Proņins Viktors

Banda-8

Viktors Proņins

BANDA-8

Pirmā dala

Kādu rītu Pafnutjevs negaidot attapās, ka pārdabiskā centībā berž kristāla glāzīti. Viņš to apskatīja pret gaismu, spodrināja ar dvieli, bet, ievērojis, ka pielipušas pūciņas, ņēma talkā tualetes papīru, savukārt, pamanījis kristāla gropē miglainu traipu, nokasīja to ar sērkociņu un tikai pēc tam, nejauši atskatījies, ieraudzīja pie durvīm stāvam Viku. Plecu pret aili atbalstījusi, viņa smaidot vēroja vīra centīgo darbošanos.

Pafnutjevs samulsis nolika glāzīti uz plauktiņa un aizvēra skapīša durvis.

-    Nu, - Vika ierunājās.

-    Kas par nu?

-    Vai tagad esi visu sapratis?

-    Es vienmēr esmu visu sapratis… Vai tad ne? - Pafnutjevs mulsi pārvaicāja.

-     Vai atceries, ar ko beidzas šādas rīta glāzīšu spodrināšanas?

-    Ar ko tad tās beidzas?

-    Ar iemešanu.

-    Redz, kā. - Pafnutjevs iegrima domās. - Šķiet, tagad nekas tāds nav paredzēts… Un iemesla jau arī nav… Parasta diena…

-     Tu to vienkārši neapzinies. Viss notiek zemapziņā. Tev pašam vēl nav ne mazākās nojausmas, bet organisms jau saņēmis signālu.

-    Kādu signālu?

-    Ka kaut kas notiks. Paša, šī taču nav ne pirmā, ne arī otrā reize… Tāpēc gatavojies.

-     Kam lai es, Vika, gatavojos? - Pafnutjevs likās gandrīz izbijies.

-    Notikumiem.

-    Kādiem notikumiem? - Pafnutjevs ievaidējās.

-    Kā lai es to zinu… Nevienam vēl nav ne jausmas. Esot tādi vareni ekstrasensi, burvji, pareģi, nezinu, kā vēl viņus nosaukt… īsāk sakot, blēži… Tad nu viņi, raugoties kristāla lodē, nonāk transā vai arī paši noved sevi līdz tādam stāvoklim… Uz mata kā jūs ar Hudoļeju…

-    Ko tad tie burvji dara?

-    Ko dara burvji… Viņi raugās un raugās šajā kristāla lodē, līdz ierauga nākotnes ainas. Turklāt tik skaidri un reāli, it kā tas tiešām tobrīd notiktu.

-    Un ko tu iesaki?

-    Es iesaku vērīgi ielūkoties glāzītē, kuru tu tikko tik centīgi spodrināji… Varbūt dzirkstošajās šķautnēs ieraudzīsi nākotni? Glāzīte ir apaļa, gandrīz lodveidīga… Ieskaties, Paša, dzīvē visādi gadās. - Un Vika, paraustījusi plecu, devās uz istabu. Kad sievietes šādi parausta plecu, šis šķietami nevainīgais žests pauž, ka viņas ir norūpējušās par nākotni, par gaidāmām nepatikšanām, ko viņas nešaubīgi sajūt jau ilgi pirms to atnākšanas. Lai gan daudzas sievietes no dzīves gaida tikai nelaimes, kuras, protams, arī sagaida, tādējādi gūdamas apstiprinājumu savai gaišredzībai. Nesaprot nabadzītes, ka pašas, pleciņu paraustot, šīs nepatikšanas piesaukušas, un tad vēl sit plaukstas un visiem cenšas iestāstīt, ka nemaz nav nelaimīgas, ka sen to zinājušas un visus brīdinājušas.

-    Skumji to visu redzēt, skumji katru dienu ar to saskarties, tiešām skumji.

Noskatījies, kā Vika aiziet, Pafnutjevs atkal atvēra skapīti, izņēma glāzīti un, pienesis pie loga, ilgi lūkojās zaigojošajās šķautnēs, it kā patiešām cerēdams ieraudzīt nākotnes vīzijas. Tomēr neko viņš neieraudzīja, lai gan brīdi šķita, ka glāze pilna līdz malām, tāpēc ar to jāapietas ļoti piesardzīgi, lai caurspīdīgais šķidrums nenolāsotu pa pirkstiem. Bet, saņēmis sevi rokās, Pafnutjevs pārliecinājās, ka glāzīte tomēr ir tukša. Un jau vieglāku sirdi nolika to atpakaļ plauktā.

-     Kad man tevi gaidīt? - Vika apjautājās, kad Pafnutjevs jau gaitenī vilka virsdrēbes.

-   Gaidi mani, un atgriezīšos es, tikai ļoti gaidi, - Pafnutjevs atbildēja, saklausījis jautājumā izskanējušo ironiju.

-    Ceru, ka tas notiks šodien?

-Ak, dārgā! - Pafnutjevs no sirds nopūtās. - Šodien gaidāmas tādas lietas…

-    Tātad tu tomēr kaut ko zini?

-    Tikai zemapziņā, kā tu pirms pusstundas taktiski norādīji. Redzēji taču, kā es spodrinu glāzīti, pati zini, kad es to daru… Tu tik daudz zini. - Pafnutjevs garāmejot noskūpstīja sievu uz vaidziņa, piemiedza ar aci, pamāja ar roku un jau ārpusē viegli paklanījās. Nolēmis, ka ir atvadījies pienācīgi, viņš aizvēra durvis un vieglā solī noskrēja lejup pa kāpnēm.

Bija vasara, silta, bet kaut kāda apmākusies. Laiku pa laikam uzlija lietus, tad aprima, lai pēc brīža atkal sāktu smidzināt, bet Pafnutjevu tas neskumdināja, jo viņam šāds laiks patika. No sīkā smidzekļa varēja paglābties zem nojumes, lēni malkojot alu un labvēlīgā ziņkārē vērojot apkārtni. Lai gan pareizāk viņa skatienu šādos mirkļos būtu apzīmēt kā pamudinošu, jo Pafnutjevs bija gatavs atbalstīt ne tikai tos cilvēkus, kas piesēdās viņam līdzās, bet arī tos kas pasteidzās garām, tos, kas dzēra alu, un tos, kas, zodu plaukstā atbalstījuši, tikai vēroja lietus lāsošanu. Tā Pafnutjevs tovasar jutās, un viņam pašam tas ļoti patika. Pat draugi, to ievērojuši, kādu laiku viņu ieinteresēti novēroja, laiku pa laikam saskatīdamies.

-    Paša, tu esi mainījies, - Halandovskis viņam reiz paziņoja.

-    Zinu, - Pafnutjevs nevērīgi atteica.

-    Bet arī tāds tu man patīc.

-    Zinu.

-    Acīmredzot tev atnākusi apskaidrība.

-    Acīmredzot. - Pafnutjevs piekrītoši pamāja, un ar to arī diskusija beidzās, jo pa šo laiku bija radušās svarīgākas tēmas.

Vienīgais, par ko Pafnutjevs tiešām raizējās, bija tās nelaimīgās glāzītes spodrināšana, turklāt vienas vienīgas. Jā, tik tālu nu bija. Mulsināja tikai fakts, ka Vika to pamanīja, lai gan, paldies dievam, kopumā viņu saprata. Mazliet gan pasmējās, mazliet nosodīja, bet galveno domu uztvēra pareizi.

Pa sava kantora garo gaiteni Pafnutjevs soļoja nesteidzīgi, ieinteresēti lūkodamies apkārt un pieklājīgi ar visiem sasveicinādamies. Varbūt varētu teikt, ka viņa sveiciens skanēja pat uzmundrinoši - sak, malači, pareizi dzīvojat, pēc likumiem un sirdsapziņas, prieks uz jums skatīties, tā arī turpiniet un atcerieties, ka es vienmēr būšu jūsu pusē. Apmēram tā šajā rītā varēja iztulkot Pafnutjeva skatienu.

Viņš straujā solī pasteidzās garām savam kabinetam, kā iepriekš nolēmis, kur un ko vēlas satikt. Bet nekas jau patiesībā nebija nolemts, viņš tikai pagāja garām telpai, it kā tas būtu pavisam svešs kabinets.

Apstājās Pafnutjevs pie plānajām Hudoļeja durvīm, uz kurām bija piestiprināta stikla plāksnīte ar vienu vārdu - "Fotolaboratorija".

Paraustījis rokturi un pārliecinājies, ka durvis aizslēgtas, Pafnutjevs vairākas reizes pieklauvēja. Iekšpusē kaut kas nočabēja, durvis pavērās, un skatam atklājās Hudoļeja bēdīgais ģīmītis.

-    Ak! Paša! - viņš priecīgi iesaucās. - Es gaidu un gaidu, bet no tevis ne miņas! Un tad piepeši ierodies! Es tā priecājos, Paša, tā priecājos, ka pat nezinu, ko tev teikt.

Neko neatbildējis, Pafnutjevs iegāja laboratorijā, aizvēra un vēl aizbultēja durvis, un tad, izdvesdams smagu nopūtu, atslīga nodilušā krēslā, kas kādreiz bija greznojis augstu kabinetu un pēc norakstīšanas iekritis acīs Hudoļejam.

-    Ko teiksi? - Pafnutjevs apjautājās.

-    Ko lai saku, Paša? Dzīve īstenībā nav tāda, kā mēs domājam.

-    Ko tad mēs domājam?

-    Mēs esam pārliecināti, ka tā ir spēle!

-    Un kas tā ir patiesībā?

-    Tā tiešām ir spēle, tikai mazākā mērā, Paša, daudz mazākā mērā. Par to es esmu pilnīgi drošs.

-    Es tev pilnībā piekrītu. - Pafnutjevs nopūtās un, atvēris skapīti, izņēma aizsāktu degvīna pudeli. Hudoļejs lūkojās platām acīm - priekšniecība rīkojās neizprotami. Bet Pafnutjevs pa to laiku sameklēja skapītī arī divas tējas glāzes un litra burku, kuras dibenā vēl skalinājās divi sālīti gurķi. Abus izzvejojis no trauka, viņš vienu pastiepa Hudoļejam un pielēja abas glāzes ar šņabi. - Nu, vai piedalīsies?

-   Ja tu, Paša, domā, ka esi man uzdevis jautājumu, tad dziļi maldies. Tas nebija jautājums, bet gan piedāvājums, no kura neviens prātīgs cilvēks nav tiesīgs atteikties! Es vienmēr, Paša, esmu bijis pārliecināts, ka esi ne tikai…

-    Par mums, - Pafnutjevs vienkārši sacīja un, dobji saskandinājis ar ekspertu, rāmi un nesteidzīgi iztukšoja savu glāzi līdz dibenam. Nokodis pusi gurķa, viņš atlikušo gabalu nolika uz skapīša.

-     Uz tavu veselību, Paša. - Arī Hudoļejs izdzēra savu tiesu.

Vai gurķus pats sālīji?

-    Svēta.

-    Svēta?

-    Vina mani mii, Paša. Un es - vinu.

-Tas ir pareizi. Kad nav mīlestības, gurķi nepadodas. Pārskābst.

-    Viņai, Paša, viss padodas. Mums ari viss padodas.

-    Tas ir labi. - Pafnutjevs piekrita. - Tā tam arī jābūt.

-    Vai tev viss kārtībā? -Hudoļejs piesardzīgi painteresējās.

-    Liekas, ka jā…

-      Ko tad tas nozīmē? - Hudoļejs pamāja uz tukšajām glāzēm.

-    Nav ne jausmas! Ideja no zila gaisa.

-    Tā gadās, Paša, reizēm tā tiešām gadās! - Hudoļejs pilnībā piekrita. - Atceros, reiz jaunībā, kad es vēl biju dumjš un laimīgs, gadījās…

-      Vajadzētu sanākt kopā, - Pafnutjevs, izmantodams pauzi, ierunājās. - Sen ar puišiem neesam tikušies…

-    Vajag gan! - Hudoļejs stingri noteica. - Vai ir iemesls?

-    Tas bija ļoti muļķīgs jautājums.

-    Un atkal es tev piekritu. Tiešām, pēc iemesla var taujāt tikai ļoti dumjš cilvēks… Iemeslu dzīvē bez skaita! Atliek tikai paskatīties apkārt - mākoņiem, kā odi siltā vasaras naktī upes krastā, kad netālu kūp katliņš ar zivju zupu, bet blakus… Jā! Gandrīz aizmirsu - tevi priekšniecība meklēja. Interesējās. Vēlējās redzēt. Teica - ja redzēsi Pāvelu Nikolajeviču, tātad tevi, lai steigšus nāk pie manis.

-     Ko tad tu ātrāk nepateici? - Pafnutjevs jautāja. - Pirms visa šī? - Viņš norādīja uz tukšajām glāzēm.

-    Paša! - Hudoļejs iesaucās. - Vai tad tu man spētu piedot? Ja es būtu tevi apturējis tādā svētā mirklī? Vai tu man piedotu? Es tam neticu, Paša! Un nekad neticēšu!

-      Labi, aizmirsīsim. - Pafnutjevs nopūzdamies paņēma atlikušo gurķa pusi. - Vai prokurors vairāk neko nepiebilda?

-   Neko, Paša.. .Bet es nopratu un sajutu, ka ļaunu prātu viņš uz tevi netur. Tā pavisam vienkārši pavaicāja, bez kādām dusmām. Tomēr ar zemtekstu, tā man likās. Citiem vārdiem sakot, Paša, viņš nemaz pēc tevis neilgojās, maz ticams, ka ilgojās, bet zemteksts… Kā lai to pasaka… Zemteksts bija skaidri saklausāms.

-      Tu esi sācis ļoti gudri izteikties, - Pafnutjevs pieceldamies noņurdēja.

-    Tas aiz bikluma! - Hudoļejs aši paskaidroja. - No sava nevērtīguma apziņas! Kāpēc ne? Tā gadās, tā jebkuram var gadīties, saskaroties ar tādu gara milzi, ar tādu cilvēku ar lielo burtu, kāds esi tu, Paša!

-       Gan visu noskaidrosim. - Atvilcis durvju bultu, Pafnutjevs izgāja gaitenī.

-    Lai veicas! - Hudoļejs paspēja novēlēt.

-    Pie velna, - Pafnutjevs atrūca jau pa ceļam uz prokurora kabinetu. Pamudinošais skatiens bija izgaisis. Kā jau jebkurš padotais, kas dodas pie priekšniecības, viņš soļoja enerģiski, ar katru kustību pauzdams gatavību pildīt savus dienesta pienākumus, atskaitīties, ziņot un iepriecināt priekšniecību ar uzcītību un izpildīgumu. Tiesa, jāatzīst, ka Pafnutjeva uzcītība un izpildīgums izpaudās diezgan savdabīgi. Jā, viņš to visādi uzsvēra un izrādīja, tomēr priekšniecība skaidri juta, ka pēdējo vārdu Pafnutjevs allaž patur pats un viņa padevības saknes stiepjas nevis biklumā vai uzcītībā, bet labā omā. Jā, Pafnutjevs varēja likties iztapīgs, bet īstenībā tikai izrādījās. Lūk, izdevās atrast īsto apzīmējumu. Labvēlīgs, iecietīgs, laipns, bet tomēr ar tieksmi uz izrādīšanos.

-     Vai drīkst, Nikolaj Ivanovič? - Pafnutjevs ieskatījās pa durvju spraugu.

-     O, Paša, nāc iekšā! - Druknais un pietvīkušais jaunais prokurors Nikolajs īvanovičs Gordjušins aicinoši pamāja abām rokām. Pafnutjevs jau gribēja apsēsties uz krēsla pie durvīm, bet prokurors noteikti pamāja uz vietu pie mazā galdiņa. - Nemuļķojies, Paša, - viņš stingri noteica.

-       Lūdzu, piedodiet. - Pafnutjevs nedroši pietuvojās, mapīti nolika uz galda stūra - dīvaini, ka tā nenokrita uz grīdas -, bet pats piemetās ja ne gluži uz krēsla maliņas, tad pietiekami tālu no atzveltnes. - Hudoļejs man sacīja, ka jūs…

-Jā! Pareizi gan! Es… Vispār jau tu ar viņu saskaries vairāk nekā ar mani, tāpēc nodomāju, ka viņam palūgt visdrošāk… Kā redzi, neesmu kļūdījies.

-    Piedodiet, Nikolaj Ivanovič.

-    Par ko gan?

-    Nu, vispār… Ja kaut kas nav īsti kārtībā.

-     Beidz, Paša. Pasaki man labāk, lūk, ko… Vai tev patīk tavs darbs?

-    Bērnībā es gan rakstīju dzejoļus.

-    Vai grāmatiņu uzdāvināsi?

-       Līdz grāmatiņai netiku. Viss beidzās ar nelaimīgu i mīlestību. Cik saprotu, Nikolaj Ivanovič… Tāda lieta kā laimi-7 ga mīlestība vispār neeksistē. Ja jau mīlestība, tad noteikti nelaimīga. Bet, ja laimīga, tad jau tā ir laulība.

-    Kā tā? - Gordjušins iesmējās.

-     Vienkārši, - Pafnutjevs nopietni atbildēja. - Bet runājot par patīk vai nepatīk… Vai vēlaties atlaist no darba?

-    Atlaist? - Gordjuhins iegrima domās, it kā šo ideju tikko būtu uzzinājis no Pafnutjeva un tā viņam liktos saistoša. - Nu, - beidzot viņš ierunājās, - doma laba, bet pāragra. Šobrīd mums ir nopietnākas problēmas.

-    Laikam kāds nogalināts?

-    Nogalināts? - Prokuroram patika vienmēr pārjautāt, it kā viņš nespētu uzreiz saprast vai vārdi likās pārāk negaidīti. - Jā, ticība nogalināta.

-    Vai mīlestība izdzīvoja? Cerība palikusi?

-    Cerība? Cerība, Paša, mirst pēdējā. Bet tev jārūpējas, lai

tas nenotiktu. Un lai arī mīlestība saglabātos.

-    Es centīšos. - Pafnutjevs pamāja.

-     Labi. Padoto centību es vienmēr esmu augstu vērtējis. Bet tev, Paša, patīk ironizēt un tēlot muļķi.

-    Katrs glābjas, kā prot.

-     Tiešām? - Gordjušins izbrīnījās. - Vispār jau doma nav slikta. Bet ir lietas, Paša, ar kurām neviens nejoko. Tev būs jābrauc komandējumā.

-    Uz Parīzi?

-    Ha! Tu tiešām trāpīji desmitniekā.

-    Ir lietas, ar kurām nejoko, Nikolaj Ivanovič.

-      Es arī negrasos jokot. Jokiem man ir citi cilvēki. - Gordjušins mazliet apvainojās.

-    Vai skaista?

-Kas?

-    Nu tā…Ar kuru jūs jokojat.

-   Lūk, ar viņu, Paša, es jokus nedzenu. Vai zini - kāpēc? Tāpēc, ka ir lietas, ar kurām nejoko. Ar viņu man viss ir ļoti nopietni.

-    Līdz pat laulības šķiršanai?

-      Uz to pusi jau iet, iet uz to pusi. - Prokurors bēdīgi pašūpoja galvu. - Labi, ar to mēs tiksim galā… Bet, runājot par Parīzi, gan būs tev arī Parīze, nekur jau nepazudis. Bet pagaidām, Paša, jābrauc uz Maskavu. Te tev par šauru, nav, kur izvērsties. Ģenerālprokuratūrā tevi jau gaidīt gaida.

-   Par ko, Nikolaj Ivanovič? Es taču uzvedos samērā ciešami… Kukuļus tikai izņēmuma gadījumos, ja galīgi nespēju iztikt…

-     Paklusē, Paša… Drīz tev būs iespēja gari un plaši apspriest visas šīs tēmas. Klausies… Piezvanīja no Ģenerālās, painteresējās… Sak, varbūt jums ir kāds labs izmeklētājs…

Talantīgs, spējīgs, nesavtīgs… Es uzreiz tevi atcerējos. īpaši par kukuļiem pavaicāja.

-    Kā tā? - Pafnutjevs neviļus saguma krēslā.

-     Par imunitāti. Galvenais, teica, lai nesirgst ar alkatību. Alkatīgo mums pašiem gana, pūļiem drūzmējas mūsu galvaspilsētā. Un visi talantīgi, visi spējīgi.

-    Tātad muļķis viņiem nav vajadzīgs?

-    Varētu teikt arī tā. Piekukuļot tevi tur mēģinās… Ar tūkstošiem, varbūt pat ar miljoniem.

-    Dolāros?

-    Protams.

-    Esmu ar mieru. Ar jums arī, Nikolaj Ivanovič, padalīšos. Priekšā taču lieli tēriņi.

-    Kādi tēriņi?

-    Dzīvokli atstāsit sievai, pašam nāksies jaunu gādāt. Jums taču pret visu ir tik nopietna attieksme.

-     Viņiem ir viens noteikums, - Gordjušins nesatricināmā mierā turpināja. - Man bija jāieraksta šī saruna, Paša, un jānodod kasete viņiem - lai zinātu, ar ko kopā nāksies strādāt.

-     Redz, cik, Nikolaj Ivanovič, viss labi iznāk. Vai drīkstu iet? - Pafnutjevs piecēlās.

-    Sēdies, Paša. Klausies… Tu tagad iziesi no kabineta un tad ienāksi otrreiz. Un mēs atkārtosim savu sarunu. Tikai bez kukuļiem, mīļākajām, ģimenes problēmām un citiem niekiem. Nopietni, atbildīgi, ar izpratni par gaidāmā darba svarīgumu.

-    Tad jau nu gan mani noteikti pasūtīs trīs mājas tālāk.

-    Tā jau ir viņu problēma, - Gordjušins skarbi atteica. - Kā noprotu, lieta tāda… Viņiem Maskavā nav uzticama cilvēka.

Jaunbagātnieki nodrošinājuši sev atbalstu ne tikai avīzēs, žurnālos un televīzijā, bet arī savervējuši milicijas pulkvežus un ģenerāļus… Un šie vilkači, kā viņus tagad dēvē, staigā ne tikai milicijas, bet ari prokuratūras mundieros… Domā, ka vislielākā nelaime ir tā, ka pārdevām naftu, gāzi un rūpnīcas? Nē, Paša, ir kaut kas vēl briesmīgāks… Cilvēki pārdoti. Viņiem piešķirtas likumīgas un morālas tiesības pārdoties.

-    Kā tā? - Pafnutjevs nesaprata.

-     Ja valsts viņus izģērbusi plikus, ja pensija vairākkārt zemāka par iztikas minimumu! Vai mēs pēc tam varam viņus sodīt par nieka parakstu, ja cilvēks par to uzreiz saņēmis simt pensijas? Vai varam sodīt?

-     Nosodīt nevaram, bet sodīt jāsoda. Un sodām arī. Tas mums tīri labi padodas. - Pafnutjevs paraustīja plecus - sak, nav vērts runāt par tādiem niekiem.

Brīdi klusējis un virpinājis pa pulēto galda virsmu pildspalvu, Gordjušins pacēla skatienu uz Pafnutjevu.

-     Paša, viņiem nav, uz ko paļauties. Visi sen pārdoti vai pārpirkti. Pazūd dokumenti, fotogrāfijas, liecinieki atsakās no savām liecībām… Kā tu neatteiksies, ja piedāvā desmit tūkstošus dolāru? Paša, runa ir par ļoti nopietnu izmeklēšanu. Ļoti nopietnu.

-    Kāds oligarhs iesaistīts?

-    Oligarhs. Magnāts. Miljardieris. Sauc, kā vēlies.

-    Biezais?

-    Biezāks vairs nevar būt.

-    Vai es viņu zinu?

-    Visa valsts zina, ari pasaule zina.

-    Neaizskaramais?

-    Jā, Paša, jā! Tieši tā! Neaizskaramais.

-     Bet es tātad drīkstēšu viņu aizskart? - Pafnutjevs, pētīdams savas plaukstas, painteresējās.

-    Vēl vairāk, tev būs viņš jāaizskar.

-    Un viņš jau noteikti ir arī deputāts?

-    Bet tev taču tas pie kājas!

-    Līdz šim jūs tādu pieeju neatbalstījāt.

-    Laiki mainās.

-    Kas viņš ir?

Gordjušins klusēdams izvilka no atvilktnes lielu fotogrāfiju un pasniedza Pafnutjevam, kurš piesardzīgi to apvērsa pareizi un vērīgi ieskatījās. Tas bija grupas attēls ar vismaz septiņiem ģīmjiem. Cilvēki smaidīja tieši objektīvā, acīmredzot tikko bija izskanējis kāds joks, kurš visus uzjautrināja, uzmundrināja un arī satuvināja.

-    Sejas Pafnutjevam bija labi pazīstamas.

-     Centrā stāvēja prezidents, īsāks par citiem, staltāks un jaunāks. Smaids viņām ari mazliet zēnisks vai mulss - acīmredzot tikko pajokojis un tūlīt arī apjucis. Bet visus pārējos vārdi bija iepriecinājuši, atvieglojuši un nomierinājuši, laikam viņš kaut ko apsolījis vai kaut kam piekritis.

-     Pie velna, - Pafnutjevs noņurdēja, nespēdams saprast, par kuru īsti ir runa.

-    Tā, lūk, dārgais, tā, lūk, - Gordjušins satriekts noteica. - Tie tev nav mūsu vietējie ķīviņi, bet kaut kas mazliet spicāks.

-     Ceru, ka.. Mans klients.. Nav prezidents? - Pafnutjevs nedroši palūkojās uz Gordjušinu.

-    Pagaidām ne.

-    Vai tad ir cerība?

-      Lūk, iepriekšējo prezidentu es labprāt atdotu tev darbam. Tu jau gan prastu viņu izvest tīros ūdeņos.

-    Ar lielāko prieku. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu.

-     Mazliet vēlāk, - Gordjušins citēja Pafnutjeva iemīļoto frāzi. - Mazliet vēlāk, Paša.

-    Bet ko tagad?

-     Lūk, šo. - Pārliecies pāri galdam, prokurors ar rožaino pirkstu iebakstīja smaidošā un apaļā sejā.

-    Pie velna! - Pafnutjevs noelsās. - Viņam pieder rūpnīcas, avīzes un kuģi!

-    Tā ir tikai simtā daļa no viņa īpašuma. Bet tavs galvenais ienaidnieks būs avīzes. Bīsties no avīzēm, Paša. Pavisam drīz tu par sevi varēsi izlasīt tik daudz jauna, ka mati stāvus sacelsies. Saprati? Mati sacelsies.

-    Un kāds te secinājums?

-    Nelasi, Paša, avīzes. īpaši no rītiem. Viens cilvēks man ieteica nekad nelasīt rīta avīzes.

-    Es atceros. - Pafnutjevs palocīja galvu. - Bet, cik zinu, šis kungs, - viņš norādīja uz fotogrāfiju, - bieži uzturas pie citiem krastiem

-    Gan aizsniegsies.

Paņēmis fotogrāfiju, Pafnutjevs vēlreiz ieskatījās pazīstamajās sejās. Jā, prezidents smaidīja, tikai mazliet mulsi, it joks būtu divdomīgs un nevietā. Tomēr pārējie, šķiet, neko tādu nejuta - prezidenta joka jēga viņus pilnībā apmierināja. Vērodams lielo un mirdzošo fotogrāfiju, Pafnutjevs, liekas, bija aizmirsis, kur atrodas un kas viņam jārunā.

-   Starp citu, šī fotogrāfija viņam pielikta kabinetā pie sienas, - Gordjušins noteica. - Zelta rāmītī. Iestiklota. Tu to redzēsi.

Un ne reizi vien. Visos viņu kabinetos. Katrs to ierāmējis un novietojis pie sienas. Kā sargājošu goda rakstu. Zelta rāmītī. Iestiklotu. Viens pat pamanījies fotogrāfiju palielināt līdz kvadrātmetram. Cits iedrukājis savā vizītkartē. Un tā tālāk. Ja dzīvē viss kārtībā, neviens tā nerīkojas.

-    Kā tad rīkojas, ja dzīvē viss ir kārtībā?

-      Ja viss kārtībā, Paša, šādu fotogrāfiju parasti ievieto ģimenes albumā. Bet, ja to izliek kā vairogu… Tad šim cilvēkam vērts pievērst lielāku uzmanību. Kas arī būs tavs uzdevums. - Gordjušins piecēlās, izņēma Pafnutjevam no rokām fotogrāfiju un, paņēmis flomāsteru, apvilka priecīgo seju ar treknu sarkanu līniju un vēl pārsvītroja. - Tā viņš izskatās optiskajā tēmēklī. Starp citu, viņš jau bijis uz grauda, bet…

-    Bet? - Pafnutjevs ieinteresējās.

-    Viņam paveicās. Veiksminieks. Vismaz bija.

-    Kāpēc - bija?

-    Tāpēc, ka es uz tevi paļaujos.

-    Paldies. - Pafnutjevs pamāja. - Patīkami dzirdēt. Vismaz uz atvadām.

-     Beidz, Paša, mani muļķot. Mums ar tevi vienmēr viss bijis kārtībā. Vai tad ne tā?

-    Bija kārtībā. - Pafnutjevs atkal pamāja. - Domājat, vajadzētu to uzņemties?

-   Kāpēc gan ne? - prokurors priecīgi pārjautāja. - Kāpēc gan ne, Paša?! Es taču visus mūsējos prātā pārcilāju un tad aicināju tevi.

-    Tātad izvēlēts esmu es?

-    Jā, Paša! Jā!

-    Kāpēc?

-    Zini, atbilde ir ļoti vienkārša… ir pārāk bildi.

-    Un es?

-     Tev viss pie kājas. Vai atceries, ko tu man ienākot pajautāji vispirms?

-    Protams, neatceros.

-     Tu pajautāji, vai tavs klients būs prezidents. Pēc šiem vārdiem man izgaisa pēdējās šaubas.

-     Re, kā, - Pafnutjevs pieceldamies nomurmināja. - Vai varu paņemt šo attēlu?

-    Protams! Tas ir tavējais.

-    Attēls?

-   Gan attēls, gan tas tips. Viņu sauc Jurijs Jakovļevičs Lubovskis.

-     Zinu jau, zinu. Pazīstama un populāra persona, varētu pat teikt - slavena. Valsts zina savus varoņus.

-     Brīdinot tevi par avīzēm, es domāju arī par radio, televīziju un sabiedrisko domu.

-    Skaidrs. Kad?

-      Pirmdienas rītā Ģenerālprokuratūrā tevi gaidīs caurlaide. Nezinu, vai tevi pieņems pats ģenerālais, bet kāds no priekšniecības noteikti vēlēsies parunāt. Tu saņemsi izziņu, ir savākts apjomīgs un detalizēts materiāls…

-    Bet nepietiekams?

-    Jā, viss, kas savākts… Nekā būtiska. Jurijs Jakovļevičs ir ļoti piesardzīgs cilvēks. Viņš praktiski neatstāj pēdas.

-     Tā nemēdz būt. Ja nav pēdu, tad tās vienkārši jāmeklē citā vietā.

-    Es priecājos, Paša, ka tev jau radies rīcības plāns.

-     Ha! - Pafnutjevs noteica un, noglabājis fotogrāfiju savā mapītē, lēni, it kā gribēdams saņemt vēl dažas atbildes, izgāja no kabineta.

Pēdējais atvadu vakars Pafnutjevam izvērtās visai dīvains. Šķiet, nekāda liela nelaime nebija notikusi, bet visi juta - ar draugu notiek kaut kas svarīgs un neprognozējams. Šalanda, atbalstījis vaigus plaukstās, sēdēja un skatījās televizoru. Hudoļejs, atradis Halandovska skapī albumu par skifu dārgumiem, lapoja to lēni un vienaldzīgi. Laikam brīnišķīgie zelta izstrādājumi briežu formā viņu nesajūsmināja, un varbūt eksperts tos vispār neredzēja.

Bet pats Halandovskis… Nē, viņš neskraidīja kā parasti starp virtuvi un istabu, neklaigāja un dzīvespriecīgi nedimdināja pa grīdu, bet kustējās sev neraksturīgi rāmi un domīgi. Gaļa? Jā bija tikko no cepeškrāsns izvilktais kūpošais cepetis, kas neatvairāmi smaržoja pēc garšvielām. Bija arī šņabis lielā un apsarmojušā pudelē tieši no saldētavas ar Halandovska milzīgās plaukstas nospiedumu ar visām sirds, prāta un mīlestības līnijām un Venēras un Jupitera pakalniem, ar gadu iezīmēm un brīdinošiem krustpunktiem…

Tikai cepetis un pudele tika likti galdā ar zināmu nolemtības sajūtu. Rokas Halandovskim bija nolaistas, acis apdzisušas, bez _ parastā mirdzuma. Pafnutjevs mēģināja viņam palīdzēt, bet pilnīgā plauksta viegli un noteikti viņu pastūma malā, norādīdama uz dīvānu - sak, sēdi un nemaisies pa kājām.

-    Lūdzu pie galda, - Halandovskis drūmi noteica, aicinoši pamādams ar roku. Un tūlīt pirmais atslīga krēslā.

-    O! Šņabis! - vēlēdamies pārtraukt nomācošo klusumu, līksmi iesaucās Hudoļejs. .

-   Tiešām. - Sarunas pavedienu uzķēra Šalanda. - Turklāt tīri labs šņabis.

-Vai tad tu te kādreiz esi dzēris sliktu? - Halandovskis noņurdēja.

-    Sliktu šņabi te nepiedāvā, - beidzot ierunājās arī Pafnutjevs, - bet pie tāda kapa klusuma es arī, Arkaša, neesmu pieradis. Piedod, bet neesi piestrādājis.

-    Kā tad tev trūkst? Meiteņu?

-    Arī meitenes noderētu, ja jau tev saviem viesiem grūti pat nedaudz uzsmaidīt. Labi, nesmaidi, bet pavīpsnā. Nevari pavīpsnāt, tad vismaz atņirdz zobus!

Halandovskis vienā spēcīgā griezienā noskrūvēja korķi un piepildīja glāzes ar smagi plūstošo degvīnu. Jā, šoreiz uz galda atradās glāzes, ne pārāk lielas, ap simt piecdesmit gramiem, tomēr glāzes. Un šī mazā nianse arī pauda Halandovska attieksmi - šodien, puiši, mēs nesēžam tāpat vien, šodien mums ir iemesls, lai kārtīgi uzņemtu uz krūts.

-    Lūdzu saskandināt, - Halandovskis bez smaida uzaicināja. - Kamēr vēl to varam.

Piesitis pie Šalandas, Hudoļeja un Pafnutjeva glāzēm, Halandoskis savu mēriņu iztukšoja līdz dibenam un tā arī palika sēžam ar tukšo glāzi rokā.

-    Par mums! - iesaucās Hudoļejs, bet kompāniju atdzīvināt atkal neizdevās. - Starp citu, varat man neticēt, bet pēdas paliek vienmēr.

-    Par ko tu runā? - Šalanda drūmi paskatījās uz ekspertu.

-    Nevajag mani pārliecināt! Varat teikt, ko vēlaties… Nē! Es nepiekrītu! - Hudoļejs atraidoši nogrozīja galvu. - Tas var būt pirksta, auss vai varbūt lūpas nospiedums… Iespējams, piedodiet, pakaļa … Arī tā var atstāt savas neatkārtojamās pēdas. Gan lieluma, gan formas ziņā. Atceros es vienu pakaļu…

-    Hudoļejam vairāk neliesim, - Pafnutjevs paziņoja.

-    Jā, - nokrekšķēja Šalanda. - Labākie kadri zaudē formu.

-    Beidzot sākāt runāt! - Hudoļejs iesmējās. - Vai ne Paša?

-    Laikam tā būs.

-   Tev taču tur ari eksperts būs vajadzīgs, vai ne? Zinošs un pieredzējis, cilvēks, kuram var pilnībā uzticēties?

-    Acīmredzot. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu. - Un savs personīgais milicijas priekšnieks, vai ne, Šalanda? Un gastronomijas veikala direktors… Ko tu par to domā, Arkaša? Vai iegādāsies veikalu Maskavā?

Halandovskis nesteidzīgi atkal piepildīja glāzes, sagrieza gaļu, atnesa no virtuves acīmredzot iepriekš aizmirstos zaļumus, klusēdams ar visiem saskandināja, iztukšoja mēriņu, tad mierīgi uzkoda un, nolicis uz galda nazi un dakšiņu, paskatījās acīs Pafnutjevam.

-    Lecies, Paša? Uzjautrinies? Līksmo?

-Arkaša, šādā sabiedrībā nekas cits neatliek… Jā, es līksmoju, jā, es uzjautrinos.

-    Paša… Tas tavs prokurors… Kā viņu sauca… Gordjušins? Lūk, šis Gordjušins nepateica tev pašu galveno… Tu taču neesi pirmais, kurš ķeras pie Lubovska. Un pat ne otrais, Paša.

-    Un kur tad viņi palika?

-    Viņu nav, Paša.

-    Kā - nav?

