dzīves kārtībai. • Visiem gribas kaut nedaudz to uzlabot… No tā jau viss ceļas.

-    Kas ceļas?

-     Es taču teicu… Pudeles ārā pa logu, rau, arī šī pistole izkrita…

-Ar pistoli nogalināts Objačevs. Šāvienu neviens iiav dzirdējis. Tātad izmantots arī klusinātājs.

-    Bez saimnieka viņi ar māju galā netiks. Nāksies pārdot, -

Mihaličs domīgi noteica.

Objačeva nāve viņu acīmredzami nesatrauca, un domas visu laiku novirzījās sānis, nedaudz citā virzienā, nekā to vēlētos Hudoļejs.

-    jā, māja viņiem nebūs pa spēkam.

-     Esmu noguris, - Mihaličs paziņoja un devās uz savu guļvietu. - Apgulšos. Ja kas… Nāc, es te būšu. Citur nav, kur iet.

Izņēmis no pistoles spala aptveri, Hudoļejs to apskatīja - visas patronas bija vietā. Trūka tikai vienas - tās, kurai vajadzētu atrasties stobrā.

-    Vai patronas arī noslaucīji?

-    Nē, tās ir tīras.

-    No aptveres izņēmi?

-      Es nezinu, kā to dara. Noslaucīju no ārpuses, iekšā neskatījos.

-   Tas labi. - Hudoļejs palocīja galvu. Viņš nodomāja, ka uz eļļainajām patronām noteikti palikuši tā cilvēka pirkstu nospiedumi, kurš darbojās ar pistoli, izņēma aptveri, iztukšoja un atkal piepildīja… - Parādi vismaz, kur tieši to pistoli atradi! - Viņš pagriezās pret Mihaliču. - Zem kuriem logiem?

-    Tieši manā pusē. Es gāju pa celiņu, visi logi tumši, laikam viņiem te guļamistabas… No kura loga ciemakukulis izlidoja - neievēroju. Tas iekrita peļķē, bet peļķe apledojusi… Pēc tās lūzuma vietas es pistoli arī atradu. Iebāzu roku māla duļķēs un sataustīju. Izvilku - pistole. Domāju, no rīta sāks meklēt, bet es pasniegšu tīru un saeļļotu. Tad tik būs prieki, tad tik būs labi… Gan pabaros, gan no šīs būdeles nepadzīs. Un, skat vien, es līdz siltam laikam izvilkšu.

Iebāzis pistoli un klusinātāju vējjakas kabatās, Hudoļejs devās uz durvīm. Tās atvēris un jau pārkāpis pār slieksni, viņš piepeši pagriezās atpakaļ. Un sastapa bomža satraukto skatienu - viņš pat galvu no vateņa bija pacēlis, lai tikai redzētu, kā aiziet, tomēr aiziet uzstājīgais viesis. Hudoļejs sazvērnieciski pameta ar aci: sak, mēs gan abi zinām, kas šai dzīvē ir galvenais un bez kā var arī iztikt.

Un izgāja.

Soļodams pa atkusušo celiņu uz māju, viņš vēlreiz prātā pārcilāja sarunu ar bomzi un visu laiku atgriezās pie pēdējā skatiena, ar kuru tas pavadīja viesi. Kaut kas nebija, kā vajag, kaut kas tajā lika saausīties rūdītā eksperta dvēselei.

Pietuvojies mājai, viņš pakavējās pie durvīm un gribēja jau atskatīties, kad piepeši saprata - tieši to darīt nedrīkst. Viņu noteikti vēro iereibušais Mihaličs. To apjautis, Hudoļejs beidzot saprata, kas par lietu, kas viņu īsti satrauc - bomža raižpilnais skatiens nekādi nesaskanēja ar to iespaidu, kāds par viņu bija radies mājelē. Tur bija noguris, dzīves iztukšots, pret visu vienaldzīgs bomzis. Bet aizejot Hudoļejs lūkojās acīs cilvēkam, kurš spēj sevi aizstāvēt, kurš vēl uz kaut ko cer, kuram vēl ir kādi centieni.

Hudoļejs, iegājis mājā un cieši aizvēris aiz sevis durvis, • uzkāpa otrajā stāvā un tūlīt pat piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz mājeli.

Un ieraudzīja to, ko bija gaidījis, - bomzis piesardzīgi, cenzdamies neaizcirst durvis, iznāca no sava mitekļa un steigšus pāri visām peļķēm metās uz māju. Bet ne jaū uz tām durvīm, pa kurām iegāja Hudoļejs, nē - apmetis loku, viņš steidzās uz garāžu.

Pēc pusstundas piezvanīja Šalanda un paziņoja, ka sekcijas rezultāti būs zināmi uz vakarpusi. Andrejs apstaigāja un aizzīmogoja visas izejas, atstādams vaļā tikai galvenās durvis, un pats iekārtojās to tuvumā - pasekot, lai neviens bez Pafnutjeva rīkojuma neaizbrauktu.

Ātra mājas apskate jeb, pareizāk teikt, pavirša kratīšana neko nedeva. Nevienā istabā neatrada neko tādu, kas kaut nedaudz izskaidrotu nakts slepkavību.

Hudoļeju visvairāk interesēja, pie kā steidzīgi aizdrāzās Mihaličs. Viņš pat paslēpās uz kāpnēm, gaidīdams to ienākam mājā, bet bomzim izdevās pazust. Acīmredzot istabu, gaiteņu un kāpņu izkārtojumu viņš pārzināja daudz labāk, nekā varētu likties. Laikam ne velti dabūja pa aci no . Objačeva - būs ložņājis pa māju biežāk, nekā atzina. Kad Hudoļejs, slēptuvē iznīcies, iznāca no kāpņu apakšas un piegāja pie loga, tad ieraudzīja Mihaliču jau pazūdam savā mītnē.

Pie kā viņš skrēja?

Ko un par ko vēlējās brīdināt?

Nespēdams paciesties pat dažas minūtes, kamēr Hudoļejs ieies mājā, viņš tūlīt pat sekoja ekspertam pa pēdām. Pistole

-     tur tas āķis. Visticamāk - viņš kādam paziņoja, ka pistole konfiscēta. Vai arī steidza noslēpt kādas pēdas, aiznest prom kādu pierādījumu.

- Tu nu gan laid, vecīt, - Hudoļejs samulsis nomurmināja.

-    Ar tevi, skatos, joki nebūs… Kā labā tad tu strādā? Varbūt pats novāci mīļoto saimnieku? Un kāpēc ne, pilnīgi iespējams. Kamēr visi vakariņoja un skaidroja attiecības, viņš nemanīts ielavījās mājā, pie durvīm noaujot kājas, lai nepiepēdotu ar dubļiem grīdas, izdarīja savu melno darbu un tad devās atpakaļ, pa ceļam vēl neaizmirsdams paķert viskija pudeli… Ļoti ticami, - Hudoļejs turpināja murmināt. - Lai gan tam grūti noticēt.

Pafnutjevu viņš atrada kamīnzālē - tas sarunājās ar dīvainu, nervoza izskata vīrieti. Kalsns un bāls, sirmiem bārdas rugājiem un saburzītā žaketē, kuru viņš guļot šonakt acīmredzot pat nebija novilcis, vīrietis ik pa brīdim pietrūkās kājās, apskrēja apkārt galdam, pie kura sēdēja Pafnutjevs, apsēdās, skaļi lauzīja pirkstus un atkal iekārtojās pie galda. Pafnutjevs klusēdams viņu uzmanīgi vēroja, tiesa, nedaudz garlaikoti. Pat galvu nepagriezdams, izmeklētājs nervozo vīrieti uzlūkoja tikai tad, kad tas nonāca viņa redzeslokā.

-    Lūk, arī mūsu eksperts, - ieraudzījis ienākam Hudoļeju, skaļi un skaidri paziņoja Pafnutjevs, vēlēdamies tikai vienu - apturēt nemitīgi riņķojošo cilvēku. - Lūdzu, sēdieties! - viņš atkal skaļi un skaidri uzaicināja. - Ir jautājumi un, ceru, ir arī atbildes. Tas viss jāizrunā skaļi, lai mums vairs šo jautājumu un atbilžu nebūtu.

-    Kā tā? - nervozais nesaprata.

-    Joks, - Hudoļejs atbildēja. - Priekšniecība joko.

-    Šajā mājā? šādā brīdī? Kad es esmu šādā stāvoklī? Joki?!

-    Ja par kādu lietu nedrīkst pajokot, tad tā nav nopietna lieta, - Pafnutjevs joprojām runāja tikpat rāmi, lai nervozais saprastu viņa vārdu neparasto jēgu.

Tips uz mirkli sastinga, padomāja, bet acīmredzot, lai saprastu dzirdēto, nepietika ne spēka ne pacietības, un viņš atkal metās riņķot apkārt galdam. Vienā no virāžām Hudoļejam izdevās vīrieti pārķert. Saķēris aiz rokas, viņš to pievilka pie krēsla un apsēdināja, neaizmirsdams uz galda uzlikt arī nervozā plaukstas. Kad vīrietis atkal mēģināja uzlēkt kājās, Hudoļejs zīmīgi izņēma no vējjakas kabatas pistoli un skaļi nolika uz galda.

-    Vai jūsu ierocis?

-    Ko? - nervozais parāvās atpakaļ.

-    Objačevs, mājas īpašnieks, nogalināts ar šo pistoli. Lūk, arī klusinātājs! - Hudoļejs likās bargs un nepielūdzams, bet Pafnutjevs ievēroja, tomēr ievēroja, viņa acu kaktiņos draiskas uguntiņas. - Pašlaik viņš atrodas morgā. Notiek sekcija, - Hudoļejs aizkapa balsī turpināja. - Un, kad sekcija beigsies, mēs zināsim pilnīgi visu.

-      Ak Dievs! - nervozais nočukstēja un saguma krēslā. Tagad viņš vairs nespētu paskriet ne soli - pat ja atļautu, pat ja palīdzētu piecelties.

-    Tas ir Vjujevs, Oļegs Vjujevs, - Pafnutjevs paskaidroja. - Objačeva sens draugs un labs paziņa. Abi reizē sākuši, kopīgi izturējuši dibināšanas perioda grūtības un saglabājuši savas labās attiecības. Viņš viesojās pie Objačeva. Un tagad pārdzīvo, jo atradās te tieši tajā naktī, kad nogalināja viņa draugu un līdzgaitnieku.

-    Objačevs ir mans draugs? - Vjujevs, bēdīgi šūpodamies, ievaidējās. - Viņš mani aptīrīja kā… kā… - Vjujevs plaši iepleta rokas, pat nespēdams atrast piemērotu vārdu.

-    Kārtīgi aptīrīja?

-    Pa tīro! - Vjujevs kā sāpēs iekliedzās.

-    Un ko jūs varat pateikt par šo? - Pafnutjevs norādīja uz pistoli un klusinātāju, kuri joprojām gulēja uz galda.

-    Pirmo reizi redzu. - Viņš nedaudz nicīgi pastūma ieroci

tālāk no sevis. - Nekad neesmu lietojis.

-    Pat prātā nav ienācis? - Pafnutjevs vēlējās precizēt.

-    Prātā? - Vjujevu jautājums pārsteidza. - Ir gan nācis.

-    Un kas tad nejāva rīkoties?

-    Veselais saprāts.

-    Un neliels biklums?

-   Protams. Kā citādi… Biklums ir veselā saprāta sastāvdaļa. Biklums, piesardzība, bailes. - Vjujevs, nedaudz nomierinājies, izskatījās drošāks un uz jautājumiem atbildēja pārliecinoši, kā runādams par labi pārdomātām lietām.

Pafnutjevs skatījās uz pretim sēdošo cilvēku un saprata, skaidri saprata - tas nav vārgulis. Un šī nervozā un bezjēdzīgā riņķošana ap galdu - tikai mirkļa vājums, kas gadās arī visstiprākajiem cilvēkiem. Pafnutjevs zināja vēl vienu likumsakarību - vārguļi raud reti, daudz biežāk asaras birdina spēcīgi cilvēki, kuri spējīgi rīkoties apņēmīgi, bezbailīgi un droši. Stiprie ne tikai raud, bet pat kliedz, bet to viņiem atgādināt nevajadzētu.

-    Vai jūs atbraucāt pie Objačeva pēc naudas?

-Jā.

-    Un ko viņš?

-    Pasūtīja.

-    Naudu?

-    Mani pasūtīja. Pateikt, uz kurieni?

-    Nojaušu. Vai tā bija viņa galīgā atbilde?

-    Objačevs daudz runāja un solīja, centās iedvest cerību, bet es sapratu - savu naudu nekad nedabūšu. Viņš neatdos. Nespēs.

Pats Objačevs to neapjauta, bet es gan: parāda atdošanu

viņš uztvēra kā personīgu apvainojumu. Nespēja to pārvarēt. Objačevs spēja tikai ņemt. Turklāt ņēma visu.

-    Kā tas ir - visu? - Pafnutjevs pārjautāja.

Vjujevs pastūma pistoli vēl tālāk no sevis. Brīdi klusēdams, lūkojās ārā pa logu - saule spīdēja acīs, bet to viņš, šķiet, pat neievēroja - skatījās tieši spozmē, pat acis nemirkšķinādams, it kā to darītu katru dienu.

-      Ko ņēma? - Vjujevs pasmīnēja. - Teicu jau - visu. Pazemojot, apvainojot… Zinādams, ka cilvēks parādu atdot nespēj, - sīku parādu, jo lielus parādus viņš neatlaida, - viņš paņēma tā lepnumu un pašcieņu. Viņš to samīdīja, pārvērta lupatā, tādējādi it kā nolīdzinādams parādu. Reiz atbrauca pie manis pēc naudas… Es toreiz nespēju laikā atdot parādu. Un tad viņš izvaroja manu sievu.

-    Jūsu klātbūtnē?

-    Nē, es biju kaut kur izgājis… Pēc konjaka laikam. Ar šo laika brīdi viņam pietika.

-    Vai konjaku izdzērāt? - Pafnutjevs pavaicāja tādā tonī, it kā tas šobrīd būtu pats svarīgākais. Lai gan, iespējams, tas tiešām šobrīd bija svarīgi.

-    Jā, izdzērām. Bet par to, ko viņš izdarījis ar manu sievu, es uzzināju tikai pēc Objačeva aizbraukšanas.

-    Un tad jūs iedomājāties par šo te! - Pafnutjevs norādīja uz pistoli, kura joprojām atradās uz galda.

-    Šī doma mani nekad nepameta, - Vjujevs izmisis atzinās. - Tā vienmēr mani pavadīja.

-    Un beidzot radās iespēja.

-     Nevajag! - Viņš atmeta ar roku. - Šo slepkavību man nesieniet. Ticiet, es to būtu izdarījis nevainojami. Tad jums

pat prātā nenāktu mani ne izprašņāt, ne vispār satikt.

-    Vai tad tas iespējams? Nevainojami noslepkavot?

-Jā! - Vjujevs aprauti izgrūda. - Jā! - viņš izaicinoši atkārtoja, ieskatīdamies Pafnutjevam tieši acīs. - Man bija vairāki varianti.

-    Mājas darbus sagatavojāt?

-    Var teikt arī tā.

-     Pastāstiet! - Hudoļejs palūdza, nolemdams, ka beidzot arī viņš var iejaukties šai riskantajā sarunā.

-    Neparko! - Vjujevs nosmīnēja. - Tie ir mani mazie izgudrojumi, kas vēl nav patentēti. Kas zina, ko liktenis vēl man sūtīs ceļā - kazi, vēl noderēs.

-   Jūs esat pārdrošs cilvēks, - Pafnutjevs bijīgi noteica. - Ar lielu dūšu.

-      Ko citu jūs gaidījāt? Uzņēmējdarbības pionieris. Mani bērni jau būs piesardzīgāki, bet mazbērni ievēros likumus un maksās visus nodokļus.

-    Kurp jūs naktī ar to koferīti skrējāt?

-    Glābos. - Vjujevs paraustīja plecus. - Mājā līķis. Manas attiecības ar nelaiķi sarežģītas. Varētu pat teikt - visai sāpīgas. Visos stāvos - miliči un eksperti… Jābēg.

-    Vai jūs nogalinājāt Objačevu? - Pafnutjevs tieši pavaicāja.

-    Nē, - Vjujevs ātri atbildēja. - Nenogalināju, lai gan…

-    Es uzmanīgi klausos.

-      Lai gan tagad, pie šī galda, šai rītā, runājot ar jums… Mani pārņem nožēla. Es to neesmu izdarījis…

-    Jūs runājat par slepkavību?

-     Jā, protams… Tātad es to neesmu izdarījis tikai viena

iemesla dēļ - cerēju atdabūt naudu, vēl ticēju, ka tas iespējams.

-    Vai daudz naudas? - Hudoļejs nevainīgi painteresējās.

-    Kādi divsimt tūkstoši.

-    Dolāru?

-     Protams. Viņam tā nebija pārāk liela summa, tāda vidēja… Cik, jūsuprāt, viņam izmaksāja šī mājiņa?

-    Nav ne jausmas, - Pafnutjevs godīgi atzinās.

-    Noteikti vairāk par miljonu.

-    Dolāru? - Hudoļejs satriekts novaidējās.

-    Ne jau tugriku, - Vjujevs nosmīnēja.

-     Un šoreiz jūs pilnībā sapratāt, ka naudu no Objačeva nekad neatdabūsit? - Pafnutjevs pavaicāja, atkal pievērsdamies slepkavības tēmai.

. - Jā, sapratu. Bet pats padomājiet - es taču viņu nenogalinātu te, tādā cilvēku biežņā. To nu gan es nedarītu. Bet neslēpšu - notikušais mani apmierina, man nemaz nav viņa žēl, un vienīgais, par ko skumstu - ka nekad vairs neredzēšu savu naudu.

Pafnutjevs klusēja, pa vecam paradumam grozīdams galvu uz vienu un uz otru pusi. Radās iespaids, ka viņš uzklausa vairākus viedokļus, apšauba tos un beidzot izlemj.

""Viņš neskatījās ne uz Vjujevu, ne uz Hudoļeju, lai nezaudētu domas smalko pavedienu. Vilkdams pirkstu pa pulēto galda virsmu, Pafnutjevs izsekoja riekstkoka brīnumainā raksta vijumus, līdz beidzot pacēla galvu un palūkojās Vjujevam acīs.

-    Kas jums koferītī?

-     Dokumenti. - Vjujevs nervozi paraustīja plecus.

-    Kādi?

-    Lietišķie… Dažādi. Līgumi, pilnvaras, kvītis…

-    Tie visi ir… jūsu?

-    Ne tikai… Kad tas viss notika… Es pagrābu arī no Objačeva… Kas pagadījās pa rokai. No galda, no seifa…

Vjujevs brīdi neizpratnē skatījās uz Pafnutjevu, tad klusībā pie sevis pavīpsnāja, pārlaida plaukstu pār bezmiega nakts novārdzināto seju un tā arī nokārtu galvu palika sēžam.

-    Es jūs saprotu, - viņš beidzot atbildēja. - Piekrītu, pilnīgi iespējams - kāds arī mani sapņo nogalināt un laikam kāds to reiz izdarīs… Teicu jau - uzņēmējdarbības pionieris. Mēs visi dzīvojam labi, bet īsu mūžu. Bet Objačevu es neesmu nogalinājis.

-    Kurš tad, jūsuprāt, to varēja izdarīt? Jums jāpiekrīt, ka te, mājā, nemaz nebija tik daudz cilvēku… Jūs, sieva, skaistā sekretāre, mājkalpotāja, miesassargs…

-    Bomzis šķūnī, - Hudoļejs papildināja.

-    Kā, viņam pat bija savs bomzis?

-    Kāpēc tad - bija? Viņš arī tagad ir. Atpūšas pēc laba viskija baudīšanas.

-    Divi celtnieki, - Vjujevs turpināja uzskaitījumu. - Vai ar viņiem jau runājāt?

-     Nedaudz vēlāk, - Pafnutjevs pieceldamies atbildēja. - Bet jūs palūgšu vairs prom nebēgt. Tas rada sliktu iespaidu.

-      Pilnīgi pareizi. - Hudoļejs piekrītoši palocīja galvu. - Pieklājīgi uzņēmēji tā neuzvedas. - Viņš uzmeta Vjujevam nosodošu skatienu. - Protams, ja viņu sirdsapziņa ir tīra un neaptraipīta.

-    Es gribētu dabūt savus dokumentus… Vai tas iespējams?

- Nedaudz vēlāk. - Pafnutjevs šo frāzi lietoja allaž, kad vēlējās novilcināt kādu atbildi vai lēmumu. "Nedaudz vēlāk," viņš paskaidroja, kad tika steidzināts, kad nezināja, ko teikt, vai vienkārši nevēlējās sniegt konkrētu atbildi.

Celtnieki dzīvoja pagrabā. Tā bija liela istaba, gandrīz zāle, kuru turpmāk varētu pielāgot galda tenisa vai biljarda spēlēšanai, galu galā arī šaušanai noderētu - vai nu maz kas prātā iešaujas iekarsušiem ciemiņiem. Pa diagonāli, no viena stūra līdz otram, bija vairāk nekā divpadsmit metru - ar gaisa šautenēm iznāktu labu labās pusnakts sacensības.

Te bija silts un sauss, gar sienām stiepās resnas karstas caurules - mājai bija sava apkure, nesaistīta ar ārpasauli un valsts katlumājām. Arī gaiss svaigs - trīs nelielie logi pie griestiem ļāva ieplūst gan gaismai, gan noderēja ventilācijai.

Gar sienu stāvēja vairākas gultas - acīmredzot patapinātas kādā no netālajām karaspēka daļām. Bet aizņemtas bija tikai divas - no tām tad arī, Pafnutjevam ienākot, piecēlās divi vīreļi. Un palika stāvam pie savām gultām, kā gaidīdami no viņa kādus norādījumus.

-    Brīvi! - Pafnutjevs, aizvērdams aiz sevis durvis, iesaucās. Vīreļi nomierinājās, sāka smaidīt un apsēdās uz gultām, no kurām tikko bija pietrūkušies. - Kas jūs tādi būtu?

-    Strādājam mēs te… - jaunākais, kurš izskatījās vārgāks, bet veiklāks, atbildēja.

-    Vai sen? - Pafnutjevs uzdeva visnevainīgāko jautājumu, pat nenojauzdams, ka tas izrādīsies pats būtiskākais no

visiem uzdodamajiem.

-    Būs jau vairāk par gadu, - atbildēja tas, kurš likās vecāks.

-    Jā-ā-ā? - Pafnutjevs izbrīnījās. - Bet paši no kurienes?

-    Rietumukraina. Zoločeva.

-    Un mājās jaunas sievas, mazi bērni?

-    Tā arī ir.

-    Ko tad jūs šeit darāt?

-     Apdares darbi, mūrēšana, lūk, kamīnu uzmūrējām, apkuri ievilkām… Tagad trešā stāva apdare. Darba pietiek.

-    Kad tad uz mājām?

-    Taisījāmies pēc mēneša… Bet tagad pat vairs nezinām.

-    Kas tad par problēmu?

-    Runā, ka mūsu saimnieks nogalināts…

-    Pareizi, ir nogalināts. - Pafnutjevs apsēdās uz brīvās gultas. - Varu to apliecināt. Šonakt viņu noslepkavoja.

-    Rodas jautājums…

-    Uzmanīgi klausos.

-    Kas tagad samaksās par darbu?

-    Cik tad jums nav samaksāts?

-    Par visu šo gadu nav samaksāts.

-    Par gadu?

-    Mēs gan mājienus devām, gan skaidri pateicām, gan pie rīkles paņēmām mūsu dārgo Konstantīnu Aleksandra viču…

-    Un ko tad Objačevs? Noturējās?

-     Noturēties jau noturējās gan… Tikai, redz, visi jau nav tādi čammas kā mēs, - jaunais puisis secināja. - Kam tad lai tagad prasām naudu? Jeb viss nopelnītais tagad vējā?

-      Nezinu, puiši! - Pafnutjevs noplātīja rokas. - Sarežģīts jautājums. Un, runājot atklāti…

-       Nu? Nu? - abi strādnieki, nelabās priekšnojautās nobāluši, kā vienā balsī nepacietīgi iesaucās.

-      Es jūs neapskaužu.

-       Mūs nemaz nav jāapskauž! Mēs arī nevienu neapskaužam! Mums nauda vajadzīga!

-    Saprotu. - Pafnutjevs pamāja. - Es jūs labi saprotu. Un tāpēc arī neapskaužu. Saku uzreiz - tas nav manā ziņā. Mans uzdevums - atrast slepkavu.

-    Kāpēc tad ar šo lietu nācāt pie mums?

-     Ne jau tikai pie jums, es pie visiem eju. Cilvēku mājā nemaz nav tik daudz, kādi pieci, septiņi cilvēki… Pieskaitot jūs, mazliet vairāk. Mājā ir slepkava. Kurš?

Bet arī šie skarbie vārdi nespēja vīrus novirzīt no pašu problēmām - norūpējušies par savu gaisā izkūpošo vesela gada algu, viņi Pafnutjeva jautājumu pat nedzirdēja. Abi skatījās izmeklētājam acīs, un viņš skaidri redzēja, ka slepkavas meklēšana tos absolūti neinteresē un ka viņi domā tikai un vienīgi par naudu. Lai gan šo saspringto klusēšanu varētu izskaidrot arī citādi. Varbūt viņi vienkārši klusībā apsvēra, vai viss izdarīts līdz galam, vai nav palikušas kādas pēdas vai pierādījumi, ar kuru palīdzību abus varētu apsūdzēt, tiesāt un iesēdināt uz ļoti ilgu laiku.

Lūkodamies vīru sejās un klausīdamies to žēlabās, Pafnutjevs nespēja atbrīvoties no domas, ka aiz tā visa kaut kas slēpjas. Vai nu strādnieki kaut ko nepasaka līdz galam, vai arī nestāsta pašu galveno. Tad piepeši bez kādas vajadzības ātri saskatās, it kā salīdzinātu savus vārdus, it kā apspriestos. Un vēl Pafnutjevs ievēroja, ka viņu bēdas, sāpes un vilšanās tomēr nav īstas. Cilvēki, kuri, gadu nostrādājuši, piepeši atklāj, ka neko nesaņems un viņiem pat nav, no kā naudu prasīt, tā neuzvedas. Kādā netveramā mirklī Pafnutjevam sāka likties, ka strādnieki nemaz nav apbēdināti, bet tikai cenšas izrādīt savas bēdas.

Un viņš nolēma savas aizdomas pārbaudīt.

-      Kā tad jūs mājās sagaidīs? Tur taču cer uz naudu? Laikam jau parādos ielīduši - gaidot lielo peļņu?

-     Ak, nezinu, nezinu! - vecākais strādnieks, šūpodamies no vienas puses uz otru, sāka vaimanāt. - Man bail pat domāt par to, bail iztēloties, kas notiks, kad visu izstāstīšu. - Viņš apklusa un aizvērtām acīm turpināja šūpoties.

Nē, šie vārdi Pafnutjevu nepārliecināja. Pārāk salti. Tā var runāt slikts aktieris, nevis tikko aplaupīts cilvēks, kurš tikai pirms minūtes uzzinājis, cik bezkaunīgi un neģēlīgi piekrāpts.

-     Kā jūs sauc? - Pafnutjevs nedaudz paskarbi apvaicājās, joprojām nespēdams atbrīvoties no domas, ka viņš tiek muļķots.

-    Es esmu Vasils Vulihs, bet vuiko - Stepans Petriško.

-    Vuiko? Vai tas ir vārds?

-    Nē, vuiko - tas ir kaut kas līdzīgs tēvocim, tāds vecāks un cienījams cilvēks…

-      Skaidrs. - Pafnutjevs palocīja galvu. - Tātad viņš ir vuiko, bet tu nemaz neesi vuiko?

-    Ne jau tur tā lieta… Jaunāks puisis arī mani var saukt par vuiko. Bet, ja esam tikai divi, Stepans man ir vuiko, bet es viņam esmu vienkārši Vasils.

-    Cik noprotu… Mājā neviens pārāk draudzīgi nedzīvoja?

-            Kāda nu te draudzība! - Stepans iesaucās, un Pafnutjevs piepeši viņa balsī saklausīja to patiesumu, kura līdz šim pietrūka. Un atvieglots nopūtās, ka intuīcija nav pievīlusi, ka tās tomēr nebija tikai slimīgas aizdomas. - Plēsās kā suņi!

-    Jūs te ēdāt? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Jā, - Stepans apstiprināja. - Mūs baroja.

-    Pagrabā.

-    Kad saimnieks bija mājās - tad ēdām pie kopējā galda.

-    Visi kopā? - Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-    Jā, reizē.

-    Un iedzert arī deva?

-     Ja saimnieks dzēra, mums arī pasniedza. Dzērām to pašu, ko viņš.

-    Tā laikam bieži negadās?

-    Tā gandrīz nekad negadās, - Vasils paskaidroja. - Tāpēc jau veselu gadu cietām… Pie viena galda ēdām, nevis kaut kur pagrabā, aiz stūra kā suņi… Ja visi citi pie galda, mēs arī pie galda. It kā būtu viena ģimene… Tāpēc jau mute nevērās katru reizi kliegt: "Dod naudu! Dod naudu!"

-    Bet kad viesi ieradās?

-    Skatoties, kādi viesi… Ja tie bija viņa cilvēki, no pilsētas, ar savām darīšanām, tad, protams, viņš sēdēja ar tiem viens. Bet, ja atnāca kaimiņi… Tad visi kopā problēmas apspriedām, pie viena galda.

-       Beidz vienreiz muldēt! - Stepans piepeši zaudēja savaldību. - To tik vien dzird - pie viena galda, pie viena galda… Trīssimt gadu zārkā es to viņa galdu esmu redzējis! Lai man atdod, kas pienākas, gan jau es pats sevi pabarošu! Labdaris atradies! Kā sūds dzīvoja, kā sūds arī nosprāga.

-    Un jums nemaz, nemaz nav viņa žēl? - Pafnutjevs brīnījās.

-      Ko lai es žēlotu? Objačevu, vai? Trīssimt gadu zārkā baltās čībiņās! Reiz viņš izpļāpājās - kā restorānā ar saviem puišiem vienu vakaru pasēdējis…

-    Un kā? - Pafnutjevs apvaicājās. - Vai labi pasēdēja?

-     Mūsu abu gada alga! Tāds bija rēķins par vakariņām. Viņam ne prātā nenāca mums maksāt, ne prātā nenāca! To es skaidri zinu un vienmēr Vasilam daudzināju. Bet viņš neticēja. Tomēr tagad būs vien jātic - gribi vai negribi!

-    Tagad nu viņš tiešām vairs nevarēs samaksāt.

-   Pat nedomāja to darīt! - Stepans palika pie sava. - Vai es tev to neteicu? Es jautāju - vai neteicu?

-    Bija tāda runa. - Vasils pamāja.

-    Vai bieži teicu?

-    Bieži gan.

-    Vai man izrādījās taisnība?

-    Tev, Stepan, vienmēr ir taisnība.

-    Jūs teicāt, ka šajā mājā visi plēsās kā suņi, - Pafnutjevs atgādināja. - Ko jūs ar to domājāt? Rēja, koda, rūca?

-    Riet jau nerēja, un, ka kostu, arī neesmu ievērojis… Bet, ziniet, visi sevī perināja kaut ko ļaunu. Viens kādu ienīst, otrs citu nevar ciest, bet to sūda Objačevu visi bija gatavi pa gabaliņiem saplosīt…

-    Par ko?

-    Ak! - Stepans atmeta ar roku. - Viņš jau, protams, visus baroja, ģērba, dažu labu uz salām un siltām zemēm veda… Bet, kā lai to labāk pasaka… Ne jau aiz labsirdības, ne aiz dvēseles dāsnuma un nesavtības - nē. Maita viņš bija, lūk, ko teikšu. Visi šai mājā viņam bija tikai kalpi. Turklāt, ziniet, var jau ar kalpiem arī normāli apieties, bet šis Objačevs nekad neaizmirsa atgādināt, ka tu esi tikai kalps. Es jau neiebilstu, lai būtu kalps, bet tikai lai maksā! Mana ģimene Zoločevā veselu gadu pārtiek tikai no kartupeļiem! Veselu gadu!

-    Un tad reiz jums tas apnika, - Pafnutjevs nejautāja, viņš vienkārši secināja, bet Stepans sajuta, ka kaut kas jāatbild.

-    Kāpēc - reiz? - viņš paraustīja plecus. - Tas man sen bija apnicis. Vasils tikai mani apvaldīja, citādi sen ar to ņergu būtu ticis galā.

-    Kā tad ar viņu varēja tikt galā?

-      Kā? Tūkstoš veidos! Uzreiz man to naudiņu atnestu, riekšā atnestu!

-Kur?

-    Saujā.

-    Bet kā tad tomēr ar viņu varētu tikt galā?

-    Pa purnu iekraut - tas vispirms. Sarkano gaili ari mājiņā varētu ielaist. Vai tā darbu izdarīt, lai pēc mēneša viss sabrūk un no jauna jāsāk.

-    Tā. - Pafnutjevs pamāja. - Tie jau ir trīs veidi. Vai ir vēl citi?

-Ir.

-    Es uzmanīgi klausos.

-      Vai televizoru kamīnzālē redzējāt? Trīstūkstoš dolāru maksā. To var viegli aizvest. Neviens pat neievērotu. Un sarullētos paklājus pamanījāt? Irāņu, roku darbs. Tie paši kamīna piederumi - liekšķerīte, bigulis, standziņas… Man pusgadu jāstrādā, lai tādus nopirktu.

-    Vai tiešām liekšķerīte ar standziņām tik dārgi maksā? - Pafnutjevs nošausminājās.

-            Zviedru ražojums: kalts metāls, spirālveida ornaments, ozolkoka apdare, grezns statīvs… - Stepans ar nožēlu palūkojās uz Pafnutjevu, kā uz cilvēku, kurš nesaprot tik elementāras lietas. - Turklāt jāņem vērā, ka tas domāts greznumam. Es arī varētu izkalt tādu komplektu, un Objačevam tas izmaksātu desmitreiz lētāk… Bet ir tādas grūti pamanāmas iezīmes, firmas rokraksts. Un maksā jau par šo firmas rokrakstu un vārdu. Nevis par lietu vai darba kvalitāti.

Stepans piepeši spēji pārvērtās - uz Objačevu vairs nedusmojās, izskatījās rāms un noguris. Elkoņus uz ceļiem atbalstījis un smagās, sastrādātās plaukstas sakrustojis, viņš vienkārši gaidīja, kad Pafnutjevs beidzot aizies un atstās to ar Vasilu divatā.

"Bet kā viņš pirms divām minūtēm dega un kvēloja!" Pafnutjevs nespēja vien beigt brīnīties.

Pats lielākais, satriecošākais un negaidītākais pārsteigums Pafnutjevu šai mājā, kur, šķiet, visi stūri bija pilni noslēpumu, noklusējumu, dīvainu pārvērtību un cilvēku spēju garastāvokļu maiņu, tomēr negaidīja. Atstājis Hudoļeju un Andreju Objačeva savrupmājā un pavēlējis nevienu nelaist ārā, Pafnutjevs aizbrauca uz pilsētu. Un tieši tur, morgā, kur pazīstamam pataloganatomam bija jāveic Objačeva sekcija, izmeklētāju gaidīja ziņa, kas apgrieza kājām gaisā visus viņa pieņēmumus kopā ar aizdomām, nojausmām un biklajām тatskārsmēm.

Vispirms, nokļuvis savā kabinetā, Pafnutjevs piezvanīja Šalandam.

-    Ā! - tas nopriecājās. - Vai ļaundari jau aizturēji?

-    Kādu ļaundari? - Pafnutjevs naivi brīnījās.

-    Nu kā nu ne! Vai slepkavu noķēri?

-    Zini, Šalanda, man ir tāda sajūta, ka šis slepkava nemaz nav ļaundaris.

-    Kas tad viņš ir? Upuris?

-    Pilnīgi iespējams.

-    Jā? - Šalanda jautājoši novilka, tomēr nesaprazdams, ko Pafnutjevs vēlas teikt un kas tie par mājieniem, tāpēc uzreiz nedaudz apvainojās. - Būs tev bez manis jānoskaidro, kurš tur ir ļaundaris un kurš upuris. Es jau savā tumsonībā un gara atpalicībā to nesapratīšu, bet, ja runājam par lietu… Vai tu mani dzirdi?

-    Es klausos ļoti uzmanīgi.

-    Tātad, ja runājam par lietu, tad es esmu zirgā. Varu dot labu padomu un vispār… Kā tu domā, kas ir Objačevs?

-    Vai tas, kuram caurums galvā?

-    Tas pats. Tātad, vai zini, kas viņš ir?

-    Magnāts.

-     Ne velna, Paša! Viņš nav nekāds magnāts. Mani puiši ievāca informāciju. Pēdējā gada laikā viņš krietni paputējis. Bet tas tika slēpts kā slikta slimība.

-    Pat tā… - Pafnutjevs nomurmināja.

-    No piecām degvielas uzpildes stacijām viņam palikušas divas, piena kombinātu šerpie zēni atsavināja par parādiem.

-    Un dzelzsbetona rūpnīca?

-    Pagaidām vēl viņa. Tāpat kā fabrika.

-    Zini, Šalanda, tas man atgādina vienu amerikāņu stāstiņu… Miljonārs vienā dienā biržā zaudē divdesmit miljonus

dolāru. Viņam atlika vēl piecdesmit miljonu. Miljonārs nolec no debesskrāpja jumta, atstādams zīmīti: "Es nespēju iedomāties, kā tālāk dzīvot."

-    Un kam palika tie piecdesmit miljoni? - Šalanda nopietni painteresējās.

-     Kādi piecdesmit miljoni? - Pafnutjevs likās ne mazāk nopietns.

-    Nu tie, par kuriem tu tikko stāstīji, - Šalanda sāka dusmoties.

-Es?!

-   Tad nu tā, - sapratis, ka viņu izsmej, Šalanda teica jau vēsākā balsī. - Slepkava atrodas mājā, tas ir pilnīgi skaidrs. Tu man piekriti?

-    Varēja šaut ari caur logu, - Pafnutjevs ieminējās. - Obja- čevam patika gulēt pie vaļēja loga. Kad viņu atrada, logi bija plaši atvērti. Šāvējs varēja atrasties jebkurā vietā, apkārt pilns ar nepabeigtām mājām.

-    Bet… Tavs Hudoļejs runāja par pozu, kādā slepkava atradies šāviena brīdī.

-    Hudoļejs runāja par horizontālo lodes lidojumu. Bet tam ir kāda nozīme tad, ja Objačevs tiešām gulēja gultā ar galvu uz spilvena.

-    Kā tad vēl viņš varēja gulēt?

-     Viņš varēja atrasties pusguļus stāvoklī, varēja sēdēt, atbalstoties pret gultas galu.

-    Tev tā liekas? - Šalanda apjucis pārjautāja.

-     Bet kas attiecas uz zaudētajām degvielas uzpildes stacijām… Viņš tās mierīgi varēja pārdot un naudu ieguldīt mājas celtniecībā.

-    Arī taisnība. Lai kā arī tas, Paša, būtu, visa māja kārtīgi jāpārmeklē. Jāsameklē ierocis.

-    Ir jau atrasts, - Pafnutjevs klusi atteica.

-    Kas atrada? - Šalanda iesaucās.

-    Hudoļejs.

-    Bet tu pats tikko teici, ka šauts no kaimiņu gruntsgabala! - Šalanda sašuta.

-      To es neesmu apgalvojis. - Pafnutjevu nekas nespēja satraukt. - Vienkārši izteicu minējumu - varbūt šauts caur logu? Bet, runājot par pistoli un par klusinātāju… Jā, to visu atrada Hudoļejs un jau pievienoja lietai. Bet tavi puiši arī labi pastrādāja.

-    Ja? - Šalanda glaimots novilka. - Tādi viņi man ir!

-    Kā apsēdās pie durvīm, tā vairs ne uz mirkli nepiecēlās. No mājas nevienu neizlaida. Pat man ar grūtībām izdevās izrauties, lai tiktu uz pilsētu.

-    Tā! - Šalanda, kā sitienu saņēmis, ieķērcās. - Labi, Paša! Tas viss ir ļoti labi! Vai ar pataloganatomu jau esi runājis?

-    Vēl ne… Kas tad ir?

-     Parunā ar viņu, Paša! Jums varētu būt interesanta saruna. Ceru, ka arī saturīga.

-     Starp citu… Kas ar to zīlnieci? Viņa tiešām pareģojusi Objačevam nāvi paša gultā?

-    Strādājam, Paša, mēs pie tā strādājam. Kad būs rezultāti, ziņošu. - Un Šalanda nolika klausuli.

Pataloganatoma skatiens Pafnutjevu kā allaž satrieca - caur biezajiem un, šķiet, pat zaļganajiem briļļu stikliem uz pasauli nemaz neskatījās cilvēka acis, drīzāk jau tur ritēja kāda cita noslēpumaina dzīve.

-    Labdien! - Pafnutjevs skaļi un priecīgi sasveicinājās, vis- ' maz ar balsi mēģinādams izjaukt morgā valdošo stingo klusumu.

-      Priecājos redzēt jūs sveiku un veselu! - Eksperts saviebās, kas acīmredzot bija smaids.

-    Stāsta, jums esot jaunumi?

-    Mums jau vienmēr atradīsies, ar ko iepriecināt labu cilvēku.

-    Šorīt atveda Objačeva līķi.

-    Pabiedrojāmies mēs ar to jūsu Objačevu, iepazināmies…

-    Cik saprotu, nāvi izraisījis šāviens galvā?

-    Es tā vis neteiktu, neteiktu vis, - eksperts iedziedājās.

-    No kā tad?! - Pafnutjevs neviļus iekliedzās.

-    Tas ir liels noslēpums. - Eksperts sarauca seju izmisīgā grimasē. - Liels un neizzināms.

-      Piedodiet… Varbūt mēs runājam par dažādiem cilvēkiem?

-    Te par cilvēkiem vispār nerunā… Te runā tikai par to, kas no viņiem atlicis. Jā, man, protams, jums jāpiekrīt - līķa galvā rēgojas liels caurums. Viss, kā piederas - ieejas atvere, izejas atvere… Ar tādu ievainojumu izdzīvot nav iespējams. Un, ja jūs mēģinātu mani pārliecināt par pretējo…

-    Nekādā gadījumā! - Pafnutjevs steigšus iestarpināja.

-    Un pareizi darāt. - Eksperts palocīja galvu. - Mani par to nav jāpārliecina. Diemžēl dzīvu es šo cilvēku nepazinu, bet cilvēki, kuri viņu pazina, stāsta dažādas lietas… Lai kas viņš īstenībā arī būtu… Šis ir liels noslēpums.

-Jā, visdrīzāk tā, - Pafnutjevs, mocīdamies neizpratnē, turpināja sarunu: - Jūs teicāt, ka no šāviena galvā viņš nav miris?

Eksperts brīdi paklusēja, skumji vērdamies pretim sēdošajā Pafnutjevā, tad sāka pētīt savas plaukstas - sarkanas no biežās mazgāšanas, līdz beidzot pievērsās logam, un seja izgaismojās - žilbinošā saule spīdēja tieši acīs.

-    Slepkava trāpīja viņam tieši sirdī.

-    Sirdī?! - Pafnutjevs no pārsteiguma salēcās.

-   Nāciet! - Eksperts piecēlās un ātrā sīkā solī devās uz durvīm, kas bija nokrāsotas ar baltu eļļas krāsu.

Pafnutjevam nepatika morgi, nepatika, un tāpēc viņš visādi izvairījās no šiem nomācošajiem apmeklējumiem, bet dažreiz, kā šai gadījumā, citas izejas nebija. Un viņš, nodūris galvu, padevīgi aizslāja pakaļ ekspertam. Iegājis morgā, pata- loganatoms ieslēdza spilgtu gaismu - un Pafnutjevs uzreiz uz paaugstinājuma ieraudzīja Objačeva līķi, ko sedza kaut kāds netīrs pārklājs. Piegājis pie tā, eksperts ar spēju kustību norāva palagu un pagriezās pret nedaudz atpalikušo Pafnutjevu.

-    Skatieties! - Viņš iebakstīja ar pirkstu nedaudz zem kreisā krūtsgala, kur tik tikko varēja saskatīt sarkanīgu punktiņu. - Lūk, šeit, tieši sirdī iedūrās adata.

-Adata?

-    Varat to saukt arī par īlenu, kā vēlaties… Bet, ja atļausit man nedaudz…

-    Atļaušu.

-    Lieta tāda, ka tā, protams, nav ne adata, ne arī īlens. Tas bija smalks, garš un ass priekšmets. Aptuveni^ar divu trīs milimetru diametru. Pēc tā varam minēt arī materiālu. Tērauds. Jo tas noteikti nevarētu būt ne alumīnijs, ne varš, ne dzelzs un ne čuguns… - Izsmēlis visas savas zināšanas par

metāliem, eksperts apklusa.

-    Un garums? - Pafnutjevs pavaicāja.

-     Ķermenī priekšmets ieurbās divdesmit centimetru dziļumā, varbūt divdesmit piecu. Nu vismaz par tiem divdesmit noteikti varam būt droši. Par divdesmit pieciem vairs tik pārliecināts nejūtos, jo…

-     Tātad šāva uz mironi? - Pafnutjevs pat neievēroja, ka pārtrauc ekspertu.

-    Arī man radies tāds iespaids.

-    Bet vesels un spēcīgs vīrietis pašā fizisko, garīgo un seksuālo spēku plaukumā… Kā viņš to pieļāva?

-    Tas ir liels noslēpums, - eksperts pazemīgi atbildēja.

-     Tātad šāva uz mironi… - Pafnutjevs atkārtoja, cenzdamies aptvert jaunos faktus. - Sakiet, vai tad tuvu stāvošs šāvējs varētu neievērot asinis uz krūtīm?

-    Asinis varēja arī nebūt. Nu, varbūt viena lāsīte, varbūt vēl viena… Turklāt, ja viņam mugurā bija raibs svīteris, frotē rītasvārki, ja viņš bija apsedzies ar segu… Pilnīgi iespējams, ka šāvējs pat nepamanīja, ka šauj uz līķi. īpaši, ja šāviens tika veikts drīz pēc slepkavības. Man visu laiku gribas jums uzdot vienu jautājumu…

-    Uzmanīgi klausos.

-     Vai jūs nepieļaujat, ka šis pilsonis, kurš te šobrīd guļ mūsu acu priekšā… Vai nepieļaujat, ka slepkavības brīdī viņš bija piedzēries?

-    Viņš pat noteikti bija piedzēries.

-    Tieši to es arī vēlējos pateikt, bet neuzdrīkstējos, jo tāds jautājums man netika uzdots, bet uztiept savu viedokli par notikušo… Es negribētu radīt par sevi tāda cilvēka iespaidu, kurš bāž savu degunu citu lietās, piedodiet par rupjo izteicienu.

-     Par šo precizējumu esmu jums ārkārtīgi pateicīgs. Un apliecinu - viņš patiešām bija piedzēries.

-     Bet ne pārāk. - Eksperta acis caur zaļganajiem stikliem stingi vērās Pafnutjevā.

-    Kā to saprast?

-     Redziet… Viņš tovakar, protams, iedzēra… Bet alkohola daudzums, sadaloties pa tik lielu ķermeni, īpaši spēcīgi to neietekmētu. Vismaz ne tik spēcīgi, lai nejustu, ka viņā iedur tērauda adāmadatu.

-    Jūs teicāt - adāmadatu?

-    Vai es tā teicu? - eksperts brīnījās. - Nu ko, - viņš prātīgi turpināja, - ja jau es tā teicu, tad tā arī var teikt.

-    Bet kas vēl tas varētu būt?

-     Nav ne jausmas. Adāmadata, velosipēda adata… Ar asi uztrītu galu… Tā ieurbusies miesā ļoti viegli, bez lielas piepūles.

-    Un vai nāve iestājas uzreiz? - Pafnutjevs vēlējās precizēt.

-     Tūlīt pat. Bet, ar jūsu atļauju, es vēlētos atgriezties pie sarunas par šī cilvēka stāvokli pirms nāves… Uzdrošinos piebilst, ka jūs šo niecīgo brūcīti aplūkojāt nedaudz pavirši.

-    Vai es kaut ko neievēroju?

-    Ar jūsu atļauju, jā. Lūdzu pievērst uzmanību! - Pafnutjevam nācās pieiet pie līķa un noliekties pār to, lai apskatītu kaut ko pavisam sīku. - Vai redzat?

-    Jā, brūcīte.

-    Ne jau par to es runāju. Līdzās brūcītei ir vēl viena dūriena pēdas, gandrīz neredzamas.

-    Jā, kaut kas tāds tur ir.

-    Cilvēks, kurš nogalināja, šai lietā bija iesācējs. Vispirms viņš gribēja iedurt nedaudz zemāk… Un tādā gadījumā nebūtu trāpījis sirdī.

-    Bet viņš izlaboja savu kļūdu?

-     Ne jau par to es runāju. - Eksperts ārkārtīgi pacietīgi turpināja skaidrot: - Es par ko citu. Ja cilvēkam vēlas iedurt vienā vietā, bet neizdara šo ļauno darbu līdz galam un, lai kļūdu izlabotu, iedur citā vietā, daudz veiksmīgāk izvēlētā no ieceres viedokļa… Par ko tas liecina?

-    Ka šis cilvēks ir nepieredzējis.

-    Es runāju par ko citu. - Eksperts nodūra galvu, kā gaidīdams, kad istabā noklusīs Pafnutjeva muļķīgo vārdu atbalss. - Kādā stāvoklī jāatrodas cilvēkam, kurš ļauj veikt ar sevi visas šīs ļaunprātīgās darbības? Vai viņš bija sasiets? Vai bija saslēgts rokudzelžos? Varbūt viņu pieslēdza pie radiatoriem? Es uz līķa neatradu nekādas vardarbības pēdas.

-    Un kā tad to visu lai izprot? - Pafnutjevs apjucis pajautāja.

-    Tas ir liels noslēpums.

-    Nu… Liels vai ne pārāk liels… To mēs noskaidrosim.

-    Nemaz par to nešaubos. Man ir daži minējumi, bet par tiem runāt būtu pāragri. Vispirms pats gribu būt drošs.

-    Varbūt tomēr pastāstīsit?

-    Piezvaniet man rīt.

-   Arī man ir daži minējumi, - Pafnutjevs domīgi novilka. - Un arī es vēlos par šo to pats pārliecināties. Uzcēla nu gan tas Objačevs māju pats sev par nelaimi! - viņš nomurmināja. - Un kādus cilvēkus zem viena jumta savāca!

-    Šis cilvēks savu dzīvi nodzīvoja intensīvi. Ārēji viņš, protams, izskatās liels, vesels un stiprs… Bet iekšpusē viss tik nolietots un nolaists… Būtu vēl piecus gadus nodzīvojis, viņam uzbruktu tik daudz dažādu slimību… Kas zina, kas zina - varbūt šāds gals bija arī pats pieņemamākais?

-    Tādā nozīmē, ka laimīgākais? - Pafnutjevs pārvaicāja jau eksperta kabinetā.

-     Galu nosaukt par laimi būtu visai riskanti, tomēr šādas domas man prātā iešaujas.

Jau izgājis ārā uz ielas, saulē, svaigā, pavasarīgā gaisā, pie dzīviem cilvēkiem, kuri lamājās, zaga, dzēra šņabi, darīja neģēlības un vairojās, Pafnutjevs piepeši atcerējās Hudoļeju, kurš visiem uzplijās ar absolūti muļķīgu kaprizēšanos - asiņu maz, pārāk maz asiņu iztecējis no Objačeva cauršautās galvas. Tobrīd visi šos vārdus uztvēra kā neizdevušos joku, bet vecim, izrādās, taisnība. Tāpēc jau asiņu maz, ka šāva uz mironi, uz kuru varēja vairs nešaut.

Un kā lai izskaidro šos dūrienus krūtīs? Lai cik dziļā miegā cilvēks gulētu, lai cik viņš būtu piedzēries, dūriens ar asu adatu pamodinās jebkuru. Bet viņš nepamodās, ļāva sev iedurt vēlreiz, jau precīzāk un dziļāk - eksperts pat pieļauj divdesmit piecu centimetru dziļumu.

- Kā lai izskaidro? - Pafnutjevs jau kuro reizi sev jautāja, bet kā neatrada, tā neatrada atbildi. Kad Objačevs piecēlās no galda un devās uz savu guļamistabu, vakariņas taču turpinājās. Saradušie - lai gan ne, drīzāk zem viena jumta sadzīvojušie - cilvēki arī bez namatēva turpināja dzert vīnu un viskiju, pļāpāja, skatījās televizoru un droši vien runāja par to, ka pavasaris kavējas, ka vajadzētu būt jau siltākam laikam, lai vienreiz beigtos bezgalīgi dubļi uz ceļa, pagalmā un visā šajā spicajā ciematā…

Un laiku pa laikam kāds izgāja - te viens, te otrs.

Vai nu maz vajadzību - jāaiziet uz tualeti, jāizšņauc deguns, rokas pēc vistas gaļas ēšanas jānomazgā, jāatnes pudele vīna vai viskija… Vakariņas turpinājās vairākas stundas. Kamīnzālē bija ieslēgts televizors, nekur nebija jāiet, neviens prom nesteidzās - pieceļoties no galda, varēja iet tikai gulēt.

Objačevs aizgāja pirmais, agrāk nekā parasti - viņam kļuva slikti. Lūk, te arī jāparok - viņam kļuva slikti. Vai vienkārši jutās noguris? Varbūt gribēja pabūt viens? Vai ar kādu…

Divvientulībā.

Pie galda palika viņa sieva Margarita, sekssekretāre Sveta, miesassargs Vohmjaņins ar sievu, ciemiņš Vjujevs un abi celtnieki - Vasils un Stepans.

Divi no viņiem - slepkavas.

Pagaidām divi.

Bomža Mihaliča līķis karājās cilpā, un kājas gandrīz sniedzās līdz zemei. Būtu vairāk pastiepies, noteikti aizsniegtos ar pirkstgaliem līdz dēļiem. Līdzās mētājās apgāzusies taburete, kurai pieredzējušam cilvēkam vajadzētu pastāstīt, kā viss noticis, - nabags pakāpies augstāk, savilcis ap tievo, neskūto kaklu cilpu, domās pārmetis krustu un atgrūdies ar kājām no pēdējā atbalsta punkta savā dzīvē.

Dažas reizes noraustījies, kaut ko neskaidri nogārdzis un tad apklusis uz visiem laikiem.

Hudoļejs, pievakarē ieskrējis pie sava rīta pudeles brāļa, atrada bomzi jau mirušu. Tā viņš tur bija karājies cilpā jau vairākas stundas. Bet mājā šai laikā nekas neliecināja par vēl vienu nāvi, negaidītu un bezjēdzīgu. Nav jābrīnās, ka nogalina mājas īpašnieku, kurš tiranizējis visus mājniekus, bet kuram traucēja šis nekaitīgais radījums?