-    Bija un pazuda. Vienu no viņiem joprojām nevar atrast… Bet otru atrada… Tikai ķermenis vairs nebija dzīvotspējīgs. Ar ievainojumiem, kas izslēdz dzīvības iespējamību. Bet sākumā viņiem veicās ļoti labi… Atpazīšana, rakstiskas liecības, izziņas, kasetes, fotogrāfijas…

-    Tu vēlies sacīt…

-Jā, Paša. Tieši to es vēlos tev sacīt. Atsakies, kamēr vēl nav par vēlu. Atsakies. Es nesaku, ka tu viņu nepieveiksi, viņu nepievārēs mūsu tiesu sistēma. Lubovskis izgājis labu dzīves skolu un neapstājas neviena šķēršļa priekšā. Viņa atstātās pēdas neitralizē labākie juristi. Liecinieki vai nu apklust, vai pazūd.

-    Uz visiem laikiem? - Pafnutjevs vēlējās precizēt.

-Jā, Paša, uz visiem laikiem. Starp citu, līdzīgi klājās arī dažiem izmeklētājiem, kuri mēģināja… Jā, vienkārši mēģināja.

-    Paskat tik. - Pafnutjevs samulsa. - Izrādās, ka viņš ir īsts briesmonis.

-    Paša, briesmonis, salīdzinot ar viņu, ir kā Čeburaška no multenes. Šalanda, pasaki viņam!

Šalanda nesteidzīgi ieskatījās savā glāzē un, pārliecinājies, ka tā tukša, nolika malā, un tikai tad skumji pavērās Pafnutjevā.

-    Manuprāt, Paša, mūsu pilsētā ir tik daudz darba, tik ļoti daudz darba tev, bet noziedznieki… Tie vispār vairojas ar katru gadu ātrāk Kā … Kā…

-    Kā kaķi, - Hudoļejs papildināja.

-    Domā, Paša, domā, - Halandovskis noteica.

-    Kas tur ko domāt. - Pafnutjevs atcirta. - Mums vēl pus- pudele uz galda.

-      Tu, Paša, domā nepareizajā virzienā, - Halandovskis apvainojies noteica. - Mums vēl ir rezerves ledusskapī. Neuztraucies, tās ir manas problēmas. Tu labāk savējām pievērsies.

Uz brīdi pie galda iestājās klusums. Hudoļejs kaut ko ēda, bet Halandovskis nolēma piepildīt glāzes, ko ari drošu roku izdarīja. Šalanda, pūzdams un stenēdams, grūtsirdīgi šūpoja galvu, un tikai Pafnutjevs likās bezrūpīgs - viņš krietni uzkoda karstos cepeša gabalus kopā ar dillēm un pētersīļiem, tad, neko nesacīdams, iztukšoja glāzi un izteiksmīgi pavērās uz Halandovski - sak, laiks ieliet.

Un namatēvs paklausīgi salēja glāzēs atlikušo degvīnu.

-    Starp citu. - Halandovskis piepeši atdzīvojās. - Viņa uzvārdu reizēm pārveido par Dubovski, uzsverot ne tik daudz saistību ar ozolu, kā daudziem varētu likties, bet ar rungu [1] . Bet runga jeb milna, Paša, ir ierocis. Nežēlīgs, iznīcinošs un sadragājošs ierocis. Tas nav ne smalks, graciozs nazītis, ne mēma lode, ne aristokrātiska inde… Tā ir runga, Paša, kas ielauž galvaskausus un sadragā ribas.

-    Paskat tik, - Pafnutjevs pilnu muti atteica. - Redz, kā.

-    Labi, es pateikšu. - Uzlicis elkoņus uz galda, Halandovskis brīdi klusēdams vērās šķīvī. - Ja tu tā vēlies, lūdzu… Viņš man zvanīja.

-    Kas? - Pafnutjevs pajautāja.

-Lubovskis. Viņš jau zina par tevi. Viņš zina par tevi vairāk, nekā tu par viņu. Tavs dosjē jau atrodas viņam uz galda. Un viņš norīkojis cilvēku, kurš tevi pieskatīs. Bet to cilvēku es nezinu.

-    Bet Lubovski tu pazīsti?

-   Jā, Paša. Un pieteikami sen. Mēs kādreiz kopā sākām ar uzpirksteņiem, tad pārgājām pie sportloto, kaut kādas labdarības loterijas… Mēs pat grāmatiņas izdevām, bet iekritām ar realizāciju. Mūs piekrāpa. Tad viņš piekrāpa mani, bet es neapvainojos, tas bija tikai normāli. Darbības sākumā tā bija pieņemts.

-    Bet tu taču viņu nepiekrāpi?

-    Esmu dumjāks, Paša. Toreiz mūsu ceļi arī pašķīrās.

-    Viņam paveicās vairāk? - Šalanda painteresējās.

-    Neesmu pārliecināts, - Halandovskis atbildēja, joprojām neatraudams skatienu no sava tukšā šķīvja. - Neesmu pārliecināts, Zora, - viņš atkārtoja. - Es neesmu par to pārliecināts.

-    Tā, - Pafnutjevs novilka. - Kas tad mums beigās iznāk?

-Iznāk, Paša, ka viņam ir savi cilvēki prokuratūrā, -

paskaidroja Hudoļejs. - Es runāju par Ģenerālo prokuratūru. Kāpēc gan ne? Tas ir tikai normāli, kā saka mūsu draugs un viesmīlīgais namatēvs Halandovskis. Tā pieņemts.

-    Paša… - Halandovskis apklusa. - Ko tu darīsi?

-    Es jau esmu izdarījis, - Pafnutjevs bezrūpīgi atbildēja.

-    Vai tu dosies uz Maskavu?

-Jā.

-    Kāpēc, Paša?

-    Nav ne jausmas!

-    Nē, Paša, tu man atbildi. Varbūt tu vēlies žilbinošu karjeru? Vai daudz naudas? Varbūt gribi pārvākties uz galvaspilsētu, jo mēs tev sen esam apnikuši? Vai tev jau piedāvāja dzīvokli, amatu un algu? Varbūt Vika tevi piespieda uz šo neprātīgo soli? Mēs varam ar viņu parunāt, Paša, mēs nopietni ar viņu parunāsim. Mēs neļausim…

-    Rimsties, Arkaša. Nevajag runāt ar Viku. Jums nav iemesla to darīt. Viņa būs tavā pusē. - Pafnutjevs atbīdīja tālāk šķīvi, dakšiņu un nazi, pastūma malā tukšo glāzi, kā grasīdamies atbrīvot uz galda vietu sarunai, atklātai un skarbai. Viņš pat ar plaukstu noslaucīja maizes druskas, lai acu priekšā atrastos tikai balts un tīrs galdauts. Pacēlis galvu, viņš katram ieskatījās acīs. - Mēs, puiši, dzīvojam un dzīvojam… Dzeram šņabi… Ēdam gaļu… Uzjautrināmies par anekdotēm… Lamājam priekšniecību… Sieviešu tēmu arī neaizmirstam… Par visu mums ir savs viedoklis… Par aizkapa dzīvi varam erudīti parunāt, par Himalaju virsotņu iekarošanu, par hemoglobīna kaitīgumu un labumu.. .Varam gudri patērzēt par savu un arī citu valstu prezidentiem… Mēs, piemēram, zinām, ka Bušs zaudēja vēlēšanās, bet tomēr vada valsti, piesaka karus un māca citiem, kā organizēt vēlēšanas… Jo - spēks. Spēks pat salmiņu salauzīs, tāpēc tam zemāk jāpaklanās, vai ne? Klasiķis tā sacīja. Atceros vēl no skola laikiem. Lai vecākie Jerjomušku ļaudīs ātrāk izvestu, vai ne? Citiem vārdiem - klanies un zemojies, klanies un zemojies, varbūt kaut kas atkritīs. Mūsējais arī ļauj sev muguru papliķēt… Tā atzinīgi… Malači, zināt, kurš saimnieks… Bet es, Arkaša, negribu, es negribu zemoties tavam Lubovskim.

-    Viņš nav mans!

-    Bet šodien, pie šī galda, tu taču, Arkaša, pārstāvi viņa intereses.

-    Rimsties, Paša, nevajag. Neapvaino mani. Es neesmu to pelnījis.

-    Es jau negribēju apvainot, Arkaša. Tu tikai jautāji - kāpēc? Es atbildēju.Vai viņi visu jau sagrābuši? Vai visu paspējuši pievākt? Gan Bušp, gan Lubovskis… Visur paspēja, visu sagrāba un tos, kas pa kājām maisījās, piekrāpa. Novāca un atbīdīja. Vai tā? Viens atrasts, bet vairs nav dzīvotspējīgs, otru vispār nevar atrast. Puiši, es taču vienmēr esmu tā rīkojies.

-    Mēs atceramies. - Šalanda pamāja.

-    Labi. - Pafnutjevs apklusa. - Labi… Izlocīšos. Atteikšos. Nebraukšu. Ieganstus es atradīšu vēl vairāk par tevi, Arkaša. Šalanda noziedznieku vaļā palaidīs, kāpēc ne… Protokolu pārrakstīs un izlaidīs, vai ne, Žora? Hudoļejs fotogrāfijas pārdos jau nozieguma vietā… Kāpēc lai nepārdotu par tūkstoš dolāriem gabalā?

-    Mierīgi! - Hudoļejs piekrita tik ātri un labprāt, ka nebija ne mazāko šaubu, ka tā viņš nekad nedarīs.

-    Un pēc tam mēs atkal sapulcēsimies pie šī satriecošā galda… Iedzersim šņabīti, gaļiņu uzkodīsim… Bet jēdzīgi parunāt vairs nevarēsim, nebūsim tiesīgi. Anekdotes par sievišķiem? Neies krastā, puiši. Mēs pat iepīkstēties nedrīkstēsim, jo nebūsim ne par mata tiesu labāki, gudrāki vai drosmīgāki! Himalaji? Aizliegtā tēma, jo nav jēgas runāt par virsotņu iekarošanu, ja neesam uz to spējīgi. Kas vēl atliek? Prezidentu lamāšana? Ne velna, puiši. Viņus mēs varam lamāt vien tikmēr, kamēr paši esam tīrāki, godīgāki un vīrišķīgāki! Tā nu mēs sēdēsim, dzersim šņabi un ēdīsim cepeti. Pirkstus laizīdami un ar plaukstām notrīdami taukus no lūpām! Vai es gribu braukt uz Maskavu? Negribu. Vai es baidos braukt uz Maskavu? Baidos. Bet braukšu. Man nav tiesību atteikties no šī piedāvājuma. Lai cik arī bīstami tas būtu. Citādi vairs nespēšu mierīgi dzert šņabi, ēst gaļu, smieties un raudāt, kontaktēties ar sievietēm un prātot par Himalajiem, lai jupis tos parauj! Ja mēs visi rīkosimies tā, kā es tikko pieļāvu… Mēs, protams, paliksim cilvēki, bet ne pilnībā, puiši. Ārēji jau nekas nemainīsies, draugi mūs pazīs, un visas sievietes neno vērsīsies… Bet paši mēs skaidri apzināsimies, ka daļu cilvēcības esam zaudējuši. Tādas tās lietas.

-Cik tu pareizi runā, Paša! - Hudoļejs iesaucās. - Cik pareizi! Es vienmēr esmu teicis, ka man dzīvē fantastiski paveicies, ka liktenis savedis kopā ar tādu…

-    Apklusti! - Halandovskis viņu pārtrauca. - Labi, Paša, lai notiek. - Halandovskis, piecēlies no galda, piegāja pie skapja un izvilka starp grāmatām noglabātu fotogrāfiju, kuru pasniedza Pafnutjevam. Viņš paņēma, paskatījās un tad pa- sniedzs Šalandam. - Paša, tu kārtīgi nepaskatījies.. .Pa labi no prezidenta stāv Lubovskis, Jurijs Jakovļevičs. Tavs klients.

-    Man ir pašam sava fotogrāfija, - Pafnutjevs mierīgi atteica. - Prokurors šodien uzdāvināja. Ilgai un labai piemiņai.

-    Tiešām? - Halandovskis jutās pārsteigts. - Bet es domāju, ka tāda fotogrāfija ir tikai man. Vēl jo labāk… Tad jau tu saproti, kas tevi gaida.

Patīksminājies par uzņēmumu, Šalanda to pasniedza Hudoļejam.

-    Pie joda! - viņš iesaucās.- Cik patīkama kompānija!

-    Bija, - Halandovskis klusi piebilda. - Vēl kas, Paša… Vai tev ir, kurp aizsūtīt Viku ar bērnu?

-    Tev liekas, ka vajadzētu?

-Par to vari nešaubīties. Vai tev ir kāda droša vieta, par kuru nevienam nav ne mazākās jausmas? Par saviem un Vikas radiniekiem, kolēģiem un tuviem draugiem uzreiz aizmirsti…

-    Vai tiešām tas viss tiek noskaidrots un sameklēts? - Pafnutjevs likās norūpējies..

-    Paša! - Halandovskis pārmetoši iesaucās - Es tev iedošu vienu adresi kaimiņu valstī. Saku uzreiz, ka nerādīšu to ne Hudoļejam, ne Šalandam. Par šo vietu zināsim tikai mēs abi. Un viss. Vairs neviens cits.

-    Divi - tas ir daudz, - Pafnutjevs bez smaida atteica. - Tas ir par daudz. Turklāt… Ja Lubovskis ievērs tev pirkstus durvīs, tu taču viņam adresi pateiksi.

-    Nekādā gadījumā!

-    Bet kāpēc tev vispār riskēt ar pirkstiem vai citām ķermeņa daļām… Paldies, Arkaša, bet es tavu adresi neņemšu.

-    Kāpēc?

-    Divi - tas ir par daudz.

-    Kad tu brauksi? - Šalanda pavaicāja.

-    Caurlaide pasūtīta uz pirmdienu.

-    Un kad sūtīsi projām Viku?

-    Ak, Žora! Tu esi tik ziņkārīgs…

-    Esmu zinātkārs, - Šalanda sabozies precizēja. - Ja negribi, nesaki. Pareizi jau ir. Vai lidosi ar lidmašīnu?

-    Vēl neesmu izlēmis. - Pafnutjevs plati pasmaidīja.

-    Ja kas, zvani. Kā spēsim, tā palīdzēsim.

-    Es par to jau iedomājos.

-    Es nu iešu, - Halandovskis paziņoja.

-    Uz kurieni?

-    Pie ledusskapja.

-    Pareizi, - Hudoļejs izteica atbalstu - Jāatzīstas, ka mani vienmēr pārsteigusi mūsu namatēva skaidrā spriestspēja. Ļoti vērtīga īpašība. No savas pieredzes saku. Varbūt varu palīdzēt?

-    Pats tikšu galā, - Halandovskis atteicās jau gaitenī.

Un tad atskanēja tālruņa zvans. Kā vienmēr tādos gadījumos, negaidīti, spalgi un pat izaicinoši bezkaunīgi. Aši atgriezies istabā un uzlicis uz galda pudeli, Halandovskis pacēla klausuli.

-   Jā! - viņš iekliedza klausulē, likdams zvanītājam saprast, ka ilgi nerunās.

-    Arkaša? - atskanēja klusināta un labvēlīga balss. - Sveiks, Arkaša… Kā tev klājas?

-    Nesūdzos - Halandovskis, pagriezies uz galda pusi, savilka baisu sejas izteiksmi, lai visi sastingtu, klusētu un pat neelpotu.

-    Tu jau nekad neesi žēlojies, vai ne?

-    Vismaz centos.

-    Vai tev ir jaunumi?

-    Šķiet, neka tada, par ko…

-    Vai viesi sapulcējušies?

-Tas nav nekāds jaunums, Jura… Viņi pie manis regulāri pulcējas.

-    Bet šodien ir īpašs iemesls?

-    Iemesls? - Halandovskis likās patiesi apjucis, kas ar viņu gadījās gaužām reti vai vispār nekad negadījās. Bet tagad ciemiņi viņu ieraudzīja pavisam svešādu - nemitīgi šūpodamies, viņš nebeidza šķielēt ar melno aci uz galda pusi, likdams saprast, ka joprojām jāklusē.

-    Vai no Pašas atvadāties? - balss klausulē painteresējās.

-    Pašas? - Halandovskis atkal pārvaicāja.

-    Viņš taču ir pie tevis? Pie galda?

-    Laikam jau sēž…

-    Iedod viņam, lūdzu, klausuli. Uz diviem vārdiem.

-    Klausuli? - Halandovskis nekādi nespēja atgūties.

-    Arkaša, nomierinies, - balss smaidot sacīja. - Ilgi es viņu nekavēšu. Tikai vienu vai divas minūtes. Ne vairāk.

-Labi. - Nolaidis roku ar klausuli lejā pie sāna, Halandovskis atlieca galvu un brīdi klusēdams raudzījās griestos. Tad smagi nopūtās, pavērsa seju pret Pafnutjevu, paskatījās skumju skatienu un visbeidzot pasniedza klausuli. - Tevi, - viņš nolemtā balsī paziņoja.

-    Kas? - Pafnutjevs piecēlās un piegāja pie aparāta.

-    Lubovskis. Acīmredzot no Parīzes. Vai no Londonas.

Uz mirkli, tikai uz mirkli Pafnutjevs sastinga pretim

Halandovskim. Viņš jau bija pasniedzies pēc klausules, paspēris soli tuvāk, kad, izdzirdis zvanītāja uzvārdu, pamira kustībā kā pasaku princese, kas sadūrusi pirkstu ar vārpstiņu vai nonākusi ļaunās raganas burvestību varā. Bezpalīdzīgi atskatījies uz Šalandu un Hudoļeju, viņš atkal pievērsās Halandovskim un beidzot paņēma klausuli.

-Pafnutjevs pie aparāta! - viņš sparīgi ierunājās, cenzdamies slāpēt apjukumu.

-    Sveicināts, Pāvel Nikolajevič. - Lubovska balss bija tikpat klusināta un labvēlīga. - Piedodiet, ka iztraucēju jūsu sarunas… Vai Arkašas šņabis joprojām tikpat nevainojami auksts?

-    Daudz aukstāks nekā parasti, - Pafnutjevs apgalvoja.

-    Te jūs Lubovskis traucē.

-    Es jau sapratu.

-    Sapratāt? Kā?

-    Pēc balss, - Pafnutjevs jautri atbildēja. Viņš jau bija atguvies un gatavs tērzēt ilgi un droši.

-    Ļoti patīkami. - Tagad samulsa Lubovskis. - Man liekas, mēs varētu satikties.

-    Tā kunga ceļi ir neizdibināmi! - Pafnutjevs iesaucās.

-    Tātad… Vai jūs apstiprināt manu minējumu? - Lubovska balsī acīmredzami mazinājās klusie toņi un labvēlība. Likās, viņš kļuva nopietnāks. Acīmredzot Pafnutjeva skaļie izsaucieni Lubovski mulsināja.

-    Ak, dievs! - Pafnutjevs turpināja gavilēt. - Jurij Jakov- ļevič! Pēc Halandovska šņabja un cepeša esmu gatavs apstiprināt jebko!

-    Man, Pāvel Nikolajevič, ir patīkami apzināties, ka mums ir kopīgi draugi.

-    Abpusēji, Jurij Jakovļevič!

-    Man jūs raksturoja kā pieredzējušu, taisnīgu un ļoti profesionālu cilvēku.

-Jā, tāds es esmu, - Pafnutjevs nopietni apliecināja.

-Visu labu, Pāvel Nikolajevič. Domāju, ka mēs sastrādāsimies.

-    Uz drīzu redzēšanos! - Pafnutjevs iesaucās un tūlīt nolika klausuli, jo degsme bija beigusies un tādā stilā turpināt sarunu viņš vairs nespēja - Uz drīzu redzēšanos, dārgais, - viņš atvadījās jau normālā tonī un, smagi nopūties, atslīga uz krēsla.

-    Tev ir labi draugi, Arkaša.

-    Cenšos, - Halandovskis atturīgi atbildēja.

-    Liekas, par komandējumu uz Maskavu viņš uzzināja ātrāk par mani.

-    Acīmredzot. Tā tas, Paša, arī- turpināsies. Iespējams, tavus plānus un idejas viņš uzzinās, pirms tās vispār radīsies tavā galvā.

-    Tad tāds ir tas briesmonis?

-    Kā redzi.

-    Un tu viņam neesi zvanījis un stāstījis par mūsu ciemošanos?

-    Paša! - Halandovskis pārmetoši ieaurojās.

-   Tad ielej. - Un Pafnutjevs pabīdīja savu glāzi uz galda vidu.

No rīta Pafnutjevs pamodās skaidru galvu, it kā vakardienas plosta pie Halandovska nemaz nebūtu bijis. Brīdi viņš gulēja, vērodams griestus un cenzdamies atcerēties vakardienas notikumu detaļas, Lubovska zvanu no Londonas vai Parīzes, draugu brīdinājumus un vēlējumus, kuri tovakar bira kā no pārpilnības raga. Absolūti nedomādams par gaidāmo komandējumu, viņš pārsteigts atklāja, ka viss jau izlemts, ka viņš zina, ko darīt, kā rīkoties un kādā secībā viss notiks. Pafnutjevs bieži ievēroja šo savu īpatnību - nemocīdamies un atslābinājies viņš ļāva visu izlemt organismam. Bet pats bezrūpīgi nodevās dažādiem niekiem, satikās ar draugiem, klīda pa pilsētu, vērodams dzīves kņadu, bet vakarā laicīgi likās gulēt. Tomēr no rīta visi darbi izrādījās padarīti, problēmas atrisinātas un viņam tikai atlika izpildīt, ko kāds cits bija rūpīgi un nekļūdīgi saplānojis. Ir tāda sena krievu pasaka, kur ļaunā pamāte ņirgājoties uzdod pameitai grūtus uzdevumus - pārlasīt graudus, sakopt māju, mazgāt un spodrināt. Meitenei talkā iet peles, putniņi un citi mazie radījumi. No rīta pamodusies viņa pārsteigta atklāj, ka visi darbi padarīti.

Līdzīgi bija arī Pafnutjevam. Tiesa, viņš nedraudzējās ne ar zvirbuļiem, ne pelēm, lai gan pie izdevības neatteiktos, jo kurš tad atteiktos…

Izkāpis no gultas, viņš basām kājām aizplakšķināja līdz virtuvei, pagatavoja lielu tasi stipras tējas un, iespiedies stūrī, iedzēra pirmo malku. Pēc laiciņa durvīs parādījās Vika. Brīdi pastāvējusi, savilka ciešāk rītasvārkus un ari iekārtojās pie galda.

-    Vai dzer tēju? - viņa pavaicāja.

-    Dzeru.

-Tas labi. Man liekas, ka tu vēlies man kaut ko pastāstīt.

-    Gribu gan.

-    Tad stāsti. Es uzmanīgi klausos.

-    Labi, tad klausies.- Pafnutjevs apklusa, aizņemts ar nākamo tējas malku.

-    Runā, runā, Paša. - Vika atbalstīja zodu pret dūrīti. - Tu jau vakar mēģināji pastāstīt, tikai spēka nepietika. Tā jau gadās, esmu pieradusi.

-    Vai tiešām es mēģināju? - Pafnutjevs brīnījās.

-    Tu pieminēji komandējumu.

-    Ak tā… Tātad vēl esmu bijis pietiekami skaidrā prātā. Viss pareizi… Tātad es braucu komandējumā. Uz Maskavu. Uz Ģenerālo prokuratūru. īpašā uzdevumā. Bīstamā un sarežģītā.

-    Vai uz ilgu laiku?

-Nezinu. Bet nojaušu, ka tas var ieilgt. Vienkārši tāda sajūta.

-    Vai tev spīd paaugstinājums?

-    Diezin vai… Visticamāk, ka tas ij tikai komandējums.

-    Vai tu atgriezīsies?

-    Es centīšos.

-    Tātad vari ari neatgriezties?

-Kas gan viss negadās mūsu dzīvē, kas pilna vilku bedrēm, lāču un lapsu alām…

-    Labi… - Vika piecēlās.

-Pagaidi. Apsēdies, - Pafnutjeva balsī šorīt pirmo reizi ieskanējās skarbums. - Es tev visu nepateicu… Ir vēl kas…

-    Es klausos. - Vika apstājās, bet vairs neapsēdās, tā arī paliekot pie durvīm.

-    Šodien tu dosies prom. Ar Natašku.

-    Uz kurieni? Kāpēc?

-    Jums te palikt ir bīstami.

-    Nekur es nebraukšu.

-    Tu brauksi. - Un Pafnutjevs atkal iebāza degunu tasē.

Vika apsēdās. Paņēmusi vīra tasi, izdzēra dažus malkus un

tad atkal to pastūma tuvāk Pafnutjevam.

-    Runā, Paša, - viņa palūdza.

-Tev ir trīs stundas, lai sakravātu mantas. Divpadsmitos atbrauks Hudoļejs un aizvedīs jūs uz laukiem. Pie savas krustmātes.

-    Es viņu nepazīstu! Ne acīs neesmu redzējusi!

-    Tā arī ir viņas galvenā priekšrocība., - Pafnutjevs nesatricināmā mierā paziņoja. - Citur tevi var atrast, bet pie Hudoļeja krustmātes neviens nekad nemeklēs. Par tavu uzturēšanās vietu zinās tikai trīs cilvēki. Tu, es un Hudoļejs.

-    Un krustmāte, - piebilda Vika.

-   Jā, protams, arī krustmāte nojautīs, ka tu ar bērnu esi pie viņas apmetusies. Dzīves apstākļi tur pieklājīgi, atsevišķa istaba, logs uz dārzu, aka pagalmā, kartupeļi laukā. Bet neviens, ieklausies uzmanīgi, ne vistuvākās draudzenes, ne attālākie radinieki nedrīkst uzzināt, kur esi patvērusies.

-    Bet man taču cilvēkiem kaut ka japaskaidro…

-    Vai tev liekas, ka viņiem tas nepieciešams?

-Kam?

-    Cilvēkiem, par kuriem tu uztraucies. Pasaki, ka dodies uz Krimu. Vai labāk uz Azovas jūru. Ar maziem bērniem cilvēki parasti brauc uz Azovas jūru. Tur ir tīra jūra, līdzens dibens, tiesa, ne smiltis, bet gliemežvāki. Pilnīgi satriecoši gliemežvāki.

-    Varbūt man patiešām labāk doties uz Azovas jūru?

-    Hudoļejs nezinās uz turieni ceļu. Viņš aizvedīs tevi pie savas krustmātes. Viņu sauc Varvara Semjonovna. Vari nepierakstīt, viņa pati tev atgādinās. Par naudu neraizējies, mēs ar Hudoļeju jau visu esam nokārtojuši. Atkārtoju vēlreiz - ne pušplēsta vārda draudzenēm, radiem vai kaimiņiem.

-    Vai viss tiešām tik nopietni?

-   Jā. - Pafnutjevs pamāja ar galvu un tad vēlreiz atkārtoja. - Jā.

Hudoļejs piebrauca tieši divpadsmitos. Pamanījis pagalmā

mašīnu, Pafnutjevs ātri paķēra divas lielas zilrūtainas somas un steigšus noskrēja lejā pa kāpnēm, iesvieda tās bagāžniekā, aizcirta vāku, un mašīna tūlīt pat aizbrauca. Ne mirkli nekavēdamies, Pafnutjevs atgriezās dzīvoklī un cieši aizvēra aiz sevis durvis.

Bija pagājusi tieši viena minūte. Kas par mantām, kas aizveda un uz kuru pusi - diez vai kāds pievērsa uzmanību nobrauktam žigulītim netīri pelēkā krāsā, kas nepilnu minūti pakavējās pie ārdurvīm.

Vēl pēc pusstundas Pafnutjevs demonstratīvi lēni nonesa lejā ratiņus, tad tikpat nesteidzīgi nokāpa Vika ar mazuli rokās, kuru kopā ar vīru akurāti noguldīja. Viegli pamājusi ar roku kā uz drīzu atkalredzēšanos, viņa mīksti aizripināja ratiņus gar māju, nogriezās gar stūri, tad tālāk virzījās uz skvēru, lai ļautu bērnam paelpot svaigu gaisu un pagulēt un arī pati acīmredzot nedaudz izrautos no mājas ikdienas.

Aiz skvēra viņu gaidīja pelēcīgais un noplukušais žigulītis. Daudz nedomādama Vika ar bērnu iesēdās aizmugurējā sēdeklī - durvis jau bija pavērtas. Hudoļejs, ātri salocījis ratiņus, uzsvieda tos uz jumta, nostiprināja ar jau iepriekš sagatavotu gumiju un tūlīt pat iedarbināja mašīnu. Pēc trim stundām viņi jau bija tālu, mazā ciematiņā pie koka mājeles. Hudoļeja krustmāte Varvara Semjonovna priecīgi sita plaukstas, smaidīja un steidza atvērt skrajos, nekrāsotos un saulē izbalojušos vārtus.

Apmēram tajā pašā laikā vientuļajā un tukšajā Pafnutjeva dzīvoklī atskanēja tālruņa zvans.

Zvanīja Halandovskis.

-    Sveiks, Paša! Tas esmu es! - Viņa balss likās mundra, bet bez kāda prieka.

-    Ak! - iekliedzās Pafnutjevs. - Cik daudz ūdeņu aiztecējis!

-    Vai tev viss kārtībā?

-Šķiet, ka nekādu problēmu… Kapec jauta?

-    Zvanīja Lubovskis.

-    Paskat tik! Vai tiešām noilgojies?

-    Ieminējās par tevi, lūdza pasveicināt.

-    Paldies. Ja piezvanīs vēlreiz, pasaki, ka es ne mirkli viņu neaizmirstu.

-    Tieši tā es viņam arī pateicu.

-    Un ko tad viņš gribēja?

-Apvaicājās, vai tev kaut kas nav vajadzīgs…Varbūt sākumā lielā pilsētā jutīsies neomulīgi… Viņš gatavs palīdzēt.

Ar dzīvokli, mašīnu un šoferi, citiem pakalpojumiem, daudz intīmākiem… Es apsolīju tev to visu pateikt.

-    Vai viņš vēl zvanīs?

-    Acīmredzot. Man taču būs viņam jāpasaka tava atbilde.

-    Labi, - Pafnutjevs noķērca. - Zini, Arkaša, viņš pieļauj kļūdu. Tā nedrīkst. Tas ir slikti.

-    Es ari tā nodomāju.

-    Vai tu esi nokļuvis sarežģītā situācijā?

-    Liekas, nē. Kamēr pakausi nesaldē nāves draudi, ar mani viss kārtībā. Kā ar tavējiem?

-    Viss kārtībā. - Pat Halandovskim Pafnutjevs neko nestāstīja par Vikas aizbraukšanu un apmešanās vietu.

Halandovskis visu saprata.

-    Labi, Paša, tas ir pareizi. Zināšanas tikai vairo skumjas. Tā ir veca un ļoti precīza doma. Ko lai saku mūsu draugam?

-    Pasaki, ka esmu ārkārtīgi pateicīgs par izrādīto uzmanību un ļoti augstu vērtēju viņa rūpes par mani un manām problēmām. Diemžēl neko noteiktu šobrīd nevaru pateikt, jo neesmu pats sev kungs un pavēlnieks. Esmu padotais un man jāievēro citu pavēles - ierasties, atzīmēties, iepazīties, iekārtoties… Un tā tālāk. Starp citu, vai tu nepavaicāji, no kurienes viņš zvana?

-    No Monako.

-    Kāds vējš viņu turp aizpūtis?

-    Ceļo, - Halandovskis dziļdomīgi atbildēja.

-    Tas ir labi, - Pafnutjevs piekrita. - Ceļošana paplašina redzesloku.

-    Vai tu jau zini, kur dzīvosi Maskavā? -Nē.

-    Tas ir labi.

-    Kāpēc?

-   Jo es pilnīgi godīgi varēšu viņam atbildēt uz šo jautājumu.

-    Tātad viņš jau interesējās? -Jā.

-    Kļūda, - Pafnutjevs noteica.- Tā ir kļūda.

-    Es arī tā nodomāju, bet viņam neko neteicu. Tas arī viss, ko gribēju pastāstīt, Paša.

-    Paliec sveiks!

Jā, gan Pafnutjevs, gan Halandovskis saprata, ka Lubovskis kļūdās. Demonstrējot savu informētību par Ģenerālās prokuratūras notikumiem, plāniem un nodomiem, viņš neviļus laicīgi brīdināja uzmanīties. Līdzšinējā neaizskaramība bija radījusi mānīgu drošības sajūtu un pārākuma ilūziju. Nejaušu likteņa labvēlību viņš tulkoja kā savu pūļu, prāta un vērīguma rezultātu. Bet nauda, lielā nauda Lubovskim apliecināja viņa visvarenību. Jā, viņš patiešām bija varens un ar naudas palīdzību daudz ko kontrolēja, bet ne jau visu, puiši, ne jau visu.

Nav galīgu uzvaru, galīgas ir tikai sakāves. Protams, vājš, dumjš un savtīgs cilvēks, sajutis šādu spiedienu un iespējas, noteikti neizturētu. Kur gan viņš dētos no oligarha maigi dzelžainā tvēriens? Personīgi sakari ar valsts prezidentu, tālruņa zvani no Parīzes un Monako, rūpnīcu, avīžu un kuģu īpašnieks, tas viss bija neapstrīdams fakts, un vēl iespējas tik viegli un ātri sazināties ar izmeklētāju, kurš pat vēl nav saņēmis oficiālu Ģenerālās prokuratūras uzdevumu… Iespējams, tas salauztu arī gudru, pieredzējušu un dzīves rūdītu cilvēku no sabiedrības augstākajiem slāņiem.

Bet zināšanas vairo ne tikai skumjas, tās rada arī bezpalīdzību un nolemtības sajūtu. Dižākos atklājumus bieži izdara nejēgas, kam nav ne jausmas, ka to izdarīt nav iespējams un visi mēģinājumi tikuši izsmieti jau gadsimtiem ilgi. Viņus glābj nezināšana, glābj aprobežotība, kad cilvēks ne tikai nezina, bet apzināti atsakās pieņemt to, par ko citi sen pārliecinājušies un samierinājušies.

Lūk, tā būs visprecīzāk - ar ko visi sen samierinājušies. Tad tiešām griba, godīgums un naivums pārvēršas visnepārprotamākajā aprobežotībā.

Un tie nav tikai abstrakti spriedelējumi, runa ir par viņu, par Pāvelu Nikolajeviču Pafnutjevu. Tikai cilvēks, kurš pietiekami ilgi viņu pazīst un pietiekami daudz ar viņu kopā izdzēris, spējīgs atšķirt Pafnutjeva aprobežotību no daudz cienījamākām un godājamākām rakstura iezīmēm - es tās pat neuzskaitīšu, lai nekļūtu apnicīgs.

Atkal piezvanīja Halandovskis, kura balsī šoreiz neslēpti skanēja vainas apziņa un apjukums.

-    Paša, viņš mani piespiedis pie sienas.

-    Tas ir slikti, tā nedrīkst, - Pafnutjevs prātīgi atbildēja.

-Viņš palūdza tavu tālruņa numuru, un es to pateicu.

Mājas. Viņš vēlas tev piezvanīt.

-    Secinājums tikai viens. Suns zina, ko ēdis. Un vēl - es neticu, ka viņš tiešām nezināja manu tālruņa numuru.

-    Tev taisnība, Paša, pilnīga taisnība! Vai tu neapvainosies uz mani par to numuru?

-    Ko tu, Arkaša! Es nespēju vien viņu sagaidīt. Vai nepateica, ko vēlas?

-    Met cilpas. Zini, viņš tiešām varēja uzzināt tavu numuru arī bez manas palīdzības. Vienkārši vēlas šajā spēlē ievilkt arī mani. Padarīt līdzatbildīgu.

-    Ļoti prātīgi.

-    Es gribu pazust, Paša. Vienalga - kur. Lai tikai nebūtu jādzird šie zvani. Paša, tu man neticēsi…

-Nu?

-    Es baidos. Man ir kāda slepena vieta, par kuru neviens nezina. Pat tu, Paša.

-    Un kā tad ar mani? Atstāsi vienu likteņa varā?

/

-    Aiz tevis stāv sistēma. Ģenerālā prokuratūra un augstākā līmeņa taisnīgums. Bet es esmu tikai blēdis un viltnieks.

-    Arkaša, dari, kā gribi. Tikai dažreiz parādies. Vismaz pa telefonu, kaut pa mobilo. Tā taču neviens tavu slēptuvi neatklās?

-    Paša, viņš uzaicināja mūs abus ciemos. Uz Spāniju.

-    Steidzas.

-    Viņš vienmēr uzvarējis, apsteidzot citus. Bet nepacietīgs… Jā, tāds viņš ir.

-    Labi, brauksim uz Spāniju. Vai tu proti spāņu valodu?

-Tā mums nebūs vajadzīga. Lubovskis diezgan normāli

runā krieviski. Ne pārāk labi, bet saprast var.

-    Gan tiksim galā, Arkaša,- Pafnutevs mierīgi atteica. - Ko tik mēs neesam pieredzējuši. Beigsim runāt… Ja nu viņš jau zvana… Neērti likt gaidīt. Cienījams cilvēks, prezidenta draugs, turklāt rūpnīcu īpašnieks… Jā, to taču mēs jau apspriedām. Uz redzi, Arkaša!

Un Pafnutjevs nolika klausuli.

Brīdi pastāvējis pie tālruņa, viņš devās pie loga, tad atgriezās pie krēsla, aizšļūkāja uz virtuvi, atvēra un atkal aizvēra ledusskapi. Attapies atkal pie tālruņa aparāta, pieskārās tam un atkrita krēslā.

Prieka stundās un šķiršanās sāpēs, - viņš pusbalsī iedziedājās, - vienmēr būšu tev blakus… Pie velna! - Pafnutjevs piepeši skaļi iesaucās, pārtraukdams savu lirisko dungošanu.

Lubovskis tā arī nepiezvanīja.

Acīmredzot pats bija sapratis, ka laiks apstāties. Galu galā šos zvanus varēja iztulkot arī kā nervozitātes, nedrošības un šaubu pazīmes, kas būtu visai pamatotas. Viņš bija pilnībā nodemonstrējis savu informētību, iespējas un ar to arī apmierinājās, labi zinādams, ka Halandovskis atstāstīs viņu pēdējo telefona sarunu līdz sīkākajai detaļai.

Toties piezvanīja Hudoļejs.

-    Paša, es esmu pilsētā. Viss kārtībā. Dzīve turpinās. Un vēl kādu brīdi nebeigsies.

-Brīnišķīgi! - Pafnutjevs atviegloti iesaucās. Tagad viņš bija atkarīgs tikai pats no sevis un varēja rīkoties, kā pašam tīk. Priekšā viņu gaidīja Maskava, Ģenerālā prokuratūra un uzdevums, kurš bija ne tikai godpilns, bet arī bīstams.

-    Vilciens būs vakarā.

-    Laiks ķerties pie somas kārtošanas.

Ieklausījies sevī, Pafnutjevs pārsteigts atklāja patīkamu satraukumu, kādu nebija izjutis gadiem ilgi, varbūt pat - > kopš jaunības.

Vilciens iebrauca laikā, uz Maskavu tie aizkavējas reti, tikai ārkārtas gadījumos - dēļ čečenu sarīkota sprādziena sastāva vidusdaļā, plūdiem, zemestrīces vai kā tamlīdzīga.

Vilciens iebrauca pilsētā no rīta, daudzi vilcieni Maskavā ienāk no rīta, un tas ir pareizi. Darījumu cilvēki pa dienu paspēj atrisināt daudzas problēmas - satikties, parakstīt, saskaņot, nokārtot un vakarā mierīgu sirdi doties atpakaļ, domājot, ka lietas iekustinātas. Viņi, protams, maldījās, stipri maldījās, tomēr pienākumu izpildīja un vajadzīgajiem cilvēkiem pamanījās iespiest rokās smagas paciņas, skaidri apzinādamies, ka pēc atgriešanās mājās tūlīt pat jāsāk gatavot nākamais sainītis.

Maskava ir dārga pilsēta, un visi te cīnās ar nebeidzamām naudas problēmām, kas rodas, skolojot bērnus, būvējot vasarnīcas, remontējot dzīvokli - jo bez eiroremonta tu neesi nekas, tīrā niecība. Bet pēc eiroremonta tu kļūsti cienījams, un jebkurš cilvēks, kas ieradīsies tavā dzīvokli risināt savas problēmas, uzreiz sapratīs, kurš no daudzajiem sagatavotajiem sainīšiem tev jāatstāj - protams, vissmagākais un biezākais.

Un pieredzējušais namatēvs, ar acs kaktiņu pamanījis sainīti, mierīgi turpinās liet glāzēs ciemiņa atnesto konjaku un tikai nevērīgi izmetīs, sak, liec uz plaukta, nē, nē, augstāk un pastum mazliet dziļāk. Uzreiz viņš paciņai nepieskarsies un rokās neņems - vai nu maz kādiem pulverīšiem to apkaisījuši viltīgi un nelietīgi cilvēki. Pēc dažām dienām viņš to varbūt ari paņems - pārliecinājies, ka nekas pasaulē nav mainījies un virs viņa galvas nekādi tumši padebeši nav savilkušies, tikai viegli spalvu mākonīši, kuri, kā runā, atrodas ļoti drošā attālumā.

Nokļuvis Kurskas dzelzceļa stacijā, Pafnutjevs laimīgs ienira priecīgi satraukto rīta braucēju pūlī, kuri no smacīgajiem vagoniem beidzot izlauzās galvaspilsētas plašumos. Viņam bija divi koferi - liels un mazs. Lielo viņš tūlīt pat nodeva

bagāžas glabātavā, bet ar mazo devās uz metro, aizbrauca līdz Revolūcijas laukumam, tad pārgāja uz Teātra pieturu, izkāpa Tveras piestātnē un drīz vien nonāca Puškina laukumā. Varēja izvēlēties ari īsāku ceļu, bet viņam patika tieši šis, uz Ģenerālo prokuratūru Pafnutjevs vislabprātāk devās pa Puškina ielu.

Lai gan Puškina iela vairs neeksistēja - pārdēvēšanas devītais vilnis nebija saudzējis arī klasiķus - Puškinu, Ļermon- tovu un Čehovu. Viņu vārdi pazuda no ielu plāksnītēm, kā apgalvoja, augstākā vēsturiskā taisnīguma vārdā. Bet aktualitāti zaudējušo revolucionāru uzvārdi nez kāpēc bija palikuši. Jā, tieši tā. Tātad pārmaiņu vēji nepūš visās burās, arī tiem ir savas kaprīzes.

Labi, gan jau nākamās paaudzes to visu noskaidros, ja vien viņiem tam būs laiks un vēlēšanās, ja vispār atcerēsies, kas ir Puškins, ja vien radīsies tāda garīga nepieciešamība.

Kas zina, kas zina…

Caurlaide tiešām jau atradās savā vietā, un Pafnutjevs bez problēmām nokļuva zem prokuratūras galvenās ēkas velvēm. Spoguļi līdz griestiem, sarkanie grīdas celiņi un platie pakāpieni, kas veda uz otro un trešo stāvu viņu nemulsināja - arī pie viņiem tā visa netrūka. Pafnutjevs gāja nesteidzīgi un ar interesi lūkojās apkārt. Ja kāds pasveicināja, # viņš viegli palocīja galvu. Acīmredzot smaids un neatkarīgais izskats lika citiem viņu uztvert kā savējo.

Caurlaidē bija norādīts arī kabineta numurs, kur viņam jāierodas.

- Labdien, - Pafnutjevs sasveicinājās, pavērdams augstās durvis ar bronzas rokturi, bet tālāk par slieksni negāja. - Es esmu Pafnutjevs.

-    Ā, Pāvels Nikolajevičs. - Sekretāre staroja profesionālā laipnībā. - Ienāciet, lūdzu! Oļegs Ivanovičs tūlīt būs brīvs. Viņš runā pa telefonu.

-    Rīta sazvanīšanās? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Kas? - Sekretāre pārsteigta sarauca uzacis.

-Nē, nē, nekas… Es tāpat vien… No samulsuma.

-    Gadās. - Sekretāre augstsirdīgi pamāja. - Varat iet kabinetā, viņa paziņoja, acīmredzot saņēmusi kādu neredzamu un nedzirdamu zīmi no priekšnieka.

-    Paldies. - Atstājis savu koferīti pie durvīm, Pafnutjevs devās uz kabineta durvīm. Un sajuta uztraukumu. - Re kā, - viņš nomurmināja. - Kas to būtu domājis, - viņš piebilda, un šī nevainīgā murmināšana uzreiz nomierināja.

-    Kabinets izrādījās neliels, bet respektabls, ar koka apdari un gaišiem, kvalitatīviem aizkariem. Rakstāmgalds bija tukšs, kas liecināja, ka saimnieks ir ļoti lietišķs, konkrēts cilvēks ar plašu vērienu.

-    Labdien, Oļeg Ivanovič. - Pafnutjevs pieklājīgi pakavējās pie durvīm.

-    Labdien. - Oļega Ivanoviča balss bija laipna, bet nopietna. - Ienāciet. Sēdieties. Kā atbraucāt?

-    Brīnišķīgi!

-    Vai noskaņojums kareivīgs?

-    Ar noskaņojumu viss kārtībā.

-    Kā patīk Maskava?

-    Visskaistākais bija rīts.

-    Jā, tur nu jums paveicās.

-    Man vispār patīk labs laiks, - Pafnutjevs atzinās.

-            Man arī. - Beidzot kabineta saimnieks, sapratis, ka ciemiņš ironizē, pasmaidīja. - Es priecājos, ka esat atbraucis sveiks, vesels un vēl labā noskaņojumā.

-    Es arī. - Arī Pafnutjevs pasmaidīja.

-    Tad tikai uz priekšu. - Oļegs Ivanovičs nopūtās. - Vai lietas būtība jums skaidra?

-    Apmēram…

-    Labi…- Oļegs Ivanovičs pievilka tuvāk papīra lapu, izlasīja, brīdi paklusēja un tad pastūma to nostāk. - Esmu dzirdējis par jums daudz labu vārdu, acīmredzot tie atbilst patiesībai. Diemžēl nezinu, ko konkrēti esat paveicis, bet laikam šīs lietas bijušas… Līmenī. - Oļegs Ivanovičs ar grūtībām izvēlējās pareizos vārdus. - Lubovskis… Vai esat dzirdējis šo uzvārdu?

-Jā.

-    Ko jūs par viņu domājat?

-    Neko.

-    Tas ir labi. Tas ir pareizi. - Oļegs Ivanovičs atkal apklusa, pievērsdamies logam, pa kuru iespīdēja saule. - Man liekas šī īsti pat nav krimināllieta, bet gan, bet gan…

-    Politiska lieta? - Pafnutjevs pateica priekšā.

-    Pilnīgi pareizi. Labi, ka jūs to saprotat. Lubovskim ir ļoti augstu stāvoši aizbildņi.

-Manuprāt, aizbildņi nav tik daudz augstu stāvoši, cik visatļautību baudoši?

-    Man atkal jums jāpiekrīt. Tādējādi jūsu aktivitātēm tiek izvirzītas noteiktas prasības.

-    Tās vienmēr tiek izvirzītas.

-   Jā. - Oļegs Ivanovičs apklusa, pievilka tuvāk papīra lapu un nepaskatījies atkal pastūma malā. - Jūs ātri uztverat manas domas, - viņš vēsi secināja, un varbūt tikai tagad

Pafnutjevs atskārta, ka šim pretim sēdošajam cilvēkam nekāda priekšā teikšana nav nepieciešama. Vēl vairāk - Pafnutjevs saprata, ka redz īstu aisbergu ar milzīgu, bet zināmā mērā ierobežotu varu. Kaut kas kavē un neļauj viņam rīkoties pēc sava prāta. Acīmredzot Pafnutjevam nu nāksies darīt, ko teiks šis cilvēks, ja jau viņš pats nespēj to realizēt. - Man ir sajūta, ka mēs varēsim sastrādāties.

Pafnutjevs saprātīgi paklusēja.

-   Jūsos jaušams provinciāls dabiskums. Pilnīgi bez kādas godbijības. Jūs teicāt, ka par Lubovski neko nedomājat. Bet kaut kāds viedoklis par viņu taču jums radies?

-    Zaglis.

-    Pareizi. - Oļegs Ivanovičs piekrītoši pamāja. Viņš bija pavecs cilvēks, bet Pafnutjevs gandrīz fiziski juta vai pat dzirdēja, kā sirmgalvī nemitīgi darbojas kāds motoriņš, varbūt ne visai jaudīgs, toties gandrīz mūžīgs. - Pirms jums, Pāvel Nikolajevič, jau veikts zināms darbs. Savākti desmit sējumi. Samērā saturīgi. Izmeklēšana bija rezultatīva, bet diemžēl nav pabeigta līdz galam. Tādējādi jums nebūs jāsāk no nulles. Cilvēks, kurš darīja šo darbu, nevarēja to pabeigt. Viņš uz laiku nepiedalās.

-    Vai uz ilgu laiku? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Domāju, jā. Kā saka, devās ilgstošā komandējumā.

-    Uz ārzemēm?

-    Vēl tālāk, - Oļegs Ivanovičs atbildēja. - No turienes pat nevar piezvanīt. Nav sakaru. No turienes neatgriežas.

-    Skaidrs.

-Pāvel Nikolajevič… Viņš vienkārši pazuda. Bija cilvēks, un vairs nav cilvēka.

-    Vai man draud tas pats?

-    Protams, - Oļegs Ivanovičs vienkārši atteica.

-    Vai es varu atteikties?

-    Protams. Nekādu problēmu. Tikai, manuprāt, atbraucot šurp, jūs jau izlēmāt?

-Jā.

-    Vai paliksit? -Jā.

-    Labi. - Oļegs Ivanovičs izņēma no galda tumšu aploksni, kādās parasti glabā fotogrāfijas un neatvērtu nolika sev priekšā uz galda. - Uz ko jūs cerat, Pāvel Nikolajevič? Uz Andreja ordeni? Dzīvokli Maskavā? Prāvu naudas summu? Popularitāti visā Krievijā, televīzijas intervijām un slavu? Uz karjeru, galu galā?

Pafnutjevs, klusi pētīdams savas plaukstas, saprata, ka viņam uzdots vissvarīgākais jautājums, no kura atbildes atkarīgs - varēs viņš mēģināt Lubovski iedzīt stūrī vai arī ar nākamo vilcienu jau dosies mājās.

-     Labi, Oļeg Ivanovič. - Pafnutjevs smagi nopūtās, reizē ar izelpu atbrīvodamies no visām šaubām. - Viss, ko jūs uzskaitījāt, ir brīnišķīgi. Es šajā sarakstā neatteiktos ne no viena punkta. Bet nejutīšos ari nelaimīgs, ja tas viss aizies man secen. Es dzīvē negarlaikojos, man ir draugi, ar kuriem kopā iedzert vai ' papriecāties un kam pasūdzēties. Ar mani viss kārtībā, Oļeg Ivanovič. Pilnīgā kārtībā. Protams, visvairāk man gribētos saņemt Andreja ordeni. Manuprāt, dzīvajos ir tikai nepilns desmits šī ordeņa kavalieru. Iekļūt tādā kompānijā… Kurš gan atteiktos?

-    Jūs jokojat? - Oļegs Ivanovičs nopietni pavaicāja.

-    Protams.

-     Tas ir labi. Ja cilvēks nejoko, tas ir nenopietns cilvēks. Paskatieties. - Oļegs Ivanovičs pasniedza melno aploksni ar fotogrāfijām.

Pafnutjevs mierīgi izņēma uzņēmumus un, par spīti rūdījumam, uz mirkli zaudēja savaldību. Pirmajā fotogrāfijā bija redzama uz galda nolikta cilvēka galva, laikam bērnudārzā, jo apkārt atradās šūpoles, krāsainas sēņu nojumes, zemē ieraktas riepas un citas konstrukcijas, kas veicina mazuļu fizisko un garīgo attīstību. Stingās acis lūkojās tieši uz Pafnutjevu, izspūrušie, asiņainie mati slīga pār pieri, un sirds sažņaudzās domā, ka galva vēl ir dzīva un acis veras pretim, lai arī ļoti skumji, tomēr saprātīgi.

Pārējās fotogrāfijas bija ļoti līdzīgas. Varonīgi aplūkojis visas līdz pēdējai, Pafnutjevs tās sakārtoja atpakaļ aploksnē un nolika uz galda malas.

-    Nē, nē, - Oļegs Ivanovičs nez kāpēc ļoti mundri iebilda. - Tās domātas jums, Pāvel Nikolajevič. Ņemiet vien. Kopijas ir ne tikai pie manis, bet ari visās citās vietās, par kurām man pat nav jausmas.

-    Paldies. - Pafnutjevs pieklājīgi palocīja galvu. - Jums liekas, ka man tās varētu noderēt?

-Noteikti! - Oļegs Nikolajevičs turpināja priecāties.- Fotogrāfijām ir sava vēsture. Tās savāca jūsu priekšgājējs pirms aiziešanas.

-    Varbūt tieši tāpēc viņš arī aizgāja? - Pafnutjevs pavaicāja, sākdams apjaust, ko tikko aplūkojis.

-    Noteikti! - Oļegs Ivanovičs atkārtoja.- Citiem vārdiem sakot, jūs sāksit no tās vietas, kur viņš beidza.

-    Un visas šīs fotogrāfijas ir tieši saistītas ar…

-    Vistiešākajā veidā.

-    Bet, ja jau ir šādi pierādījumi…

-    Šīs fotogrāfijas nav pierādījumi. Tāpēc jūsu uzdevums, Pāvel Nikolajevič, ir pārvērst tās par pierādījumiem. Piešķirt tām, tā sakot, juridisku spēku.

-    Bļāviens! - Pafnutjevs nosēcās.

-   Jā, Pāvel Nikolajevič, jā! Mēs nesen abi runājām, ka šai lietai ir mazliet politiska nokrāsa. Tā tas ir. Es parādīju fotogrāfijas, lai jūs saprastu, ka tā nav vienīgā un varbūt arī ne galvenā nianse. Ir bildes. Tās saistītas ar uzvārdiem, adresēm, datumiem un motīviem…

-    Motīvi - tā ir laba lieta, - Pafnutjevs piebilda.

-Jā, eksistē motīvi, - Oļegs Ivanovičs atkārtoja - Bet šīs fotogrāfijas nav sasaistītas ar mūsu varoni. Lai gan daudzi uzskata, ka saikne pastāv.

-Mans priekšgājējs… Viņš taču nav vienīgais aizgājējs? - Pafnutjevs sasparojās visai nepatīkamam jautājumam.

-Protams, bija citi. Cilvēki šajās fotogrāfijās… Tā ir tikai neliela daļa no aizgājušiem.

-    Vai es varētu šo skaitu pavairot?

-    Iespējams.

-    Vienkāršāk sakot, jo sekmīgāks būs mans darbs, jo lielāka iespēja…

-    Pilnīgi pareizi. - Oļegs Ivanovičs, neļaudams Pafnutjevam līdz galam izteikt jautājumu, piekrītoši pamāja ar galvu. - Te būs atslēgas no jūsu jaunā dzīvokļa. - Viņš nolika uz galda gredzenu ar divām atslēgām. - Viena kāpņu telpai, otra - dzīvoklim. Adrese uzrakstīta uz lapiņas. Bet šajā vietā jūs strādāsit. Tur glabājas ari visi mūsu savāktie desmit sējumi.

Parādīsit savu apliecību, ar to būs gana. Ģenerālprokuratūrā pārāk bieži nav ko rēgoties. Tajā vietā arī ir ļoti pieklājīgi darba apstākļi. Te jūsu kabineta atslēga. Kad būsit iepazinies ar lietu pilnībā, piezvaniet man. - Oļegs Ivanovičs pastūma Pafnutjevam tuvāk mazo vizītkartes taisnstūrīti. - Tur jūs arī saņemsit naudu un visu nepieciešamo. Vai jautājumi ir?

-    Cik ilgi varu studēt dokumentus?

-    Cik daudz laika jums nepieciešams?

-    Nav ne jausmas.

-    Tāpēc jau es par termiņiem nerunāju. Tas atkarīgs no tā, cik nopietni šai lietai pievērsīsities. Nesteidzieties. Laika mums pietiek.

-    Vai es strādāšu viens?

-Šo jautajumu es jau sen gaidu. - Oļegs Ivanovičs atslīga dziļāk krēslā. - Sarunāsim tā… Izstudējiet dokumentus. Pēc tam izstrādāsim rīcības plānu. Būs nepieciešami izmeklētāji, eksperti un kaujinieku vienība. - Pēdējos vārdus Oļegs Ivanovičs izrunāja tik ļoti nopietni, ka Pafnutjevs saprata - tādai iespējai viņš netic.

-Sakiet, vai šī kaujinieku grupa…

-    Pāvel Nikolajevič, - Oļegs Ivanovičs viņu pārtrauca, līdz tam brīdim mums vēl abiem jānodzīvo!

-    Jūs gribat teikt, ka tas nav visai ticami?

-    Ķerieties pie darba, Pāvel Nikolajevič, sāciet darboties. Es vienmēr priecāšos ar jums tikties un atbildēšu uz visiem jautājumiem.

-    Brīnišķīgi! - Pafnutjevs priecīgi iesaucās, it kā šie vārdi būtu izgaisinājuši visas viņa šaubas. - Tad vēl pēdējais jautājums.

-    Man patīk pēdējie jautājumi.

-    Es redzēju bildi, kur mūsu varonis stāv līdzās prezidentam. Abi priecīgi un brīvi. Šķiet, Lubovskis pat viegli uzsit prezidentam pa plecu. Atbalstoši, kā sakot, malacis, visu pareizi esi sapratis.

-    Jā, ir tāda fotogrāfija. - Oļegs Ivanovičs pamāja.

-    Tā nav viltota vai falsificēta?

-    Nē, fotogrāfija ir īsta.

-    Vai prezidents zina par manu uzdevumu?

-    Prezidents pat nezina par jūsu eksistenci. Par ko jūs varat tikai priecāties.

-    Es priecājos.

-Prezidents zina, ka Lubovskim ir netīras rokas. Un neiebilst pret dažiem delikātiem, atkārtoju - delikātiem prokuratūras soļiem… Noskaidrojot šo netīrumu dabu. Vai es saprotami izteicos?

-    Pilnībā.

-Ja jūs satrauc jautājums par nelikumīgām un pretval- stiskām darbībām… Pasarg', Dievs! Es oficiāli paziņoju, ka jūsu aktivitātes saskaņotas visos iespējamos līmeņos. Iesaistīts tikāt tāpēc, ka neviens jūs nepazīst. Iesaku atturēties no stāstījumiem par savu uzdevumu, darbu un Lubovska personību. Jo īpaši šajā ēkā. Es atkārtoju - jo īpaši šajā ēkā. Uzmanīgi ar tālruņiem. Jūsu dzīvoklis nav garantēts pret noklausīšanos. Jūs vienkārši esat melnais zirdziņš.

-   Jā, jā, jā - Pafnutjevs likās reizē bijīgs un šaubīgs. - Redz, kā! - Viņa balsī jau ieskanējās gandrīz apbrīns.

-    Uz drīzu redzēšanos. - Piecēlies no krēsla, Oļegs Ivanovičs pastiepa Pafnutjevam kalsnu un stingru plaukstu.

"Melnais zirdziņš nav slikta lieta," Pafnutjevs klusi murmināja, soļodams pa garo gaiteņu sarkanajiem grīdas celiņiem. "Melnais zirdziņš ir brīnišķīga loma… Tikai… Es taču jau esmu runājis ar Lubovski… Ļoti sirsnīgi patērzējām… Tā, lūk, Oļeg Ivanovič, tā, lūk… Ja jau man jāpiesargājas pat šajā ēkā, tad jau acīmredzot arī jums nav jāstāsta visas nianses… Vai ne tā, Oļeg Ivanovič?"

Vispirms Pafnutjevs devās uz Kurskas staciju. Salīdzinot ar rīta cēlienu, cilvēku bija krietni mazāk, un viss likās daudz ikdienišķāks. Asfalts bija nožuvis, apkārt mētājās atkritumi, griezās putekļi, un arī pasažieri izskatījās citādi - pa uzgaidāmajām zālēm klīda noguruši un izmocīti ļautiņi saburzītām drēbēm un grumbainām sejām.

Pie bagāžas glabātavas neviens negaidīja, un Pafnutjevs bez problēmām saņēma savu koferi. Uz papīra strēmeles Oļegs Ivanovičs gādīgi bija uzrakstījis metro stacijas nosaukumu - "Oktobra lauks". Centrs jau nebija, bet nomale arī ne.

Dzīvoklis izrādījās nemājīgs un pamests valsts vienistabas īpašums. Acīmredzot te pastāvīgi mainījās iedzīvotāji, aizkavējoties ne ilgāk par vienu vai divām nedēļām. Tagad bija Pafnutjeva kārta. Istabā atradās izvelkams dīvāns, rakstāmgalds ar vienu skapīti, divi krēsli un stūrī skapis vaļējām durvīm. Logs vērās uz pagalma pusi, kas Pafnutjevam uzreiz iepatikās, un malā karājās blīvs bordo nakts aizkars.

Virtuvē viņš ieraudzīja izslēgtu ledusskapi, mazu galdiņu, trīs ķeblīšus un gāzes plīti. Pagrozīja krānus virtuvē, vannas istabā un tualetē - viss darbojās, plūda gan aukstais, gan karstais ūdens. Sienas skapītī Pafnutjevs atrada kaudzīti dažādu šķīvju, dažas tasītes, bet atvilktnē - dakšiņas, karotes, divus neasus nažus un korķu viļķi.

-    Korķu viļķis ir laba lieta, - Pafnutjevs nomurmināja un, iegājis istabā, apsēdās uz dīvāna. Un tikai tad ievēroja pie pretējās sienas piekārto gleznu. Protams, ka tas bija Šiškina "Rīts priežu mežā". Pārlaidis skatienu pārējām sienām, Pafnutjevs ieraudzīja vēl vienu mākslas darbu - Kramskoja "Nepazīstamo". Lai arī papīru bija deformējis mitrums vai pārliecīgs karstums, skaistule joprojām raudzījās pretim tikpat augstprātīgi.

-     Gan jau visu noskaidrosim, - Pafnutjevs noņurdēja un pārsteigumā salēcās - gaitenī spalgi ieskanējās durvju zvans. - Tā… Jūs mūs negaidījāt, bet mēs atvilkāmies, - Pafnutjevs nodungoja un nopūties devās atvērt durvis.

Kāpņu laukumiņā stāvēja divi vīri zilos kombinezonos. Pie kājām viņiem atradās divas iespaidīgas kastes. Veču sejās bija lasāma profesionāla vienaldzība.

-     Vai Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs? - viens no vīriem apjautājās.

-    Tas esmu es.

-    Lūdz, saņemiet. - Un veči bez kādas saskatīšanās paķēra kārbas un, mierīgi pastūmuši Pafnutjevu malā, ienesa sūtījumu dzīvoklī. Viens savu nesamo aizstiepa uz virtuvi, bet otrs - uz istabu.

-    Puiši, ko tas nozīmē? - Pafnutjevs painteresējās.

-    Mums lika piegādāt.

-    Kas lika?

-    Tagad parakstieties par saņemšanu.

No vienas kastes puisis ar skūtu pakausi viegli izcēla vidēja lieluma televizoru, japāņu, starp citu. Tā kā piemērotu mēbeļu istabā nebija, viņš atnesa no virtuves ķeblīti un uz tā stabili uzlika sudrabaini balto tālrādi. Neapstādamies viņš vienā vēzienā iesprauda kontaktdakšiņu rozetē, ātri un it kā starp citu sameklēja uz grīdas antenas kabeli un pievienoja aparātam. Paņēmis pulti, puisis paknibinājās gar pogām un, pārliecinājies, ka programmas izkārtojušās pareizajā secībā, televizoru izslēdza.

-       Laba mašīnīte, -viņš paziņoja, pagriezdamies pret Pafnutjevu, kurš visu laiku bija stāvējis aiz muguras. - Starp citu, tajā iebūvēts arī videomagnetofons. Pults augšējā daļa paredzēta televizoram, bet apakšējā - videomagnetofonam.

-    Tas ir labi, - Pafnutjevs piekrita. - Bet no kurienes jūs, puiši, esat?

-     Ne no kurienes! - Puisis iesmējās. - Parakstieties par saņemšanu. - Viņš pasniedza saburzītu kvīti.

-   Acīmredzot no prokuratūras? - Pafnutjevs, negaidījis tik lielu gādību, turpināja izprašņāt.

-     No turienes gan, dārgais. - Puisis greizi pavīpsnāja un promejot vēl uzmeta Pafnutjevam dīvainu skatienu. - Jā, gandrīz aizmirsu. - Izņēmis no kombinezona kabatas kaseti, viņš

/ ' /

atgriezās un ielika to televizorā. - Kad kļūs garlaicīgi, paskatieties. Ļoti attīstoši.

Tajā brīdī istabas durvīs parādījās otrs puisis, kurš arī pasniedza Pafnutjevam kvīti parakstīšanai. Tur bija pietiekami garš saraksts, bet rokraksts tik nesalasāms, ka Pafnutjevs parakstīja neiedziļinoties.

-    Labu apetīti! - puisis novēlēja un, pacēlis roku, atvadoties pavicināja dūri.

-    Kam lai pateicos? - Pafnutjevs vēlreiz mēģināja noskaidrot situāciju.

Acīmredzot viņa vārdi vīriem likās smieklīgi - apstājušies pie ārdurvīm, abi pārsteigti pavērās Pafnutjevā, tad - viens uz otru.

-   Tu nu gan, vecais, laid, - viens no viņiem samulsis noteica, un durvis aizvērās.

Bridi mulsi pastāvējis gaitenī, Pafnutjevs iegāja istabā, atvilka aizkaru un palūkojās pagalmā. Abi puiši jau sēdās mašīnā. Nekas traks jau nebija, viss dabiski un normāli, tikai Pafnutjevam raizes darīja daži sīkumi, kurus viņš bija pamanījis. Pirmkārt, puiši savus kombinezonus tagad turēja rokās, nevērīgi satinuši kamolā. Un vēl - viņi iesēdās greznos limuzīnos, "mersedesā" vai "audi"… Krāvēji ar tādiem nebrauc, kravu viņi piegādā labākajā gadījumā ar "gazeli"…

-    Pie velna, - Pafnutjevs nomurmināja un devās uz virtuvi. Atvēris ledusskapja durvis, viņš pārsteigumā noelsās un atkrita uz ķeblīša. Tas bija stāvgrūdām pilns - viskija pudeles ar neredzētām etiķetēm, sarkanie un melnie ikri, karsti kūpināts lasis, paciņas un sainīši, ne jau avīžpapīrā, bet smalkā sviestpapīrā, kādu izmanto tikai dārgajos veikalos. Prokuratūra, pat ja tā ir Ģenerālprokuratūra, uz tādu dāsnumu nav spējīga. Paņēmis viskija pudeli ar melnu etiķeti, Pafnutjevs to atskrūvēja un paostīja.

-     Patiešām viskijs, - viņš mulsi nomurmināja. - Tā, lūk, Paša, iet bojā labākie cilvēki… Bet tu, Oļeg Ivanovič, saki, lai es mazāk runāju… Kādam no jums tiešām vajadzētu mazāk pļāpāt.

Ieejot istabā, Pafnutjeva skatiens aizķērās pie televizora un puišu atstātās kasetes. Brīdi vilcinājies, viņš to paņēma un apskatīja no visām pusēm. Nekādu uzrakstu vai attēlu. Tikpat lēni, kā šaubīdamies, vai rīkojas pareizi, Pafnutjevs ielika kaseti atverē un ieslēdza videomagnetofonu. Ekrānā sāka ņirbēt melnbaltas līnijas, tad tās pazuda, un parādījās smaidošais Lubovska ģīmis. Brīdi viņš klusēdams skatījās uz Pafnutjevu, kā ļaudams iejusties situācijā vai samierināties ar notiekošo.

-    Labdien, Pāvel Nikolajevič, - viņš pasveicināja.

-    Sveiks, - Pafnutjevs, izmantodams pauzi, atbildēja.

-    Apsveicu ar pārcelšanos! Vai labi iekārtojāties?

-    Normāli, - Pafnutjevs noņurdēja, cenzdamies tikt galā ar apjukumu.

-Mani puiši mazliet piepalīdzēja labiekārtot jūsu jauno mitekli. Ceru, ka viņi uzvedās piedienīgi un nepārcentās. Pāvel Nikolajevič, vēlos jums teikt dažus vārdus…

-    Es jūs uzmanīgi klausos, - Pafnutjevs nespēja savaldīties.

Acīmredzot par jūsu uzdevumu man zināms vairāk nekā

jums pašam. Tas ir dabiski. Pirmais es uzzināšu arī par jūsu veiksmēm un neveiksmēm. Ar to jums nāksies samierināties. Šajā darbā jūs neesat ne pirmais, ne arī otrais. Jūsu priekšgājējiem diez ko neveicās, bet varbūt tā bija tikai nelabvēlīga apstākļu sakritība. Iespējams, viņiem pietrūka profesionalitātes vai vienkārši piesardzības. Es par jums esmu dzirdējis daudz labu vārdu…

-    Interesanti - no kā?

-No kā? Atbildēšu… No jūsu kolēģiem. Kad man paziņoja par prokuratūras izvēli, es saviem puišiem uzdevu savākt informāciju par jums. To var saukt arī jums tuvākā vārdā par dosjē. Lūk, te tas ir. - Lubovskis televizora ekrānā paņēma no galda un parādīja Pafnutjevam skaistu mapīti, kurā, kā viņš paguva ievērot, bija vismaz piecdesmit lappušu. - jūs varētu gūt panākumus. Bet es neiesaku. Šodien es pa telefonu runāju ar prezidentu, un viņš man apliecināja, ka uztraukumam nav pamata. Tāpēc jūsu misija ir mazliet… Kā lai precīzāk pasaka… Neleģitīma. Prokuratūra nolēmusi pārsniegt savas pilnvaras. Jums jāpiekrīt, ka tas piešķir arī man tiesības uz atbildes reakciju. Teikšu uzreiz - manas darbības jums varētu nepatikt. Ziniet, uzcītība nav tā labākā īpašība, lai gan palīdz virzīties augšup pa karjeras kāpnēm. Jūs esat pavirzījies. Jūsu priekšgājēji ari bija visai uzcītīgi. Es gan nezinu viņu tālāko likteni, un tas mani arī patiesībā neinteresē. Es piedāvāju vienošanos. Jūs izrādāt uzcītību, es izrādu sapratni. Sapratni it visā. Jums noteikti dzīvē ir daudz dažādu problēmu. Tagad varat uzskatīt, ka jums to vairs nav. Lai kādas un cik daudz nebūtu bijušas. Ievērojiet, es neizvirzu noteikumus. Runāju pietiekami atklāti - uzņemos atrisināt visas jūsu problēmas. Mantiskās, dzīvokļa, dienesta… Arī par jūsu karjeru varu parūpēties. Runājot par šo ierakstu - varat to iznīcināt. Lai nepaliktu pierādījumi. - Lubovskis iesmējās. - Bet varat atstāt sev kā dārgu un nezūdošu piemiņu. Nu? Vai piekrītat? Padomājiet, es jūs nesteidzinu. Es saprotu, ka šādi lēmumi prasa laiku.

- Protams. - Pafnutjevs piekrītoši pamāja.

-Lai kāds būtu jūsu lēmums, noteikti piezvaniet… Lūk, numuri, pa kuriem ar mani iespējams sazināties. - Ekrānā parādījās trīs numuri, un Pafnutjevs, sameklējis piezīmju grāmatiņu, steidzīgi tos norakstīja. - Vai paspējāt? - Lubovskis pasmaidīja.

-    Paspēju, - Pafnutjevs atbildēja.

-    Tad jau labi. Es jūs, Pāvel Nikolajevič, nesteidzinu, bet pārāk ilgi domāt ari nevajadzētu - drīz man jādodas ceļā. Darba darīšanās, protams. Tad mums būs daudz grūtāk sazināties. Visu labu, Pāvel Nikolajevič. - Lubovskis draiski piemiedza aci, uz atvadām pamāja un pazuda.

-    Pafnutjevs vēl brīdi nogaidīja, bet ekrānā atkal parādījās melnbaltās līnijas, un viņš izslēdza televizoru.

-    Ļoti rosīgs tu, mīļais, esi kļuvis, pārlieku rosīgs. - Pafnutjevs smagi nopūtās. - Gan noskaidrosim. - Iegājis virtuvē, viņš izņēma no ledusskapja atskrūvēto viskija pudeli, pielēja sev tējas glāzi un nesteidzīgi iztukšoja. - Uz jūsu veselību, Jurij Jakovļevič. Lai veicas… Uz drīzu redzēšanos.

No rīta tieši deviņos Pafnutjevs ieradās savā jaunajā kabinetā, kur jau gaidīja Lubovska dzīves un darbības apraksts. Kabinets likās mazs, bet tur bija viss nepieciešamais - aizrestots logs, seifs, rakstāmgalds un stūri apdilis dīvāniņš, kur vajadzības gadījumā kādu stundiņu nosnausties.

- Paldies, - Pafnutjevs vērsās telpas tukšumā. - Viss ir ļoti jauki.

Apsēdies pie tukšā galda un atbalstījis vaigus dūrēs, viņš uz brīdi sastinga, iejuzdamies jaunajā vietā. Pie sienas karājās visuresošais prezidenta portrets. Labi, ka vismaz Lubovskis nerēgojas aiz muguras, pavīpsnāja Pafnutjevs un, piegājis pie loga, atvilka aizkaru.

Aiz loga bija automobiļu stāvvieta, kas atradās pie ēkas ieejas. Ļoti labi, nopriecājās Pafnutjevs. No trešā stāva varēja ne tikai pārskatīt visu stāvvietu, bet arī atšķirt mašīnu numurus. Labi pārskatāma bija arī šīs dīvainās nomales iestādes dzīve. Kā uz delnas - kas piebrauc, ar ko aizbrauc, kāda kuram mašīna. īsāk sakot, vērīgs cilvēks pa trešā stāva logu varēja iegūt ļoti daudz informācijas.