"Nevienam netraucēja," Hudoļejs nodomāja un viņam skumji nācās atzīt, ka visdrīzāk Mihaličs pats sev padarījis galu. Izdzēra vēl vienu glāzīti viskija, un sāka likties, ka nav viņam pasaulē vietas, nevienam viņš nav vajadzīgs, neviens viņu nemīl, bet, ja viņš kādu mīl, tad pašam vēl sliktāk klā? jas…

Pēdējais vārds piepeši uzdzirkstīja Hudoļeja apziņā un radās jauns vārds, kurš ekspertam nez kāpēc iepatikās - neklājas…

- Neklājas, - viņš skaļi noteica, ieklausīdamies, kā tas skan. Ieskatījās bomzim sejā, kura, pirmsnāves konvulsiju izķēmota, tomēr glabāja sevī izbrīna paliekas, lai gan vispār tā varēja būt arī apmierinātība. Varbūt viņš iztēlojās viņpasaules ainas, ar kuru aprakstiem tagad pilnas visas avīzes un žurnāli. Varbūt brīnījās pats par savu rīcību, tik noteiktu un neatgriezenisku, brīnījās par garām zibošajiem dzīves mirkļiem, par dzīvi, kurai tik bēdīgs gals…

Nonācis savos skumjajos prātojumos līdz šai vietai, Hudoļejs, pats to neapzinādamies, pasniedzās pēc viskija pudeles, kas atradās turpat uz galda. Roka jau droši tiecās uz mērķi, domas virzījās pareizajā virzienā, bet mirkli pirms tam, kad pirkstiem vajadzēja satvert pudeli, viņš šausmās atrāva roku.

Un viss.

No šī brīža Hudoļeja domas kļuva citādas: skarbas un profesionāli neatlaidīgas. Tagad viņš skaidri zināja - tā nav pašnāvība. Bet gan nežēlīga slepkavība. Laikam tā var teikt - nežēlīga, jo gadās arī slepkavības aiz žēlastības, aiz paša neizdarības, aiz atriebības, kurām vismaz aiz matu galiem varēja rast attaisnojumu.

Bet te bija tieši nežēlīga slepkavība, jo bomzis, kurš pat nebija vecs, tikai noguris no dzīves, cilvēkiem un no sevis, nevienam netraucēja. Ja arī Mihaličam radās kādas vēlmes - tad tikai centieni izpatikt citiem, izdarīt ko labu, lai viņam iedod ēst, atļauj pārnakšņot šādā te šķūnī.

Vai tiešām tik nevainīga vēlēšanās var cilvēku pazudināt un iedzīt kapā?

Sākumā Hudoļejs arī pats nesaprata - no kurienes piepeši radusies šī pārliecība, ka te, sargmājiņā, izdarīts noziegums. Bet, radis paļauties uz intuīciju, viņš šīs domas padzīt nesteidzās. Eksperts vēlreiz apskatīja istabeli, guļvietu, kurā bomzi no rīta bija atstājis guļam, galdu, piemētātu ar ēdiena atliekām, kuru skats vien lika nodrebināties. Tad viņa skatiens nonāca līdz pudelei, un Hudoļejs atcerējās, kā tikko bija atrāvis roku, kura jau gatavojās ieliet viskiju glāzē, un piepeši viss kļuva pilnīgi skaidrs.

Šai mirklī logu noēnoja kāds stāvs, un saulrieta sārtā gaisma izzuda. Istaba uzreiz kļuva pelēka un nāvējoši auksta. Bet ēna gar logu aizslīdēja līdz durvīm, un tūlīt istaba, galds, miroņa pelēcīgā seja kļuva sārta un silta.

Durvis atvērās, un istabā ieskatījās Pafnutjevs.

-    Paša! - priecīgi iesaucās Hudoļejs. - Beidzot atkal esam kopā! Beidzot piepildījies mans sapnis - ieraudzīt tevi sveiku un veselu!

Pafnutjevs klusēdams aizvēra durvis un pievērsās bomža līķim, kurš viegli šūpojās. Hudoļejs, apzinādamies savas sajūsmas netaktiskumu un pat ķecerīgumu, kaunīgi apklusa un vainīgi nostiepa rokas gar sāniem.

-    Vai tu ar viņu tā izdarījies? - Pafnutjevs noprasīja.

-   Nē, viņš pats… Pareizāk teikt, man liekas, ka viņam kāds palīdzējis.

-    Liekas?

-     Ja jau atklāti, bet ar tevi, Paša, es vienmēr, ja atceries, esmu pilnīgi atklāts, līdz galam, bez kādiem noklusējumiem, kas būtībā man arī ļauj cerēt uz izpratni un labvēlību, tik nepieciešamu, Paša, mūsu abu darbā, kurš te ir ne tikai derīgs sabiedrībai, bet arī bīstams…

-    Piebremzē! - Pafnutjevs gurdi pamāja ar roku un apsēdās uz tuvākā krēsla. - Kas te notiek?

-      Ienācu pirms minūtēm desmit un ieraudzīju ne tikai negaidītu, bet, varētu pat teikt, briesmīgu ainu.

-    Vai šis arī ir Objačeva personīgais bomzis?

— - Ar šo pilsoni mēs šorīt kopā izdzērām pa malkam viskija.

-    Varu iedomāties, kāds tas malks! Viens cilpā karājas, bet otrs gvelž bez mitas.

-     Rūgti! - Hudoļejs aizvainots iesaucās. - Rūgti dzirdēt šādus vārdus no cilvēka, ar kuru liktenis mani savedis kopā uz ilgiem gadiem un uz kādiem gadiem! - Hudoļejs izmisis sāka šūpoties.

-    Tā ari šūposities?

-    Es, Paša, tavās acis vairs neesmu dzīvs cilvēks, ja? Es jau esmu mironis?

-      Kas te noticis? - Pafnutjevs pajautāja, pārtraukdams Hudoļeja pātarošanu.

-    Slepkavība.

-    Vai pašnāvība?

-     Nē! - Hudoļejs spēji iesaucās un, kā allaž šādos gadījumos, piespieda pie krūtīm savas gandrīz caurspīdīgās plaukstiņas, kuras bija tik ļoti līdzīgas saldētiem jūras asarīšiem.

-     Varbūt jūs te abi tik daudz izdzērāt, ka viņam neatlika nekas cits, kā iebāzt galvu cilpā?

-    No rīta trīs minūtes pēc manas aiziešanas no šīs ieskrie- tuves viņš aizdrāzās uz māju. Pats ar savām kājām.

-    Kāpēc? Jums pietrūka dzeramā?

-    Paša! - Hudoļejs iekliedzās. - Nevajag tā ar mani! Es ļoti ātri apvainojos. Bet apvainojies esmu briesmīgs.

-    Tāpat kā dzērumā, - Pafnutjevs piebilda.

-   Mums vēl palika! - Hudoļejs izmisis iesaucās. - Paskaties uz pudeli! Šis cilvēks dubļos zem logiem bija atradis pistoli un nesavtīgi to atdeva, pirms nāves pateikdams…

-    Viņš zināja, ka mirs?

-     Nezināja! Bet dzīve, Paša! Dzīve! Neaizmirsti par to! Dzīve visu noliek savās vietās.

-    Es neaizmirsīšu, - Pafnutjevs apsolīja.

-    Tā nu iznācis, ka tie viņa vārdi izrādījās pēdējie pirms nāves.

-    Ko tad viņš īsti pateica?

-     Viņa balss trīsēja, pār vaigiem plūda asaras, kaklu aizžņaudza elsas, bet viņš tomēr pateica šos vārdus… Viņš sacīja, ka atdod man slepkavības ieroci, bet man jāapzvēr, ka es atradīšu slepkavu un pienācīgi sodīšu.

-       Kāpēc viņš pēc jūsu atvadīšanās aizskrēja uz māju? Kāpēc viņš aizskrēja uz māju, tikko tu viņam atņēmi pistoli? Vai viņš pateica, kur to atradis?

-    Pateica.

-    Kāpēc viņš skrēja uz māju?

-    Nezinu, Paša.

-     Bet es zinu. Viņš skrēja uz māju pateikt, ka pistole konfiscēta, un brīdināt, lai cilvēks, kurš to izmeta, no mums uzmanās. Viņš zināja, kurš šāvis. Gribēja būt labs visiem. Tev atdeva pistoli, bet pats drāzās brīdināt. Visiem labs nekad nebūsi. Lūk, arī rezultāts! - Pafnutjevs pamāja uz pakārtā bomža pusi.

-    Cik tu pareizi runā, Paša, cik dziļas ir tavas domas! Esmu vienmēr par tevi sajūsminājies, Paša.

-    Bet es par tevi.

-    Nevar būt?!

-    Un tam ir būtisks iemesls.

-     Tad ātrāk man to pasaki, lai es pats arī varētu sajūsmināties par savām spējām! - Hudoļejs atkal piespieda pie krūtīm plaukstiņas, kuras klāja sīkas, sarkanas dzīsliņas.

-     Tu naktī teici, ka istabā, kur atradās līķis, ir maz asiņu. Visiem pilnas ausis ar to piedziedāji. Maz asiņu, maz asiņu!

-    Es domāju…

-    Tev bija taisnība. Asiņu tiešām bija par maz.

-    Tu gribi teikt…

-    Kā, tavuprāt, tika nogalināts Objačevs?

-      Viņam iešāva galvā, Paša. Lode izgāja cauri. Nekādu iespēju izdzīvot. Slepkava bija atradis to vienīgo punktu galvaskausā starp ausi un deniņiem…

-    Viņš šāva uz mironi.

-    Nesapratu?

-      Atkārtoju vēlreiz stulbeņiem un plānprātiņiem - lode tika raidīta uz mirušu cilvēku. Tāpēc arī no ievainojuma iztecēja tik maz asiņu. Objačevs tobrīd jau bija miris.

-    Kādas šausmas! - Hudoļejs novaidējās. - Un tev, Paša, to izdevās noskaidrot?!

-    Eksperts pateica.

-    Kā tad Objačevu īsti nogalināja?

-    Ar adatu sirdī. Ar smalku, uzasinātu, pagatavotu no laba tērauda stieples… Nu un tā tālāk, pārējo pats vari piedomāt. Vai jautājumi ir?

-    Ir minējumi.

-    Es uzmanīgi tevī klausos.

Hudoļejs, kādu laiku klusēdams, vēroja sarkano sauli, kura tik stipri spīdēja viņam acīs, ka tajās iekvēlojās sīkas, bet ļoti bīstamas, gandrīz velnišķīgas dzirkstis. Apsēdies pre- • tim Pafnutjevam, viņš salika uz galda no domu spraiguma trīsošās rokas un aši, aši sāka ar pirkstiem bungot.

Pafnutjevs. labi pazīdams šo Hudoļeja nervozo domāšanas manieri, viņu nesteidzināja. Eksperts no visiem pārējiem darbiniekiem atšķīrās ar to, ka šādos gadījumos'vienmēr pateica kaut ko negaidītu, kas šķietami nesaskanēja ar veselo saprātu, it kā atradās nomaļus no tā ceļa, pa kuru traucās vairākums, pašpārliecināti uzskatīdami to par īsāko ceļu uz patiesību.

-   Tad nu tā, - Hudoļejs ierunājās, un viņa pirksti aprima. - Kas mums iznāk… No septiņiem aizdomīgajiem divi ir slepkavas?

-    Trīs, - Pafnutjevs pamāja uz pakārtā bomža pusi.

-Ja, naktī klīstot zem logiem ēdamā un dzeramā meklējumos, viņš redzēja, kurš un pa kuru logu izsviež pistoli…

-    Vai tad naktī to var saskatīt?

-     Ja istaba ir apgaismota. Bomzis zināja, kurš dzīvo aiz viena vai aiz otra loga - visu ziemu nomocījās šajā sargmājiņā, pat nenojauzdams, nabags, ka cita mitekļa viņam vairs nebūs.

-Ja cilvēks šāvis uz mironi… Viņu nevar uzskatīt par slepkavu. Apgānīšana - jā, bet ne jau slepkavība. - Pafnutjevs vaicājoši pavērās Hudoļejā, kā jautādams - vai izspriedis pareizi.

-    Vēl jau nav zināms, vai Objačevs pēc dūriena patiešām nomira.

-     Par to vari nešaubīties. Adata caururbusi sirdi. Tā teica eksperts, bet viņš, kā tu labi zini, nekļūdās.

-     Līdz šim nav kļūdījies. Bet, ja tas tips nekļuva par slepkavu pagājušajā naktī, kad izšāva cilvēkam galvā, domādams, ka viņš dzīvs… Tad viņš noteikti kļuva par slepkavu šodien, kad pakāra nelaimīgo bomzi.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka viņš nepakārās pats? - Pafnutjevs šaubīdamies pārvaicāja.

-    Esmu, - Hudoļejs kaunīgi palūkojās Pafnutjevā, apjucis noplātīja rokas un mazliet pašūpojās, likdams saprast, ka

viņa pamatojums būs nedaudz intīms un apkaunojošs, tāpēc nemaz negribas to stāstīt tik cienījamam cilvēkam. - Pat nezinu, kā to pateikt, Paša, lai neaizvainotu tavas cēlākās jūtas un saglabātu savu cieņu tavās, godājama cilvēka, kam nav nekā kopīga ar netikumiem un trūkumiem, acīs.

-     Es tevi, vienalga, cienīšu, mīlēšu un lutināšu ar ciema- kukuļiem, kā agrāk, - Pafnutjevs apsolīja.

-    Visvairāk no tevis teiktā man patika tā ciemakukuju pieminēšana.

-    Par to vari absolūti neuztraukties.

-    Tad jau labi, tad lai notiek. - Hudoļejs beidzot sasparojās. -Tad nu klausies, Paša… Iedomājies dzerošu cilvēku… Vai tu kādreiz dzīvē esi redzējis tādu dzerošu cilvēku?

-    Kādreiz ir gadījies.

-     Paldies, protams, par labajiem vārdiem, bet saki: vai tu spēj iztēloties, ka dzērājs izdara pašnāvību, neizdzēris pudeli līdz dibenam? Vai kaut kas tāds pasaulē, visumā var notikt?

-    Tu domā, ka nevar?

-    Es nevaru apgalvot, ka būtu atturībnieks… Bet, aizejot no dzīves, aizejot uz visiem laikiem, uz visiem laikiem aizverot savas skaidrās, gudrās, visu saprotošās acis… Uz mūžiem, Paša! Vai es atstāšu uz galda glāzi brīnišķīga, zeltaina viskija?! Viskiju, kura vienas pudeles cena ir visa mana mēnešalga, par šo pudeli man mēnesi, muguru neatliecot, jārakņājas pa asiņainiem līķiem un nogrieztiem locekļiem, jāriskē ar dzīvību, jāvairās no bandītu lodēm… Par to visu man valsts mēnesī dod tik daudz naudas, ka pietiek vienai pudelei… Nē! Aizejot es nekad neatstāšu pilnu glāzi, lai to izdzer rupji un ļauni cilvēki. Bet viņš, Paša, atstāja. Vai tā var notikt?

-    Nekad, - Pafnutjevs droši atbildēja.

-    Tikko es ieraudzīju uz galda neizdzerto pudeli, manu organismu caururba skaidra un nepārprotama atziņa - slepkavība. Es saprotu, kas notika - viskijs viņam tā iegaršojās, ka tas nolēma nopelnīt vēl vienu pudeli.

-    Alkatība pazudināja.

-    Nē, Paša. Viņš nebija alkatīgs. Mihaličs dāsni mani uzcienāja ar dzērienu, kuru dzēra pats, varbūt pirmo reizi dzīvē. Un būtu es šorīt teicis: "Salej arī visu atlikušo glāzēs!" - viņš to ar prieku izdarītu. Viņš prata novērtēt sabiedrību, Paša. Varbūt viņš daudz dzēra, bet nebija dzērājs. Bet, ka skrēja kādu brīdināt par briesmām… Tas tikai liecina par godīgumu. Mājā dzīvojošie, lai kādi arī būtu, viņu baroja, deva pajumti, ļāva pārziemot šķūnī… Viņš pret tiem izturējās godīgi.

-    Tu viņu pārmeklēji? - Pafnutjevs apvaicājās.

-      O! - Hudoļejs attapies iesaucās un pielēca kājās, atkal nokļūdams sārtajā rietošās saules gaismā. - Paša, kā tev vienmēr izdodas atrast vārdus… Visvajadzīgākos, vissvarīgākos konkrētajā brīdī?

-    Tāpēc, ka esmu gudrs, - Pafnutjevs atņurdēja.

Piegājis pie Mihaliča, kurš joprojām šūpojās cilpā,

Hudoļejs ar saviem jutīgajiem pirkstiem ātri pārskatīja «.. bomža kabatas, apģērba vīles, un Pafnutjevam pamazām uz galda priekšā sakrājās atradumu kaudzīte. Vecs kabatas nazītis ar nodilušu, bet asu asmeni, sērkociņu kārbiņa, dažas nobružātas vēstules, uz kurām ar grūtībām varēja salasīt adreses - acīmredzot kaut kur bijušās lielvalsts plašumos dzīvoja tuvi cilvēki, no kuriem viņš gaidīja ziņas, bet pie kuriem nevarēja atgriezties.

Un piepeši istabā kaut kas notika, uzreiz iestājās dīvains nāves klusums. Pafnutjevs satraukti pacēla galvu un, atrāvies no vēstulēm, pagriezās pret Hudoļeju. Eksperts lēni vilka roku ārā no bomža žaketes iekškabatas - taustot pēc svara jau saprazdams, ko atradis. Un nolika Pafnutjevam uz galda priekšā mazu, vēderainu lodes cilindriņu.

Brīdi abi klusēdami to aplūkoja, pie sevis novērtējot rievas tās sānos. Tātad lode likta lietā, pat tikko manāmi apžuvuši asins plankumi uz tās redzami.

Pafnutjevs un Hudoļejs reizē pacēla galvas un saskatījās.

-    Un kā to lai saprot?

-    Tas jāsaprot kā manāma pārcenšanās, - atbildēja Hudoļejs. - Iedomājies, ko mums piedāvā šis stulbenis, pašpārliecinātais cilvēks, šis trulais kretīns? Iedomājies?

-    Par ko tu runā? - Pafnutjevs nesaprata.

-    Es runāju par slepkavu. Padomā tik, kāda skaista versija radās un nobrieda viņa pretīgajās smadzenēs… Sak, bomzis, pilnīgi amorāls tips, naktī ielavījās Objačeva guļamistabā, nošāva viņu, pievāca ieroci un lodi un aizlaidās uz savu migu. Pistoli mēs atradām, lūk, arī lode… Bet viņš pats, nespēdams izturēt sirdsapziņas pārmetumus vai baidīdamies no draudošā soda, vienkārši pakārās. Viss. Izmeklēšana pabeigta, notikuma dalībnieki var izklīst pa mājām. Vai sapulcēties pie svētku galda.

-    Bet varbūt viss tā arī notika? - Pafnutjevs ieminējās.

-    Es ar viņu kopā dzēru! - Hudoļejs svarīgi paziņoja, lepni atmetis galvu. - Un viņš pats man atdeva pistoli. - Ja viņš būtu nogalinājis Objačevu, vai tad glabātu pistoli sev zem spilvena, bet lodi - kabatā. Kāpēc viņam vajadzīga lode?

-    Piemiņai? - Pafnutjevs izteica minējumu.

-     Labi, Paša, labi. Tavu muļķīgo jautājumu mēs aizmirsīsim. Es izlikšos, ka to neesmu dzirdējis, un apsolu tev nekad to neatgādināt.

-    Kas tad notika īstenībā?

-    Lodi slepkava pievāca ar nodomu - lai novirzītu aizdomas uz kādu citu. Kad bomzis pie viņa aizskrēja, lai paziņotu, ka pistole ir pie mums, bet vainīgajam nav ko uztraukties, sak, nenodošu, - slepkava saprata, ka steigšus kaut kas jādara! Nevarēja taču pieļaut, ka viņa liktenis atrodas bomža nemazgātajās rokās. Un slepkava Mihaliču pasmacē un pakar. Tie jau ir sīkumi citai sarunai… Un lodi iebāž kabatā. Viss, viņš sevi mierina, loks noslēdzies, slepkava atrasts, bet, tā kā viņš ir miris, tad izmeklēšana paliek ar garu degunu.

-    Tātad tas bija vīrietis, - Pafnutjevs noteica.

-    Lai paceltu pat tādu vārgu ķermeni un iebāztu ar galvu cilpā, nepieciešams vīrieša spēks. Lai gan…

-    Nu? - Pafnutjevs nepacietīgi mudināja.

-     Objačeva miesassarga sieva, Vohmjaņina kundze… Kā ievēroju, šādam darbam pietiekami spēcīga sieviete.

-    Iespējams, - Pafnutjevs piekrita, šobrīd Hudoļeja smalkajos vērojumos un minējumos neiedziļinādamies. - Rodas vēl viens secinājums… Cilvēks, kurš šāva, cilvēks, kurš, iespējams, pakāra tavu laipno pudeles brāli… Šis cilvēks nezina, ka šāvis uz mironi.

-    Turpretī zina, ka pakāris dzīvu cilvēku!

-     Šķiet, es jau arī to esmu sācis apšaubīt, - Pafnutjevs nomurmināja, bet domu pabeigt nepaspēja - kabatā smalki

iezvanījās tālrunis. Viņš pārsteigts sarauca uzacis, padomāja, mēģinādams uzminēt, kurš varētu zvanīt, un beidzot, izvilcis kārbiņu, atvēra vāciņu. - Jā! Sveicināti… Es jūs uzmanīgi klausos, - nikni palūkojies uz Hudoļeju, kurš sastindzis stāvēja pie galda, Pafnutjevs sataustīja aiz sevis krēslu un lēni noslīga sēdus. - Sapratu. Un tur vairs nevar būt nekādu šaubu? Kā jūs teicāt? Paldies! Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs.

Pafnutjevs klusēdams aizcirta tālruņa kārbiņu, iebāza to žaketes iekškabatā un palika tā sēžam, nenovērsdams neko neredzošo skatienu no loga.

-     Man, Paša, ir tāda sajūta, ka tu tikko uzzināji kaut ko svarīgu?

-    Zvanīja eksperts, anatoms. Objačeva asinīs atrasts kaut kāds draņķis. Nosaukumu viņš pagaidām nezina, visdrīzāk tas varētu būt klofelīns.

-    Pie velna! - Hudoļejs iesvilpās. - Kas tad te tagad iznāk?

-     Iznāk, ka cilvēks, kurš caurdūra Objačeva sirdi… caurdūra jau nedzīvu sirdi. Vai gandrīz nedzīvu. Tieši tāpēc pēc pirmā dūriena Objačevs pat nepakustējās. Šķiet, tonakt viņam nebija ne mazāko izredžu izdzīvot.

-     Bet mūsu izredzes pieaug! - Hudoļeja balsī ieskanējās . prieks.

-    Kādā nozīmē?

-    Parādījies trešais slepkava. Un, ja kaut vienam no viņiem bija vēl līdzzinātājs vai līdzzinātāja, mums rodas vienkārši šausmīgs secinājums.

-Nu?

-    Vairākums šīs mājas iemītnieku ir slepkavas.

-     Tā izskatās. - Pafnutjevs drūmi palocīja galvu. - Labi, izdarīsim vismaz kaut ko derīgu… Jāizņem beidzot tas nelaimīgais no cilpas. - Viņš pamāja uz istabas vidu, kur joprojām karājās bomzis.

Izgājuši no šķūņa, Pafnutjevs un Hudoļejs nostājās saulrieta pēdējā atspulgā. Nespodrā saule lauzās caur kailo koku melnajiem zariem, sazarojās un uzliesmoja vai dzisa pat niecīgākā galvas pagrieziena dēļ. Peļķes, tuvojoties vakaram, pārklājās ar plānu leduskārtiņu, kurā tūlīt sāka zibsnīt sārti zibšņi. Viegls vējiņš no meža puses jau atvējoja tikko jaušamas pavasara smaržas un cerību, ka ieilgusi aukstā ziema drīz atkāpsies. Būvlaukumos uzliesmoja metināmo aparātu košās dzirkstis, šur tur atskanēja balsis, vietām tika ieslēgtas jaudīgas piecsimtvatu lampas - acīmredzot darbi ritēs līdz vēlai naktij.

Bet Pafnutjevam un Hudoļejam tieši acu priekšā biedējoši milža Objačeva nams. Visi logi grima tumsā, un tikai divi pēdējie stāvi liesmoja asinssarkanā atblāzmā.

-     Gan jau, - Pafnutjevs pusbalsī nomurmināja, - uzvarēsim.

Un devās uz parādes ieeju.

-    Pagaidi, Paša! - Hudoļejs viņu apturēja. - Vai tev ir pilnīgi skaidrs, kas te pagājušajā naktī notika?

-    Ne velna man nav skaidrs.

-    Un man vēl nedaudz mazāk. Niknais magnāts, oligarhs un titāns nomirst pats savā gultā.

-    Ko viņam pirms neilga laika pareģoja kāda gaišreģe.

-     Starp citu! - Hudoļejs attapās. - Šalanda solīja par šo dīvaino pareģojumu visu noskaidrot. Vai viņš kaut ko uzzināja, pateica, pavēstīja?

-     Godīgi sakot, - Pafnutjevs nespēja novērst skatienu no peļķes ledusrakstiem, - godīgi sakot, tā gaišreģe mani neaizrauj. Ja Šalanda uzzinās kaut ko baisu un pārdabisku… Paldies viņam! Ja neuzzinās - gan iztiksim. Iedomājies, ka tu esi zīlniece… Pie tevis atnāk niknais oligarhs, noliek uz galda tūkstoš dolāru un lūdz izzīlēt laimīgu nākotni… Ko tu viņam teiksi?

-     Es teikšu, ka viņš nodzīvos ilgu, priecīgu mūžu un nomirs pats savā gultā, - Hudoļejs, ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja.

-    Re, un viņa to pašu arī pateica.

Pafnutjevs sāka soļot uz mājas pusi, bet, kad nonāca, atskatījās. Hudoļejs pat nebija pakustējies: joprojām stāvēja pie tās pašas peļķes un lūkojās uz saulrietā kvēlojošiem pavasara mākoņiem. Paraustījis plecus, Pafnutjevs atgriezās pie Hudoļeja, nostājās līdzās un arī pievērsās mākoņiem, kuri gluži acu priekšā samilza draudīgā zilumā.

-    Paša! - Hudoļejs ieturēja pauzi, jau iepriekš izbaudīdams savu sakāmo.

-     Nu? - Pafnutjeva balsī ieskanējās viegla, tikko jaušama nepacietība.

-    Tā zīlniece… Viņa ir ciemojusies šajā mājā.

Pafnutjevs brīdi neizpratnē lūkojās uz Hudoļeju, it kā tas

būtu sācis runāt ķīniski.

-    Un ko tad no tā varētu secināt?

-    Viņa zīlēja ne tikai Objačevam, bet pareģoja likteņus arī

visiem pārējiem mājas iemītniekiem.

-    Tu gribi teikt, ka viņa te bijusi vairākkārt?

-    Es taču to jau teicu, Paša.

-    Un ar visiem parunājās… Turklāt zem četrām acīm.

-     Lūk, šie vārdi, Paša, ir visvērtīgākie no tiem, kurus tu mūsu pastaigas laikā esi izteicis.

-    Kā tu uzzināji par zīlnieces ciemošanos?

-     Skaistulīte pateica… Daži viņu sauc par sekretāri. Bet daži - citos, mazāk cienījamos vārdos. Viens otrs vispār slikti sāk runāt, kad viņam apjautājas par šo brīnišķīgo jauno sievieti. Es ar viņu jauki patērzēju. Lāga dvēsele, paļāvīga, patiesa, es pat teiktu, pieķērīga.

-    Tu viņai iepatikies?

-    Ļoti. - Hudoļejs zagšus pavērās uz Pafnutjevu.

-    Es arī, - tas atbildēja.

-    Tu arī?! - Hudoļejs apvainojās. - Kas tad tevī ir pievilcīgs?

-    Prāts, - Pafnutjevs atbildēja. - Es esmu ļoti gudrs. Iesim! Līķu smaku no sevis esam izvēdinājuši, tagad laiks iet pie dzīviem cilvēkiem.

-    Jāpasteidzas, kamēr viņi vēl ir dzīvi.

-   Tu gribi teikt… - Pafnutjevs pagriezās pret nedaudz atpalikušo Hudoļeju. - Tas ir mājiens, ka…

-      Jā, - Hudoļejs atteica. - Tā man liekas. Mēs esam sakustinājuši lapseņu pūzni un tagad vairs nezinām, ko darīt.

-    Gan izdomāsim, - Pafnutjevs noņurdēja, ieiedams mājā.

Tornis ar vītņkāpnēm grima tumsā, un tikai pašā augšā

dega blāva spuldzīte. Arī gaiteni apgaismoja viens gaismeklis līdzās pakaramajam. Caur arkveida eju no kamīnzāles plūda zila blāzma.

Pafnutjevs iegājis ieslēdza griestu lampu.

Pavērās ierasta aina - stūrī zibsnīja televizors, bet tam pretim krēslos sēdēja vairāki cilvēki. Uz žurnālu galdiņa atradās aizsākta jau zināmā viskija pudele un dažas masīvas glāzes ar biezām pamatnēm un rievotiem sāniem.

Uzmetis skatienu sēdošajiem, Pafnutjevs pazina Vohmja- ņinu, viņa sievu, skaistuli sekretāri; turpat arī abi celtnieki - izrādīdami godbijību, viņi bija iekārtojušies nedaudz nomaļus, atzīstot savu zemāko stāvokli, pateicīgi par iespēju kopā ar visiem nosist laiku pie televizora. Palūkojušies uz Pafnutjevu, viņi ātri saskatījās un atkal pievērsās ekrānam. Ilgajos darba gados Pafnutjevs bija iemācījies, kas slēpjas aiz šādas saskatīšanās - celtnieki par kaut ko uztraucās un nervozēja. Viņš bija pārliecināts, ka abi pat neredz, kas vispār notiek uz ekrāna, neredz tās bumbas, ar kurām varonīgie amerikāņi kopā ar varonīgajiem vāciešiem un varonīgajiem angļiem no droša attāluma bombardē slimnīcas, tiltus un bēgļu kolonnas, neredz, kā nadzīgie iznīcinātāji medī autobusus, vilcienus un pajūgus, piekrautus ar pussadegušo mantību.

-    Kas jauns Dienvidslāvijā? - Pafnutjevs tīšām skaļi noprasīja. Un ievēroja - celtnieki sarāvās un atkal saskatījās - sak, ko darīt, ko atbildēt?

-    Bombardē, - vārgā balsī atbildēja Vohmjaņins.

-    Vismaz kādu lidmašīnu arī notriec? - Pafnutjevs cerīgi painteresējās.

-     Par to ne vārda nesaka, - atkal atbildēja Vohmjaņins. - Bombardēšanas sākumā notrieca vienu neredzamo, bet tagad

vairs nespēj trāpīt.

-     Bombardē no divdesmit kilometru augstuma, - Pafnutjevs noteica. - Viņu raķetes tik augstu netiek. Pavājas.

-    Mēs laikam iesim, - Vulihs paziņoja. - Ir jau vēls.

Abi celtnieki jau devās uz durvīm, bet Pafnutjevs viņus apturēja. Plati iepletis rokas, viņš abus satvēra un gandrīz vai ar varu iestūma atpakaļ krēslos.

-    Nekādā gadījumā! - viņš sacīja. - Lai jūs manis dēļ sabojātu sev vakaru?! Neparko! Turklāt viskijs jums arī vēl nav izdzerts, ko? Vai vienmēr tik daudz labas mantas atstājat glāzē? Hudoļej! - Pafnutjevs pagriezās uz gaiteņa pusi, piespiezdams ienākt apmulsušo ekspertu. - Paskaties, cik daudz dārgā viskija viņi atstāj glāzēs?! Saki, vai dzīvē tā notiek?

-      Nekad! - Hudoļejs droši atbildēja. - Tā notiek, tikai mirstot.

-    Kā to lai saprot? - Vohmjaņins smaidot pagriezās krēslā.

-      Tieši tā arī jāsaprot, tieši tā, - Hudoļejs atbildēja. - Neviens kārtīgs vecis, kamēr dzīvs, kamēr pukst viņa nešķīstā sirds, kamēr skaidrs miesaskārīgais prāts, kamēr pa dzīslām vēl rit karstās, vējgrābslīgās asinis, nepiecelsies no galda, uz kura palicis kaut kas tāds! - Hudoļejs, redzētā saniknots, ar demonstratīvu žestu norādīja uz abām līdzās stāvošajām celtnieku glāzēm - katrā bija atlikusi vismaz trešdaļa viskija. - Un ja tomēr šie ļaudis, - Hudoļejs savieba nicīgu grimasi, izrādīdams, cik nepatīkami viņam runāt par netikumību, - ir piecēlušies no galda, atstādami glāzēs viskiju, - Hudoļeja seja kļuva apgarota, kā runājot par vislielākajām cilvēces garīgajām vērtībām, - tātad viņiem bijuši būtiski un neatliekami iemesli, varbūt pat nelikumīgi! Nu?! - eksperts spēji pagriezās pret nobālējušajiem celtniekiem. - Atzīstieties!

-    Par ko? - abi klusi korītī noprasīja.

-    Kāpēc gribējāt atstāt neizdzertu šādu bagātību?

-    It kā jau pietiek… Gana dzerts…

-    Jūs vienmēr tik pilnas glāzes atstājat?

-Tā nu iznāca… Ne jau vienmēr, protams, tā… Nemaz tik bieži nedzeram, kur nu vēl viskiju…

-     Lūk! - Hudoļejs pastiepa uz priekšu rādītājpirkstu, kā vēlēdamies caurdurt Petriško. - Lūk! - viņš atkārtoja, caurdurdams arī otru un pienaglodams abus celtniekus pie kauna staba. - Pāvel Nikolajevič! Vai tu atstātu glāzē tik daudz viskija, ja tevi par brīvu uzcienātu?

-    Neparko! - Pafnutjevs apliecināja.

-     Ko tad tagad darīt? - Petriško nomurmināja, pašķielēdams uz draugu.

-    Nāksies izdzert! - Hudoļejs, nespēkā ieslīgdams krēslā, pasmaidīja. Daļrunības lēkmei viņš bija patērējis visu savu - jāatzīst, visai nelielo - enerģiju. Sapratis eksperta stāvokli, Vohmjaņins ielēja viņam tīrā glāzē viskiju, kas bija atlicis pudelē. Un tikai tad Pafnutjevs ievēroja, ka miesassarga- sieva, Objačeva saimniecības vadītāja, kaut kur nemanot pagaisusi.

-    Kur ir jūsu sieva? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Aizsūtīju gulēt, - Vohmjaņins atteica. - Nav te viņai ko gar večiem grozīties.

-    Kā es ar viņu varētu parunāt?

-            Varbūt no rīta? Viņa taču… Kopā ar mums nedaudz ierāva… Diez vai viņas liecība var kadu ieintereset vai tikt izmantota kā pierādījums, - Vohmjaņins pasmīnēja, acīmredzami juzdamies apmierināts, ka Hudoļeja runas aizsegā izdevies nobēdzināt sievu no izmeklētāja.

-     Nu ko, - Pafnutjevs, apzinādamies, ka apvests ap stūri, izskatījās apjucis. - Vēl jau saule nav norietējusi un nakts nav atnākusi.

-       Mēs agri ejam gulēt, - Vohmjaņins bija sagatavojis atbildes uz visiem Pafnutjeva iebildumiem.

-    Vai jūs abi sen te dzīvojat? - Pafnutjevs painteresējās, labi apzinādamies sava jautājuma divdomību un to, cik daudz tukšu vārdu tagad var izdzirdēt. Bet Vohmjaņina atbilde bija nevainojama.

-    No paša sākuma, - miesassargs atbildēja.

-    No kāda sākuma?

-    No tā laika, kad mājas celtniecības darbi izgāja no nulles cikla un tika uzceltas sienas, jumts un ieliktas grīdas… No tā laika, kad Objačevs uzaicināja mani strādāt par miesassargu, bet Katju… - Vohmjaņins uz mirkli saminstinājās. - Par virēju, par saimniecības vadītāju… Vispār uz viņas pleciem gūlās visa mājas saimnieciskā dzīve… Celtnieku ēdināšana, norēķināšanās ar ekskavatoristiem, attiecību skaidrošana ar kaimiņiem, kuri visu laiku centās žogu pavirzīt uz mūsu pusi… Bet lietišķā sarakste, dokumentācija, lietišķo tikšanos ar piegādātājiem organizēšana… - Vohmjaņins apzināti sāka uzskaitīt sekretāres pienākumus. Viņš juta, ka tūlīt tiks pārtraukts, un nemaz neiebilda, pēdējos vārdus pateicis, pats apklusa, gaidīdams Svetas dusmīgos kliedzienus un sašutumu. Un patiešām, skaistule pietrūkās kājās no krēsla, manāmi iereibuši un tāpēc, kā likās Pafnutjevam, vēl skaistāka nekā no rīta. Spēji nolikusi savu, arī pusdzerto, glāzi uz galda, viņa nostājās pretim sēdošajam miesassargam.

-    Kā jums nav kauna! - viņa skanīgā balsī iekliedzās, bez kādas histērijas un spiegšanas. Juškova lieliski prata savaldīties, un Pafnutjevs ievēroja, ka viņiem tiek uzmests vērīgs un stingrs skatiens - laikam gaidīja atbalstu.

-    Man ir gan kauns! - Vohmjaņins, neatraudams skatienu no liesmojošajām Serbijas naftas glabātavām, kuras idiotiskā neatlaidībā bombardēja varonīgie NATO piloti, mierīgi atbildēja.

-     Par ko jums ir kauns? - Sveta apjukusi painteresējās: tādu atbildi no Vohmjaņina viņa nebija gaidījusi.

-   Ak, mīļo meitenīt, - miesassargs, izstiepdams uz priekšu kājas un sakrustodams teju divu metru attālumā no krēsla, novilka, - ja es sākšu uzskaitīt visas tās lietas, par kurām man kauns… Tas aizņems pārāk daudz laika. Un es nedomāju, ka citiem šis uzskaitījums liksies tikpat interesants kā jums. - Vohmjaņins pameta Svetai ar aci: sak, mīļumiņ, mēs taču abi lieliski visu saprotam, mēs gan zinām, par ko ir runa, tāpēc nav ko viens otram skalot smadzenes.

Pafnutjevs to visu klusēdams vēroja, nespēdams izdomāt, kā rīkoties. Tā varētu būt arī gluži nevainīga vārdu pārmaiņa starp cilvēkiem, kuri viens otru ne pārāk ieredz, tomēr spiesti dzīvot zem viena jumta. Tā gadās gan dzīvokļos, gan kantoros, nemaz nerunājot par tramvajiem, kur saķeras tādi cii-

*r

vēki, kuri redzējuši cits citu tikai vienu divas minūtes, bet jau izjūt tik lielu naidu, ka gatavi uz visu, pat uz slepkavību, bet, ārā izkāpuši, sāk meklēt pa kabatām validolu, jo bez validola

paši gatavi tūlīt izlaist garu.

Bet šiem cilvēkiem bija pietiekami daudz laika, lai jūtas nobriestu un nostiprinātos, balstoties ne tikai uz acumirklīgiem iespaidiem, bet uz pārliecību un secinājumiem.

Jā, tas izskatītos pēc vienkāršas paziņu vārdu pārmaiņas, ja Pafnutjevs nezinātu, ka puse no šiem cilvēkiem ir slepkavas.

-     Variet sākt! - Sveta skaļi un nikni paziņoja. - Pasakiet vismaz beidzot kaut divas trīs lietas, par kurām jums ir kauns!

-      Lūdzu! - Vohmjaņins laiski, pat nedaudz dižmanīgi pavērsa pulti pret televizoru, noklusināja skaņu, un cilvēki Dienvidslāvijas naksnīgajās ielās turpināja mirt klusumā. - Šodien man, piemēram, bija kauns par jums, skaistulīt.

-    Tiešām? - Sveta brīnījās. - Kas tad manī jūs tā apbēdināja?

-   Mani neapbēdinājāt jūs, bet tas, kas atradās šķūnītī dārza malā, kuru jūs pa dienu apciemojāt. Jūsu gaitas mani ieinteresēja, un es arī turp aizgāju. Vai pateikt, ko es ieraudzīju?

-    Ko tad jūs tur ieraudzījāt?

-    Līki.

-    Kā līķi? - Sveta piespieda rokas pie krūtīm.

-    Pati nezināt?

-    Kā līķi jūs ieraudzījāt sargmājiņā? - Pafnutjevs pavaicāja Vohmjaņinam, izbīdāmies, ka bomža nāve nebūs pēdējā, kā jau brīdināja Hudoļejs.

-     Bomža, - Vohmjaņins atbildēja. - Vai jūsu darbs? - viņš apjautājās Svetai.

Juškova neatbildēja, bet, spēji apgriezušies, izskrēja no istabas. Noklaudzēja ārdurvis, un Pafnutjevs, piegājis pie loga, lukturu gaismā ieraudzīja, kā meitene ar istabas čībām kājās, ceļu nemeklēdama, joņo uz šķūni. Lūk, viņa jau tika līdz durvīm, atvēra tās, un pēc mirkļa sargmājiņas logos uzmirdzēja gaisma.

-    Liekas, Sveta zina, kur atrodas slēdzis, - Hudoļejs, iekārtojies Pafnutjevam līdzās pie loga, noņurdēja.

-     Liekas gan, - Pafnutjevs piekrita. Atskatījies viņš ieraudzīja Vohmjaņina sejā uzmundrinošu smaidu. - Bet, ja tas ir viņas roku darbs, kāpēc vajadzēja tagad turp skriet?

-    Pēc slepkavības cilvēks kādu brīdi atrodas šoka stāvoklī, - Vohmjaņins paskaidroja. - Rīkojas dīvaini un neloģiski, bieži pats sevi tādējādi pazudinot.

-    Redzu, jūs labi šajās lietās orientējaties?

-    Kādās?

-   Kā cilvēks uzvedas pēc slepkavības, ko dara, kā pats sevi pazudina… No kurienes jums tādas dīvainas zināšanas?

-     Esmu bijušais kruķis, - Vohmjaņins iesmējās. - Mums abiem vienas asinis.

-    Ja? - Pafnutjevs atkal pieplaka logam. Un ieraudzīja, kā no šķūņa uz māju, cauri visām peļķēm, salauzdama plāno leduskārtiņu, basām kājām brien Sveta. - Ja klaidoni nogalināja viņa vai vismaz sniedza slepkavam palīdzīgu roku, kāpēc tagad turp aizdrāzās? - Pafnutjevs pajautāja un pats sev atbildēja: - Tas ir liels un nezināms noslēpums.

-      Noziedznieku vienmēr velk uz nozieguma vietu, - Vohmjaņins, atkal pievērsies televizora ekrānam, paziņoja -

'šoreiz tur zibsnīja sabombardēta tuberkulozes dispansera skati.

-    Es biju kruķis, nevis esmu… Jums labāk zināms.

-      Protams. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu. - Bez šaubām.

-     Es jau arī to pašu saku. - Vohmjaņins vienkārši nespēja atstāt pēdējo vārdu citam, lai tas pabeigtu sarunu.

Pafnutjevs nolieca galvu pie viena pleca, tad pie otra, visu laiku neslēptā pārsteigumā vērodams Vohmjaņina pakausi - masīvu, gaļīgu, ar apaļām horizontālām krokām. Viņš redzēja, ka miesassargam mokoši gribas atskatīties, palūkoties uz Pafnutjevu un novērtēt viņa reakciju. Un šīs dvēseles mokas tūlīt pat bija manāmas pakauša krokās - tās piesārta un kļuva mitras, Vohmjaņins tās nosusināja ar kabatlakatu, bet tā arī neatskatījās.

Gaitenī noklaudzēja durvis - bija atgriezusies Sveta. Kamīnzālē viņa neienāca. Klusumā skaidri varēja saklausīt, kā viegli soļi aizskanēja pa vītņkāpnēm. Viss skaidrs, viņai steigšus jāuzvelk kājās kaut kas silts.

-    Ka tik neaizbēg, - Vohmjaņins neatskatīdamies izmeta.

-    Gan jau, - Pafnutjevs atteica.

Šai brīdī ārdurvis noklaudzēja vēlreiz, jau stiprāk.

Visi pagriezās uz trokšņa pusi - kamīnzāles durvju ailē stāvēja Šalanda.

Pafnutjevs jutās galīgi apjucis - notikumi neritēja pēc viņa prāta, un vispār - tie nemaz nebija tie notikumi, kurus varētu gaidīt. Otrajā dienā pēc Objačeva vairākkārtējās nāves uzmanības centrā negaidīti nonāca bomzis, cilvēks, kurš, likās, ne ar ko nav saistīts, kuru vienkārši aiz žēluma, tāda

dīvaina žēluma, pacieta savā tuvumā. Tā saimnieks žēlo sivēnu, kuru paredzēts nokaut uz Jaungadu, tā var žēlot vistu vai citu lopiņu, bet bomzi…

-    Kāds viņš tev likās? - Pafnutjevs pavaicāja Hudoļejam.

-    Svēts cilvēks. Dieva radība.

-    Krokodils arī ir Dieva radība, - Vohmjaņins piebilda.

Pafnutjevs atkal izbrīnā sarauca augšup uzacis un, klusībā

kaut ko svarīgu secinādams, nolieca galvu uz sāniem. Bomzis cilpā, asiņaina lode kabatā, to nekādi nevarētu nepamanīt. Pistoli neslēpa, pats neslapstījās, visu ritu, nekur nesteigdamies, pavadīja kopā ar Hudoļeju.

Vai viņš arī būtu slepkava?

Neizskatās.

Bet, runājot par Svetu, viena viņa bomzi cilpā neiestumtu, un viņš ar sevi tā izrīkoties arī neļautu. Vispirms vajadzētu viņu apdullināt vai izdarīt ko citu, lai nebūtu nekādas pretošanās. Un tad vēl šis skrējiens čībās pa peļķēm gandrīz līdz ceļiem… Kāpēc viņa skrēja uz šķūni? Nezināja, ka tur ir līķis? Vai atcerējās kādu sīkumu, par kuru aizmirsa pirmā apciemojuma laikā… Tādā gadījumā viņa rīkojās pārdroši, bet profesionāli. Vai šī istabas skaistule uz kaut ko tādu ir spējīga? Un vai vispār viņa ir istabas skaistule?

-     Nāc iekšā, Žora! - Pafnutjevs gurdi aicināja Šalandu, kurš visu šo ^aiku bija stāvējis durvīs. - Apsēdies, te ir, kur sēdēt! Jā, kamēr vēl neesmu aizmirsis, - Pafnutjevs pievērsās Vohmjaņinam. - Vai, izņemot jūs, yēl kāds redzēja, ka Sveta dienā skrēja uz šķūni?

-    Vasils redzēja, - Vohmjaņins pamāja uz celtnieka pusi. - Mēs abi kopā vērojām šīs skaistulītes dīvaino rosīšanos.

-    Vai viss tā arī bija? - Pafnutjevs uzrunāja Vulihu.

-    Bija… Tā vai gandrīz tā.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Es neredzēju viņu ieejam šķūnī. To, ka gāja uz šķūni - jā, redzēju. Kā nāca atpakaļ - redzēju. Bet vai Sveta bija šķūnī - nezinu.

-     Ko tad viņa aizgāja tikai durvju rokturi nobučot un tad nāca atpakaļ? - Vohmjaņins iesmējās.

-    Par bučošanu nedaudz vēlāk, - Pafnutjevs atcirta. - Vasil, saki… Bet kā tu nokļuvi pie loga, tieši pie tā loga, no kura redzams šķūnis, un tieši tajā brīdī, kad pa celiņu gāja Sveta? Kā lai izskaidro šīs daudzās sakritības, ņemot vērā, ka tagad strādājat galvenokārt pagrabā.

-    Vohmjaņins mani pasauca. Nāc, teica, paskaties, kā mūsu daiļava pa peļķēm lēkā… Kādas gan šai var būt darīšanas ar bomzi? Vai tiešām arī viņu apkalpo? Es arī piegāju pie loga un paskatījos. Jā, patiešām, viņa gāja pa celiņu. Gumijas zābaciņos. /

-    Vai viņa iegāja šķūnī?

-    Teicu jau - nezinu, durvis no loga nevar redzēt. Uz kādu laiciņu viņa pazuda aiz stūra, pēc tam atkal parādījās.

-            Tātad tu redzēji, kā viņa pazuda un pēc tam atkal parādījās.

-    Jā, apmēram tā.

-    Un ar ko jūs pa šo laiku, kamēr viņa nebija redzama, abi nodarbojāties?

-    Smēķējām… Vohmjaņins uzcienāja ar cigareti… Mēs stāvējām un smēķējām.

-    Gaidījāt Svetu atkal parādāmies?

-    Ne jau nu īsti gaidījām…

-    Vienkārši pa logu skatījāties?

-    Kur tad citur lai skatītos? Ne jau viens uz otru… Paldies Dievam, gada laikā pietiekami esam izskatījušies.

-    Un tad pie mājas stūra parādījās viņa? -Jā.

-     Vai viņa skrēja? Steidzās? Skatījās apkārt? Joņoja, klupdama krizdama.?

-     Nē, viņa gāja mierīgi, - Vulihs atbildēja un nez kāpēc tramīgi atskatījās uz Vohmjaņinu, kurš visu sarunas laiku nenovērsa acu no ekrānā degošo naftas glabātavu dūmu mutuļiem.

-      Cik ilgi viņa nebija redzama? Piecas minūtes, piecpadsmit, veselu stundu?

-     Nē, taču! - Vasils nomierinājies atmeta ar roku, acīmredzot nospriedis, ka šai jautājumā nevar būt nekādu lamatu. - Cik ilgā laikā var izsmēķēt vienu cigareti? Minūtēs piecās? - viņš pats sev pavaicāja. - Pat tik daudz laika nepagāja, kad viņa jau parādījās pie stūra. Drīzāk jau divas trīs minūtes.

-      Vai pa šo laiku viņa spētu pakārt veci, kurš par viņu lielāks, vecāks un noteikti arī spēcīgāks. Vai varētu, vai paspētu?

-     Svetka?! - Vasils no pārsteiguma pat apsēdās un atkal paskatījās uz Vohmjaņinu. - Nekādā gadījumā! Būtu viņas rīcībā vesela diennakts, pat gads - tikpat neiespētu. Svetka ir… Dzīvē viņa domāta citām vajadzībām.

-    Kādām?

-     Nu… Priekam… Mīlestībai. Neko citu neprot. Un viņai tas arī nav vajadzīgs… Meičai viss ir savās vietās. - Vasils nemaz neslēpa savu personīgo attieksmi pret Svetu.

Šalanda, to visu klausīdamies, īgni neizpratnē grozīja galvu, pievērsdamies te vienam, te otram runātājam. Kad viņam tas beidzot apnika un saruna uz brīdi pieklusa, Šalanda apņēmīgi piecēlās, izņēma Vohmjaņinam no rokām vadības pulti un pārslēdza citu programmu. Ekrānā parādījās pilsētas pēdējo ziņu titri.

-    Man liekas, jums beidzot laiks ķerties pie darba, - Šalanda paziņoja.

-   Ķersimies! - Pafnutjevs labprāt piekrita. - Tikai tu, Šalanda, pasaki, kas mums jādara, lai tev izpatiktu, lai tu būtu ar mums apmierināts un pat sajūsmināts?

-     Es? Lai sajūsminātos? Par jums? - Šalanda apvainojās. - Jūs esat tie, kuriem no agra rīta līdz vēlam vakaram jāsajūsminās par mani.

-    Vienmēr gatavi! - Pafnutjevs, gari nedomādams, piekrita. Viņa garastāvoklis manāmi uzlabojās, jo pēdējā sarunā atklājās svarīgas lietas, aklajā tumsā beidzot sarosījās kāds gaismas atspulgs. Viņš bija gatavs dzīt jokus, pavilkt uz zoba patmīlīgo Šalandu un pat paciest jebkuras dzēlības - tam visam vairs nebija nekādas nozīmes.

-      Mēs nu laikam iesim? - Celtnieki atkal slējās kājās. - Te jums tādas nopietnas sarunas…

-   Jā, puiši, ejiet vien! Es vēl pie jums iegriezīšos, - Pafnutjevs nosolījās. - Mums vēl palikuši daži nenoskaidroti jautājumi.

-   Kādi jautājumi? - Celtnieki, kuri jau bija gatavi pazust no izmeklētāja acīm, sastinga uz vietas kā sālsstabi.

-          Kā nu ne! - Pafnutjevs iesaucās tik patiesā izbrīnā, cik vien šobrīd spēja. - Mums taču beidzot jāuzzina, kurš nogalināja Objačevu!

-Jūs domājat, ka mēs to zinām? - celtnieki, šķiet, ne tikai atbildēja, bet arī jautājumus uzdeva reizē. Ne jau tāpēc, ka tā gribēja - vienkārši citādi nespēja.

-    Esmu par to pilnīgi pārliecināts! - Pafnutjevs pārspīlētā pārliecībā apliecināja. - Un to ziniet ne tikai jūs - visi zina. Tomēr jūsu zināšanas ir izkliedētas, sadrumstalotas un veido haotisku faktu sablīvējumu. Tāpēc mans uzdevums - izzināt šo sablīvējumu, katram informācijas gabaliņam atrast īsto vietu, un tad patiesība, vienīgā, žilbinošā un neapstrīdamā, atklāsies visā savā diženumā.

-    Kā tu pateici, kā tu pateici! - Hudoļejs novaidējās. - Ja es tā varētu… Tad tālu tiktu.

-    Gan tiksi, - Šalanda noburkšķēja.

-    Tev, Paša, prezidentam runas vajadzētu rakstīt, - Hudoļejs nerimās. - Viņš tevi mīlētu un svētkos dāvinātu dažādas dāvanas.

-    Dāvinās gan, - Šalanda iejaucās sarunā. - Tad panāks un vēlreiz tā uzdāvinās, ka aizmirsīsi, par ko vispār tiki apdāvināts.

-     Ejiet, puiši! - Pafnutjevs ar roku pamāja celtniekiem. Gaidiet ciemos un gatavojieties ilgai, bet patīkamai sarunai!

-     Mēs jau neko, vienmēr gatavi… Būtu tik jautājumi, atbildes jau kaut kā izdomāsim.

-    Uz drīzu redzēšanos! - Pafnutjevs vēlreiz noteica.

Viņš bija no celtniekiem atvadījies trīs reizes, trīs reizes pateicis novēlējumus un apsolījis no rīta apciemot. Tas bija slikti, tas nebija uz labu. Ja kamīnzālē sēdētu kāds misticisma speciālists, kas orientētos noslēpumainās un okultās zinātnēs, tad viņš noteikti Pafnutjevam ieteiktu neatlikt sarunu un visu noskaidrot tūlīt un tepat uz vietas. Bet nē, tāda cilvēka te nebija, un celtnieki, steigā viens otram traucēdami, aizgāja, drīz arī apklusa smago soļu troksnis uz pagraba kāpnēm.

Un tūlīt pat celtnieku vietā durvju ailē parādījās Margarita - slaida, lai gan pareizāk būtu teikt - tieva vai pat izkāmējusi, ģērbusies melnās, vaļīgās drēbēs, kas plīvoja pie katra soļa. Mierīga un pat augstprātīga viņa pienāca pie krēsliem, pārlaida visiem skatienu un pasmīnēja.

-    Vai es netraucēšu?

-    Nemaz, - Pafnutjevs aši atteica. - Iekārtojieties, kur jums ērtāk. Mēs par to tikai priecāsimies.

-     Paldies! - Margarita dīvaini smaidīja un palocīja galvu, lieliski apzinādamās situācijas absurdumu - viņai, saimniecei, atļauj pasēdēt pašas istabā. - Vai ir kādi jaunumi? - viņa painteresējās, vērdamās televizora ekrānā.

-   O! - Pafnutjevs priecīgi iesaucās. - Jaunumu ir tik daudz un dažādi, ka es pat nezinu, ar ko sākt.

-    Sāciet ar kaut ko vienu! - Margarita augstsirdīgi atļāva.

-    Mūsu pirmās daļas iegājušas Kosovā! - Pafnutjevs līksmi paziņoja. - Vietējie iedzīvotāji viņus sagaidīja ar sajūsmu! Kā četrdesmit piektajā! Viņus apbēra ar ziediem, meitenes lēca uz kaujas mašīnu pakāpieniem, valdība deva savu svētību! Ieņemts stratēģiski svarīgs aerodroms! Desantnieki ieņēmuši aizsargpozīcijas un tur NATO kareivjus šāviena attālumā!