Kāds pavēra durvis. Pafnutjevs atskatījās, bet ievēroja tikai izzūdošu ierēdņa seju.

- Piedodiet, - viņš nomurmināja. - es mazliet apmaldījos.

-Gadās,- Pafnutjevs atbildēja. - Dzīvē viss gadās, - viņš vēl nomurmināja, kad durvis aiz svešā jau bija aizvērušās. Atvēris stūrī novietoto vecmodīgo seifu, izmeklētājs izņēma visus desmit lietas sējumus un salika divās kaudzītēs uz rakstāmgalda, mazliet sviezdams, lai tie aizslīdētu pa pulēto virsmu. No biezajām mapēm pacēlās putekļi. "Acīmredzot tām neviens ilgi nav pieskāries," Pafnutjevs nodomāja. - Putekļi uzkrājas, ja lietas glabājas arhīvā, - viņš nomurmināja. - Bet arhīvā tās nokļūst pēc tiesas sprieduma, kad galvenā persona ievietota tai atbilstošā vietā. Bet manējais pa prezidenta kabinetiem pastaigājas…

Pafnutjevs uz labu laimi paņēma virsējo sējumu un nesteidzīgi pašķirstīja. Viņam pat nevajadzēja lasīt, salīdzināt un iedziļināties, jo jau mapes ārējais izskats raksturoja lietas ievirzi un kopējo stāvokli. Sešdesmit ceturtajai lappusei sekoja sešdesmit septītā. Pavēris mapi spēcīgāk, viņš ieraudzīja izrauto lapu atliekas.

-Tiesai viss skaidrs, - viņš mulsi nomurmināja. Papētījis sējumu uzmanīgāk, viņš vēl vairākās vietās atrada izrautu dokumentu atliekas - no liecībām un protokoliem. - Tiesai viss skaidrs, - viņš atkārtoja, aizcirzdams sējumu.

-    Vai drīkst? - Atkal pavērās durvis, un kabinetā ielūkojās jau redzētais cilvēks.

-    Vienmēr laipni, - Pafnutjevs atbildēja. - Sen jau gaidu.

-    Vai tad mēs esam pazīstami? - Ciemiņš brīnījās.

-    Nedomāju vis.

-    Kāpēc tad jūs sakāt…

-    Tas bija joks.

-   Ak! - ciemiņš iesaucās. - Šeit reti var sastapt cilvēkus, kuri spējīgi…

-    Jā, tāds es esmu. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu.

-    Igors Aleksandrovčs Šumakovs. - Svešais pastiepa roku. - Un jūs, lūdzu?

-Tūlīt atcerēšos… Ak, jā… Mans uzvārds ir Pafnutjevs. Pāvels Nikolajevičs.

Šumakovs uzmeta asu un vērīgu skatienu lietas sējumiem un šausmās izbolīja acis.

-    Tātad šo lietu uzgrūduši jums!

-    Tas ir labi vai slikti?

-    Kā nu kuram!

-    Es, protams, jautāju par sevi!

-Slikti.

-    Kāpēc?

-    Ko lai saka… Vai drīkst uzsmēķēt?

-    Protams.

Apsēdies uz krēsla, Šumakovs sakrustoja kājas, uzšķīla spožās šķiltaviņas un izpūta dūmus pret griestiem.

-    Pāvel Nikolajevič… Kādam jums noteikti bija jāizskaidro…

Ne jau pirmajam jums šī lieta uzticēta.

-    Man paskaidroja.

-   Jūs laikam nojaušat, ka šī lieta ir vairāk politiska, nevis krimināla.

-    Nojaušu.

-    Redziet nu… Mums jebkura lieta, kura pārsniedz desmit miljonus, kļūst politiska. Ja nozagsit miljonu dolāru - iesēdinās ātri un uz ilgu laiku. Nozagsit desmit miljonus - sāksies problēmas. Daudz un nopietnas, bet visas jums par labu. Nozagsit simt miljonus dolāru - viss! Kļūsit par nācijas cerību, valsts balstu, imperatoram tuvu stāvošu personu. Kā sacīja klasiķi - krievu demokrātijas cerība.

Pafnutjevs klusēdams paņēma virsējo mapi un spēcīgi uzsvieda pārējām, tad, galvu noliecis, vēroja, kā uzvirmo putekļi.

-    Putekļi, - viņš sacīja.

-    Ko jūs, lūdzu, teicāt?

-    Es teicu, ka putekļi birst no mapēm.

-Jā. - Šumakovs piekrītoši pamāja. - Es jūs saprotu. Ar šīm mapēm jāapietas ļoti uzmanīgi. Tās ir tik pieputējušas, ka kļuvušas teju eksplozīvas. Kā šahtas, kur ir tumšs, mitrs un neko nevar saskatīt… Esot tādas šahtas, kuras kļuvušas bīstamas putekļu dēļ.

-    Tur ir mitrs un tumšs? - Pafnutjevs pamāja uz lietas pusi.

-   Jā, tur ir mitrs untumšs. Lai gan mitrumu var nosaukt arī par slapju lietu. Mūsu aprindās biežāk lieto šo apzīmējumu. Esmu mazliet piedalījies šīs lietas izmeklēšanā… Un zinu, ko saku.

-Vai šis cilvēks… Es runāju par Lubovski… Vai viņš ir krievu demokrātijas cerība?.

-    Protams! - Šumakovs iesaucās. - Viņš uztur partijas, fondus, viņam ir savi laikraksti… Jūs lasāt rīta avīzi un pat neno- jaušat, kas ir tās īpašnieks, kas šorīt skalo jums smadzenes un māca pareizi dzīvot. Viņam ir sakari ne tikai ar mūsējo, bet arī to otru prezidentu.

-    Aizokeāna?- Pafnutjevs izbijās.

-    Viņpus Atlantijas okeāna, - Šumakovs uzmanīgi precizēja.

-    Redz, kā!

-Teikšu vēl vairāk… Zinu gadījumu, kad aizokeāna, kā jūs sacījāt, prezidents zvanīja mūsējam un apjautājās par Lubovska veselību, darba lietām un panākumiem. - Šumakovs uzsita ar rādītājpirkstu pa krimināllietas mapju kaudzīti, lai Pafnutjevam nepaliktu ne mazāko šaubu, par ko ir runa.

-    Redz, kā! - Pafnutjevs atkārtoja. - Piedodiet, Igor Aleksandrovič… Jūs pieminējāt tumsu un mitrumu… Vai esmu pareizi sapratis, ka šī lieta ir ne tikai bezcerīga, bet arī… Bīstama?

-    Jā, varētu teikt ari tā.

-Man kāds stāstīja, ka mans priekšgājējs, kurš izrādījās pārlieku azartisks… Vienkārši pazuda! Vai tā ir taisnība?

-    Pazuda gan. - Šumakovs negribīgi pamāja - acīmredzot šī tēma te bija aizliegta un pat nepieklājīga.

-    Bet cilvēks taču nevar tā vienkārši pazust!

-    Kāpēc ne? - Šumakovs paraustīja plecus izbrīnā par tik naiviem vai pat muļķīgiem vārdiem. - Var gan. Krievijā katru gadu pazūd aptuveni trīsdesmit tūkstoši cilvēku. Vai to jūs zinājāt?

-    Bet daži no viņiem taču atrodas? Aizbēguši vīri, palaidnīgi bērni, izlaidīgas meitenes…

-    Ak! Pāvel Nikolajevič! Beidziet! - Šumakovs atmeta ar roku. - Viņu ir tik maz, ka kopējā statistikas aprēķinā šie grēkus nožēlojošie vīri un daiļavas nemaz neparādās.

-    Varbūt viņus nolaupījuši citplanētieši? - Pafnutjevs centīgi saglabāja nopietnu sejas izteiksmi.

-Nē, Pāvel Nikolajevič! Varat man ticēt - tas nav tā, - Šumakovs stingri noteica un piecēlās kājās - veikls, gaišā, vaļīgā uzvalkā, elegants un pašpārliecināts. - Pāvel Nikolajevič, varbūt mēs varētu kopā papusdienot? Te ir diezgan normāla ēstuve. Es visu parādīšu, iepazīstināšu. Ko teiksit?

-    Tā kā par agru. - Pafnutjevs pavērās pulkstenī.

-    Es atnākšu pēc jums pusdienlaikā… Pēc stundām trim, labi?

-    Var arī tā, - Pafnutjevs neiebilda. - Jūs pieminējāt, ka šīs izmeklēšanas laikā pazudis ne tikai mans priekšgājējs?

-Jā, tur ir vēl daži dīvaini momenti. Neko darīt, Pāvel Nikolajevič… Katram noziedzniekam ir savs rokraksts, savi problēmu risināšanas paņēmieni… Arī noziedznieki vēlas radoši izpausties. Vai tad ne tā?

-Vai jūs runājat par Lubovski? - Pafnutjevam nepatika miglaini mājieni.

-    Nu kāpēc uzreiz tā, Pāvel Nikolajevič! - Šumakovs iesmējās. - Es runāju vispārīgi. Bet par Lubovski… Viņš ir talantīgs cilvēks ar savu rokrakstu.

-    Talantīgs zaglis?

-    Var teikt arī tā. Kāpēc ne? Ja jau šie sējumi ir sarakstīti, tad kaut kāds pamats tam visam ir.

-   Patiesi talantīgus zagļus mēs nepazīstam. Neviens viņus nepazīst. Visas tās asiņainās slavenības, par kuriem vāvuļo mūsu prese… Tie ir neveiksminieki, kas nav pratuši nomaskēties un likvidēt pēdas. Labu zagli nevar ne noķert, ne pazīt.

-Tas atkarīgs no tā, cik daudz viņš nozadzis, Pāvel Nikolajevič! - Šumakovs atkal iesmējās - Daži paņem tik daudz, ka par anonimitāti nevar būt ne runas. Ja summa tuvojas valsts budžetam.. .Kur tu vairs paslēpsies.

-    Jā. - Pafnutjevs samulsa. - Te nu man jums jāpiekrīt.

Ēdnīca tiešām nebija peļama - lai arī maza, tikai četri vai

pieci galdiņi, tomēr ar baltiem galdautiņiem, caurspīdīgiem aizkariņiem un nelielu bāriņu, protams, bez alkohola. Pirmajā bija frikadeļu zupa, otrajā - laba kotlete ar kartupeļu biezeni, bet saldajā, protams, kompots.

Šumakovs, pilnībā nodevies ēšanai, neko daudz nepļāpāja, tikai paretam uzmeta asu skatienu Pafnutjevam, it kā mēģinādams saprast un novērtēt.

-    Kā garšoja pusdienas? - viņš painteresējās.

-    Brīnišķīgi! - Pafnutjevs godīgi atbildēja.

-    Dažreiz ir arī labāk.

-    Labāk nekā šodien?!

-    Gadās arī harčo, karbonāde, citreiz ir alus, tiesa, mazajās pudelītēs. Tāpēc iesaku te iegriezties biežāk… Lai gan maz ticams, ka tev, Pāvel Nikolajevič, tas izdosies. - Šumakovs bija atradis sev pieņemamu uzrunas formu - lai arī " tu", tomēr vārdā un tēva vārdā.

-    Kāpēc tad tā? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Tas dokumentu kalns, ko redzēju tavā kabinetā, saistīts ar komandējumiem.

-    Vai daudz būs jābraukā?

-    Cik tik vēlies. No Maskavas līdz pat valsts robežai.

-            Atgriezies savā kabinetiņā, Pafnutjevs uzreiz saprata, ka tur kāds viesojies. Papīra lapa ar iztrūkstošo lappušu numuriem bija nostumta sānis. Viņš to bija atstājis vienā līnijā ar galda malu, bet tagad tā atradās piecus centimetrus tālāk. Aizejot Pafnutjevs visus desmit sējumus bija tālredzīgi ieslēdzis seifā un metāla rokturi atstājis pagrieztu četrdesmit piecu grādu leņķī. Šobrīd rokturis atradās vertikālā stāvoklī. Kāds, nespēdams savaldīties, bija paraustījis rokturi vai pat ieskatījies seifā, ja, protams, šim apmeklētājam bija atslēga, kas likās ļoti ticami, jo dažas lappuses jau bija pazudušas.

-       Tiesai viss skaidrs, - Pafnutjevs nomurmināja savu iemīļoto frāzi un smagi atslīga krēslā. Uzturējies te tikai dažas stundas, viņš jau bija ieguvis daudz informācijas pārdomām. Iespējams, viņš tikai tagad pilnībā apjauta sava uzdevuma būtību. Ne jau par juridiskiem un tiesiskiem aspektiem vai pierādījumu meklēšanu Pafnutjevs tagad lauzīja galvu - šoreiz nāksies cīnīties ar gluži citiem spēkiem, kas nāca no daudz ietekmīgākas sfēras. Šie spēki spēja pilnībā ignorēt prokuratūru, tiesu, miliciju un pat armiju, nostādot miera stājā gan aizsardzības, gan iekšlietu ministrus, kā arī ģenerālprokuroru. Kas būtībā pēdējos gados arī bija noticis.

Atskanēja zvans. Pafnutjevs pacēla klausuli.

-    Klausos.

-    Sveiks, Paša, te Arkaša runā! - Jā, tas bija Halandovskis, un, izdzirdis pazīstamo balsi, Pafnutjevs iekšēji uzreiz atplauka - ir taču pasaulē cilvēki, uz kuriem var paļauties, vismaz telefona sarunas laikā. - Kā tev klājas?

-    Visādi, Arkaša, visādi.

-    Un tu man neko nevēlies pastāstīt?

-    Es gribu mājās.

-    Un tas ir viss?!

-    Vai ar to tev par maz?

-    Tātad tu neko nezini?!

-    Kaut ko jau zinu, tikai tas acīmredzot nav tas, par ko tu man gribi pavēstīt?

-    Tikko ziņoja pa televizoru… Uzbrukums Lubovskim. Jā, Paša, jā! Tam pašam.

-    Kā tas notika?

-    Uzspridzināta mašīna. Tā kārtīgi uzspridzināta, Paša. Puiši sprāgstvielu nav žēlojuši.

-    Un kāds ir rezultāts?

-    Asiņu peļķes un līķu grēdas… Tikai nezinu, kas noticis ar pašu Lubovski. Informācija bija saraustīta. Līķi ir, tikai par konkrētiem uzvārdiem neziņo.

-    Tātad Lubovskis atradās mašīnā?

-    Pretējā gadījumā tā nebūtu uzsprāgusi.

-    Kā tu uzzināji manu tālruņa numuru?

-    Paša! - Halandovskis pārmetoši novilka. - Nevar taču tik zemu vērtēt savus draugus.

-    Piedod.

-    Es piezvanīju mūsu pilsētas prokuroram, un viņš trīs minūtēs visu uzzināja. Zini, es tev Maskavā lieti noderētu. Man tur ar čomakiem ir palikuši veci sakari… Viņi vienmēr zina kaut ko tādu, ko mūsu gudrinieki nav pat dzirdējuši. Par gudriniekiem es saucu tiesībsargājošo iestāžu darbiniekus.

-    Esmu jau sācis ar šiem gudriniekiem iepazīties.

-Bet uz manu jautājumu tu neatbildēji… Vai mani tev Maskavā nevajag?

-    Traucēt jau netraucētu.

-    Vai varu to pieņemt kā uzaicinājumu?

-    Vari, Arkaša.

-    Uz drīzu redzēšanos, Paša. Rīt redzēsimies. No rīta.

Halandovskis nolika klausuli.

Un tūlīt pat ienāca Šumakovs. Uzmetis skatu Pafnutjevam, viņš uzreiz saprata, ka tam viss jau zināms.

-    Tev jau paziņoja? - viņš pavaicāja.

-Jā.

-Kas?

-    Arkaša zvanīja.

-    Kāds Arkaša? - Šumakovs painteresējās, un Pafnutjevs neviļus sabozās. Viņa jaunais paziņa bija pārkāpis neredzamo robežu, kas atdala veselīgu un dabisku interesi no neveselīgas un nepieļaujamas.

-    Ir man viens tāds. - Pafnutjevs nenoteikti pavicināja roku. - Dažreiz palīdz, dažreiz traucē, bet vispār… - Un Pafnutjevs apklusa, tīšām apklusa.

-    Vai no mūsu kantora? - Šumakovs nerima prašņāt, un šī neatlaidība Pafnutjevam atkal nepatika.

-    Varētu teikt arī tā, - Pafnutjevs atbildēja baltu patiesību, jo Halandovska attiecības ar prokuratūru tiešām bija visai ciešas. - Kas tad īsti ar mūsu klientu noticis?

-Klients uzspridzināts. Bet, liekas, tomēr palicis dzīvs. Šoferis - lupatās, miesassargs - lupatās, bet viņam paveicās. Vai brauksi apskatīties?

-    Nāksies. - Pafnutjevs piecēlās.

-Tad brauksim kopā. Mašīna jau-gaida.

Un Pafnutjevam atlika tikai piekrist, lai gan līdzīgās situācijās viņam parasti patika darboties vienam, bez pavadoņiem. Vēl jo vairāk, ja tie bija tik neizprotami uzmācīgi. Acīmredzot, provincē dzīvodams, viņš nespēja pietiekami atvērties sabiedrisku un izpalīdzīgu cilvēku klātbūtnē. Vienmēr un visur Pafnutjevam rēgojās kaut kādi nelabi nodomi un nolūki. Tāds jau viņam darbs - atturīgi vērot un daudz nepļāpāt..

Un tad vēl nostrādāja kabinetā izliktie nevainīgie slazdi - kādu ļoti interesēja viņa pieraksti. Šajās piezīmēs gan nebija nekā īpaša, tomēr zinātājam sniegtu nelielu ieskatu par izmeklēšanas virzienu - tur bija uzskaitītas pazudušās lappuses. Tas nu Pafnutjevam bija skaidrs - tukšas lapas neviens neizrauj. Tātad tur bija kaut kas svarīgs.

Diena Lubovskim sākās diezgan labi, varētu pat teikt - brīnišķīgi. Galva pēc vakardienas plosta nesāpēja, nejauši savāktais skuķēns izrādījās mīļš un paklausīgs, turklāt saprātīgs - tikko viņš ierunājās par gaidāmo grūto darba dienu, viņa ātri izgaisa, varbūt pat uz visiem laikiem, lai gan… Kas zina, kas zina - savu tālruņa numuru viņa tomēr atstāja, jo, kā jau teikts, bija saprātīga.

Noskalojies dušā, Jurijs Mihailovičs patīksminājās par savu spoguļattēlu - spēcīgs augums, kas pilnībā atbilda standartiem, lai gan seja, protams, varēja izskatīties svaigāka. Bet viņu gaidīja Spānija, ceļojums noteikti būs ilgs, tāpēc par seju varēja neuztraukties.

Brokastis bija vieglas un veselīgas: glāze svaigi spiestas burkānu sulas, šķēlīte stores un tase labas kafijas. Šķīstošo Lubovskis sen vairs nedzēra.

Palūkojies ārā pa logu, viņš pārliecinājās, ka mašīna atrodas savā vietā, tīra un mirdzoša rīta saules staros, un arī apsardze kaujas gatavībā, acīmredzot jau paguvusi pārbaudīt ne tikai kāpņu telpu, bet arī netālo skvēru un bērnudārza krūmāju - tur vienmēr varēja paslēpties kāds uzbrucējs ar šaujamo ar labu optisko tēmēkli.

Lai gan Lubovskis sen jau vairs nenodarbojās ar noziedzību, tomēr piesardzību neaizmirsa, jo labi saprata, ka aiz sevis atstājis daudz aizvainotu cilvēku, kuri gatavi uz jebkuru atriebību. Laiku pa laikam viņi parādījās, bet diezgan nepārliecinoši, kā tagad saka, virtuāli. Atsūtīja kādu draudu vēstuli, mēģināja sazināties pa telefonu vai izdarīja ko tādu, kas pašiem likās kaitniecība. Viņu nožēlojamie centieni kaut ko nodedzināt vai sabojāt Lubovski uzjautrināja un pat gandarīja - šādi viņš nolīdzināja savu vainu, un atriebēji, paveikuši kaitējumu, arī aprima, domādami, ka pienācīgi atmaksājuši pāridarītājam.

Dažkārt Lubovskis pat jutās viņiem pateicīgs, jo šādi tika atsvabināts no daudz lielākiem tēriņiem. Viņam joprojām piemita zināms taisnīgums, kuru tas sevī centās saglabāt, lai tas pilnībā neizzustu. Protams, viņa taisnīguma izjūta bija visai savdabīga, ko Lubovskis pats labi apzinājās, tomēr labāk tāda, nekā nekāda. Tāpēc sirdsapziņas pārmetumi viņu nemocīja, vēl vairāk - Lubovskis jutās pilnīgi pārliecināts, ka rīkojas pareizi, pieklājīgi un pat kārtīgi.

Piezvanījis pa mobilo tālruni apsardzei, kas nīka pagalmā, viņš uzdeva savus parastos rīta jautājumus.

-Sveiks, - Lubovskis diezgan familiāri sasveicinājās - pagātne tomēr lika sevi manīt, apzinādamies savas izteiksmes savdabību, viņš tomēr necentās neko mainīt, uzskatīdams, ka padotie neko neiebildīs, kur. viņiem likties.

-    Sveicināts, Jurij Nikolajevič, - apsargs godbijīgi atbildēja.

-    Vai jums viss kārtībā?

-    Jā, viss tīrs.

-    Nekādu problēmu?

-    Nekādu.

-Tātad varam braukt? - Šis jautājums bija lieks, bet Lubovskis vēlējās mazliet paildzināt sarunu un mudināt apsardzi nopietnāk pievērsties darbam, un vēl - dvēseles dziļumos slapstījās bailes, viņš labi zināja, ka bijušie kolēģi var ķerties pie daudz nopietnākām lietām par gatavo mēbeļu noliktavas nodedzināšanu - arī mēbeles bija viena no viņa darbības jomām, turklāt visai ienesīga.

Pieraduši pie Lubovska rīta pļāpām, apsargi godbijīgi atbildēja uz jautājumiem, kuri bieži vien atkārtojās.

-    Es eju ārā, - Lubovskis paziņoja un pārtrauca sarunu. Parasti tā bija pēdējā frāze pirms iziešanas no dzīvokļa.

Palūkojies kāpņu telpā, viņš pārliecinājās, ka apsargs atrodas savā vietā. Aizslēdzis durvis, Lubovskis iegāja liftā, kopā ar apsargu nobrauca lejā, aši noskrēja pa kāpnītēm un ieslīdēja plašajā džipā, kurš atradās tikai dažus metrus no lieveņa. Apsargs ielēca viņam pakaļ, un mašīna tūlīt pat uzņēma ātrumu. Uzbrucējs pat nespētu īstenot savu nodomu - Lubovskis izsteidzās no mājas un ielēca mašīnā dažās sekundēs.

Piebraucot pie biroja, viss atkārtojās. Apsargs pieturēja durvis, mašīna piestāja divu metru attālumā, Lubovskis viegli un pat mazliet graciozi nolēca no augstā pakāpiena un, ne mirkli neapstādamies, ieslīdēja kantorī, ļaujot aši aiz sevis aizcirsties tērauda durvīm.

Daudzus jautājumus Lubovskis varētu ari atrisināt, neizejot no mājām, bet viņam nepatika komunicēt pa telefonu, bet gan sarunāties ar cilvēkiem aci pret aci. Tālruņa sakari taču bija tik bīstami un nedroši. Dažas reizes apsvilinājies, kad konkurenti, nelabvēļi un tamlīdzīgi ļautiņi bija sīki iepazinušies ar visām viņa biznesa niansēm, Lubovskis stingri nolēma - nekādu telefonu. Pat savā kabinetā viņš tagad izvairījās apspriest nopietnas problēmas. Sarunāt tikšanos, apsveikt svētkos, uzaicināt pusdienās - to gan, bet nekādu lietišķu runu. Zinādams šo ieradumu vai ,pareizāk sakot, principu, sekretārs svarīgākos jautājumus centās pārrunāt, kamēr Lubovskis vēl tikai pa gaiteni soļoja uz savu kabinetu. Noķerot priekšnieku pie ieejas, uzbraucot kopā līdz trešajam stāvam un pavadot pa garo gaiteni līdz kabinetam, varēja mierīgi paspēt saplānot dienas darbus.

-    Nu, kas tev tur ir? - Lubovskis pajautāja, tikko bija aizcirtušās ārdurvis. Sekretārs, jauns puisis ar sarkanu ādas mapi rokās, jau stāvēja līdzās, kaut arī nedaudz aizmugurē, kas bija ļoti pareizs un profesionāls risinājums. Atpalikdams par pussoli, viņš nodrošināja priekšniekam iespēju iecietīgā augstprātībā atskatīties uz savu padoto.

-    Zvanīja Severcevs.

-    Ko gribēja?

-    Naudu.

-    Pagaidīs.

-    Problēmas ar muitu… Kravas mašīnām.

-    Zinu, vari izsvītrot, viss jau atrisināts. Kas vēl?

-    Zvanīja no prezidenta administrācijas. Vēlas parunāt.

-   Lai nosaka laiku. Es aizbraukšu. - pēdējā frāze neviļus izskanēja mazliet augstprātīgi. - Vai viņi pateica, kas par problēmu?

-    Kaut kas saistībā ar prokuratūru.

-    Zinu.

-    Zvanīja jūsu sieva.

-    Kas vēl?

-    Spānija. Nodokļu problēmas.

-    Ja zvanīs atkal, pasaki, ka pēc nedēļas aizbraukšu.

-    Rumāņi sūdzas. Kavējas traktoru piegāde.

-       Nesapratu? - Lubovskis pirmo reizi paskatījās uz sekretāru.

-    Viņi gaidīja traktorus jau pirms mēneša. Atbilstoši līgumam. Nauda pārskaitīta, bet traktoru nav.

-    Ko saka Rostovs?

-    Lūdz pagarinājumu.

-    Pārdevuši pa kreisi? - Lubovskis pasmīnēja.- Tev liekas, ka attapsies?

-    Jau ir attapušies, Jurij Jakovļevič.

-     Nav labi, puiši, nav labi, - Lubovskis pie sevis nomurmināja. - Tā mums nebija norunāts. Par tādiem gājieniem jāmaksā. Un to jūs drīz sapratīsit.

-    Vajadzētu pašiem nopirkt to rūpnīcu, - sekretārs ierosināja.

-     Kāpēc gan, Kola? - Lubovskis brīnījās. - Pietiek, ja nopērk direktoru. Iznāk daudz lētāk. Un drošāk. Arī visu prokuratūru nav vērts pirkt.

-    Pietiek, ja nopērk ģenerālo prokuroru?

-     Nekādā gadījumā! Viņš par savu rīcību neatbild, neko neizlemj. Dekoratīva persona. Turklāt viņi pārāk daudz prasa par saviem pakalpojumiem. Visai pārspīlētiem, starp citu. Ir daudz uzticamāki cilvēki. Un lētāki. - Lubovskis pasmīnēja un, atvēris durvis, iegāja savā kabinetā. - Tas tev bija viss? - Viņš pagriezās pret sekretāru.

-    Palika vēl dažas sīkas lietas.

-    Tad ienāc mazliet vēlāk.

-    Pēc stundām divām?

-    Jā, apmēram tā.

Turpmākā Jurija Jakovļeviča Lubovska dzīve palika slēpta padoto acīm, bet darbs neapstājās. Viņš zvanīja partneriem, par kaut ko vienojās, bet visas sarunas bija pietiekami neitrālas - jāsatiekas, jāparunā, vajadzētu parakstīt papīrus, jā, tieši papīrus, pat nepieminot dokumentu veidu. Varbūt runa bija par līgumiem, varbūt izziņām, varbūt tās bija vienošanās… Dzīve Lubovskim bija iemācījusi piesardzību, turklāt nebija noslēpums, ka par viņu interesējas prokuratūra. Iespēju robežās Lubovskis centās šīs intereses nozīmi devalvēt, uzspodrinot pagātni, kad dažkārt bija radušies visai skarbi lēmumi, lai ari nepieciešami - kad tā bija vienīgā izeja.

Vienīgais nopietnais zvans, ko viņš torīt atļāvās, bija uz prezidenta administrāciju. Tikšanos sarunāja pēc divām stundām. Lubovskis jau zināja - tēma būs prokuratūras atsāktā izmeklēšana. No prokurora izlēcieniem viņš īpaši nebaidījās, jo bija noorganizējis dažus profilaktiskus pasākumus - uzpirkti cilvēki bija iztīrījuši visus desmit krimināllietas sējumus par krāpšanu īpaši lielos apmēros, kā arī atbrīvojušies no visa pārējā bīstamā un nepatīkamā materiāla. Un tas no laukiem atvilktais tūļa viņam nelikās nopietns pretinieks. Provinciāļi pārdodas daudz labprātāk un, kas galvenais, lētāk nekā Maskavas nūģi. Summa, ko maskavieši uzskatīja par kārtējo avansu, provinciāļiem šķita, traka nauda, bagātība vai biļete

pārticībai līdz kapa malai. Gan jau šis jaunais būs tāds pats.

Lubovskis kļūdījās.

Absolūta visatļautība un sakari ar valsts vadību bija radījuši viņā zināmu vieglprātību. Superjutīgais deguns, kas bieži bija glābis no viskritiskākajām situācijām, tagad, pārklājies ar biezu iluzoras neaizskaramības slāni, vairs nespēja laikus saost ne tikai tuvojošās, bet pat esošās briesmas. Lai arī Lubovskis joprojām ieraduma pēc saglabāja piesardzību, tomēr tas notika visai formāli.

Tikai tā izskaidrojama pieredzējušās apsardzes rupjā kļūda. Ja agrāk džips ne mirkli nepalika bez pieskatīšanas un tajā pastāvīgi dežurēja ne tikai bruņots šoferis, bet arī apsargs ar automātu, tad šajā saulainajā rītā, kas šķita tik nevainīgs un tīrs, mašīna bez uzraudzības stāvēja vismaz desmit minūtes. Puiši vienkārši nolēma aiziet iestiprināties kafejnīcā pirms ilgās un grūtās darba dienas.

Bet atgriezušies mierīgi ieņēma parastās vietas mašīnā, turpinot kafejnīcā aizsākto pļāpāšanu.

-    Padomā tik, pulkstenis vienpadsmit, bet asfalts jau sauss, - ierunājās šoferis - asfalta stāvoklim viņš pirmais pievērsa uzmanību.

-    Būs karstums, - atbildēja apsargs.

-    Nāksies nolikt mašīnu ēnā, citādi mēs te izcepsimies.

-    Tās ir tavas problēmas.

-    Vai viņš neteica, uz kurieni šodien brauksim?

-    Viņš par to nekad neko nesaka.

-    Vispār jau pareizi dara.

-    Pareizi jau pareizi… Tikai labāk tomēr būtu, ja pateiktu.

-    Viņš labāk zina.

-    Kā nu darbi izkārtosies… Iepriekš jau nevar visu paredzēt.

Aptuveni tāda bija saruna starp šoferi un apsargu, kuri,

tikko atgriezušie no kafejnīcas, jutās pacilāti un apmierināti. Lubovski viņi nesauca ne vārdā, ne uzvārdā, ne par bosu, šefu vai saimnieku. Vienkārši " viņš". Tiesa, sarunā tas tika izrunāts kā vārds ar lielo burtu - " Viņš" Un visi uzreiz saprata, par ko tiek runāts.

Apsarga kabatā iezvanījās mobilais tālrunis.

-    Klausos, - viņš atsaucās.

-    Vai jums viss kārtībā? - Lubovskis pavaicāja.

-    Kā parasti.

-    Es eju ārā.

-    Mēs esam gatavi.

-    Piebrauciet pie ieejas.

-    Skaidrs. - Un apsargs iebāza telefonu kabatā. - Brauc pie ieejas, - viņš pavēlēja šoferim.

Biroja ieeja atradās piecdesmit metrus tālāk, un jau pēc minūtes viņi gaidīja Lubovski divu metru attālumā no tērauda durvīm ar koda atslēgu. Apsargs drošības pēc izkāpa, atstādams vaļā durvis, un, tikko Lubovskis atradās džipā, zibenīgi ieslīdēja viņam pakaļ, un durvis aizcirtās.

Turpmākā saruna nebija ilga, tā nemaz nevarēja būt ilga, jo atlikušas bija tikai dažas sekundes. Nevajadzēja viņiem abiem reizē doties uz kafejnīcu, ai, nevajadzēja, ilgāk būtu dzīvojuši…

-    Uz kurieni braucam? - šoferis painteresējās.

-    Uz administrāciju.

-    Skaidrs, - šoferis atbildēja un iedarbināja mašīnu.

Šajā mirklī arī atskanēja sprādziens.

Sprāgstviela nebija žēlota - autumobilis palēcās gaisā un piezemējās jau kā saplosītu lūžņu kaudze. Uzliesmoja benzīna tvertne, un uguns ļaunā alkatībā aptvēra visu mašīnu. Atvērās labās priekšējās durvis, un uz asfalta izvēlās asiņojošais Lubovskis. Vairāk neviens neparādījās, jo citu dzīvo nebija. Apsargs bija saplosīts gabalos, bet šoferim bija norauta galva. Skats pavērās briesmīgs, un sapulcējušos cilvēku bariņš vēroja to mēmā stingumā. Tiesa, drīz parādījās milicija, atvirzīja tālāk ziņkārīgos, atbraukusi ugunsdzēsēju mašīna nodzēsa liesmas, tagad visi varēja bez pūlēm apskatīt džipa biedējošās varenības atliekas.

Sakopojis pēdējos spēkus, lai aizlīstu dažus metrus tālāk no liesmām, Lubovskis zaudēja samaņu. Biroja logi bija pilni ar darbinieku sejām, bet ārā nākt neviens neuzdrošinājās, jo sprādzieni varēja turpināties.

Tomēr sprādzieni neturpinājās.

Pafnutjevam laimējās - viņi ar Šumakovu ieradās pirms ātrās palīdzības, un milicija bija parūpējusies, lai džipu un sprādziena vietu neviens nesabojātu. Šumakovu kāds apturēja, un viņš sāka iztaujāt milicijas kapteini, bet Pafnutjevs netraucēts nonāca pie džipa un ieskatījās mašīnā. Viņš ieraudzīja cerēto - uz grīdas stāvēja neliels ādas portfelis. Ugunsdzēsēji bija paspējuši laikus, un pirmo uguns triecienu āda bija izturējusi. Tā bija apdegusi, rokturis nokritis, bet tomēr portfelis likās neskarts. Pafnutjevs to mierīgi paņēma un paslēpa padusē.

Atradumu ievēroja ari Šumakovs, un, pametis kapteini, metās pie Pafnutjeva.

- kas tas ir? - viņš aizelsies pavaicāja.

-    Liekas, portfelis.

-    Kur tu to atradi?

-    Mašīnā.

-    Un kas tajā atrodas?

-    Nezinu.

-    Jāapskatās.

-    Ne jau šeit. - Pafnutjevs bija pilnīgi mierīgs un bez liekas vilcināšanās.

-Pāvel Nikolajevič, tas ir ļoti svarīgs lietiskais pierādījums!

-    Es zinu.

-     Jāuzraksta taču protokols, jāsameklē aculiecinieki, tas viss jāapliecina!

-    Gan paspēsim.

-    Paskatīsimies, Pāvel Nikolajevič!

-    Mazliet vēlāk!

Sameklējis kabatā celofāna maisiņu, kurš izrādījās pietiekami liels, Pafnutjevs iebāza tajā apsvilušo portfeli un nopurināja žaketi. Tagad atradums izskatījās pieklājīgi, un reti kuram iešautos prātā doma, kas īsti tur atrodas.

Un atkal aiz muguras iznira Šumakovs.

-Varbūt vajadzētu pārbaudīt viņa kabatas, - Pafnutjevs ierosināja, pamādams uz Lubovska ķermeņa pusi, - kamēr citi to vēl nav paspējuši?

-    Tev liekas, ka to drīkst?

-Ko?

-    Rakņāties pa cietušā kabatām.

-   Ja šis cietušais ir manas izmeklēšanas galvenā persona, ja šis cietušais ir miris… Tad, manuprāt, drīkst. Mierīgi.

-    Kāpēc tu domā, ka viņš ir miris?

-    Man tā liekas. - Pafnutjevs nevainīgi samirkšķināja acis. - Vai tad tu domā, ka dzīvs?

-    Es esmu par to pilnīgi pārliecināts.

-    Kāpēc?

-    Viņš elpo.

-   Tiešām? - Pafnutjevs izbrīnījās. - Tad steigšus jāizsauc ātrie.

-    Sanitāri tev atrodas līdzās.

-    Redz, kā! - Pafnutjevs sajūsmināts iesaucās un pagāja sānis.

Sanitāri ar ierastu kustību uzlika nejūtīgo Lubovska ķermeni uz nestuvēm, iestūma tās mašīnā un, apdullinoši taurējot sirēnai, tūlīt aizbrauca.

Atgājis no apdegušā džipa, kur joprojām gulēja šofera un apsarga ķermeņu atliekas, Pafnutjevs nolēma, ka neko jaunu te vairs neuzzinās, tāpēc, apsēdies uz soliņa pie Lubovska kantora ieejas, sāka vērot, kas apkārt notiek.

Tas arī bija interesanti.

Bez īpašas vajadzības ap džipu grozījās Šumakovs, nez par ko izprašņājot te sanitārus, te miličus. Laiku pa laikam viņš nepacietīgi pavērās kantora logos, kur joprojām ņirbēja darbinieku bālās sejas. Atbraukušie autoinspektori mērīja attālumu no džipa līdz žogam, līdz kantora ieejai, brauktuves platumu, it kā tas varētu palīdzēt atklāt noziegumu. Daudzi garāmgājēji neapstādamies ātri steidzās garām milicijas nožogojumiem. Katram bija savas rūpes un darbi, ar uzspridzinātu džipu tagad nevienu nepārsteigsi - katru vakaru kāds ņirb televizora ekrānā jaunāko ziņu raidījumā. Ierasta, varētu pat teikt, apnicīga lieta.

Milicis neatlaidīgi apstaigāja ziņkārīgos, mēģinādams atrast kādu liecinieku, kurš vismaz kaut ko varētu pastāstīt par notikušo, bet, liekas, veltīgi - cilvēki raustīja plecus, plātīja rokas un vainīgi smaidīja, tāpēc prašņātājam nācās doties pie nākamās grupas.

Negaidot atvērās kantora tērauda durvis, un ārā iznāca vairāki Lubovska darbinieki. Pafnutjevs intuitīvi nojauta, ka viņi nav vienkārši izpildītāji, visticamāk - firmas galvenās personas. Un tad sekoja pārsteigums - pie viņiem aši piesteidzās Šumakovs. Viņa steigā skaidri jautās pakalpīgums un pat iztapība. Piegājis tuvāk, Šumakovs ar visiem sarokojās, katru reizi paklanīdamies nedaudz zemāk, nekā šādā situācijā nāktos. Ļoti dīvaini, jo Šumakovs tomēr pārstāvēja Ģenerālo prokuratūru, nevis kādu veļas mazgātavu. Viņš kaut ko pateica, un cilvēki melnajos uzvalkos to visu labvēlīgi uzklausīja, un tad Pafnutjevs izbrīnījās vēl vairāk. Visi trīs vienlaicīgi paskatījās uz viņa pusi. Acīmredzot runa bija par viņu, Pafnutjevu, vai, precīzāk sakot, par celofāna maisiņa saturu, kuru greznoja Filipa Kirkorova - neparasti skaista un pievilcīga dziedātāja- attēls.

Pafnutjevs nobijās, ka tūlīt visa grupa dosies pie viņa un tad nāksies kaut ko teikt un skaidrot, lai aizstāvētu savas tiesības uz apsvilušo portfeli.

Nē, palaimējās, neviens nenāca un paskaidrojumus neprasīja.

Apgājuši apkārt džipam un mirkli pastāvējuši pie izārdītā salona, vīri melnajos uzvalkos pazuda aiz tērauda durvīm.

Atviegloti nopūties, Pafnutjevs atkal pievērsās cilvēkiem, kuri drūzmējās pie milicijas novilktās raibās robežlentes. Šo- reiz uzmanību piesaistīja vīrs, kurš .neizprotama iemesla dēļ no tālienes fotografēja džipa lūžņus. Turklāt fotografēja ar "ziepju trauku", ar kuru šādi nemaz skaidras fotogrāfijas nevar iegūt. Puisim bija īsi mati, balts krekls un lielrūtaina žakete. Kaut kas viņa ārienē, manierēs un pat apģērbā Pafnutjevam šķita aizdomīgs, radās sajūta, ka tas ir pazīstams vai ļoti līdzīgs kādam paziņām.

Piecēlies no soliņa, Pafnutjevs gausā un vienaldzīgā gaitā devās uz milicijas nožogojuma pusi, kur drūzmējās savi desmit cilvēki, tostarp arī tips rūtainajā žaketē. Vicinādams savu celofāna maisiņu, neredzēdams nevienu un reizē visus. Pieliecies viņš izlīda pa apakšu raibajai lentei un izspraucās cauri ziņkārīgo pūlim.

-    Šerps sprādziens, - kāds ieteicās.

-    Šerpāk vairs nevar būt.

-    Šoferim galva kā ar nazi nogriezta.

-    Ja nogriezta, - turpināja pārgudra un ironiska balss, - tad jau bija pelnījis. Es tādam džipam visā mūžā nespētu nopelnīt. Varbūt tikai riteņiem.

-    Kāda velna pēc tev vispār tāds džips vajadzīgs?

-    Džips man nav vajadzīgs. Kur es to grūdīšu? Bet sava dzīves izpratne gan ir nepieciešama.

-    Kāda tad tev ir tā izpratne?

-Ja uzspridzināja, tas nozīmē, ka bija pelnījis. Pārkāpis likumus.

-    Kādus likumus tad viņš pārkāpa?

-    Pamatlikumus. Nezodz, nenogalini, neiekāro sava tuvākā sievu.

-    Vai tu pats to visu ievēro?

-    Iespēju robežās. Arī man ir savs grēks - briesmīgi iekāroju sava tuvākā sievu. Bet no otras puses - tikai iekāroju. Neko vairāk.

-    Ja kaut ko vēlies, tas piepildās.

-    Ļoti iespējams, - piekrita grēcinieks.

Puisis rūtainajā žaketē atmuguriski izspraucās no pūļa un raitā soli devās prom no negadījuma vietas.

Pafnutjevs viņam sekoja.

Iet nenācās ilgi. Pēc garas mašīnu rindas puisis iegriezās šķērsielā, kur iesēdās dzeltenā žigulītī ar nemazgātiem logu stikliem. Pafnutjevs varēja tikai pierakstīt mašīnas numuru. Ja sākotnēji viņa interese par puisi bija tikai instinktīva, tad turpmākā rūtainās žaketes uzvedība acīmredzami kļuva dīvaina vai varbūt neizprotama. Vispirms apdegušā džipa fotografēšana no tāda attāluma, kur nekas prātīgs nevarēja iznākt, ja nu tikai laba notikuma vietas kopaina. Tad steidzīga došanās uz tuvāko šķērsielu, kur jau gaidīja mašīna, un tagad neizprotami ilga sēdēšana uz vietas, nezin ko gaidot. Ja jau bija jāgaida, tad kāpēc steigšus skriet uz šejieni? Tātad puisis gaida kādu, kurš kavējas, bet tūlīt ieradīsies - tā secināja Pafnutjevs, sēdēdams uz mazās sētiņas, kas norobežoja skvēru ar neierasti košu zālāju.

Tā arī viss notika.

Pēc minūtēm desmit pie dzeltenā žigulīša pienāca tāds pats kalsns puisis, arī rūtainā žaketē, tiesa, rūtis bija sīkākas. Strauji atkritis priekšējā sēdeklī, viņš sparīgi aizcirta durvis, kā likās Pafnutjevam, pat ar zināmu atvieglojuma sajūtu- tā cilvēki uzvedas pēc svarīga un riskanta darba paveikšanas.

Saruna mašīnā turpinājās, acīmredzot abām rūtainajām žaketēm bija, par ko runāt.

Pafnutjevs arī nekur nesteidzās un mierīgi sēdēja uz saules sakarsētās ķieģeļu sētiņas, laiski vērodams apkārtni un smaidīdams, kā to karstuma dara garlaikoti suņi. Laiku pa laikam viņš palūkojās pulksteni, lai puišiem rastos iespaids, ka viņš kādu gaida, nevis tikai sēž un novēro.

Beidzot, acīmredzot kaut ko nolēmuši, puiši aizbrauca. "Žigulītis" atpakaļgaitā apgriezās un, neizbraucot uz galvenā ceļa, iegriezās nākamajā šķērsielā.

Pafnutjevs atgriezās sprādziena vietā.

Džips vēl joprojām kūpēja, bet dūmi vairāk līdzinājās blāviem, caurspīdīgiem garaiņiem, acīmredzot gruzdēja gumija. Apdedzis un apliets ar ugunsdzēšanas šķidrumu, tas izskatījās ļoti bēdīgi. Šofera un apsarga līķi jau bija aizvesti, pūlis pamazām izklīda, bet milicijas nožogojums vēl atradās savā vietā, tāpēc Pafnutjevam, lai piekļūtu tuvāk sprādziena vietai, nācās uzrādīt savu apliecību.

Piepeši nez no kurienes parādījās Šumakovs, visai satraukts.

-    Kur tu, Pāvel Nikolajevič, pazudi?- viņš uzreiz noprasīja.

-    Tāpat vien, paklīdu pa apkārtni.

-    Vai lietderīgi?

-    Domāju, jā.

-    Pastāsti!

-    Mazliet vēlāk. Klausies… Jums taču noteikti ir kāds dienests… Man vajadzētu uzzināt kaut ko par vienu mašīnu.

-Vai numuru zini?

-    Zinu.

-    Labi. Es visu izdarīšu. Pēc stundas ziņošu par rezultātiem.

Pafnutjevs nolieca galvu pie viena pleca, tad - pie otra,

brīdi domīgi klusēja un jau iebāza roku kabatā pēc papīra strēmeles ar mašīnas numuru, bet tad piepeši pārdomāja.

-Zini, nevajag. Labāk aizved mani uz šo dienestu… Man taču pamazām pašam jāiepazīstas ar darbu, jāparāda sevi…

-   Jā, pareizi, - mazliet steidzīgi piekrita Šumakovs. - Kas tā par mašīnu?

-    Nav ne jausmas! - Pafnutjevs godīgi atbildēja. - Mētājās te viena… Liekas, no manas pilsētas, arī puiši mūsējie…

-    Vai draugi?

-   Tā man nelikās. - Pafnutjevs paraustīja plecus. - īsāk sakot, parādi man to jūsu kantori.

-   Tu pats atradīsi! - mazliet īgni atbildēja Šumakovs. - Trešais stāvs, septiņpadsmitā istaba. Ja radīsies problēmas, atsaucies uz mani. Ja neradīsies, neatsaucies.

-    Kāpēc?

-    Man nepatīk bez vajadzības zibināties gar acīm.

-    Arī pareizi, - Pafnutjevs piekrita.

-    Es tikko zvanīju uz slimnīcu. Lubovskis ir dzīvs.

-    Tas ir labi, - Pafnutjevs noteica.

-    Kāpēc? - Šumakovs palūkojās uz viņu neizpratnē.

-    Nepalikšu bez darba.

-Zini, Pāvel Nikolajevič, ko es tev teikšu… Mūsu mūžam tādu lubovsku pietiks.

-    Kā tu to domā?

-    Visplašākajā šo vārdu nozīmē. - Šumakovs veltīja Pafnutjevam īpašu skatienu, it kā vēlētos piešķirt saviem vārdiem zemtekstu, bet Pafnutjevs vai nu neko nesaprata, vai atkal pēc veca paraduma notēloja muļķi un neprašu. - Mūsu klients ir dzimis laimes krekliņā. Mazliet apdedzis, mazliet nobijies, drēbītes nāksies jaunas iegādāties, bet citādi viss kārtībā. Pēc nedēļas varēs dalīties iespaidos.

-    Ar ko?

-            Ar tevi, Pāvel Nikolajevič! - Šumakovs iesmējās. - Ar ko gan citu! Viņam tagad atlicis dalīties tikai ar tevi.

-    Diez vai. - Pafnutjevs neticīgi pašūpoja galvu. - Diez vai, - viņš vēlreiz atkārtoja. - Drīzāk dosies dziedēt brūces uz kādu slimnīcu. Ar skatu uz Alpu kalniem.

-    Tas taču brīnišķīgi! Tad arī tev nāksies tur apmesties.

-    Man nav iebildumu, - Pafnutjevs nopietni atbildēja.

-    Ha! Viņam nav iebildumu! - Šumakovs atkal iesmējās.

Ģenerālās prokuratūras izziņu dienests tiešām darbojās

nevainojami. Varbūt arī tādēļ, ka Pafnutjevs iesniedza precīzu informāciju, norādot ne tikai mašīnas numuru, bet arī krāsu, modeli un pat aptuvenu izlaiduma gadu. Un tā dienas beigās viņa rīcībā jau bija informācija par īpašnieku, tostarp ari adrese un nodarbošanās. Mašīna ar numuru 78 -18 izrādījās reģistrēta uz Irinas Aleksandrovnas Morozovas, poligrāfijas pakalpojumu salona īpašnieces, vārda. Salonā varēja pasūtīt vizītkartes, bukletus, veidlapas, nelielus plakātus, brošūras un citas tipogrāfijas drazas.

-    Tas ir labi, - Pafnutjevs, iepazinies ar izziņas saturu, nomurmināja un devās uz savu kabinetu, kur viņu gaidīja desmit sējumi ar Lubovska, rūpnīcu, avīžu un kuģu īpašnieka, dzīves aprakstiem. - Vajadzētu veci slimnīcā apciemot, - Pafnutjevs turpināja tērzēt pats ar sevi. - Viņš par mani tik daudz rūpējās, izdeva naudu, neaizmirsa arī par izklaidi, televizoru, lūk, uzdāvināja… Parāds nav brālis.

Līdz pat vakaram neviens viņu vairs netraucēja, un Pafnutjevs varēja pilnībā iedziļināties krimināllietā. Dažbrīd kāds pavēra kabineta durvis, bet acīmredzot kļūdas pēc, jo tās tūlīt pat atkal aizcirtās, turklāt tik ātri, ka Pafnutjevs pat nepaspēja ieraudzīt traucētāju.

-    Labdien! - viņš skaļi pasveicināja.

Liekas, meitene no pārsteiguma pat salēcās, tomēr savu mazliet augstprātīgo un lepno sejas izteiksmi saglabāja, tiesa, atļaujoties nedaudz pasmaidīt.

-    Sēdieties, lūdzu, - viņa uzaicināja.

-    Paldies. Vai varu ar jums parunāt?

-    Protams. Es jūs klausos.

-    Vai es varu kaut ko pasūtīt?

-    Tāpēc jau es te sēžu.

-    Par ko jūs sēžat?

-    Ha! Par trim tūkstošiem. Rubļu, protams.

-    Daudz tas nav… Laikam jau jūs neesat šī salona īpašniece?

-    īpašniece?! Vai es izskatos pēc īpašnieces?!

-    Kāpēc gan ne? Es jums uzticētos.

-    Es jums arī uzticētos. Tikai ne uzreiz.

-    Saprotu… Mazliet vēlāk. Kā būtu ar vizītkarti?

-    Jūs gribat manu vizītkarti?

-    Nē, pagaidām man nepieciešama vizītkarte sev pašam.

Pafnutjevs sen zināja, ka ar nopietnu vai rūpjpilnu sejas izteiksmi cilvēkiem var uzdot vismuļķīgākos jautājumus un viņiem neradīsies ne mazākās šaubas, tie labprāt nopietni atbildēs, iedziļinoties jautātāja problēmās un piedodot viņa prāta mazspēju.

-    Lūdzu. - Meitene nolika uz galda albumu ar vizītkaršu paraugiem. Brīdi to pašķirstījis, Pafnutjevs izvēlējās visvienkāršāko.

-    Gribat vislētāko?

-    Mīļā meitene, man ir tāds darbs, ka uzkrītoša un piedevām krāsaina vizītkarte… Var tikt nepareizi uztverta. Sakiet, bet jūsu īpašniece…

-    Viņa drīz būs.

-    Vai viņa…

-    Nav precējusies.

Meitene acīmredzami pārspēja Pafnutjevu, apsteidzot viņa muļķīgos jautājumus ar vēl muļķīgākām atbildēm.

-Ja jau īpašniece… Laikam brauc ar "mersedesu"?

-    Ar "žiguli".

-    Un pati pie stūres?

-Viņai ir, kas vada mašīnu. Vai vēlaties piedāvāt savus pakalpojumus?

-    Mazliet vēlāk. Sakiet, vai jums ir kādi simboli vizītkaršu izrotāšanai?

-    Albuma beigās.

Vēlreiz nobrīnījies par meitenes spēju lakoniski izteikties, Pafnutjevs ieskatījās albuma pēdējās lappusēs. Te patiesi jebkurš varēja izvēlēties visus iespējamos un neiespējamos simbolus un zīmējumus, kas noderētu dažnedažādu jomu speciālistiem - spalvas un tintnīcas rakstniekiem, otas un paletes māksliniekiem, skalpeļi ķirurgiem, ķelles un spaiņi apdarniekiem, bet tas Pafnutjevu neinteresēja - viņš uzreiz pamanīja meklēto.

Roku dzelži.

Eleganti uzzīmēti, ar pārliecinošu grafisko risinājumu, tie, par spīti negatīvajai būtībai, tomēr izskatījās pievilcīgi.

-Šo es laikam ari izvēlēšos, - Pafnutjevs paziņoja, un tikai tobrīd viņam iešāvās prātā nebēdnīga ideja - atstāt salonā mājienu par saviem nodomiem, kas varētu vienu otru izvilināt no pagrīdes, ja, protams, viņa šodienas versija par rūtaino žakešu saistību ar noziegumu nav kļūdaina.

Tajā mirklī skaļi noklaudzēja ieejas durvis. Turklāt nevis vienkārši noklaudzēja, bet gluži vai izaicinoši iedārdējās. Jā, tā durvis var aizcirst tikai īpašnieks. Atskatījies Pafnutjevs ieraudzīja vēl samērā jaunu sievieti ar dusmās nobālušu seju, labā lietišķa stila kostīmā. Tā kā viņam patika sievietes lietišķos kostīmiņos, Pafnutjevs salona īpašnieci uzlūkoja neslēptā cieņā. Viegli pamājusi ar galvu, viņa aši iesteidzās gaitenītī un pazuda aiz kabineta durvīm.

-    Vai tā bija saimniece? - Pafnutjevs čukstus pavaicāja.

-    Irina Aleksandrovna, - meitene tāpat čukstus atbildēja. - Bet tagad viņu labāk neaiztikt.

-    Lai dievs pasargā!- Pafnutjevs savicināja rokas. - Vai tad es neredzu un nesaprotu!

Un atkal Pafnutjevam aiz muguras noklaudzēja durvis, un atkal viņš, noliecies pār galdu, lai nevienam netraucētu, piesardzīgi atskatījās.

Šoreiz tie bija divi jauni, kalsni puiši. Vienam mugurā bija lielrūtaina žakete, otram - nedaudz sīkrūtaināka. Jā, protams, viņš tos uzreiz pazina - tie paši, kas no rīta grozījās ap dzelteno žigulīti. Piepeši abi nostājās līdzās Pafnutjevam, uzmanīgi noskatīja viņu no galvas līdz kājām, tad tikpat vērīgi, bet vienaldzīgi saskatījās un, ne vārda neteikuši, pazuda aiz durvīm, pa kurām nesen iegāja Irina Aleksandrovna Morozova.

-Es laikam viņiem neiepatikos? - Pafnutjevs pavaicāja sekretārei.

-Ja jūs viņiem nepatiktu, tad tagad vairs te nesēdētu.

-    Kur tad es sēdētu?

-    Ārā, uz ietves - Meitene pasmaidīja.

-    Viņi ir tik spici?

-    Jā, - viņa īsi un kodolīgi atbildēja.

-    Vai viņi ari ir īpašnieki?

-    Apsardze.

-Jūsu īpašniecei vajadzīga apsardze?!

-    Mums visiem nepieciešama apsardze, - meitene prātīgi atbildēja.

-    Kādā krāsā ir īpašnieces mašīna?

-    Dzeltens "žigulītis", meitene mazliet īgni atbildēja - acīmredzot baidījās, ka tik ilga runāšana ar dīvaino klientu īpašniecei varētu nepatikt. - Pie kā mēs palikām? Vai esat kaut ko izvēlējies?

-Jā. Es vēlos šo vizītkartes paraugu. - Pafnutjevs iebadīja ar pirkstu pieticīgajā baltajā taisnstūritī. Pierakstiet tekstu… Augšpusē… Krievijas Federācijas Ģenerālā prokuratūra. Vai pierakstījāt? Zem tā - Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs. Tā mani sauc. Tad amata nosaukums… īpaši svarīgu lietu izmeklētājs.

-    Oho! - meitene iesaucās. - Kas ir īpaši svarīgas lietas?

-   Tās, kuras ietekmē valsts procesus, - Pafnutjevs ļoti nopietni un pat bargi atbildēja.

-    Oho! - meitene atkārtoja bez kādas bijības, viņai tas likās jocīgi.

-Un stūrītī, lūk, šo zīmējumu. - Pafnutjevs norādīja uz roku dzelžiem.

-    Oho!

-    Lai vairāk baidītos, - Pafnutjevs paskaidroja. - Lai cilvēki uzreiz saprastu un novērtētu.

-    Es jau esmu sapratusi.

-   Tas ir labi. - Pafnutjevs likās apmierināts. - Dodiet savu lapiņu, es uzrakstīšu tālruņa numuru, pa kuru ar mani sazināties.

-    Mājas?

-    Mājas numuru es iedošu tikai jums. Ja palūgsit.

-    Tikai ne tagad, labi?

-    Jā, nedaudz vēlāk. Kad iedzīs stūrī.

-Ko?

-Jūs.

-    Kas mani var iedzīt stūrī?

-    Dzīve.

-    Jums liekas, ka tā notiks?

-Turklāt visai drīz, - Pafnutjevs biedējoši nočukstēja. - Man, lūdzu, piecdesmit eksemplārus.

-    Vai nebūs par maz?

-    Labi, tad dodiet simtu, - Pafnutjevs piekrita.

-    Vispirms samaksājiet, - meitene it kā starp citu piebilda.

-    Pareiza doma - Un Pafnutjevs iebāza roku kabatā.

No kabineta iznāca viens no puišiem un, nostājies pretim Pafnutjevam, brīdi klusēdams viņu nopētīja.

-    Es, protams, ļoti atvainojos, - viņš beidzot ierunājās, bet man liekas, ka esam kaut kur tikušies.

-    Ļoti iespējams, - Pafnutjevs labprāt piekrita. - Cilvēki bieži cits citu satiek.

-Nē, onkulīt… Es runāju par ko citu… Vai šodien mēs neesam tikušies? Šodien? - puisis atkārtoja.

-    Diezin vai… Ja nu tikai jūs šodien bijāt Odincova rajonā.

-    Odincova rajonā es šodien neesmu bijis. Bet man ir tāda sajūta. .. Ka šodien tevi esmu redzējis. Tāda, lūk, sajūta, - puisis atkārtoja.

-    Tā gadās. - Pafnutjevs neiebilda. - Dzīvē visādi gadās.

-Viņš ir no Ģenerālās prokuratūras, - piepeši ierunājās

līdz šim klusējusī meitene, un Pafnutjevs saprata, ka viņa cenšas atbalstīt.

-    No kurienes?! - puisis pavaicāja negaidīti smalkā balstiņā, tin izmeklētāju iepriecināja gan jautājums, gan balss pārmaiņas - ja puisi tik ļoti spēja ietekmēt vārdi " Ģenerālā prokuratūra", tad intuīcija viņu nav pievīlusi. - Tā, tā, tā. - Puisis bija atskārtis, kas par lietu. Paņēmis no galda meitenes tikko aizpildīto pasūtījuma veidlapu, viņš izlasīja: - Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs… Nekad neesmu tādu uzvārdu dzirdējis.

-     Domāju, ka nekādus zaudējumus mums abiem tas nav radījis.

-    Iespējams. - Un, nolicis veidlapu atpakaļ uz galda, puisis atgriezās kabinetā.

-      Viņš tāds ļoti nervozs, - Pafnutjevs noņurdēja, it kā vaicādams meitenei.

-    Tāds darbs, - viņa mierīgi atbildēja. - Atnāciet rīt. Šajā pašā laikā. Viss būs gatavs.

Šoreiz no kabineta iznāca pati Morozova - skaista, kopta un izaicinoša. Mierīgi pienākusi pie galda, palūkojās uz Pafnutjevu, tad - uz sekretāri.

-    Vaļa, - viņa uzrunāja meiteni. - Vai nevēlies apēst saldējumu?

-    Nē, bet es labprāt iziešu pastaigāties.

-    Ļoti labi. - Morozova piekrītoši palocīja galvu - Pāvels Nikolajevičs? - Morozova pavaicāja, ieskatījusies pasūtījuma veidlapā.

f

-    Jā. Bet jūs, kā noprotu, esat Irina Aleksandrovna?

92

-    Kā jūs to zināt?

-    Meitene pastāstīja. - Pafnutjevs pamāja uz durvju pusi, pa kurām tikko bija izgājusi Vaļa.

-    Skaidrs. Pāvel Nikolajevič, ja jau jūs pārstāvat tik nopietnu iestādi… Varbūt mums izveidosies ciešāki kontakti?

-    Ko jūs ar to domājat?

-Mēs varētu izpildīt jūsu pasūtījumus… Ātri, kvalitatīvi, ar atlaidi… Jums taču vajadzīgas ne tikai vizītkartes… Bet ari dažādas veidlapas… Pavēstes, piemēram, - Morozova atceroties pasmaidīja. - Mūsu sadarbība varētu būt abpusēji izdevīga.

-   Jautājums, protams, interesants, - Pafnutjevs domīgi novilka. - Tikai es šajā jomā neko neizlemju. Sarunāsim labāk šādi, Irina Aleksandrovna… Es parunāšu ar mūsu saimniecības pārzini, šķiet, viņš nodarbojas ar šīm problēmām… Piezvaniet pēc vienas vai divām dienām… Mans telefona numurs jums ir. - Pafnutjevs pamāja uz pasūtījuma veidlapas pusi. - Tad es varēšu atbildēt kaut ko konkrētāk.

-    Brīnišķīgi! - Morozova kļuva priecīga un smaidot atskatījās uz abiem puišiem, kuri tikko bija iznākuši no kabineta - viņi izskatījās saspringti un pat tramīgi, acīmredzot saprazdami, ka šis smaids neko nenozīmē. - Bet pēc pasūtījuma nāciet rīt. Ja būs laiks, varat arī no rīta.

-    Vai paspēsit? - Pafnutjevs nespēja noticēt.

-   Jūsu pasūtījumu? - Morozova pasmaidīja kā augstākās sabiedrības dāma - mazliet rotaļīgi, mazliet vaļsirdīgi un mazliet augstprātīgi.

-    Paldies. - Pafnutjevs piespieda, roku pie krūtīm, skaidri redzēdams, cik nervozi Morozovas manikirētie pirksti bungo pa pulēto galda virsmu. Šķiet, tā bija melodija, ar kādu notiesātos pavada uz ešafotu vai karātavām. "Kas viņai lēcies," Pafnutjevs samulsis nodomāja. "Saruna taču rit tik mierīgi…"

Pafnutjevs piecēlās un tikai tad attapa, ka viņam aiz muguras joprojām atrodas puiši rūtainajās žaketēs. Un tad vecais blēdis, priecīgi pasmaidot, pastiepa roku pirmajam puisim un sirsnīgi paspieda mitro plaukstu, noteikdams:

-    Pafnutjevs. Pāvels Nikolajevičs.

Un puisis apjucis- kas gan viņam vēl atlika šajā situācijā?- ari neviļus nosauca savu vārdu:

-    Eduards. Nikolajevs.

-    Ļoti patīkami! - Pafnutjevs līksmi iesaucās un pievērsās otram puisim: - Pafnutjevs, Pāvels Nikolajevičs, ja jums nav iebildumu.

-    Kādi gan iebildumi! - puisis atsaucās. - Sergejs Meļņiks.

-   Tā nu esam iepazinušies. - Pafnutjevs joprojām priecājās. - Eduards Nikolajevs un Sergejs Meļņiks, - viņš vēlreiz apzinīgi atkārtoja, lai labāk atcerētos. - Cik saprotu, jūs arī te strādājat? Ari esat poligrāfijas speciālisti?

-    Viņi ir mani palīgi, - Morozova neskanīgā balsī paskaidroja.

-    Augstas klases speciālisti? - Pafnutjevs turpināja ironizēt.

-    Pietiekami augstas.

-     Dieviņ, tētīt! - Pafnutjevs piepeši iekliedzās. - Kā man tas uzreiz prātā neienāca… Irina Aleksandrovna, neļaujiet nomirt pašā spēku plaukumā! Ja jau mums veidojas ciešas biznesa attiecības, ja jau jūs man zvanīsit, bet rīt es atkal metīšos jums pie kājām… Aizvediet ar savu mašīnu līdz prokuratūrai! Tas aizņems tikai minūtes divdesmit! Man norunāta tikšanās ar ģenerālo prokuroru, bet es vēl joprojām atrodos te! Lūdzu, palīdziet!

-     Tiešām nezinu. - Morozova saminstinājās. - Tas ir ļoti negaidīti… Sergej, vai tu varēsi?

-    Nekādu problēmu.

-    Kur tad jūsu Ģenerālā prokuratūra atrodas?

-   Tuvākais orientieris - Puškina laukums, - Pafnutjevs turpināja lūgties, pats joprojām nesaprazdams, kam viņam vajadzīgs šis farss. Bet, ja jau viņš to uzsāka, tad acīmredzot šim vājprātam bija sava jēga. - Līdz Puškina laukumam, un tad es tikšu līdz mērķim piecās minūtēs, - turpināja diedelēt Pafnutjevs.

Morozova atkal nobungoja kārtējo karātavu meldiņu, diezgan savādu, brīdi vērīgi uzlūkoja Pafnutjevu, tad pievērsās Meļņikam:

-    Klausies, Sergej… Turp un atpakaļ.

-    Vai saprati?

-    Sapratu.

-    Vai ceļu zini?

-    Atradīšu.

-    Un pēc tam tūlīt atpakaļ, vai skaidrs?

Sergejs neatbildēja. Tikai mierinoši pamāja ar roku un devās uz izeju. Pafnutjevs metās viņam pakaļ, pa ceļam veltīdams Morozovai pateicīgus atvadu žestus. Morozova tieši tāpat atbildēja.

Kā jau Pafnutjevs bija cerējis, Sergejs taisnā ceļā devās pie dzeltenā "žigulīša" ar numuru 78-18.

-    Lūdzu! - viņš uzaicināja, atvērdams priekšējās durvis.

-    Pateicos! - Pafnutjevs atbildēja un apsēdās sēdeklī līdzās šoferim.

Sergejs acīmredzot labi orientējās Maskavā, jo, neko nevaicādams un neprašņādams, tūlīt pat kaut kur nogriezās, izbrauca caur kādu pagalmu un jau pēc minūtes drāzās pa Dārzu loku Ārlietu ministrijas augstceltnes virzienā.

-      Tagad šī iela ir Lielā Dmitrovka, - Pafnutjevs sāka skaidrot, bet Sergejs viņu pārtrauca.

-    Zinu, - viņš paziņoja un apklusa.

-     Firmas vadītājai vajadzētu labāku mašīnu, - Pafnutjevs atkal uzsāka sarunu.

-    Skopojas.

-     Ja kas gadās, remonts izmaksā desmit reizes lētāk, vai ne?

-    Divdesmit reizes. Esmu parēķinājis. Un vēl - visas mašīnas brauc vienādā ātrumā, visas vienādi nīkst sastrēgumos, bet benzīnu "žigulis" apēd desmit reizes mazāk par "džipu".

-    Vai tad tas arī ir svarīgi?

-     Protams! - puisis tik droši un sparīgi atbildēja, ka Pafnutjevs tūlīt secināja - bizness firmai nevedas, katrs benzīna litrs tiek taupīts, acīmredzot tāpēc viņa arī tik ilgi vilcinājās izpildīt izmeklētāja lūgumu.

-      Vispār jau es neuzprasījos uz bezmaksas vešanu, - Pafnutjevs sāka skaidrot, bet atkal tika pārtraukts.

-    Nomierinieties, Pāvel Nikolajevič! Ja vajadzēs, piespriedīsit man pāris gadu mazāk, ar to arī pietiks.

-    Sarunāts! - Pafnutjevs tūlīt pat piekrita, un, šķiet, tas bija visveiksmīgāk izvēlētais vārds - puisis acīmredzami nopriecājās un daudz laipnāk uzlūkoja izmeklētāju.

-    Un vai lielus gadus dodat?

-    Gadus dod tiesa. - Pafnutjevs pavīpsnāja.

-    Bet pēc jūsu ierosinājuma?

-    Klausies, tu taču orientējies mūsu darbā!

-    Ha! - Puisis daudznozīmīgi iesmējās, bet Pafnutjevs viņu lieliski saprata. Lakonisko "ha!" varēja tulkot apmēram šādi: "Ak, dārgais Pāvel Nikolajevič! Ja tik jūs zinātu, ko man nācies pārciest, ieraudzīt un saprast, tad nebrīnītos par šīm pieticīgajām zināšanām! Ar vienu iestādi abi esam saskārušies, tiesa, stāvot katrs savā barikāžu pusē!"

Pafnutjevs bija drošs, ka nekļūdās - tetovējumi uz puiša rokām viņa pieņēmumu tikai apstiprināja. Sergejs arī paskatījās uz saviem tetovējumiem un neviļus pagrieza roku, lai tie mazāk kristu acīs. Bet tūlīt pat, pamanījis šo mazo kustību, nokaunējās par savu gļēvumu un pavērsa roku atpakaļ.

"Puisis ar raksturiņu," Pafnutjevs nodomāja.

-    Vai sen pie Morozovas strādājat?

-Sen.

-    Viņa nav precējusies?

-    Vai tad tas redzams?

-    Jā, redzams.

-    Kā jūs to noteicāt? - Puisis uzmeta Pafnutjevam ašu skatienu.

-    Precētās ir maigākas. Bet Irinai Aleksandrovnai acīmredzami visas problēmas jāatrisina pašai.

-    Vai tad to var redzēt? - Likās, puisis nejautā, bet apstiprina savus pieņēmumus. - Viņai bija vīrs… Bet gāja bojā.

-    Čečenijā?

-Kā saka jūsu iestādē… Savstarpējo rēķinu kārtošana kriminālajās aprindās. Bandītu lode.

-    Vai tiešām kāds iekāroja šo salonu? - Pafnutjevs brīnījās.

-    Salonu?! - Sergejs gandrīz līdzjūtīgi uzlūkoja Pafnutjevu. - Salons ir tikai atliekas, nožēlojamas druskas.

-    Tātad viņas vīrs bija turīgs?

-Jā.

Pafnutjevs saprata, ka vairāk prašņāt nedrīkst, un līdz pat prokuratūrai klusēja, mēģinādams izveidot kopainu no visa šodien uzzinātā, ieraudzītā un dzirdētā.

-    Esam atbraukuši, - Sergejs paziņoja, apturēdams mašīnu pie augstajiem, metālā kaltajiem prokuratūras vārtiem.

-    Cik es esmu parādā? - Pafnutjevs pavaicāja.

-Pāvel Nikolajevič, šo jautājumu mēs jau apspriedām. Veiksmi darbā! Daudz uzvaru cīņā ar organizēto noziedzību.

-    Paldies. Varbūt vēl tiksimies.

-     Kā jūs to domājat? - Sergejs, saraucis pieri, aizdomīgi pajautāja.

-    Es taču rīt iešu pēc vizītkartēm.

-    Ak, jā! - Šoreiz puiša balsī skaidri jautās atvieglojums. Viņš pagaidīja, kamēr Pafnutjevs ieiet caurlaidē, izsoļo cauri vārtiem, atskatās, pamāj uz atvadām un raiti dodas uz centrālās ieejas pusi.

Un tikai tad iedarbināja mašīnu.

Kad no rīta atskanēja zvans un Pafnutjevs, basām kājām aizšļūcis līdz gaitenim, atvēra durvis, pie sliekšņa viņš ieraudzīja Halandovski, aiz kura snaikstījās Andreja seja. Nē, viņi nemaz neizskatījās priecīgi, drīzāk acīs jautās piesardzība un tramīgums.

-    Paša! Dzīvs?! - Halandovskis čukstus pajautāja.

-    Vietām.

-    Bet dzīvībai svarīgie orgāni vēl atrodas savās vietās?

-    Baidos, ka ne visi.

-   Tas ir brīnišķīgi! - Halandovskis atdzīvojās. - Vai mēs drīkstam ieiet?

Neko neatbildēdams, Pafnutjevs devās atpakaļ uz istabu. Viņam līdzi bikli iespraucās ari ciemiņi. Pafnutjevu viņi ieraudzīja jau sēžam uz dīvāna.

-   Vai mēs tevi pamodinājām? - Halandovskis gādīgi apvaicājās.

-   Jūtieties kā mājās. - Pafnutjevs plašā žestā aicināja ciemiņus droši izmantot visas sava dzīvokļa ērtības.

Halandovskis un Andrejs iekārtojās uz krēsliem ar seju pret Pafnutjevu.

-    Tu tīri labi esi iekārtojies. - Halandovskis pārlaida vērtējošu skatienu istabai.- Man patīk.

-    Cenšos.