-    Padomā tik, - Margarita izmeta, beidzot sagaidījusi, kad Pafnutjevs uz brīdi apklusa, lai ievilktu elpu, - dzirdēju, ka mājā ir vēl viens līķis?

-    Tie ir meli! - Pafnutjevs droši paziņoja. - Jūs ir maldinājuši. Līķis uzradies nevis mājā, bet šķūnī.

-    Kam tad traucēja tas nelaimīgais bomzis?

-    Kādam jau traucēja, - Šalanda solīdi iejaucās sarunā, vēlēdamies sev pievērst uzmanību. - Citādi jau nebūtu nogalināts.

-    Un ja nogalināja, tātad tomēr traucēja, - Margarita rezumēja.

-    Ir radušās dažas aizdomas, bet izmeklēšanas orgāni tām pagaidām nepievērš uzmanību, - Vohmjaņins, kurš joprojām sēdēja, uzgriezis visiem muguru, noteica.

-    Kurš tad tiek turēts aizdomās?

-    Ir viena jauna un brīnišķīga daiļava, visa…

-     Sveta? - Margarita jutās pārsteigta. - Manuprāt, viņas stiprā puse ir cita… Lai gan - kas zina, kas zina. •

-    Mēs visu noskaidrosim, - Pafnutjevs droši paziņoja.

-    Paskatieties uz ekrānu! - Šalanda skaļi iesaucās. - Stāsta par mūsu notikumiem.

-     Vai jums arī kaut kas noticis? - Margarita smaidot apvaicājās.

-    Jā! - Šalanda atcirta - viņam šī gurdi skumjā dāma krita uz nerviem jau no paša sākuma. - Mums arī ir kas noticis. Nogalināts vietējais biznesmenis un spicais šeftmanis Objačevs. Un mēs tagad nodarbojamies ar šī nozieguma izmeklēšanu.

-    To jūs pareizi darāt, - Margarita labprāt piekrita, bet uz ekrānu tomēr paskatījās.

Tur pa šo laiku bija parādījusies dīvaina sieviete, nedaudz pilnīga, bet, atklāti runājot, pat pārāk pilnīga, ar gariem,

* * .

tumšiem matiem līdz pleciem un melnu šalli ar sarkanām rozēm un garām bārkstīm. Viņa izskatījās ļoti svarīga, majestātiska un savu sarunas biedru uzlūkoja līdzcietīgi, pat nožēlojoši. Pafnutjevs šo cilvēku pazina, bija ar viņu ticies un pat šņabi kopā dzēris. Tas bija Firņins, ar kuru liktenis izmeklētāju savedis kopā pirms vairākiem gadiem, izmeklējot kādu sarežģītu noziegumu.

-    Zīlniece, - Šalanda pavēstīja, lai visiem uzreiz viss būtu skaidrs. - Tā pati.

-    Tātad tu viņu atradi?! - Pafnutjevs neslēpa savu sajūsmu.

-    Strādājam, - Šalanda atbildēja.

-    Bet man teica, ka Firņins viņu sameklējis kaut kādā zīlēšanas salonā.

-     Firņins?! - Šalanda nikni atskatījās. - Es šo skaistulīti tavam Firņinam uz šķīvīša pasniedzu!

-    Varu iedomāties to šķīvīti, - Hudoļejs nomurmināja.

-    Varbūt mums tomēr derētu viņā paklausīties? - Margarita pavaicāja, tādējādi panākdama pilnīgu klusumu.

Zīlniece pa to laiku joprojām palika nesatricināmi mierīga. Uzklausījusi kārtējo žurnālista jautājumu, viņa atmeta atpakaļ matus, sakārtoja šalli, pasmaidīja pati par savām domām un ielūkojās kameras objektīvā. Miljoniem skatītāju tūlīt pat notrīsēja, sajuzdami, kā viņu dvēselēs ielūkojas augstāka vara un ierauga tur tādas lietas, ka vai šausmas pārņem.

-    Vai jūs kaut ko jautājāt? - beidzot viņa savu jauno, masī- vo, pilnīgo ķermeni pavērsa pret vārgulīgo Firņinu.

-     Es vēlējos noskaidrot vienu krimināla rakstura faktu…

Ja jau jums izdevās tik precīzi pareģot Objačeva nāvi, vai izmeklēšanas iestādes nav meklējušas jūsu palīdzību?

-    Vai tad viņiem radušies sarežģījumi?

-     Slepkava joprojām nav aizturēts. Tātad gluži pamatoti varam secināt, ka viņi - es runāju par izmeklēšanas iestādēm - centīsies saukt jūs.

-   Saukt mani? - zīlniece pavīpsnāja. - Pie kā saukt? Pie atbildības? - pēdējiem vārdiem vajadzēja apliecināt, ka, neraugoties uz ārējo monumentalitāti, viņai piemīt arī humora izjūta.

-      Ha-ha-ha! - Firņins teica, tieši teica, nevis iesmējās. - Jums ir ārkātīgi smalka fumora izjūta! - Vārdi likās muļķīgi un pat ņirdzīgi, bet, lai cik dīvaini arī būtu, zīlniece tos uztvēra nopietni un pietvīka no labpatikas. - Sakiet, Eleonora, ja es tūlīt jūs palūgtu sazināties ar garu pasauli un izsaukt sevī šīs mistiskās vibrācijas. - "Viņš acīmredzami ālējas," nodomāja Pafnutjevs. - Tad varbūt jūs spētu iedvesmot mūsu izmeklētājus un norādīt viņiem patieso meklēšanas ceļu… Vai varat to izdarīt?

-     Kāpēc gan ne? - Eleonoras balsī ieskanējās zināma vulgaritāte, un viņa tik vaļīgi paraustīja plecu, ka Pafnutjevam gluži neviļus radās doma - pirms biedrošanās ar garu pasauli šī sieviete noteikti dzīvojusi daudz drastiskāk - kārtīgi iedzērusi un izbaudījusi visu, ko dzīve spēj sniegt.

-       Varbūt pamēģināsim? - rūdītais Firņins turpināja izaicināt lētticīgo Eleonoru.

-    Sieviete. Jāmeklē sieviete.

Pafnutjevs jutās vīlies. Eleonoras valdzinājuma un Firņina azarta ietekmē viņš uz mirkli bija pieļāvis domu, noticējis un pat sācis cerēt, ka pareģe patiešām tūlīt pateiks kaut ko svarīgu, ar mistisku zināšanu gaismu pāršķeļot tumsu, kurā viņš maldījās. Bet ne, viņa runāja kā parasts, saprātīgs sievišķis, pavēstīdama neapstrīdamu patiesību, kas nabaga Pafnutjevam nekādi nepalīdzēja. Un tūlīt, kā sajuzdama viņa vilšanos, sieviete vērīgi ieskatījās Pafnutjeva gurdo acu dzīlēs. Un pavīpsnāja.

-     Dažiem mani vārdi šķiet gluži parasti… Tik parasti kā jebkurš notikums, pat visneticamākais, pēc tam, kad tas jau beidzies. Gribu uzreiz brīdināt - nesteidzieties ar secinājumiem. Es pateicu, ko pateicu. Un tas nemaz nav tik maz.

-    Jā! Kā saka francūži - meklējiet sievieti! - Firņins piebalsoja.

-    Un ne jau vienu, - Eleonora turpināja.

-    Divas? - Firņins profesionālā dabiskumā nošausminājās.

-     Es redzu trīs, - Eleonora ar miglainu skatienu piebilda. Viņa piepeši saguma, it kā pēdējās trīs sekundes būtu to nogurdinājušas.

-    Jūs gribat teikt, ka šīs trīs sievietes sazvērējušās…

-     Nē! - Viņa īgni saviebās. - Es nerunāju par slepkavām, bet gan par visa notikušā būtību. Bet kas nogalināja, kā un kur… Tas ir izmeklēšanas ziņā. Starp citu, tā drīz beigsies.

-    Drīz - tas būtu kad?

-    Pēc dienas, divām… Visilgakais - pec trim dienam.

-     Zināt, Eleonora, mani satrieca jūsu pareģojuma precizitāte - neilgi pirms nāves jūs Objačevam pavēstījāt, ka viņš nomirs pats savā gultā… Un viss tieši tā arī notika, tieši tā! Ko jūs tobrīd ieraudzījāt, kādas ainas atklājās jūsu gaišreģes skatienam?

Eleonora kādu bridi klusēja, nepievērsdama nekādu vērību ekrāna laika izmaksām, un tad, izrāvusies no sastinguma, pavērās Firņinā.

-    Bet vai jums nav ienācis prātā, ka tā varēja būt vienkārši profesionāla viltība? Pārliecinot cilvēku, ka viņš nomirs pats savā gultā, es reizē apsolu tam ilgu mūžu un rāmas vecumdienas daudzo mājnieku lokā… Vai tas jums nav ienācis prātā?

-    Godīgi sakot, ir ienācis, - Firņins, skatīdamies Eleonorai tieši acīs, atzinās.

-     Lai arī jūs izrādījāt lielu sajūsmu, es to zināju jau pašā sākumā. Man, protams, patika, ka uzslavējāt manu humora izjūtu, bet ticiet, es zinu šī komplimenta vērtību.

-    Es negribēju jūs apvainot!

-    Apvainot jau negribējāt, tikai atmaskot vai, teiksim, izkliedēt mani aptverošo noslēpumainības dūmaku… Mēģinājāt.

-      Piedodiet! Jūs esat mani pārpratuši! - Firņins izmisis mēģināja atkal ievirzīt sarunu mīlīgajā mistikas gultnē, bet Eleonora nevērīgi viņu pārtrauca.

-    Nevajag mūs muļķot! - Viņa nicīgi atmeta ar roku, kā norobežodamās no kaut kā nebūtiska. Un atkal viņas balsī ieskanējās tā vulgaritāte, kura pirms dažām minūtēm tik ļoti iepatikās Pafnutjevam. - Vai gribat, lai jums kaut ko pareģo- ju?

-    Gribu. Firņinam aizkrita balss, un viņš neviļus norija mutē saskrējušās siekalas.

-     Uz karjeru varat necerēt. Jūs nekad nebūsiet bagāts un slavens. Jums nav tā spēka, kas ļauj soļot pār savu tuvāko līķiem. Un to viņi nepiedos. Vislielākais, uz ko dzīvē varat cerēt - draugu atzinība, varētu pat teikt - mīlestība.

-     Un sieviešu? - Firņins mēģināja pajokot, bet Eleonora viņu uzreiz atsēdināja.

-    Draugu, - viņa bargi atkārtoja.

-    Nav jau nemaz tik maz, - Firņins bēdīgi piekrita.

-    Tas ir ļoti daudz.

-    Sakiet… Vai es ilgi dzīvošu?

-    Tuvākajos divdesmit gados par to varat pat nedomāt.

-    Un pēc tam?

-    Pēc tam varat sākt domāt.

-    Sakiet, Eleonora… Atgriežoties pie mūsu sarunas tēmas, pie maniem pirmajiem jautājumiem…

-    Es ieraudzīju Objačevu gultā… Krūtis asinīs.

-    Bet viņam taču iešāva galvā.

-    Var jau būt, ka galvā, var jau būt, ka šāva… Man par to nekas nav zināms.

-    Jūs teicāt, ka mēs ļoti drīz uzzināsim slepkavas vārdu…

-    To es neesmu teikusi.

-    Kā, jūs taču tikko…

-      Es teicu, ka izmeklēšana beigsies ātri. Par slepkavu neesmu teikusi ne vārda.

«ā» - Bet varētu?

-    Nē. Te viss nav tik skaidrs un acīmredzams… Kaut kādi tēlu, vēlmju, izplatījumu un interešu uzslāņojumi. - Eleonoras acis, šķita, raugās tukšumā. - Ja neiebilstat, ar to arī beigsim. - Eleonora bezpalīdzīgi pasmaidīja. - Esmu nogurusi. Es nedrīkstu nogurt.

-    Kāpēc?

-    Vajadzīgs ilgs laiks, lai atgūtos. - Atmetusi atpakaļ matus, viņa sakārtoja šalli un piecēlās no studijas krēsla.

Ar to arī raidījums beidzās, un kadrā atkal parādījās Firņina saīgušais ģīmis, dažās sekundēs veikli rezumēdams sarunas rezultātus un neaizmirsdams atvadīties no televīzijas skatītājiem.

-    Ko teiksit, jaunie cilvēki? - Margarita novērsās no ekrāna. Viņas sejā pazibēja ironisks smaids, starp pirkstiem šūpojās garš iemutis ar dūmojošu cigareti.

-    Gudrs sievišķis, - Pafnutjevs atbildēja. - Vai viņa šeit ir bijusi?

-    Un ne reizi vien!

-    Tas šo to izskaidro.

-    Ko tieši? Trīs sieviešu pieminēšanu?

Pēdējo jautājumu Pafnutjevs vairs nedzirdēja - piegājis pie loga, viņš pa mobilo telefonu centās sazināties ar Firņinu. Žurnālists uzreiz atsaucās - acīmredzot jau dirnēja studijas smēķētavā.

-     Vai viņa vairāk neko nepateica? - Pafnutjevs painteresējās.

-     Pateica gan. Teica: neko neredzu, traucē naudas straumes. Lido tieši pa gaisu, teica, joņo un pazūd kaut kādā melnā caurumā. īsts naudas sniegputenis… Un vēl viena nianse, Pāvel Nikolajevič… Dolāri. Tie visi esot dolāri.

-    Un pazūd?

-    Tā viņa apgalvoja.

-    Es zvanu no Ozbjačeva mājas… Viņa te ir bijusi.

-    Pāvel Nikolajevič… Viņa ir bijusi daudzās vietās. Eleonora vispār labprātāk strādā klienta mājās. Cik esmu nopratis,

šī sieviete ir ļoti vērīga, un ikdienas sīkumi viņai palīdz darbā. Turklāt savās mājās cilvēki jūtas brīvāk.

-    Un ir dāsnāki, - Pafnutjevs piebalsoja.

-    Nu un, - Firņins jutās pārsteigts par šādu sarunas ievirzi, - viņas profesijā tas nemaz nav slikti.

-    Gan noskaidrosim, - Pafnutjevs noteica.

Pagriezies viņš ievēroja, ka kamīnzālē valda absolūts klusums un visi vērīgi ieklausās viņa un Firņina sarunā. Un, lai gan viņš runāja pusbalsī, katru teikto vārdu dzirdējis gan Vohmjaņins, kurš visiem uzgriezis sava pakauša krokas, gan Margarita, kura cilāja garo iemuti, gan klusējošais Vjujevs, kurš pa visu vakaru, šķiet, nebija pateicis neviena paša vārda. Turpretī viskija glāzi gan cilāja aizrautīgi, arī to Pafnutjevs bija ievērojis.

Viņi izklīda vēlu, beidzoties kārtējai "Slepeno lietu" sērijai - nešķīstenis no paralēlās pasaules bija nemitīgi iejaucies cilvēku dzīvē, uzsūtot viņiem slimības un nāvi. Paši no sevis vērās vaļā kapi, miroņi ložņāja starp dzīvajiem, bet dzīvie, kā izrādījās, sen jau bija miruši un arī izmantoja katru iespēju ^sevi parādīt un nokārtot kādu senu rēķinu. Liesmojošie līķi, pa gaisu lidojoši zārki, šķīstītavas sūtņi dzēra jaunu meiteņu asinis, vampīri zaga zīdaiņus saviem sātaniskajiem rituāliem, un tas viss dīvainā kārtā sasaucās ar to, kas notika mājā, kas turpināja Objačeva milzīgās savrupmājas dzīvi.

Margarita aizgāja klusēdama un neatskatījusies.

Vjujevs pazuda neuzkrītoši, kā izgaisdams.

Vohmjaņins aizslāja, dārdinādams savus smagos zābakus, un tikai durvju ailē atskatījās, lai uz atvadām pamātu ar roku un ar pirkstu norādītu uz augšu, sak, ja būšu vajadzīgs, atradīšos pie sevis, vienmēr jūsu rīcībā.

Uz pilsētu aizbrauca Šalanda, atstādams mājā divus operatīvos, aizveda arī nelaimīgā bomža Mihaliča līķi; uz sev atvēlētajām istabām devās Pafnutjevs ar Andreju un Hudoļejs. Šalandas operatīvie palika sargāt mājas ieejas un izejas. Satumsa televizora ekrāns, tika izdzēsta gaisma kamīnzālē, un tikai gaitenī atstāja degam blāvu gaismekli.

Otrajā stāvā, kamēr Andrejs un Hudoļejs centās noorientēties daudzajās istabās - kur katram jāguļ, Pafnutjevs, ieklausīdamies tikko dzirdamā švīkstoņā, ievēroja pavērtu durvju spraugu. Durvis pavērās vairāk, vēl vairāk - un Pafnutjevs ieraudzīja miglainu cilvēka stāvu garās, baltās drēbēs. Kāds viņu aicināja istabā, uzstājīgi sauca, pat lūdza nākt iekšā.

-    Es tūlīt, puiši! - Pafnutjevs noteica un iesoļoja pa pavērtajām durvīm. Slēdzene aiz muguras aizcirtās, un viņš aklajā tumsā sajuta ap kaklu apvijamies rokas.

-    Neejiet prom, lūdzu, neejiet prom! - viņš pazina Svetas balsi. - Viņi mani nogalinās, jūs redzēsiet, viņi mani nogalinās, esmu jau visu sapratusi.

-    Ko? Par ko?

-    Tie nogalināja viņu un arī mani nogalinās.

-    Ko nogalināja? - Lai gan notiekošais bija pārāk negaidīts, Pafnutjevs domās sevi uzslavēja, ka vēl spēj uzdot gluži jēdzīgus jautājumus. Arī pēdējais jautājums "ko nogalināja?" varēja likties bezjēdzīgs tikai pirmajā mirklī: bija svarīgi uzzināt, par ko Sveta īsti runā - par magnātu vai par bomzi.

-    Nepametiet mani, es lūdzu! - meitene turpināja šļupstēt.

Pafnutjevs saprata, ka Svetu tiešām pārņēmusi panika un viņa varbūt pat neapzinās, ko saka un ko dara. Bet nākamajā mirklī izmeklētājam pieleca - Sveta visu saprot. Pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa Pafnutjevu noskūpstīja uz lūpām - ne jau kā stacijā atvadoties vai satiekoties, bet tik kaismīgi, cik vien spēja.

-     Vai tik tu pati gadījumā neesi slepkava? - Pafnutjevs katram gadījumam painteresējās, sakopodams visas veselā saprāta atliekas.

-     Es? - Sveta uz mirkli atvirzījās un tūlīt pat, ne mirkli nedomādama, norāva pār galvu savu garo caurspīdīgo nakts-kreklu. Aizsviedusi to sānis istabas stūrī, tumsā, viņa nostājās Pafnutjeva acu priekšā satriecoši kaila.

-    Vai tu esi kādreiz redzējis šādu slepkavu? - Sveta aizlūzušā, bet priecīgā balsī pavaicāja. - Atbildi! Tūlīt pat! Vai esi redzējis šādu slepkavu?!

-     Godīgi sakot, nekad, - Pafnutjevs godīgi atzinās. - Un domāju, ka vairs arī neredzēšu.

-    Gan ieraudzīsi, ja tikai pats vēlēsies!

-    Kā gan var nevēlēties, - Pafnutjevs nevarīgi, bet no sirds atbildēja.

-    Tu taču neaiziesi, vai ne? Neaiziesi? - tagad Svetas balsī vairs neskanēja bailes, bet citas sajūtas, daudz piedienīgākas situācijā, kad tumšā istabā divvientulībā atrodas vīrietis un sieviete.

-       Pāvel Nikolajevič! - piepeši aiz durvīm atskanēja Hudoļeja satrauktā balss. - Vai tu esi dzīvs, Paša?

-     Vietām! - Pafnutjevs klusi atsaucās, bet eksperts viņu tomēr sadzirdēja.

-    Vajadzīga palīdzība?

-    Pagaidām vēl turos.

-    Piedod, - Hudoļejs nomurmināja.

Pafnutjevs apzinājās un saprata, ka šajā neprātīgajā naktī mēnessgaismas pielietajā istabā, mājā, kur notikušas jau divas slepkavības un, kas zina, vai nenotiks vēl kaut kas briesmīgs, no viņa, barga un neuzpērkama, ciniska un izsmējīga, katru mirkli var pieprasīt pārcilvēcisku izturību, gribasspēku vai pat nežēlīgu pašuzupurēšanos.

-    Iedzert gribi? - Sveta čukstus pavaicāja.

-    Gribu.

-    Viskiju?

-    Nekā cita nav?

-    Šampanietis.

-    Derēs.

Blāvās mēnessgaismas apspīdēta, Sveta aizskrēja uz istabas stūri, pēc dažām sekundēm tur atskanēja skaļš būk- šķis, un, lūk, viņa jau atkal bija atpakaļ, līdzās Pafnutjevam, rokās turēdama divas lielas - ak Kungs! - divas lielas glāzes, līdz malām pilnas ar putojošu šampanieti.

Pafnutjevs vienā malkā neapstādamies iztukšoja glāzi līdz dibenam, pēdējās lāses vēl notecēja pār zodu.

-    Vai gribi, lai pasaku vienu lietu? - Sveta pajautāja.

-    Gribu.

-    Tu nevienam neteiksi?

-    Nevienam.

-    Zvēri.

-    Zvēru.

-    Zvēri pie visa, ko apkārt redzi! - Sveta uzstāja.

-    Bet ko tad es apkārt redzu?

-    Mani tu redzi, mēnesi, zemi, debesis. Un pats sevi redzi.

-   Zvēru pie sevis, tevis, mēness, zemes un debesīm, ka nekad nevienam nekādos apstākļos nestāstīšu to, ko tūlīt no tevis dzirdēšu.

Velti, ai, velti dižojās Pafnutjevs, izpušķodams savu zvērestu ar vārdiem, kādus Sveta ne lūdza, ne pieprasīja.

-    Tā būs labi, - viņa piekrita.

Un, pieliekusies Pafnutjevam pie pašas auss, tikko dzirdami, pat ne čukstus, bet tikai ar lūpu kustībām, izdvesa trīs vārdus - trīs īsus, mazus, gandrīz nebūtiskus vārdiņus.

Un Pafnutjevs piepeši sarūgtināts apjauta, ka ceriņu biezoknis vienā mirklī attālinājies, sauleszaķīši izgaisuši samītajā zālē un pat jaunības neprātīgā ceriņu smarža izgarojusi.

-    Vai tas ir droši? - Pafnutjevs atvirzījies pavaicāja.

-    Protams… Tur pat nav ko jautāt.

-    Kā tad viss notika?

-   Nejauši… Mēs dīvainā veidā satikāmies un tikpat dīvaini šķīrāmies.

-    Vai mājā vēl kāds zina? -Nē.

^ - Un kā tu izskaidro to, kas noticis?

-    Nav ne jausmas. Kaut kāds neprāts. Vienkārši nespēju rast nekādu izskaidrojumu.

-   Tad tāpēc tu istabas čībās skrēji pa peļķēm, - Pafnutjevs lēni noteica.

-    Un tu neskrietu?

-    Protams, skrietu…

Pafnutjevs mazliet sakustējās, gluži nemanāmi, gandrīz netverami, bet Sveta uzreiz visu saprata.

-    Iesi prom?

-    Jāiet.

-    Vai tu mani neaizmirsīsi?

-    Nesapratu?

-    Tu mani neaizmirsti, labi? - Svetai acīs sariesās asaras. - Vienkārši atceries - un viss. Vairāk neko. Sak, ir tāda pasaulē.

-    Svetka, tu esi galīga muļķe! - Pafnutjevs neviļus iesaucās. - Pati nesaproti, ko runā! Aizmirst tevi būtu tas pats, kas aizmirst pašam savu vārdu. Vai saproti?

-    Tiešām? Es tev iepatikos?

-     Sveta, - Pafnutjevs, meklēdams īstos vārdus, uz brīdi apklusa. - Dzīve bez tevis būs… Tas vienkārši būs vaids. Nerimstošs, mēms un neviena neievērots sērs vaids.

Piekļāvusies Pafnutjevam, Sveta brīdi palika nekustīgi stāvam. Viņas acis laimē staroja, un, likās, viņa tūlīt pateiks ko tādu, spers vaļā ko tādu, ka…

-     Iedomājies… Es eju pa ielu, neko īpašu nedomāju, un piepeši pretim nāc tu! Kolosāli, vai ne?

-     Būtu jau labi, - Pafnutjevs sapņaini nopūtās, pats pa to laiku ieklausīdamies skaņās aiz durvīm - tās acīmredzami bija domātas viņa ausīm. Hudoļejs skaļi aizcirta durvis, nez kāpēc smagi rībināja soļus un pēc tam sāka saukt Andreju. Andrejs acīmredzot ierunājās par skaļu, jo tūlīt pat, laikam Hudoļeja apvaldīts, pieklusa - sak,.runā klusāk, priekšniecība strādā. - Man laiks, - Pafnutjevs sacīja. - Mani sauc.

Dīvains radījums tomēr tā Sveta - izdzirdējusi Pafnutjeva pēdējos vārdus, viņa vienās asarās atkal metās tam ap kaklu, it kā abi atrastos stacijā vai lidostā, it kā viņš grasītos aizbraukt vai aizlidot, ja ari ne uz visiem laikiem, tad vismaz uz ilgiem gadiem, dodoties bīstamā un nezināmā ceļā, un, kas zina, vai vispār izdzīvos un atgriezīsies…

-      Ak Kungs, Sveta, - Pafnutjevs apjuka, - es taču vēl nemirstu, vēl jau brīdi padzīvošu…

-    Tu taču mani atcerēsies, vai ne?

-    Es tevi nekad neaizmirsīšu. Zvēru.

-    Nu, kas jums te notiek? - atvērdams durvis, Pafnutjevs tīšām skaļi un valdonīgi pavaicāja.

-    Līķis, - Hudoļejs atbildēja, skumji nodurdams acis.

Noticis bija sekojošais. Satrauktais Hudoļejs, bezmiega izmocīts, devās patērzēt ar celtniekiem, klačas pasist un cita starpā mēģināt uzzināt arī ko tādu, ko neviens cilvēks nestāsta priekšniekam, kurš katru vārdu ieraksta protokolā.

Nokāpis pagrabā, Hudoļejs pieklauvēja pie durvīm.

Neviens viņam neatbildēja.

Viņš pieklaudzināja stiprāk.

Atkal klusums. Un tieši šis klusums rūdītajam ekspertam •-lika saausīties. Tas likās nedzīvs un nelabs. Šādās reizēs Hudoļejs vienmēr paļāvās uz savu intuīciju.

Pagrūdis durvis, viņš pārliecinājās, ka tās nav aizslēgtas. Pataustījies gar sienu, eksperts atrada slēdzi un iededza gaismu. Pēc aklās tumsas tā šķita neierasti spilgta - istaba bija tukša. Abas gultas izrādījās saklātas, radās iespaids, ka šonakt tajās neviens nav gulējis.

- Pie velna! - Hudoļejs iesvilpās, lai vismaz kāda skaņa pāršķeltu šo nāves klusumu.

Istaba bija pietiekami plaša, savi divdesmit pieci metri. Bez gultām te bija sasviestas visdažādākās urbjmašīnas, elektriskās ēveles, uz atsevišķa galdiņa atradās milzīgas spīles, stūrī stāvēja lāpstas, laužņi un caurules.

Vieglā, zaglīgā solī Hudoļejs apstaigāja istabu, visu apskatīja, šo to pat aptaustīja, pastāvēja pie mazā lodziņa, kas atradās pie pašiem griestiem. Pastiepies uz pirkstgaliem, viņš pavilka uz savu pusi rāmi. Logs izrādījās vaļā. Vispār jau tas nebija nekas neparasts - iespējams, celtnieki pa nakti logu atvēra. Laiks kļuvis silts, un pavasarīgais gaiss veicina veselīgu un dziedējošu miegu.

Brīdi mulsi pastāvējis, Hudoļejs vēlreiz apstaigāja istabu. Dīvaini, celniekiem taču nebija, kur likties - visas mājas ieejas un izejas sargāja Šalandas puiši, arī uzsākt darbus tik agrā rīta stundā, pamodinot mājas iemītniekus… Nē, tas likās pilnīgi neticami.

Un Hudoļejs nolēma rīkoties vienkārši un dabiski, kas šai situācijā bija vairāk nekā nepieciešams. Viņš nolēma istabu ne tikai rūpīgi apskatīt, bet sarīkot īstu kratīšanu. Paskatīdamies . zem spilveniem, aiz koka plāksnēm, izmēģinādams pagriezt skrūvspīļu rokturi, Hudoļejs nemitīgi ieklausījās apkārtējās skaņās - vai beidzot nenodimdēs celtnieku soļi. Tomēr ne, mājā valdīja dziļš, miegains klusums.

Hudoļejs palūkojās zem gultas,-cerēdams tur ieraudzīt koferīti, mugursomu vai kādu citu celtniekiem piederošu lietu. Zem vienas no gultām nebija nekā. Tas ekspertu tik ļoti samulsināja, ka viņš skaļi izrunāja savu ierasto frāzi:

-    Pie velna…

Vārdi izskanēja neizteiksmīgi, kā apstiprinot kādu domu vai lēmumu.

Palūkojies zem otras gultas, Hudoļejs atklāja, ka visu telpu piepilda bezformīgs sainis. Domādams, ka tur ir kādi apģērbi, apavi vai instrumenti, viņš tam pieskārās. Sainis bija tik blīvs, ka to nevarēja pakustināt. Un tad piepeši Hudoļejs ieraudzīja to, ko jau bija gaidījis un par ko nemaz nebrīnījās - no saiņa plūda sīka asiņu straumīte. Lai gan pareizāk būtu teikt, ka Hudoļejs ieraudzīja šķidruma straumīti, kas izskatījās pēc asinīm.

-    Nu, lūk, - viņš apmierināts noteica. - Beidzot kaut kas kļūst skaidrs un nostājas savās vietās.

Saini viņš vairs neaiztika, bet vienkārši aizstūma gultu uz istabas vidu. Asiņojošo saini vairs nekas neaizsedza. Brīdi pasvārstījies, Hudoļejs atsedza segas stūri un ieraudzīja Stepana Petriško nedzīvo seju, tā paša Stepana, ar kuru kopā pavisam nesen, vakarā, bija klausījies resnās pareģes atklāsmes un saskandinājis, iedzerot saimnieka viskiju.

-    Nu ko, Stjopa, esam atbraukuši? - Hudoļejs apvaicājās un, protams, nekādu atbildi nesaņēma. - Esam galā.

Nokāpis pagrabā un ieraudzījis Hudoļeja atradumu, Pafnutjevs pievilka tuvāk krēslu, apsēdās un, brīdi klusēdams, lūkojās Stepana nedzīvajā sejā. Un nevarēja saprast - viņš cenšas uzlabot savu izmeklēšanas versiju, nožēlo nelaikā pagaisušo dvēseli vai vienkārši atceras visu, kas noticis šajā mājā.

-    Un kur ir otrs? - Pafnutjevs beidzot pajautāja.

-    Es izstaigāju visu māju - nav.

-    Un ko sardze?

-    Šalandas puiši apgalvo, ka neko nav redzējuši, neko nav dzirdējuši un vispār neko nevēlas zināt. Mums garām, saka, pat pele neaizšmauks. Mums garām, saka, pat putns neaizlidos.

-    Putns jau varbūt arī neaizlidos, - Pafnutjevs noburkšķēja. - Kas ar viņu noticis? - viņš pamāja uz līķa pusi.

-    Šķiet, kads iegāzis pa pakausi.

-    Un kā to izskaidrot?

-     Ka to būtu izdarījis paša pārinieks, kurš dzīvo tai pašā ciemā… Tam man negribētos ticēt. Es nesaku, ka neticu, es izsakos daudz piesardzīgāk - tam man negribētos ticēt. Drīzāk jau viss notika citādi.

-    Nu? - Pafnutjevs viņu nepacietīgi mudināja.

-    Vienu novāca, bet otru nepaspēja. Otrs aizlaidās.

-    Tā aizlaidās, ka pat operatīvie nedzirdēja? Ja vienu slepkavo, otrs parasti saceļ tādu troksni… Visi no gultām izlēks. Bet tu saki, pele neaizšmauks.

-     To jau apgalvo viņi, Šalandas cilvēki… Bet vai tu pats, Paša, pēdējo divu stundu laikā… Neko aizdomīgu neesi dzirdējis? - Hudoļejs gluži nevainīgi apvaicājās un tikai tad attapās, aizspieda savu sasodīto muti ar plāno plaukstiņu un šausmās lūkojās uz Pafnutjevu, gaidīdams dusmas un sodu.

Pafnutjevs tikai pārmetoši paskatījās un novērsās.

-    Dzirdēju gan, - viņš atzinās.

-    Jā? Ko tu dzirdēji, Paša?

-    Sievietes čukstus.

-    Un ko tad viņa tev pačukstēja?

-    Pačukstēja gan.

-    Ko, Paša?! Ko?!

-    Vai tad nezini, ko čukst tādos gadījumos?

-    Nezinu gan, Paša. Man jau neko nečūkst. Tikai sēc ausī - un viss.

-    Vajadzētu viņu pārmeklēt! - Pafnutjevs pamāja uz līķa pusi, kurš mēmi dusēja uz grīdas smiltīs, cementa putekļos, kaļķos, šķembās un visos citos materiālos, no kuriem sastāv māja. - Stop! - piepeši Pafnutjevs iesaucās. - Paskaties! - Un viņš norādīja uz paralēlām līnijām, kas šķērsoja istabu dažādos virzienos. Vienas sliedes stiepās no durvīm līdz logam, tad spēji sagriezās un virzījās uz skrūvspīlēm, pēc tam vēlreiz mainīja virzienu - šoreiz uz gultas pusi. - Ko tas varētu nozīmēt?

-    Viss ir ļoti vienkārši, Paša, - Hudoļejs, ilgi nedomādams, atbildēja. - Līķi staipīja pa istabu. Cik noprotu, sacēlās panika. Satvēris pie padusēm, slepkava upuri aizvilka līdz logam, bet tad, pārliecinājies, ka pa šo mazo caurumu pie griestiem līķi neizstums, sāka to stiept uz durvīm, bet tad atģidās - pie ieejas dežurē operatīvie. Un tad viņš mironi, ietinis segā, pagrūda zem gultas. Šīs divas līnijas ir papēžu pēdas: velkot smiltīs palika sliedes.

-    Tu esi tik gudrs, - Pafnutjevs samulsis noteica.

-    Vai esmu tevi pareizi, Paša, sapratis? - Hudoļejs tūlīt pat atsaucās, sastingdams puskustībā, kā baidīdamies izdzirdēt sliktu ziņu.

-Jā, no manis pienākas, - Pafnutjevs pamāja.

-     Paša! - Hudoļejs piespieda plaukstiņas pie krūtīm. - Man trūkst vārdu.

-    Tad rīkojies. Varbūt viņam kabatās kaut kas palicis.

-     Zini, Paša… Kabatas ir kabatas, bet dūrītē gan viņam kaut kas sažņaugts, kaut ko pirms nāves baidījies pazaudēt. - Pietupies blakus līķim, Hudoļejs mēģināja pavērt Stepana cieši sakrampētos pirkstus. Pēc kāda brīža tas izdevās, un viņš no cieši sažņaugtās dūres izvilka papīra strēmeli - pavisam maziņu, pussērkociņkastītes lielumā. - Pie velna! - Hudoļejs, ieskatījies papīrelī, iesaucās. - Pirms nāves nelaiķis turējis rokā simts dolāru, - viņš paskaidroja, sniegdams savu atradumu Pafnutjevam.

Paņēmis saburzīto, nedzīvas rokas atvēsināto, asiņaino dolāra trijstūrīti, Pafnutjevs sataustīja aiz muguras gultas gala malu un smagi noslīga lejup.

-      Tāpēc jau tai zīlniecei rādījās vējā virpuļojoši dolāri, tāpēc jau viņa nespēja saprast, kas par lietu… Vai tu saproti, kas šai mājā notiek?

-    Nikna rēķinu kārtošana, Paša, ļoti nikna. Un izeja te tikai viena, citas neredzu… Ja neiebilsti, varu pastāstīt par saviem secinājumiem.

-    Pastāsti.

-    Jāņem ciet visi, bez izņēmuma. Sākot ar Objačeva veceni Margaritu un beidzot ar vējgrābslīgo viesi Vjujevu. Katrs jāieliek savā, pilnīgi izolētā, skaņu necaurlaidīgā telpā…

-    Turpini.

-      Iebāzt pirkstus durvīs un tikmēr spiest, kamēr visā atzīsies.

-    Nebūtu jau slikti. - Pafnutjevs nopūtās. - Tikai saproti - viņi nezina to, ko zinām mēs. Viņi nezina, ka Objačevs nogalināts trīs reizes… Par adatu zina tikai tas, kurš to iegrūda Objačeva nekur nederīgajā sirdī… Par klofelīnu un viskiju zina tikai tas, kurš to ielēja… Un tikai par šāvienu galvā zina visi. Cik dzīvo mums vēl šorīt ir atlicis?

-    Sveta, - Hudoļejs neapdomājot izgrūda.

-       Svetu es atceros. - Pafnutjevs pamāja. - Tad vēl Margarita, Vohmjaņinu laulātais pāris un Vjujevs. Kopā pieci cilvēki. Iespējams, ka visi ir slepkavas. Bet nekāda satraukuma… Jautri smejas un prjaņikus gremo.

-     Bet varbūt tas viss ir tikai viena cilvēka roku darbs? - Hudoļejs ieminējās.

-    Vispirms viņš ielēja Objačeva glāzē klofelīnu, tad iedūra sirdī un pēc tam vēl iešāva galvā… Pie viena pakāra arī bomzi un novāca celtnieku… Vai tā?

-      Paša, tu mani neesi sapratis. Dažreiz vienkārši skaļi jāpasaka skaidri redzamas lietas, lai cilvēku pārliecinātu paļauties uz paša spriedumiem. Es uzņēmos šo nepateicīgo lomu. Tu taču dumjības nerunātu. Es izlikos par muļķi, un tu tūlīt pat varēji pārliecināties par savu vērīgumu un spriedumu patiesumu.

-    Paldies! Ko tagad darīsim?

-    Jāmeklē otrs speciālists. Kā viņu… Vasils Vulihs.

-Kur?

-     Dzelzceļa stacijās, autoostās, lidostās, vilcienos… Vulihs pilsētā ir svešinieks. Uz viesnīcu neies un palikt te neuzdrīkstēsies. Pats taču dzirdēji - viņi teica, ka ilgāk par gadu dzīvo šai mājā, neuzdrošinādamies iziet ārā - pat milicijā nebija reģistrējušies! No svešas valsts tomēr peļņā atbraukuši!

-    No citas valsts, - Pafnutjevs izlaboja.

-    Kā nu to ņem, Paša, kā nu to ņem. NATO viņi jau pieteikušies. Un kad uz mums notēmēs raķetes no Kijevas, kad

Nato ierīkos bāzi pie Harkovas… Tad mēs šo sarunu turpināsim. Vai neiebilsti?

-   Bet varbūt arī otrs ir novākts? Varbūt arī Vulihs tagad guļ kaut kur zem gultas?

-      Visas tukšās istabas mājā jau esmu pārskatījis, tikai Svetas istabā nebiju…

-    Rimsties! - Pafnutjevs sacīja un cieši pavērās Hudoļejam acīs.

-    Piedod! - Hudoļejs piespieda pie krūtīm abas plauksti- ņas un padevīgi nolieca galvu.

-     Labi, aizmirsts, - Pafnutjevs atbildēja. - Ja Vulihs pats aizgājis, tad tikai caur logu. Gar Šalandas operatīvajiem neaizšmauktu. Vai redzēji, kā viņi iekārtojušies? Piestūmuši dīvānu pie durvīm, tā nostiprinājuši, ka tur patiešām pat pele garām neaizspruktu.

-   Ak, Paša… Te ir tik daudz durvju, tik daudz durvju… Bet es tev piekrītu: ja viņš pats ir aizgājis, tad visprātīgāk to bija darīt caur logu.

Ne vārda neteikdams, Pafnutjevs piecēlās, uzkāpa līdz pirmajam stāvam, pagāja garām sargiem un nonāca pagalmā. Apgājis ap māju, viņš pietuvojās pagraba logam, caur kuru varēja aizbēgt Vulihs. Kāds te no loga pa peļķēm, salauzdams- plāno pavasara ledu un grimdams šķidrajos mālos, bija pavisam nesen gājis, bet ne jau uz vārtiņiem, nē, uz šķūni dārza dziļumā. Vulihs bija aizgājis, vienkārši un bez piepūles. Caur dārziem, gruntsgabaliem, pa meža taciņām izgājis uz šosejas, nobalsojis mašīnu un viss.

Pafnutjevs aizgāja līdz gruntsgabala galam, kamēr varēja saskatīt aizbēgušā celtnieka pēdu nospiedumus un kamēr neatdūrās pret pagaidu koka žogu ar izlauztu dēli - pa šo caurumu celtnieks ari bija izlīdis, uzreiz nokļūdams uz kaimiņu zemes.

Kādēļ viņš bēga? Glāba dzīvību, bēga no vajātājiem? Kam gan varēja traucēt pagrabā dzīvojoši celtnieki? Ko viņi bija ieraudzījuši? Ja jau te dzīvoja ilgāk par gadu, tad noteikti daudz zināja par šai mājā valdošajiem tikumiem un paradumiem, zināja, kurš varētu un kurš nekādā gadījumā nevarētu nogalināt Objačevu.

Atgriezies pagrabā, Pafnutjevs pārliecinājās, ka Hudoļejs nebija sēdējis dīkā - viņš bija pārmeklējis visas līķa kabatas un salicis uz galda kaudzītē visu, ko atradis, - pasi, dažas apbružātas vēstules, autovadītāja apliecību, vecu kabatas nazi un saburzītu lētu cigarešu paciņu.

-       Aizgājis caur kaimiņu gruntsgabalu un mežiņu… Domāju, šobrīd viņš jau ir tālu. - Pafnutjevs atkal apsēdās uz gultas.

-    Jāiesaista Šalanda, - Hudoļejs ieminējās.

-    Kas viņam kabatās?

-     Zini, Paša, tā cilvēkus nenogalina, - Hudoļejs bēdīgi nogrozīja galvu. - Ja jau esi ķēries pie slepkavošanas, tad pastrādā arī ar galvu.

-    Manuprāt, tieši galva viņam arī dabūja ciest, - Pafnutjevs atteica.

-      Smieklīgi, - Hudoļejs pamāja. - Asprātīgi. Bet galīgi garām. Paskaties, Paša, kas notiek… Pase, protams, ar pierakstu, vēstules ar atpakaļadresi. No mājām sūtītas. Laiks, vienmēr svarīgs ir laiks. Vai nu tas darbojas tavā labā, vai pret tevi. Laiks nekad nav neitrāls, tas vienmēr nostājas kāda pusē. Ja jau tā sanāca, ka jānogalina cilvēks, tad vismaz parūpējies, muļķi, lai uzreiz neuzzina, kas nogalināts, kā un kāpēc. Vai tad upura kabatā var atstāt tādas lietas kā pasi un vēstules? Nekādā gadījumā. Un laiks kā visu mūsu darbu, uzvaru un zaudējumu aktīvs līdzdalībnieks tādas kļūdas nepiedod. Un arī tu, Paša, kā izmeklēšanas orgānu darbinieks tādu nevērību piedot nedrīksti. Nekādā gadījumā.

Pafnutjevs saspringtā vērībā uzklausīja Hudoļeju, it kā gaidīdams, ka viņš tūlīt, tūlīt pateiks kaut ko svarīgu un būtisku, bet, neko nesagaidījis, tikai mēmi pamāja ar galvu. Izņēmis no kabatas telefona kārbiņu, viņš to svārstīdamies pagrozīja rokā.

-      Zvanīšu Šalandam. Viņš, protams, guļ, bet… Kā tev liekas, vai viņš apvainosies?

-    Protams, ka apvainosies.

-    Es zvanīšu, - Pafnutjevs izlēma un uzspieda numuru. - Šalanda? - viņš skaļi iesaucās, tikko izdzirdēja miegaini aiz- smakušo balsi. - Labrīt, Šalanda! Pafnutjevs traucē.

-    Murgi mani traucē, nevis Pafnutjevs.

-    Ko tu labu sapņoji? Kādas vīzijas redzēji šai pavasarīgajā pilnmēness naktī?

-    Miroņus redzēju.

-    Gaišredzīgs sapnis.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Kas tie par mājieniem?

-    Nav nekādu mājienu, Žora, - Pafnutjevs gurdi atteica. - Mājieniem man vienkārši vairs nav spēka… Saku skaidri un gaiši - līķis.

-    Trešais?!

-    Neesmu skaitījis, Žora… Var jau būt, ka tiešām trešais…

Neatceros.

-    Kā nu ne, - Šalanda Pafnutjeva āzēšanos uztvēra nopietni, - pats saimnieks Objačevs, bomzis… Un kurš tagad?

-    Vai celtniekus atceries?

-    Ko, abi?!

-    Nē, viens. Otrs ir pazudis.

-    Bet mani puiši…

-    Ļoti labi puiši. Viņi visiem iepatikušies. Mierīgi, prātīgi, pa naktīm netrokšņo, bet atpūšas.

-    Nogulējuši?!

-    Nevar jau teikt, ka tīšām, bet, ja papētām notikušā būtību… Tad - jā, es tev piekrītu. Nogulēja.

-    Un tu uzreiz priecājies? - Šalanda apvainojās.

-     Mēs te no priekiem gluži vai no kājām krītam. Spēcīgs sitiens pa galvu no mugurpuses. Tad slepkava līķi ietina segā un pabāza zem gultas. Tur viņu Hudoļejs arī atrada.

-    Tas tavs Hudoļejs aizdomīgi bieži parādās visādās tumšās vietās, - Šalanda noburkšķēja, lai vismaz nedaudz kliedētu savu īgnumu.

-    Viņu moka bezmiegs, - Pafnutjevs iedzēla vēlreiz. - Vai pateikt, lai neizrādās?

-      Labi, beidz! - Šalanda beidzot bija pamodies. - Kas jā- .dara?

-    Jāizziņo meklēšana.

-    Un ko meklēsim?

-    Vasilu Miroslavoviču Vulihu. Trīsdesmit pieci gadi. Pieraksts… Atzīmē! - Un Pafnutjevs uzreiz, pat nepieceldamies no nelaiķa gultas, nodiktēja Šalandam visu, ko pa šo laiku bija paspējis uzzināt par pazudušo celtnieku: - Kalsns, neskuvies, gaiši bārdas rugāji, augums ap simtseptiņdesmit, ne vairāk, tāds paīss puisis. Apģērbts - kā jau ģērbjas Rietumukrainas iedzīvotāji, dodamies peļņā uz Krievijas vidieni. Mugurā kaut kas saburzīts, novalkāts, varbūt sportisks.

-    Krosenes, - piebilda Hudoļejs.

-    Lūk, Hudoļejs man saka, ka kājās viņam jābūt krosenēm.

-    Gaišas ar gaišzilu šķērssvītru.

-    Gaišas ar gaišzilu šķērssvītru, kas stiepjas lejup no auklām, - Pafnutjevs paklausīgi atkārtoja, lieliski apzinādamies, cik ļoti Šalandu ērcina pat eksperta vārda pieminēšana. - Hudoļejs vēl piebilst… Iespējams, krosenes uzautas basās kājās.

-     Prom skriedams, tomēr būs uzvilcis zeķes, - Hudoļejs iebilda. - Auksts taču. Tā tik pa māju staigāt varēja visādi. Un vēl… Mantas, viņam noteikti līdzi jābūt mantām, - eksperts atgādināja Pafnutjevam.

-     Hudoļejs saka, ka Vulihs noteikti kaut ko nes līdzi - mugursomu vai sporta somu… Maz ticams, bet tomēr tas varētu būt arī koferītis.

-    Diezin vai, - Hudoļejs novilka. - Koferīšus tagad neviens vairs nelieto. Noiets etaps.

-   Ak Dievs! Par ko man tas?! - Šalanda ievaidējās klausulē.

-     Hudoļejs saka, ka vajadzētu rūpīgi pārbaudīt dzelzceļa stacijas, lidostu un autoostas, - Pafnutjevs turpināja izklaidēties.

-    Pasaki savam Hudoļejam… Pasaki Hudoļejam! - Šalanda aizsvilās. - Zini, ko pasaki…

-    Varbūt iedot viņam klausuli?

-      Pasaki, lai ola nemāca vistu… Lai pats uz savu baļķi paskatās, nevis manas skabargas meklē! - Šalanda pēdējā brīdī tomēr savaldījās un nosvieda klausuli.

Saule bija pacēlusies virs meža un caur garenajām logu spraugām iespīdēja puspagraba istabā. Nebija jau te nekāds pagrabs - logs ir, gaiss svaigs, iekšā silti un klusi. Gluži labi tie celtnieki iekārtojušies, ja jau pietika pacietības bez algas te noturēties vairāk nekā gadu. Uz pretējās sienas iezīmējās saules izgaismotais loga četrstūris, radīdams istabā sārtu mijkrēsli. Vada galā piekārtā spuldzīte izrādījās tieši saulstara ceļā, un tās smalkais kvēldiegs skaisti izcēlās uz tumšās sienas fona.

-     Kas tad te šonakt notika? - Pafnutjevs murmināja, jau kuro reizi pārlaizdams skatienu patukšajai istabai. - Kas te īsti notika?

-    Es jau tev, Paša, varu pateikt. - Hudoļejs apsēdās uz pretējās gultas. - Izskaidrojums gluži pats lec acīs - piedzērās, sakāvās, viens pamanījās otram pa pakausi iebliezt, bet, ieraudzījis, ka drauģelis beigts, laidās lapās. Bet mēs, Paša, nevaram un nedrīkstam ignorēt citus notikumus šajā briesmīgajā mājā. Saimnieks nogalināts, turklāt vairākkārt, bomzis pakārts vai arī pats izmisumā pakāries. Tagad mūsu acu priekšā guļ šis nabaga celtnieks ar sašķaidītu pakausi. Vai tās visas ir nejaušas apstākļu sakritības vai pārdomāta un droši sastiprināta notikumu ķēde?

-      Pārāk daudz likumsakarību, lai tā būtu nejaušība, - Pafnutjeva vārdi izskanēja neskaidri, bet ļoti pārliecinoši.

-    Tu tā domā? - Hudoļejs, cenzdamies izprast izmeklētāja vārdu slēpto jēgu, pārjautāja. - Vispār jau - jā, - viņš piekrita

un nevarēja saprast - viņš tiešām aptvēris Pafnutjeva domas dziļumu vai vienkārši nolēmis nerunāt pretim priekšniecībai.

-      Zini, es nemaz nebrīnīšos, ja būs vēl kāds līķis, - Pafnutjevs šoreiz izteicās skaidrāk.

-    Es arī ne, - Hudoļejs aši piebalsoja. - Drīzāk jau brīnīšos, ja rīt no rīta izrādīsies, ka te visi ir dzīvi.

-    Un kuru tu esi izvēlējies par nākamo kandidātu?

-     Pat grūti pateikt. Domas jūk. Būtu tu man to vakar pajautājis… Celtnieku, - Hudoļejs pamāja ar galvu uz līķa pusi, - es nemūžam nebūtu nosaucis. Abi atradās ārpus spēles. Viņiem te nav ne mantisku cerību, ne aizskartas patmīlības, ne sarežģītu attiecību… Un, lūk, lūdzu. Bet kas ar to dīvaino tipu Vjujevu? Kas viņam te darāms?

-    Ja atceries, Andrejs viņu jau pirmajā vakarā noķēra, kad tas mēģināja aizbēgt ar dokumentiem. Objačevu Vjujevs ne acu galā neieredzēja, viņš taču to vienkārši bija apzadzis. Vai Vjujevs varēja nogalināt Objačevu? Varēja. Vai Vjujevs vēlēja saimniekam nāvi? Viņš taču to nemaz neslēpj. Un vēl viens pikants sīkums… Margarita ir Vjujeva bijusī draudzene. Objačevs savā laikā, pirms gadiem divdesmit, viņu nokan- tēja. Ko gan, kā mani centās pārliecināt Margarita, neviens nav nožēlojis. Vjujevs brīvi uzelpoja, viņa atviegloti nopūtās, bet Objačevs sajuta dziļu apmierinājumu.

-    Kurš tad tev to poētiski atstāstīja?

-    Margarita.

-    Bet tu taču zini, cik tas nosacīti, cik subjektīva ir sieviešu uztvere? - Hudoļejs tā paskatījās uz Pafnutjevu, it kā tiešām brīnītos par viņa lētticību.

-    Protams.

Pafnutjevs lieliski spēja iztēloties, kā tas viss notika. Skaistais jauneklis Vjujevs, skaistā meitene Margarita, viņu brīnišķīgās attiecības un, viņuprāt, brīnišķās nākotnes perspektīvas, kuras, šķiet, nekas pasaulē nespētu sabojāt. Bet, kā izrādījās, spēja gan - Objačevs. Pašpārliecināts un jautrs, ar skaidri izteiktu avantūrista raksturu, viņš visiem likās panākumu vainagots uzvarētājs. Pilnīgi iespējams, ka Margarita viņu nemaz tik ļoti neaizrāva, galvenais bija vienmēr uzvarēt, uzvarēt visu - apstākļus, cilvēkus, jebko. Vjujevs bija viņa draugs vai, teiksim, labs paziņa, vismaz abi noteikti jau bija pazīstami pirms Margaritas parādīšanās. Un Objačevs meiteni nolenca. Tam nespēja pretoties ne viņa pati, ne raksturā vēl vājākais Vjujevs. Tagad Margarita apgalvo, ka viņi nemaz nevēlējās pretoties un mierīgi samierinājās ar visu, kas notika. Bet tas ir šodienas skaidrojums.

Pagāja gadi, valsts pārvērtās, Objačevs un Vjujevs kļuva par partneriem, līdzgaitniekiem un domubiedriem. Un atkal notika tas pats, kas pirms divdesmit gadiem - Objačevs, tā teikt, apjāja Vjujevu par divsimttūkstoš dolāriem.

Un senais aizvainojums Vjujeva dvēselē atkal uzliesmoja. Vai pārliecinājies, ka naudu neatgūs, viņš izmisumā un vieglā neprātā varēja izšaut uz Objačevu?

Varēja.

Bet vai viņš to izdarīja?

Kas zina, kas zina…

-    Starp citu, kur palicis viņa koferītis ar dokumentiem? - Hudoļejs pārtrauca Pafnutjeva ieilgušās pārdomas.

-    Atrodas finansu pārvaldes ekspertīzē. Lai viņi uzraksta savu slēdzienu. Ko vērti visi šie papīri, kā tos var izmantot un

kāda loma tiem bijusi vai varētu būt pilsoņa Vjujeva dzīvē.

-       Prātīgi, - Hudoļejs palocīja galvu, bet vairāk neko piebilst nepaspēja - durvīs parādījās smaidošā Sveta. Spirgta, skaista un absolūti mierīga.

-    Brokastis gatavas, - viņa paziņoja un jau grasījās doties prom, kad ieraudzīja starp Hudoļeju un Pafnutjevu guļošo līķi. - Ak Dievs… - Viņa aizklāja plaukstu priekšā mutei, lai nesāktu kliegt. - Vēl viens?

Pafnutjevam neatlika nekas cits, kā bezpalīdzīgi noplātīt rokas - jā, sak, neko nevaru līdzēt.