-    Runā, ka Lubovskis izdzīvojis?

-    Šodien došos apraudzīt.

-    Vai tas tiešām nepieciešams? Vai nav par ātru?

-    Viņš tik daudz manā labā izdarījis… Televizoru, lūk, uzdāvināja, ledusskapi piepildīja… Tādas lietas nedrīkst ignorēt.

-     Tev taisnība, Paša, - Halandovskis piekrita. - Cilvēciska attieksme ir pats galvenais. Mēs, redz, ari šo to esam līdzi paķēruši. - Viņš pamāja uz divām somām, kas atradās abpus galdam - Varbūt uzkodīsim?

-   Nebūtu slikti. - Pafnutjevs piecēlās. - Es iešu nomazgāties, bet jūs tikmēr pašivirējiet pa virtuvi. Starp citu, paskatieties ledusskapī, varbūt jūsu provinciālajiem vēderiem kaut kas iepatiksies.

-    Protams, iepatiksies! - Paķēris somas, Halandovskis pazuda mazajā gaitenītl, kas veda uz virtuvi. - Tu, Paša, nešaubies, mums noteikti daudz kas iepatiksies, vai ne tā, Andrjuša?

-     Hudoļejs lūdzās, lai ari viņu ņemam līdzi, - ierunājās Andrejs. - Mēs taču braucām ar mašīnu.

-    Ko tad jūs nepaņēmāt? - Pafnutjevs izbāza galvu no vannas istabas. - Nav ko viņam vienam tur nīkt.

-   Mēs neiedrošinājāmies… Tu tagad esi liels priekšnieks, Paša.

-Tad vajadzēja piezvanīt un pakonsultēties ar to lielo priekšnieku, - Pafnutjevs nokliedza, cenzdamies pārspēt dušas šalkoņu.

-      Un atkal tev, Paša, taisnība. - Halandovskis noplātīja rokas. - Interesanti, kā Lubovskis tevi lutina, kā izdabā? - Pavēris ledusskapja durvis, Halandovskis aši novērtēja tā saturu. - Protams, tā jau es domāju - vieni konservi, konservanti un citi draņķi. - Sparīgi aizcirtis ledusskapja durvis, viņš uzlika uz virtuves galdiņa savu somu. - Andrej, izkravā produktus, bet es parūpēšos par pārējo.

Kad Pafnutjevs frotē halātā, pietvīcis un tīrs iznāca no vannas istabas, tad ieraudzīja tradicionālo Halandovska galda klājumu - milzīgas un karstas kotletes, kārdinoši sagrieztas miltainu un sarkanu tomātu daivas, uz atsevišķa šķīvīša svaigu diļļu saišķis. Un maize, pat maizi Halandovskis bija atvedis līdzi.

-     Tā, - Pafnutjevs mulsi noteica. - Tātad Lubovskis ar saviem konserviem izbrāķēts… Vai to tu vēlies pateikt?

-    Ko nozīmē - vēlies?! Tieši to es tev skaidri un gaiši paziņoju. Lūdzu, pie galda! - To sakot, Halandovskis uzlika uz galda ari tradicionālo apsarmojušo degvīna pudeli.

-    Ak, dievs! - Pafnutjevs iekliedzās. - Kāpēc tā ir apsarmojusi?!

-   Tāpēc, ka pie tevis atbraukuši īsti draugi, bet nevis šādi tādi drauģeļi. Sasaldētu ieliku ledū, un, kamēr Andrejs joņoja aizliegtā ātrumā, tā atkusa līdz īstajai temperatūrai! Bet, Paša, jums ar Andreju šis dzēriens nav ieteicams. Varbūt tikai pašā vakarā, pret nogurumu. - Halandovskis mierīgi sev pielēja pilnu glāzi, tiesa, nelielu, un laimīgs izdzēra. - Man ir ideja, Paša.

-    Es uzmanīgi klausos, - Pafnutjevs pilnu muti atsaucās.

-Tev tagad ir ļoti grūts un bīstams darbs… Tāpēc

nepieciešams cilvēks, uz kuru pilnībā varētu paļauties.

-    Vai tu runā par sevi?

-   Nē, uz mani paļauties nevar. Man ir savi pagātnes grēciņi un sakari, no kuriem es nemaz nealkstu atbrīvoties. Es runāju par Andreju. Vai tad velti mēs kopā atbraucām? Domā, centāmies ietaupīt uz vilciena biļetēm? Ne velna. Viņš būs tavs šoferis. Miesassargs, ja vēlies. Cīņu biedrs.

-    Man jau iedeva šoferi.

-    Tev iedeva novērotāju. Ziņotāju.

-      Vai tu vēlies teikt, - Pafnutjevs domīgi iesāka, bet Halandovskis viņu pārtrauca:

-    Paša, vai tu patiešām neko vēl neesi sapratis? Neko neesi apjēdzis? Tev liekas, ka šo lietu saņēmi sava izcilā talanta dēļ? Nē, tev to uzticēja, lai viss izgāztos. Es pat pieļauju, ka tavu kandidatūru atbalstīja arī… - Halandovskis apklusa un veltīja Pafnutjevam īpaši izteiksmīgu skatienu.

-    Vai tiešām Lubovskis?

-    Pilnīgi pareizi, Paša.

-    Tad viņš ir kļūdījies.

-     Protams. Arī gudrinieks pārskatās. Zvani priekšniecībai un izvirzi prasību - šoferis būs Andrejs.

-    Tev liekas, ka viņi piekritīs?

-    Viņiem nebūs citas izejas. Tad nāktos atklāt šofera patieso lomu.

-    Dokumentu noformēšana, rīkojums, apliecība…

-     To var izdarīt pusstundas laikā. Andrejs nav zēns no ielas. Viņam jau ir visas nepieciešamās atļaujas.

-    Zini, šī doma nav slikta, - piepeši piekrita Pafnutjevs.

-     Apēd līdz galam kotleti un tad zvani. - Halandovskis pāri mazajam virtuves galdiņam piestūma izmeklētājam tuvāk tālruņa aparātu.

Pafnutjevs atnesa no istabas piezīmju grāmatiņu, sameklēja Oļega Ivanoviča, ar kuru bija iepazinies savā pirmajā darba dienā Maskavā, numuru.

-    Oļeg Ivanovič! Labdien! Pafnutjevs pie aparāta.

-    Labdien, Pafnutjev. Vai vēlaties ziņot par panākumiem?

-    Tā kā mazliet par agru…

-    Man arī tā liekas. Vai radušās problēmas?

-    Problēmu laiks arī vēl nav sācies.

-    Bet kaut kas taču ir noticis?

-      Oļeg Ivanovič, uz galda man vēl nav ko uzlikt, bet parunāt gan varētu.

-    Atnāciet, parunāsim.

-    Mazliet vēlāk. Man tagad cits jautājums… Atbraucis mans ilggadīgais šoferis… Gribētos arī šeit strādāt kopā ar viņu.

-    Vai viņš ir no prokuratūras?

-Jā.

-   Tad nekādu problēmu. Es pateikšu, un šodien pat būs gatavi visi nepieciešamie dokumenti. Mājā, kur jūs strādājat, trešajā stāvā sameklējiet Nikolaju Petroviču, viņa kabinets ir gaiteņa galā…

-    Es zinu. Paldies, Oļeg Ivanovič. Uz drīzu redzēšanos.

-    Lai jums veicas! - Un Oļegs Ivanovičs nolika klausuli.

-    Jautājums atrisināts, - Pafnutjevs paziņoja Andrejam.

-    Tikai viena problēma, - Andrejs atbildēja. - Es Maskavu slikti pārzinu… Savā laikā, dienējot, es daudz te braukāju, bet tagad…

-    Nepārdzīvo, es nopirkšu tev karti, - Andreju mierināja Halandovskis.

-    Karti? - Andrejs iesmējās.

-    Es nopirkšu tev lielu karti.

-      Labi, - Andrejs piekrita. - Bet tikai ļoti lielu, labāk - globusu.

-Jā, Arkaša, vēl kāda maza lieta. - Pafnutjevs atnesa no virtuves celofāna maisiņu ar Lubovska apsvilušo portfeli. -Šo ārēji nepatīkamo mantu es atradu sprādziena vietā… Tu saproti, vai ne? Tur, kur uzspridzināja Lubovski… Negribas to turēt mājās, tas būtu nepareizi un arī neprofesionāli… Paķer līdzi, lai mētājas pie tevis zem dīvāna vai kur citur, labi?

-     Paša, tas ir ļoti pareizs lēmums, - Halandovskis, ņemdams saini, nopietni piebilda. - Un vēl pareizāk būs, ja es tavu atradumu noglabāšu uz kaimiņa balkona - zem krāsu bundžām, parketa, flīžu un tapešu atlikumiem.

-    Es neiebilstu, - Pafnutjevs atbildēja.

No mājas viņi izgāja reizē un kopā iesēdās Pafnutjeva dienesta mašīnā..

-   Tad nu, Paša, klausies mani uzmanīgi, - aizmugures sēdeklī ierunājās Halandovskis. - Vakarā šī simpātiskā puiša vietā pie stūres sēdēs Andrejs, ar šo lietu nav ko vilcināties. Meties cīņā uzreiz, no paša rīta, kamēr priekšniecība nav pārdomājusi.

-    Vai jūs runājat par mani? - šoferis painteresējās.

-    Jā, mīļais, tas viss par tevi, - Halandovskis apstiprināja. - Pret tevi mums nav iebildumu, lūdzu, neapvainojies, bet šeit klātesošajam Pāvelam Nikolajevičam jāpakļaujas vadības norādījumiem. Tagad, Paša, par tevi… Darbā ilgi nekavējies, nav ko velti bikses deldēt, jo šodien mums norunāta svarīga tikšanās.

-    Ar ko?- Pafnutjevs atskatījās.

-    Ar vienu ļoti interesantu cilvēku.

-    Skaidrs.

-Tikšanās varētu ieilgt, tāpēc vairāk neko neieplāno. Tagad jūs ar Andreju brauksit risināt administratīvos jautājumus, bet es vienošos par tikšanās niansēm. Lai viss ritētu kā pa diedziņu, jo mūsu sarunu biedrs ir liels savdabis.

-    Iespējami pārsteigumi? - Pafnutjevs pavīpsnāja.

-    Pārsteigumi vienmēr ir iespējami. Vai man nav taisnība? - Halandovskis pamirkšķināja ar aci spogulī šoferim.

-    Es jums pilnīgi piekrītu, - puisis nopietni atbildēja.

-    Tad pieturi, esi tik laipns, pie tā kioska. Esmu atbraucis. Tālāk darbojieties paši. Atbilstoši situācijai. Tiksimies pie tava dzīvokļa, Paša.

-    Sarunāts, - Pafnutjevs atsaucās. - Vai tev tas sainis nav par smagu? - viņš vēl apjautājās.

-     Savs labums plecus nelauž, - Halandovskis bezbēdīgi atbildēja un neuzkrītoši pašķielēja uz šofera pusi - ne jau par visu, Paša, var runāt šī puiša klātbūtnē, ne jau visu. Pafnutjevs piekrītoši pamāja - sak, visu sapratu.

Pusdienlaikā Pafnutjevs pa garo slimnīcas gaiteni soļoja uz Lubovska palātu. Kā jau bija solījis, viņš steidza apciemot savu labdari, tēvu un barotāju. Apakšā viņu aizturēja spēcīgi vīri melnos tērpos ar īsstobru automātiem. Pārbaudījuši dokumentus, viņi tūlīt pat pa mobilo tālruni nodeva Pafnutjevu otrajam stāvam, kur tieši tādi paši vīri vēlreiz pārbaudīja prokuratūras apliecību un pa telefonu sazinājās ar nākamo līmeni. Pie palātas uz cietā, balti krāsotā slimnīcas soliņa sēdēja vēl viens puisis ar spēcīgu skaustu, īsiem matiem un tādu pašu īsstobra automātu. Šoreiz dokumentus neskatījās, jo pēdējā pārbaude bija notikusi kāpņu laukumiņā puiša acu priekšā.

Pafnutjevs bikli pieklauvēja, nedaudz pavēra durvis un piesardzīgi ieslīdēja palātā. Viscaur nosaitētais Lubovskis gulēja telpas vidū tā, lai nebūtu saskatāms ne pa vienu no abiem logiem, tātad neviens nevarēja arī nomērķēt un izšaut - pretim tomēr atradās ķirurģiskās nodaļas daudzstāvu celtne. Stūrī uz otras gultas atkal sēdēja puisis melnās drēbēs ar īsstobra automātu. Viņš aizdomīgi uzlūkoja Pafnutjevu. Līdzās uz spilvena atradās mobilais tālrunis - acīmredzot informācija par Pafnutjevu un viņa pazīmēm jau bija zināma. Tikai tāpēc puisis nekustīgi sēdēja un nepieprasīja uzrādīt dokumentus.

-      Sēdieties, Pāvel Nikolajevič. - Lubovska balss šķita negaidīti skanīga un pat līksma.

-    Paldies, Jurij Jakovļevič! Labprāt apsēdīšos.

-      Lūk, kur mums nācās satikties. - Arī Lubovska acis Pafnutjevam likās priecīgas. Acīmredzot ievainojumi nebija pārāk bīstami, un viņš jau paspējis attapties no šoka stāvokļa pēc sprādziena un bezsamaņas.

-     Tā nu tas ir. - Neko vairāk Pafnutjevs no sevis nespēja izspiest, lai ar! saprata savas atbildes bezjēdzību - Man ļoti žēl.

-      Ceru, ka šis nepatīkamais starpgadījums nekļūs par šķērsli mūsu turpmākai sadarbībai?

-    Nekļūs, Jurij Jakovļevič. Redzu, ka, lai arī neesat pilnībā vesels, tomēr pie skaidras apziņas. Vismaz, salīdzinot ar vakardienu, jūsu izskats manāmi uzlabojies.

-    Starp citu, par vakardienu… Man stāstīja, ka jūs esot ļoti saudzīgi parūpējies par manām mantām… Nezinu pat, kā lai jum pateicos, Pāvel Nikolajevič!

-      Nesapratu? - Pafnutjevs, centīgi mirkšķinādams acis, pavaicāja un, kā palīdzību meklēdams, pat pagriezās pret apsargu - sak, nav ne jausmas, par ko te runā. Bet puiša skatiens bija tik klaji ļauns un naidpilns, ka viņš aši atkal pievērsās Lubovskim, kurš klusēja.

Pieliecis galvu pie viena, tad - otra pleca, Pafnutjevs vēlreiz samirkšķināja acis un beigās nolēma turpināt sarunu.

-    Ja jūs runājat par portfeli…

-Jā!

Šumakovs! - Pafnutjevs piepeši atskārta. Tikai Šumakovs bija redzējis, kā viņš paslēpa portfeli celofāna maisiņā, neviena cita līdzās nebija. Jā, un Šumakovs viņam piedāvāja gandrīz turpat, uz ietves, iepazīties ar tā saturu. Noteikti Šumakovs. Velti viņš tik ātri sevi atmaskoja. Bet varbūt to redzēja vēl kāds? Lubovskim nevajadzētu atklāt kārtis par saviem cilvēkiem. Tātad tas tomēr nav Šumakovs? Vai tomēr viņš?

-   Manuprāt, mums interesantāk būtu parunāt ne tik daudz par portfeli, cik par to, kas no tā palicis pāri.

-       Es vienalga jūtos jums ļoti pateicīgs par rūpēm, - Lubovskis ledainā tonī turpināja - Ja jau jūs to spējāt paņemt rokās, tad daļa dokumentu palikuši neskarti.

-    Iespējams, - Pafnutjevs labprāt piekrita. - Godīgi sakot, es tajā pat neesmu ieskatījies.

-    Ļoti pareiza attieksme, - Lubovskis uzslavēja. - Tas tikai apliecina jūsu godprātību. Patiešām, kāpēc gan jāokšķerē pa svešām mantām un kabatām…

-      Šis netikums man nekad nav piemitis! - Pafnutjevs dedzīgi apliecināja.

-    Bet vakar tomēr nespējāt pretoties kārdinājumam?

-    Jurij Jakovļevič! - Pafnutjevs skaļi un skaidri iesaucās. - Jums laikam nav īsti pareizs priekšstats par vakardienas notikumiem. Jūsu "džips" dega košās liesmās, šofera galva mētājās pie ielas apmales, apsargs pārvērties gaļas masā, pats, piedodiet, kā līķis vāļājāties uz asfalta… Cilvēki panikā, meklē miliciju, ugunsdzēsējus, ātro palīdzību… Tas bija murgains skats. Un, ja man vienīgajam iešāvās prātā paskatīties mašīnā… Lai glābtu, kas vēl glābjams… Tad jūs vēl man izsakāt pārmetumus?!

-    Es jums nepārmetu. Es nevienam nekad neko nepārmetu. Tādas muļķības nav manā dabā. Ja kāds pelnījis pārmetumus, es rīkojos pavisam citādi.

-    Kā tad jūs rīkojaties, Jurij Jakovļevič?

-Adekvāti.

-    Ļoti interesanti! - Pafnutjevs iesaucās.

-   Ticiet man, Pāvel Nikolajevič, nekā interesanta tur tiešām nav. Un vairāk par to nerunāsim. Lūdzu, atdodiet manu portfeli ar dokumentiem, kuri jūsu cēlajā darbā ne mazākā mērā nav nepieciešami. Starp citu, kā jums garšoja manis atsūtītais viskijs?

-      Brīnišķīgs viskijs! - Pafnutjevs pacilāti iesaucās- tas laikam ir vienīgais, kas man spēj sniegt mierinājumu dzīvē!

-    Kad beigsies, paziņojiet.

-    Noteikti.

-    Tātad par manām mantām esam vienojušies?

-    Protams, Jurij Jakovļevič! Nekādu problēmu! To es jums apsolu!

-   Vai jums ir vēl kādi jautājumi? Neticas, ka ieradāties tikai tāpēc, lai apvaicātos par manu veselību.

-     Jautājumi man, protams, ir, tikai, pirmkārt, es neesmu gatavs tos uzdot, bet, otrkārt, slimnīcas palāta nav īstā vieta šādām nodarbēm.

-    Liels paldies - Iezvanījās tālrunis, un Lubovskis, piespiedis klausuli pie auss, klusēdams sāka klausīties - kāds sniedza detalizētu ziņojumu. Laiku pa laikam viņš šaubīgi paskatījās uz Pafnutjevu - acīmredzot saruna skāra arī viņu - Dīvaini, ļoti dīvaini, - Lubovskis noteica - Neko darīt, būs jāpadomā. - Un, bez atvadīšanās pārtraucis sarunu, pievērsās Pafnutjevam: - Tātad mēs visu esam sarunājuši, Pāvel Nikolajevič?

Pafnutjevs atbildes vietā tikai pielika roku pie sirds - sak, neuztraucieties, dārgais Jurij Jakovļevič.

-    Ļoti labi. Tikko attapšos, tūlīt jums zvanīšu. Pilnībā nododot sevi jūsu rīcībā. Cerams, ka ari jūs tad būsit gatavs uzdot tiešus, skarbus un neērtus jautājumus. Citādu taču jums nebūs, vai ne?

-    Būs gan, Jurij Nikolajevič. Es apjautāšos par jūsu veselību.

-    Par to gan paldies - Lubovskis beidzot pasmaidīja.

-    Lai gan, ņemot vērā apsardzes jaudu, - Pafnutjevs pamāja uz cilvēku ar automātu, kurš joprojām tikpat vērīgi sekoja katrai viņa kustībai, - jūsu veselība tagad ir absolūtā drošībā. Man vismaz trīs reizes pārbaudīja dokumentus.

-    Ak! - Lubovskis nevērīgi novicināja roku. - Tas viss ir nieki. Pārbaudes, kaujinieki, "džipi", pompozi ierod… Tas iedarbojas tikai pret sīkiem huligāniem. Nabaga Otariku noknieba, kad viņš atradās divdesmit pasules boksa, daudzcīņas, cīņas sporta čempionu ielenkumā, turklāt puse no viņiem bija bruņoti… Ak! - Lubovskis atkal atmeta ar roku. - Kad pie darba ķeras nopietni veči, viņus nekas nevar apturēt. Un visas šīs kodētās slēdzenes, ciparu kombinācijas, tērauda durvis… Tas pasargā vien no muļļām, kam patīk piečurāt svešas kāpņu telpas.

-   Jurij Jakovļevič, - beidzot ierunājās arī apsargs. - Kāpēc jūs mūs tā nonievājat… Nemaz tik vārgi un nevarīgi jau neesam…

-    Tiešām? - Lubovskis aši pagriezās pret viņu. - Tad pasaki man, atbildi uz vienu jautājumu… Kāpēc es te atrodos? Kāpēc es guļu šajā smirdīgajā gultā, elpoju riebīgās slimnīcas smakas? Kāpēc es esmu nosaitēts?

-    Visādi gadās, Jurij Jakovļevič…

-       Par to jau es arī runāju! Pāvel Nikolajevič… Laiks atvadīties. Ceru atgriezties savā kabinetā pēc dažām dienām. Jums piezvanīs. Jūs būsit lietas kursā.

-       Veseļojieties, Jurij Jakovļevič. - Pafnutjevs piecēlās, atvadoties pamāja ar roku un devās uz durvīm.

-       Piedodiet par uzmācību, Pā-vel Nikolajevič, bet uz atvadām es vēlreiz gribu atgādināt par savu īpašumu, ja drīkstu tā izteikties.

Pafnutjevs, neko neatbildēdams, tikai mierinoši pamāja - sak, neuztraucieties, dārgais Jurij Jakovļevič, viss būs kārtībā.

-   Jā. - Pafnutjevs pie durvīm vēlreiz atskatījās. - Es gribēju pajautāt… Varbūt jūs kādu turat aizdomās? Kurš spētu ielikt mašīnā tādu dāvanu?

-    Nav ne jausmas! - Lubovskis aši atbildēja, mazliet steidzīgāk, nekā vajadzētu. Un Pafnutjevs saprata - Tr Lubovskim aizdomas, skaidrs, ka ir. Iespējams, ka viņš pat zina, kurš ir atbildīgs par sprādzienu. Un kāpēc tas noticis - ari zina.

-   Vai pēdējā laikā jums kāds ir draudējis, mēģinājis izspiest naudu vai šantažēt?

-    Ko jūs, Pāvel Nikolajevič! Šantažēt var firmu, kura nodarbojas ar netīriem darījumiem, pārkāpj likumus vai nemaksā nodokļus…Tad ir iemesls draudēt. Bet mēs esam tīri.

-    Lubovskis plati un pašpārliecināti pasmaidīja.

-    Iespējams. - Pafnutjevs atkal pagriezās pret durvīm. -Un vēl kas, Pāvel Nikolajevič… Mēs, protams, arī paši

rūpīgi izmeklēsim visus uzbrukuma apstākļus. Mēģināsim tikt skaidrībā un rīkoties.

-    Paši?

-    Jā, Pāvel Nikolajevič.

-    Ignorējot tiesu?

-    Manuprāt, tā nemaz nebūs nepieciešama.

-    Un jūsu atbildes rīcība būs adekvāta?

-    Tieši tā. - Lubovskis vairs nesmaidīja, viņa balss skanēja skarbi un pat izaicinoši, kā tīšu prātu provocējot Pafnutjevu.

-    Jūs pareizi formulējāt - adekvāta.

-    Šādi izteikumi man liek padomāt.

-    Tāds ari bija mans mērķis.

-    Man prieks, ka mēs varējām parunāt.

-    Pateicoties šai sarunai, mēs viens otram ietaupījām daudz laika. Vairs nebūs jākuļ tukši salmi, jārisina formāli pieklājīgas sarunas un jāizsaka aplinkus mājieni. Vai es skaidri izteicos?

-    Ļoti skaidri.

-    Man zvanīja prezidents, - Lubovskis turpināja. - Un izteica līdzjūtību par negadījumu.

-   Tas ir ļoti patīkami, - Pafnutjevs godbijīgi noteica. Un tūlīt pat sajuta iekšēju spriegumu, sajuta krūtīs nevaldāmu dusmu vai pat naida vilni. Viņam norādīja vietu, bet ar tādu attieksmi Pafnutjevs nekad nespēja samierināties. - Ja prezidents piezvanīs vēlreiz - un to viņš noteikti darīs, jo patiesi raizējas par jūsu veselības stāvokli -, tātad, ja prezidents piezvanīs vēlreiz, pasveiciniet viņu no manis un pasakiet, ka es vienmēr viņu atceros.

-    Tieši tā arī pateikt? - Lubovskis pasmīnēja.

-    Tā arī pasakiet. Pafnutjevs, lūk, nekad jūs neaizmirst.

-         Noteikti pateikšu. Uz drīzu redzēšanos, Pāvel Nikolajevič.

-    Veseļojieties, Jurij Jakovļevič.

Un Pafnutjevs izgāja no palātas, šoreiz vairs neapstādamies.

Tikko aiz Pafnutjeva aizvērās durvis, Lubovskis sniedzās pēc mobilā tālruņa. Roka automātiski sataustīja mazo kastīti, bet zvanīt nesteidzās. Acīmredzot Lubovskis pats gaidīja zvanu. Apsargs, piegājis pie loga, ilgi lūkojās caur dubultajām rūtīm pagalmā, pēc tam nomierinājies atgriezās savā vietā palātas stūri.

-    Aizgāja, - viņš paziņoja.

-    Tas labi, - Lubovskis atbildēja. - Ceru, ka mums tuvākajā laikā nebūs jātiekas. - Viņš apklusa.- Ja vispār vēl tiksimies.

-    Vai viņš traucē? - apsargs pavaicāja.

-    Pagaidām ne.

-Ja kas, jūs tikai pasakiet…

-    Es zinu.

-    Vecis likās diezgan… Bīstams.

-    Tāds viņš arī ir.

-    Varbūt dot mājienu?

-    Jau devu.

-    Vai viņš saprata?

-    Nav jau muļķis. Muļķis viņš noteikti nav.

-    Vajadzētu vecim kādu cilvēciņu piekabināt.

-    Jau izdarīts.

-   Tad viss kārtībā, - apsargs nomierinājies sacīja. - Tad viss kārtībā. Gan jau.

Saruna no malas liktos ļoti dīvaina, bet Lubovskis ar savu apsargu, šķiet, sapratās no pusvārda. Acīmredzot tāda izpratne un lakoniska sazināšanās veidojas cilvēkiem, kuri ilgu laiku kopā strādājuši, daudz ko pieredzējuši un pārcietuši.

-    Nez kāpēc puiši nezvana, - Lubovskis ieminējās.

-    Piezvanīs. Viņi ir uzticami cilvēki.

-    Mēs zaudējam laiku.

-    Gan viņi atgūs.

-    Tagad ir labs laiks… Ērts.

-    Gan viss nokārtosies, - atkārtoja apsargs.

-    Vai tu visu pārbaudīji?

-    Visu.

-    Vai kārtībā?

-    Jurij Jakovļevič, - apsargs pārmetoši novilka.

-    Labi, labi. Es pajautāju, tu atbildēji.

Šajā mirklī iezvanījās tālrunis. Tā kā aparāts atradās uz gultas, tad skaņa likās slāpēta un klusināta.

Lubovskis klusēdams pacēla klausuli pie auss, brīdi mēmi klausījās un tikai pašās beigās klusi piekrita:

-    Lai notiek.

Un bezspēkā atslīga spilvenā.

-    Vai viss kārtībā? - apsargs painteresējās.

-     Jā, - Lubovskis īsi atteica, un sargs saprata, ka vairāk jautāt nebūtu vēlams.

-    Gan jau būs labi, - puisis klusi sacīja.

-    Man nepatīk šī frāze. - Lubovskis saīga.

-    Piedodiet, Jurij Jakovļevič.

-    Absolūti muļķīgs teiciens. Cerēt un paļauties cilvēks var tikai uz sevi. Ne uz vienu citu. Pat uz dievu ne. Viņš ir pārāk untumains un stūrgalvīgs. Viņam, lūk, ir pašam savs viedoklis. Viņam šķiet, ka visu zina un ir pats gudrākais. Vai viņi piezvanīs?

-    Nekavējoties.

-    Labi… Ar dievpalīgu, - Lubovskis piebilda, kas bija pilnīgā pretrunā ar visu iepriekš teikto.

Lubovskim bija labi attīstīts pašsaglabāšanās instinkts un iztēle, ko šis instinkts vēl tikai saasināja. Šobrīd viņš skaidri iztēlojās notikumus pretējā Maskavas pusē. Lai izvairītos no jebkura, pat vissīkākā, šķēršļa vai kavēkļa, viņš atkal un atkal prātā pārskatīja notikumu secību, gūdams ciešu pārliecību, ka viss paredzēts un saplānots profesionāli, pareizi un nevainojami.

-    Kaut tikai puiši nenobītos, kaut tikai neapjuktu.

-   Nenobīsies, - apsargs droši apgalvoja. - Viņi ir pārbaudīti.

-    Ir jēdzieni, kurus nav iespējams paredzēt un prognozēt…

-    Kas tie vēl par jēdzieniem?

-       Cilvēciskais faktors. Visu pārējo var aprēķināt un saplānot… Bet man nebija citas izejas, dievs ir mans liecinieks, citas izejas nebija. - Un Lubovskis, atslīdzis spilvenā, apklusa. Viņš aizvēra acis, bet satraukums nerima - zem plakstiem drudžaini kustējās acu āboli, šķiet, viņš tiešām skatīja paša ieplānoto notikumu ainas.

Divi puiši gaišos kreklos un krēmkrāsas biksēs, iedeguši un vienkārši, izkāpa no mašīnas, nogāja pārdesmit metru un, pārliecinājušies, ka apkārt nav nekā aizdomīga, nokāpa pa kāpnītēm līdz poligrāfijas salona durvīm. Apmeklētāju tobrīd nebija, tikai pie galda sēdēja neuzkrītoša izskata meitēns un aizpildīja pasūtījumu žurnālu.

-       Piedodiet, mums ir pusdienu laiks, - viņa, galvu nepaceldama, paziņoja.

-    Tas ir brīnišķīgi, - viens no puišiem atteica un aizslēdza durvis, lai tiešām vairāk neviens te neienāktu un netraucētu cilvēkiem atpūsties.

-    Puiši, es taču jums sacīju, - meitene sāka iebilst, bet viens no puišiem, satvēris viņu aiz elkoņa, gaitenī iestūma tualetē, drošības pēc rokturi nostiprinādams ar krēslu. Pirms tam viņš vēl paguva pielikt pirkstu pie lūpām, liekot saprast - uzvedies klusi.

Tagad, izņēmuši no somām pistoles ar gariem stobriem, abi devās uz gaiteni. Pavēruši durvis ar uzrakstu "Direktore", viņi tiešām ieraudzīja pusdienu ainu. Irina Morozova kopā ar diviem puišiem rūtainās žaketēs dzēra šķīstošo kafiju. Viņiem priekšā uz galda stāvēja aizsākta torte. Ne vārda nesakot, atnācēji pacēla pistoles un vairākas reizes izšāva uz katru puisi, kuri pat nepaspēja reaģēt un tā arī nokrita ar tējkarotēm nedzīvajos pirkstos. Šāvieni bija tik klusi, ka tos noteikti nevarēja dzirdēt pat tieši aiz direktores loga.

-     Lūdzu, piedodiet, - viens no ciemiņiem atvainojās un, dodamies prom, kārtīgi aizvēra durvis.

Morozova, bāla un stinga, turpināja mēmi sēdēt. Viņai pie kājām gulēja divi asiņojoši līķi, bet direktore pat nespēja pakustināt galvu, lai paskatītos, nespēja piecelties, iekliegties un saukt pēc palīdzības, jo saprata - nav jau, kam nākt.

Puiši, iznākuši no salona un apžilbuši spožajā saules gaismā, ar grūtībām saskatīja savu mašīnu, kurā tad nesteidzīgi iekāpa, vēl palaižot pa priekšu trolejbusu, un tikai pēc tam iedarbināja mašīnu. Drīz vien automobilis pazuda kopējā satiksmes plūsmā uz Krimas tilta. Nogriezušies neuzkrītošā šķērsielā, mašīna vispār izzuda skatienam, pat ja kādas vērīgas acis būtu nolēmušas to izsekot.

-    Šķiet, izdevās? - viens no puišiem ierunājās, kad mašīna apstājās no blokiem celta torņa ēnā.

-     Laikam, - otrs atbildēja, lūkodamies spogulī. Nevienu sekojošu mašīnu viņš nepamanīja. - Viss tīrs.

-    Vai ziņosim? Vecis uztraucas… *

-       Kas viņam ko uztraukties? Pats savām rokām neko

t

nedarīja.

-       Labi, neburkšķi. Viņš ari ir iesaistīts. Ja kas notiek, zaudēs daudz vairāk par mums.

-    Kāpēc vairāk? Tieši tikpat… Dzīvību.

-    Zvani…

Puisis nesteidzīgi, joprojām vērdamies aizmugures skata spogulī, uzspieda numuru un gaidīja savienojumu.

-      Brīnišķīgs laiks, vai ne? - viņš pavaicāja, sadzirdējis klausulē Lubovska saraustīto elpu.

-    Vai tas tiešām ir brīnišķīgs? - Lubovskis pārjautāja.

-    Godīgi sakot, brīnišķuma maz… Viss kā parasti.

-    Labi. - Lubovskis atviegloti nopūtās. - Piezvani man kādreiz. Slimnīcā ir daudz brīva laika.

-    Piezvanīšu, - puisis atbildēja un atslēdza tālruni.

-    Vai viss normāli?

-    Vajadzētu iedzert.

-    Jā, to gan vajag.

Kad Pafnutjevs ieradās poligrāfijas salonā pēc savām vizītkartēm, tad sastapa tur visu izmeklēšanas grupu. Eksperts staigāja fotografēdams, zibspuldzes uzliesmojumi pustumsā šķita žilbinoši un visus tracināja. Abi upuri gulēja direktores kabinetā tajās pašās pozās, kādās tos bija pametuši slepkavas. Morozova sēdēja klientu zālē pie pasūtījumu pieņemšanas galda un truli blenza sienā. Sejā bija lasāms, ka šādu nelaimi viņa jau paredzējusi, tikai ne tik ātri. Noraudājusies sekretāre dzēra minerālūdeni tieši no pudeles un laiku pa laikam iešņukstējās, noslaucīdama asaras saburzītā kabatlakatā.

Uzrādījis apliecību, Pafnutjevs iegāja dziļāk salonā un palūkojās direktores kabinetā, lai pārliecinātos, ka nogalināti tie paši puiši rūtainajās žaketēs, kurus viņš satika vakar šeit

un sprādziena vietā.

-   Jā, Lubovskis apsolīja pats visu noskaidrot, - piepeši viņš skaļi paziņoja.

-    Ko? - izmeklētājs, novērsies no sava protokola, pajautāja.

-    Es tikai pats ar sevi apspriežos.

-     Gadās. - Viņš mierīgi pamāja, mēģinādams atmodināt Morozovu no sastinguma. - Cik viņu bija? - izmeklētājs jau kuro reizi uzdeva vienu un to pašu jautājumu.

-    Divi, viņi bija divi! - sekretāre nespēja savaldīties.

-    Kā viņi izskatījās?

-    Kā lai es zinu! Visu laiku sēdēju tualetē!

-    Kāpēc jūs sēdējāt tualetē?

-    Tāpēc, ka mani tur ieslēdza.

-    Skaidrs. - Un izmeklētājs kaut ko ierakstīja protokolā. - Vai tie bija kaukāzieši?

-     Nē, šķiet, mūsējie. Gaišiem matiem. Un akcents tāds… Maskavieši tā nerunā… Drīzāk Sibīrijā vai Urālos…

-    Tas jau ir kaut kas, - izmeklētājs nomurmināja.

Pafnutjevs vēlreiz izgāja cauri gaitenim un ieskatījās direktores kabinetā - eksperti pētīja galdu, glāzes un durvju rokturi - varbūt palikuši pirkstu nospiedumi. Bet viņu sarūgtinātās sejas liecināja, ka nekas nav atrasts.

-     Klausies, - Pafnutjevs uzrunāja izmeklētāju, - pastāsti man beidzot, kas te īsti notika.

-    Nekas īpašs jau nenotika, - uzrunātais ņipri atbildēja. - Parasta rēķinu kārtošana. Atnāca divi pusdienlaikā, tu pats dzirdēji. Ieslēdza meiteni tualetē, iegāja direktores kabinetā, kur tobrīd notika tējas dzeršana. Alkohola nebija, tikai torte un tēja. Torte, starp citu, vēl palikusi, un tēja arī nav atdzisusi - vari pamieloties. Ja nav nošļakstīta ar asinīm. Viņi ienāca jau ar šaušanai gataviem ieročiem. Pistoles ar klusinātājiem. Aiz sienas atrodas aptiek - tur neviens neko nav dzirdējis. Upuri pat nepaspēja tortes gabalu norīt. Tāpēc teicu - ienāca ar šaušanai gataviem ieročiem. Ietrieca katrā pa vairākām lodēm, tēmējot galvās. Mierīgi izgāja ārā, iesēdās mašīnā un aizbrauca. Nostrādāts profesionāli un precīzi, es neredzu iespēju viņus izskaitļot. Ja nu tikai nejauši uzķersies.

-    Vai pistoles viņi izmeta? - Pafnutjevs pavaicāja.

-     Nē, neizmeta. Vai arī kāds garāmgājējs pievācis. Tagad cilvēki ir izskoloti un taupīgi. Atradumus patur savām vajadzībām. Katru reizi nodomā - ja nu noder. Pats zini, kādi tagad laiki…

-      Tieši tāpat nogalināja Irinas Aleksandrovnas vīru, - piepeši sarunā iejaucās sekretāre. Viņa vairs neraudāja, bet tikai susināja acis kabatlakatā.

Pafnutjevs aši pagriezās pret Vaļu un brīdi viņā klusēdams lūkojās.

-    Kā viņu nogalināja? - beidzot viņš pajautāja.

-    Iegāja divi kabinetā, nošāva un aizgāja.

-    Šeit pat?

-    Nē, Čeļabinskā.

-    Vai tas notika sen?

-    Nu jau būs divi gadi pagājuši. Varbūt arī vairāk.

-    Un arī poligrāfijas salons?

-    Nē, dzelzsbetona izstrādājumu kombināts.

-    Liels?

-    Apmēram tūkstoš darba vietu. Apgādāja visus Urālus.

-    Ar ko apgādāja?

-    Ar izstrādājumiem.

-    Un kas bija viņas vīrs? Par ko viņš kombinātā strādāja?

-    Kā - par ko? Viņš bija direktors.

-    Un arī toreiz viss notika jūsu acu priekšā?

-   Nē, tad es pie viņiem vēl nestrādāju. Es mācījos skolā. Bet man Irina Aleksandrovna pastāstīja. Pēc šī notikuma viņa arī pārcēlās uz Maskavu.

-Tā, - Pafnutjevs novilka. - Situācija kļūst mazliet skaidrāka. Viss nostājas savās vietās.

-    Vai tu kaut ko saprati? - izmeklētājs painteresējās.

-    Pats teici - rēķinu kārtošana. It kā nekas nebūtu noticis. Jānoskaidro upuru personības. Manuprāt, mūs gaida pārsteigumi.

-    Kādi?

-    Visdažādākie.

-     Saņemiet, - sekretāre uzrunāja Pafnutjevu, pasniedzot mazu sainīti.

-    Kas tas?

-    Vizītkartes. Irina Aleksandrovna jums solīja no rīta… Ja jūs būtu atnācis no rīta, nekas nenotiktu.

-    Vai arī es gulētu līdzās viņiem. - Pafnutjevs pavīpsnāja. - Viņa taču arī mani būtu uzaicinājusi padzert tēju, kā jūs domājat?

-    Varbūt. - Meitene paraustīja plecus.

Morozova joprojām sēdēja pie sekretāres galda, truli blenz-' dama sienā. Pafnutjevam jau labu laiku uz mēles bija kāds jautājums, ko viņš šobrīd Morozovai uzdot neuzdrošinājās - sieviete bija šokā, un jautājums ari nelikās visai piedienīgs. Beidzot viņš tomēr izlēma:

-     Irina Aleksandrovna, lūdzu, atbildiet… - Viņš apklusa, nebūdams drošs, ka Morozova vispār kaut ko dzird.

-    Jā, jā, runājiet.

-    Vai jūs pazīstat Lubovski?

-    Pat ļoti labi.

-    Vai esat tikušies.

-    Labāk būtu teikt - saskrējušies.

-    Čeļabinskā?

-     Jā. Man gan nav pierādījumu, bet domāju, ka viņš iejaukts mana vīra slepkavībā. Arī tagad es jūtu viņa klātbūtni. - Viņa noraustīja nāsis, it kā tiešām saostu Lubovski.

-    Šobrīd viņš atrodas slimnīcā, - Pafnutjevs paskaidroja.

-    Esmu dzirdējusi.

-    Laikam viņš ne vienmēr ir uzvedies labi?

-    Labi viņš nekad nav uzvedies.

-     Irina Aleksandrovna, mums vajadzētu parunāt nopietnāk. Kā jūs uz to skatāties?

-    Negatīvi.

-    Kāpēc?

-    Ielūkojieties manā kabinetā. Tur arī atradīsit visas atbildes.

-    Rakstāmgaldā?

-    Uz grīdas.

-    Vai jūs baidāties par savu dzīvību?- Pafnutjevs pajautāja, lai gan viss jau bija skaidrs.

-    Un jūs?

-    Mazliet.

-     Par ko tad mēs varam runāt, Pāvel Nikolajevič? Ja jūs pats baidāties par savu dzīvību? Un jūs taču esat daudz aizsargātāks par mani…Mana apsardze šobrīd guļ kabinetā uz grīdas. Es to nevaru ignorēt. Tāpat kā jūs.

-Jūs pieminējāt Lubovski…

-     Es?! - Morozova iesmējās. - Nekad. Vai dzirdējāt? Es nekad neesmu pieminējusi šo uzvārdu. Jūs to nosaucāt pirms piecām minūtēm. Bet ne es. Tā arī pierakstiet savā protokolā. Šo cilvēku es nepazīstu. Un nekad neesmu satikusi. Tāpat arī turpmāk ceru nesatikt.

-    Skaidrs. - Pafnutjevs pamāja. - Es visu sapratu. Tomēr tikties mums vajadzētu.

-    Bez kaklasaites? - Morozova pasmīnēja.

-    Esmu ar mieru arī bez protokola.

-    Labi… Tad kādreiz ienāciet. Es mēģināšu te visu sakārtot… Dzīve turpinās. Vai ne tā, Vaļa? - Viņa pievērsās sekretārei.

-    Protams, Irina Aleksandrovna.

-     Man liekas, ka jūsu puiši sāka. - Pafnutjevs pamāja uz kabineta pusi - Viņi pirmie meta cimdu.

-   Jūs, Pāvel Nikolajevič, acīmredzot esat ļoti vērīgs cilvēks, bet man diemžēl jūs jāapbēdina… Viņi pirmie cimdu nemeta. Tikai pieņēma izaicinājumu. Mazliet par vēlu, mazliet nemākulīgi, kā nu prata. Tomēr domāju, ka pat tas, ko viņi spēja izdarīt, pelnījis cieņu.

-    Ko tad viņi spēja izdarīt, Irina Aleksandrovna?

-    Ja mēs abi runājam par vienu un to pašu…

-     Esmu par to pilnīgi pārliecināts! - Pafnutjevs steigšus iestarpināja.

-    Tātad, ja mēs runājam par vienu un to pašu, - Morozova mierīgi turpināja, - tad pats fakts, ka viņi nenobijās no daudz spēcīgāka un varenāka ienaidnieka izaicinājuma…

-   To mēs vēl noskaidrosim, - Pafnutjevs beidza sarunu. - Ļoti pateicos par vizītkartēm. Runājot par sadarbību, es piezvanīšu nedaudz vēlāk. Manuprāt, šobrīd jums svarīgas citas lietas.

-    Liekas gan, - Morozova piekrita.

Izgājis uz ielas, Pafnutjevs gausā, pārdomu pilnā solī devās uz metro staciju "Kultūras parks". Bija laiks atgriezties darbā - jāatrisina Andreja problēma, jāpiezvana Halandovskim un vispār jāatgriežas pie tiešajiem darba pienākumiem, kuru dēļ viņš vispār atbraucis uz Maskavu.

Andrejs jau gaidīja Pafnutjevu mašīnā.

-    Vai viss kārtībā, viss nokārtots? - Pafnutjevs pavaicāja.

-     Mazliet ietiepās, bet atskanēja zvans no augšas, un viss nostājās savās vietās. Stundas laikā dabūju visus dokumentus, un tagad esmu jūsu pilntiesīgs šoferis. Atnāca kaut kāds dīkdienis, teica, ka esot Šumakovs. Manuprāt, mana parādīšanās viņu nesajūsmināja.

-    Būs jāsamierinās, - Pafnutjevs atbildēja.

-    Jau esat iejuties, Pāvel Nikolajevič? - Andrejs pasmaidīja.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Esat sācis skarbi izteikties.

-    Būs jāsamierinās, - Pafnutjevs atkārtoja un devās uz savu kabinetu. Atverot durvis, uzreiz iezvanījās tālrunis. Tas bija Halandovskis.

-    Sveiks, Paša!

-    Sveiks, Arkaša.

-    Vai ir panākumi?

-    Divi līki.

/

-    Tas ir labi vai slikti?

-    Gan viens, gan otrs.

-    Maskavā tu, Paša, esi sācis dīvaini izteikties. Izrādās, ka ziņas par līķiem var būt arī labas un cerīgas.

-    Tā tas vienmēr ir bijis.

-    Varbūt paskaidrosi sīkāk?

-      Tikai vientuļā parkā uz soliņa, kad apkārt ne dzīvas dvēseles!

-    Labi, ka tu vismaz to laikus aptvēri. Arī man tev ir kaut kas, arī labas vēstis… Manis solītā tikšanās notiks.

-    Tikšanās - ar ko? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    To es tev, Paša, pateikšu vientuļā parkā uz soliņa. Kas ar Andreju?

-    Viss kārtībā. Viņš jau sēž mašīnā.

-   Apsveicu.Uz drīzu redzēšanos, Paša. - Un Halandovskis pārtrauca sarunu.

Atvēris seifu, kur glabājās krimināllietas sējumi, Pafnutjevs apjomīgā materiāla priekšā vairs neapmulsa. Tagad viņš skaidri zināja, ko meklē. Tas bija sējums ar Lubovska Čeļabin- skas piedzīvojumu aprakstu.

Un viņš to atrada.

Un līdz darba dienas beigām paspēja diezgan sīki izpētīt. Tagad varēja ar Morozovu runāt drošāk un uzdot precīzākus jautājumus. Jā, Čeļabinskas nomalē neilgi pirms varas maiņas tiešām tika uzbūvēts milzīgs dzelzsbetona konstrukciju kombināts, kas varēja ražot ne tikai tilta posmus, bet arī dzīvojamo māju logu pārsedzes. Kombināts apgādāja ar savu produkciju teju visus Urālus un skaitījās viens no ienesīgākajiem un plaukstošākajiem uzņēmumiem. Kad sākās mežonīgā privatizācija, kombināts nonāca direktora, tad jau īpašnieka, Vjačeslava Mihailoviča Morozova rokās. Tā kā kapitālā celtniecība bija gandrīz pārtraukta, bet dzīvojamās ēkas būvēja ļoti pieticīgi, kombināts lēni turpināja eksistēt un pat jaunajos apstākļos skaitījās stabils, ar pastāvīgiem ienākumiem un pasūtītājiem. Uzņēmumam bija savi karjeri, akmens šķembu ražotnes, pietika arī armatūras - to Urālos nekad netrūka, tāpēc pat ar trīsreiz mazāku strādnieku skaitu kombināts joprojām daudziem likās kārdinošs un vilinošs kumoss.

Un tad kā velns no tabakdozes parādījās Lubovskis.

Viņa ideja bija vienkārša un veca kā pasaule - novest kombinātu līdz bankrotam, nopirkt par sviestmaizi un tad mēneša laikā atjaunot iepriekšējo ražošanas līmeni. Ja, Lubovskim parādoties, bija kādi simt līdzīpašnieki, tad procesa beigās viņi paliktu divatā - direktors Morozovs un pats Lubovskis.

Bet radās šķērslis - Morozovs iebilda, labi saprazdams, ka pēc visām pārmaiņām kombinātam būs tikai viens īpašnieks, un tas, protams, nebūs viņš.

Lubovskis neatkāpās, Morozovs nepadevās.

Un beidzot notika tas, kam bija jānotiek - pie Morozova uz pieņemšanu ieradās divi smaidīgi apmeklētāji.

Un tā tālāk.

Direktora krēslā iesēdās piekāpīgāks cilvēks - Boriss Jevgeņjevičs Kuprijanovs. Viņam, kā liecināja turpmākie notikumi, Lubovska plāns bija pa prātam. Kombināts bankrotēja, un strādnieki labprāt pārdeva savas akcijas. Drīzumā kombināts atsāka strādāt ar divkāršu jaudu, jo strādnieki atgriezās savās darba vietās - sāka izmaksāt algas. Atgriezušies pasūtītāji stundām nīka pie Kuprijanova kabineta durvīm, mēģinot pierādīt sava pasūtījuma svarīgumu un neatliekamību.

Kombināts uzzēla. Atsāka darbību karjeri, šķembu ražotnes, dzelzceļa līnijas bieži tika pārslogotas, un tad atkal notika nelaime, ko jau kā neizbēgamu bija paredzējis Morozovs - nezināmu iemeslu dēļ Kuprijanova mašīna pagriezienā zaudēja vadāmību un iegāzās aizā. Tas vēl nebūtu nekas, jo mašīna bija izturīga un droša, tikai par nelaimi tā vēl nez kāpēc uzsprāga.

Kuprijanovu apglabāja līdzās Morozovam, daži pat ierosināja uzstādīt kopīgu pieminekli, bet abu ģimenes iebilda. Pie kombināta galvenās ieejas novietoja memoriālās plāksnes, Lubovskis ledainā vējā teica aizkustinošu runu, daudzi raudāja, un arī pašam runātājam acīs sariesās asaras.

Pafnutjevs ilgi pētīja fotogrāfiju, kur bija redzama abu memoriālo plākšņu atklāšana. Acīmredzot tas notika rudens beigās, laiks likās vējains, krita pirmās sniegpārslas, kuras iestrēga arī Lubovska matos. Viņa seja šķita patiesi skumja, uz vaigiem mirdzēja asaras, lai gan, Pafnutjevs nosprieda, vainīgs varētu būt ari ledainais vējš vai uz siltās ādas izkusušās sniegpārslas. Lai gan, kas zina, varbūt Lubovskis tiešām bija tik jūtīgs, ka nekaunējās raudāt pat milzīga pūļa priekšā.

Lai nu kā, bet tagad par vienīgo kombināta īpašnieku kļuva Lubovskis. Tiesa, visas akcijas viņam nepiederēja, bet tas jau arī nebija nepieciešams, tā likās dabiskāk, godīgāk un galu galā - nevainīgāk. Visa peļņa atradās viņa rokās, ko vēl vairāk vēlēties.

Pafnutjevs atrada un izpētīja arī kombināta atskaites - arī tās bija sagatavojis neatlaidīgais izmeklētājs, kurš neizprotamā veidā bija nez kur pazudis. Izrādās, kombināts sen jau bija pārsniedzis veco jaudu un deva krietnu peļņu.

Lubovskis bija dabūjis labu uzņēmumu, un kur nu vēl karjeri, šķembu ražotnes, naftas bāzes, un pat dažas asfalta un betona rūpnīcas, bez kurām nebija iedomājama ceļu būve. Tā nu Lubovski varēja uzskatīt par ļoti turīgu cilvēku. Turklāt šis kombināts nemaz nebija lielākais Lubovska impērijā, jo viņam piederēja arī mašīnbūves rūpnīcas, kā arī kuģu būvētava kaut kur Tālajos Austrumos, kā arī…

Šajā vietā Pafnutjeva mulsās domas pārrāva spalgs tālruņa zvans.

Atkal zvanīja Halandovskis.

-    Paša, vai tava darba diena jau beigusies?

-    Nē, vēl kādu stundiņu pasēdēšu.

-     Es tev ieteiktu beigt un ātri atgriezties mājās. Es jau te sēžu un nepacietīgi gaidu.

-    Vai kaut kas noticis?

-Jā.

-    Vai ar tevi?

-    Nē, ar tevi, Paša.

-    Es gan neko nejūtu.

-    Tev viss vēl priekšā.

-    Varbūt beigsi runāt aplinkus?

-    Tavs dzīvoklis uzlauzts un aplaupīts.

-    Vai tu runā par manu dzīvokli mājās vai par Maskavas kopmītni?

-    Par šejieni, Paša, par šejieni. Viņi kaut ko meklējuši. Es pat nojaušu - ko.

-    Pastāsti.

-   Nedaudz vēlāk, kā saka viens mans paziņa. Nedaudz vēlāk.

-     Es braucu, - Pafnutjevs īsi atbildēja un nolika klausuli. - Mana dzīve te kļūst pārāk neprognozējama, - viņš noņurdēja, nesdams krimināllietas sējumus uz seifu. Rūpīgi to aizslēdzis, izmeklētājs uzlīmēja uz durvīm papīra sloksni ar savu parakstu, vēlreiz drošības pēc paraustīja dzelzs rokturi, tad tikpat akurāti no ārpuses aizslēdza kabinetu, vēlreiz pārbaudīja arī šīs durvis. Pēdējā laikā viņš bija kļuvis sevišķi uzmanīgs un piesardzīgs, visu un visus uzlūkodams ar aizdomām. Aši izsteidzies cauri gaitenim un noskrējis lejā pa kāpnēm, viņš pagalmā uzreiz pamanīja savu mašīnu un taisnā ceļā devās pie tās.

Andrejs sēdēja savā vietā, un šis nebūtiskais sīkums Pafnutjevu neviļus aizkustināja.

-     Nekas, Andrjuša, gan mēs tiksim galā, - viņš noteica, vairāk uzmundrinādams sevi, nevis Andreju.

-    Vai problēmas, Pāvel Nikolajevič?

-    Zvanīja Halandovskis. Viņš mūs jau gaida manā dzīvoklī.

-    Vai tad viņam ir atslēgas? - Andrejs izbrīnījās.

-    Nē, cita problēma. Durvis kāds uzlauzis.

-Visai nekaunīgi! Vai tad tur bija kas iekārojams?

-Jā un nē. Televizoru varētu iekārot? Varētu. Ledusskapī arī šis tas mētājās. Tad vēl mans koferis ar mantām… Bet ne jau tādas lietas meklē īpaši svarīgu lietu izmeklētāja dzīvoklī. - Pafnutjevs zīmīgi pacēla rādītājpirkstu, uzsvērdams savu nozīmību.

-    Bet māju taču apsargā!

-    Tas arī ir visinteresantākais.

-    Jums nu gan šerps klients gadījies.

-    Gan viss nokārtosies.

Uzkāpis līdz savam stāvam, Pafnutjevs bridi vilcinājās, bet tad pagrūda durvis, kuras viegli padevās. Ārpusē neredzēja nevienas skrambas, bet no gaiteņa puses uzreiz uzmanību piesaistīja norautā slēdzene.

Izgājis cauri gaitenim, Pafnutjevs virtuvē ieraudzīja Halandovski. Viņš sēdēja pie mazā galdiņa, uz kura atradās viskija pudele un atvērta kārbiņa ar sarkanajiem ikriem.

-    Ā, Paša, - viņš mierīgi noteica. - Nāc iekšā. Sen jau tevi gaidu. Redzi, es atbraucu laicīgi, domāju - ja nu tu ātrāk beigsi darbu, lai sagatavotos manam apciemojumam, uzklātu baltu galdautu, pagatavotu kaut ko gardu… Nē, tavas rūpes un uzmanību es neieraudzīju. Toties ieraudzīju, ka durvis nav aizslēgtas. Pagrūdu - tiešām vaļā. Slēdzene norauta. Kārtīgi norauta, profesionāli. Es tā neprastu, noteikti sabojātu ārējo tapsējumu. Bet te tapsējums neskarts, un, kas vēl labāk…

-    Tā. - Pafnutjevs apstājās pie istabas sliekšņa.

Te bija skaidri manāmas kārtīgas kratīšanas pēdas. Turklāt nelūgtie viesi apzināti bija radījuši daudz lielāku nekārtību. Visu varēja izdarīt akurātāk, ar lielāku pietāti pret savu darbu un saimnieku. Kofera saturs bija izpurināts uz grīdas, po- rolona matracis uzrauts augšā kā bura, televizors atstāts, bet pārvietots uz palodzi…

-    Paša, viņi te krietni pastrādājuši! - Aiz muguras atskanēja Halandovska balss.

-    Pat pārlieku.

-    Kā tu to domā?

-    Haoss te obligāti nebija jāsarīko. Viņi tikai negribēja, lai es pamanu, kas meklēts.

-    Un tu zini, ko viņi meklēja?

-   Jā, to sainīti, kuru tu no rīta aiznesi. Kaut kas tajos apdegušajos papīros viņu satrauc.

-    Vajadzētu tos papētīt uzmanīgāk, - Andrejs ierosināja.

-Un nokopēt, - Halandovskis piebilda. - Viss var gadīties… Galu galā viņi var sadzīt portfelim pēdas, un es arī esmu grēcīgs.

-Jā, esi gan, - Pafnutjevs piekrita, paceldams no galda viskija pudeli un cenzdamies aplēst, cik Halandovskis izdzēris. - Protams, ka esi, - viņš turpināja, atlikdams pudeli atpakaļ uz galda. - Šķiet, mēs esam uzsākuši bīstamu spēli. Šis cilvēks reaģē ļoti ātri. Turklāt viņam ir labi palīgi.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Viņš pats man to pateica. Šodien. Slimnīcā. Un pēc stundas pierādīja ar darbiem.

-    Manīgs gan, - Halandovskis sacīja.

-    Un tu to vēl nezināji?

-    Tikai nojautu.

-     Lai visu skaidri zinātu… - Pafnutjevs devās uz virtuvi. Kad Halandovskis, viņam sekodams arī tur nonāca, tad ieraudzīja dīvainu ainu - Pafnutjevs uzmanīgi pētīja ledusskapja saturu. - Tiesai vairāk jautājumu nav, - viņš paziņoja.

Halandovskis pie durvīm klusēdams gaidīja paskaidrojumus.

-      Tiesai vairāk jautājumu nav, - Pafnutjevs atkārtoja. - Viskijs ir, ikri ir, krabju konservi arī nav paņemti.

-    Un ko tas viss nozīmē?

-     Vai tu spēj iedomāties tādus dzīvokļu zagļus, kuri nepaņemtu viskiju, ikrus un krabjus?

-    Nespēju, Paša. Es paņemtu. Man vairs nekas nav skaidrs.

-      Tie nebija dzīvokļu zagļi. Cilvēks, kurš viņus sūtīja, acīmredzot deva ļoti konkrētus norādījumus - paņemt tikai vienu lietu.

-    Tu runā par…

-    Par apdegušo portfeli. Viņiem ir iespēja piekļūt arī manam seifam. To viņi noteikti jau pārbaudījuši.Un tikai tad ķērušies pie dzīvokļa uzlaušanas. Lubovskis šodien vairākas reizes atgādināja, ka vēlas atdabūt savas mantas.

-    Un ko tu, Paša, atbildēji?

-    Es apsolīju atdot.

-    Vai tu vienmēr pildi savus solījumus?

-    Nē, ne vienmēr.

-    Pareizi dari, - Halandovskis piekrita. - Es, Paša, daru tieši tāpat. Neizpildīts solījums rada lielākas manevrēšanas iespējas.

-   Baidos, ka mums nav manevrēšanas iespēju, - Pafnutjevs paziņoja. - Un nav arī laika.

-     Toties man ir droša slēptuve, - Halandovskis, liedams sev glāzē viskiju un ķeksēdams ar karoti ikrus, paziņoja.

-Kur?

-   Neteikšu. Tikai vecā parkā uz vientuļa soliņa, tikai tad, ja blakus negrozīsies ne klaidoņi, ne sēņotāji, ne tukšo pudeļu lasītāji, ne mīlas pārīši.

-     Piekrītu. - Pafnutjevs pamāja un arī sev ielēja krietnu viskija devu. - Te mums vairs nav, ko darīt, brauksim prom. Andrej, vai esi gatavs?

Andrejs neatbildēja, jo jautājums bija vairāk retorisks.

Kamēr Pafnutjevs un Halandovskis salika somā labumus no ledusskapja, Andrejs puslīdz piestiprināja vietā slēdzeni, lai vismaz varētu aizslēgt durvis. Ne pārāk droši, tomēr dzīvoklis nepalika atvērts katram garāmgājējam.

Netērēdami lieki laiku, viņi devās ceļā, uzreiz iekļaudamies Maskavas blīvajā satiksmes plūsmā. Pafnutjevs aizmugures sēdeklī iekārtojās neērtā pozā, kas viņam ļāva novērot, kas notiek aiz muguras. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tiks izsekots, citādi tas nemaz nevarēja būt. Un tiešām - drīz parādījās vienkāršs "žigulītis", kas pieklājīgi turējās dažu mašīnu attālumā.

-    Andrej, - Pafnutjevs ierunājās.

-     Es redzu, Pāvel Nikolajevič, - Andrejs atbildēja. - Viņi mums seko jau no mājām.

-    Vai šajā biežņā mēs varam pazust?

-    Pamēģināšu. Uz kurieni mēs vispār braucam?

-    Kutuzova prospekta virzienā, - Halandovskis paskaidroja.

-       Skaidrs, - Andrejs nomurmināja un spēji pagrieza mašīnu pa labi, iekārtodamies brīvā vietā blakus joslā. Pelēkais žigulītis, kas viņiem sekoja, neko tādu izdarīt nespēja. Labi varēja saskatīt, kā šoferis sāka nervozi dīdīties un taurēt, tomēr bija spiest palikt savā rindā, iespiests starp vairākām mašīnām. Andrejs pa to laiku vēlreiz pamanījās mainīt rindu, nonākot malējā joslā, no kuras pirmajā izdevīgajā gadījumā iegriezās neuzkrītošā šķērsielā, kas veda uz vilciena peronu.

-    Šķiet, esam atrāvušies, - Pafnutjevs nomurmināja.

-    Viņš tagad varēs nogriezties tikai pēc vairākiem kilometriem, - Halandovskis piebilda.

Ātrumu nesamazinādams, Andrejs pabrauca garām dažiem pagriezieniem un nonāca pie Gorbunova ielas.

-    Ā, es pazīstu šo vietu! - Halandovskis priecīgi iekliedzās. - Andrjuša, tagad pa kreisi, drošāk, drošāk pa kreisi! Un taisni! Laid gar autoinspekcijas posteni! Priekšā būs Kuncevas autocentrs! Tam mēs izbrauksim taisni cauri! Nekur neapstājies un nekur nenogriezies! Pareizi! Autoinspekcija mūs neapturēs, viņi zina, kādi numuri jālaiž garām! Viss! Tagad esam iebraukuši Ņemčinovkā no aizmugures!

Veči, no aizmugures! Tas taču brīnišķīgi! To kretīnu, kas mums sekoja, esam piemuļķojuši! Andrej, tagad klausies uzmanīgi!

-    Es klausos!

-    Mēs esam Ņemčinovkā.

-    Tas priecē, - Andrejs atsaucās.

-     Tas dod cerību! - Halandovskis iekliedzās - Mierīgāk, neskrien, mums neviens neseko. Tā, pirmais pagrieziens pa kreisi! Malacis. Un tagad trešā māja labajā pusē! Viss, esam klāt! Te mūs gaida! Te mūs mīl! Un neļaus darīt mums pāri!

-    Tas priecē, - Pafnutjevs atkārtoja Andreja vārdus.

Mašīna vēl nebija apstājusies, kad Halandovskis jau izlēca

ārā, atvēra vārtus un aicinoši pamāja - brauciet iekšā, mīļie

ciemiņi. /

Andrejs, cenzdamies gar šaurajiem vārtiem neapskrāpēt mašīnas sānus, iebrauca pagalmā. Halandovskis, aizsteidzies pa priekšu, māja, ka jābrauc tālāk, vēl tālāk. Beidzot mašīna atradās zem milzīgām priedēm. Halandovskis parāva kādu virvi, un izbalējis brezenta pārklājs to droši paslēpa no svešiem un nelabvēlīgiem skatieniem.

-     Labi izdomāts, - Pafnutjevs noņurdēja, cenzdamies izkļūt no brezenta apakšas.

-     Un no ielas vispār nekas nav redzams! - Halandovskis līksmoja. - Pat ja kāds izrādītu īpašu ziņkāri - nekas neizdosies! Nekas!

Pagalmā slējās veca koka māja ar tumšu verandu, kuras dzīlēs varēja saskatīt sarkanu, bārkstainu lampas kupolu. Gaisma bija ieslēgta, un lampa šķita aicinoša un pat maliet tuva. Zem tādas lampas garajos vasaras vakaros pie apaļa galda varēja dzert tēju, līdz pat ritam visos sīkumos apspriežot gaidāmo karu, kāzas vai ražu - un tā arī bija, pirms kara, kad tur tērzēja cilvēki, griezās plate ar tango melodiju, un skanēja Ļeščenko balss…

Un tad šī lampa, vēl jauna un spilgta, apgaismoja apaļo galdu, cilvēkus, kuri ap to sēdēja, vēl jaunus, dzīvus un priecīgus. Tagad plate mētājās kaut kur bēniņos, izbalējušais un savilgušais kupols joprojām karājās vecajā vietā, bet māja - sakumpusi zem gadu nastas, joprojām apliecināja, ka Ņemčinovkā cilvēki vienmēr pratuši mīlēt, cerēt un priecāties, arī tajos tālajos, pagājušā gadsimta trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados…

Viņu vairs nav, vairs viņu nav, vairs nav…

Izklīduši pa pasauli, daudzi klusi un rāmi guļ tepat blakus, Romaškovas kapos, kā gaidīdami, kad atkal spoži un aicinoši iedegsies sarkanā, bārkstainā lampa, kāds noslaucīs putekļus no vecā patafona, notīrīs apbružāto plati un atskanēs Ļeščenko balss, tā paša Ļeščenko, un viņi beidzot varēs celties, nokratīt no sevis zemes un pa pazīstamo ceļu atgriezties Ņemčinovkā, lai sapulcētos pie apaļā galda, zem sarkanās, bārkstainās lampas un padzertu tēju…

Nē, tas nenotiks, tas nekad vairs nenotiks…

No mājas uz mazā lieveņa iznāca smaidīgs večuks ar spieķi. Viņš neko neteica, tikai klusi smaidīja un stāvēja, acīmredzot gaidīdams, kad viņu kāds ieraudzīs un pievērsīs uzmanību.

-       Ivan Stepanovič! - Halandovskis, beidzot pamanījis večuku, piepeši iekliedzās. - Ko tad tu klusē?!

-    Ko tad lai saku? Es te esmu, jūs - ari, tad jau viss kārtībā, tad jau dzīve rit, kā nākas..

-    Vai ciemiņus uzņemsi?

-    Nekas cits jau neatliek…

-    Vai vietas pietiks?

-    Kāpēc lai nepietiktu… Vesela tukša māja.

-    Un mūzika ari būs? - Halandovskis nespēja rimties.

-Ja esat atveduši, tad būs. Kā tad bez mūzikas…

-    Tu teici, ka māja tukša… - Halandovskis attapās. - Vai tad neviens vairs nav palicis?

-     Neviens, Arkaša, neviens… Un es jau ari laikam ilgi nekavēšos…

-    Beidz, Ivan Sergejevič! Beidz, - Halandovskis bargi iebilda. - Tā nedrīkst runāt.

-    Labi, - večuks nopūtās. - Nāciet iekšā mājā… Nav ko te drūzmēties.

-     Paldies, iesim arī. - Halandovskis, satvēris Pafnutjevu aiz piedurknes, pieveda pie sirmgalvja: - Iepazīsties, Ivan Stepanovič, tas ir satriecošs cilvēks, neparasti vīrišķīgs un godīgs. Viņu sauc Pāvels Nikolajevičs. Uzvārds - Pafnutjevs.

-    Ļoti priecājos… Ivans Stepanovičs. - Večuks pastiepa roku, un Pafnutjevs pārsteigts ievēroja, ka viņa pirmais iespaids bijis kļūdains - roka izrādījās neparasti spēcīga un stingra.

-   Un tas ir mūsu jaunais draugs Andrejs. Ari lielisks cilvēks. Kā saka - bez bailēm un pretenzijām. Esmu pārliecināts, ka jūs labi sapratīsities.

-    Jau esam sapratušies, - večuks, labsirdīgi smaidīdams, atbildēja.

Kad Pafnutjevs beidzot iegāja verandā, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka galds jau gandrīz uzklāts - Halandovskis aši beidza tukšot Pafnutjeva izlaupītajā dzīvoklī piepildītās somas.

Viņi iekārtojās turpat pie apaļā galda, zem sarkanās, bārk- stainās lampas. Tur pietiktu vietas vēl četriem, bet, tā kā viņu nebija, tad ari šie četri jutās labi.

-    Kā atbraucāt? - večuks, ievērodams viesmīlības likumus, apjautājās.

-    Paldies, labi, - Halandovskis atbildēja. - Kā tev pašam ar veselību?

-    Arī normāli… Vēl turos.

-    Varbūt malku viskija?

-    Neatteikšos. Vai jūs uz ilgu laiku?

-     Uz divām vai trim dienām… Tad jau redzēsim. Lūk, Andrejs varēs uzkavēties ilgāk… Vai ne, Andrej?

-    Kā iznāks.

-    Dzīvojiet vien.- Večuks pamāja ar roku, ļaudams noprast, ka ciemiņi var apmesties te kaut uz visiem laikiem.

-Dzīvosim! - Halandovskis pacēla savu glāzīti.

-    Lai dievs dod, - večuks atsaucās un vienā malkā iztukšoja savu mēriņu. Brīdi pasēdēja, paklusēja. - Garšo pēc kandžas. Bet kopumā- tīri labs.

-    Vai tik tu neniekojies ar kandžu? - Halandovskis pavaicāja.

-    Vairs jau ne.

-    Pareizi dari. Nevajag. Lai citiem tiek. Kuri vēl nav savu normu izdzēruši. Kuriem vēl dzert un dzert.

-    Lai viņiem tiek, - atbildēja Ivans Stepanovičs.

-    Mēs pie tevis maķenīt pakavēsimies, labi?

-    Pakavējieties, - večuks mierīgi noteica.

-    Vai tev bieži atbrauc ciemiņi? •

-Nē.

-    Reti? - Halandovskis turpināja izprašņāt.

-     Mani vispār neviens neapciemo. Nav neviena, kas to varētu darīt.

-    Tu izskaties saguris, Ivan Stepanovič.

-    Es neesmu saguris. Es esmu vecs.

-    Vismaz mūs taču tu kaut nedaudz mīli?

-    Mazliet. - Večuks, vērdamies tālumā, nedaudz paklusēja, tad mierinoši paplikēja Halandovska roku. - Nepārdzīvo, Arkaša. Ar mani viss ir kārtībā. Agrāk iedzerot gribējās dziedāt, dejot un mīlēt sievietes… Bet tagad? Tagad tikai apsēsties kādā kaktiņā un paklusēt. Un paklusēt, - atkārtoja Ivans Stepanovičs, it kā pats vēlreiz pārbaudīdams savus vārdus.

-     Mēs netrakosim. Šodien mums ir klusās spēles. Varētu pat teikt - pārdomas. Pāvelam Nikolajevičam jāparunā ar vienu cilvēciņu. - Halandovskis pamāja uz Pafnutjeva pusi.

-    Ja vajag, tad vajag.

-    Vai tev kāds kluss stūrītis atradīsies?

-    Te visi stūrīši ir klusi. Izvēlies, kurš labāk patīk.

-     Es ievēroju dārzā, zem ābeles… Galdiņš un soliņš, vai neiebilsti?

-    Runājiet vien. - Večuks atkal aicinoši pamāja. - Ka tikai celtos kāds labums.

-   Labums būs, - Halandovskis apsolīja. - Andrej! - Viņš palūkojās pulkstenī. - Mums laiks celties. Brauksim uz staciju sagaidīt mūsu cilvēciņu. Viņš atbrauks ar vilcienu. Jā, Paša… Vai tu pats ieskatījies tajos apsvilušajos dokumentos, kurus nolaupīji oligarham?

-    Ieskatījos.

-    Un ko ieraudzīji?

-    Ne velna es tur nesapratu, - Pafnutjevs godīgi atzinās. - Saproti, tur jāzina konteksts, par ko vispār ir runa. Tikai tad var kaut ko uzzināt. Es jūtu, ka tie ir vērtīgi - skaitļi, datumi, paraksti, visādi skaidrojumi, precizējumi… Runa ir par miljoniem.

-    Dolāru? - Halandovskis vēlējās precizēt.

-    Protams.

-    Tātad viņa uztraukumam ir nopietns pamats. -Jā.

-    Vai tu viņam dokumentus atdosi?

-     Neatdošu. - Pafnutjevs spītīgi nodūra galvu. - Es tos atradu nozieguma vietā un pievienoju lietai.

-    Bet tu apsolīji Lubovskim atdot portfeli.

-    Portfeli arī atdošu. Pareizāk sakot, to, kas atlicis.

-    Bet dokumentus…

-    Es meloju.

-    Tas, Paša, nav labi.

-    Zinu.

-    Apsoli, ka tā vairs nedarīsi.

-    Apsolu.

-    Tad viss kārtībā, - Halandovskis nomierinājies paziņoja un devās uz vārtiem. Andrejs jau bija izbraucis no pagalma un gaidīja viņu uz ielas.

-    Ko mēs braucam sagaidīt? - Andrejs painteresējās.

-    Vēlies zināt? Pateikšu. Algotu slepkavu.