Pafnutjevs savu panāca, panāca vecais blēdis un provoka- tors - vismaz desmit reižu sarunā pieminēdams Hudoļeju, viņš dabūja to, ko gribēja - Šalanda, dusmās vārīdamies, izlēca no gultas, vaigi viņam dega, rokas trīcēja, mati tā arī palika neķemmēti. Basām kājām aizpēdojis līdz dienesta tālrunim, viņš sazinājās ar pārvaldes dežurantu un tūlīt pat, nesasveicinādamies un ne mirkli netērēdams laiku liekām runām, sāka izdalīt pavēles sevišķi bīstamā noziedznieka Vuliha Vasila Miroslavoviča notveršanai. Un jau pēc pusstun-' das, kamēr Šalanda skuvās, drūmi klusēdams, brokastoja un uz visiem mājnieku jautājumiem atbildēja tikai ar galvas mājieniem, nerimdams košļāt un košļāt, tātad jau pēc pusstundas aptuveni simts puišu formastērpos un civilā apģērbā darbojās ar vienu mērķi - Vulihs. Meklēts tika cilvēks saburzītās, nosmulētās drēbēs ar somu, pamaza auguma, ar ukraiņu akcentu un pasi, pierakstīts kaut kur Ļvovas apgabalā, kādā no pilsētelēm, kuras nosaukums - Zoločeva. Meklēts tika cilvēks, kurš izvairās no citiem, slēpjas un gaida autobusu, vilcienu vai galu galā - varbūt ari lidmašīnu. Autoinspektori uz ceļiem vairs nepievērsa uzmanību izbiedēto šoferu dokumentiem, bet gan pievērsās pasažieriem, mēģinot noskaidrot, kas sēž mašīnā, kāpēc tur sēž un kurp dodas.

Šalandas garie taustekļi aizsniedzās pat līdz ostai, neaizlaižot peldējumā nevienu kuteri, nevienu kuģi vai raķeti, pirms klāju un salonu neizstaigāja Šalandas cilvēks - vēl viens mazs tausteklītis.

Ne tikai autoinspektoru posteņi, bet arī visas rajona milicijas pārvaldes saņēma sīku informāciju par meklējamo - kas tiek meklēts, kā viņš izskatās, kādi bēglim līdzi dokumenti un mantas. Visās tālsatiksmes autobusu un vilcienu pieturās satiksmes līdzekļos kāpa iekšā Šalandas puiši, meklēdami un meklēdami pilsoni Vulihu, simt septiņdesmit centimetru garu, sadrūmušu, iebaidītu un tramīgu.

Protams, Šalanda pieļāva arī iespēju, ka Vulihs varētu meklēt patvērumu pie tautiešiem pilsētā, pārlaizdams tur ne tikai nakti, bet uzkavēdamies vēl visu nedēļu. Bet pieredze liecināja - Vulihs bēgs, bēgs neatskatīdamies, nekur neuzkavēdamies ilgāk nekā nepieciešams, lai sagaidītu pirmo autobusu, vilcienu vai tramvaju.

Jā, protams, vairākkārt tiesāts un cietumā sēdējis cilvēks, dzīves skolots, labi saprot, ka jānoiet pagrīdē un jāpiekļūst. Nedrīkst kustēties, nedrīkst iznirt un skatīties, kas notiek virszemē. Tikai dažreiz drīkst pavirināt plakstus, lai pārliecinātos, vai joprojām turies savā aliņā, savā plaisā vai

bedrītē. Vari paslēpties uz nedēļu? Tad slēpies nedēļu. Vari uz mēnesi? Tad pazudi uz mēnesi. Uz gadu? Lai būtu gads.

Šobrīd vienalga, vai Vulihs ir noslepkavojis savu pārinieku, vai tikai bēg, glābdams pats savu ādu, - vienalga viņu pārņēmušas šausmas un panika, prātā tikai viens - tālāk, tālāk, tālāk.

Pafnutjevam Šalanda piezvanīja tikai vienu vienīgu reizi.

-   Cikos viņš aizlaidās? - viņš painteresējās, pat nesasveicinādamies un, šķiet, mocīdamies pašpārmetumos, ka atkal jāvēršas pie Pafnutjeva.

-    Hudoļejs saka, ka pagājušas stundas piecas vai sešas.

Izdzirdējis ienīsto uzvārdu, Šalanda nosvieda klausuli.

Cik stundu aizritējis kopš Vuliha bēgšanas, bija svarīgi

uzzināt kaut vai tāpēc, lai varētu aprēķināt, cik tālu viņš pa šo laiku ticis. Lidostu varēja izslēgt gandrīz tūlīt - pa dienu bija izlidojušas tikai dažas lidmašīnas, un neviena nedevās Rietumukrainas virzienā. Lai gan, protams, Vulihs varētu drāzties arī uz Kijevu, bet arī uz Kijevu neviena lidmašīna šodien nebija izlidojusi.

Vilcieni - lūk, no kurienes Šalanda gaidīja jaunas ziņas, visdrīzāk tie varētu būt vilcieni. Viņš labi zināja, ka ukraiņu celtnieki iecienījuši šo transporta veidu un pārsēzdamies iz-' braukāja visu valsti, braucot pat uz Maskavu un atkal atgriežoties dzimtenē. Šāda ceļošana bija gandrīz nepieciešamība - vilcienu un autobusu maršrutos veidojās veselas bandas, kuras to vien darīja, kā aplaupīja labi nopelnījušos celtnieku. Pēdējie ātri vien apjēdza - vilcieni ir visdrošākie. Attālumi nelieli, un nav iespējams tik ātri noteikt, kas tu esi - celtnieks, vasarnieks vai parasts sēņotājs. Tiesa, tā svaidīties no vilciena uz vilcienu bija visai apgrūtinoši, tomēr peļņa palika paša kabatā.

Lūk, šādā vilcienā Vulihu ari notvēra. Viņš brauca vēlu vakarā, domādams, ka visas briesmas jau aiz muguras, brauca līdz nāvei noguris, pustukšā vagonā, ko apgaismoja tikai daži blāvi gaismekļi. Ierāvies stūrī un slepus vērodams garām aizzibošos peronus, vasarnīcas un ciematus ar dažām uguntiņām, Vulihs dzēra "Baltiju" - trešo numuru ar koši zilo etiķeti.

Vagonā iekāpa divi miliči formastērpos, iekārtojās viņam pretim un kādu laiku klusēdami vēroja neskuvušos pasažieri.

-    Vai labs alus? - viens no viņiem apvaicājās.

-    Normāls, - Vulihs uzreiz saausījās - cik bija dzirdēts par bandām milicijas formās un par vienkāršiem laupītājiem vēlajos vilcienos, un vēl tā visatļautība, kas te valdīja… Viss bija labi zināms, tāpēc, izdzirdot nevainīgo jautājumu par alu, Vuliham sirds notrīsēja un sāka dauzīties, kas tūlīt pat atspoguļojās arī sejā.

-    Vai no tālienes brauc? - milicis pamāja uz tukšo pudeli pie Vuliha kājām.

-    Ne jau nu pārāk… Bet kas tad ir?

-    Nekas… Vienkārši dežurējam… Lūk, staigājam, interesējamies… Stunda vēla, laiki bīstami, bet te sēž cilvēks viens pats… vienatnē tagad neviens nebrauc. Tikai kompānijās. Baros.

-    Tā nu šoreiz iznācis.

-    Uz mājām?

-    Tieši tā, uz mājām.

-    Uz kurieni?

-    Ai, man vēl jābrauc un jābrauc.

-    Aleksejs, - milicis negaidot stādījās priekšā, un Vuliham neatlika nekas cits, kā paspiest draudzīgi pastiepto roku.

-    Vasils, - viņš sacīja, un miliči uzreiz saskatījās. Un, tikko viņi saskatījās, Vuliha sirds sāka krampjaini raustīties. Nevajadzēja nosaukt savu īsto vārdu, nevajadzēja, bet nu jau par vēlu - izlietu ūdeni nesasmelsi. Un kurš gan spēj paredzēt visas tās briesmas, lamatas un vilku bedres, kas uzglūn cilvēkam katru dienu, katru mīļu dienu.

-    Vasils, - milicis zīmīgi novilka. - Tad jau es tevi pazīstu. Vai tik tu neesi no Zoločevas?

-    Ir gadījies tur būt, - Vulihs piesardzīgi atteica. Un ko citu viņš varēja atbildēt uz šiem jautājumiem, kuri sita tik trāpīgi kā ar āmuru.

-    Nu, labi, - sarunā iejaucās otrs milicis, kurš līdz šim bija klusējis. Masīvs, rudmatains sārtvaidzis pašaurā frencī - acīmredzot nobarojies pavisam nesen un vēl nebija paspējis apmainīt formastērpu. - Alu tu esi izdzēris, mēs tev netraucējām… Netraucējām taču?

-    Liekas, ne…

-    Vai dokumenti ir?

-    Kādi dokumenti? - Vulihs uzdeva vienīgo jautājumu, ko spēja, ko gan vēl šādā situācijā var izdomāt? - Kādus dokumentus? - viņš atkārtoja un paskatījās, tomēr nenoturējās un paskatījās uz savu sporta somu ar garo plecu siksnu un rāvējslēdzēju - tā bija piespiesta pie sienas, lai kāds interesents to nespētu uzreiz paķert un aizskriet.

-      Jebkurus. Tomēr labāk personu apliecinošos. Piedod, vecais, darbs… Tāda kārtība. Pase, apliecība, karaklausības apliecība, autovadītāja apliecība… Ko vēlies. Vai ir?

-Ir.

-    Rādi šurp!

-    Bet ja nav?

-Tad slikti. Nāksies ņemt tevi līdzi.

-    Uz kurieni?

-    Vecais, - pirmais milicis - kalsns, vārgulīgs, bet runīgāks un labsirdīgāks nekā viņa rudmatainais pārinieks, garlaikoti novilka. - Nu, uz kurieni tad mēs varētu tevi vest… Ne jau uz pirti. Uz savu milicijas nodaļu.

-    Bet varbūt varam sarunāt? - Vulihs neveikli centās kaut ko sarunāt un pat piesolīt.

-    Tur arī sarunāsim, - nevarētu teikt, ka rudis nebūtu mājienu sapratis, viņš saprata, lieliski saprata, bet, pārlaidis skatienu Vuliham, abām tukšajām alus pudelēm un somai - nobružātai, vecai, vietām sadiegtai ar vara stiepli… Turklāt vēl vilciens, neskūts ģīmis, iztapīgs skatiens… Nu, mēģinās vecis iegrūst pussimtu, un to pašu - sīknaudā. Nu, pēc tam neizturēs un kļūs devīgāks - katram iedos pa pussimtam… Nē, nav vērts ielaisties. Ja nu vēl izrādīsies, ka šis ir īstais… Apbalvojums būs daudz lielāks. - Kusties, vecīt, sāc rakņāties pa kabatām un meklē savus vākus.

-    Kādus vākus? - Vulihs nesaprata.

-    Dokumentus, - rudais paskaidroja, vēlreiz pārliecinādamies par sava lēmuma pareizību - ja jau vecis nezina, kas ir "vāki", tātad galīgs dunduks.

Labu brīdi Vulihs palika nekustīgi sēžam, prātodams un prātodams, kā tagad rīkoties. Pagrūst miličus un mesties pa eju uz durvīm… Nē, viņi panāks, piekaus, un viss kļūs vēl sliktāk. "Varbūt patiešām tikai parasta dokumentu pārbaude?" prātā pazibēja cerība. "Varbūt velti kritu panikā… Tāds liels attālums jau nobraukts, pavisam cits apgabals…"

Ne vārda neteikdams, Vulihs iebāza roku neilona vējjakas iekškabatā un brīdi tur parakņājās, visu laiku turēdams rokā pases maliņu un pārdomādams, ko vēl varētu pateikt vai piedāvāt, lai viss nokārtotos un viņš brauktu mierigi tālāk, nevienu neaiztiekot, ne par vienu neinteresējoties. Un tad varētu izvilkt no savas somas trešo, pēdējo pudeli, atkorķēt to uz palodzes malas un iedzert pirmos lielos malkus tieši no kakliņa, izbaudot alus svaigumu un stiprumu.

Bet nē, prātā nekas nenāca, un, negribīgi izvilcis pasi, viņš to pasniedza kalsnajam milicim, intuitīvi sajuzdams, ka šis cilvēks ir vienkāršāks, pieejamāks un labsirdīgāks.

-    Ahā! - milicis iesaucās. - Skaidrs. Vasils Miroslavovičs Vulihs. - Un zīmīgi paskatījās uz rudo. Vulihs ievēroja - vienkārši cilvēki tādas lietas uzreiz ievēro -, kā rudmatim pārakmeņojas seja. Viņš it kā sakoncentrējās, sagatavodamies par sekundes desmitdaļu apsteigt jebkuru Vuliha kustību - vai viņš izvilktu pistoli, atvēzētu nazi, mestos ārā pa logu vai drāztos prom pa eju… Rudais, to paredzēdams, bija gatavs uz visu.

-    Parādi! - milicis vedināja un, paņēmis no pārinieka pasi, ielūkojās Vuliha jaunības dienu sejā, dumjā un laimīgā - toreiz viņš tikko bija beidzis skolu, skraidīja pakaļ savai tagadējai sievai, nebija vēl abu bērnu un arī vecāki vēl bija dzīvi. - Viss skaidrs, - rudais paziņoja. - Nāksies tev, vecais, nākt mums līdzi.

-    Kāpēc? - Vulihs gluži vai sastinga.

-      Daži sīkumi jānoskaidro. Nepārdzīvo, sliktākajā gadījumā pie mums pārnakšņosi.

-    Ja viss būs normāli, - kalsnais piebalsoja, - no rīta iesēdināsim tevi Ļvovas vilcienā un tai pašā dienā jau būsi mājās.

Un saprata, saprata nabaga Vulihs, ka mājas tik drīz vis neredzēs, ak, tik drīz ne. Vairs nespēdams rīkoties prātīgi, viņš pielēca kājās un metās uz izeju, pilnīgi skaidri apzinādamies, ka viss velti un būs tikai sliktāk, bet tas drīzāk bija izmisīgs mēģinājums, dzīvnieka lēciens, kurš cenšas izlauzties no ielenkuma, kad jau paņemts uz grauda.

Rudais ko tādu jau bija gaidījis, un Vulihs pat nepaspēja tikt līdz ejai, nepaspēja ne soli paspert tuvāk tamburam, durvīm un brīvībai - masīvais milicis izrādījās apbrīnojami veikls. Tikko Vulihs paskrēja rudajam garām, viņš tūlīt aptvēra bēgli ap vidu, piespiezdams rokas pie sāniem, ka tas pat pakustēties vairs nespēja. Arī kalsnais nesēdēja dīkā un tūlīt pat, laiku netērēdams, uzlika viņam rokudzelžus.

-    Nu, kā tu tā, vecais, - kalsnais nosodoši ieņurdējās. - Tā taču nevar… Varējām jau visu pa labam nokārtot.

Vulihs klusēdams vērās grīdā, kur vientuļi gulēja abu izdzerto alus pudeļu korķi. "Trešo jau izdzers bez manis," viņš smeldzīgi nodomāja, it kā tas šobrīd būtu pats svarīgākais.

Vilciens iesvilpās, nočīkstēja bremzes un strauji samazinājās ātrums. Aiz loga aizzibēja perona laternas, kaut kādi uzraksti un daži vēlīni pasažieri, kuri, beidzot sagaidījuši vilcienu, priecājās, ka tas nav atcelts un tomēr atbraucis.

Ieiedams tamburā, Vulihs vēl pēdējo reizi cerīgi atskatījās, bet arī no šīs vārgās cerības nācās atteikties - tieši aiz viņa soļoja masīvais, bet vēl divus soļus tālāk kalsnais stiepa novalkāto somu. Un tās jau bija beigas.

Milicijas nodaļā apskatīt aizturēto sapulcējās pieci seši cilvēki - visi, kuri tur tobrīd atradās, kuri vēl nebija paspējuši aiziet uz mājām.

-    Vasils Miroslavovičs Vulihs? - nodaļas priekšnieks, garš, sakumpis majors, viņu priecīgi apsveica. - Tad, lūk, kāds jūs esat! Bet mēs te galvas lauzījām - kas tas Vulihs par putnu. Trīs apgabali kājās sacelti! Tūkstošiem cilvēku iesaistīti! Kas tā par iedomu! Kur tu, nabags, vari tikt cauri tik smalkam tīklam! Vai tava soma? - majors pavaicāja, norādīdams uz zilo sporta somu ar vara drāts šuvi.

Vulihs klusēja.

Visi nodaļas miliči sadrūzmējās ap galdu un klusēdami gaidīja sarunas turpinājumu.

-    Es vaicāju, vai tā ir tava soma? - majors uzstājīgi atkārtoja.

-    Protams, ka viņa, droši! - rudais īgni apliecināja.

-    Tu paklusē! - majora balss tonis nedaudz izmainījās, tikai mazliet, bet uzreiz kļuva skaidrs, ka līdzšinējā mēļošana ir tikai aizsegs un ne jau velti viņš te iecelts par priekšnieku. Balss kļuva spalgāka, nedaudz metāliska, un Vulihs tūlīt to' ievēroja. Un absolūti pareizi secināja: "Sitīs."

-    Tā ir mana soma.

-    Ļoti labi. - Majors atkal kļuva priecīgs. Piegājis pie galda, viņš aši atvēra somu un sāka izkravāt uz galda visu tās saturu - vecas drēbes, istabas čības, kapzeķes, novalkātu apakšveļu. Un tā viņš turpināja darbības, līdz nonāca līdz blīvam sainītim, kas bija ietīts saburzītā avīzē. Attinis paciņu, majors piepeši sastinga un nobālis pārlaida skatienu saviem padotajiem - rokās viņš turēja desmit centimetrus biezu dolāru paciņu.

Telpu pārlidoja daudzbalsīga nopūta.

Iebāzis roku somā, majors izņēma vēl vienu tādu pašu paciņu, tad vēl vienu, vēl… Pavisam to bija desmit.

-   Cik tad te ir? - majors neizteiksmīgā balsī pavaicāja, trulu skatienu uzlūkodams Vulihu.

-    Miljons, - viņš atbildēja.

Pēdējās dienas bija tik pārbagātas notikumiem, ka Pafnutjevam pat neatlika laika parunāt ar Objačeva miesassarga sievu Jekaterinu Vohmjaņinu. Bet viņš to pastāvīgi paturēja acīs un slepus novēroja, it kā juzdams, ka šajā cilvēkā slēpjas daudzi vietējā magnāta pusceltās mājas traģisko notikumu atrisinājumi. Sarunas tuvošanos sajuta arī Jekaterina, skaidri apzinādamās, ka nevienam no viņiem no tās izvairīties neizdosies.

-    Jūs mani nez kādēļ noniecināt, Pāvel Nikolajevič, - viņa reiz ierunājās, pasniegdama ēdienu. - Ar visiem citiem jau esat parunājis un visādus nelabus secinājumus izdomājis…

-    Kāpēc tad nelabus?

-    Ak! - Viņa novēzēja savu pilnīgo roku. - Labu secinājumu nemaz nav. Ja jau lieta nonākusi līdz secinājumiem, tad viss - atliek tikai nolaist ūdeni.

-   Gan parunāsim, - Pafnutjevs, pievilkdams tuvāk šķīvi ar pelmeņiem, apsolīja. - Nekur mēs abi neliksimies.

-      Vienmēr jūsu rīcībā, - viņa mazliet dīvaini atbildēja. Nevarēja pat īsti saprast, vai tas ir joks, izrādīšanās vai vienkārši iztapība.

Pafnutjevs aši palūkojās uz Vohmjaņinu un paspēja, tomēr paspēja vēl uztvert viņas skatienu. Sievietes acīs nebija ne miņas no jautrības vai iztapības.

-    Es ieiešu pie jums pēc pusdienām.

-   Gaidīšu, - Vohmjaņina noteica, un Pafnutjevam atkal šķita, ka atbildē jaušams protests un pat zināms izaicinājums. Viņš pat sastinga virs sava šķīvja un tā arī brīdi palika sēžam, galvu nepaceldams un cenzdamies izprast šādas virējas uzvedības iemeslus. Raksturs viņai acīmredzami bija spēcīgāks nekā daudziem citiem šai mājā, un arī aiz skaidri redzamās pašpārliecinātības kaut kas slēpās. Tās vairs nebija Pafnutjeva nojautas, bet gan stingra pārliecība.

-    Aiziešu. - Pafnutjevs palocīja galvu.

-    Otrajā stāvā, pēdējās durvis gaitenī pa labi.

-    Es atceros.

Kad pēc pusdienām Pafnutjevs uzkāpa otrajā stāvā un, aizgājis līdz gaiteņa galam, pieklauvēja pie pēdējām durvīm labajā pusē, viņam nebija ne jausmas, ko tūlīt ieraudzīs istabā.

-    Durvis ir vaļā, ienāciet! - no iekšpuses atskanēja Vohmja- ņinas balss.

Pafnutjevs lēni pavēra durvis, vispirms ieskatījās telpā un tikai tad uzdrīkstējās pārkāpt pār slieksni. Viņam iepretim krēslā pavirši aizpogātos rītasvārkos sēdēja Vohmjaņina. Nekādas līdzības ar to sievieti, kuru viņš novēroja tikai pirms pusstundas. Neredzēja vairs ne priekšautu, ne muļķīgo

aubīti, ne čības, kurās viņa parasti pārvietojās pa māju.

Pafnutjevs apstulba.

Ieraugot šo skaistuli, vienā mirklī izgaisa visas viņa iepriekš izdomātās shēmas, versijas un pieņēmumi. Gari, melni mati, aizmugurē pārsieti ar platu lenti, rītasvārki ar gudru ziņu pavirši aizpogāti, un Pafnutjeva skatienam klaji izaicinoši atsegts jauns un kārdinošs gurns. Uz šaurās un koptās pēdas šūpojās pūkaina čība ar zaķa purniņu un garām ausīm. Rokā Vohmjaņina turēja lielu vēderainu glāzi, kurā vizuļoja jau pazīstamais zeltainais viskijs. Šķiet, neko citu šai mājā vispār nedzēra.

Pafnutjevs tā arī pateica:

-Šai māja laikam viskiju vien dzer?

-    Kāpēc gan ne? Dzēriens ir labs, iegādāts pietiekamā daudzumā, un saimniece arī neiebilst.

• - Cik noprotu, viņai pašai arī patīk iemalkot?

-      Iemalkot? - Vohmjaņina iesmējās, pirmo reizi node- mostrēdama Pafnutjevam savus lieliskos zobus. - Bet kāpēc jūs nesakāt, ka esat satriekts, ieraugot mani šādā izskatā?

-    Esmu satriekts, ieraugot jūs šādā izskatā.

-    Jūs tikai atkārtojāt manus vārdus.

-    Jā, bet es tos atkārtoju tādēļ, ka tie pilnībā izsaka manas izjūtas. Pati redzējāt, kā es apstulbu, tikko pārkāpu pār slieksni.

-    Jūs tiešām apstulbāt? - Vohmjaņinai acīmredzot patika apspriest savu daiļumu. Viņa bija liela, spēcīga un nedaudz apaļīga sieviete, bet, šķiet, liekie kilogrami to nesatrauca.

-    Kurš tad neabstulbtu, - Pafnutjevs sarūgtināts noteica un apsēdās uz krēsla pretim Vohmjaņinai.

-    Jā, patiešām, tādu cilvēku es vēl neesmu sastapusi.

-    Un nesastapsit ari! - Pafnutjevs juta, ka sāk pietrūkt vārdu un nav vairs jaudas slavināt Vohmjaņinas daiļumus, bet ārēji saglabāja bezrūpīgo smaidu un turpināja neslēpti tīksmināties par pretim sēdošo sievieti.

-     Un tātad - kādi jautājumi, - viņa jūtīgi uztvēra Pafnutjeva garastāvokļa maiņu un pirmā ķērās vērsim pie ragiem. Klusībā pateicies sievietei par augstsirdību, Pafnutjevs mēģināja sakoncentrēties - jauneklīgais gurns, kas pazuda rītasvārku kroku labirintos, to pustumsā zaudēdams aprišu skaidrību, tomēr mulsināja un traucēja. - Man laikam jāapsēžas kautrīgākā pozā? - sieviete pavīpsnāja.

-    Nemaz ne! - Pafnutjevs samulsa, bet tūlīt atrada izeju no situācijas. - Varat tā palikt, esmu jau pieradis, būtu pat žēl šķirties.

-    Šķirties no kā?

-    No tik brīnišķīga skata.

-    Ak jūs, šķelmi! - Vohmjaņina iesmējās.

-    Tikai vārdos, tikai vārdos. Tāda profesija! Ik brīdi jāprot savirknēt jebkuri vārdi jebkurā kombinācijā.

-Žēl.

-     Paldies, protams, par šo tīkamo atbildi, bet… Nožēlot • nevajag.

-    Es jau arī nenožēloju!

-    Es zinu! - šoreiz iesmējās Pafnutjevs un noskuma, jo saprata - ar šo cilvēku vieglas sarunas nebūs. Vohmjaņina ir savaldīga, sarunai sagatavojusies un pēc dažām glāzēm ieslī- gusi tādā noskaņojumā, kad viss teiktais tikai smīdina un uzjautrina. "Šodien viņas bruņām cauri netikt," Pafnutjevs

klusībā nosprieda, pats tomēr uzreiz sākdams perināt savus viltīgos jautājumus un precizējumus, profesionālo ziņkārību nomaskēdams ar vieglu un nepiespiestu tērzēšanu. To viņš prata, ļoti labi prata, tikai ārkārtīgi reti šo prasmi izmantoja. - Ziniet, Katja, man radies iespaids, ka jūs esat gandrīz vienīgais saprātīgais cilvēks šajā mājā.

-    Paldies! - Vohmjaņina, apstiprinot Pafnutjeva vārdu patiesumu, piekrītoši nolieca galvu.

-    Sakiet, lūdzu, kas te notiek?

-    Kas nu notiek… Nekas īpašs.

-    Kā?! Bet trīs līķi?!

-     Redziet, Pāvel Nikolajevič… "Nekas īpašs" salīdzinājumā ar to, kas te notiek visu laiku.

-    Jūs gribat teikt, ka līķi šai mājā nav nekas īpašs?

-    Nē. - Viņa nopūtās un palūkojās ārā pa logu, kur karājās milzīgas lāstekas - sniegs uz jumta kusa, laiks bija vēss, un lāstekas pamazām piemilza, pārvērsdamās gigantiskos ledus stabos. - Redziet… Mūsu dzīve te, šai mājā, nav nemaz tik vienkārša, kā no malas varētu likties. Ja vēlaties, varu pastāstīt, kāpēc tā iznācis. Visi, kuri te dzīvo, pat celtnieki… Atrodas nemitīgā stresā, kaut kāda vispārēja netīksme. Ja jūs paprasītu, kurš ar kuru ir labās attiecībās, vismaz divus cilvēkus nosaucot… Es nespētu atbildēt. Ja nu vienīgi bomzis… Viņam ar visiem bija labas attiecības… Kā man likās. Un tad piepeši slepkavība.

-    Domājat, tā tomēr bija slepkavība?

-     Pāvel Nikolajevič… Man likās, ka neuzskatāt mani par galīgu muļķi.

-    Nekādā gadījumā! - nedaudz neveikli, bet toties sparīgi

apliecināja Pafnutjevs.

-     Paldies! Mans vīrs, Vohmjaņins, cenšas visiem, un vispirms jau pats sev, iestāstīt, ka šo slepkavību izdarījusi Sveta. Jūs taču tam neticat?

-    Precīzāk būtu teikt - neticas.

-    Tas nevienam neticas.

-    Vai bomzis varēja arī pats pakārties? Varēja. Kāpēc gan ne? Ilgstoša viskija lietošana pusbada novārdzinātu organismu var visai dīvaini ietekmēt. Kāda ir jūsu loma visā šai lietā, Katja?

-    Gribat, lai runāju atklāti?

-    Gribu.

-    Jums jau vienalga to pateiks, tikai sagrozītā veidā, skaudīgi, ļaunprātīgi… Labāk jau es pati. Oficiāli es esmu Vohmjaņina, Objačeva miesassarga, sieva. Bet mēs kopā nedzīvojam.

-    Vai sen?

-    No tā laika, kad es šurp pārcēlos uz dzīvi. Jo jau pirmajā dienā mēs saskatījāmies ar Objačevu. Es biju viņa mīļākā, ja jums nederdzas šis vārds.

-    Nederdzas.

-     Tas ir labi… Pēc tam uzreiz radās daudz sarežģījumu. Margarita kā traka joņoja pa visu māju - no pagraba līdz bēniņiem… Viņa tikai tagad, pēc Objačeva nāves, tāda klusa, iereibuši un iecietīga… īstenībā tā ir īsta fūrija. Ļauna, greizsirdīga un viltīga.

-    Jums viņa nepatīk?

-    Tā gluži nevarētu teikt. Es viņu saprotu. Esmu par viņu pateikusi dažus vārdus, bet tās nebija rupjības. Tā bija diagnoze. Un tad vēl mans vīrs. Te viss bija klusāk, savaldīgāk, bet daudz bīstamāk. Lai viņu nomierinātu, Objačevam nācās te ciemināt šo meiču Svetu. Sak, lūk, mana mīļākā, ne jau tava sieva. Mans vīrs ir dumjš, pašpārliecināts, nikns un greizsirdīgs. Bet pat viņš visu ātri saprata.

-    Vai viņš ienīda Objačevu?

-     Visai maigi teikts. Viņš jau kļūst stīvs no dusmām un griež zobus, tikai izdzirdot Objačeva vārdu vien!

-    Un tomēr turpināja strādāt par miesassargu?

-    Ko citu darīt? Nauda!

-    Objačevs zināja, kā Vohmjaņins pret viņu attiecas?

-    Lieliski zināja.

-    Un tomēr paturēja viņu savā tuvumā?

-     Tur bija vairāki apsvērumi. Pirmām kārtām, jau manis dēļ.

-    Un jums nebija nekādu iebildumu?

-    Es zināju, ko daru, un tas man patika. Ja varētu tā izteikties - tas bija lēciens uz galvas atvarā.

-    Mīlestība?

-    Ziniet, Pāvel Nikolajevič! - Vohmjaņina iedzēra no vēderainās glāzes krietnu viskija malku. - Ja arī tā nebija mīlestība, tad kaut kas visai līdzīgs. Piedodiet, ka runāju tik atklāti. Objačevs daudziem nepatika, bet viņš bija spēcīgs cilvēks visās nozīmēs.

-     Kas viņu nogalināja? - Pafnutjevs noprasīja tieši un atklāti.

-     Redz, cik jūs viltīgs… Tā jau nevar, Pāvel Nikolajevič… Dāma iedzērusi, atvilgusi, sākusi atzīties vienā otrā grēciņā, bet jūs tūlīt ar savu jautājumu kā ar mietu pa pieri. Nevajag

ar mums tā apieties, Pāvel Nikolajevič. Iedzert gribat?

-    Gribu.

-    Ak, kāds jūs malacis! Parasti, kad vecim jautā, vai viņš nevēlas iedzert, jādzird tik daudz muļķību! Tīrais ārprāts! Bet šoreiz vienkārša un cilvēciska atzīšanās - gribu! - lai arī liela un pasmaga, Vohmjaņina viegli piecēlās un devās pie skapīša, kur paņēma vēl vienu vēderainu glāzīti, tā ap gramiem simtpiecdesmit, kā Pafnutjevs ievēroja, un tūlīt pat to piepildīja.

Pafnutjevs iedzēra kārtīgu malku - šādā sabiedrībā nevar tik pamērcēt lūpas un izlikties, ka dzerts, - ar Vohmjaņinu tādi joki neizdosies, tas viņam jau bija skaidrs.

-    Labi, pārveidosim jautājumu maigākā formā… Kurš viņu varēja nogalināt?

-Jebkurš. Bez izņēmumiem. Vai Margarita varēja greizsirdībā zaudēt prātu un pašsavaldību? Varēja. Un Vohmjaņins? Mierīgi. Pat Sveta, šī dieva radībiņa, atklājot, ka izmantota tikai par aizsegu… Ne visai ticami, bet kā versija derētu, vai ne?

-    Pilnībā.

-    Un tas mūsu noplukušais ciemiņš… Vjujevs! Margaritas pirmā mīlestība… Vai to jūs zināt?

-    Vjujevs - Margaritas pirmā mīlestība?! - Pafnutjevs no- šausminājās.

-   Jā, Objačevs savā laikā viņu nokantēja. Pats man stāstīja. Gadās dažreiz nakts vidū tādi brīži, kad starp vīrieti un sievieti izzūd visi noslēpumi. Pirms divdesmit gadiem viņš nokantēja Vjujevam Margaritu, bet tagad apjāja viņu par kādiem divsimt tūkstošiem.

-    Dolāru?

-    Protams, par rubļiem te neviens nerunā. Vai Vjujevs varēja saniknoties? Es personīgi to apšaubu, bet tā būtu vēl viena versija, vai ne?

-    Jā, - Pafnutjevs piekrita un izdzēra savu glāzi.

-    Vai vēl pieliet? - Vohmjaņina, pastiepusies pēc pudeles, piedāvāja.

-    Nedaudz vēlāk, - Pafnutjevs atteica. - Nedaudz vēlāk. Bet ko jūs domājat par celtnieka nāvi?

-     Nav ne jausmas, - Vohmjaņina godīgi atzinās. - Neiet nekādos rāmjos… Absolūts stulbums.

-    Eksperts, viņa uzvārds ir Hudoļejs, jūs viņu redzējāt… Šis eksperts apgalvo, ka būs vēl līķi.

-    Viņam labāk zināms.

-    Bet vai jūs pieļaujat šādu iespējamību?

-    Protams. Cilvēki taču ir mirstīgi.

-    Un kuru jūs izvēlētos par nākamo kandidātu?

-     Kuru? - Vohmjaņina iegrima dziļās pārdomās, un tieši tas Pafnutjevu pārsteidza visvairāk - puspajokam izteiktais jautājums tika uztverts nopietni. Viņai nevajadzēja iesaistīties šajās spēlēs, viņa taču ir gudra, tālredzīga un galu galā arī piesardzīga sieviete. - Margaritu, - Vohmjaņina beidzot paziņoja.

-    Kāpēc tieši viņu?

-     Man ir tāda sajūta, ka viņu šajā pasaulē vairs maz kas saista, viņa pamazām aizslīd nebūtībā, nespēdama nekur aizķerties. Lai gan šādas tādas saites tomēr ir… Vai gribat, lai pasaku?

-    Mirstu no nepacietības.

-    Viņai ir romāns ar manu vīru, - Vohmjaņina atslīga dziļāk krēslā, pagrūda sānis rītasvārku malas, atsegdama savu satriecošo gurnu vēl augstāk nekā iepriekš, un cieši ieskatījās Pafnutjevam acīs.

-    Jūs gribat teikt… Jūs gribat teikt…

-    Jā, Pāvel Nikolajevič, jā!

-    Kā to saprast?

-    Ļoti vienkārši. - Vohmjaņina nedaudz iemalkoja viskiju. - Vai tā ir mīlestība? Nē. Viņš ir miesassargs, kalps un sulainis, bet viņa - cilvēks, kurš slimīgi asi izjūt sava sociālā stāvokļa pārākumu. Viņa ir magnāta sieva, bet viņš - miesassargs, kura pienākums ar savu ķermeni uztvert viņas vīram paredzētās lodes. Runājot par Vohmjaņinu… Es viņu diezgan labi pazīstu, mēs nodzīvojām kopā kādus piecus, septiņus gadus… Viņam nepieciešama krāšņa, liela auguma skaistule, tāda kā es… Un ja jau viņš sapinies ar Margaritu… Tam ir tikai viens iemesls.

-    Ak Dievs! Kāds?!

-     Visvienkāršākais - atriebība. Viņa atriebjas Objačevam, un viņš arī. Vispār, runājot atklāti… Te visi to vien dara, kā atriebjas Objačevam.

-    Arī jūs?

-    Protams!

-    Par ko?

-   Mīļākās loma man liekas pazemojoša. Esmu vairāk vērta. Un viņš arī vairāk man apsolīja. Bet vārdu neturēja. Velti viņš neizpildīja savu solījumu, velti gan.

-    Vai viņš kaut kā izskaidroja savu rīcību?

-            Izskaidroja. Viņam pašam tas šķita pārliecinoši… Obja- čevs apsolīja šķirties no savas Margaritas, atstāt viņai pilsētas dzīvokli, bet mēs abi dzīvotu te, šajā mājā. Turpretī vēlāk viņš pateica, ka tas nav iespējams. Sak, Margarita paziņojusi, ka šī māja no juridiskā viedokļa ir abu kopīgi iegādāts īpašums. Un tāpēc viņai pienākoties puse mājas. Ja Objačevs šķiršoties, viņa savu pusi izīrēšot čečeniem. Lai tad mēs karojot savā starpā. Tā viņš teica. Bet reiz, kad Objačevs atradās kādā no ārzemju braucieniem, mēs ar Margaritu tā kārtīgi ierāvām un no sirds parunājām. Un noskaidrojās, ka tādas sarunas nemaz nav bijis un ne uz kādu mājas pusi viņa nepretendē. Par čečeniem vispār nav ko runāt. Un es sapratu - viņš mani apjās.

-     Un jūs ar vīru no šejienes vēlaties aiziet? - Pafnutjevs precizēja.

-     Nē. Mēs ar vīru nekur nevēlamies aiziet. Mēs nedzīvojam kopā tagad un nekad arī nedzīvosim. Starp mums jau nostājušies sveši ļaudis. Skaistāk izsakoties - esam viens otru nodevuši. Es viņam tāda vairs neesmu vajadzīga, un viņš man tāds arī ne. Dažreiz taču nepieciešams sevi par kaut ko cienīt, vai ne?

-    Nebūtu jau slikti, - Pafnutjevs piekrītoši pamāja. - Un pie visa tā vainīgs Objačevs, vai ne?

-    Var jau, protams, teikt arī tā, - Vohmjaņina iereibuši sāka stiept vārdus, acīs parādījās tvīksme, bet pati kļuva atturīgāka - savilka ciešāk rītasvārkus uz kājām un uz krūtīm un izslējās krēslā staltāk, ieņemdama daudz oficiālāku pozu. Acīmredzot zināja savas vājības un tūlīt pat saņēma sevi rokās.

-    Un var teikt arī citādi?

-Jā, citādi būs precīzāk. Objačevs kļuva tikai par iemeslu. Es tā uzreiz netiesātu - vainīgs, nevainīgs… Tā nav pareizi. Es taču pati biju atsaucīga. Un par to sevi nevainoju. Es rīkojos pareizi. Man nav ko nožēlot, - viņa atkārtoja, it kā cenzdamās pati sevi pārliecināt. - Ar Objačevu man pavērās gluži cita dzīves puse. Es te nerunāju par naudu, bet par vīrieša un sievietes attiecībām. Tagad esmu pavisam cits cilvēks. Daudz stiprāks.

-    Tas ir manāms.

-    Žēl, ka man neizdevās nosargāt Objačevu… Bet viņa liktenis jau bija izlemts.

-    Viņam slikti gāja ar biznesu?

-    Objačevs vienkārši bija spiests rīkoties tā, kā nekad nebija rīkojies.

-    Ko tad viņš darīja?

-     Sāka krāpt cilvēkus. Un viņiem tas nepatika. Lūk, arī rezultāts!

-    Bet Objačevs nogalināts pats savā mājā, savā gultā, un to izdarījis kāds no tiem, ar kuriem šodien kopā pusdienojām.

-    Nezinu, varbūt.

-    Līdz šim jūs bijāt atklātāka, - Pafnutjevs pārmeta.

-     Nemaz ne. Ne agrāk, ne tagad neesmu neko teikusi ne par slepkavību, ne par cilvēkiem, kuri to varēja izdarīt vai, gluži pretēji - nekādā gadījumā izdarīt nevarēja. Un arī turpmāk par to nerunāšu. Atvainojiet, protams. Es te dzīvoju, zem šī jumta… Un nevienu nenomelnošu.

-    Vai jūs nemulsina, ka sēžat pie viena galda ar slepkavu vai pat ar vairākiem slepkavām?

-    Nemaz. Mēs visi esam slepkavas, Pāvel Nikolajevič, visi laiku pa laikam izlemjam ko tādu, kas nogalina citus cilvēkus. Viens nomirst, otrs - tikai pa pusei, trešais paliek aiz mums kā kroplis. Dvēseliski kropli, garīgi, fiziski. Un tad vēl, Pāvel Nikolajevič… Ceru, ka jūs mani sapratīsit… Kāda starpība, kur atrodas slepkava - pie mūsu galda, mīt kādā šķūnī vai grozās greznā pilsētas birojā… Kad Objačevs sāka krāpt cilvēkus, viņš kļuva viegli ievainojams. Un es uzreiz sajutu lejupslīdi, uz šķīstītavu.

-    Tāpat kā tagad ar Margaritu?

-Apmēram. Viņa vēl varētu aizķerties aiz kāda zara, atbalstīties pret kādu akmeni - ja nu piepeši kāds pasniedz palīdzīgu roku un izvelk no nebūtības bezdibeņa vai vismaz aizkavē lejupslīdi… Vīrs nogalināts, naudas nav, apkārt vieni ienaidnieki un neatlaidīgie kreditori. Kas gan viņu te vēl var aizkavēt?

-    Pašsaglabāšanās instinkts. - Pafnutjevs samulsis palūkojās uz Vohmjaņinu - tomēr izpļāpājās, nedaudz, bet izpļāpājās. Mazliet kļūdījās.

-     Ja nu tikai tas. - Viņa paraustīja apaļīgos plecus, paskatījās uz pudeli, kur vēl bija palicis viskijs, noturējās un neielēja.

-     Kāpēc jūs domājat, ka viņai nav naudas? - Pafnutjevs painteresējās. - Vai tad Objačevs bija bankrotējis?

-    Kamēr viņam bija māja, ne. Gatava šī būve maksātu vismaz miljonu dolāru. Bet miljons ir nauda, ar kuru vienmēr var visu sākt no jauna.

-   Gadījumā, ja jūsu briesmīgie paredzējumi piepildīsies un ar Margaritu tiešām kaut kas notiks… Kam tiks šī māja ar visām palīgbūvēm?

-     Objačevam kaut kur ir dēls no pirmās laulības… Šķiet, puika atsities tēvā, manīgs… Reiz viņš te bija atbraucis… Pastaigāja pa māju, pasmīnēja ūsās un atkal devās prom.

-    Šodien pie galda pusdienojot, starp citu, pusdienas bija lieliskas, tas jāatzīst…

-     Paldies! - Vohmjaņina pamāja ar galvu. - Bet tie bija pelmeņi, veikalā pirkti pelmeņi, starp citu.

-    Tad, lūk, pie galda sapulcējās kādi pieci seši cilvēki, es precīzi vairs neatceros…

-    Apmēram tā.

-     Vai jūs nemulsina, ka puse no viņiem varētu būt slepkavas? Citiem vārdiem, puse no viņiem noteikti ir slepkavas, tiesa, vēl tas nav pierādīts.

-    Es jau atbildēju uz šo jautājumu. Klājot galdu, es uzskatīju viņus visus par slepkavām. Sakiet, Pāvel Nikolajevič… Vai jums savā darbā, kas ir tik sarežģīts, skarbs un tā tālāk… Kādreiz ir nācies izlemt ko tādu, kas noveda kādu cilvēku līdz nāvei?

-    Ziniet, neesmu par to domājis…

-    Bet, ja padomātu?

-    Pieļauju, ka varēja tā gadīties… Kad es sāku atklāt noziegumu, vainīgie sāk kārtot savstarpējos rēķinus.

-    Tās jau ir nianses, - Vohmjaņina pavīpsnāja.

Šai mirklī Pafnutjevam kabatā smalki iepīkstējās tālrunis. Viņš brīdi vilcinājās, nezinādams, vai vērts atsaukties un pārtraukt sarunu, vai labāk neatbildēt…

-    Kāds jūs meklē, - Vohmjaņina sacīja, un Pafnutjevs izņēma no kabatas tālruni.

-    Klausos! - viņš atsaucās.

-    Šalanda ēterā! - atskanēja priecīga balss.

-    Spriežot pēc balss, tev ir kāda uzvara?

-    Jā! - Šalanda turpināja kliegt klausulē. - Uzvara, Paša, pilnīga un galīga.

-    Apsveicu!

-     Vulihs ir aizturēts. Trīssimt kilometru no pilsētas. Un viņam somā - miljons dolāru.

-    Nesapratu? - Pafnutjevs noslīga uz krēsla.

-     Atkārtoju vēlreiz tiem, kuri nesaprot, - Vuliha sporta somā atrasts miljons, skaidrā naudā, simtdolāru paciņās… Miljons. Kā tev tas patīk, Paša?

-    Vai padalīsies? - Pafnutjevs iesmējās.

-     Neiznāks, Paša! Tur bija kādi desmit aculiecinieki! Un visi parakstījušies. Galīgi stulbi, vai ne? Nu labi, Vulihs jau ir pie manis. Ja gribi parunāt - brauc šurp.

-    Aizbraukšu, - Pafnutjevs apsolīja. Tikko viņš pārtrauca sarunu, tālrunis iepīkstējās vēlreiz. Šoreiz zvanīja anatoms. Pafnutjevs uzreiz acu priekšā iztēlojās biezās brilles ar zaļganajiem stikliem, sarkanās, sasprēgājušās rokas un skumjo skatienu, kāds veidojas, ja pastāvīgi jāstāsta citiem ļoti bēdīgas ziņas.

-      Pāvel Nikolajevič? Ļoti priecājos. Piedodiet, aizkavēšu jūs tikai vienu minūti.

-    Kaut vai stundu! - Pafnutjevs iebļāvās, lai vismaz tādējādi kliedētu nāvējošā saltuma sajūtu.

-    Es par Objačeva līķi…

-    Atkal ar viņu kaut kas noticis?

-    Jā, lai cik skumji tas arī būtu. Lieta tāda, Pāvel Nikolajevič, ka viņš būtu nomiris arī bez vardarbīgas rīcības no

dzīvu cilvēku puses.

-      Kā, kā jūs teicāt? - Pafnutjevs uzreiz nespēja uztvert eksperta dīvaino vārdu virknējumu un bija spiests pārprasīt.

-   No dzīvu cilvēku puses, - eksperts atkārtoja. - Tātad tā… Viņš bija apstarots.

-    Kā tad tā?

-    Saņēmis spēcīgu radiācijas devu, kas nav savienojama ar dzīves turpināšanu.

-    Kā to lai saprot?

-     Tas ir noslēpums liels, - eksperts bēdīgi atteica. - Un neizzināms. Ar jūsu atļauju.

-    Vai uzrakstījāt oficiālu slēdzienu?

-     Jā. Un esmu gatavs to iesniegt jebkurā jums izdevīgā laikā. Kaut šodien, kaut rīt, kaut parīt. Vai jebkurā citā dienā. Man ir tāda sajūta, ka mūsu klients pēdējā laikā slikti juties.

-    Tātad viņam vienkārši palīdzējuši?

-    Tas ir…

-    Jā, zinu - noslēpums, liels un neizzināms.

-    Pilnīgi jums piekrītu.

Pafnutjevs turpināja sarunu, vairs necerēdams neko jaunu uzzināt, tomēr uzdeva jautājumus un uzklausīja atbildes, lai pamazām aprastu ar tikko dzirdēto ziņu, kura atkal, jau kuro reizi, apgrieza kājām gaisā visas viņa versijas un minējumus. Pafnutjevs juta, saprata, ka tur, skaidri zināja: viņu atkal gaida jaunas mīklas un noslēpumi, lieli un neizzināmi.

-    Liels paldies! - Pafnutjevs beidzot noteica klausulē. - Jūs esat mani apgaismojis un ievirzījis pareizajā ceļā. Esmu ārkārtīgi pateicīgs. Es drīz aizbraukšu. Uzredzēšanos!

***

Hudoļejs Pafnutjeva stāstījumu noklausījās ar vienaldzīgu un pat mīklainu sejas izteiksmi. Būtībā tieši šī vienaldzība jau arī bija mīklaina. Pafnutjevs runāja par Vuliha aizturēšanu un par miljonu dolāru, par Šalandas sajūsmu un lielīšanos, par Objačevu, kurš, kā izrādās, jau bijis nāves apzīmogots, tāpēc nebija nekādas jēgas viņu indēt, durstīt un šaut - vienkārši vairāki cilvēki vienlaikus saprata, ka viņu pacietība beigusies. Hudoļejs tik māja ar galvu, bet šie mājieni šķita dīvaini iecietīgi. Sak, ja jau tev, Paša, nekā cita, ko stāstīt, nav, varu uzklausīt arī šīs pļāpas - runā vien.

-     Cik, tu teici, viņam bija naudas? - Hudoļejs garlaikoti apvaicājās, vērodams kaut ko aiz loga.

-    Miljons.

-    Protams, dolāru.

-    Dolāru. - Pafnutjevs pamāja, pats cenzdamies saprast - kas notiek ar viņa ekspertu.

-   Redz kā! - Hudoļejs bezrūpīgi brīnījās. - Liela nauda. Vai tiešām ar māju būvēšanu var tik daudz nopelnīt? Man liekas, ka, būvējot mājas, tik daudz nopelnīt būtu pagrūti. Kā tu, Paša, domā?

-     Es tev piekrītu. - Pafnutjevs kļuva aizvien uzmanīgāks un vēroja Hudoļeju un viņa vaļīgo tērzēšanu - šādi eksperts parasti uzvedās tad, kad bija atklājis kaut ko tik pārsteidzošu, kas pilnībā mainīja izmeklēšanas gaitu, nobīdot ēnā un laupot jēgu visiem pārējiem atradumiem.

-    Es, lūk, domāju, ka miliči, kuri Vulihu aizturēja, nerīkojās sevišķi prātīgi. Bet, runājot atklāti un nosaucot lietas īstajos vārdos, viņi rīkojās tik dumji, tik ļoti dumji, ka neko dumjāku viņiem savā mūžā vairs izdarīt neizdosies.

-    Kā tu to domā?

-    Viņiem vajadzēja Vuliham atstāt simts tūkstošus, bet pārējo sadalīt savā starpā. Un dzīvotu viņi labās mājās, viņu bērni mācītos angļu institūtos, sievas staigātu grieķu kažokos, bet viņi paši malkotu alu Kanāriju, Bahamu, Folklendas un citās salās. Bet tā vietā viņi tagad dabūs ierakstu ar violetu tinti, apstiprinātu ar tikpat violetu zīmogu.

-    Kādu ierakstu? - Pafnutjevs nesaprata.

-    Darba grāmatiņā. Sak, paldies, jūs esat labi puiši, mēs ar jums lepojamies.

-    Es Šalandam to pašu teicu… Tur tiešām gadījies misēklis. Kad puiši Vulihu aizturēja un nogādāja iecirknī, viņi vēl nezināja, kas ir somā. To atvēra tikai priekšnieka kabinetā. Ap galdu bija sapulcējies viss iecirknis, ieskaitot dežurantu, šoferi un sekretāri. Cilvēki septiņi, ne mazāk.

-     Ja viņi to miljonu sadalītu septiņās daļās, tad visiem septiņiem tiktu tie skaistās dzīves labumi, kurus tikko pieminēju.

-    Nē, - Pafnutjevs nopūtās, - tas vairs nebija iespējams.

-     Kāpēc?! - beidzot arī Hudoļeja balsī ieskanējās dzīvīgums.

-    Noteikti rastos informācijas noplūde. Kamēr viņi bija trijatā - Vulihs un divi miliči… Viss vēl bija iespējams. Bet kad sanāca septiņi… Absolūti garām. Noteikti rastos informācijas noplūde. Kāds kaut ko dzērumā izspļautu, viena sievai kažoks izrādītos labāks nekā otra sievai, Bahamu salas kādam liktos pārākas par Kanāriju salām… Skumji, bet tā tas notiek.

-    Varbūt tev, Paša, tiešām taisnība, - Hudoļejs aizvainojoši vienaldzīgā balsī noteica. Pafnutjevs skaudri sajuta, ka šī vienaldzība attiecināma ne tikai uz nelaimīgo miljonu, bet uz pilnīgi visu, ko viņš tikko runājis.

-    Nu labi, nevelc garumā… Kas tev aiz ādas?

-    Bet ko tu, Paša, gribētu no manis izdzirdēt? - Hudoļejs nevainīgi painteresējās.

-    Es gribu zināt slepkavas vārdu, uzvārdu un tēvavārdu.

-    Tu, Paša, gribi pārāk daudz. Tā nevar. Tā jau ir negausība.

-   Un tu man pilnīgi neko nevari pateikt? - Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-   Nē, kāpēc ne, - Hudoļejs attapās. - Varu gan pateikt, gan parādīt, varu iepazīstināt ar dažām idejām, diezgan saprātīgām, starp citu, tas attiecas uz mūsu kopīgi izmeklējamo lietu. Nāc, Paša! - Hudoļejs piecēlās, manierīgi saraustīja uz leju žaketi un, galvu lepni izslējis, devās uz pagraba kāpnēm. Pie pirmā pakāpiena viņš apstājās un atskatījās, gaidīdams pienākam Pafnutjevu. - Lūdzu ne par ko citu nebrīnīties un visu uztvert mierīgi, nezaudējot pašcieņu.

-    Un no manis nekas nepienākas? - Pafnutjevs pabrīnījās.

-      Tā ir cita saruna. Tādu tēmu nevar apspriest steigā, bez apdomās.

-    Lai notiek, - Pafnutjevs piekrita.

Nokāpis lejā, Hudoļejs atvēra durvis uz tumšo istabu. Drošu roku sataustījis slēdzi, viņš to nospieda, un telpa kļuva gaiša. Tā izrādījās mazāka nekā otra, kur mitinājās celtnieki, kādus metrus divdesmit liela. Te bija sasviestas lāpstas, dakšas un grābekļi, atsevišķā grēdā stūrī stāvēja dažādas slēpes

un nūjas, līdzās kaudzē mētājās slēpju zābaki, smagi un izkaltuši - lai tos savestu kārtībā vismaz nedēļu vajadzētu strādāt ar dažādiem mīkstinošiem krēmiem. Bet Hudoļejs, tam visam nepievērsdams nekādu uzmanību, apņēmīgi devās uz tālāko istabas kaktu, kur atradās vairāki divriteņi. Tur nonācis, viņš notupās un paskatījās uz Pafnutjevu. - Lūdzu pievērst uzmanību, - viņš atturīgi noteica: sak, ar ko gan man tik jānodarbojas.

Pafnutjevs arī notupās un paklausīgi paskatījās turp, kur jau lūkojās Hudoļejs. Un viņam uzreiz viss kļuva skaidrs - divriteņa riepā trūka adatas. Turklāt atšķirībā no pārējām velosipēda daļām, kuras bija noputējušas ar kaļķa un cementa putekļiem, vieta uz riteņa loka, kur trūka adatas, bija rūpīgi notīrīta.

-    Vai jautājumi ir? - Hudoļejs, kā garlaikodamies, pavaicāja.

-    Nē, viss skaidrs. Būtībā neko lielu mums šī adatas atvere nedod, bet pats par sevi atradums amizants. Tas liecina, ka mēs ejam pareizajā virzienā.

-    Un tas ir viss, ko tu vari pateikt? - Hudoļejs apvainojies piecēlās un notīrīja putekļus no biksēm.

-    Un tu? Vari vēl ko piebilst?

-    Adatu izskrūvējis vīrietis. Ne Svetas baltās rociņas, ne ' Margaritas trīcošās, ne Katjas apaļās neko tādu nespētu.

-    Šādiem darbiem, es runāju par adatas izņemšanu un citām manipulācijām, ir īpaša atslēga.

-     Te nekādu atslēgu nav. Pilnīgi nekādu. Acīmredzot tās kaut kur vienā vietā saliktas kādā kastē vai kārbā. Un tad vēl te vienā vietā uz uzgriežņa redzamas platknaibļu pēdas. Ne jau atslēgas, jo atslēga, Paša, pēdas neatstāj, bet tieši gareniskas atskarpes no platknaiblēm. Tas ir vēl viens pierādījums, ka te darbojies vecis, nevis sievišķis. Vai tu Svetas un Katjas manikīru ievēroji?

-    Ievēroju.

-   Ar tādiem nadziņiem šādu darbu paveikt nevar. Bet Margaritai rokas vispār kā grābekļi. Pat korķi no pudeles ar grūtībām noskrūvē. Šaut būtu varējis gan vecis, gan sievišķis, bet ar adatu… Te būs darbojies vecis.

-     Nu ko. - Pafnutjevs piecēlās. - Tagad atlicis tikai atrast adatu. Un tad daudz kas kļūs skaidrs.

-    Ko tad tev tā adata pastāstīs?

-    Pēc smailes varēs šo to noteikt… Adatu par slepkavības ieroci var pārvērst dažādi… Var to uztrīt ar nagu vīlīti, lielo vīli vai pret akmeni. To visu var paveikt skaisti un profesionāli, bet var arī nejēdzīgi, pa roku galam.

-       Es baidos, Paša, ka to adatu mēs nu gan nekad neatradīsim. Pietika izmest pa logu - un viss. Šajā māla zampā ne tikai adatu, bet pat cilvēku var noslēpt. Un ne vienu vien.

-    Bet bomzis šajos dubļos atrada pistoli.

-    Viņš redzēja, kā to izmet pa vēdlodziņu. Un atrada vietu pēc cauruma ledū.

-    Tu domā, viņš pazina to, kurš pistoli izmeta?

-    Kas tur ko nepazīt? Viņi visi ir tik atšķirīgi. Druknā, gandrīz masīvā Katja, Margaritas kaulainā ēna, jaunā un slaidā Sveta. - Hudoļejs tramīgi pašķielēja uz Pafnutjevu - vai nav aizgājis par tālu, bet izmeklētājs dzēlību norija un izlikās nemanām. - Veči arī ir pietiekami dažādi… Objačevs - liels, garš un masīvs, Vjujevs ir un paliek Vjujevs, Vohmjaņins…

Pats saproti, Paša, bomzim nebija grūti pazīt metēju.

-    Labi, - Pafnutjevs nopūtās. - Aizbraukšu patērzēt ar Vu- lihu. Viņš nīkst Šalandas kazemātos… Laikam sācis liecināt… Ja nu tas miglas aizkars beidzot izklīst.

-    Bet vai te tu ar visiem esi izrunājies? - Hudoļejs uzdeva nedaudz dīvainu jautājumu. Pajautāja un pats uzmanīgi pašķielēja, kāda būs reakcija.

Pafnutjevs, kurš tobrīd jau devās uz durvīm, apstājās, brīdi neatskatīdamies pastāvēja un tad lēni, lēni, kā pats ar sevi cīnīdamies, pagriezās un caur pieri nogaidoši uzlūkoja Hudoļeju, kurš joprojām mierīgi stāvēja istabas vidū un smaidīdams gandrīz ar nožēlu raudzījās uz priekšniecību.

-     Nu? - Pafnutjevs beidzot ierunājās. - Es tevi uzmanīgi klausos.

-    Ko tad es? Es jau neko. Tikai pajautāju, vai esi parunājis ar visiem mājas iemītniekiem, vai ar visiem esi ticies, vai visi tev izstāstījuši savu traģisko notikumu versiju, notikumu, kuri satriekuši ne tikai Objačeva ģimeni, bet, varētu pat teikt, visu pilsētu, jo trīs līķi vienā diennaktī vienā vietā… Tā, Paša, bieži vis nenotiek, bieži ne. Un atskatoties uz nodzīvotajiem gadiem, mums jāatzīst, vienkārši nevaram neatzīt, ka mūsu darbs…

-    Aizveries! - Pafnutjevs viņu pārtrauca. - Es nespēju to visu ilgāk klausīties.

-     Bet es visu laiku gaidīju, kad tu beidzot man ar kaut ko sviedīsi, - Hudoļejs iesmējās. - Bet, Paša, tu taču mani pazīsti. Ja nebūtu attaisnojošu iemeslu, vai tad es, tik necils un nožēlojams, uzdrošinātos tērēt tavu dārgo laiku, vai es uzdrīkstētos… - pēdējos Hudoļeja vārdos jau ieskanējās rūgtums.

-      Nu tad saki beidzot savus attaisnojošos iemeslus! - Pafnutjevs ievaidējās.

-      Pateikšu ar, - Hudoļejs labprāt piekrita. - Kāpēc nepateikt. Un vēl parādīšu. Iepriecināšu labu cilvēku. - Viņš pagriezās un sīkā, steidzīgā solī devās uz istabas stūri, kur pie sienas stāvēja pieslietas vairākas durvis. - Palīdzi man, Paša, tās durvis pabīdīt malā. Un tu tapsi atalgots.

Kad Pafnutjevs kopā ar Hudoļeju atbrīvoja kaktu, viņi sienā ieraudzīja dzelzs durvis. Ārpusē bija piemetinātas divas metāla cilpas, kurās varēja ievērt piekaramo atslēgu. Bet atslēgas nebija, un durvis bija aizslēgtas. Paraustījis aiz cilpām, Pafnutjevs pārliecinājās, ka atvērt tās nav iespējams.

-    Aizslēgtas no iekšpuses, - Hudoļejs atbildēja Pafnutjeva skatienam. - Tur kāds ir.

-    Dzīvs? - Pafnutjevs pavaicāja.

• - Domāju, jā. Tikai nevaru pateikt, cik dzīvs, Paša… Paskaties uz dzelzs cilpām… Uz tām nav pat neviena puteklīša. Vajadzētu būt. Paskaties! - Hudoļejs pārlaida roku durvju augšmalai un parādīja uz pirkstiem palikušo putekļu kārtu. - Uz turieni kāds iet. Kurš! - Hudoļejs pielika pirkstu pie lūpām, aicinot Pafnutjevu paklusēt. Viņš pievirzīja ausi pie spraugas, Pafnutjevs arī, un viņi abi skaidri saklausīja piesardzīgus soļus. Kāds uzmanīgi pienāca pie durvīm un arī pieklusa. Pēc neilga laika soļi tikpat uzmanīgi attālinājās. - Paskat, Paša, ko es izdarīšu, - Hudoļejs pāris reižu piesita ar dūri pie dzelzs durvīm - dubults sitiens, divi atsevišķi un atkal dubults.

-    Nāku! - aiz durvīm kāds atsaucās.

Nošņerkstēja metāla aizbīdnis, un durvis pavērās.

Hudoļejs tūlīt pat iegrūda durvju spraugā kāju, lai cilvēks otrā pusē nepaspētu tās aizcirst. Viņi ieraudzīja gara auguma vīrieti ar sirmiem bārdas rugājiem, tieši rugājiem, jo par bārdu to nu nekādi nosaukt nevarēja. Cilvēks stāvēja uz neliela kāpņu laukumiņa, aiz kura pakāpieni gāja lejup - pagrabs izrādījās divstāvīgs. Cilvēks prom nebēga, tikai klusēdams piesardzīgi uzlūkoja pārmaiņus Pafnutjevu un Hudoļeju.

-    Labdien! - Pafnutjevs skaļi sasveicinājās. - Kā klājas?

-    Normāli, - cilvēks atteica neskanīgā, apaukstētā balsī. - Kas jūs esat?

-    Es esmu Pafnutjevs, bet tas ir Hudoļejs.

-    Papildinājums ieradies?

-    Varētu teikt arī tā, - Pafnutjevs nesaprata jautājuma jēgu, bet nolēma pagaidām neizprašņāt.

-    Ja jau esat ieradušies, nāciet iekšā! - Cilvēks pavirzījās sānis, pamādams uz lejupejošo betona pakāpienu pusi.

Pafnutjevs nekādi nespēja saprast, kas te notiek - pretim stāvošais vīrietis neizskatījās ne sists, ne mocīts, ne nobadi- nāts, acis likās izaicinoši bezkaunīgas un pat nedaudz augstprātīgas, bet varbūt vienkārši aizvainotas.

-     Kas jūs esat? - Pafnutjevs pavaicāja, mēģinādams beidzot ieviest kaut kādu skaidrību.

-    Un kas jūs pats esat?

-    Prokuratūras izmeklēšanas daļas priekšnieks.

-    Paskat tik! - svešinieks iesmējājs. - Beidzot!

-    Vai sen jau gaidījāt?

-   Gaidījām gan. - Un atkal neskūtā cilvēka balsī ieskanējās aizvainojums par nepelnītu pārestību, it kā Pafnutjevs būtu

solījis ierasties pirms mēneša, bet atnācis tikai tagad.

-    Jūs mūs negaidījāt, bet mēs tomēr atskrējām, - Hudoļejs iedziedājās. - Tad nu, vecais, klausies… Beidz pūst miglu acīs. Stāsti visu, ko zini - kas tu esi, ko te dari, kā nokļuvi šajā bedrē?

-    Iesēdināja.

-Kas?

-    Atradās daži tādi, - cilvēks acīmredzami baidījās runāt atklāti. Viņš joprojām stāvēja durvju ailē priekšā tumsā slīgstošajiem pakāpieniem.

Pafnutjevs klusēdams izņēma no kabatas apliecību un pasniedza nepazīstamajam. Viņš paņēma, apskatīja un sāka lasīt tekstu.

-     Nāciet! - Svešinieks aicinoši pamāja. - Paši paskatīsities…

-   Nu ko, - Pafnutjevs neiebilda. - Labāk vienu reizi redzēt, vai ne? Bet tu uz kurieni sataisījies? - Viņš apturēja Hudoļeju, kurš jau grasījās doties lejā pagrabā. - Paliec tepat, augšā. Ja pēc pusstundas neatgriezīšos, sacel kājās visu māju.

-    Paša, cik tu tomēr esi gudrs!

-    Tāpēc jau vēl dzīvs. - Uzmanīgi ar kāju pārbaudīdams katru pakāpienu, Pafnutjevs devās pakaļ savam pavadonim.

Kāpdams lejup, Pafnutjevs ievēroja, ka gaiss te ir svaigs un apakšā nemaz nekļūst smacīgāks. Pakāpieni bija no betona, kaut kāda nestandarta lieluma, daudz augstāki par parastajiem, tāpēc katru nākamo nācās vispirms ar kāju sataustīt un tikai pēc tam varēja spert drošu soli lejup.

-     Lūk, arī esam atnākuši, - tumsā piepeši atskanēja svešinieka balss. Iedegās blāva spuldzīte, un Pafnutjevs ierau- dzija, ka stāv istabas vidū, un apkārt nebija neviena pat ne vismazākā loga. Stūrī atradās guļvieta ar spilvenu, pie sienas piebīdīts neliels galds un divi krēsli. Uz galda mētājās ēdiena atliekas un, protams, mūžīgi neiztrūkstošā viskija pudele.

-    Skaisti dzīvojat, - Pafnutjevs, norādīdams uz pudeli, nomurmināja. Viņš apsēdās uz krēsla pie galda, otru krēslu pastumdams tuvāk nepazīstamajam. - Lūdzu!

Tas pavīpsnāja, apsēdās un pastūma malā maizes un desas gabalus, un kaut kādus konservus.

-    Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs. - Izmeklētājs pastiepa roku un pētoši ielūkojās acīs neskūtajam cilvēkam, piedāvādams arī viņam nosaukt savu vārdu.

-    Eduards Igorjevičs Skurigins.

-    Skurigins? - Pafnutjevs iegrima domās, kaut ko šis uzvārds viņam atgādināja, kaut kur to bija dzirdējis, acīmredzot arī pats izrunājis un ne reizi vien, turklāt pavisam nesen. - Vai tik jūs neesat tas Skurigins, kurš…

-     Tas pats. Jūs noteikti pirms kādiem diviem mēnešiem esat redzējis manu uzvārdu kriminālās informācijas kopsavilkumā. Pazuda biznesmenis. Bez pēdām. Vai tā nebija?

-    Kaut ko tādu sāku atcerēties.

-    Tad varat uzskatīt, ka Skurigins beidzot atradies.

-    Tātad jūs esat tas pats biznesmenis?

-    Biju biznesmenis.

-    Un tagad?

-    Tagad esmu Objačeva personīgā cietuma ieslodzītais.

-    Cik tad viņš jums piesprieda?

-    Nav svarīgi. Viņš izdarīja visu, ko vēlējās. Es salūzu, turklāt visai ātri. Izrādījos vārgulis. Diemžēl. Bet nu jau par vēlu.

Šobrīd man vairs nav nekā, tikai šī kušete, galds un pudele. Lai gan - arī viskijs drīz būs cauri.

Pafnutjevs turpināja aplūkot Skurigina kazemātu. Sienas bija apmestas, pēc tam nošpaktelētas un izskatījās diezgan pieklājīgi. Beidzot viņš ieraudzīja to, ko sākumā bija meklējis - ventilāciju. Mazā, apaļā atvere nez kāpēc bija ierīkota pie pašas grīdas.

Kamēr Pafnutjevs sēdēja pie galda blakus ieslodzītajam, Hudoļejs arī bija nokāpis lejā un lēni, ne uz mirkli neapstādamies, bet visu rūpīgi apskatīdams un gandrīz vai apostīdams, virzījās pa kameru.

-    Jūs kaut ko meklējat? - Skurigins, šķielēdams uz Hudoļeju un acīmredzami neatbalstīdams viņa ziņkārību, nervozi painteresējās.

-    Ko jūs, ko jūs! - Eksperts savicināja rokas. - Vienkārši interesējos par privātā cietuma sadzīvi. Kaut ko jūs te noteikti lasījāt, kaut kā izklaidējāties, vai ne? Un kāds jūs taču arī apciemoja?

-    Objačevs apciemoja.

-    Kādā nolūkā? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Lai padižotos. Laiku pa laikam atnesa man parakstīt kādus dokumentus.

_ - Vai jūs parakstījāt?

-Jā.

-    Un kāds ir rezultāts?

-    Viņa parādi tagad ir manējie.

-     Tas ir slikti, - Hudoļejs līdzjūtīgi noteica, un šai pašā mirklī viņa kustības zaudēja laiskumu un kļuva mērķtiecīgas. Eksperts sastinga kā medību suns, kas saodis medījumu, turklāt sastinga tik pēkšņi, pussolī, ka Pafnutjevs un Skurigins uzreiz to ievēroja. Pamanījis, ka viņu novēro, Hudoļejs izlikās noliecamies un aizsienam kurpju auklas un tad aizvirzījās uz otru pusi, novērsdams no sevis uzmanību, turklāt Pafnutjevs tieši tobrīd uzdeva Skuriginam dīvainu jautājumu.

-    Sakiet, lūdzu, kā to lai izskaidro… Jūs te it kā esat ieslodzīts, Objačevs jums liek parakstīt dažādus papīrus, bet tai pašā laikā izrādās, ka durvis aizslēgtas no iekšpuses? Citiem vārdiem sakot, jūs jebkurā mirklī varat no šejienes iziet?

-    Nevaru, - Skurigins atteica. - Tur jau tas joks, ka es vairs šo vietu pamest nevaru.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tā vairs nav ieslodzījuma, bet gan patvēruma vieta. Tikko es parādītos pilsētā, mani novāktu jau pirmajā kāpņutelpā, neaizmirstot arī izšaut kontrolcaurumu galvā. Tagad es te vairs nesēžu, bet gan slēpjos. Objačevs savā augstsirdībā un labsirdībā atļāva man te kādu laiku padzīvot. Kamēr norims kaislības un mani vairs nemeklēs.

-    Vai tad jūs meklē?

-    Man ir zināms pamats tā domāt.

-    Un jūs tagad vairs nevēlaties pamest šo kameru?

-    Es to nedrīkstu darīt.

-    Vai zināt, ka Objačevs nogalināts?

Skurigins brīdi, neko nesaprazdams, raudzījās Pafnutjevā, bet pēc tam novērsās. Un izmeklētājs saprata - par Objačeva, sava mocītāja un cietumsarga, nāvi viņš zina.

-    Arī līdz šejienei atlido viena otra ziņa no brīves, - viņš atzinās.

-    No kā?

-    Vohmjaņins pateica.

-    Viņš jūs apciemo?

-    Reiz bija atnācis… Pavisam nesen. Vai nu vakar vai aizvakar. Sacīja, ka Objačevs nogalināts un ka man te nīkt vairs neesot jēgas.

-    Tad tas bija vakar vai aizvakar? - Hudoļejs vēlējās precizēt.

-   Ja jūs te pasēdētu, ieslodzīts bez logiem, bez dienasgaismas un bez pulksteņa. - Skurigins rūgti pavīpsnāja, kā lūgdams saprast un novērtēt to, ko viņam nācies pārciest.

-    Kas tad būtu? - Pafnutjevs pavaicāja.

-   Tad jūs vairs neatcerētos, vai kāda saruna notikusi vakar, pirms nedēļas vai pirms mēneša. Laiks pārvēršas nenoteiktā masā, kurā tu nevarīgs un apmulsis spirinies, pats nezinādams, kur un kāpēc. Nē, mani te nesita, adatas zem nagiem nedzina, odzes rīt nelika un ar karstu gludekli arī nededzināja… Bet atrašanās ārpus laika salauž.

-    Interesanti! - Hudoļejs piepeši kaprīzi un pat histēriski iekliedzās. - Viņš te nabadziņš sēž, nīkst un aiziet nekur nevar… Bet vīle! - Eksperts norādīja uz stūrī ieraudzīto vīli ar koka rokturi. - Visi pasaules ieslodzītie par to vien sapņo, kā iegūt vīli, bet jums tā jau ir! Interesanti! Atceros, kādā no filmām cietumniekam vīli nogādāja vai nu maizes kukulī vai desas gabalā… Ar šitādu vīli var visas atslēgas pārvīlēt un ātri vien tikt uz brīvām kājām! - pēdējos vārdus Hudoļejs izteica tik pacilāti kā mītiņā.

Skurigins uzlūkoja Hudoļeju neslēptā nožēlā.

-Jums patiešām visu šo laiku bija vīle? - Pafnutjevs vēlējās

noskaidrot.

-    Un ko jūs man ar šo vīli iesakāt darīt? Augšā ir tērauda durvis, ārpusē tām tiek pielikta piekaramā atslēga, es atkārtoju - ārpusē. Ar vīli līdz tai nu nekādi neaizsniegties. Ko tad lai es vīlēju? Betona bloku sienas? Sešsimt milimetru biezumā. Te ir tādi pamati, uz kuriem vēl desmit stāvu var uzbūvēt. Izturēs.

-      Interesanti. - Hudoļejs turpināja urdīt, rakņāties pa kaktu, atrazdams tur sev vēl kaut ko ārkārtīgi svarīgu. - Interesanti, - viņš novilka, un šis vārds nez kāpēc ļoti nervozēja Skuriginu - viņš vairs tik daudz nesarunājās ar Pafnutjevu, bet bija spiests nemitīgi atskatīties uz Hudoļeju, kurš, zemē notupies, ar pirkstu brauca pa cementa putekļiem. Pēc tam tas acīmredzot apnika, un viņš, pievilcis tuvāk kādu kasti, kopā ar visiem apsēdās pie galda. Tagad Hudoļeju ieinteresēja galds, sanaglots no bieziem dēļiem. Viņš pārliecinājās, ka tas stāv stabili un negrīļojas, ka dēļi piesisti kārtīgi un, lai kā viņš galdu stumdītu, viskija pudele pat nepakustas.

-    Es redzu - jums iepaticies šis galds? - Skurigins iecietīgi apvaicājās.

-    Labs galds, - Hudoļejs paslavēja. - Man arī tāds noderētu.

-    Kāpēc?

-    Es vasarnīcā to noliktu. Vakaros pie tā apsēstos, atkorķētu kāda kārdinoša dzēriena pudeljti, ielietu kādam labam cilvēkam vienu glāzīti, otru, varbūt arī trešo. Vai ne, Paša?

-    Ja tas domāts kā ielūgums, piekrītu, - Pafnutjevs, ieraudzījis Hudoļeja sejā apjukumu, iesmējās. - Kā jūs baroja?

-      Nāca te viena pilnīga sieviete… Simpātiska. Un nesa ēdienu. Spaini.

-    Kāpēc tad spainī?

-    Nezinu. Acīmredzot tā viņai bija ērtāk. Spainis pārklāts ar dvieli, un neviens nezina, kas tur iekšā. Turklāt nekas nesaspiežas, nesasitas, neizlist… Spainis jau nemaz nav tas sliktākais risinājums. Gadījās, ka vairākas dienas vispār neko ēst nedeva… Es sāku veidot krājumus.

-    Objačevs grasījās jūs laist vaļā?

-    Kas to lai zina! - Skurigins paraustīja plecus. - Varbūt arī grasījās… Kad biju parakstījis visu, ko viņš lika, mani varēja mierīgi atbrīvot. Bet, iespējams, ka viņam bija arī citi varianti.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Viņam ir cilvēki, kuri spējīgi izpildīt jebkuru uzdevumu. Vienkārši jebkuru.

-    Viņš varētu jūs arī nogalināt?

-      Jā, tieši to es gribēju teikt! - Skurigins gandrīz jau kliedza. - Un, kā saka, visi gali ūdenī. Te ir tik daudz tranšeju un bedru… Nebūtu nekādu problēmu.

-    Kad no durvīm noņēma atslēgu?

-         Precīzi pateikt nevaru, bet laikam aptuveni pirms nedēļas. Objačevs pats pie manis atnāca, atnesa pudeli un pārstāstīja, kādas man iespējas… Gribi brīvībā - ej. Gribi tepat

kādu laiku pasēdēt un nogaidīt - lūdzu. Parādīja man dokumentus, līgumus, kvītis… Man bija sasietas rokas un kājas.

-    Un ko jūs atbildējāt? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Teicu, ka padomāšu.

-    Vai Objačevam bija nauda?

-    Jā, - Skurigins nešaubīdamies atbildēja.

-    Daudz?

-    Kad apgalvo, ka cilvēkam ir nauda… Tad tiek domāts, ka visticamāk viņš ir miljonārs. Turklāt Objačevs dzīvoja ļoti aktīvi, es pat teiktu - pārmērīgi aktīvi. Viņam pastāvīgi bija nepieciešama skaidra nauda. Objačevs nemitīgi kaut ko iegādājās, pārdeva, ieķīlāja… Ļoti nenosvērts… Bet ko var gribēt - uzņēmējs pirmajā paaudzē. Viņi visi ir tādi.

-    Kādi? - Hudoļejs vēlējās noskaidrot.

-    Negausīgi. Ar noziedzīgām nosliecēm. Ne jau velti viņš te cietumu ierīkoja. Zināja, ka noderēs. Un noderēja arī.

-    Kā viņš jūs šurp atgādāja? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Uzaicināja ciemos, parādīja māju… Pavakariņojām. Viņš bija parūpējies, lai par vizīti neviens neuzzina. Sagaidīja mani uz ielas, teica, ka jāparunā, kaut kas jāapspriež, viņam nepieciešams padoms… Iesēdināja mani mašīnā un atveda šurp. Neviens pat nezināja, kurā virzienā meklēt.

-    Jā, apmēram tā arī bija. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu un piepeši pievērsa uzmanību Hudoļejam, kurš, vaigu plaukstā atbalstījis un acis pievēris, sēdēja un, šķiet, tīksminājās par kādu dievišķu melodiju, kas skanēja vai nu tepat, pagrabā, vai nu viņa dvēselē, vai kaut kur tālā pagātnē.

-    Kas tu aizmidzis esi, vai?

-   Nē, Paša, nē… Es dzirdu visu - gan tavus vārdus, gan to, ko saka šis nelaimīgais ieslodzītais… Jūs turpiniet, es jūsu sarunā piedalos, tikai klusēdams. Tu taču neapvainojies? Man, Paša, ļoti negribētos, lai jūs abi uz mani apvainotos, turētu aizdomās par kādām sliktām vai pretīgām domām.

Pafnutjevs aizvien ieinteresētāk ieklausījās Hudoļeja vārdos, jau nojauzdams, ka ekspertam radusies kāda ideja, ka viņš kaut ko ieraudzījis vai kaut ko saklausījis Skurigina stāstījumā, šī eksperta vājība izmeklētājam nebija nekas jauns - tikko kaut kas sāka noskaidroties, tūlīt sākās manierīgi vārdu plūdi un pārspīlēti pieklājīgas manieres, kas bija smags pārbaudījums jebkuram klausītājam. Tomēr Hudoļejs to droši atļāvās, pilnīgi pārliecināts, ka viss tiks piedots un viņš pats - atalgots.

-    Vai tev ar mums nav garlaicīgi? - Pafnutjevs, vēlēdamies pārbaudīt savas nojautas, apvaicājās.

-    Jūsu vārdos, protams, jautrības maz, bet turpiniet vien, es neesmu kaprīzs un daudz ko dzīvē varu pieciest, - Hudoļejs, joprojām aizvērtām acīm, atbildēja. Un Pafnutjevs saprata: viņš šajā pagrabā ir kaut ko atradis - ne velti Skurigins tā lēkāja, vērodams eksperta meklējumus.

-     Nu labi. - Izmeklētājs piecēlās. - Pietiek mums te nīkt. Kāpsim augšā, saimniece piešķirs istabu ar logu… Ārā jau pavasaris, saule lec un riet, pūš silti vēji.

-     Nez vai ir vērts? - Skurigins pasmīnēja. - Esmu jau te pieradis.

-     Nāciet, Eduard Igorjevič! - Pafnutjevs uzlika viņam uz pleca roku. - Mums vēl būs jāparunā, un nevaru taču es tāpēc katru reizi kāpt divdesmit metru dziļā pazemē.

-     Augšā jūs noskūsities, nomazgāsities, - Hudoļejs uztvēra Pafnutjeva domu. - Atkal izskatīsities kā senāk.

-      Nomazgāties jau es nomazgāšos, bet skūties gan ne- skūšos. Šādā izskatā mani tik ātri nepazīs. Jūs ejiet vien, es vēlāk uzkāpšu. Pēc minūtēm piecpadsmit augšā satiksimies.

-     Kur augšā? - Pafnutjevs, saklausījis Skurigina vārdos mazu dīvainību, pajautāja.

-    Kamīnzālē, - viņš atbildēja.

-    Jūs zināt, ka te ir kamīnzāle?

-    Objačevs tur mani uzņēma! Pirms nodzina te, lejā.

-    Nē, - Hudoļejs, demonstrēdams rakstura stingrību, skanīgi iebilda. - Te mēs jūs neatstāsim. Nedrīkstam. Šoka stāvoklis - no priekiem jūs varat ar sevi neprātīgi izrīkoties.

-      Puiši, ar mani viss ir kārtībā! - Skurigins, gluži kā Hudoļejs, piespieda plaukstas pie krūtīm. - Neko es sev nedarīšu! Savākšu mantiņas un kāpšu augšā.

-      Ja uztraucaties par savu iedzīvi, mēs jūsu celli aizslēgsim, un neviens te iekšā netiks.

-    Ak Kungs! Nu ļaujiet man vismaz apakšbikses pārvilkt!

-    Jums te ir pat lieks veļas pāris? - Hudoļejs izbrīnījās. - Interesanti! - viņš atkal novilka savu muļķīgo teicienu, šoreiz - kaprīzā neizpratnē. - Šādos apstākļos jau jebkurš būtu ar mieru sēdēt cietumā! Es, piemēram, apakšbikses kopš Jaungada neesmu mainījis!

-    Tātad esam sarunājuši! - Skurigins ietiepīgi noteica, bet, jo vairāk viņš centās palikt, jo noraidošāk pret šo vēlēšanos izturējās Pafnutjevs.

-     Lai cik bieži vai reti mainītu savas apakšbikses mūsu eksperts, jums tomēr būs jānāk mums līdzi.

-    Vai jūs uzstājat?

-Jā.

-    Un savu viedokli nemainīsit?

-    Nē, - Pafnutjevs, plati un nedaudz muļķīgi smaidīdams, atbildēja, lai Skurigins viņu neturētu aizdomās par ļaunprātību un izmeklētāja uzstājību uztvertu kā rūpes par nabaga novārgušo cietumnieku.

-      Nabaga Objačevs! - Hudoļejs piepeši smalkā sievietes balstiņā žēli novilka, it kā jau vaimanātu pie saimnieka zārka. - Kā gan viņš ar jums nomocījās, kamēr pierunāja parakstīt dokumentus! Kā gan viņš mocījās un cieta, kādus argumentus nācās izdomāt!

-     Nedēļu nedeva ēst - tie arī visi argumenti, - Skurigins negaidīti skarbi noteica un pirmais devās uz kāpņu pusi. - Neatlaidība ir laba īpašība. - Viņš atskatījās uz Hudoļeju. - Bet, tāpat kā visās pārējās īpašībās, tā nedrīkst pārsniegt zināmas robežas.

-     Dzīve bez sākuma un bez gala! Mūs visus apdraud nejaušības, virs mums mūžīga tumsa vai arīdzan Dieva skaidrais vaigs! - Hudoļejs izteiksmīgi noskaitīja, bet ne Pafnutjevs, ne Skurigins nesaprata, ko viņš ar to gribēja pateikt.

Tomēr, lai kā arī būtu, Hudoļejs savu panāca - saruna beidzās, un visi klusēdami uzkāpa pagraba pirmajā stāvā. Te jau bija logs, caur to iespīdēja spilgtā vakara saules gaisma, no augšas skanēja cilvēku balsis, un vispār radās sajūta, ka dzīve tomēr turpinās ne tikai tumšos kazemātos, bet arī gaišā dienā un normālos apstākļos.

Pafnutjevs vērīgi pasekoja, lai Skuriginam ne tikai iedala mājā istabu, bet lai viņš tajā arī ieiet un paliek un lai tur nebūtu citas izejas, kā vien tā, kuru kontrolē Šalandas operatīvie. Vohmjaņina atnesa gultas veļu, uzklāja gulēšanai platu kušeti un, ievērodama kādu pēdējā laikā iedibinātu tradīciju, atstāja uz galda viskija pudeli, trīs glāzes un uz krēsla atzveltnes uzsvieda rītasvārkus.

-     Atpūtieties, - viņa sacīja. - Pusdienas būs pēc divām stundām. Vannasistaba atrodas tieši pretim.

-    Paldies! - Skurigins paklanījās. - Jūs esat ļoti laipna.

-    Es zinu, cik laipna esmu.

-    Vai tā ir mana jaunā ieslodzījuma vieta? - Skurigins pavaicāja Pafnutjevam, kad viņi bija palikuši vieni.

Nekas aizvainojošs jau netika pateikts, bet Pafnutjevu šis jautājums aizskāra. Jautās tajā kaut kāda augstprātība un neapmierinātība - Skurigins, kā izrādās, joprojām nespēja aizmirst, ka viņam neļāva vēl kādu brīdi pakavēties savā pazemes kamerā.

-    Sauciet šo istabu, kā vēlaties. Kaut vai par sabiedrisko tualeti. Bet iziet no tās pārāk bieži un pārāk tālu es tomēr neieteiktu.

-    Tālu no mājas?

-    Nē. Tālu no istabas. No mājas vispār ārā iet nevajadzētu.

-    Vai tā ir pavēle?

-    Tikai padoms, kurš jāievēro.

-    Un es pats varu izlemt, vai to ievērot vai neievērot?

-    Jā, jāizlemj jums pašam. Bet man pēc tam būs jālemj, kā rīkoties, ja padoms netiks ņemts vērā.

-     Vai jums nešķiet, ka jūsu tonis ir nedaudz par skarbu? Atsvabināts ķīlnieks gan varētu cerēt uz nedaudz sirsnīgāku attieksmi.

Pafnutjevs brīdi pastāvēja, galvu nodūris, piegāja pie loga, lai vēlreiz pārliecinātos, ka pa šo ceļu ārā neviens neizkļūs, pēc tam smagi nopūtās un devās uz durvīm.

-Jūs man neatbildējāt, - Skurigins atgādināja.

-    Labāk atpūtieties.

-    Man lejā palika mantas… Kas būs ar tām?

-    Jums tās atnesīs.

-    Kurš?

-    Es pats atnesīšu.

-    Vai tas arī ietilpst jūsu pienākumos?

Nevajadzēja Skuriginam uzdot šo jautājumu, ai, nevajadzēja gan. Izdzirdējis šos vārdus, Pafnutjevs nopūtās, beidzot viegli un brīvi - tagad viņš var ar šo cilvēku runāt, kā vēlas, neievērot pieklājības normas, un nekas vairs nekavē uzdot vajadzīgos jautājumus.

-  Šķiet, es sāku saprast Objačevu, - Pafnutjevs paziņoja un, vairs ne vārda neteikdams, aizgāja.

Kāpņu laukumiņā starp stāviem viņu jau gaidīja Hudoļejs. Acis priecīgi mirdzēja, rožainās plauksteles spurdza pa gaisu kā putni.

-   Paša, klausies… Man ir viens ļoti labs biedrs. Viņš dzīvo Zaporožjē Dņepras krastā. Viņu sauc Vladimirs Ivanovičs Podgornijs. Šis cilvēks lasa lekcijas Mašīnbūves institūtā, un katru dienu rektors pats personīgi izsniedz viņam divas paciņas piena par darbu kaitīgos apstākļos. Iedomājies?

-    Kā tad tas kaitīgums izpaužas?

-   Studentes! - Hudoļejs iesaucās. - Skaistās studentes viņu uzlūko satriecošām acīm, satraukumā pavērušas savas neciešami sārtās lūpiņas… Un celīši, Paša, vai esi redzējis,

_,kādi viņām celīši? Kad tu vispār pēdējo reizi esi redzējis jaunus celīšus, kurus nespēj nosegt īsie bruncīši? Atbildi, kad?

-    Cik gadu ir tam tavam draugam?

-    Vispār jau iet septītais desmits, bet tas neko nenozīmē!

-    Tas daudz ko nozīmē, - Pafnutjevs drūmi iebilda.

-    Ko gan, Paša?

-    Tas nozīmē, ka tavs Vladimirs Ivanovičs Podgornijs, rektora pienu dzerdams, ir gluži labi saglabājies.

-     Neko tu neesi sapratis, Paša! Viņš nedzer rektora pienu, bet govs pienu! Rektorus neviens neslauc!

-    Kad satiksi savu Zaporožjes draugu, tad noteikti pasveicini no manis.

-     Paldies, Paša! Es viņam tā arī pateikšu… Vladimir Igor- jevič, teikšu, sūta tev lielu un kvēlu sveicienu Paša Pafnutjevs.

-    Tā arī pasaki. Ko tu tur pagrabā teātri sarīkoji? Kaut ko atradi?

-    Un kā tu uzminēji?

-    Nu saki taču beidzot!

-    Vīli es atradu.

-    Ar kuru var izvīlēt durvīs caurumu?

-     Nē, ar kuru var uztrīt divriteņa adatu. Bet ar tām plat- knaiblēm, kuras turpat stūrī uz grīdas mētājās, var šo adatu izskrūvēt. Vai vēl atceries tās drausmīgās atskarpes, kuras atradām? Nu, lūk, šīs platknaibles atstāj tieši tādas atskarpes.

-     Bet uz vīles palikušas metāla skaidas no adatas, - Pafnutjevs pat nejautāja, bet izteica skaļi savas domas.

-    Droši vien!

-    Steigšus uz ekspertīzi.

-Jau sazvanījos. Mani tur gaida.

-    Malacis. Gudrinieks.

-    Katru reizi, kad tu, Paša, mani slavē, es uzreiz sāku prātot, ko man šoreiz uzdāvināsi? Kā apbalvosi? Kā atlīdzināsi par uzticību un izcilajiem darba rezultātiem? To visu es, Paša, klusībā apdomāju un, protams, ceru. Ko lai dara, cerība mirst pēdējā. Varbūt, prātoju, kādu pavēli viņš uzrakstīs un ari mani starp citu ar labu vārdu pieminēs…

Klausīdamies Hudoļeja bezgalīgajos vārdu plūdos, Pafnutjevam radās arvien lielākas aizdomas, ka viņam ir vēl kādi jaunumi, ka viņš atradis vēl kādu pavedienu, ja jau tik nekaunīgi atļaujas tērēt svešu laiku.

-     Runā, es uzmanīgi klausos! - Pafnutjevs, beidzot neizturējis, pārtrauca savu ekspertu.

-     Labi! - Hudoļejs tūlīt pat aprima, it kā tieši šos vārdus vien būtu gaidījis. - Vai atceries, kādu labu galdu celtnieki ieslodzītajam bija uzmeistarojuši? Vai atceries? Tu pie tā sēdēji, bet uz galda atradās viskija pudele divtūkstoš rubļu vērtībā… Tu noteikti to ievēroji.

-    Jā, ievēroju.

-    Tu man, Paša, protams, piedod, bet neko vairāk kā viskija pudeli un pusmežonīgu cietumnieku tu pie šī galda noteikti neieraudzīji.

-    Un tu ieraudzīji?

-    Jā, turklāt daudz ko.

-    Piemēram?

-    Es, Paša, ievēroju nospiedumus. Kad pie mīkstu egļu dēļu galda, kas vēl smaržo pēc sveķiem un meža… Tātad, ja uz šāda dēļa griež maizi, nazis atstāj griezuma pēdas. Bet, ja uz šāda galda kāds apstrādā metālisku detaļu, piemēram, divriteņa adatu vai vēl ko citu… Tad uz galda paliks nospiedumi no vīles un no pašas adatas, bet iedobēs, lai cik rūpīgi visu nokoptu, noteikti saglabāsies metāla skaidiņas. Iespējams, pavisam smalkas un ļoti maz, iespējams, ka ar neapbruņotu aci gluži nesaskatāmas, tomēr tās tur būs. Un kad es sajūsminājos par galdu un vēlējos, lai man tāds būtu ari vasarnīcā, bet tu, cerot uz bezmaksas iedzeršanu, uzprasījies ciemos… Piedod, Paša, bet tā patiešām bija…

-    Nu un kas tālāk?

-    Tālāk es tobrīd nemaz nesajūsminājos par galdu un arī tevi, Paša, neaicināju ciemos, lai cik skumji tas tev liktos.

-    Ko tad tu darīji?

-     Es ar saviem jutīgajiem pirkstiem aptaustīju galdu. Un viss, par ko es tev tikko stāstīju, kļuva reāls un acīmredzams. Vai atceries, kā tas pinkainais vaņģenieks nevēlējās pamest savu pagrabu? Atceries, cik pretīgi un nepieklājīgi viņš par katru cenu centās palikt savā kazemātā viens, it kā lai pārvilktu savas savalkātās bikšeles…

-    Viņš ir slepkava?

-     Paša! Kā tu vari runāt tādas riebeklības? Par slepkavu viņu var atzīt tikai tiesa. Bet mēs, Temīdas vārgie un nevarīgie melnstrādnieki, varam tikai izteikt savus biklos minējumus. Es nezinu, vai šis Skurigins ir slepkava… Varbūt tas galds tur speciāli ienests, varbūt apmainīts, varbūt arī vīle ar nodomu kaktā iesviesta… Viss, kas notiek šajā mājā, šī līķu kaudze, šī nežēlīgā, daudzkārtējā slepkavība, par upuri izraugot cilvēku, uz kura rēķina viņi visi te dzīvoja, turklāt dzīvoja gluži labi… Atceries kaut tās pašas viskija kastes… Tas taču ārprāts, Paša! Tīrās šausmas un absolūta visatļautība. Tev likās, ka to visu jau labi pazīsti? Nē, Paša. Tikai te, tikai tagad, kopā ar savu labāko draugu un nesavtīgo līdzgaitnieku… Es par sevi tagad runāju… Tikai tagad tu esi ieraudzījis patiesu visatļautību. Cik mums jau ir to līķu?

-    Objačevs, celtnieks, bomzis… Trīs.

-    Un cik slepkavību?

-    Viens Objačevs jau četras reizes slepkavots.

-    Tādējādi sešas slepkavības un trīs līķi. Kaut kādi dīvaini cipari, Paša. Mani tie nepārliecina. Nē, nepārliecina un nemaz neliekas harmoniski.

-     Par ko nepārliecina? - Pafnutjevs pārsteigumā pat atvirzījās. - Par ko tad tiem tevi jāpārliecina?

-    Redzi, Paša! - Hudoļejs palēcies apsēdās uz putekļainās palodzes. - Redzi, Paša, esmu gatavs dalīties ar tevi savās slepenākajās zināšanās, - Hudoļejs atvēzēja savu plaukstiņu, palūkojās, vai tā labi izskatās, un turpināja: - Palūkosimies atpakaļ uz gadsimtu mijkrēsli slīgstošo pagātni… Labi teikts, vai ne? Man pat pašam iepatikās. Tātad kādus ciparus mēs tur redzam… Septiņreiz nomēri, septiņi rūķīši palīdz Sniegbaltītei… No otras puses - divpadsmit, tātad ducis, apdziedāts daudzās dziesmās, sakāmvārdos un parunās… Bet ir arī velna ducis - trīspadsmitt!

-Jā, esmu par to dzirdējis! - Hudoļeja vārdu plūdu sadusmots, Pafnutjevs pamāja. - Un kādus tad secinājumus tu no šī gudrības avota esi izsmēlis?

-    Trīs līķi - tā ir ļoti laba zīme, ar to arī viss varēja beigties. Ja nebūtu viens nepatīkams fakts - četri Objačeva slepkavības mēģinājumi. Un, lūk, skaitlis "četri" mūsu trijnieku padara tādu bezzobainu, Paša, un pieprasa augstāku varu iejaukšanos, šo situāciju izlabojot.

-    Izlabojot - ko?

-    Vajadzīgs stabilāks un drošāks cipars.

-    Un kā to panākt?

-    Vajadzīgs līķis.

-    Vēl viens?! - Pafnutjevs jutās satriekts.

-      Vismaz viens! Un vēl, Paša… Ir bijuši tikai seši slepkavības mēģinājumi. Četri tika Objačevam, bet atlikušie divi - pārējiem. Arī skaitlis "seši" ir slikts.

-    Ko nozīmē - slikts?

-      Plūstošs, nestabils laikā un telpā, kaut kāds izplūdis. "Četri" arī nav ne šis, ne tas, divi līķi - to pat tu saproti - ir slikti. Gluži vai nepieklājīgi.

-    Tev noteikti jāsatiekas ar zīlnieci. Kā viņu sauc, es visu laiku aizmirstu… Esmeralda?

-    Eleonora.

Pafnutjevs juta, ka amats un attiecības ar Hudoļeju liek pret šiem vārdiem izturēties iecietīgi un izsmējīgi. Bet dvēseles dziļumos viņš saprata, vēl vairāk, zināja - ekspertam taisnība. Un runa jau nebija tikai par senajām skaitļu kombinācijām, lai gan arī to pilnībā nevarēja ignorēt. Hudoļejs bija jūtīgi uztvēris mājā valdošo nedrošību un nenoteiktību. Ja nekas te vēl nesaira, tad atradās visai tuvu tam. Ne Objačeva slepkavība, ne celtnieka vai bomža nāve spriegumu mājā nebija mazinājusi. Nāve nevienu nesamierināja un nesaskaņas nenogludināja. Tādēļ Pafnutjevs Hudoļeja mistiskajos prātojumos saskatīja zināmu jēgu un juta, ka tiek izteikti saprātīgi' un pamatoti minējumi, lai arī skaitļu jūkļa aizsegā.

Pafnutjeva kabatā iepīkstējās tālrunis, tādējādi izraudams viņu no okultajām pārdomām par Hudoļeja priekšnojautām.

-    Klausos, - Pafnutjevs atsaucās.

-    Šalanda ēterā! - milicijas priekšnieks priecīgi iesaucās.

-    Priecājos tevi dzirdēt, Šalanda! Vai ir labas ziņas?

»

-    Kā tu zini?

-     Pēc balss dzirdu. Kā ar mūsu celtnieku? Vēl nav sācis runāt?

-    Man šķiet, Vulhs sajucis prātā.

-    Kā tas izpaužas?

-     Viņš spēj runāt tikai par savu miljonu. Ne par ko citu. Jebkuru jautājumu uztver kā interesēšanos par miljonu. Sagājis uz īso, Paša.

-    Bet Petriško nāvi viņš taču atceras?

-    Var jau būt, ka atceras, bet varbūt - ne. Viņš sācis šķielēt, skatiens stings un stiklains.

-    Es viņu saprotu!

-    Jā? - Šalanda saausījās. - Kā tad tu viņu saproti?

-    Ja man kāds būtu atņēmis miljonu dolāru, es arī sāktu šķielēt, un acis man kļūtu stiklainas. Uz visu atlikušo mūžu.

-     Ā-ā! - Šalanda atviegloti nopūtās, apmierināts, ka viņu neizsmej. - Es, redz, vēl kāpēc zvanu… Sabiedrība ir satraukta, Paša! Tauta pieprasa faktus. Pa pilsētu klīst briesmīgas baumas. Daži stāsta, ka paši savām acīm redzējuši Objačeva mājas pagrabos līķu kaudzes. Runā, ka viņš biji kanibāls un mielojies ar zīdaiņiem. Vari iedomāties? Un tas vēl, Paša, nav viss, tas vēl nav tas šausmīgākais.

-    Vai tiešām var būt vēl kaut kas šausmīgāks?

Baumo, ka viņam bijuši sakari ar miliciju un prokuratūru!

-    Nezinu, kā ar sakariem, bet varu tevi iepriecināt ar kaut ko trakāku… Objačeva mājas pagrabā atrasts gūsteknis.

-    Kas?!

-   Gūsteknis, es saku. Hudoļejs atrada. Noaudzis, pa pusei mežonis, runāt vairs neprot un metas virsū cilvēkiem. Dažs labs jau te sakosts.

-     Tu joko! - Šalanda droši iebilda, bet balsī tomēr jautās zināmas šaubas - vai tiešām arī tādas lietas var notikt?

-    Vai atceries, pirms dažiem mēnešiem pazuda kāds biznesmenis Skurigins? Ar muļķīgu vārdu - Eduards Igorjevičs. Atceries?

-Nu?

-    Tagad viņš ir atradies.

-    Kur?!

-    Objačeva personīgajā cietumā. Tas ir viņš, kurš zaudējis cilvēka izskatu, Žora, tas ir viņš, kurš vairs neprot runāt, noaudzis ar biezu spalvu un metas virsū ļaudīm. Par viņu es tev tagad stāstu. Vispirms Objačevs Skuriginu pie ķēdes turējis, bet pēc tam, pārliecinājies, ka viņš vairs nevar aizbēgt, atļāvis pastaigāties pa būri. Tagad Skurigins sniedz liecību.

-    Tu taču teici, ka viņš vairs neprot runāt?

-    Iztiek ar tiem dažiem vārdiem, kurus atceras.

-    Bet jēga? Mērķis?! Kāpēc Objačevam tas bija vajadzīgs?

-    Pa šiem dažiem mēnešiem Skurigins parakstījis parādu līgumus un pilnvaras… Man ir aizdomas, ka viņš pārņēmis visus Objačeva parādus.

Šalanda, sagremodams dzirdēto, ilgi klusēja un sēca -' acīmredzot kaut ko pierakstīja, kādam, aizsedzis klausuli ar plaukstu, atbildēja un beidzot tomēr visu saprata.

-     Nu un, - viņš gandrīz rotaļīgi ierunājās, - viss ir iespējams! Tas, starp citu, nav pirmais gadījums. Ja tavs Hudoļejs domā, ka sastapies ar neredzētu brīnumu, tad pasaki viņam…

-    Žora, mēs visi ar to esam sastapušies.

-    Kur viņš tagad ir, tas tavs gūsteknis?

-      Atpūšas un pārcilā atmiņā savu pazemes eksistenci. Viņam būtu ko pastāstīt sabiedrībai.

-    Man arī būs ko stāstīt. Tad nu tā, Paša… Mūs ar tevi šodien uzaicināja uz vakara ziņu izlaidumu. Pilsēta alkst uzzināt patiesību. Un cilvēkiem ir tiesības to uzzināt.

-     Es tev, Žora, visu vēl nepateicu, - Pafnutjevs pārtrauca Šalandu. - Viss sāls ir faktā, ka pēdējā laikā Skurigins savā pazemē sēdēja aiz vaļējām durvīm.

-    Kā tā? - Šalanda nesaprata.

-    Viņš varēja tikt brīvībā jebkurā brīdī.

-    Kāpēc tad viņš negāja prom?

-    Baidījās.

-    No kā?

-     No cilvēkiem, kuriem parādā, kuriem nav atdevis naudu, kuri viņu meklē pēc dokumentu parakstīšanas. Objačevs visiem, kam vien varēja, parādījis parādu saistību pārņemšanas līgumus. Tāpēc Skurigins tajā pagrabā vairs nesēdēja kā gūsteknis, bet slēpās no saviem vajātājiem.

-    Paša, vai tu nāksi man līdzi uz raidījumu?

-     Zini, Žora… Nedaudz vēlāk. Aizej šoreiz viens. Tu esi guvis vairāk panākumu, tieši tavi puiši noķēra cilvēku ar miljonu dolāru… Tev ir ko pastāstīt. Jo kas tad es esmu? Nekas, tukša vieta.

-     Kā zini! - Šalanda nesāka strīdēties un pierādīt, ka arī Pafnutjevs varētu šo to pastāstīt, bet ar to Šalanda izcēlās, ka viņu bija viegli pārliecināt par paša pārākumu - viņš noticēja uzreiz un uz visiem laikiem.

-     Hudoļejs arī negrib, turklāt viņam šodien problēmas ar runu. Mēle mežģās.

-    Atkal dzer? - Šalanda skarbi pavaicāja.

-     Varētu teikt arī tā, bet, zini, šodien viņš arī aktīvi uzkož. Varbūt pat - bagātīgi.

-       Tev vajadzētu viņu padzīt. Es varu tādu ekspertu piedāvāt… Satriecošs puisis.

-    Un nedzer?

-     Pat mutē neņem. Vai aizsūtīt?

-    Nedaudz vēlāk, Žora, nedaudz vēlāk.

-    Labi, tad uzredzi! Neaizmirsti paskatīties pēdējās ziņas.

Pafnutjevs aizvēra tālruņa kārbiņu, iebāza to kabatā un

palēcies apsēdās līdzās Hudoļejam uz palodzes, šī vieta šķita laba kaut vai tāpēc, ka neviens viņus nevarēja noklausīties un labi varēja pārskatīt kāpnes, gan uz augšu, gan uz leju. Kā uz delnas atsedzās visu mājas iedzīvotāju gaitas.

-    Šalandam es nepatīku? - Hudoļejs ieminējās.

-    Piedāvā aizstājēju.

-    Un ko tu?

-      Pats taču dzirdēji… Sacīju, lai nedaudz pagaida. Viņš taču šodien televīzijā uzstāsies. Stāstīs par saviem meklējumiem un atradumiem. Teica, ka pilsētā valda satraukums, cii- _ vēki vēlas zināt patiesību, viņi jānomierina, citādi jau tādas baumas paklīdušas, ka te visi pagrabi piebāzti ar līķiem, bet pats Objačevs pārticis no zīdaiņu gaļas.

-     Nabaga zīdaiņi, - Hudoļejs nopūtās. - Tikai, lūk, ko es tev, Paša, teikšu… Mums gan nevajadzētu tā pārcensties, tā pūlēties noskaidrot patiesību un tad piegādāt Šalandam visu materiālu, lai viņš tad varētu uzstāties televīzijā. Steiga nekad pie laba nenoved. Ne jau velti tautā saka… Kā vējš skrien, kā

miets atduras. Un ari mēs tā varam atdurties, ka visi paziņas, mūs ieraugot, jau smiesies, vēderus turēdami. Apsoli man, Paša, ka tu ar šīs lietas atklāšanu pārāk nesteigsies. Es taču tev to jau sacīju un brīdināju par draudošajām briesmām.

-    Tu vismaz pamēģini izskaidrot man šo dziļo domu, citādi, goda vārds, man ar to saprašanu ne visai.

-    To, Paša, var redzēt.

-    Es uzmanīgi klausos.

-    Paša, šajā mājā ir tik daudz viskija, ka, ja tas viss te tā arī paliks… Mēs sev nekad to nepiedosim. Bet cilvēki mūs vienkārši izsmies. Vieni smiesies ļaunā priekā, citi indīgi, bet visaizvainojošākie būs vienkārši jautri un nevaldāmi smiekli. Paša, tu man apsolīji nesteigties.

-    Jā, apsolīju.

-    Un man saistībā ar šo sarunu radās gluži neticama doma, es pat teiktu - laimīga atskārsme. īsts spirdzinājums miesai un dvēselei.

-Nu?

-    Varbūt mums iedzert pa malciņam? Neviens, Paša, mūs te nenosodīs.

Atbildēt Pafnutjevs nepaspēja - lejā atskanēja elsas, smagi soļi, un viņu acu priekšā iznira Vohmjaņina druknais stāvs.

"" Pārvarējis pēdējos pakāpienus, viņš apstājās, notrausdams no pieres sviedrus, un atvilka elpu. Uz Pafnutjevu un Hudoļeju palūkojās tramīgi un acīmredzami izskatījās nelaimīgs.

-     Margarita mirusi, - viņš klusi izdvesa un apsēdās uz netīrā, smiltīm un cementa putekļiem klātā laukumiņa, kājas atbalstīdams uz pakāpieniem.

-    Tātad tomēr aizslīdējusi, - Pafnutjevs nomurmināja.

-    Kas? - Vohmjaņins neizpratnē pacēla galvu.

-     Kāds man pavisam nesen teica, ka Margarita slīd nebūtībā un viņu pie dzīves nekas vairs netur. Neesot, aiz kā aizķerties. Kur viņa ir?

-    Savā istabā. Tāpat kā vīrs, nomirusi gultā.

-    Šķiet, es jau sāku pie tā pierast, - Pafnutjevs nopūtās.

-     Es arī, - Vohmjaņins neatskatīdamies piebalsoja, un pirmo reizi šo pēdējo dienu laikā viņa balsī ieskanējās neviltots nogurums. - Lai gan, šķiet, ka pie šādām lietām pierast nevar.

-     Pat nezinu, ko man ar jums iesākt, - Pafnutjevs noņurdēja. - Katru savā istabā ieslēgt, vai?

-     Visi jau tāpat tagad savās istabās ieslēgušies, - Vohmjaņins atteica, vērdamies uz pakāpieniem, kuri viņam zem kājām pazuda lejā, tumsā. - Un cik tad mūsu vispār ir palicis… Mēs ar sievu, Sveta, Vjujevs… Kas vēl? Jā, arī mūsu mīļais cietumnieks… Skurigins. Tomēr nolēma noskūties, tagad visa vannasistaba ar matiem piedraņķota. Iekšā nevar ieiet. Varbūt viņš Margaritu novāca? - Vohmjaņins atskatījās.

-    Noskaidrosim, - Pafnutjevs, nolēcis no palodzes, nopurināja no sevis putekļus un palūkojās pār plecu uz Hudoļeju. - Iesim, dārgais! Mūsu pulks pieaudzis. Vai arī sarucis… Pat nezinu, kā teikt. Vai pārējie jau par Margaritas nāvi zina?

-    Es neko neesmu slēpis. - Vohmjaņins noraustīja plecus.

-    Lietas labā gan varēji noklusēt, - Pafnutjevs atņurdēja.

***

Soļodams cauri krēslainajiem gaiteņiem, Pafnutjevs tikai tagad īsti saprata, ka šī nepabeigtība un pusiekārtotība acīmredzot Objačevam patikusi, skaidri redzams - viņš darbus nebija steidzinājis. Būtu gribējis visu ātrāk pabeigt, māju varētu savest kārtībā viena mēneša laikā. Tomēr nekas tāds netika izlemts, un rezultātā no griestiem nokārās elektrības vadi ar blāvām spuldzītēm galā, grīdas klāja būvdarbu putekļi, un nemazgātie logi radīja iespaidu, ka iekšdarbi joprojām turpinās. Jā, protams, atsevišķās guļamistabas, personīgais kabinets un kamīnzāle jau bija savesti kārtībā, ļaujot skaidri apjaust, kāda māja beigu beigās izskatīsies.

Arī Margaritas guļamistaba izrādījās iekārtota - parketa grīdu klāja violeti rožains pūkains paklājs, turpat stāvēja liela kumode, virs kuras - spogulis ar iebūvētu gaismekli. Pie loga karājās smags dekoratīvais aizkars un caurspīdīgi vieglie aizkari - acīmredzot kāds te bija centies radīt kaut nelielu mājīguma iespaidu. Stūrī uz melna galdiņa atradās televizors, guļamistabai daudz par lielu, bet Margaritai, kā Pafnutjevs labi atcerējās, patika lētas pornofilmas ar gluži dzīvnieciskām izdarībām.

Iegājis guļamistabā, izmeklētājs uz brīdi saminstinājās, apdomādams, vai nenoaut kurpes, bet, mirkli pasvārstījies, tomēr nolēma tās atstāt kājās. "Gan pārdzīvos," viņš nodomāja par mirušo saimnieci. "Viņai jau tagad vienalga. Turklāt drīz te sāksies tāda rosība, pa violeto paklāju lāčos tik daudz ļaužu, ka mani vientuļie pēdu nospiedumi ātri vien pazudīs." Sekodams Pafnutjevam, Hudoļejs arī kurpes nenoāva, lai gan pie sliekšņa pat paklupa un apstājās - šī guļamistaba pārāk krasi atšķīrās no pārējās mājas daļas.

Margarita, pārklāta ar segu, gulēja gultā, izstiepusies visā garumā. Arī rokas bija nostieptas gar sāniem, un tikai tagad, ieskatījies viņas nedzīvā auguma garenajā izcilnī, Pafnutjevs apjauta, cik Margarita bijusi tieva.

-    Cik viņa svēra? - viņš, pagriezies pret Vohmjaņinu, painteresējās.

-     Nav ne jausmas, - uzrunātā stingā sejas izteiksme bija domāta kā izbrīns par tik dīvainu jautājumu. - Laikam kādus kilogramus piecdesmit, vairāk jau ne.

Pafnutjevs apskatīja istabu. Tieši pie gultas aizsākta stāvēja jau ierastā viskija pudele, turpat mētājās arī garš iemutis ar pusizsmēķētu cigareti. Margaritas poza likās gluži dabiska, nekādu vardarbības pēdu. Turpretī mirušās sejā jautās kas dīvains - bālajās lūpās stinga viegla smaida atblāzma. Šķita, viņa joprojām vēlas kaut ko pateikt dzīvajiem.

Pafnutjevs, piegājis tuvāk, pavilka nost segu - uz ķermeņa nebija ne žņaugšanas pēdu, ne naža vai lodes brūču. Nekā.

-    Ko darīsim? - Hudoļejs pavaicāja.

-    Jāzvana Šalandam. Lai atsūta mašīnu. Man jau sāk jukt skaits…

-    Margarita ir ceturtā, - Vohmjaņins pateica priekšā.

-     Ko teiksi? - Pafnutjevs uzrunāja Hudoļeju. - Ko par šo skaitli saka mistiķi?

-      Četri ir slikts skaitlis, Pāvel Nikolajevič. - Cilvēkos Hudoļejs vienmēr centās uzrunāt Pafnutjevu vārdā un tēva vārdā. Tomēr ātri aizmirsās, pēc dažām minūtēm atkal atgriezdamies pie "Pašas".

-    Kādā ziņā tad tas ir slikts? - Pafnutjevs īgni palūkojās uz Hudoļeju. - Kas tie par mājieniem?

-    Nekādi mājieni. Es tikai teicu, ka šis skaitlis ir slikts, patiešām nekā laba… Plūstošs, nestabils, gaistošs laikā un telpā. Plūstošs skaitlis.

-    Ja tavus vārdus kāds pārtulkotu normālā saprotamā valodā… - Pafnutjevs lēni iesāka, bet tā arī jautājumu nepabeidza.

-    Skaitlis var mainīties, - Hudoļejs paskaidroja.

-    Bet nesamazināsies?

-    Nekad.

-     Tātad tas var tikai palielināties? - Pafnutjevs turpināja iesākto domu.

-     Jā, Paša, jā. Nekādu robežu nav. Tā apgalvo mistiķi, burvji, gaišreģi un visi citi pārdabisko spēku pārstāvji.

-    Tātad viss, kas notiek, ir gluži likumsakarīgi, vai ne?

Hudoļejs tikai noplātīja rokas.

Margaritas guļamistabā pa to laiku bija sapulcējušies teju visi mājas iemītnieki - Vohmjaņinu laulātais pāris, Sveta, tramīgais Vjujevs un Skurigins, jau noskuvies un tāpēc gluži nepazīstams. Ieskatījies katram acīs kā dvēselē, Pafnutjevs skaidri saprata, kā viņi jūtas.

Piemēram, Sveta šķita vienkārši pārbijusies un par to vien domāja, kā ātrāk aizbēgt, aizlaisties vai aizbraukt no šīs mājas, kura pamazām sāka pārvērsties morgā. Vjujevs turpretī pat nemēģināja slēpt bēdas. Viņu varēja saprast - zaudēts tuvs cilvēks, ar kuru saistīja sena mīlestība, jaunība un šķiršanās, kas, iespējams, nebeidza smelgt arī tagad. Vohmjaņini viens ar otru nesarunājās, un arī tas bija viegli izskaidrojams - vīrs bija Objačeva miesassargs, bet sieva - viņa mīļākā. Šobrīd pilnīgās skaistules acīs varēja saskatīt visu ko, tikai ne sāpes. Kaut kāds domīgums, varbūt pat pārdomas - it kā viņa apsvērtu šīs slepkavības sekas un savas personīgās iespējas. Vēlreiz palūkojies uz Vohmjaņinu, Pafnutjevs jutās pārsteigts - viņa likās apmierināta.

-      Kurš pēdējais Margaritu redzēja dzīvu? - Pafnutjevs pavaicāja Vohmjaņinai.

-      Dzīvu es viņu neesmu redzējusi… Nekad. - Sieviete droši paskatījās Pafnutjevam acīs.

-      Nesapratu? - viņš noteica, lai gan lieliski saprata, ko sieviete ar to domāja.

-    Es gribu teikt, ka viņa vienmēr ir izskatījusies pusdzīva un pamesta. Ja acis kādreiz arī iedzirkstījās, tad tikai pēc glāzes viskija vai divu stundu ilgas pornofilmu skatīšanās.

-    Vai tāda viņa vienmēr ir bijusi?

-    Viņa tāda nekad nav bijusi, - klusumu pāršķēla Vjujeva balss. - Viņu tikai iedzina stūrī un nomocīja ar nebeidzamiem pazemojumiem, nicināšanu un klaju bezkaunību… Šai slepkavībai, - Vjujevs norādīja ar pirkstu uz Margaritas kalsno augumu, - arī ir savs izskaidrojums, savs iemesls.

-    Kāds? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Viņai piederēja šī māja.

-    Bet slepkava taču to neiegūs…

-   To vēl nevar zināt, - Vohmjaņins noslēpumaini paziņoja. It kā pats sev, ne jau citiem. Un tad atkārtoja vēlreiz: - Nevar zināt… Visādi var gadīties. - Un paskatījās uz sievu, kura viņa skatienu, acis nenovērsdama, izturēja.

-            Un ko teiksit jūs, Eduard Igorjevič? - Pafnutjevs pajautāja Skuriginam, kurš, kā bija apstājies pie durvīm, tā arī tagad tur viens pats stāvēja. Pēc bārdas rugāju nogriešanas un noskūšanās viņa seja izskatījās vāja un bāla, bet nekādā gadījumā - izmocīta. Skurigina acīs vīdēja cieša apņēmība, kas jau robežojās ar trakām dusmām. Varēja nojaust, ka viņš ir drošs par savu taisnību. - Kā jums patīk dzīve brīvībā? Vai atkal nevelk uz pagraba klusumu?

-     Nevelk. - Skurigins noliedzoši pagrozīja galvu. - Un dzīve brīvībā mani ne mazākā mērā nepārsteidz. Tieši tādu es to arī iedomājos, kad sēdēju pagrabā, kā jums labpatika izteikties.

"Re, kā!" Pafnutjevs nodomāja. "Šis kungs sāk kļūt augstprātīgs. Visticamāk, ka viņi abi ar Objačevu bija viena ranga, citādi jau nebūtu sastrādājušies, bet sastrādāties viņi prata. Tiesa, pēdējā laikā Objačevs pārkāpa spēles noteikumus, neizpildīja saistības un iesēdināja dārgo draugu savā personīgajā ķurķī."

-   Viņu nogalināja Objačevs, - klusumā atkal atskanēja Vju- jeva balss. - Tas lops viņu nobeidza.

-    Mirušie parasti ar tādām lietām nenodarbojas, - Pafnutjevs iebilda.

-    Viņš Margaritu nogalināja, vēl dzīvs būdams.

-   Ak tā, - Pafnutjevs novilka. - jūs runājat par morālu, tikumisku un garīgu slepkavību… Vai esmu pareizi sapratis?

-     Jā, viņa gan vēl pati savām kājām pārvietojās pa šo drausmīgo būvi, pēdējiem spēkiem izdzēra glāzi viskija vai noskatījās kaut ko tikpat šausmīgu kā šī māja… Bet būtībā viņa jau bija gandrīz mirusi.

Vjujevs apklusa un piepeši metās pie gultas, noslīga uz

ceļiem un paslēpa seju segā. Šķiet, viņš te bija vienīgais, kurš patiešām no sirds smagi pārdzīvoja Margaritas nāvi.

-     Piedod, piedod, dārgā, - viņš murmināja un, neveikli piecēlies, izgāja no istabas gaiteni.

Pavadījis viņu ar līdzjūtīgu skatienu, Pafnutjevs pagriezās pret Hudoļeju - sak, ko tu tagad teiksi? Bet eksperts tikai nevarīgi noplātīja rokas - te viss bija tik skaidrs, ka pat viņa jūtīgā dvēsele nesajuta ne mazākos melus, divkosību un izlikšanos.

-    Bet viņam taču taisnība, - Skurigins ierunājās. - Lūk, jūs, - viņš pievērsās Pafnutjevam, - visu laiku meklējat slepkavas, bet, kā izrādās, slepkava pats pirmais pārcēlies uz labākiem medību laukiem.

-   Noskaidrosim, - Pafnutjevs mierīgi atteica - šādi dzēlieni un pārmetumi viņu nespēja aizskart. Vai nu bija pierasts, vai nu patiešām neredzēja tur neko tādu, kas apdraudētu viņa patmīlību.

-    Noskaidrosit? - Skurigins ironiski brīnījās. - Teikšu jums atklāti - man tas šķiet visai apšaubāmi.

-    Ko tad jūs apšaubāt? - Pafnutjevs pavaicāja.

-     To, ka jums izdosies atšķetināt šo noziegumu kamolu, kurā jau ir četri līķi.

-     Kāpēc tad tā? - Pafnutjevs vientiesīgi pabrīnījās. - Vai jūs mulsina manas prāta spējas? Vai arī mani palīgi liekas pārāk nevarīgi?

-     Var jau būt, ka gluži nevarīgi viņi tomēr nav… Tikai skaidrā gan es viņus neesmu redzējis.

Tas jau bija sitiens.

Turklāt diezgan sāpīgs.

Ar šiem dažiem vārdiem Skuriginam bija izdevies aizskart gan Hudoļeju, gan Pafnutjevu. Bet Hudoļejs klusēja. Kad Pafnutjevs ar kādu sarunājās, viņš vienmēr klusēja.

-    Mēs taču jūsu atbrīvošanu apslacījām, Eduard Igorjevič!

-     Pafnutjevs iesmējās. - Jūs tikai kopš rīta uz brīvām kājām, bet jau tik daudz secinājumu, pareizu secinājumu… Uzreiz redzams, ka esat izglītots un drosmīgs cilvēks. Un darījumos jums arī veicas. Tiesa, laiku pa laikam nez kāpēc pagrabos nonākat, bet tas jau, tā teikt, ko liktenis lēmis.

-    Ja esmu jūs apvainojis - piedodiet. Es patiešām to negribēju.

-   Jūs? Mani? Un viņu? - Pafnutjevs nekaunīgi norādīja uz Hudoļeju. - Skurigin, jums šī cilvēka portretu vajadzētu pasūtīt slavenajam māksliniekam Šilovam, kaut tādēļ nāktos izdot visu jūsu atlikušo naudu. Un portretā šis cilvēks jāattēlo zirga mugurā, ar karogu rokās, mirdzošām acīm, bet fonā

-      divu armiju kauja! Tātad nopirkt, ierāmēt zelta rāmī un pakārt pie sienas paša kantorī!

-    Man nav kantora. Man ir ofiss.

-    Bet ofisam pasūtiet Šilovam vēl vienu portretu, kur jūsu glābējs būtu attēlots savu līdzgaitnieku un jaunu, skaistu sieviešu ielenkumā.

-    Un kāpēc tad man tas viss būtu jādara?

-    Ja nebūtu šī cilvēka, kurš tik patīkami smaržo pēc laba viskija, ja nebūtu šī cilvēka, jūs joprojām tupētu Objačeva pagrabā. Un tā kā dzīvot šajā miroņu mājā nav iespējams un kuru katru dienu visi priecīgi no šejienes aizbrauks, tad jūs savā pagrabā būtu palicis uz ļoti ilgiem laikiem, pareizāk teikt, uz visiem laikiem. Bet jūs sakāt - piedzēries.

-    Esmu vainīgs. - Skurigins nolieca galvu Hudoļeja priekšā un nostiepa rokas taisni gar sāniem. - Esmu vainīgs. Tomēr ticiet man - vairāk tas neatkārtosies.

-     Kāpēc t?d neatkārtosies? - Hudoļejs brīnījās. - Es šovakar pat ceru atkārtot vismaz vēl vienu reizi. Ja, protams, saimniece neiebildīs - viņš godbijīgi palūkojās uz Vohmjaņinu.

Un tad piepeši atgadījās kas tāds, kas Pafnutjevu satrieca ne mazāk kā kārtējā līķa atrašana. Līdz šim Vohmjaņina bija izturējusies ļoti savaldīgi, mierīgi un pašpārliecināti, nepateikdama nevienu aizdomīgu vārdu. Absolūti nevainojama - katrs skatiens pašcieņas pilns, pašpārliecināts un pat nedaudz iecietīgs - neatkarīgi no tā, ar kuru viņa tobrīd sarunājās. Bet, izdzirdējusi Hudoļeja vārdus, ka viņš labprāt iemestu kādu mēriņu, ja vien saimniece neiebilstu, sieviete nosarka un samulsa. Uzreiz kļuva skaidrs, ka viņai šāda uzruna patīk, vēl vairāk: šķiet, klusībā jau sen sevi par saimnieci arī uzskatīja. Vohmjaņinas dīvainās pārvērtības laikam ievēroja visi klātesošie. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņi labi saprata - Hudoļejs to teica tikai tāpēc, lai pieglaimotos mājas pārvaldniecei, virējai, mājstrādniecei, bet nekādā gadījumā - saimniecei.

Un Pafnutjevam, aizdomīgam un neuzticīgam, kuram' katru dienu nācās izprašņāt cilvēkus, aizrokoties līdz jebkura vārda un rīcības patiesajiem cēloņiem, uzreiz iešāvās prātā - acīmredzot Vohmjaņina joprojām cer te kļūt par saimnieci. Kaut ko viņa zina, kaut ko neizpauž, ir viņai kāds noslēpums, par kuru neviens pat nenojauš.

Lai gan - iespējams, kāds arī nojauš. Pafnutjevs piepeši atcerējās, cik izteiksmīgi Vohmjaņina pavisam nesen tepat, šajā istabā, pie gultas, kurā gulēja Margarita, saskatījās ar vīru. Kāpēc šis skatiens bija tik nikns, straujš un reizē saprotošs? Viņi vienlaikus bija kaut ko izdzirdējuši. Bet par ko bija runa, kas tobrīd tika pie nelaiķes gultas apspriests?

"Tā, tā, tā," Pafnutjevs domās ātri noteica. "Runāja Vjujevs, tas bija Vjujevs. Teica, ka Margaritas slepkavībai ir nopietns iemesls. Vainīga šī māja, kas viņai piederēja. Jā, Margarita bija mājas īpašniece un arī tagad ir, tikai zināmu iemeslu dēļ vairs nespēj to pārvaldīt. Tā nonāks kādās citās rokās."

"Maz ticams, ka māja tiks slepkavam," šos vārdus teica Pafnutjevs . Pareizi, ja kāds Margaritu nogalināja, tad tas nu nekādi nepiešķir viņam īpašuma tiesības uz šo māju. Bet Vohmjaņins iebilda, mierīgā tonī, tomēr ļoti noteikti. Kā tad tas bija? Jā, viņš teica: sak, to vēl nevar zināt, varbūt slepkava tomēr šo būvi iegūst."

"Lūk!" Pafnutjevs klusībā iesaucās, sajūsminādamies par sevi, ka izdevies atcerēties sarunu un runātāju intonācijas. Un tad, tieši tad viņi skarbi un saprotoši saskatījās. Turklāt, ja vēl ņem vērā Vohmjaņinas pietvīkumu, izdzirdot sevi uzrunājam kā saimnieci, tad var jau sākt izteikt vienu otru minējumu.

-    Tagad jums, Katja, laikam nāksies uzņemties visas mājas rūpes? - Pafnutjevs uzrunāja Vohmjaņinu, klusībā perinādams ļaunus un viltīgus plānus.

-    Nezinu. Darīšu, ko vajadzēs. - Vohmjaņina, pārvarējusi mulsumu, atkal bija rāma un savaldīga.. Arī šo pārvērtību Pafnutjevs iegaumēja, vēlreiz pārliecinādamies, ka sastapies ar stipru un izlēmīgu cilvēku. "Lai notiek," viņš nodomāja, "lai notiek."

Visi sāka virzīties uz guļamistabas durvīm, laikam nolēmuši, ka pēdējais pienākums izpildīts, rituāls ievērots un tāpēc vairs nav nepieciešams te ilgāk nīkt.

-          Vai es šodien drīkstu braukt prom? - Skurigins, izgājis gaitenī, pavaicāja Pafnutjevam.

-    Jūs taču teicāt, ka slēpjaties? Tomēr esat nolēmis doties cīnā?

-          Nē, es turpināšu slēpties, tikai citur. Šī māja man vairs nešķiet droša.

-           Jums labāk būtu vēl kādu dieniņu te pakavēties, - Pafnutjevs paskaidroja. - Te vēl viss kas var notikt.

-         Ļaujiet nu man pašam izlemt, kā būtu labāk, - Skurigins atcirta, atkal parādīdams zobiņus.

"Partneriem Viņš laikam īpaši nepatīk," Pafnutjevs nodomāja. "Un Objačevu arī var saprast - Skurigins ar taktiskumu neizcēlās. Ņemot vērā Objačeva izteikto patmīlību un valdonīgumu, nav jābrīnās, ka viņš savu kašķīgo partneri ar prieku iesēdināja pagrabā. Un ne jau man viņu nosodīt," Pafnutjevs klusībā nosmīnēja.

-          Tādā gadījumā izteikšos nedaudz citādāk. - Pafnutjevs uz brīdi apklusa, cenzdamies sameklēt iespējami precīzākus vārdus. - Es aizliedzu jums atstāt šo māju bez manas atļaujas.

-    Un jums ir tādas tiesības?

-Jā.

-    Jūs turat mani aizdomās?

-Jā.

-    Par ko?

-    Par slepkavību.

-    Un kuru tad es esmu noslepkavojis?

-     Lai netraucētu izmeklēšanu, pagaidām es to nedrīkstu

teikt… Bet te jau visi ir slepkavas. Tikai pagaidām es nevaru katram iedalīt savu līķi. Lai gan skaita ziņā pietiktu visiem. Tie tikai nav sadalīti starp slepkavām. Mans uzdevums šobrīd - noteikt katra līķa piederību noteiktam slepkavam. Kamēr tas netiks izdarīts, neviens šo māju nepametīs. Nedrīkstēs to darīt.

-    Pat slepus ne?

-    Par to es arī esmu parūpējies.

-     Bet visu šo slikto notikumu laikā es sēdēju pagrabā. Vai to jūs ņemat vērā?

-    Ņemu. Tāpat kā visas pārējās jūsu ieslodzījuma īpatnības pieminētajā pagrabā.

-    Vai beidzot varu turp aiziet pēc savām mantām?

-    Nedaudz vēlāk.

-    Un kad tas, piedodiet, būs?

-    Es pats pateikšu, kad varēs.

-jums ir dota tik liela vara? - Skurigins, jau sākdams dusmoties, pavaicāja.

-Jā.

-     Acīmredzot man pret jums jāizturas godbijīgāk? Pieklā- jīgāk? Lišķīgāk?

-     Man pilnīgi pietiek ar to iztapīgumu, kuru esat izrādījis līdz šim.

-    Par iztapīgumu es neesmu neko teicis.

-    Bet es esmu. Piedodiet, man jāpiezvana. Varat tagad doties uz savu istabu, varat kamīnzālē skatīties televizoru, varat pat ieslēgt televizoru nelaiķes istabā. Tur video ielikta kaut kāda pornofilma… Pēc tik ilga atturības perioda pagrabā jums tā patiks.

-    Bet jūs, izrādās, nemaz neesat tik tūļīgs un vientiesīgs, kā tas šķiet sākumā.

-    O! Es esmu viltīgs, ļaunprātīgs un ļaunatminīgs. No manis labāk turēties atstatus.

Pafnutjevs atkal piegāja pie palodzes, kur abi ar Hudoļeju vēl nesen bija stāvējuši, un uzspieda Šalandas numuru. Viņš zināja, ka tagad Šalandam kabatā pīkst telefons, bet neviens neatsaucās. Tātad tiek risināta svarīga saruna, tātad jāgaida.

-    Klausos! - beidzot atskanēja Šalandas balss.

-    Te Pafnutjevs traucē.

-    Traucē vien.

-    Vai esi jau televīzijai sagatavojies?

-    Un kas tad ir?

-    Vai materiālu pietiek?

-    Tu vari vēl kaut ko pievienot?

-    Varu gan, - Pafnutjevs pavīpsnāja.

-    Vai tiešām… - Šalandas balss apklusa - viņš pat nespēja skaļi pateikt savu minējumu, jo tas likās pārāk neticams.

-    Jā, Žora, jā. Vēl viens līķis.

-    Kurš tad šoreiz?

-    Margarita Objačeva. Saimnieka sieva.

-    Nogalināta?

-    Iespējams.

-Kā?

-    Nezinu. Uz ķermeņa redzamu bojājumu nav.

-    Cik tad tur vēl dzīvo palicis? .

-    Pieci. Miesassargs, viņa sieva, sekretāre… Starp citu, brīnišķīga meitene, skaista, gudra…

-    Rimsties, Paša. Kas vēl? - Šalanda palūdza.

-    Ģimenes draugs Vjujevs un Objačeva zeks Skurigins.

-    Tev vajadzētu viņus pieskatīt.

-    Tavi puiši jau pieskata. Viņi ir īsti profesionāļi, pat peli garām nepalaidīs. Pat mušu apturēs. Pat vissīkāko odu.

-    Labi, Paša. Es te visu laiku prātoju un prātoju… Palikuši pieci… četri no tiem noteikti ir slepkavas… Viņi nerimsies… Pēdas taču jālikvidē.

-    Varbūt te ir četri slepkavas, bet varbūt tikai viens… Ja nu mājā ir vēl kāda slepena istaba, kur šis slepkava tad arī noslēpies? Jāpadomā. Kas ar to tavu celtnieku? To… Vulihu.

-    Grib runāt ar tevi.

-    Jā-ā-ā? - Pafnutjevs muļķīgi novilka. - Tātad nobriedis?

-    Nez kāpēc tu viņam esi iepaticies.

-   Viņš man arī. Sūti mašīnu pēc Margaritas. Un pasveicini televīzijas skatītājus.

-    Varbūt tu arī atbrauksi un uzstāsies?

-    Bail man te viņus bez pieskatīšanas atstāt! Bail! - Pafnutjevs atzinās. - No rīta atbraukšu, bet būs tikai trīs palikuši… Nē, Žora, nemaz nepierunā. Katram savs liktenis! Vienam jādižojas kameru priekšā, bet citam jāstrādā par sargu, - Pafnutjevs žēli ievaidējās.

-Jā, Paša, jā! Kas nu kuram nolemts… Dievam jau neiebil- dīsi.

-    Starp citu, Hudoļejs atkal izcēlās.

-     Viss! Man vairs nav laika. Par Hudoļeja varoņdarbiem pastāsti kādam citam.

-    Es gribēju pateikt, ka viņš visu dienu nav dzēris.

-    Neticu! - Šalanda iekliedza klausulē un tūlīt atslēdza telefonu.

***

Atkal un atkal prātā pārcilādams visu, kas noticis Objačeva mājā, un cenzdamies izprast tā jēgu, Pafnutjevs pastāvīgi atdūrās pret vienu nenoskaidrotu faktu - kas tad īsti bija atgadījies pie celtniekiem? Viņš spēja izprast visus: Vohmjaņinu, Margaritu, Svetu. Lai gan ar viņu arī viss nemaz nebija tik skaidrs un saprotams. Pafnutjevs sev vien zināmu apsvērumu dēļ Svetu atbīdīja maliņā - sak, paej nost, netraucē mūsu nopietnos darbus.

Vjujevs?

Ar viņu arī viss kārtībā. Pafnutjevs varēja paredzēt katru šī cilvēka rīcību un domu - gan mierīgās, gan histēriskās, gan gluži bezpalīdzīgās.

Skurigins kļuva ar katru dienu uzpūtīgāks, atgriezdamies palēnām savā pasaulē, kur bija radis pavēlēt un izlemt cilvēku likteņus. Diemžēl, tā nu bija gadījies, ka arī viņa likteni izlēma cits cilvēks un Skuriginam tikai atlika pakļauties. Turklāt nekādu milzu pretestību jau viņš nemaz nebija izrādījis, to Pafnutjevs saprata uzreiz. Lai tā, bez spīdzināšanas, sišanas un badā mērdēšanas cilvēks salūztu un parakstītu visu, ko liek. Skurigins tomēr bija vārgulis. To apliecināja arī viņa tagadējā augstprātība un slimīgi sakāpinātā patmīlība - vārgulis.

-    Man jāpiezvana. - viņš pēc divām stundām ieradās pie Pafnutjeva. Vai arī tam jālūdz atļauja?

-    Protams. Bet to es atjaušu.

-    Ziniet… Man vairs zvanīt negribas.

-    Tad jau jums nespēju līdzēt.

-   Pirms trijiem mēnešiem es šai mājā ierados ar mobilo tālruni. Vai varu pieprasīt to atpakaļ?

-    Pieprasīt jau, protams, varat. Bet saņemt - ne.

-    Kāpēc?

-    Jo es nezinu, kur tas atrodas, kur jūs to esat iebāzis! - Pafnutjevs iesmējās, vēlreiz pārliecinādamies, ka uzpūtība un muļķība allaž mīt līdzās, vēl vairāk, tās abas cēlušās no vienas un tās pašas saknes - aprobežotības.

-     Redzu, jums patīk citus nostādīt muļķa lomā? - Skurigins apvaicājās.

-Jā. Un jums?

Skurigins aizrijās, sāka klepot un gribēja jau kaut ko asi atcirst, parādot šai prokuratūras žurkai tās īsto vietu, bet tomēr savaldījās, saņēma sevi rokās un neko neatbildēja. Un pareizi darīja. Pafnutjevs šādus cilvēkus necieta un ar šīm izjūtām pat necīnījās, tādēļ Skurigina rīcība šoreiz bija pilnīgi pareiza un ļoti saprātīga. Ko nevarēja teikt par viņa uzvedību stundu vēlāk, dumju un aprobežotu, vēl sliktāk - gluži neprātīgu, kad viņš piezvanīja uz savu kantori un pieprasīja kaut kādas ziņas, atskaites, kādu paspēja sabārt, bet citu atļāvās nedaudz paslavēt.

Pārsteidzīgi, ļoti pārsteidzīgi!

Skuriginam vēl nebija ne jausmas, cik ļoti ierastā pasaule pārvērtusies, cik būtiski mainījies viņa paša stāvoklis tajā. Divi prombūtnes mēneši vienmēr sagādā problēmas, kur nu vēl tik riskantā biznesā kā viņējais. Jau stundu pēc Skurigina zvana un paziņojuma, ka viņš ir sveiks un vesels un nolēmis steigšus pārņemt grožus savās rokās, un turēt tikpat stingri kā agrāk, par to bija informēti visi biznesmeņa partneri, konkurenti, kolēģi un roklaižas.

Cik pārsteidzīgi, cik tas bija pārsteidzīgi!

Bet ko nu vairs, izlietu nesasmelt.

Svarīgs kas cits - arī par Skuriginu Pafnutjevam viss bija skaidrs. Šim cilvēkam viņš redzēja cauri, visa tā būtība pavērās kā uz delnas. Problēmas un neskaidrības bija tikai ar Vulihu un Petriško. Kāpēc vienu nogalināja, bet otrs aizbēga? Kur radies šis miljons dolāru, ja Objačevs viņiem gadu nebija maksājis ne graša, aprobežodamies ar pajumtes un ēdiena nodrošināšanu? Tiesa, Šalanda sacīja, ka Vulihs sajucis prātā… Pafnutjevam tas nelikās ticami. Par celtniekiem viņam bija savs viedoklis. Veselīgi, vienkārši cilvēki, auguši skarbajā kalnu atmosfērā, kur svaigā gaisā sviedriem vaigā jāpelna sava dienišķā maize. Tādi ļaudis zaudē*prātu reti, un, ja tā notiek, visbiežāk tas saistīts ar mājaš, ģimenes, tuvinieku vai ierastā dzīvesveida zaudēšanu.

Bet miljons dolāru…

Tas, protams, ir ļoti nopietni. Tāds naudas lērums jebkuram sajauks prātu un izsitīs no līdzsvara pat visnosvērtāko cilvēku.

Un Pafnutjevs devās uz pilsētu tikties ar Vulihu. Neko ' iepriekš neplānodams, viņš nolēma rīkoties pēc situācijas - gan tad zinās, ko teikt, ko prasīt un kā runāt.

Šalanda sēdēja savā kabinetā tik monumentālā pozā, uz kādu tikai viņš vien bija spējīgs. Gara acīm Šalanda jau sevi skatīja televizora ekrānā un, tā vien šķita, jutās apmierināts. Mugurā Šalandam bija sniegbalts krekls un frenci rotāja lentītes - kā izrādās, viņam to bija pārsteidzoši daudz.

-    Sveiks, Šalanda! - Pafnutjevs vaļīgi sasveicinājās, uzreiz izjaukdams telpā valdošo nepieejamības atmosfēru. - Kā sviežas? Kas jauns? Stāsta, šogad pavasaris būs ilgs un auksts. Man to pateica zinoši cilvēki. Kā lielu noslēpumu, protams.

Šalanda neatbildēja, tikai brīdi pašņākuļoja, apsvērdams, uz kuru Pafnutjeva jautājumu atbildēt, bet kuru var vienkārši ignorēt. Beidzot laikam izlēmis, ka nekas nopietns te nav prasīts, tikai neapmierināti norūca:

-    Sveiks!

-    Tātad tu saki, ka Vuliham prāts sašķobījies?

-Tu tik par Vulihu, Paša… Vai tad mana veselība nevienu neinteresē?

-    Par tevi, Žora, es esmu drošs. Tu prātā nesajuksi.

-     Kāpēc tad tā? - Šalanda apvainojies painteresējās, it kā viņu uzskatītu par nejūtīgu cilvēku, kuram nekad nesajuks ne domas, ne jūtas.

-     Tāpēc, ka nekas tāds nekad nevar notikt! - Pafnutjevs stingri noteica un pat lūpas saknieba, likdams noprast, cik ļoti viņš pārliecināts par šiem vārdiem un par pašu Šalandu.

-    Nu labi, beidz muļķoties… Kas noticis ar Margaritu?

-    Mirusi.

-    Kāpēc?

-    Žora, nekādu vardarbības pazīmju. Guļ tāda rāmiņa, rociņas, kājiņas izstiepusi, actiņas pievērtas, viscaur bāla… Vispār pilnīgi nedzīva.

-    Vai tad bija kāds iemesls viņu nogalināt?

-     Bija gan. Pēc Objačeva nāves māja pārgāja viņas īpašumā. Bet šī māja ar visu zemi aptuveni velk uz veselu miljonu dolāru.

-     Atkal miljons! - Šalanda noburkšķēja. Acīmredzot pie Vuliha atrastā nauda viņam bija ķērusies pie sirds.

-     Tā nu iznāk - ja kādam atradās iespēja māju iegūt savā īpašumā… Margaritas liktenis ar to bija izlemts.

-    Varbūt tomēr pašnāvība? - Šalanda ieminējās.

-      Esmu par to jau domājis… Bet zini… Kā nekā tomēr ceturtais līķis. Līdz šim no pašnāvībām nav bijis ne smakas. Un šoreiz vēl tik svarīgs iemesls - māja. Turklāt, kā es savā muļķa prātā domāju, ir daži tādi cilvēki, kuriem būtu grūti no šīs mājas šķirties.

-     Un kas tad tie par cilvēkiem? - Šalanda pavaicāja tādā tonī, it kā tūlīt pat grasītos drāzties viņus arestēt.

-    Žora… Nesteidzies. Mēs ar viņiem tiksim galā. Turklāt - neesmu īsti vēl drošs. Tāpēc tik piesardzīgi arī izsakos - es savā muļķa prātā domāju…

-     Šīs lietas es, Paša, jau esmu pieredzējis… Kad tu sāc izteikt muļķīgus pieņēmumus, tas nozīmē, ka var droši izsaukt aizturēšanas grupu. Man liekas, tagad ir tieši šāda situācija. Pēc tam jau redzēs… Vai viņi neaizmuks?

-    Es liku sagaidīt mani.

-    Vai klausīs?

-    Protams. Māja jau nav tāda lieta, ko var aiznest koferī vai • padusē.

-     Pāvel Nikolajevič, - Šalanda godbijīgi uzrunāja Pafnutjevu, - saki man atklāti… Kas īsti notiek? Kā to visu lai izskaidro? Pilsētas iedzīvotāji ir satraukti! Vienā mājā divu triju dienu laikā četri līķi… Tā vēl nekad nav bijis, Paša! Ko lai saku tautai? Visiem šiem notikumiem pat nav nopietna izskaidrojuma!

-    Hudoļejs doma, ka bus vel kādi līķi.

-Ko?!

-    Tā saka Hudoļejs. Pēdējā laikā viņš aizrāvies ar okultajām zinātnēm, mistiku un sakariem ar viņpasauli.

-    Viņam ar četriem līķiem nepietiek?!

-     Ne jau tur tā vaina, ka nepietiek… Viņš apgalvo, ka tur gaida papildu sūtījumu.

-    Kur gaida?

-    Viņpasaulē.

-    Viņš, ko, arī prātā sajucis? Un tu reizē ar viņu?

-    Dzīvosim - redzēsim.

-    Un vai viņš zina… Zina, kurš būs piektais? - Šalanda nez kāpēc to pavaicāja čukstus.

-    Baidos, ka zina. Tikai nesaka. Viņam aizlieguši.

-    Kas?!

-    Nu, tie, - Pafnutjevs saminstinājies pašķielēja uz vienu, tad uz otru pusi, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka neviens viņus nenoklausās, neviens aiz muguras nespokojas, - tās būtnes. No viņpasaules. Viņš saka, ja pateikšot, tad, redzi…

-    Nu, nu?

-Ja pateiks, tad pats būs piektais.

-           Blēņas, - Šalanda skaļi noelsās. - Jūs tur, ko, visi traki o^palikuši?

-    Es taču tevi brīdināju.

-     Par ko?

-    Ka tu vienīgais nesajuksi. Prātā nesajuksi.

-     Zini, ko?! - Šalanda piecēlies spēji atbīdīja sānis krēslu, paspēra ar kāju tālāk otru, kurš gadījās ceļā, un ar blīkšķi atvēra logu. Šķiet, šādi trokšņodams, viņš centās aizgaiņāt

Pafnutjeva runu saaicinātās viņpasaules ēnas, lai beidzot varētu brīvi uzelpot. - Kā tu zini, man tavs Hudoļejs nekad nav paticis… Bet tagad es viņu ienīstu!

-     Varbūt jums vienkārši vajadzētu vienreiz kopā iedzert? Jūs taču abi esat kārtīgi veči, tikai katrs savā svaru kategorijā. Tas arī viss. Ja tik tu zinātu, cik godbijīgi viņš par tevi izsakās.

-    Hudoļejs?! Par mani?! - Šalanda nikni iesaucās, bet viltīgais Pafnutjevs viņa balsī tomēr saklausīja tikko jaušamu bērnišķu pārsteigumu un pateicības iedīgļus. - Ko tad viņš tādu manī saskatījis?

-    Žora, man jāsaka, ka Hudoļejs ir ārkārtīgi vērīgs cilvēks. Viņš redz pašu būtību. Jā, tu esi liels un trokšņains vadītājs, tev pakļauti simtiem cilvēku… Bet vai zini, ko teica Hudoļejs?

-    Nu? - Šalanda tikko dzirdami nopūtās.

-     Georgijam Georgijevičam, viņš man teica, ir neparasti smalka dvēseles struktūra. Viņa intuīcija ir vienkārši satriecoša. Mēs ar tevi, to viņš man teica, veselu mēnesi sitamies kā mušas pret stiklu un, kad beidzot mums rodas kāda apjausma, kad beidzot sākam izprast notikušo… Tu atceries, Paša, ko mums pirms mēneša sacīja Georgijs Georgijevičs!

-   Viņš sauc mani par Georgiju Georgijeviču? - Šalanda ne- ' ticīgi pavaicāja.

-   Tikai un vienīgi tā. Tātad, viņš teica, tu atceries, ko mums nozieguma vietā pirms mēneša sacīja Georgijs Georgijevičs… Viņš jau toreiz mums norādīja pareizo meklēšanas virzienu. Nezinu, Žora, tiešām nezinu, - Pafnutjevs turpināja vērpt savu intrigu, - var jau būt, ka tev nepatiks tas, ko tūlīt teikšu, bet reiz, runādams par tevi, Hudoļejs man teica… Ja Georgijs

Georgijevičs, teica, būtu guvis citu izglītību, viņš kļūtu par izcilu mūziķi. Vai mākslinieku. Viņam, teica, ir absolūtā dzirde. Atceries, reiz tu dzērumā mašīnā sāki dziedāt? Un Hudoļejs to dzirdēja.

-    Viņš tā ari teica? - Šalandam aizlūza balss. - Viņš tiešām tā teica?

-    Žora, Hudoļejs ir ļoti vērīgs cilvēks.

-    No tevis gan, Paša, starp citu, es nevienu labu vārdu neesmu dzirdējis. Un zini, kas man tikko iešāvās prātā… Noteikti arī turpmāk nedzirdēšu. Ja nu vienīgi, zārkā gulēdams. - Šalanda pagriezās pret logu, lai slepus notraustu no vaiga asaru. - Tātad, kurš būs piektais, viņš nepateica?

-    Žora, ja tas būtu tu… Viņš noteikti pateiktu. Pats dzīvību atdotu, bet tevi brīdinātu.

Šalanda vēl brīdi pastāvēja pie loga, nogaidīdams, līdz no vaigiem nožūst nodevīgais valgums, un tikai pēc tam īgni devās atpakaļ pie sava galda.

-    Ar Vulihu runāsi?

-    Gribētos gan.

-    Man iet ārā?

-    Kā gribi.

-    Skaidrs, - Šalanda apvainojies atteica. - Man jāiet prom.

-    Tu taču jau ar viņu esi runājis, - Pafnutjevs atvainodamies taisnojās. - Neko jaunu tagad neizdzirdēsi, bet viņš var no tevis nobīties.

-    Protams, protams, no manis var tikai nobīties! - Šalanda, iziedams no kabineta, sparīgi aizcirta durvis, bet pēc piecām minūtēm telpā ienāca Vulihs. Apstājies pie sliekšņa, viņš atskatījās, kad aiz viņa skaļi aizvēra durvis, tad ieraudzīja

Pafnutjevu un viegli paklanījās.

-     Sveicināti, - viņš sacīja, sakļaudams lejup nolaistās rokas. - Lūk, atkal tiekamies.

-    Nekur mēs viens no otra nespruksim. Sēdies, Vasil, esmu jau pēc tevis noilgojies. Tu no manis pat neatvadījies aizskrēji, lai gan apsolīji nepazust. Tas nav labi. īsti vīri tā nerīkojas.

-    Citas izejas nebija. - Vulihs, uzmanīgi soļodams pa grīdas celiņu, aizgāja līdz kabineta vidum un saminstinājās, nezinādams, kur drīkst apsēsties, kur viņš izskatīsies nemanāmāks.

-    Sēdies, kur gribi! - Pafnutjevs nāca talkā. - Kabinets nav mans, mums te atļāva tikai parunāt, tad jau varam iekārtoties, kā pašiem patīk. Vai piekriti?

-    Es tagad visam piekrītu. Nav pat vērts vairs man jautāt. Bija cilvēks - nav vairs cilvēka. Tikai vārds vien palicis - nekā vairāk. Manis vairs šajā pasaulē nav. Esmu izgaisis. Pavisam.

-   Tā. - Pafnutjevs pamāja. - Skaidrs. Tātad tu vēlies, lai tevi ieraksta mirušo sarakstā, ja? Gribi būt piektais?

Vulihs nodūra galvu un, tikai viegli kustinādams lūpas, ilgi klusēja. Beidzot viņš pacēla acis.

-     Bet kāpēc tad piektais? - izrādās, viņš uz pirkstiem bija skaitījis Objačeva mājas līķus. - Šķiet, es varētu būt tikai ceturtais?

-    Piektais. Margarita arī ir mirusi.

-    Ak Dievs! - Vulihs aizsedza ar rokām seju, un Pafnutjevs tikai tagad ievēroja, ka viņam ir darba cilvēka sastrādātās rokas, tāda cilvēka, kurš kopš agras bērnības pieradis pie cirvja, lāpstas un ēveles. Pirksti vairāk līdzinājās rēpuļainiem sprunguļiem. Apsistie, greizie nagi auga iekšā pirkstu galos, un acīmredzot tos apgriezt varēja tikai ar metāla griešanai paredzētām šķērēm. - Par ko tad viņu?

-    Par to pašu, par ko pārējos.

-    Ne taču! - Vulihs papurināja izspūrušo galvu. Matos jau bija manāms sirmums, bet sarkanīgā sejas āda šķita tik raupja kā bruņurupucim. - Tur ar katru bija citādi, pilnīgi atšķirīgi-

-    Kā to saprast? - Pafnutjevs pavaicāja, bet Vulihs, kā jau bieži notiek ar vienkāršiem un godīgiem cilvēkiem, uzreiz viņa viltību uzķēra.

-    Kas nu tur ko saprast… Vai tad Objačeva un tā nelaimīgā bomža nāvei bija viens un tas pats iemesls? Tā nemēdz būt. Bet Margaritu gan man žēl, bija lāga sieviete. Pareiza.

-    Kādā ziņā - pareiza?

-    Cilvēki dzīvo pēc zināmiem likumiem, - Vulihs, lēni šūpodamies no vienas puses uz otru, noteica. - Bet necilvēki dzīvo pēc citiem likumiem… Margarita dzīvoja pēc cilvēku likumiem. Viņa mums pāri nedarīja.

-    Bet Objačevs darīja?

-    Dažreiz gadījās.

-    Un kas notika ar jūsu pārinieku, ar to… Petriško?

-    Nelaime notika, atdeva vīrs Dievam dvēseli.

-    Pats atdeva, vai arī kāds palīdzēja?

-     Gan viens, gan otrs. Pats nomira, bet ne bez citu palīdzības.

-    Un kurš tad palīdzēja?

-     Kurš tad cits, ja ne vistuvākais? Vistuvākais palīdzēja. Tāpat kā visiem pārējiem.

-    Bet kas bomzim palīdzēja?

-     Neviens nevar būt labs un izpalīdzīgs visiem… Visiem izpatikt… Tā nemēdz būt. Tas nav cilvēku likums. Vai tad var reizē palīdzēt gan vilkam, gan zaķim?

Pafnutjevs, cenzdamies izprast dzirdēto, papurināja galvu, bet - nekā. Pareizāk teikt, viņš saprata katru Vuliha vārdu, tur viss bija skaidrs un acīmredzams. Tikai kā tas viss saistās ar notikumiem Objačeva mājā, Pafnutjevs saprast nespēja. Vulihs sēdēja tāds rāms un pat noguris, uz jautājumiem atbildēja labprāt, bet tomēr aplinkus, it kā virzīdamies pa savu, paralēlu ceļu, uz visiem jautājumiem vienlaikus gan atbildēdams, gan neatbildēdams.

-    Es dzirdēju, ka pie tevis aizturēšanas brīdī atrasts miljons dolāru? - Pafnutjevs mainīja tēmu. - No kurienes tas?

-    O-ho-ho-ho! - Vulihs rūgti iesmējās un atkal sāka šūpoties. Viņš turpināja sēdēt tai pašā pozā, sakrampētās plaukstas saspiestas starp ceļiem, acis nodurtas grīdā. Uz lūpām trīsēja nedrošs smaidiņš, pareizāk teikt, pussmaids. It kā cilvēks būtu gribējis pasmaidīt, bet iemesls jau zudis, tā nu viņš palicis sēžam ar savu pussmaidu. - Es, protams, rīkojos muļķīgi, ļoti muļķīgi… Nevajadzēja man ar to miljonu valkāties pa vilcieniem. Tikai trakais tā rīkotos. Kā man vajadzēja darīt? Ļoti vienkārši. Bija jāierok tas miljons tieši mājas pagalmā vai blakus, mežā. Varēja arī nodot glabāšanā bagāžas kamerā un pēc dienas pārnest uz citu vietu… Bet vislabāk, protams, mežā. Un gadu, vismaz gadu tai naudai nepieskarties. Aizmirst par to. It kā tās vispār nebūtu. Bet es…

-    Un ko tad tu? - Pafnutjevs pavaicāja, lai Vulihs turpinātu savu stāstījumu. - Cik saprotu, tu ar visu miljonu drāzies uz mājām?

-     Jā, drāzos gan! - Vulihs piekrītoši pamāja. - Un, lūk, rezultāts. Nav vairs ne miljona, ne māju.

-    Klausies, Vasil… Jūs ar Petriško man žēlojāties, ka Objačevs jums veselu gadu nav maksājis algu. Vai tā bija?

-     Bija. - Vulihs paklausīgi palocīja galvu, joprojām neatraudams skatienu no grīdas, it kā tieši tur varētu atrast visas pareizās atbildes.

-Jūs abi apgalvojāt, ka viņš jūs tikai ēdinājis, labi ēdinājis, bet ne vairāk. Bet te piepeši miljons.

-    Labāk tā nemaz nebūtu bijis.

-Tā. - Pafnutjevs nokrekšķējās. Jau kuro reizi viņš pārliec- nājās, ka visi uzdotie jautājumi Vuliham šķiet mazsvarīgi un nebūtiski un viņš atbildot domā savas, daudz svarīgākas domas. Un Pafnutjevs nolēma uzzināt, kas īsti notiek šī cilvēka prātā. - Es nu gan no miljona dolāru neatteiktos, - viņš iebilda, raudzīdamies ārā pa logu, it kā vispār vairs neatcerētos, kāpēc Vulihs te atrodas.

Un tad Pafnutjevs drīzāk sajuta nekā ieraudzīja, ka Vuliha skatienā pazib interese, jo tikko dzirdētais krasi atšķīrās no tās apsūdzību, pārmetumu un aizdomu straumes, kas pēdējās dienās pārplūdināja viņa dzīvi. Palūkojies uz Pafnutjevu, celtnieks atkal pievērsās grīdai, bet ne vairs tik cieši un tuvu sev - šoreiz skatiens koncentrējās uz punktu, kurš atradās vidū starp viņu un izmeklētāju.

-    Es jau, redz, arī neatteicos… Un kāda jēga?

-    Ir gan jēga. Nekas briesmīgs nav noticis. Nemeklēja jau miljonu, bet gan tevi.

-    Tiešām? - Vulihs izbrīnījās. - Meklēja mani? Kāda velna dēļ es viņiem biju vajadzīgs?

-     Bet kā gan citādi, Vasil… Ar tavu Petriško nelaime notikusi. Miris. Nav neviena, kam pavaicāt… Kas tad ar viņu īsti notika? Kaut kas taču radiniekiem jāuzraksta, dokumenti arī jāsastāda… Un tu esi vienīgais, kurš spēj kaut ko sakarīgi paskaidrot… Tāpēc arī nolēmām tevi sameklēt. Un sameklējām pavisam nejauši.

-     Jā, elektrovilcienā. Man vispār nevajadzēja to miljonu aiztikt. Lai paliek, kur bijis.

-     To nu reti kurš spētu. - Pafnutjevs nolieca galvu pie pleca, it kā apdomādams arī šo variantu.

-    Neviens nezināja, kur tas paslēpts. Tikai es zināju. Un šis miljons tur varētu nogulēt kaut desmit gadu. Un tad es varētu atnākt un paņemt. Ne jau pēc desmit gadiem, protams, bet pēc gada vai diviem. Pa to laiku nekas nebūtu mainījies. Es klusi un mierīgi, bez liekas steigas un miliču izprašņāšanas to paņemtu un aizietu. Un tad sāktos pavisam cita dzīve.

-    Tev arī tagad sāksies cita dzīve. - Pafnutjevs nespēja savaldīties, ko tūlīt arī nožēloja. Tomēr Vulihs, lai cik tas būtu dīvaini, nemaz neapvainojās.

-    Tas nu gan pareizi teikts. - Viņš rūgti pasmīnēja. - Tagad sāksies tāda dzīve, kādu pat ienaidniekam nenovēlēsi.

-    Ienaidniekam gan tādu varētu novēlēt.

-Ja? - Vulihs beidzot pacēla galvu un labsirdīgā viltībā palūkojās Pafnutjevā. - Vispār jau, jā… Es tikai tā pateicu. Ienaidniekiem mēs tādu dzīvi novēlam, tādus lāstus raidām… Iedomājoties, ka kaut simtā daļa no tā visa varētu arī piepildīties, šermuļi sāk skriet pa kauliem.

-    Tātad neviens cilvēks par šī miljona atrašanās vietu nezināja? - Pafnutjevs ievirzīja sarunu vajadzīgajā gultnē.

-     Objačevs pats, protams, zināja. Margarita? Nē, viņa nezināja. Viņa pat nenojauta, ka tāds miljons vispār eksistē. Objačevs, cik noprotu, to bija sagatavojis citai dzīvei, ar citu cilvēku…

-    Ar Katju?

-    Trāpīts.

-    Bet Vohmjaņina zināja par šo miljonu?

-    Nojauta.

-      Laikam jau viņš pats pastāstīja? - Pafnutjevs painteresējās.

-     Nē, tieši nevienam tas netika teikts. Bija tikai tādi mājieni, lai viņa neuztraucas par abu nākotni… Tādi gan bija.

-    Tātad viņš ar Margaritu nedomāja vairs dzīvot?

-    Viņš jau vairs arī nedzīvoja. Projām tikai nedzina. Nodrošināja ar dzeramo… Tu gribi iedzert? Tad dzer. Es nodomāju - ia izdotos šo miljonu noguldīt kādā no ārzemju bankām uz procentiem pieciem, astoņiem… Ir tādas bankas. Tad katru gadu procentos vien es saņemtu piecdesmit, astoņdesmit tūkstošus dolāru. Pašu miljonu pat varētu neaiztikt. Iedomājaties? Es aizeju uz banku, pieeju pie kases, man, lūdzu, izmaksājiet… Bet viņi prasa - kādās naudaszīmēs? Lielās vai mazās? - Vuliha acīs iedegās gluži bērnišķas sajūs-

~~Tnas dzirksts, viņš iejutās tikko aprakstītajā ainā. - Un trīsstāvu villa Itālijā jūras krastā nemaksā vairāk par simt tūkstošiem. Ir vēl lētākas, bet man iepatikās tā par simt tūkstošiem - es redzēju fotogrāfiju žurnālā. Ar baseinu, jūras ūdeni, iekšējo pagalmiņu, bet mājā - platas tumša koka kāpnes, arkveida gaiteņi… Un, kas pats galvenais, visas sienas baltas… Bez tām riebīgajām tapetēm… Baltas sienas un

tumša koka apdare… Skaisti, vai ne?

-    Es ari neatteiktos, - Pafnutjevs noteica. - Ja jau Katja zināja par naudu, viņa noteikti to sāka meklēt… Man tā liekas.

-    Meklēja jau ari, - Vulihs pavīpsnāja.

-    Un neatrada?

-    Tas nebija iespējams. Sievietes ir dumjas. Viņa nemeklēja īstajā vietā, nepareiza pieeja. Izlikās par muļķi! Te viņai, redz, slota vajadzīga, te liekšķerīte vai kāda līstīte… Bet pati tik okšķerē un okšķerē… Vajadzēja man to miljonu atstāt turpat. - Vuliha acis no sasprindzinājuma, šķiet, pat sāka šķielēt uz iekšu, lūpas sakniebās un viņš pats it kā sastinga. - Jā, tas būtu vislabākais. Un Petriško arī neko nenojauta.

-    Bet kā tad tu uzzināji?

-    Tāpēc, ka esmu gudrs, - Vulihs pavīpsnāja.

-     Labi, ja jau esi tik gudrs, tad pasaki, lūdzu, kāpēc Objačevs naudu nenoguldīja ārzemju bankā, lai katru gadu saņemtu savus simt tūkstošus? Vai to tu vari izskaidrot?

-    Varu. - Vulihs tikko jaušami paraustīja plecus. - Es domāju, ka bankā viņš arī kaut ko ielika. Un daļu paslēpa mājā, drošā vietā. Katram gadījumam.

-    Kam, tavuprāt, tagad tiks māja?

-    Jekaterinai, kuram tad vēl, - Vulihs mierīgi atteica, it kā' tas būtu pats par sevi saprotams.

-    Kāpēc tieši viņai? Objačevam taču, kā runā, ir kaut kur dēls no pirmās laulības?

-    Nē! - Vulihs nogrozīja galvu. - Dēls to nepavilks.

-    Tātad arī miljons tiks viņai?

-     Nu miljonu gan dēls var iekārot… Starp citu, es toreiz varēju somu arī pagrūst zem sola. Laiks vēls, cilvēku nebija…

Somu neviens tik ātri neatrastu. Tad nu gan kāds būtu pārsteigts, vai ne? Atver sporta somu, bet tur miljons dolāru. - Vulihs, šķiet, nekādi nespēja rimties runāt par šo tēmu. Lai ko Pafnutjevs jautātu, viņa domas atkal un atkal atgriezās pie miljona dolāru. Pie kura viņš tik viegli tika un no kura vēl vieglāk tika atbrīvots.

Pafnutjevs neviļus atcerējās kādu no senām paziņām, kura, dodamās uz dienvidiem, paķēra līdzi gredzentiņu ar briljantu - vecāsmātes dāvanu. Kāpēc šī muļķe gredzentiņu paņēma līdzi uz pludmali, kāpēc vispār neatstāja mājās, viņa arī pati nespētu izskaidrot. Acīmredzot kāda augstāka vara bija nolēmusi, ka viņai tas nepienākas. Tā nu, kārtējo reizi nolēmusi paplunčāties pa viļņiem un papriecāties par dzīvi, meitene novilka gredzentiņu un iedeva paglabāt draudzenei. Bet atgriezusies it kā atkal uzvilka pirkstā. Vai arī neuzvilka. Vismaz pašai likās, ka uzvilka, un arī draudzene to apliecināja. Lai kā arī būtu, nolēmusi vēlreiz ienirt viļņos, viņa atkal gribēja novilkt gredzentiņu, bet pirkstā tā vairs nebija. Visu nakti, visu nakti pludmales laternu gaismā Pafnutjeva paziņa kopā ar savu draudzeni pārsijāja smiltis cerībā atrast nelaimīgo gredzentiņu.

Bet neatrada.

Un joprojām nav atradusi.

Tā nu jau desmit gadus šī pati paziņa ar visiem runā viegli raudulīgā balsī un, tikko ar kādu iepazīstas, tūlīt sāk klāstīt savu skumjo piedzīvojumu, atkal un atkal pārdzīvodama seno notikumu. Viņas acis pieplūst asarām, rokas sāk trīsēt gluži tāpat kā toreiz, kad, saulei lecot, abas ar draudzeni, gluži vienas plašajā pludmalē bija beigušas sijāt smiltis, pa

nakti pārbaudījušas simt metru garu teritoriju.

Kaut kas līdzīgs var notikt arī ar Vulihu. Tādi satricinājumi nevar neietekmēt cilvēka psihi. Un, kas zina, iespējams, satiks pēc desmit gadiem Pafnutjevs Vulihu, bet viņš atkal sāks apsvērt, kā bija jārīkojas ar šo miljonu.

-      Kā Petriško nomira? - Pafnutjevs negaidot pavaicāja tādā tonī, it kā visu jau zinātu un tagad pietrūktu tikai maza sīkuma, lai izveidotu notikuma kopainu.

-     Tā jau gan, nomira! - Vulihs nedaudz nicīgi noteica. - Nokrita augšpēdu un pārsita galvu uz skrūvspīlēm. Tur, mūsu istabā pie galda pieskrūvētas skrūvspīles. Tā nu viņš ar pakausi trāpīja tieši pa skrūvspīlēm.

-    Viņš paklupa? - Pafnutjevs līdzjūtīgi apvaicājās.

-    Nokrita augšpēdu.

-    Pats?

-    Tā iznāca, ka es palīdzēju… Mēs ar viņu nestrīdējāmies, nē, esam taču attāli radinieki… Brālēna sievas brālis… Aptuveni tā.

-    Vai viņš zināja, ka esi atradis naudu?

-    Nācās pateikt.

-    Dalīties nepiedāvāja?

-     Kā nu ne? - Vulihs jutās pārsteigts. - Pat uzstāja. Ļoti stingri uzstāja.

-    Vismaz simtu tu viņam piedāvāji?

-    Divsimt piecdesmit tūkstošus.

-    Un ko viņš?

-    Bija ar mieru tikai uz pusēm. Ne mazāk.

-    Viņš prasīja pusi? -Jā.

-    Un sākās attiecību skaidrošana?

-     Nebija jau nekādas skaidrošanas. Viņš satvēra somu, es satvēru somu… Viņš paklupa, bet es - ne.

-     Vai zinājāt, ka Objačeva pagrabā jau vairākus mēnešus sēž gūsteknis?

-    Protams, ka zinājām.

-    Un klusējāt?

-    Tā nebija mūsu darīšana… Lai kungi paši tiek galā.

-Arī pareizi. Bet kur tad ta nauda tomēr bija noslēpta? —

Pafnutjevs vairs nerunāja kā izmeklētājs, bet kā sens paziņa pēc divu triju pudeļu iztukšošanas.

-     Ai! - Vulihs atmeta ar roku. - Kad likām pamatblokus, vienā vietā palika trīsdesmit centimetru plata sprauga. Vēlāk to aizmūrējām ar ķieģeļiem. Bet ne pilnīgi. Tur tad arī Objačevs iebāza savu miljonu, aizmūrēja un pats vēl apmeta. Bet es skatos - vienā vietā apmetums… Neatbilst standartiem. Nolēmu izlabot.

-    Un izlaboji?

-     Kā redzat. Es tikai, lūk, ko domāju - vajadzēja man vilcienā ar tiem miličiem padalīties… No simt tūkstošiem taču neatteiktos, vai ne?

-    Es jau nu nespētu atteikties, - Pafnutjevs godīgi atzinās.

-     Dumji es toreiz rīkojos, - Vulihs smeldzīgi ievaidējās. - Tagad jau būtu tālu, ak, cik tālu.

-    Neko darīt, vecais, tā nu šoreiz iznācis. Baidos, ka tagad vairs neko mainīt nevar.

-     Es taču apmetumu sāku pārtaisīt tikai pēc Objačeva nāves. Viss notika pēdējās dienās. Nu labi, aizvācu es ķieģeļus, ieraudzīju, kas tur atrodas… Ko manā vietā darītu normāls cilvēks?

-    Atjaunotu visu, kā bijis, - Pafnutjevs skarbi atteica.

-    Pareizi! - Vulihs piekrita. - Un man ari tāpat bija jādara. Turpat java, turpat ķieģeļi - mūrē tik un atjauno visu, kā bija. Pagrabā ir silts, java jau līdz vakaram būtu sausa. Naktī varētu piecelties un visu apmest. Un neviens nekad neuzzinātu, kur Objačevs paslēpis savu naudu. Es tur varētu parādīties atkal pēc gada vai diviem - te darbs vienmēr atradīsies. Un tad mierīgi, nesteidzoties, izdarīt visu, kas nepieciešams. Kāds es esmu muļķis, ak Dievs, kāds muļķis! Tāda muļķa vēl laikam pasaulē nav bijis!

-    Zini, vecais, man grūti tev iebilst, - Pafnutjevs nopietni sacīja un pastūma Vuliham tuvāk protokola lapas. - Es te, cik spēju, pierakstīju tavu liecību. Izlasi… Ja viss pareizi, paraksties.

Ne vārda neteikdams un neko nelasīdams, Vulihs rūpīgi parakstīja visas lapas un beigās tikai pierakstīja: "Mani vārdi pierakstīti pareizi, iebildumu nav."

-    It kā pats sev spriedumu būtu parakstījis, - viņš, paceldams acis uz Pafnutjevu, teica.

-    Nekas, vecais… Visādi vēl var gadīties.

-   Ir jau gadījies, - Vulihs pieceldamies atteica. - Būtu es no tās naudas paņēmis tikai vienu paciņu, desmit tūkstošus… Kādu māju Aizkarpatos varētu uzcelt, kādu māju… - Ierastā kustībā salicis rokas uz muguras, viņš devās uz durvīm.

***

Pafnutjevs redzēja, ka darbs rit uz priekšu, fakti krājas, bet skaidrības joprojām nebija. Kārtodams protokola lapiņas un raudzīdamies uz tukšo krēslu, kur tikko bija sēdējis Vulihs, viņš piepeši skaidri saprata, ka tas nav nekas pārdabisks.

-    Vai izdevās no šī lempja kaut ko izkratīt? - Šalanda, nākdams kabinetā, painteresējās.

-     Mēs ļoti labi parunājām. Viņš pastāstīja daudz vairāk, nekā es biju cerējis. Izrādās, Vulihs šo Objačeva ģimenīti iepazinis labāk nekā viņi paši.

-    Tas ir labi! - Šalanda pamāja. - Drīz būs gals?

-    Nu būs, būs, - Pafnutjevs strupi atteica, bet ne jau tāpēc, ka vēlētos nolikt Šalandu pie vietas, nebūt ne. Viņam galvā rosījās neskaidra doma, kuru nekādi neizdevās konkretizēt.

-    Bet kāpēc tu domā, ka drīz visam gals?

-    Maz dzīvo palicis… Kas tur vēl ir… Vohmjaņini, Vjujevs un Skurigins, skaistule Sveta.

-    Viņa patiešām ir tik skaista? - Šalanda it kā starp citu, it kā nejauši apvaicājās.

-    Vari par to nešaubīties.

-     Tu viņu labi pārbaudīji? No visām pusēm? - Šalanda, nespēdams apvaldīties, tomēr iedzēla.

-   Cik nu bija iespējams. Ja nu tomēr kaut ko esmu palaidis garām - apsolu piestrādāt un vēlreiz visu pārbaudīt. Nepārdzīvo, Šalanda. Tu vēl esi jauns. Tev vēl daudz kas priekšā. Nu, ne jau tik ļoti daudz, protams, ne tik ļoti… Tomēr arī tev vēl dzīve sniegs dažu labu jaukumu.

Šalanda ilgi neko neatbildēja, tikai sēkdams pārkārtoja uz galda kaut kādas mapes, laiku pa laikam pašķielēdams arī uz Pafnutjevu - vai viņš tomēr nepaskatīsies.

-    Tu tomēr esi ļauns, Paša,- Šalanda piepeši paziņoja.

-    Nē, Žora…Ne jau ļauns. Es tikai esmu taisnīgs.

-Tas ir viens un tas pats…Nemaz negribētos nonākt tavās taisnīgajās rokās.

-    Mani arī tavi labsirdīgie pirkstiņi nevilina. - Teiktie vārdi šķita visai kategoriski, tomēr asumus uzreiz nogludināja Pafnutjeva smaids un Šalandas saīgums. - Tu, Žora, te kaut ko sāki runāt - par to, kas uz tevi būtībā nemaz neattiecas. Es aiz pieklājības izteicu arī savu viedokli, atbildēdams godīgi un no sirds. Varu vēl šādus tādus sīkus faktiņus piesviest, ja jau tu nespēj bez tā iztikt…

-    Rimsties, Paša! - Šalanda sāka lūgties. Viņš jau sen zināja, ka Pafnutjevu labāk neaiztikt, jo viņš ātri aizsviltos, bet ar apstāšanos tā ir, kā ir. - Nedaudz pažonglējām ar vārdiem - un pietiks. Atgriezīsimies pie darba lietām.

-   Vienmēr gatavs! - Pat piekrītot Pafnutjevs pamanījās vēlreiz iedzelt.

-    Labi, Paša, labi… Kā Margarita tika nogalināta? - Šalanda uzdeva pirmo jautājumu, kas ienāca prātā, lai tikai ātrāk' pavērstu sarunu uz citu pusi un Pafnutjevs beigtu bārstīt savas indīgās replikas.

-    Viņa izdarīja pašnāvību.

-    Tas ir droši?

-Jā. Hudoļejs skapī atrada veselu kaudzi zāļu kārbiņu. Bet mūsu pataloganatoms pašas tabletes atrada Margaritas kuņģī. Viņa aizmiga un vairs nepamodās. Gluži tāpat kā vīrs.

-    Bet arī pašnāvībām mēdz būt iemesli!

-    Ir arī iemesls, - Pafnutjevs gurdi atteica.

-     Vai es arī varu tos uzzināt? - Šalanda apvainots painteresējās.

-     Vari, - Pafnutjevs aizskarošā vienaldzībā paziņoja, piepeši sajutis, ka šī lieta viņam apnikusi, kaut kas tāds vēl nekad nebija gadījies. Viņš vairs negribēja dzirdēt nevienu faktu, pilnīgi pietika ar esošo informāciju. Viss no jauna uzzinātais tikai apstiprināja jau zināmo un turpināja tīksmīgi liet samazgas pār to cilvēku galvām, kuriem viņš tagad jutās piekļuvis daudz tuvāk nekā īstie radinieki, draugi un paziņas. - Vari, - Pafnutjevs, smagi nopūzdamies, atkārtoja. - Vīrs nogalināts, pēc tam mājā notiek vēl divas slepkavības, tad vēl viena… Pa visām istabām staigā sveši cilvēki, nekur nekādas izejas… Turklāt vēl dienišķā viskija deva… Pornofilmu skatīšanās… Ļoti labi spēju iedomāties viņas izjūtas. Es saprotu Margaritu.

-    Tādējādi, ka atbalsti viņas izvēli?!

-      Var teikt arī tā. Vohmjaņinai taisnība… Margarita jau slīdēja lejup. Viņa tika minēta kā nākamā… Vohmjaņina… Jauna, skaista, sārta, mīlestības un dzīvesprieka pārpilna! Viņā, Žora, kūsā tāda mīlestība!

-    Un to arī tu zini?!

-    Nojaušu. Tikai tagad man pieleca - Vohmjaņina mani sagatavoja.

-   Kam sagatavoja? Būs uz tevi acis metusi? - Šalanda painteresējās, pat neslēpdams greizsirdību.

-    Viņa sagatavoja mani Margaritas nāvei. Vohmjaņinai šī nāve bija nepieciešama. Nez kāpēc vajadzēja, lai Margarita izzustu no šis pasaules. Hudoļejs izpētījis, ka tieši viņa nesusi Margaritai pornokasetes un rūpējusies, lai guļamistabā neizsīktu viskija krājumi. Tāpat arī dažādas tabletītes. Hudoļejs taču brīdināja, ka skaitļi pārāk nestabili, - Pafnutjevs, sevī iegrimis, murmināja.

-     Kurš pēdējās dienās visbiežāk uzturējās Margaritas sabiedrībā? - Šalanda painteresējās, un Pafnutjevam nācās atzīt, ka tas nemaz nav slikts jautājums.

-    Hudoļejs saka, ka pie viņas dirnējis Vjujevs… Margaritas agrākais pielūdzējs… Viņa to kādreiz nodevusi. Bet nesen Vjujevu nodevis arī Objačevs.

-    Vajadzētu to Vjujevu kārtīgi izpurināt!

-    Hudoļejs saka…

-    Paša! - Šalanda iekliedzās. - Rimsties! Tu ar to Hudoļeju mani nobeigsi! Lūdzu! Es atzīstu, jā, ielīdu ar savām dubļainajām kājām tavā jūtīgajā dvēselē, pārkāpu atļautās robežas, pateicu kaut ko par skaistuli Svetu… Aizmirsīsim! Vairāk tā nedarīšu!

-    Sveta? - Pafnutjevs pārjautāja. - Man liekas, viņai ar to nav nekāda sakara. Nebija iespējas…

-   Ak Dievs! - Šalanda kā uz operas skatuves dramatiski saķēra rokās galvu un sāka soļot pa kabinetu.

-   Jau pirmajā dienā, - Pafnutjevs lēni iesāka, domās šķetinādams atpakaļ atmiņu pavedienu, - jau pirmajā dienā, kad Objačeva līķis vēl nebija aizvests, Andrejs noķēra Vjujevu, kad tas mēģināja aizbēgt. Viņam rokā bija koferis ar dokumentiem. Es tos atdevu ekspertīzei. Tur atradās ne tikai viņa dokumenti. Līgumi, izziņas, protokoli - visi ar Objačeva parakstu. Šķiet, viņš pagrābis no seifa visu, ko spējis.

-    Citiem vārdiem, viņa ļaundarība neizdevās?

-    Jā, - Pafnutjevs apstiprināja. - Ļaundarība neizdevās.

-    Kā tad iznāk… Margaritu viņš ari piebeidza?

-    Vai ari neizglāba, kad varēja izglābt.

-    Par palīdzības nesniegšanu arī paredzēts sods. Un diezgan nopietns. Līdz pieciem gadiem.

-    Vai tiešām Vjujevs? - Pafnutjevs domīgi noteica. - Viņam bija iemesls… Šie divi cilvēki, Objačevs un viņa sieva, Vjujevam saindēja daudzus dzīves gadus… Nav jābrīnās, ka viņš zaudēja cilvēcību.

Pafnutjeva kabatā iepīkstējās telefons. Viņš pagaidīja, kamēr tas iepīkstēsies vēlreiz, tad vēl, un tikai tad izņēma kārbiņu no kabatas.

Zvanīja Andrejs.

-    Pāvel Nikolajevič? Ārkārtas situācija.

-    Kā, atkal turpinās?

-    Nē, tikai sākas.

-    Vēl viens līķis?

-   Ne tik šerpi, Pāvel Nikolajevič. Skurigins aizbēdzis. Mājā viņa nav.

-    Varbūt atkal noslēpies savā pagrabā.

-   Mēģināt jau mēģināja, bet Hudoļejs to jau bija paredzējis. Un tad viņš vienkārši aizbēga.

-   Skurigins pazudis, - Pafnutjevs paskaidroja Šalandam. - Un ko tad operatīvie?

-    Nardu spēlēja.

-     Nardu spēlēja, - Pafnutjevs atkārtoja šoreiz jau Šalandam. - Un kurš uzvarēja?

-    Staršina Bezjakins.

-    Tad jau staršina Bezjakins jāpiemin pavēlē - absolūtais Objačeva mājas čempions nardas spēlē, - Pafnutjevs ieteica. - Vai arī milicijas dienā dāvanu pasniegt, vai ne?

-      Labi, Paša, labi. Kaut ko izdomāsim. Pieminēsim. Es apsolu. Viņa slava nekur nezudīs.

-    Un kas ar Vjujevu? - Pafnutjevs pa telefonu pavaicāja.

-    Vēl tepat.

-    Sargā viņu.

-    Es visus sargāju. Daudz jau vairs nav palicis. Četri vien. Divi veči, divi sievišķi. Un pretim - četri līķi. Diezgan dramatiska proporcija, Pāvel Nikolajevič.

-    Man ir tāda sajūta, ka tās vēl nav beigas.

-     Es vienkārši ieslēgšu katru savā istabā. Un Svetu arī, - Andrejs piebilda.

-    Galvenais - sargi Svetu, - Pafnutjevs piekodināja.

-    Kāpēc tieši viņu?

-    Personīgs lūgums, - Pafnutjevs skarbi atteica.

-    Sapratu, - Andrejs īsi atbildēja.

-    Es nezinu, ko tu saprati, bet tas vairs nav svarīgi. Par galveno esam vienojušies, vai ne?

-    Arī to sapratu.

-     Paliec sveiks! - Un Pafnutjevs atslēdza telefonu. - Ko ' man visi ar to Svetu piesienas? Šalanda, ko teiksi? Tad tu, tagad, lūk, Andrejs viņu kaut kā īpaši izceļ… Kas notiek?

-    Ja jau runājam atklāti, - Šalanda iesāka, baidīdamies atkal kaut ko neuzmanīgi pateikt, - tad pirmais viņu sāki izcelt tu, Paša.

-    Tiešām? - Pafnutjevs jutās pārsteigts. - Bet viņa arī ir tā vērta.

-    Vai tad kāds to apšauba?

-    Galvenais, lai tu, Žora, to neapšaubītu. - Pafnutjevs gribēja piebilst vēl ko dzēlīgu, bet kabatā iepīkstējās telefons. Telefons patiešām zvanīja arvien biežāk - droša pazīme, ka lieta tuvojās nobeigumam. - Klausos! - Pafnutjevs iekliedza klausulē. - Priekšniecība pie aparāta!

-     Hudoļejs traucē, - pazemīgā balss uzreiz izbeidza Pafnutjeva ālēšanos. - Vai drīkstu runāt?

-    Hudoļejs traucē, - Pafnutjevs tomēr nespēja atturēties un piemiedza ar aci Šalandam. - Tu ne tikai drīksti, tev noteikti jārunā.

-    Tikko es biju pie puišiem, kuri jau paspējuši pašķirstīt Vjujeva papīrus…

-Nu?!

-     Tā ir slepkavība, Pāvel Nikolajevič, - Hudoļejs skumji paziņoja un apklusa, gaidīdams jaunus jautājumus.

-     Atkal?! - Pafnutjevs izdvesa un bezspēkā noslīga uz krēsla.

-   Atkal?! - arī Šalanda novaidēdamies uzgūla ar krūtīm uz galda. - Vai tiešām tas nekad nebeigsies?…

-    Pāvel Nikolajevič, - Hudoļejs mierīgi turpināja, - šo vārdu es lietoju kā metaforu, pārnestā nozīmē, ja atļausit man tā izteikties… Būtībā tādas īstas slepkavības, kad tiek atņemta otram dzīvība… Šoreiz nav.

-   Tā tomēr nav slepkavība, - Pafnutjevs mierināja Šalandu. - Hudoļejs tikai tēlaini izteicās. Viņam tā gadās.

-    Es viņu pats savām rokām nožņaugšu! - Šalanda, acis zibinot, nošņāca, un Pafnutjevs tikai tagad apjauta Hudoļejam draudošās briesmas.

-   Turpini! - Pafnutjevs teica klausulē un pamāja Šalandam, lai viņš savus draudus izsaka klusāk.

-    Tev laikam blakus atrodas Šalanda? - Hudoļejs sadūšojās paprasīt.

-    Jā, viņš ir te. Un ļoti dusmīgs.

-     Tas ir labi… Tātad puiši, pēc mūsu lūguma izpētījuši Vjujeva kofera saturu, secināja, ka patiešām plānota nežēlīga un viltīga Objačeva slepkavība. Precizēju - viņi runāja par finansu, par komerciālu slepkavību. Ja Objačevs būtu izdzīvojis, ja Vjujevam būtu izdevies ar šiem dokumentiem aizbēgt… Tad Objačevs tiktu ne tikai izputināts, bet dzīvotu parādos visu savu atlikušo dzīvi. "Tā ir nāve," tā man puiši teica. Un viņi, starp citu, ir gudri, jēdzīgi un profesionāli puiši, visas datorspēles prot. Es viņiem, Paša, ar tavu atļauju, pudeli viskija apsolīju… Tā ka no tevis pienākas.

-    Es viņiem neko neesmu solījis.

-     Redzi, cik mēs esam dažādi cilvēki, - Hudoļejs neslēpa rūgtumu. - Lai notiek, te nu vairs nekas nav maināms. Tad es turpinu?

-    Turpini.

-    Koferī atradās līgumi, čeki uz uzrādītāja vārda, galvojumi, tostarp arī Vjujeva galvojumi. Turklāt daudzi līgumi ir • ļoti… Ir viens tāds ļoti gudrs vārds… Tūlīt atcerēšos… Es tūlīt to atcerēšos… Ļoti gudrs vārds, no tevis es tādus vārdus, Paša, nekad neesmu dzirdējis, tu tos nezini…

-    Konfidenciāli līgumi, - Pafnutjevs noņurdēja.

-     Paša! - Hudoļejs iekliedzās. - Vai tiešām tu izteici šo brīnišķīgo, grūto, bet, galvenais, precīzo vārdu?! No šī mirkļa es tevi cienīšu vēl vairāk!

-    Aizveries!

-    Ir pamats domāt, ka Margarita palīdzējusi Vjujevam piepildīt koferi ar dokumentiem. Tur ir arī tādi papīri, kuri skar viņu personīgi… Citiem vārdiem sakot, ne jau Vjujevs viens bēga, bet viņi abi mēģināja kopā aizbēgt.

-    Objačevs tobrīd jau bija miris, - Pafnutjevs sev zem deguna klusi nomurmināja.

-    Jā, tobrīd viņam jau bija galvā caurums, sirdī - adata, kuņģī - klofelīns un pa visu ķermeni - radiācija. īpaši pautos.

-    Kāpēc tieši tur? - Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-    Radiācijai ir tāda īpatnība - koncentrēties tieši šajā ķermeņa vietā. Un pautiem arī ir šāda īpatnība.

-    Kāda īpatnība?

-   Īpatnība uzkrāt sevī radiāciju vai, kā izsakās gudri cilvēki, akumulēt.

-    Vai gribi parunāt? - Pafnutjevs piedāvāja klausuli Šalandam. - Viņš par pautiem filozofē.

-    Par kādiem pautiem?

-    Cilvēku.

-    Tu viņam pasaki, ka es viņu aiz šīs pašas vietas pakāršu savā kabinetā! Pie lustras! Un ieslēgšu ventilatoru - lai viņš griežas man virs galvas!

-    Es dzirdēju, ko viņš teica, - Hudoļejs nomurmināja. - Es, Paša, vienmēr esmu sacījis, ka Šalanda ir ārkārtīgi talantīgs cilvēks. Ja viņa dzīve ievirzītos citās sliedēs, viņš būtu dižens cilvēks. Pasaki, ka es vienmēr viņu apbrīnoju. Tik tēlaina domāšana kā Šalandam sastopama ārkārtīgi reti.

-    Viņš lūdza pateikt, ka pastāvīgi tevi apbrīno, - Pafnutjevs paziņoja un atslēdza telefonu.

-       Paldies, protams, - Šalanda nomierinādamies noburkšķēja. - Esmu ļoti pateicīgs par šiem labajiem vārdiem… Laikam mēs visi dažreiz izturamies netaisni pret cilvēkiem, ar kuriem dzīvē krustojas mūsu ceļi… Bet ko lai dara, ko lai dara, Paša!

-    Pasaki pats Hudoļejam kādu siltu vārdiņu… Viņam ar to ilgi pietiks.

-    Tu tā domā? - Šalanda vēl šaubījās.

-    Es nevis domāju, bet esmu pārliecināts.

-    Nu, labi… Bet vai par darbu viņš arī kaut ko pateica?

-    O! - Pafnutjevs iesaucās. - Kā izrādās, viņš tik daudz uzzinājis… Apgriezis visus mūsu agrākos pieņēmumus kājām gaisā. Viss jāsāk no jauna.

-    Labi, Paša… - Šalanda gurdi noteica. - Tiec pats ar savu Hudoļeju galā. Apgrieziet otrādi viens otram visu, ko vēlaties. Ko tagad darīsim?

-    Skurigins jānoķer.

-    Kāda velna pēc viņš mums vajadzīgs?

-    Viņš ir slepkava.

-    Tu par to esi drošs?

-Jā.

-    Paskaidro.

-    Labi. Hudoļejs saka, ka Skurigins…

-Ja Hudoļejs tā saka, tad mēs, protams, ķersim Skuriginu. Cik noprotu, stingri jākontrolē visas viņa firmas, dzīvokļi, sievas, bērni un paziņas… Kā viņš izskatās?

-    Tāpat kā agrāk. Noskuvies, sasukājies, noteikti atkal uzvilcis savas baņķiera drēbes…

-    Laikam jau tajā pagrabā būs novājējis?

-    Nē. Baroja viņu normāli. Mazgāties veda… Iedzert atnesa.

-    Tad jau var sēdēt, - Šalanda iesmējās. - Es ari pats tā kādu mēnesi būtu ar mieru! Atvilktu elpu!

Kārtīgi izsmējies un noslaucījis no vaigiem smieklu asaras, Šalanda it kā noņēma jautrības masku un uzreiz kļuva nopietns un noraizējies. Izsaucis vietnieku, viņš tūlīt pavēlēja ietvert pilsētu biezā un jutīgā tīklā, lai bēglis Skurigins nespētu izsprukt cauri nevienai acij. Pāris minūtēs bija jāsāk novērot trīs Skurigina birojus, viņa iecienīto restorānu, māju, kur viņš dzīvoja, ārpilsētas kotedžu, garāžu, mīļākās dzīvokli, degvielas uzpildes stacijas, ķīmisko tīrītavu un veļas mazgātavu tīklu, celtniecības materiālu veikalu un dzelzsbetona konstrukciju rūpnīcu - Skurigins ņēma visu, nenoniecinot neko.

-     Nu kā, Paša, vai dabūsim Skuriginu rokā? - Šalanda piesārtis pagriezās pret Pafnutjevu, kurš klusi sēdēja kabineta stūrī.

-    Nav ne mazāko šaubu.

-    Man arī ne. - Un Šalanda pagriezies izgāja no kabineta, lai izdalītu vēl dažas pavēles, kaut ko precizētu un atgādinātu šo to svarīgu un steidzamu.

Šalandas uzstāšanos televīzijā Pafnutjevs skatījās Objačeva mājas kamīnzālē. Saule jau bija norietējusi, un tikai caur labo logu vēl varēja saskatīt, kā sārti atviz saltie pavasara mākoņi. Pēc krāsas tie atgādināja dziestošu kausētu metālu - tas pats

zilums, dūmi un melnās plāvas zvīņas.

Turpat līdzās, pa visu istabu izvietotajos krēslos, sēdēja atlikušie mājas iemītnieki - abi Vohmjaņini, Sveta, Vjujevs. Un viss. Vairāk neviena no Objačeva kuplās svītas nebija atlicis. Un arī šie atlikušie vairs nespiedās, kā agrāk, bariņā, bet, gluži otrādi - krēsli stāvēja atstatus, un nevienam neradās ne mazākās vēlmes piesēst tuvāk un uzsākt sarunu. Sēdēdams visiem aiz muguras, Pafnutjevs nodomāja, ka laikam tikai tagad viņi izturas tā, kā vēlas. Būdami īstenībā diezgan sveši cits citam, šie cilvēki tikai ievēroja Objačeva noteiktās uzvedības normas, kas paredzēja sarunas un kaut kādu jūtu liekuļošanu.

Tiesa, viskija pudele gan, kā parasti, atradās uz žurnālu galdiņa, tikai šoreiz neviens necentās tai piebīdīt tuvāk krēslu. Ja arī kādam sagribējās iedzert, tad viņš vienkārši pats sev ielēja un ar visu glāzi devās atpakaļ uz krēslu. Pudele, kas agrāk cilvēkus vienoja, tagad viņus tikpat skarbi un neatgriezeniski atsvešināja.

Sveta sēdēja, ietinusies pledā un savilkusi kājas uz krēsla. Pat sēdvietu viņa bija izvēlējusies un iekārtojusies tik tramīgi, lai visus pārredzētu un briesmu gadījumā paspētu pielēkt kājās. Sveta joprojām gaidīja kaut kādu uzbrukumu un nedaudz nomierinājās tikai tad, kad istabā ienāca Pafnutjevs un jautri viņai pameta ar aci. Un pamanīja, pamanīja Pafnutjevs meitenes vārajā smaidā prieku, prieku par viņa atgriešanos. Dvēselē Pafnutjevam kaut kas laimīgi ieskanējās, sirds satraukti salēcās, izlēkdama no ierastā ritma, un arī viņš apsēdās tā, lai varētu redzēt Svetas seju.

Vjujevs sēžot nervozi grozīja galvu un nemitīgi lūkojās apkārt. Pamanījis Pafnutjevu, tūlīt pielēca kājās, sasveicinājās, tad atkal apsēdās, mēģināja kaut ko pateikt, bet, pamājis ar roku uz Vohmjaņinu pusi - sak, parunāsim vēlāk, bez viņu klātbūtnes -, no jauna pievērsās televizora ekrānam.

Miesassargs šoreiz bija apsēdies vistuvāk galdiņam ar viskiju un ik pa brīdim dāsni pacienājās. Dažreiz, spēji pagriezies, viņš iereibuša cilvēka vērīgumā tik ilgi skatījās uz Vjujevu, līdz tas sāka nemierīgi knosīties. Paša sievu viņš centās neievērot, skatiens slīdēja tai pāri kā tukšai vietai. Ieraudzījis ienākam Pafnutjevu, viņš pacēla sveicienā glāzi un nomurmināja kaut ko līdzīgu: "Tukšosim šo kausu!"

-    Tukšosim arī vāzi! - Pafnutjevs atteica.

-     Vāzi? - Vohmjaņins brīnījās. - Pirmo reizi dzirdu. Par kādu vāzi jūs runājat, pilsoni priekšniek?

-   Ir tāds ļoti izsmalcināts cietuma atejtrauka nosaukums… Naktsvāze. Vai esat dzirdējis?

-    Jums liekas, ka man laiks atcerēties cietuma atejtrauku?

-   Es runāju tikai par vāzēm. Bet, ja vēlaties atcerēties cietuma atejtrauku… Tiešām nezinu, ko atbildēt. Man liekas, ka cietuma atejtrauks ir tā vieta, kuru nav iespējams aizmirst, lai arī cik ilgs laiks būtu pagājis.

-    Pieci gadi, - Vohmjaņins paziņoja, iereibuša cilvēka stūrgalvībā nenovērsdams no Pafnutjeva skatienu. - Pieci gadi.

-    Apsveicu, - Pafnutjevs nedaudz nesakarīgi noteica, bet neko citu pateikt viņš nespēja. Saruna visu laiku ritēja ar zemtekstiem, mājieniem un dzēlieniem.

Viņos klausīdamās, Vohmjaņina tikko jaušami smaidīja, ja vispār par smaidu var nosaukt Džokondas sejas izteiksmi. Tas bija pašapmierināts un augstprātīgi iecietīgs skatiens.

Tāpat kā runājot ar Pafnutjevu, viņa atkal sakrustoja kājas un pasvieda sānis rītasvārku malas. Kvēlojoši baltie gurni, pilni mīlestības un iekāres, izaicinoši balsnīja istabas mijkrēslī. Lai gan viņa sēdēja ar seju pret televizoru, Pafnutjevs juta, ka visa sievietes uzmanība pievērsta nevis ekrānam, bet viņiem, aizmugurē sēdošajiem. Vohmjaņina piecēlās, piegāja pie galdiņa un ielēja sev glāzē viskiju, lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības. Pafnutjevs saprata - viņa vienkārši vēlējās neuzkrītoši pavērot, kas notiek aiz muguras un kur katrs sēž. Uz mirkli skatieni sastapās, un Vohmjaņina izmeklētājam uzsmaidīja. Tātad viņas nodoms izdevies, viss noticis, un tagad var, ja arī ne triumfējoši, tad noteikti apmierināti pasmaidīt.

-    Vai ar jums viss kārtībā? - viņa, atgriezusies savā vietā, painteresējās.

-       Nē, ko jūs! - Pafnutjevs iesaucās, vienā acumirklī pārslēgdamies uz savu muļķīgo toni, kurš viņu allaž glāba šādās situācijās. - Manā dzīvē ir tik daudz visādu nepatikšanu, tik daudz neatrisināmu problēmu un nelaimju…

-    Bet izskatāties gan jūs… Visai pašapmierināts.

-    Maska, mīļā Katja! Tikai zema ranga profesionāļa, dzīves ' nomocīta amatnieka maska.

-     Man gan par jums kaut ko citu stāstīja, - Vohmjaņina koķeti iebilda.

-    Intrigas un tenkas! - Pafnutjevs droši atspēkoja.

-    Bet jūs slavēja… Un diezgan patiesi.

-      Kas? - Jautājums bija prasts un primitīvs, varbūt pat muļķīgs, bet Pafnutjevs to izteica apzināti, jo bieži tieši šādi

jautājumi izrādās daudz pavedinošāki nekā citi, smalkāki un pārdomātāki. - Kas slavēja? - viņš atkārtoja vēlreiz, nostiprinādams savu aprobežota cilvēka reputāciju.

- Tā nu es jums tūlīt teikšu, - Vohmjaņina pavīpsnāja.

Šalanda ekrānā parādījās majestātisks un reizē sērīgi respektabls, lai skatītājs uzreiz sajustu, cik smagi viņam atkal un atkal atcerēties šos visu pilsētu saviļņojušos notikumus. Šalanda, krāsas nežēlodams, krāšņi attēloja katru sīkāko Objačeva, viņa sievas, nejauši dārzā ieklīdušā klaidoņa un celtnieka traģiskās nāves faktu, neaizmirsdams pieminēt arī miljonu dolāru sporta somā, vēlīno vilcienu un vērīgo milicijas patruļu. Skatītāji varēja ekrānā apskatīt forogrāfijas, kurās redzams pie griestiem pakārtais bomzis, Margaritas pieticīgais līķis un šausmīgā brūce Objačeva galvā. Turklāt, respektēdams Pafnutjeva lūgumu, Šalanda izstāstīja arī to, ka "noziedznieks šāvis jau uz mirušu cilvēku, kurš pirms tam jau nodurts ar velosipēda adatu, noindēts ar klofelīnu un apstarots ar kaut kādu briesmīgu radioizotopu…"

Rezultātā skatītāji nevis nomierinājās, bet satraucās vēl vairāk, saprazdami, ka biedējošajā Objačeva mājā izveidojusies šausmīga tradīcija - katru nakti parādās jauns līķis. Viss iznāca lieliski un pārliecinoši, un beigās Šalanda pat atsaucās uz Hudoļeja atrastajām mistiskajām skaitļu, zīmju un zvaigžņu sakarībām.

Iekārtojies visiem aiz muguras, Pafnutjevs uzmanīgi vēroja, kā Objačeva mājas iemītnieki reaģē uz Šalandas stāstījumu. Izdzirdot par velosipēda adatu, Vohmjaņins spēji sarāvās un nikni paskatījās uz Pafnutjevu. Arī Katja nervozi savilka ciešāk rītakleitas stūrus. Sveta, nespēdama skatīties uz ekrānā redzamajām ainām, nodūra galvu un tikai klausījās. Vairāk par visiem knosījās Vjujevs, vēlēdamies ātrāk kaut ko pateikt un papildināt Šalandas stāstījumu, bet Pafnutjevs pamāja, lai viņš klusē: sak, vēlāk parunāsim, bet tagad paklausīsimies, ja jau mājas saimniece, jā, jā, šīs mājas saimniece, mūs tik viesmīlīgi cienā ar brīnišķīgu viskiju.

Nē, nekad vairs Pafnutjevam un Hudoļejam negadīsies tāda lieta, nekad viņiem nebūs iespējas atveldzēt sirdi ar tik cēlu un reibinošu dzērienu, kurš vis nebliež ar āmuru pa galvu, bet ietin prieka un svētku sajūtas miglā, liekot atcerēties dzīves laimīgākos mirkļus - tikai žēl, ka to izrādās tik maz!

Tomēr laiks atgriezties kamīnzālē, kur visus sastindzinājis Šalandas skarbais, bet atklātais stāstījums. Pirmā neizturēja Sveta. Spēji piecēlusies, viņa ātri, apkārt neskatīdamās, devās uz durvīm. Un tikai līdzās Pafnutjevam nedaudz gausināja soli.

-       Pāvel Nikolajevič… Pavadiet mani, lūdzu, citādi… Saprotiet, man bail.

-     Man arī, - Pafnutjevs atbildēja un izgāja viņai līdzi uz kāpņu laukumiņu. Ne reizi neatskatīdamās, viņa uzkāpa līdz savam stāvam un iegāja istabā. Pafnutjevam neatlika nekas cits, kā viņai sekot.

-    Pāvel Nikolajevič… Saprotiet… Man jāatzīstas.

-    Atzīsties.

-      Kad Šalanda tikko klāstīja dažādas sīkas detaļas, kad viņš sāka rādīt fotogrāfijas… Objačeva, arī pārējās… Vai atceraties, ko es stāstīju par bomzi?

-    Ļoti labi atceros.

-   Tad, lūk, man jāatklāj vēl kāds fakts, lai starp mums vairs nebūtu noslēpumu… Vai drīkst?

Pastiepusies uz pirkstgaliem, Sveta pietuvināja savas satriecošās lūpas Pafnutjevam pie pašas auss un nočukstēja dažus vārdus. Pēc tam, acīmredzot nolēmusi, ka ar to nepietiek, piebilda vēl kaut ko.

-    Es negribēju neko sliktu.

-    Protams, - Pafnutjevs ātri atteica.

-    Viņš teica, ka pietiek man bez jēgas pa māju klīst… Šī nakts, sacīja, pieder man, iekvēlini ogles…

-    Un tu iekvēlināji?

-    Kā nu mācēju… Es jau esmu tikai dumjš sievišķis.

-    Es tā vis neteiktu, - Pafnutjevs samulsis novilka. - Labi, es nu iešu. Ieslēdzies un durvis nevienam vaļā never. Tikai man, skaidrs?

-    Jūs man esat piedevis?

-    Runājot par mani… Jā, esmu.

-    Un nedusmojaties par to, ko izdarīju?

-    Nedusmojos, - Pafnutjevs pavīpsnāja, tikai tagad īsti apjauzdams, cik nejēdzīga ir šī saruna.

-    Un jūs nekad man to nepārmetīsit?

Nespēdams ilgāk savaldīties, Pafnutjevs iesmējās - tādus solījumus no viņa vēl neviens nebija pieprasījis. Tomēr atbildēt atbildēja godīgi un no sirds:

-    Es nekad tev to nepārmetīšu!

Svetas jautājumi bija tik vientiesīgi, ka viņš, ilgi neprātodams, varēja apsolīt visu, ko meitene vēlējās dzirdēt - šādus personīgus solījumus izpildīt nebūs grūti.

-            Es domāju, viss nokārtosies, - viņš mierināja. - Šī nakts būs smaga. Tagad man laiks iet. Arī tev būtu labāk agrāk likties gulēt.

-     Labi, - Sveta paklausīgi piekrita - izrādās, viņa nemaz nav jāpierunā, jāpārliecina un jālūdz. Viss tika saprasts uzreiz.

-     Tātad tas vajadzīgs. - Viņa pasmaidīja, un Pafnutjevs saprata, ieskatījies meitenes acīs, vienā mirklī saprata - Sveta nav muļķe, nemaz nav muļķe. Viņa gan tikai smējās, jokoja un ākstījās, izlikdamās par gluži citu cilvēku, nekā bija īstenībā.

-    Uz drīzu redzēšanos!

-   Čau! - Šoreiz viņa nemēģināja pieglausties, tikai pasmaidīja, mīļi pasmaidīja, bez kādiem zemtekstiem. - Es piezvanīšu, labi?

-    Sveta, - Pafnutjevs lēni ierunājās, - tuvākajos mēnešos mēs tiksimies ļoti bieži.

-    Jā-ā-ā?

-    Sāksies izmeklēšana. Tiks noformēti desmitiem, simtiem dokumentu - protokoli, protesti, atteikumi, iesniegumi… Pa šo laiku mēs viens otru ļoti labi iepazīsim.

-    Sakiet, bet vai jums neaizliegs strādāt ar šo lietu?

-    Kāpēc tad lai man aizliegtu?

-     Nu… - viņa saminstinājās. - Dažādu iemeslu dēļ… Tā • teikt, personīgas attiecības…

-     Ha! Sasapņojusies! - Un Pafnutjevs priecīgs izgāja no istabas, cieši aizvērdams durvis un vēl pagaidīdams, līdz no otras puses slēdzenē pagriezīsies atslēga. Tūlīt pēc tam viņš ieraudzīja uz iekšējās torņa sienas grotesku ēnu - kāds kāpa augšup pa kāpnēm. Soļi šķita lēni un piesardzīgi, acīmredzot nācējs ieklausījās.

Pafnutjevs apstājās un nolēma pagaidīt. Te, otrajā stāvā, valdīja mijkrēslis, tikai otrā gaiteņa galā blāvi mirguļoja viena spuldzīte. Pakāpies atpakaļ, Pafnutjevs nonāca ēnā un vairs nebija saredzams.

Beidzot cilvēks tika augšā - tas bija Vjujevs. Viņš virzījās lēni, visu laiku satraukti ausīdamies un cenzdamies netrokšņot.

-    Vai tikai jūs mani nemeklējat? - Pafnutjevs tīši ierunājās skaļā balsī.

Vjujevs notrīsēja, atskatījās, ielūkojās tumsā, bet, neko neieraudzījis, palika stāvam uz vietas.

-    Vai tas esat jūs, Pāvel Nikolajevič?

Pafnutjevs iznāca no ēnas.

-    Kā ar vakara ziņām? Jau beidzās?

-Jā, tagad tur rāda kaut kādu amerikāņu spēli…

-    Interesanta?

-     Amerikāņu taču… Kas tur var būt interesants? Spēles vadītājs kliedz no visa spēka, pats nosvīdis, dzīslas pietūkušas, nemitīgi pieprasa, lai publika aplaudē, uz skatuves liek gludekļus un dāvina uzvarētājiem, bet tie elš no laimes… Muļķības.

-    Jūs mani meklējāt?

. - Kāpēc tā domājat? - Vjujevs kļuva piesardzīgs.

-    Man liekas, jūs gribējāt man kaut ko pateikt.

-    Gribēju… Bet tagad, lūk, domāju: vai vērts to darīt…

-    Ir vērts.

-     Būtībā man personīgi viss jau ir gandrīz vienaldzīgs, - Vjujevs novilka, bet Pafnutjevs skaļi viņu pārtrauca:

-     Vēl tiesās, tiesās tos, kuri izvirtībā grimst! Nāks soģis

baiss! Viņš tikai gaida un kurls būs pret zelta varu! Viņš zinās katru jūsu domu, katru darbu! Un velti melot! Līs jūsu melnās asinis, bet nenomazgās grēku!

Mijkrēslis, kas valdīja otrajā stāvā, garās ēnas, blāvā gaisma, kas plūda kaut kur no torņa vidus, kliedzošais Pafnutjevs ar savām runām par melnām asinīm - tas viss Vjujevu satrieca līdz sirds dziļumiem. Viņš atkāpās, piespiedās ar muguru pie sienas un klusēdams, plati ieplestām acīm tikai klausījās.

-     Nesaprotu, par ko jūs mani apsūdzat? - beidzot viņš nošļupstēja. - Kādas asinis, kāda izvirtība… Ko jūs runājat, Pāvel Nikolajevič, kā jūs tā varat?

-    Ļermontovs, - Pafnutjevs atbildēja jau ikdienišķā balsī. - Mihails Jurjevičs. Dzimis pagājušā gadsimta četrpadsmitajā, bet miris - četrdesmit pirmajā gadā. Vai ievērojāt, cik mistiski?

-    Kas tur mistisks? - Vjujevs nočukstēja.

-      Skaitļi! - Pafnutjevs neizprotamā pārliecībā iesaucās. Dzimšanas un miršanas gados cipari it kā apmainījušies vietām. Dzimis četrpadsmitajā, bet miris četrdesmit pirmajā.

-    Un kāds tad ir secinājums?

-     Hudoļejs apgalvo, ka neviens skaitlis, kas raksturo šajā ' mājā notikušos noziegumus nav pabeigts un stabils, tie izplūst, pastāvīgi mainot jēgu un nozīmi.

-    Nesaprotu!

-    Trijnieks var pārvērsties par astotnieku, vieninieks - par septītnieku, sešinieks apgriežas un kļūst par devītnieku.

-    Nu un? - Vjujevs nosēca.

-    Hudoļejs apgalvo, ka būs vēl līķi.

-    Ak Dievs…

-    Mums jāparunā! - Pafnutjevs stingri paziņoja.

-   Jā, laikam tas nepieciešams. Hudoļejam taisnība, var būt vēl citi upuri… Slepkavas nerimsies, kamēr nesasniegs mērķi. Jums jāzina viss, jums jāzina viss, citādi…

-    Kur ir jūsu istaba?

-    Lūk, šeit, pa labi!

-    Iesim! - Pafnutjevs noteica un pirmais iesoļoja tumsā.

Kaut kur lejā turpināja darboties televizors, spēles vadītājs, nosvīdis un aizrautībā spiegdams, izsniedza gludekļus, pannas, veļas pulverus, paketes ar un bez spārniņiem, kuras nelaiž cauri mitrumu un ļauj augstu cilāt kājas, lēkt mašīnā un pārvietoties izplatījumā, neatstājot aiz sevis nekādas pēdas. Tas Pafnutjevam paketēs patika visvairāk - ar tām cilvēks varēja uzvesties brīvi un spontāni, neatstājot pēdas. Tādēļ pakešu reklāmu viņš vienmēr noskatījās ļoti uzmanīgi, ieklausīdamies katrā vārdā un iedziļinādamies katrā kadrā, atkal un atkal sašuzdams, kāpēc gan nevar vienmēr parādīt, kā šīs paketes lietojamas un kur tieši jāzib sniegbaltajiem spārniņiem.

Pašā sākumā Skurigins pa Objačeva māju pārvietojās, turēdamies pie sienām un atpūzdamies pie katras palodzes, radot operatīvajos pārliecību, ka šis vārgulis tik ātri vis neatlabs. Jau nākamajā dienā, izdzirdot aiz muguras vājnieka šļūcošos soļus, viņi pat neatskatījās, turpinādami modri novērot tos, kuri, viņuprāt, patiešām spētu aizbēgt.

Un tad pienāca mirklis, kad Skurigins nolēma - visi pārliecināti par viņa vārgumu un tic, ka nabaga vājnieks jebkuru mirkli var nokrist un izlaist garu.

Uzmetis plecos mēteli, ar kuru mugurā vēl ziemas vidū bija atbraucis ciemos pie Objačeva, un to pat neaizpogājis, viņš devās uz izeju - joprojām šļūcošā soli, turēdamies pie ķieģeļu sienas un elpodams caur plati pavērtu muti.

-    Uz kurieni posies, onkulīt? - viens no puišiem, atrāvies no spēles, jautri pavaicāja.

-     Nespēju vairs izturēt, puiši, - Skurigins nosēca. - Iešu ieraut plaušās svaigu gaisu.

-      Ierauj vien! - iesmējās veselīgais un pašpārliecinātais operatīvais. - Ieraut nekad nav grēks… Es jau arī neatteiktos ieraut, bet nevar, jāstrādā! - Un viņš atkal nolīka pār dēli, pārbīdīdams kauliņus un murminādams dažādus komentārus.

Skurigins, izgājis uz lieveņa, ieelpoja pavasara gaisu, dziļi ieelpoja, vienu reizi, otru, tad trešo. Un viņam tiešām noreiba galva. Neviļus nācās pieturēties pie durvju roktura. Tieši šai mirklī viņu arī ieraudzīja otrs operatīvais, kurš bija nolēmis tomēr paturēt Skuriginu acīs.

-     Vecis patiešām knapi turas uz kājām, - viņš nomurmināja.

Skurigins apsēdās uz lieveņa un paskatījās apkārt, labi zinādams, ka viņa rīcībā ir desmit minūtes, tās desmit minūtes, kuru laikā neviens vēl necels ne ausu. Tikpat lēni, krekšķēdams un stenēdams, viņš nokāpa no lieveņa, apgāja apkārt mājai un nonāca pie ceļa. Spoži spīdēja saule, ledus peļķēs bija izkusis, un no meža strāvoja priežu smarža - silta un satraucoša, solot garu un brīnišķīgu dzīvi, kurā vēl daudz

* • * \ . 19—1871 '289

ceļojumu, tikšanos un mīlestību, piepešu un negaidītu, tādēļ vēl jo valdzinošāku.

Skurigins atskatījās uz Objačeva māju, izgāja uz ceļa un tikpat sakumpis sāka ātri attālināties no savas ieslodzījuma vietas.

Tās desmit minūtes, kuras pavēra ceļu uz brīvību, viņš pats sev bija aprēķinājis. Skurigins zināja arī to, ka, atklājuši pazušanu, operatīvie noteikti tūlīt uz ceļa neskries, vispirms pārmeklēs mājas apkārtni un pašu māju, visus četrus stāvus. Viņiem ne prātā neienāks, ka tāds vārgulis, kurš tikko vēl knapi vilka kājas, var piepeši istabas čībās aizdiebt pa pavasara šķīdoni. Un tikai pēc tam, tikai pēc tam viņi ielēks savos "gazikos" un drāzīs pa ceļu uz pilsētas pusi, bet tad jau būs pagājušas vismaz divdesmit minūtes. Tāpēc tagad, pa šo īso brīdi, viņam jātiek iekšā mežā un jāpazūd no redzeslauka, lai neviens bēgli neierauga ne pa logu, ne no lieveņa.

Skurigina aprēķins bija gaužām vienkāršs - ausa rīts, sākās darba diena, un no jaunbagātnieku ciemata un uz to nebeidzamā virtenē plūda mašīnas ar betona masu, blokiem un ķieģeļiem, ar santehniku un flīzēm, smiltīm un šķembām. Vismaz viena mašīna, braukdama tukšā uz pilsētu, noteikti viņu panāks un apdzīs meža joslā.

Tā arī notika.

Aiz muguras atskanēja signāls, Skurigins nogāja no brauktuves ceļmalā un pacēla roku.

Pašizgāzējs apstājās. Neko neskaidrodams un nejautādams, Skurigins parāva vaļā dzelzs durvis un ielēca kabīnē.

- Vai uz pilsētu? - viņš pavaicāja.

Skurigins labi zināja, kā jāuzvedas pašizgāzēja kabīnē, - jautājumi jāuzdod jautri, jāatbild droši, nemitīgi liekot noprast, ka tu esi familiārs, vienkāršs un sabiedrisks cilvēks. Tādus neviens neizsēdina. Kā tad savējo izsēdinās? Vēl vairāk, normāls šoferis vēl aizvedīs, kur palūgsi, naudu neņems un pat visu savu dzīvi pa ceļam izstāstīs.

Tāds šoferis bija gadījies arī Skuriginam, un viņš jau pēc divdesmit minūtēm līkumoja pa pilsētas nomali, tuvodamies dzelzsbetona izstrādājumu rūpnīcai, kur pašizgāzējam jāpaņem logu un durvju pārsedzes. Braucot garām trolejbusa pieturvietai, Skurigins palūdza šoferi apstāties, izlēca uz apmales, pamāja ar roku un tūlīt pat aizmirsa savu vedēju, viņa mašīnu un samezgloto, bezjēdzīgo dzīvesstāstu.

Iesēdies trolejbusā, Skurigins saprata, ka aizbēdzis, atrāvies no vajātājiem un tagad viņa liktenis atkarīgs tikai no paša. Protams, operatīvie darbinieki jau būs atklājuši bēgšanu, paziņojuši priekšniecībai, un tagad jau tiek informētas visas milicijas nodaļas. Tas nozīmēja, ka steigšus jāmaina izskats un jāpārģērbjas. Garais, melnais mētelis - gluži kā baņķieru formastērps - kopā ar čībām nenovēršami pievērsīs apkārtējo uzmanību.

Vispirms viņš izkāpa no trolejbusa, iesēdās privāttaksī un . nekavējoties aizbrauca pie sena drauga - tas nebija grūti. Skurigins draugam piezvanīja no tālruņa būdiņas.

-     Igor? - viņš pavaicāja, izdzirdējis pazīstamo balsi. - Tu esi mājās?

-    Edik? No kurienes?! Tu esi dzīvs?!

-     Būšu pie tevis pēc piecām minūtēm! - Skurigins paziņoja.

Pie Igora viņš nonāca pēc desmit minūtēm, ieraudzīdams 19' '291

to gluži apjukušu. Jaunais apaļīgais sārtvaidzis skraidīja pa dzīvokli, nezinādams, ko darīt, kam zvanīt un kā vispār izturēties. Skurigins, stāvēdams priekšnamā, brīdi klusējot viņu pavēroja un ielāgoja - draugs slēpj acis, nespēdams mierīgi un droši uz viņu paskatīties.

-     Igor! Apstājies! Nomierinies! Apsēdies! - Puisis paklausīgi izpildīja visus norādījumus. - Paskaties uz mani! Tieši acīs! Un tagad atbildi… Vai tu mani iegāzi?

-    Edik, tā ir gara saruna.

-    Skaidrs.

-     Nekas tev nav skaidrs! Tevis nebija divus vai trīs mēnešus! Pa šo laiku viss mainījies. Nāk cilvēki ar tevis parakstītiem dokumentiem, uzrodas jauni saimnieki, liek amatos savus cilvēkus, bet mūsējiem - ar kāju pa dibenu!

Skurigins ar čībām kājās iegāja istabā, apsēdās krēslā, atlaidās un pievēra acis.

-    Kaut kas vismaz ir atlicis?

-    Ne velna nav atlicis! Un, ja arī kaut kas vēl ir, tad tas apkrauts ar pārējo darījumu parādiem. Vai saproti? Viss pa tīro, bet trīs četri objekti līdz kaklam parādos! Uz mani jau šāva! Vai saproti?

-    Saprotu.

-   Saku skaidri un gaiši - uz tevi arī šaus. Tu ko, tiešām visu pārdevi Objačevam?

-Nē.

-    Tagad viss viņa īpašumā. Un uz visiem dokumentiem ir tavs paraksts. Tev steigšus jāņem vaga. Un pēc iespējas tālāk - uz Jaunzēlandi, Jaunkaledoniju, uz Novaju Zemļu. Gan Eiropa, gan Amerika tev ir slēgtas. Atradīs mēneša laikā.

Skurigins kādu brīdi klusēja. Igors paklausīgi gaidīja, kad negaidītais viesis atkal ierunāsies, bet viņš nesteidzās, cenzdamies apjēgt visu tikko dzirdēto. Būtībā, atceroties, ko viņš parakstījis, kaut ko tādu jau arī varēja gaidīt.

-     Vispār man norunāta svarīga tikšanās, - Igors beidzot paziņoja. - Man jāiet.

-    Objačevs mani turēja gūstā.

-      Izpirkumu neviens nav prasījis. Nebija ne zvanu, ne draudu, pat ne mājienu.

-    Viņam nevajadzēja izpirkuma naudu. Objačevs man lika parakstīt dokumentus, un es arī parakstīju.

-    Kāpēc? - Igors, nespēdams savaldīties, iekliedzās.

-     Dzīvot gribējās, - Skurigins, paraustīdams plecus, klusi atbildēja. - Citu vēlēšanos vairs nebija.

-    Tagad mēs visi esam nabagi.

-    Bet dzīvi nabagi. - Skurigins skarbi pasmīnēja.

-    Un to tu sauc par dzīvi?!

-    Gan atkal iedzīvosimies naudā. Man, Igor, tagad ir tāda pieredze, tāda pieredze… Un ārprāta niknums dvēselē… Neviens vairs mani neapturēs. Un nekas. Pāri līķiem varu iet.

-     Puiši izklīduši, kur kurais… Nāksies atkal visus vākt kopā. Tas nebūs vienkārši.

-   Visus jau nevajag. Mums būs vajadzīgi pavisam nedaudz cilvēku, pavisam nedaudz. Bet tiem gan jābūt mūsējiem, uzticamiem līdz nāvei. Lai nebūtu nekādu nejaušu ceļabiedru.

-    Savāksim. Kas ar Objačevu?

-    Vai tad tu ziņas neskaties? - Skurigins pamāja uz televizora pusi.

-    Skatos.

-     Tad skaties kārtīgi. Cik noprotu, viņi sniedz apjomīgu, ticamu un svaigu informāciju. Vai par mani vēl nav ziņots?

-     Ziņoja, - Igors vienaldzīgi atteica, skatīdamies kaut kur stūrī.

-    Un ko tad teica?

-    Teica, ka esi aizbēdzis. Ne jau no Objačeva, bet no milicijas. Parādīja fotogrāfiju, pastāstīja, ka tev mugurā mētelis, bet kājās čības. Lūdza pilsoņus zvanīt pa tālruņa numuriem. Numurus paziņoja. Var arī vienkārši uzgriezt nulle divi. Sacīja, ka būšot ārkārtīgi pateicīgi par jebkuru informāciju.

-    Kā gan viņi tik ātri paspēja, - Skurigins apjuka. - Vēl taču tikai stunda pagājusi. - Viņš palūkojās pulkstenī. - Nē, izrādās, pagājušas jau divas stundas. Šalanda uzdarbojies.

-    Kas tas tāds?

-    Milicijas priekšnieks.

-    Tev radušies labi sakari?

-    Zārkā tādi sakari vajadzīgi. Man jāpārģērbjas.

-    Tagad?

-    Nekavējoties.

-      Mums ir dažādas svara kategorijas… Vai tevi tas nemulsina? Tu izskatīsies izkāmējis.

-     Es nevaru parādīties pilsētā šajā mētelī un čībās. Stiep šurp visu, kas tev ir! Pats izvēlēšos.

Igors jau bija attapies un atkal izskatījās kā parasti - gauss, nesteidzīgs un pēc katra jautājuma nedaudz padomāja, it kā vēlēdamies uztvert tā apslēpto jēgu. Lai gan, iespējams, ka Igors vilcinājās apzināti, atvirzīdams brīdi, kad Skurigins dosies ārā no mājas - nebija ne mazāko šaubu, ka šodien viņš vairs neatstāsies. Uzmetis ciemiņam ilgu un pētošu skatienu,

Igors nosprieda, ka Skurigina piedāvātajās avantūrās labāk uzreiz neiesaistīties. Jāpagaida kāds laiciņš, kamēr viss nokārtosies un nostāsies savās vietās.

Smagi nopūties, Igors piegāja pie skapja un izņēma vairākas kastes ar apaviem. Skurigins tūlīt pat izvēlējās mīkstas ādas kurpes ar smagu lieto zoli. Modernākās izvēlējās, un Igoram atlika tikai nopūsties - dārgas kurpes, vairākus simtus dolāru viņš par tām samaksāja un pats vēl ne reizes nebija uzvilcis kājās. No virsdrēbēm Skuriginam iekrita acīs ādas jaka un rūtaina naģene. Tagad, pilnībā pārvērties, viņš bija gatavs iet ārā, uz pilsētu.

Izgājis priekšnamā, Skurigins apstājās pie spoguļa un kritiski sevi nopētīja.

-     Būs labi, - viņš beidzot noteica. Un atgriezās istabā. - Naudu vajag. Man nemaz nav naudas.

-     Kuram tad šobrīd ir… Man arī nav. Viss pieder Objačevam.

-     Piederēja, - Skurigins izlaboja. - Mēs visu attiesāsim, visu dabūsim atpakaļ.

-    Kā? - Igors novaidējās.

-    Manas gūstniecības fakts jau ir konstatēts. Par to sastā- . dīts un parakstīts protokols. Tam pievienotas tā pagraba fotogrāfijas, kur es biju ieslodzīts. Tāpat arī manas fotogrāfijas, kurās izskatos pēc veca mērkaķa. Kamēr tur tupēju, ne reizes nenoskuvos.

-     Redz kā, - Igors nomurmināja, iegrimis pats savās domās.

-    Visi paraksti, kas datēti šajā periodā, jāanulē. Tāpat kā visi līgumi un kvītis. Un mēs nerimsimies, līdz…

Skurigins pamanīja, ka Igors absolūti neklausās, tikai vienkārši gaida, kad šī runāšana beigsies. Viņš piepeši apklusa, vēlreiz pārliecinādamies, ka Igors neko nedzird - puisis turpināja mierīgi sēdēt, knibinādams krēsla pārklājumu un ritmiski mādams ar galvu: sak, dziedi vien, putniņ, dziedi vien.

-    Igor! - Skurigins skaļi uzsauca.

-    Nu? - viņš pārsteigumā salēcās.

-    Kas ar tevi notiek?

-     Redzi, Edik… Laikam jau man bija tev uzreiz jāpasaka. Es tikai nespēju saņemties, un tu jau arī visu laiku runāji… Puiši saka… Vispār, daudzi ir tādās domās, ka tu mūs visus esi iegāzis. - Igors beidzot pašķielēja uz Skuriginu.

-    Nesapratu? - viņš klusi noteica.

-     Labi, Edik, beidz, - Igors familiāri turpināja. - Visu tu saproti. Un nav ko pūst miglu acīs. Tā jau nekad nav, ka viens ir gudrs, bet visi pārējie - muļķi.

-     Igor! - Skurigins ieaurojās. - Runā skaidrāk! Man ne- pielec! Kas tie par mājieniem? __ __

-    Kādi nu mājieni! Saku skaidri un gaiši - tu mūs iegāzi. Visi tā izsecināja.

-    Kā iegāzu?!

-     Tu pārdevi visu mūsu saimniecību Objačevam, saņēmi kārtīgu žūksni un aizlaidies. Un to pasaciņu par ķīlniekiem jūs vienkārši izdomājāt. Paskaties uz sevi spogulī - gūstekņi tā neizskatās. Tu mūs esi iegāzis, Edik. Un vēl ko teikšu… Visur tu rādīties nevari. Es nezinu, kādas tev attiecības ar miliciju, ja jau izrādās viņu Šalandu personīgi pazīsti…

-    Viņš mani pratināja!

-     Ko tad es? Es jau neko. Ja pratināja, tad tā arī vajadzēja. Nebūtu pratinājis - arī labi. Un no kā tagad aizbēgsi? No Objačeva? Viņš, kā runā, jau vairākas dienas miris. No milicijas? Tev taču Šalanda tikpat kā kabatā. No kā tu bēdz, Edik? Nezinu, nezinu… Tomēr visvairāk tev jābaidās no mūsu pašu puišiem. Esam izputināti. Mums nekā nav. Tu taču tai savā pagrabā ne tikai līgumus, bet arī banku čekus esi parakstījis… Mūsu kontos tagad vienas nulles, Edik.

-    Un par to jau es viņu arī nogalināju! Saproti? Es nogalināju Objačevu!

-     Redz, kā nu iznāk, - resnis miegaini novilka un no sasprindzinājuma pat lūpas saknieba. - Objačevu nogalināja pirms nedēļas, to pa televizoru rādīja. Bet tevi no pagraba Šalanda izvilka tikai vakar vai aizvakar… Vai pistoli viņš tev arī iedeva?

-    Es nešāvu ar pistoli.

-    Kurš tad?

-    Nezinu.

-     Labi, Edik, labi… Tad tu esi nogalinājis, tad tu nezini, kurš nogalinājis… Šalanda vecas draudzības vārdā varbūt tev arī noticēja, bet puiši… Nezinu gan, vai noticēs. Visi sapulcēsimies un tad parunāsim.

-     Labi, - Skurigins grūtsirdīgi piekrita. Pēc mazā dusmu uzliesmojuma viņu satrieca draugu neizpratne un neuzticēšanās, un tagad Skurigins izskatījās noguris un patiešām iz- vārdzis, kāds pavisam nesen vēl bija izlicies.

Tikai tagad viņš pilnībā apjauta, kādā situācijā nonācis. Vairs ne mazāko cerību uz sirsnīgu sagaidīšanu un bagātīgi

klātiem galdiem labā restorānā, jautriem tostiem un dāsniem

novēlējumiem. Nekā tāda nebūs. Viņu gaida darbs, smags savu līdzgaitnieku pārliecināšanas darbs.

-     Vai tu kādam jau esi paziņojis, ka esmu te, pie tevis? - Skurigins painteresējās.

-    Vēl ne, - Igors divdomīgi novilka.

-    Bet paziņosi?

-     Protams. Tu taču pats to vēlies. Vakarā sapulcēsimies, patērzēsim.

-    Sapulcēsimies, - Skurigins atkal grūtsirdīgi novilka, lieliski saprazdams, kas tā būs par tērzēšanu. - Man vajadzīga nauda. Mazliet. Vismaz tūkstotis. Taksometram, ēšanai, šur tur vēl jāaizbrauc… Negaunerējies, Igor, es atdošu. Es taču vienmēr esmu tev atdevis.

-   Līdz šim, jā, - Igors izvilka kabatasportfeli, parakņājās pa to ar saviem īsajiem, resnajiem pirkstiem un izņēma piecas simtdolāru zīmes. - Tas ir viss, Edik. Sev atstāju trīs. Tev atdodu piecas. Ņemot vērā, ka pēc mitināšanās mitrajā pagrabā noteikti gribēsi papriecāties. Ja tu patiešām slēpies no milicijas, tad uz mājām braukt nedrīksti. Noteikti uzskriesi virsū viņu slēpnim.

-    Zinu, - Skurigins atteica, paslēpdams naudu kabatā.

-     Kā tad būs? - Igors atkal pavaicāja. - Tad šovakar sa- tiekamies?

-    Esmu gatavs.

-    Desmitos vakarā. Šeit.

-    Sarunāts.

Visu dienu Skurigins nezināja, kur dēties. Viņš vairākas reizes nobrauca gar saviem bijušajiem īpašumiem, ielūkodamies logos un cenzdamies ieraudzīt kādu pazīstamu seju, bet iekšā iet tomēr neuzdrošinājās. Garastāvoklis bija riebīgs, gribējās iedzert, bet Skurigins apzinājās, ka nedrīkst. Vakarā viņu gaidīja ļoti svarīga saruna. Un pat nav zināms, kā tā beigsies, vai viņam izdosies saglabāt galvenā lomu, vai arī pa šo laiku parādījies cits vecis, izlēmīgāks… Kā izrādās, divi mēneši ir ļoti ilgs laiks, ļoti, ļoti ilgs. Nu nekas, dažreiz cilvēki atgriežas arī pēc gadiem ilgas prombūtnes.

Skurigins pamēģināja uzgriezt pa kādam senam numuram. Piezvanīja vienam, otram, trešajam. Sarunas iznāca kaut kādas dīvaini divdomīgas. Viņu, protams, apsveica ar atbrīvošanos, ar atgriešanos dzīvē un darījumu pasaulē, bet visu laiku šķita, ka kaut kas tiek noklusēts, kaut kas netiek pateikts līdz galam un visai sarunai cauri vijas saspringta izvairīšanās no paša galvenā jautājuma. Skuriginam apjautājās par veselību, nolamāja Objačevu, pastāstīja par tikko televīzijā redzētajiem jaunumiem, bet ne vārda par darbu. Visi bija gatavi satikties un nosvinēt atgriešanos, tikai ne tagad, bet vēlāk: rīt, parīt vai - vēl labāk - nākamnedēļ. Un vispār, vecais, sazvanīsimies, saskaņosim laiku un tad visu kārtīgi nosvinēsim.

Neviens viņu neuzaicināja ciemos, neviens neizteica vēlmi, satikties. Visi izrādījās tik aizņemti, visiem tieši šodien bija kāds svarīgs darbs, kuru nu nekādi nevarēja atlikt.

Pret vakaru Skurigins jutās galīgi sašļucis. Un arī noguris. Gribējās atgulties, aizmirsties, atkal radās vēlēšanās iedzert. Iegājis kādā nošņurkušā restorāniņā, Skurigins nobrīnījās par cenām, bet saprata, ka tas tikai kalpo par aizsegu daudz lielākiem darījumiem, kur nauda apgrozās mežonīgā ātrumā, tāpat kā nesen viņējā.

Tas viss bija zināms un saprotams.

Bet gaļa izrādījās gluži pieklājīga, pasūtītais degvīns - arī nekas, un tā nu viņš šai ieskrietuvē nosēdēja vismaz divas stundas. Neviens viņu netraucēja un nesteidzināja, zāle bija gandrīz tukša. Stūrī sačukstējās kāds pārītis, acīmredzot no savējiem. Vispirms viņi sēdēja pretim viens otram, tad apsēdās līdzās, cieši blakus, un Skurigins novērsās - tas viss bija zināms.

Pēc tam restorānā ienāca divi miliči. Apkārt neskatīdamies, aizgāja līdz letei, pajokoja ar bārmeni un, katrs pa simtpiecdesmit gramiem šņabja izdzēruši, klusēdami tikpat lietišķi atkal aizgāja. Skurigins viņus neinteresēja, vēl vairāk, viņš saprata - miliči tīšām neskatījās uz apmeklētājiem, likdami saprast, ka te viņi nevienu netraucēs, šī teritorija ir neskarama.

Un arī tas nebija nekas jauns.

Pa televizoru, kas uzstādīts zālē, Skurigins noskatījās pēdējās ziņas, pagaidīja kriminālo hroniku un vēlreiz patīksminājās par savu fotogrāfiju. Tas bija sens uzņēmums, izgriezts no kopbildes, un pazīt viņu pēc tā šķita neiespējami. Atkal uzstājās Šalanda un, majestātiski izslējies pār zemo studijas galdu, pastāstīja, ka lieta jau gandrīz pabeigta, •-izmeklēšana visu noskaidrojusi un palikuši tikai daži sīkumi.

Skurigins sāji pavīpsnāja, saprazdams, ka sīkums šoreiz milicijas priekšnieka izpratnē ir viņš, Eduards Igorjevičs Skurigins.

Viņš paskatījās pulkstenī - pusdesmit. Laiks doties uz tikšanos. Acīmredzot bijušie sadarbības partneri jau šobrīd sapulcējušies un paguvuši apmainīties viedokļiem, vienojoties par kaut ko vienu.

-    Nekas, puiši, nekas… Parunāsim.

Norēķinājies Skurigins apģērbās un izgāja ārā uz ielas. Viņam aiz muguras palika krēslainais restorāns, kurš ap šo laiku, lai cik tas ari liktos dīvaini, izrādījās gandrīz pilns. Te bija sava publika, savi klienti.

Pavasarīgais nakts gaiss likās apbrīnojami svaigs, zem kājām skrapstēja plānā ledus kārtiņa, un uz apledojušā asfalta atmirdzēja ielu laternu un garāmbraucošo mašīnu ugunis. Pilsētas dzīve ritēja ierastajā ritmā, un nevienu, nevienu pašu cilvēku neinteresēja, kā jūtas Skurigins.

Viņš apturēja privāttaksometru, aizbrauca līdz tikšanās vietai, tomēr izkāpdams divus kvartālus iepriekš - gribējās nedaudz paiet kājām. Piepeši Skuriginu pārņēma bailes un prātā nāca dažādas muļķīgas domas - viņu izseko milicijas mašīna, kurā sēž tie paši miliči, kuri nesen ienāca restorānā tikai viņa dēļ - gribēja pārliecināties, vai bēglis vēl tur sēž un nav nekur aizbēdzis, pazudis…

Iegājis kaimiņu mājas pagalmā, Skurigins iesoļoja krūmājā, atrada bērnu rotaļu laukumu un, piemeties uz maza soliņa, nesteidzīgi izsmēķēja cigareti. Nogurums izgaisa, viņš sajutās atkal labi un bija gatavs cīņai, gatavs izstāstīt visu, kas ar viņu noticis pēdējo mēnešu laikā. Tā būs patiesība, tīra patiesība, kam, kā zināms, piemīt slēpts pārliecības spēks. Pat visrūdītākie blēži uzreiz nekļūdīgi jūt - tiek runāta patiesība. Turklāt to vienmēr var pārbaudīt un apliecināt.

-    Laiks, - Skurigins sev sacīja un piecēlies tieši cauri krūmājam devās uz vajadzīgo māju. Pa ielu viņš negāja, nolemdams labāk iziet cauri pagalmiem - tikpat tie virknējās cits

aiz cita, un tur tik viegli varēja laiku pa laikam izzust no neredzamo vajātāju redzesloka, kuri, iespējams, joprojām neatstājās.

Igora dzīvokļa logi bija tumši.

-    Konspiratori! - viņš pavīpsnāja un, ilgāk nekavēdamies, devās uz parādes durvīm.

Skurigins nedaudz kavēja, bet to varēja atļauties. Galu galā šī ir īpaša situācija - viņu meklē milicija, turklāt meklē nevis kā noziedznieku, bet kā liecinieku, kurš nav ievērojis kaut kādus priekšrakstus un pametis ierādīto atrašanās vietu. Apriebusies bija Skuriginam Objačeva māja ar tās kamīnzāli, apaļo torni, vītņkāpnēm, pagrabu un viskiju, un ar kaut kādiem pretīgiem ļautiņiem, kuri dīvainā kārtā ik pa brīdim atdeva Dievam dvēseli…

-           Edik! - kāds viņu pasauca no krūmāja. - Vecais, vai tas esi tu? - balss likās pazīstama un priecīga, tāpēc Skurigins apstājās. Un tai pašā mirklī, kad viņš devās pretim no krūmiem iznākušajam cilvēkam, atskanēja šāviens. Skurigins sajuta spēcīgu un sāpīgu triecienu krūtīs. Sāpes bija tik stipras, ka, nespēdams vairs paiet, viņš pēc dažiem soļiem nokrita uz apledojušā bruģa. Skurigins vēl mēģināja piecelties, pazust krūmos, paslēpties, bet nevarēja, kājas tikai slīdēja pa ledu, rokas ļodzījās.

Bet no krūmiem iznākušais cilvēks pa to laiku pienāca tuvāk, brīdi pavēroja Skurigina izmisīgo kārpīšanos un pielika pistoli viņam pie galvas tieši starp ausi un deniņiem.

Un nospieda gaili.

Tas bija kontrolšāviens galvā.

Vairs Skurigins piecelties nemēģināja.

Cilvēks tumšajā ādas jakā atkal atgriezās krūmājā un pazuda, un izgaisa. Pēc minūtēm piecpadsmit ierūcās motors, iedegās ugunis un no pagalma izbrauca neuzkrītoša tumša mašīna ar nesalasāmu numuru. Varbūt tas bija žigulis, bet, iespējams, folksvāgens vai ari kāds japāņu mazlitrāžas auto. Mašīna izbrauca, nogriezās pa labi un izzuda naksnīgajās ielās, pa kurām trauksmaini virmoja siltais pavasara vējš.

Pafnutjevs devās prom no Objačeva pils tad, kad jau bija satumsis un virs tumšās mežmalas rēgojās robains mēness. Priekšējā sēdekli līdzās šoferim sēdēja Sveta ādas puskažokā ar kapuci, bet aizmugurē, starp Pafnutjevu un Hudoļeju, smagi elsa rokudzelžos saslēgtais Vohmjaņins. Mājā bija palikuši tikai divi - Jekaterina un Vjujevs. Kad mašīna jau brauca projām, Pafnutjevs atskatījās un ieraudzīja gaišajos logos divus siluetus - vīrieša un sievietes. Pēc visām slepkavībām un tā sprieguma, kāds te bija valdījis gandrīz veselu nedēļu, mājā piepeši iestājās ledains klusums. Vjujevs vāca kopā savu mantību - rīt viņš grasījās braukt uz pilsētu.' Vohmjaņina, kā jau bija vēlējusies, tagad palika te par saimnieci. Vienīgo. Lai gan tas, kā likās, viņu nemaz nesarūgtināja. No visiem mājas iemītniekiem Jekaterina šķīrās bez mazākās nožēlas. Katram pasniedza savu skaisto, pilnīgo roku un uzsmaidīja, no tīras sirds uzsmaidīja, jo šī aizbraukšana viņu patiešām iepriecināja.

- Vēl tiksimies, - Pafnutjevs uz atvadām noteica.

-       Nemaz par to nešaubos. Jūs tikai uzsvilpiet, Pāvel Nikolajevič. Tūlit pat būšu jūsu kabinetā.

-    Svilpt es nesvilpšu, bet mašīnu gan jums atsūtīšu.

-     Jūs gribat teikt, ka sūtīsit mašīnu ikreiz, kad būs nepieciešama mana liecība?

-    Jā, - Pafnutjevs, brīdi svārstījies, piekrītoši palocīja galvu. - Vismaz es tā centīšos. Paldies par viesmīlību, uz drīzu redzēšanos! Ceru, ka neesam jūs pārāk sarūgtinājuši.

-Jūs? - Vohmjaņina pārprasīja. - Ne pārāk.

-    Varbūt pēc kāda laika gribēsit satikt vīru…

-    Tad es jums paziņošu.

-    Skaidrs! - Pafnutjevs draiski pavīpsnāja un pacēla roku atvadu sveicienam.

Mašīna brauca lēni, gāzelēdamās, skrapstinādama plāno ledus kārtiņu un laiku pa laikam izgaismodama betona plāksnes, žogus un dažas no celtnieku zāģiem paglābušās egles, bērzus un priedes.

Pēc minūtēm piecpadsmit mašīna tika līdz šosejai un, strauji uzņemdama ātrumu, sāka joņot uz pilsētu. Pie stūres sēdēja Andrejs, kurš, šķiet, neko ne redzēja, ne dzirdēja un interesējās tikai par ceļu. Vohmjaņins sasprindzis drūmi klusēja. Līdzpat pēdējam brīdim viņš nebija zinājis, ka ar viņu tā izrīkosies. Kad pie miesassarga piegāja Andrejs ar rokudzelžiem, Vohmjaņins jautājoši palūkojās uz Pafnutjevu - sak, vai tiešām tas nepieciešams?

-    Jā, vecais, jā, - Pafnutjevs atbildēja.

-   Vai es tieku par kaut ko apsūdzēts? - Vohmjaņins nobālis klusi pavaicāja, piepeši kļūdams vērīgs un saspringts.

-            Man gan negribētos tik intīmus jautājumus kā apsūdzība

un aizdomas apspriest publiski. Un tev ari tas nav vajadzīgs. Vai piekriti?

-      Labi, ko nu tur… Piekrītu, nepiekrītu… Galvenais, lai būtu pierādījumi, vai ne, Pāvel Nikolajevič?

-    Zelta vārdi. - Pafnutjevs labsirdīgi papliķēja Vohmjaņina plato muguru.

-     Žēl… Būtu ļāvuši vismaz pārnakšņot… Tagad, cik saprotu, tik ātri pie pieklājīgas gultas es vis netikšu.

-     Kas attiecas uz gultu… Es taču arī te nepalieku. Lai gan Hudoļejam tas patiktu.

-     Es te labprāt vēl nedēļu pakavētos… Sameklētu vēl kādas pēdas, pierādījumus… - Hudoļejs sapņaini ierunājās.

-    Nepārdzīvo, mēs vēl te atbrauksim.

-     Brauciet vien, - Vohmjaņina iesmējās. - Te vēl šis tas saglabājies, ar ko labus cilvēkus pacienāt.

Pēc ceļa pagrieziena mēness sāka spīdēt caur priekšējo stiklu tieši sejā, bet Andreju tas neuztrauca, gluži otrādi blāvais spīdeklis viņam patika.

-    Vai mēness jūs netraucē? - Sveta apvaicājās.

-    Nemaz.

-    Man arī ne.

-    Man patīk mēnessgaisma. Vai varu nolaist stiklu?

-      Protams. - Un Andrejs pats, pagriezis rokturi, ielaida mašīnā svaigu dvesmu. Gaiss smaržoja pēc atkusušas zemes, siltiem koku stumbriem un pērnās zāles, kas auga abpus ceļa.

-     Vēji dzidrā zilgmē skraida, kāds pie strauta mani gaida, - Sveta klusi nomurmināja, bet visi to dzirdēja.

-    Un ko mēs no tā varam secināt? - Pafnutjevs pajautāja.

-     Tātad pienācis pavasaris, īsts pavasaris… Un tas nav sapnis, - Sveta atbildēja.

Pafnutjevs jau grasījās iesaistīties šajā bezjēdzīgajā sarunā, kur netiktu pateikts nekas svarīgs un konkrēts, bet viņam kabatā iepīkstējās tālrunis.

-       Es jūs uzmanīgi klausos, - Pafnutjevs atsaucās. Un sastinga, neko vairāk neteikdams, tikai neskaidri sēkdams mikrofonā, lai pierādītu, ka joprojām klausās, visu saprot un lūdz stāstījumu turpināt.

-      Kur tu tagad atrodies? - Pafnutjevs painteresējās. - Saprotu. Es vēl piezvanīšu. Te man kāds pasažieris jānogādā drošā vietā. Neej prom, gaidi manu zvanu.

Un Pafnutjevs iebāza tālruni kabatā.

Tālāk brauca klusēdami. Visi uzreiz saprata, ka saruna bijusi nopietna, ka pasaulē kaut kas būtiski mainījies, kaut kas noticis.

-    Zvanīja Šalanda, - Pafnutjevs ierunājās, kad mašīna jau iebrauca pilsētā un abpus ceļa sāka ņirbēt privātmājas. - Lūdza apsveikt Hudoļeju.

-    Ar ko?

-    Izrādās, viņš lieliski apguvis skaitļu un ciparu mistiskās sakarības. Tik lieliski, ka man pat bail dzīvot, - Pafnutjevs piebilda.

-    Ak Dievs! - Hudoļejs, kaut ko sapratis un kaut ko no- jautis, ievaidējās. - Vai tiešām tas piepildījies?

-    Jā, piepildījies.

Tālāk visi brauca pilnīgā klusumā. Apstājušies pie augsta ķieģeļu žoga ar dzeloņstieplēm augšmalā, viņi atrada mazas metāla durvis un nodeva Vohmjaņinu.

Pēc tam uz mājām aizveda Svetu.

-    Tad tu saki, ka sācies pavasaris? - Pafnutjevs pajautāja, kad sieviete jau bija izlēkusi uz sala apžāvēta asfalta.

-    Turklāt īsts, Pāvel Nikolajevič.

-    Uz drīzu redzēšanos, Sveta!

-    Ar nepacietību gaidīšu pavēsti!

-    Sagaidīs' ar! - Pafnutjevs draudīgi nošņāca, cenzdamies slēpt savu samulsumu.

Pafnutjevs, Andrejs un Hudoļejs klusēdami saspringti vēroja, kā Sveta dodas uz mājām, cik labi un brīvi viņai mugurā izskatās puskažociņš, kā mēnessgaismā balsnī mati. Lūk, viņa pārlec pār peļķi un tūlīt atskatās - vai skarbie vīrieši redzēja, cik viņa viegla un skaista.

Vīrieši redzēja, visu redzēja. Andrejs paspīdināja viņai signālugunis, uztaurēja. Sveta pamāja ar roku un pazuda aiz stūra.

-     Tā, lūk, beidzas dzīve, - Pafnutjevs bezcerīgi nomurmināja.

-    Nekas, Paša, - Hudoļejs papliķēja viņam ceļgalu. - Tāda jau dzīve ir… Te tā aiziet, te atkal atgriežas. Nekad nevar paturēt acīs. Dažreiz šķiet, viss, beigas, tu jau esi mironis. Bet tad atrodas vēl kāda sīka dzīva vietiņa, kur vai nu vēl strautiņš burbuļo, vai oglītes kvēlo…

-     Šalanda zvanīja, - Pafnutjevs atgādināja. - Pirms pusstundas nogalināts Skurigins. Kontrolšāviens galvā.

-    Tas bija piektais, - Hudoļejs noteica. - Vairāk nebūs.

-     Noteikti? - Pafnutjevs uzstājīgi un pat nedaudz kaprīzi pārvaicāja.

-     Vai tad tu, Paša, pats to nejūti? Nejūti, cik pabeigts un noapaļots ir skaitlis "pieci"? Tiešām nejūti?

-    Nejūtu! - Pafnutjevs izaicinoši atbildēja.

-   Saskaiti savas rokas pirkstus! Pieci. Piecstaru zvaigznei - piecas smailes. Cik cilvēkam ekstremitāšu?

-    Četras, - Andrejs paziņoja.

-   Bet kā ar galvu? - Hudoļejs brīnījās. - Nē, puiši, cilvēkam ir piecas ekstremitātes. Visās senajās gravīrās, zīmējumos, mistiskajos un okultajos pētījumos… Pieci.

Un tieši tobrīd visi trīs ieraudzīja, ka mājā, kur tikko iegāja Sveta, trešajā stāvā iedegas gaisma un pie loga parādās sievietes siluets ar paceltu roku. Andrejs par atbildi atkal pamirkšķināja signālugunis, uztaurēja un lēni sāka braukt.

-      Tukšums un nogurums, - Pafnutjevs klusi noteica. - Tukšums un nogurums, - viņš vēlreiz atkārtoja. - Un neviens neuzzinās… - izmeklētājs iedziedājās, bet tūlīt pat pārtrauca: - Klausieties, puiši… Ja nu es jums tagad piedāvātu kaut ko ļoti netikumīgu…

-    Dedzīgi atbalstīšu no visas sirds! - Hudoļejs ātri atbildēja.

Andrejs klusēdams tikai pavīpsnāja: viņš saprata, par ko ir runa.

-    Ir viens cilvēks, - Pafnutjevs turpināja. - Viņš dzīvo mūsu pilsētā. Jūs viņu labi pazīstat. Un viņš jūs pazīst. Vēl vairāk, viņš vienmēr priecājas, jūs redzot. Un arī jūs, viņu ieraugot, priecājaties.

-    Vai tiešām tu runā par Šalandu? - Hudoļeja balsī ieskanējās šausmas.

-    Nē, viņam ir cits uzvārds. Halandovskis.

-    Viņš agri iet gulēt, - Andrejs iebilda.

-     Mums katram ir kāds trūkums, bet mēs to aizmirstam, kad līdzās atrodas draugi, - Pafnutjevs pamācoši noteica. -

Vai man nav taisnība? - viņš pagriezās pret Hudoļeju.

-    Es atļaušos papildināt tavu ārkārtīgi gudro domu, Paša, - Hudoļeja balss ar katru vārdu kļuva arvien pacilātāka. - Mēs savus trūkumus tad ne tikai aizmirstam, bet pārvēršam tos labajās īpašībās.

Pafnutjevs nolēma, ka jautājums noskaidrots un laiks darboties, apņēmīgi un noteikti. Viņš izņēma no kabatas tālruni, uzspieda numuru un ilgi, pietiekami ilgi gaidīja, līdz otrā galā kāds beidzot pacels klausuli. Beidzot kaut kas iepīkstējās, iečīkstējās, nosēcās, un atskanēja Halandovska samiegojusies balss:

-    Klausos.

-    Pafnutjevs traucē.

-    Paša, kā tev nav kauna! Tā taču nevar! Šņabis jau sasilis, gaļa atdzisusi, lidojošo ieliktnīšu reklāma arī tikko beidzās! Es nesaprotu, kas ar tevi notiek?

-    Es jau steidzos, Arkaša!

-    Tikai nesamazini ātrumu!

-    Ar mani kopā steidzas Hudoļejs un Andrjuša.

-     Bez manis, - Andrejs klusi iebilda, bet tādā tonī, ka neviens neuzdrošinājās protestēt.

-Andrjuša gan uzņēmis tādu ātrumu, ka noteikti aizbrāzīs garām. Toties Šalanda gan jau nepacietībā tvīkst… Tu taču gribēji satikt Šalandu?

-    Puiši! - Halandovskis izplūda platā smaidā, un to varēja just pat pa telefonu. - Jūs mani nesat cauri? Vai jūs patiešām braucat?

-     Mēs drāžamies, Arkaša! Mēs drāžamies tādā briesmīgā ātrumā!

-    Tad neatraujiet mani no darba. Man vēl šis tas jāsagatavo. Ar divdesmit minūtēm pietiks.

-    Mums ari.

Tad Pafnutjevs uzspieda vēl vienu numuru.

-    Georgij Georgijevič? Vai tas esat jūs?

-    Nu? - Šalanda kļuva piesardzīgs. Jā, vairāk par visu pasaulē viņš baidījās tikt izjokots, baidījās, ka par viņu pasmiesies, parādīs uz viņu ar pirkstu un aiz muguras nepiedienīgi žestikulēs.

-     Pēc piecām minūtēm mēs būsim pie tava kantora durvīm. Tu ielēksi mašīnā, un mēs trauksimies tālāk.

-     Un kurieni, Paša? Manuprāt, mēs jau esam tādā strupceļā, tādā, piedod man…

Pafnutjevs augstsirdīgi neļāva Šalandam pateikt rupjību, apņēmīgi viņu pārtraukdams:

-     Mēs traucam turp, kur rododendri zied, kur spēlē gramofons un visi smej!

-    Vai tiešām vēl uz zemes ir tāda vieta? - Šalanda skumji pavaicāja.

-    Mūs tur jau gaida. Atkārtoju - pēc četrām minūtēm mēs tevi, garām braucot, paķeram un traucam tālāk. Kamēr vēl nav noziedējuši rododendri, apklusuši gramofoni un izzu- duši smaidi jaunajās sejās.

-    Klausies, bet Hudoļejam, izrādās, bija taisnība…

-    Varēsi pats viņam to pateikt, - Pafnutjevs pārtrauca Šalandu un, izslēdzis tālruni, iebāza to kabatā.

Halandovskis viesus sagaidīja, ģērbies sarkanos rītasvār- kos, svinīgs, tikko nomazgājies un sasukājies. Kājās viņam bija jaunas čības, bet uz pleca - sniegbalts linu dvielis.

-     Lūdzu! - viņš viesmīlīgi aicināja un ar plašu žestu norādīja uz istabu.

Kad Pafnutjevs pirmais iesoļoja telpā, viņš bezspēkā atbalstījās ar muguru pret durvīm - mazais žurnālgaldiņš jau bija uzklāts. Gar malām rindojās šķīvīši, katram līdzās stāvēja nazis un dakšiņa. Galda vidū dižojās milzīgs šķīvis ar tikko sagrieztu gaļu, kas reibinoši smaržoja, kairinot nāsis arī ar nelielu garšvielu piedevu. Turpat līdzās atradās trauciņš ar svaigiem mārrutkiem un šķīvītis ar citrona šķēlītēm. Šķēlītes izrādījās tik plānas, ka caur tām pat varētu lasīt avīzi.

Bet tad notika pats pārsteidzošākais.

Iepriekš nesarunājuši un acīmredzot katrs uzskatīdams, ka tikai viņš viens ir tik neparasti dāsns, visi cits pēc cita sarindoja uz galda trīs pudeles viskija. Tās slējās augšup kā trīs gaismas stabi, tiekdamās uz debesīm un solot bezgalīgas visuma dzīles un baudas.

Kad istabā, nesdams rokās šķīvi ar lavaša gabaliem, ienāca Halandovskis un ieraudzīja galdu, pasauli un apziņu žilbinošās zeltainās, četršķautnainās pudeles, viņš pārsteigumā sarauca uzacis, bet ātri attapās.

-     Tā vien skatos, ka te sapulcējušies vieni seri, pēri un lordi? - viņš ieminējās.

-    Drīzāk jau garnadžu saime, - Pafnutjevs atbildēja.

-    Tad nu tā, puiši, - Halandovskis uz brīdi sastinga, gatavodamies teikt kaut ko ļoti svarīgu. - Esmu ārkārtīgi pateicīgs, ka jūs visi tik vēlā stundā izbrīvējāt laiku, lai paviesotos pie manis. Bet šajā mājā, tāpat kā citās, ir savi likumi… Ceru, ka tie jūs nesarūgtinās, - to teikdams, Halandovskis paņēma visas trīs pudeles un atlika malā. Pēc tam aizgāja uz virtuvi, no kurienes atgriezās ar nosarmojušu "Smirnovkas" pudeli, nolikdams to tajā pašā vietā, kur tikko liesmoja zeltainais viskijs.

-    Vai iebildumu nav?

-    Tikai vieni vienīgi ierosinājumi, - Pafnutjevs droši paziņoja un apsēdās pie galda savā parastajā vietā. - Žora, - viņš uzrunāja Šalandu, kurš neziņā mīņājās, nespēdams izdomāt, kur drīkstētu piezemēties. - Sēdies blakus. Ar mani tu jutīsies omulīgāk. Gan Hudoļejs atradīs vietu, kur iespraukties. Saimnieks vispār var nesēdēt, tikpat visu laiku būs jāskrien uz virtuvi. - Pafnutjevs vēlreiz priecīgi apskatīja galdu, atzinīgi novērtēdams gan atdzesēto cūkgaļu, gan mārrutkus, gan plānās citrona šķēlītes, gan pudeli, kura siltumā sāka garot, piesaistot vispārēju uzmanību.

-      Nē, Paša! Nedaudz vēlāk, kā tu dažreiz izsakies. - Halandovskis delikāti pastūma sānis Pafnutjeva roku, kura jau sniedzās pēc sarmoti dzirkstošās pudeles. - Jāpasaka, ka esmu ārkārtīgi pateicīgs pirmo reizi šeit sēdošajam Geor- gijam Georgijevičam, manam goda viesim, - Halandovskis paklanījās Šalandam.

-    Par ko? - Šalanda tvīkdams brīnījās un mulsa cēlā labpatikā.

- Vairākus vakarus pēc kārtas ar šīs te ierīces palīdzību, - Halandovskis pamāja uz televizora pusi, - jūs uzņēmāties smago nastu - informēt mani par tām šausmām, kas notiek Objačeva mājā. Jāsaka, ka tas bija profesionāls, godīgs un atklāts stāstījums, kādu mūsdienās reti gadās dzirdēt.

Tik bezkaunīgus glaimus Šalanda vēl nekad nebija uzklausījis, bet, lai cik dīvaini, Halandovska vārdus viņš uztvēra nopietni un pateicoties nolieca savu lielo, izspūrušo galvu.

-     Bet no tevis, Paša, par šo izmeklēšanu es neesmu dzirdējis neko… Varbūt ari tev atradīsies kāds vārdiņš, ko pateikt?

-    Ak! - Pafnutjevs nevērīgi atmeta ar roku. - Nekā īpaša, puiši, nekā īpaša. Viss, kā parasti. Var pat teikt, ka citādi nemaz nevarēja notikt. Agrāk vai vēlāk, bet visam bija jābeidzas tieši šādi.

-    Ar pieciem līķiem? - Šalanda jutās pārsteigts.

-     Līķi varēja būt arī trīs, septiņi… Varēja nebūt neviena. Būtība no tā nemainās. Nosauksim lietas īstajos vārdos… Objačevs bija nelietis, kurš iedzīvojies, rīkodamies, kā pašam labpatīk, un neievērodams nekādus likumus. Viņš aplaupīja visus, tostarp arī savus kompanjonus. Pats to neapzinādamies, Objačevs sev mājās noorganizēja personīgo bandu. Viņš kopā ar šo bandu dzīvoja, karoja ar to, ēdināja to un pazemoja, redzēdams šādā dzīvē kaut kādu sev vien zināmu jēgu. Tāds, lūk, bija Objačevs. Pārāk ilgi tā turpināties nevarēja, jo cilvēkos krājās aizvainojums, kas drīz vien pārvērtās naidā. Bet naids, sasniedzot kritisko masu, parasti eksplodē. Un tā arī notika. Saku vēlreiz - varēja būt arī citādi, un dzīve . Objačeva namā turpinātos vēl tagad. Un viņš joprojām uzstātos televīzijā, lepojoties ar saviem labdarības varoņdarbiem… Bet liktenis bija lēmis citādi.

-     Bet kāpēc tik daudz līķu? - Halandovskis naivi brīnījās. -Ja jau naida izraisītājs bija Objačevs, tad viņa nāve konfliktus atrisināja. Vai es pareizi saprotu?

-     Pareizi, Arkaša, viss ir pareizi… Bet, kad akmens iekrīt purvā, uz visām pusēm aizvilnī apļi. Un arī te tas pats. Kas īsti notika… Margarita Objačevu ienīda, jo viņš kādreiz to aizvīla no mīļota cilvēka. Gribēja, uzstāja un salauza. Bet tagad šai pašā mājā, dzīvodams ar sievu zem viena jumta, Objačevs, piedodiet, drāza citu sievieti, kura, savukārt, bija viņa paša miesassarga sieva. Kāda varēja būt miesassarga attieksme? Naids. Tikai naids. Ko pret viņu izjuta sieva? Atkal naidu.

-    Kāpēc tad miesassargs nevarēja vienkārši aiziet?

-    Tāds nu viņam liktenis. - Pafnutjevs noplātīja rokas. - Grūti tam stāties pretim. Pirmkārt, Objačevs maksāja labu algu. Otrkārt, viņa paša sieva nevēlējās atstāt Objačevu un dzīvot ar savu vīru. Jekaterinai tā bija izdevība, cerība - sauciet, kā gribat. Protams, ja nekas nebūtu noticis, Viņš agrāk vai vēlāk, bet no turienes aizietu. Tomēr, kad sākās visa šī jezga, viņš atradās mājā, tur dzīvoja, ēda un skaitījās vēl Objačeva miesassargs. Un atriebjoties piestaigāja pie saimnieka sievas. Bet Margarita, savukārt, arī atriebjoties savam vīram, šo piestaigāšanu vēl veicināja. Šis sakars bija viņu atbilde uz Objačeva apvainojumiem. Margarita atmaksāja vīram, bet miesassargs atriebās gan saimniekam, gan savai sievai. Visi bija savijušies tādā kamolā, ka to atšķetināt varēja, tikai laiku pa laikam izvelkot no tā kādu ķermeni. Nevis dzīvus cilvēkus, bet tikai viņu ķermeņus. Atvainojos, ja izsakos pārāk piepacelti.

-    Nē, Paša, runā vien, man patīk, - Hudoļejs mudināja.

-    Tagad, lūdzu, ieliesim! - Pafnutjevs ierosināja.

-    Piekrītu. - un Halandovskis piepildīja prāvās glāzītes. - Par uzvaru! - viņš uzsauca tostu.

-    Pār ko? - Šalanda nesaprata.

-    Pār ļaunajiem spēkiem.

-    Tātad es turpinu, - Pafnutjevs, iemetis mutē dāsnu gaļas šķēli ar mārrutkiem, noteica. - Pagrabā sēdēja ķīlnieks Skurigins. Kuru Objačevs bija izputinājis. Viņš piespieda to parakstīt milzums parādzīmju, līgumu, kvīšu un čeku. Līdz pienāca brīdis, kad Skuriginam vairs nekā nebija. Objačevs pat neprasīja par viņu izpirkuma naudu, vienkārši lika parakstīt dokumentus. Un galu galā pateica - tagad vari pazust, tīties, iet uz visām četrām debesspusēm. Bet kurp viņš varēja iet? Skurigins bija kļuvis nabags. Vēl sliktāk, savu draugu lokā jau izsludināts par nodevēju. Par ko arī pirms stundas dabūja lodi galvā.

-    Starp ausi un deniņiem, - Šalanda precizēja.

-     Bet šķūnītī mitinājās bomzis, - Pafnutjevs turpināja. - Neaizsargāts, vārgs radījums. Un arī viņš tika iesaistīts šīs vājprātīgās mājas asiņainajā slaktiņā.

-    Kas tad īsti notika? - Halandovskis iesaucās.

-    Puiši, jūs neticēsit - tur visi bija slepkavas. Izņemot bomzi un viņa meitu.

-     Bomzis tur dzīvoja kopā ar meitu?! - Hudoļejs iekliedzās. - Viņš par to man neko nestāstīja!

-     Jā, bomzis tur dzīvoja ar meitu. Kādu laiku. Viņš - šķūnītī, bet viņa - mājā. Viņa meita ir Sveta.

Pie galda iestājās klusums.

Visi apdomāja tikko dzirdēto.

Tikmēr Halandovskis atkal visiem piepildīja glāzītes, kuras tūlīt nosarmoja, un visi klusēdami iedzēra un uzkoda.

-     Kāpēc tu domā, ka tieši Sveta ir bomža meita, Paša? - Hudoļejs beidzot pavaicāja.

-     Es neko nedomāju. Viņa pati man pateica. Man atlika tikai salīdzināt pasu datus, vārdus, uzvārdus, tēvavārdus… Viss sakrita.

-    Kā to lai saprot?! - Šalanda sašutis iesaucās.

-    Sveta tēvu iebaroja. Pierunāja Objačevu to nepadzīt. Viņš arī nepadzina. To viskiju, kuru jūs kopā dzērāt, - Pafnutjevs pagriezās pret Hudoļeju, - bija Sveta atnesusi. Viņa bieži tēvam nesa to, kas palika pāri, arī to pašu viskiju.

-      Kauns! - Hudoļejs aptvēra ar rokām galvu un sāka izmisīgi šūpoties no vienas puses uz otru. - Kāds kauns! Man tas pat prātā neienāca! Un kāpēc tad bomzi nogalināja, Paša?

-    Tam bija savs iemesls, - Pafnutjevs atbildēja. - Kā teicis klasiķis, nabagus nenogalina… Nevienu nenogalina tikai tāpēc, ka viņš ir bomzis vai miljonārs… Tā nenotiek.

-    Piedod, Paša. - Šķiet, Halandovskis te bija vienīgais, kurš spēja saglabāt aukstasinību, kurš neklaigāja, nelēca kājās un neizdvesa nepieklājīgus izsaucienus. - Tu teici, ka visi ir slepkavas… Arī celtnieki?

-    Jā. Gan celtnieki, gan Vjujevs, gan Vohmjaņinu laulātais pāris, gan Skurigins… Es taču teicu - visi, izņemot bomzi un viņa meitu - manai sirdij tik tuvo Svetu.

-       Pagaidi, Paša… Tu mums ar Svetu galvu nejauc. - Šalanda uzlika uz galda savas smagās plaukstas. - Es uzdošu

jautājumus, bet tu atbildi. Kurš Objačeva gultā ielika radioaktīvo izotopu?

-    Margarita.

-     Ievēro, es ne par ko nebrīnos, neko neapstrīdu, bet tikai jautāju, - Šalanda paskaidroja. - Kurš Objačeva viskijam pielēja klofelīnu?

-    Sveta.

-    Bet tu taču apgalvoji, ka viņa nav slepkava.

-    Viņa arī nav slepkava. Sveta nevienu negribēja nogalināt. Objačevs solīja, ka tonakt aizies pie viņas. Tā nu Sveta nolēma viņu iemidzināt. Domāja, ka klofelīns ir vienkārši stipras miegazāles. Un vispār jau viņai taisnība.

-    Kur Sveta ņēma klofelīnu?

-    Tēvs iedeva. Bomzis. Un Objačevs aizmiga.

-    Kurš viņa neģēlīgajā sirdī iedūra adatu?

-    Skurigins.

-    Un kurš uz Objačevu šāva?

-     Vohmjaņins. Precizēju - viņš nenojauta, ka šauj uz mironi. Šajā gadījumā var apsūdzēt tikai par līķa apgānīšanu. Vai atceries, kā Hudoļejs toreiz daudzināja - maz asiņu, maz asiņu! Mēs tad nesapratām, nenovērtējām viņa asredzību.

-     Esmu vainīgs, - Šalanda, piespiedis plaukstas pie krūtīm, paklanījās Hudoļejam. - Es turpinu. Kurš nogalināja bomzi?

-    Vohmjaņins. Tā jau bija īsta slepkavība. Lai gan viņš centās visu uzvelt Svetai un pat sagādāja liecinieku, parādot celtniekam, kā viņa skrien uz šķūni…

-    Kāpēc bomzi nogalināja?

-    Klīzdams vakarā ap māju un gaidīdams Svetu, kura allaž kaut ko paķēra no galda, viņš ieraudzīja, kā Vohmjaņins izmet pa logu pistoli. Un pievāca. Bet, kad no rīta uzradies tu ar saviem jautājumiem, bomzis savā vientiesībā aizdrāzās pie Vohmjaņina - brīdināt, sak, izmeklēšana konfiscējusi pistoli, jāuzmanās. Un viņam neatlika nekas cits, kā novākt vienīgo liecinieku. Piedevām Vohmjaņinam iešāvās prātā iebāzt bomzim kabatā lodi. Tas jau bija par daudz, bet kurš nu panikā spēj visu izdomāt, kad laiks - tikai dažas minūtes! Pakāris bomzi, viņš tūlīt pat ieņēma kārtīgu malku no tur atrastās viskija pudeles, protams, atstādams savus pirkstu nospiedumus. Tad ieskatījās pasē - un atkal pirkstu nospiedumi… Hudoļejs to visu atrada, salīdzināja un pierādīja.

-    Tu teici, ka visi esot slepkavas? - Halandovskis atgādināja.

-    Visi mēģināja kādu nogalināt, tikai ne visiem tas izdevās. Daži turpretī pat nedomāja nogalināt, bet nogalināja. Piemēram, tas pats nelaimīgais Vulihs. Viņš tikai pagrūda savu pārinieku un attālu radinieku, pagrūda nedaudz stiprāk, nekā nāktos, un tas krizdams pārsita galvaskausu pret skrūvspīlēm.

Labu brīdi visi klusēja. Tas vilkās pietiekami ilgi, lai Halandovskis paspētu aiziet līdz ledusskapim un atnest otru degvīna pudeli, tieši tādu pašu kā iepriekšējo - apsarmojušu. Pielējis glāzītes, viņš pacēla savu aicinošā žestā, rosinādams arī citus sekot šim piemēram. Visi labprāt piekrita, vēl jo vairāk tāpēc, ka garšvielām bagātinātās cūkgaļas uz galda vēl bija gana.

Pārliecinājies, ka visi glāzes iztukšojuši, uzkoduši un ir gatavi turpināt sarunu, Halandovskis jautājoši palūkojās uz Pafnutjevu.

-     Es saprotu tevi, Paša… Skurigins nodūra Objačevu ar adatu, viens celtnieks nogalināja otru aiz neuzmanības, Vohmjaņins pakāra bomzi, Skuriginu pašu nošāva profesionāļi, labi sagatavoti puiši, kuri zina, kā šaut, uz ko šaut, kurā vietā šaut… Bet kā ar Margaritu? Pati?

-      Ne gluži. Pirms nāves pie viņas uz piecām minūtēm iegāja Vohmjaņina. Laikam jau Objačevs viņu tiešām mīlēja… Uz Jekaterinas vārda tika noformēts dāvinājums. Māja tagad patiešām pieder Vohmjaņinai. Viņa, kā man liekas, šos dokumentus parādīja Margaritai. Un pateica, lai meklē sev citu mitekli. Sak, laiks tev vākties prom. Ar to pietika, lai Margarita sev nodarītu to, ko nodarīja - iedzēra tik daudz miegazāļu, ka aizmiga un vairs nepamodās. Skaista nāve. Turklāt Vohmjaņina par šādu iespējamību mani pat brīdināja. Vai, pareizāk teikt, tam sagatavoja.

-    Vai māja tiešām tagad pieder viņai? - Šalanda pajautāja.

-     Vadoties pēc šiem asiņainajiem notikumiem dāvinājumu, protams, var ari apstrīdēt.

-    Un kas ar Vjujevu? - pavaicāja Hudoļejs.

-    Vjujevu mēs aizturējām tūlīt pēc Objačeva nāves ar dokumentu pilnu koferi. Viņš bija nozadzis visus Objačeva papīrus. Domāju, ar Margaritas palīdzību - viņa bija Vjujeva pirmā mīlestība, varbūt arī tagadējā, varbūt - abpusēja. Bez Margaritas viņš to izdarīt nespētu. Tātad, ja Objačevs tomēr būtu palicis dzīvs, viņš tikpat tiktu nobeigts ar šo nozagto dokumentu palīdzību. Varbūt ne gluži fiziskā nozīmē, bet morāli, finansiāli… Noteikti. Tāpēc es teicu, ka arī Vjujevs zināmā mērā saucams par slepkavu. Tāpat kā abi celtnieki.

-    Ko tad viņi izdarīja?

-    Viņi bija atraduši mājā Objačeva slēptuvi. Sienā iemūrēto miljonu. Viņš visu gadu tiem nebija maksājis un palicis parādā kādus desmit tūkstošus… Geltnieki. nolēma paņemt visu miljonu. Arī šī miljona zaudēšana… Savā veidā… Objačevam būtu nāve.

-    Kāda mājā bija Svetas loma? - Šalanda painteresējās.

-     Gluži dekoratīva. Objačevs viņu atveda, gribēdams nomierināt Margaritu un savu greizsirdīgo miesassargu. Sak, lūk, mana meitene… Bet īstenībā baudīja dzīvi kopā ar Vohmjaņinu. Pēc tam gan arī Svetā ieskatījās… Viņā nav iespējams neieskatīties.

-    Kurš tad jāliek aiz restēm? - Šalanda apjucis pajautāja.

-    Vohmjaņins - par bomža slepkavību. Tas arī viss. - Pafnutjevs pārlaida visiem vainīgu skatienu. - Tiesa, ir vēl arī Vulihs, bet tur jau jāskatās, kā tiesa lems. Viņam ne prātā nenāca nogalināt Petriško, tas ir acīmredzams. Nejauša slepkavība. Tiesa, viņu var apsūdzēt par miljona piesavināšanos… Bet, no otras puses, Objačevs viņiem patiešām nebija samaksājis… Varbūt viņu darbs tiešām bija miljona vērts? Kāpēc gan ne?

-    Varbūt kāds vēlas viskiju? - Halandovskis piedāvāja.

-    Vai tad šņabis jau beidzies? - Pafnutjevs noskuma.

-    Šajā mājā šņabis nekad nevar beigties, - namatēvs cienīgi atbildēja.

-     Tad kāda runa var būt par viskiju? - Šalanda sašuta, pirmo reizi runādams jautrā reibulī.

-     Ak Dievs, - Pafnutjevs ievaidējās, - kā es šodien pie- dzeršos! - Un viņš tīksmīgi iestenējās dievišķās svētlaimes priekšnojautā.

-    Galvenais, Paša, lai tu justos brīvi, - Halandovskis piebilda. - Atpūties, Paša. Tu, kā redzu, esi tā noguris, tā noguris, ka es vairs nespēju uz tevi, tik skaidrā prātā, skatīties.

-      Un neskaties ar! Aizver uz minūti acis! Kad atkal tās atvērsi, es jau būšu citāds. Mēs visi tad būsim citādi.

Content

Proņins Viktors Banda 6