-Ko?!

-    Algotu slepkavu. Tāds viņam darbs. Starp citu, tīri labs slepkava. Veiksmīgs. Un uz brīvām kājām… Tev viņš patiks.

-    Vai tad mēs gatavojamies kādu nogalināt?

-       Pagaidām ne, - Halandovskis bezrūpīgi atteica. - Pagaidām mēs tikai vērojam. Un runājam. Kā tai dziesmā… Vārdi pagaisis, bet mīla paliks. Vai esi tādu dzirdējis?

-    Nē. - Andrejs papurināja galvu. - Manā laikā tādas vairs nedziedāja.

-    Vai tas ir mājiens par manu vecumu?

-     Arkādij Jakovļevič,- Andrejs skumji nopūtās. - Katrs dzird to, ko vēlas dzirdēt.

Pienāca vilciens no Maskavas, bet Halandovskis gaidīto cilvēku neieraudzīja. Kopā ar Andreju viņš pārbaudīja peronu, tad atgriezās pie tablo ar vilcienu sarakstu, pārliecinoties, ka sagaidīts pareizais vilciens, bet algotā slepkavas nebija. Un tikai pēc nākamā vilciena aizbraukšanas Halandovskis ievēroja kalsnu vīreli ar bikli neķītru skatienu. Viņš tupus smēķēja, kā to mēdz darīt cietumnieki. Pat cigarete izskatījās apzīmogota - nodegulis bija tik īss, ka noteikti svilināja viņam pirkstus. Uzspļāvis izsmēķim, viņš ar knipi to aizraidīja uz sliedēm.

-       Sveiks, Vasja! - Halandovskis, piegājis tuvāk, arī notupās.

-    Sveiks, Arkaša… Kas ir tavs pavadonis?

-    Savējais. Andrejs.

-    Jūs esat divi?

-    Trešais gaida drošā vietā. Kāpēc tu nokavēji?

-    Es, Arkaša, nekad nekavēju. Es atnāku, atlidoju, atbraucu agrāk. Vienmēr agrāk.

-    Pareizi dari, - Halandovskis piekrita.

-       Es atbraucu gandrīz stundu pirms norunātā laika. Redzēju, kā jūs atbraucāt, kā te grozījāties, uzplijāties kasierei… Izrādījāties.

-   Vainīgi, - Halandovskis piekrita. - Vai iesim? Mašīna gaida. Lūk, kur tā stāv.

-    Melnā "volga"? - Vasja novīpsnāja.

-    Melnā.

-     Sen neesmu braucis ar melno volgu. - Vasja piecēlās, nogludināja bikses, paķēra kaut kādu somiņu un sakumpis, pirkstgalus uz iekšu likdams, nesteidzīgi devās pāri peronam. - Kā, tu teici, sauc tavu draugu?

-    Pāvels Nikolajevičs. Pafnutjevs.

-    Vai uz viņu var paļauties?

-    Par to vari galvu nelauzīt.

-    Labi. Nelauzīšu. - Apsēdies aizmugurē stūrī un uzlicis uz ceļiem savu audekla somu, Vasja aprima. - Vasara, - viņš noteica, palūkodamies ārā pa logu. - Nepamanīju, ka atnākusi. Redz, kā notiek… Ari to, ka vecums pienācis, nepamanīju… Es vispār dzīvē daudz ko neesmu pamanījis. Vai tev tā nav gadījies?

-    Tā visiem gadās, - Andrejs piepeši atbildēja.

-    Tas ir labi, ka tu tā domā, - Vasja piekrita. - Beigās būs mazāk rūgtuma. Dzīvē pats labākais ir tas, ka tu paspēj samierināties ar domu, ka tā beigsies.

Mašīna iebrauca pagalmā, Halandovskis aizvēra vārtus, un Andrejs atkal braucamo apklāja ar brezentu. Ivans Stepanovičs, sēdēdams uz gadu ritumā nomelnējušā lieveņa, smēķēja cigareti. Ieraudzījis ciemiņu, sveicinot pamāja ar roku. Vasja klusēdams tāpat pamāja pretim. Izskatījās, ka viņi „ jau bija sapratušies.

-     Laba māja, - Vasja ierunājās, pārlaizdams skatienu melnajai būvei.

-     Bija laba, - atsaucās večuks. - Ziemā tā savilgst, ka pa vasaru nespēj izžūt.

-    Biežāk jākurina.

-    Es jau kurinu.

-     Vasja, - Halandovskis iejaucās sarunā, - varbūt mazliet viskija?

-    Es darba laikā nedzeru.

-    Vai tagad tu strādā?!

-    Protams. Turklāt nav zināms, kurš bridis ir bīstamāks.

-    Labi… Iepazīsties… Tas ir Pāvels Nikolajevičs… Vari saukt viņu vienkārši par Pašu… Paša, vai tev nav iebildumu?

-    Nekādu.

-    Vasja. - Algotais slepkava pastiepa roku.

-    Paša.

-    Vai esmu jums vajadzīgs? - Halandovskis pajautāja.

-    Kāda velna pēc? - Vasja brīnījās.

-     Taisnība. - Halandovskis mazliet apjuka, bet ātri samierinājās, ka viņam liekas zināšanas nav nepieciešamas. - Lūk, tur ir galds! - Viņš norādīja uz laika gaitā izkaltušu un nomelnējušu galdu. - Lūk, jums soli… Lūdzu! - Un viņš apņēmīgi devās uz verandu, kur Andrejs jau bija paspējis mazliet atsvaidzināt galdu.

Iegājis ābeles pavēnī, Pafnutjevs apsēdās tā, lai saule nespīdētu acīs, uzlika elkoņus uz galda un vaicājoši paskatījās uz Vasju, kurš arī bija apsēdies, tikai savā īpatnējā pozā - sāniski, sakrustojis kājas un muguru atbalstījis pret koka stumbru.

-     Labi, - Vasja ierunājās. - Sāksim… Ja pareizi saprotu, Paša, tu atrodies barikāžu otrā pusē? Pretējā pusē?

-    Jā, tā varētu teikt.

-Un tagad mēs varam sēdēt pie viena galda tikai tāpēc, ka mums ir viens kopīgs draugs.

-    Mēs ar Halandovski esam sen pazīstami.

-     Es zinu, Arkaša ir vecis uz goda. Mēs šo to kopā esam piedzīvojuši, un mums bijusi iespēja pārbaudīt vienam otru.

-    Ari man ar viņu ir bijusi tada iespeja.

-    Un viņš izturēja? -Jā.

-    Un izturēs ari turpmāk?

-    Manuprāt, jā.

-    Tu strādā ar Lubovski? Kāpēc? Kāds ir tavs mērķis?

-    Man ir tāda sajūta, ka viņa vieta ir cietumā.

-       Slavējama sajūta. -Aizdedzinājis cigareti un izpūtis dūmus debesis, Vasja atskatījās uz verandu, kur Halandovskis ar Andreju bija uzsākuši garu sarunu. Cauri dūmu mutuļiem viņš paskatījās uz Pafnutjevu, klusībā pasmaidīja, uzspļāva cigaretei un ar knipi aizraidīja to kuplā nātru pudurī.

-    Esmu dzirdējis, ka jūs esat pazīstami? - Pafnutjevs jautāja.

-     Es pie viņa strādāju, - Vasja mierīgi paskaidroja. - Un diezgan ilgi. Diezgan sekmīgi.

-    Par ko tu strādāji?

-    Par algotu slepkavu. Vai tevi tas šokē?

-     Ne - e, - Pafnutjevs vienaldzīgi atbildēja.- Ne mazākā mērā.

-    Tad atbildi man… - Vasja apklusa. - Tu esi tik ļoti spics vai galīgs muļķis?

-    Gan viens, gan otrs.

-    Laba kombinācija. - Vasja pamāja. - Tāda gadās reti. Bet ' gadās. Mani mierina doma, ka mūsu draugs Arkaša ar kuru katru netusēsies… Ar sēnalām.

-     Es arī uz to ceru. - Arī Pafnutjevs parādīja zobus. Bet Vasju tas nesatrauca. Viņš tikai atkal klusībā pavīpsnāja.

-    Ko tu no manis gribi?

-    Pavedienu.

-   Paša… - Vasja apklusa. - Mēs taču viens otru saprotam, vai ne? Palīdzot atmaskot Lubovski, es aplieku cilpu pats ap savu kaklu. Turklāt man nav skaidrs, kurš no jums bīstamāks - tu vai Lubovskis. Acīmredzot tu viņu slikti pazīsti… Ja viņš sajutīs, ka tu kaut mazliet esi viņam bīstams… Vai zini, ko viņš izdarīs?

-    Viņš centīsies šos draudus likvidēt.

-     Nē, Paša. Tu kļūdies. Viņš necentīsies. Viņš vienkārši likvidēs. Tevi, Paša. Viņš tagad augstu lido, tāpēc nedrīkst riskēt. Pārāk daudz likts uz spēles. Viņš grib augstu amatu. Un to dabūs. Kļūs par valstsvīru. Viņam būs savi specdienesti. Un viņi prot strādāt. Jo tad uz spēles būs liktas jau valsts intereses. Būtība ir šāda… Lubovskis visiem pie kājas, bet valsts jāsargā. Visiem līdzekļiem. Paša, visiem.

-    Jā, es esmu viens no šiem līdzekļiem, - Pafnutjevs paziņoja, lai gan vēl pirms mirkļa šāda doma viņam nebija ne prātā - Jā, - viņš piebilda, - to es pareizi pateicu.

Vasja, saraucis pieri, ilgi viņā lūkojās, tad smagi nopūtās, pārlaida vieglu skatienu pagalmam, nātru pudurim, mašīnai zem brezenta pārsega un atkal nopūtās. Izņēmis no kabatas cigarešu paciņu, viņš brīdi to domīgi aplūkoja.

-    Es neticu, - viņš beidzot paziņoja.

-    Un pareizi dari, - Pafnutjevs nedomājot atcirta.

-   Ja tu būtu tāds, par kādu tagad izliecies… Es tev nebūtu vajadzīgs. Tātad tu blefo. Nevajag ar mani blefot. Blefošana - tie ir meli. Bet manā darbā tas ir pats briesmīgākais. Lubovskis ir pasūtījis manu slepkavību. Es pārāk daudz zinu. Tāpēc man dzen pēdas. Un es nojaušu, ka ilgi tas nevilksies. Ja Lubovskis uzzinās, ka arī tu esi atradis kādus pierādījumus, pasūtīs arī tavu slepkavību. Tu jau, Paša, neesi pirmais izmeklētājs, kurš mēģina viņu norakt. Un pat ne otrais. Tevi iegāzuši, Paša. Uzticot šo izmeklēšanu, tevi iegāzuši. Vai gribi padomu?

-    Gribu.

-    Laidies lapās. - Un Vasja atkal atslīga pret ābeles stumbru.

-      Es jau labprāt, - Pafnutjevs atbildēja un nopūtās. - Labprāt, bet nevaru.

-    Kāpēc? - Vasja brīnījās.

-   Te man viss samilzis. - Pafnutjevs piespieda plaukstu pie krūtīm. - Un neļauj elpot. Elpot neļauj, - viņš atkārtoja.

-   Un tu neatkāpsies?- Vasja ieinteresēts pārliecās pāri galdam.

-    Neatkāpšos.

-    Tev nu gan, vecīt, ir iekšas! - Vasja iesmējās. - Arkaška teica, ka tu esot no Lubovska paņēmis kaut kādus papīrus?

-    Jā, paņēmu.

-    Vai tur Čeļabinska arī pieminēta? -Jā.

-    Tur ari roc. Es tev iedošu adresīti. Bet ar vienu noteikumu. .. Tu šo cilvēku nekur nepieminēsi. Ne dzērumā, ne skaidrā prātā, ne Arkaškam, ne man, ne blociņā, ne kalendāritī… Vai sarunāts?

-    Sarunāts.

-   Šim cilvēkam ir papīri, labi papīri. Lubovskis par to neko nezina. Ne jau vienmēr viņš bija tik gudrs un piesardzīgs. Pateiksi, ka nāc no manis.

-    Un kā tad tevi sauc?

-    Vasja.

-    Un viss?

-    Ar to pietiks. Es iedošu adresi, un tu to iegaumēsi. Un nekur nepierakstīsi. Pateikšu arī telefona numuru. Jūs satiksities. Ja paveiksies, patērzēsit. Ja nekas neiznāks - tad nebija lemts. Vai tas tevi apmierina?

-    Pilnībā.

-    Citādi atkal parādīsies jauni līķi.

-    Skaidrs.

-    Un vēl kas… Būtu labi, ja par tavu braucienu uz Čeļabin- sku neviens nezinātu. Tur ir dzelzsbetona izstrādājuma kombināts. Tas pieder Lubovskim. Agrāk tam bija citi īpašnieki. Viņu vairs nav.

-    Vai tavs darbs?

-    Tad mēs vēl ar Lubovski strādājām kopā.

-     Vai tev ir kas zināms par aizvakardienas sprādzienu "džipā"?

-     Muļķi. Vajadzēja pakonsultēties. Paskopojās. Par ko arī samaksāja.

-    Vai tu runā par spridzinātājiem?

-    Vai tu viņus atradi?

-    Mazliet par vēlu, - Pafnutjevs skumji atbildēja.

-    Tu esi veikls. - Vasja atzinīgi pašūpoja galvu - Knīpstanga. Vai gribi, pateikšu, kā var uzvarēt Lubovski? Pacenties viņu apsteigt. Pabaidi. Viņš tagad ir tramīgs. No visa baidās. Pat no iesnām. Zini, kas viņam tagad prātā… - Vasja bridi lūkojās ābeles lapotnē, tad lēni pievērsa skatienu Pafnutjevam.- Viņš nervozē. Tos puišus viņam nevajadzēja aiztikt. Vēlāk varētu rēķinus nokārtot. .. Bet viņš uzreiz nākamajā dienā… Tā nedrīkst. Tā ir kļūda.

-    Kāpēc?

-   Tik īsā laikā nevar kārtīgi sagatavoties. Paliek pierādījumi. Tu taču zini - pierādījumi vienmēr paliek. - Vasja iesmējās un papliķēja Pafnutjeva roku. - Kurš gan to vēl labāk var zināt!

-    Vai arī tu atstāji pēdas?

-    Protams.

-    Kā tad tev izdevās izkulties sveikā?

-    Redzi, Paša, es aiz sevis atstāju ne tikai īstas, bet arī māņu pēdas. Man par laimi tur negadījās neviens cilvēks, kurš prastu tās atšķirt. Par laimi, tu man ceļā negadījies. Labi. - Vasja apņēmīgi piecēlās. - Darbs padarīts, iesim un iedzersim pa glāzei. Kaut kas jau būs vēl palicis.

Nākamās dienas rīts Pafnutjevam bija īpaši rosīgs. Agri izbraucis no viesmīlīgās Ņemčinovkas, Andrejs Pafnutjevu laikus nogādāja darbā, tad ieradās komandants un iedeva jaunā dzīvokļa atslēgas, kas atradās tajā pašā mājā un stāvā.

No slimnīcas piezvanīja Lubovskis.

-    Pāvel Nikolajevič? - viņš klusi iesāka sarunu, tomēr balsī jautās zināma uzstājība.

-    Jā, tas esmu es! - Pafnutjevs atsaucās, joprojām juzdamies pacilātā garastāvoklī.

-    Te Lubovskis traucē.

-    Labdien, Jurij Jakovļevič! Kā jūtaties?

-    Jau daudz labāk. Brūces apdzijušas, diegi izņemti, ģipsi arī nolobīja.

-    Jūs bijāt ieģipsēts?! - Pafnutjevs šausminājās.

-    Tas bija joks, - Lubovskis vēsi paskaidroja.

-Paldies dievam! - Pafnutjevs turpināja muļķoties, mēģinādams izdomāt, ko atbildēt, kad Lubovskis vaicās par dokumentiem. Un viņš pavaicāja ari, pat nemēģinādams slēpt savu īgnumu:

-Pāvel Nikolajevič… Man ir patīkami klausīties jūsu priekpilnajos izsaucienos par manu veselības stāvokli, bet es zvanu citā jautājumā…

-    Kādā jautājumā? - Pafnutjevs paspēja iestarpināt.

-    Pāvel Nikolajevič… Man vēl ir grūti runāt, tāpēc, lūdzu, mani nepārtrauciet.

-      Protams, protams! Ja es nejauši pārtraucu, Jurij Nikolajevič, tad tikai tāpēc, ka jūsu zvans atskanēja ļoti negaidīti. Tik tikko paspēju ieiet kabinetā, kad jau iezvanījās telefons… Tāpēc arī esmu mazliet apjucis, lūdzu, piedodiet…

-     Dokumenti, Pāvel Nikolajevič! Man steigšus vajadzīgi dokumenti, kuri ne visai likumīgā veidā nonākuši jūsu rokās.

-    Es tos atradu nozieguma vietā un pievienoju lietiskajiem pierādījumiem. - Pafnutjevs beidzot bija izdomājis atbildi.

-    Es nesapratu?

-    Dokumentus, ko atradu mašīnā, kas tieši zem jums, Jurij Jakovļevič, uzsprāga, es pievienoju lietai. Jūs, lūdzu, neuztraucieties, tie visi ir sanumurēti un drošībā. Šobrīd tos pēta speciālisti.

-    Kādi speciālisti? - Šoreiz Lubovska balsi varēja nosaukt par stingu. - Es jums to nelūdzu.

-   Tas bija mans pienākums, godātais Jurij Jakovļevič, jo man uzticēts noskaidrot visus apstākļus, kas saistīti ar uzbrukumu. Varbūt dokumentos atrodamas to ļaundaru pēdas, kuri izplānoja šo briesmīgo noziegumu. Jūs taču zināt - miris jūsu šoferis, miris apsargs… Turklāt briesmīgos apstākļos! Vienam norauta galva, tiesa, es vairs neatceros, īsti kuram - šoferim vai apsargam. Bet jebkurā gadījumā es to noteikti noskaidrošu…

-      Apklustiet, Pāvel Nikolajevič, es tūlīt nosmakšu jūsu vārdu plūdos, nespēju to vairs klausīties!

-    Es varu mainīt tēmu! Liet tāda, ka…

-    Nevajag mainīt tēmu. Neko nevajag teikt. Vienkārši uzklausiet mani!

-      Labprāt! Mums abiem izveidojušās ļoti labas lietišķās attiecības, un man ir patīkami apzināties, ka vienmēr varu uzdot jums jautājumus, kas saistīti ar man uzticēto uzdevumu, kurš…

-     Jūs neesat pareizi sapratis savu uzdevumu. Jums nav jāmeklē noziedznieki. Jums nav jāmeklē pierādījumi pret mani. Jums tikai jāizbeidz šī krimināllieta, Pāvel Nikolajevič. Nozieguma sastāva trūkuma dēļ. Un viss. Un brauciet uz savu Sūnu ciemu ar izpildīta pienākuma apziņu. Dziļā apmierinātībā un sajūsmā. Ja jau jums tā labāk patīk.

-Jūs gribat teikt…

-     Neko es negribu teikt! Ja es ko gribu teikt, tad to arī pasaku. Skaidri un gaiši - no jums gaida lēmumu par krimināllietas izbeigšanu nozieguma sastāva trūkuma dēļ.

-    Bet kā tad ar uzbrukumu jums un slepkavības mēģinājumu? Jūs taču nenoliegsit, ka tas notika! Un cilvēki, kas izdarīja šo briesmīgo noziegumu…

-    Aizmirstiet viņus, es jūs lūdzu! Viņi jau pieder pagātnei.

-    Vai jūs gribat teikt, ka viņu vairs nav? - Pafnutjevs naivi pavaicāja, kas laikam bija pēdējais piliens Lubovska pacietības kausā.

-      Jā! - viņš iekliedza klausulē, ilgāk vairs nespēdams valdīties. - Jā, velns lai parauj! Viņu vairs nav!

-    Kur tad viņi palikuši? Vai noslēpušies? Bet kas var garantēt, ka rīt viņi atkal…

-    Es jums garantēju! Es! Vai tas jūs apmierina?

-    Piedodiet, Jurij Jakovļevič , bet jūsu garantiju es nevaru pieņemt.

-    Kāpēc?!

-    Tāpēc, ka jūs esat ieinteresētā persona.

-    Kā es varu būt ieinteresētā persona?!

-Jūs esat nozieguma upuris. Jums uzbruka un pilnīgi iespējams, ka noziedznieki ar draudu un šantāžas palīdzību jūs iebiedējuši un laupījuši cīņas sparu… Varat man ticēt, ka tas notiek ļoti bieži! Ko lai darām? Paklausīt jūsu lūgumam un piedot viņiem? Un kā ar likumu? Man rodas aizdomas, ka jūs nemaz negribat, lai noziedznieki stājas taisnās tiesas priekšā, bet mēģināt viņus izpestīt no soda? - Pafnutjevs mazliet šķelmīgi pajautāja.

-    Viņiem tas vairs nav nepieciešams, - Lubovskis atbildēja un atslīga spilvenos, vairs nespēdams ilgāk turpināt šo muļķīgo sarunu.

-    Ko lai ar viņu dara? - apsargs painteresējās.

-     Lai vēl pastaigā… Manuprāt, pilnīgs kretīns. Tādus es vēl nebiju redzējis.

-    Bet tādu jau jūs, Jurij Jakovļevič, arī gribējāt.

-    Nu ne jau tik stulbu! - Lubovskis ievaidējās, un beidzot viņa lūpas savilkās smaidā. - Manuprāt, mani prokuratūras puiši šoreiz pārcentušies.

-      Dažreiz centība ņem virsroku pār saprātu, - apsargs prātīgi secināja.

-    Kur tu to izlasīji?

-      Kalendārā, - nesatricināmā mierā atbildēja cilvēks ar īsstobra automātu uz vēdera.

Bet Pafnutjevs, nolicis klausuli, pasmaidīja kā cilvēks, kurš tikko izcīnījis lai ari mazu, tomēr negaidītu un svarīgu uzvaru.

Un tikai tad pamanīja, ka kabinetā neatrodas viens - tur stāvēja arī viņa jaunais paziņa Šumakovs, kurš pacietīgi bija gaidījis ieilgušās sarunas beigas.

-    Vecis nervozē? - viņš pajautāja, norādīdams uz telefonu.

-    Raizējas par saviem papīriem.

-     Acīmredzot kaut kādas nodoma vienošanās, pirkšanas un pārdošanas līgumi… Atdod viņam… Kam tev tie vajadzīgi - uz lietu tie noteikti neattiecas.

-      Protams, atdošu!- Pafnutjevs mazliet īgni pamāja ar roku. - Bet es taču tagad uz slimnīcu neskriešu!

-    Es varu aizskriet. - Piegājis pie galda, Šumakovs paņēma no kaudzītes vienu Pafnutjeva vizītkarti. - Tu tos roku dzelžus palūdzi vai viņi paši izdomāja?

-       Cita mūsu darba simbola tur nebija, tāpēc nācās izvēlēties roku dzelžus.

-     Skaista vizītkarte, - Šumakovs turpināja sarunu. - Vai uzdāvināsi?

-    Protams, ņem. - Pafnutjevs vienaldzīgi atmeta ar roku.

-     Redzu, viņi uzdrukājuši ne tikai tavu tālruņa numuru, bet arī savējo… Acīmredzot reklāmai. - Viņš parādīja Pafnutjevam mikroskopisku tekstu vizītkartes otrā pusē.

-    Jā, patiešām, - Pafnutjevs piekrita. - Es nemaz neievēroju. Otrā pusē - kāpēc gan ne? Cilvēki pasūta tūkstošiem vizītkaršu, un katrai otrā pusē reklāma… Ko tu gudram padarīsi, - Pafnutjevs rezumēja visu iepriekš teikto.

Piegājis pie seifa, viņš to atvēra un brīdi klusēdams apskatīja tā saturu. Pafnutjevam uzreiz bija skaidrs - kāds te jau ielūkojies. Virsējā krimināllietas mape, kas tīši bija atstāta mazliet slīpi, tagad bija mainījusi stāvokli. Izmaiņas varēja pamanīt tikai viņš pats. Nostrādāja vecais triks - sakārtot dokumentus īpašā veidā. Svešinieks pat nojaust nevarētu, ka visas mapes saliktas īpašā, pārdomātā kārtībā.

-    Kā tad būs? Vai man aizvest Lubovskim dokumentus? - Šumakovs atkal atgādināja par savu klātbūtni. - Man tikpat uz to pusi jābrauc.

-     Kāda velna pēc viņam slimnīcā vajadzīgi dokumenti? - Pafnutjevs pajautāja. - Kad izrakstīsies, es pats viņam aizvedīšu.

-    Nu, kā zini. - Šumakova balsī jautās nepatika.

Bet Pafnutjevs iedomājās - ja jau viņa dzīvoklis uzlauzts un pārmeklēts un par to zina tik daudzi cilvēki, ieskaitot Ģenerālprokuratūras galveno ēku, kāpēc Šumakovs par to neinteresējas, pat nepajautā, kas pazudis? Tāpēc, Pafnutjevs pats sev atbildēja, ka tāpat visu zina, turklāt ne jau no svešām runām, Šumakovam nav noslēpums, ko dzīvoklī meklēja, ko atrada un ko neatrada.

Šumakovs saīdzis aizgāja.

Pafnutjevs atkal pievērsās krimināllietai.

Piezvanīja Halandovskis un lakoniski paziņoja: "Viss kārtībā." Tas nozīmēja, ka dokumenti, papīri vai kā nu citādi varētu dēvēt apsvilušā portfeļa saturu, atrodas drošā vietā Ņemčinovkā. Paklausot algotā slepkavas Vasjas padomam, Pafnutjevs sāka apdomāt savu komandējumu uz Čeļabinsku, kad atkal atskanēja zvans.

-    Vai Pāvels Nikolajevičs? Labdien! Tā esmu es, Morozova. Vai jūs mani atceraties?

-    Morozova?

-    Jūs pie manis pasūtījāt vizītkartes. Un pēc tam uzmanīgi apskatījāt manu darbinieku mirstīgās atliekas. Vai tiešām tādas lietas var aizmirst?

-      Tādas lietas nevar aizmirst, Irina Aleksandrovna. Es priecājos, ka piezvanījāt.

- Un es priecājos, ka jūs sazvanīju. Atbrauciet, Pāvel Nikolajevič! Es jūs gaidu.

-    Tā uzreiz? - Pafnutjevs apjuka.

-    Atbrauciet, jūs nenožēlosit.

-    Varbūt mazliet vēlāk, Irina Aleksandrovna?

-    Pāvel Nikolajevič… Ja domājat, ka aicinu jūs padzert tēju vai iztukšot degvīna glāzīti… Jūs maldāties. Varbūt kādreiz, mazliet vēlāk, kā jūs mēdzat teikt… Pāvel Nikolajevič, es taču neesmu nezinīte, saprotu, ar ko jūs nodarbojaties… Vai es izteicos pietiekami skaidri?

-Jā.

-     Un tāpēc saku skaidri un gaiši - metiet visu pie malas, Ieciet mašīnā un pa galvu, pa kaklu drāziet šurp.

-    Ziniet, Irina Aleksandrovna, es tā arī darīšu. Mana intuīcija saka, ka tā būs vispareizākā izvēle.

-    To jums saku es, nevis kaut kāda intuīcija.

-    Es lidoju! - Pafnutjevs iesaucās.

-    Lido pīles, Pāvel Nikolajevič! Bet jūs - steidzaties. - Un Morozova pirmā nolika klausuli.

-Šerpa kundzīte, - Pafnutjevs, jau sēzdamies mašīnā, nomurmināja. - Braucam uz Zubovska bulvāri,- viņš uzrunāja Andreju. - Pēc tam es parādīšu tālāko ceļu.

-    Vai kaut kas atgadījies?

-    Nezinu. Laikam. Kad aizbrauksim, uzzināsim.

-    Lubovskis nav parādījies?

-    Mēs parunājām.

-    Mums ir aste, - Andrejs paziņoja. - Vai atbrīvoties?

-    Pamirkšķini viņiem, lai zina, ka redzam, pazīstam un mīlam. -Viņi mirkšķina pretim, - Andrejs pēc brīža sacīja. -

Darbojas atklāti. Jūt savu spēku.

-    Vai mēs varēsim atrauties?

-    Es pamēģināšu.

-    Atraujies. Lai sajūt savu spēku un nespēku. Sagaidījis izdevīgu brīdi, Andrejs iegrieza mašīnu divas

rindas tuvāk ietvei, pēc simt metriem piespiedās pie labās apmales un pazuda šķērsielā. Žigulītis, kurš tikko vēl bija droši zibinājis gaismas, nespēja izrauties no kopējās plūsmas un aiztraucās garām, pēdējā brīdī ļaujot Andrejam caur stiklu saskatīt vajātāju apjukušās sejas.

-    Švaki zēni, - Andrejs noteica. - Viņiem labāk darboties citā jomā.

-    Kādā?

-   Privāto pārvadājumu sektorā. Viņiem tas būtu tieši laikā. Darbs tīrs, ģimenei normāli ienākumi. Kurš saprātīgs cilvēks izseko, braucot pa kreiso malējo… Šādos gadījumos jāizvēlas otrā rinda no labās puses.

Morozovu Pafnutjevs atrada viņas kabinetā. Līķi bija aizvesti, asinis nomazgātas un ložu caurumi mēbelēs likvidēti, bet Morozova sēdēja tā, it kā joprojām skatītu uz grīdas savus ložu caururbtos palīgus, asiņaino grīdu un klausītos svešu un vienaldzīgu cilvēku soļos gaitenī.

-    Vai drīkstu? - Pafnutjevs nedroši palūkojās kabinetā. Morozova, neko neatbildējusi, steigšus piecēlās, pienāca

pie durvīm, sparīgi ierāva Pafnutjevu telpā un izmisīgi piekļāvās, apskaujot viņa plecus. Brīdi nekustīgi pastāvējis, Pafnutjevs piesardzīgi noglāstīja sievietei muguru, neuzdrīkstēdamies viņu atstumt, tad aizvirzīja līdz direktores krēslam un maigi apsēdināja.

-     Piedodiet, - viņa nočukstēja, pieliekot baltu mutautiņu pie acīm. - Pēdējā laikā bijis tik daudz pārdzīvojumu, ka es esmu mazliet neadekvāta. Vai jums tā neliekas?

-    Varbūt tikai nedaudz, - Pafnutjevs sacīja.

-    Tātad tomēr tā ir, - Morozova skumji secināja un, atse- gusi acis, uzmeta Pafnutjevam teju šķelmīgu skatienu. Acis bija apsārtušas, mitras, bet priecīgas.

-    Priecājos, ka esat sveika un vesela. - Neko citu Pafnutjevs pateikt nespēja.

-    Es arī. Un ticiet man, Pāvel Nikolajevič, mani vārdi nebija tikai tukšas pieklājības frāzes.

-    Tā man likās.

-    Mēs abi sēžam vienā laivā.

Pafnutjevs neziņā nolieca galvu pie pleca, cenzdamies saprast zemtekstu.

-    Iespējams, - viņš nedroši piekrita.

-      Beidziet! - Morozova dusmīgi savicināja roku, it kā atgaiņādamās no liekulīgas laipnības. - Mēs varam runāt daudz atklātāk. Vai gribat?

-    Gribu.

-    Vai esat gatavs?

-    Es vispār vienmēr esmu gatavs, jau no pionieru laikiem.

-       Beidziet! - Morozova atkal atvairoši pamāja, šoreiz negribēdama klausīties tukšu salmu kulšanu.

-    Labi. - Pafnutjevs atzinīgi novērtēja viņas attieksmi.

-     Viņi parādījās nesen, pirms kāda gada. Mēs labi sadarbojāmies. Gribējām pierādīt Lubovska līdzdalību mana vīra slepkavībā. Izmeklētājs, kurš mēģināja to izdarīt… Pazuda. Vai to jūs zināt?

-    Tagad, kad atsevišķi faktu fragmenti manā prātā sakārtojušies vienā kopainā, varu teikt - jā, es to zinu.

-    Pirms gada es bieži iegriezos prokuratūrā… Pēc izmeklētāja uzaicinājuma. Viņš pazuda, bet sakari palika. Šie cilvēki man pastāstīja par jūsu darba būtību.

-    Un pareizi darīja. - Pafnutjevs palocīja galvu.

-    Kā tā? - Morozova nesaprata.

-   ja viņi jums to nebūtu pateikuši, mēs tagad te nesarunātos.

-    Vai neapvainojāties, ka tik nekaunīgi jūs šurp atvilku?

-    Ko jūs, ko jūs! Esmu jums ļoti pateicīgs.

-    Vai jūs nejokojat?

-    Ir lietas, ar kurām nejoko, - Pafnutjevs nopietni paziņoja.

-    Labi… Tad turpināsim.

Bet turpināt neizdevās - Pafnutjevam kabatā iezvanījās mobilais tālrunis. Tā kā šo numuru zināja tikai daži cilvēki, viņš pielika pirkstu pie lūpām, lūgdams Morozovai nelielu pārtraukumu sarunā.

-    Klausos, - izmeklētājs atsaucās.

Zvanīja Andrejs.

-    Pāvel Nikolajevič, es stāvu tepat pie ieejas durvīm. Vai ar jums viss kārtībā?

-    Liekas, jā…

-    Lieta tāda, ka "žigulītis", no kura mēs pirms pusstundas aizbēgām, tagad stāv man blakus.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka viņi zināja, kurp mēs braucam.

-    Bet to pat tu nezināji!

-    Bet viņi zināja, Pāvel Nikolajevič.

-    Pirms četrdesmit minūtēm es pats to vēl nezināju!

-    Bet viņi zināja, - Andrejs mierīgi atkārtoja.

-    Vai viņi tev nedara pāri?

-    Nē, tikai smaida aiz stikliem. Izrāda uzmanību.

-    Kādā veidā?

-    Šoferis māj ar roku, sveicina…

-    Andrej, klausies uzmanīgi… Ja sāksies kaut kāda rosība - tūlīt zvani!

-    Skaidrs.

-    Vai viņu mašīnas numuru redzi?

-    Pierakstiet! - Andrejs nodiktēja numuru.

Pārtraucis sarunu, Pafnutjevs brīdi truli vērās galda virsmā. Likās, viņš aizmirsis, kur atrodas, kāpēc atnācis un ar ko sācis sarunu. Piepeši attapies, viņš pastūma Morozovai tuvāk lapiņu ar pelēkā "žigulīša" numuru.

-    Vai pazīstat šo mašīnu?

Morozova apskatīja ciparus, pavirpināja gaisā pirkstus un atbildēja:

-    Nē, pirmo reizi redzu.

-    Pelēks "žigulītis". - Pafnutjevs mēģināja palīdzēt.

-      Jā-ā-ā? Zināt, Pāvel Nikolajevič… Viens no maniem puišiem, kurus te pirms divām dienām nošāva… Kaut ko stāstīja par pelēku "žigulīti". Tas bija piesaistījis viņu uzmanību… Teksts bija apmēram šāds… " Atkal tas pelēkais "žigulis"." Neko vairāk es pateikt es nevaru.

-    Tad turpināsim, - Pafnutjevs ierosināja.

-    "Žigulītis" tagad piesaistījis arī jūsu uzmanību? -Jā.

-    Tas ir slikti.

-    Kāpēc?

-    Kad puiši par to ierunājās… Viņus nākamajā dienā nošāva.

-    Mājiens saprasts. Kas īsti bija tie puiši, kurus nošāva jūsu kabinetā?

-    Mani palīgi. Mēs jau sen strādājam kopā. Vēl no Čeļabin- skas laikiem. Viens bija mans brāļadēls. Otrs - viņa draugs. Viņi sāka strādāt pie mana vīra. Apmēram pirms diviem gadiem arī viņu nogalināja. Vai zināt, kas to izdarīja?

-    Nojaušu.

-    Esmu pārliecināta, ka mani puiši arī ir viņa roku darbs. Protams, to viņš nekad neatzīs.

-    Ir jau atzinies.

-    Es nesapratu?

-     Lika saprast, deva mājienu, izpļāpājās… Apmēram tādā stilā. Vaļsirdīgu atzīšanos, protams, mēs no viņa nesagaidīsim Bet nesodāmība rada bezrūpību, ļauj atslābt, rosina uz bravūrību. Tieši bravūrība viņiem parasti kļūst liktenīga.

-    Kādiem "viņiem"?

-   Vai Lubovski uzspridzināja jūsu puiši? - Pafnutjevs neatbildēja, bet uzdeva savu jautājumu.

-     Kāpēc jūs tā domājat? - Morozovas balss tikko jaušami bija mainījusies, vārdos skanēja nepārprotama ieinteresētība- Kā jums tas ienāca prātā?

-    Jūs pati man piedāvājāt runāt atklāti. Es biju ar mieru. Pastāstīju dažus izmeklēšanas noslēpumus - piemēram, par Lubovska atzīšanos… Jūs pati ierosinājāt turpināt. Es piekritu.

Brīdi klusējusi un pavirpinājusi gaisā manikirētos pirkstus, Morozova smaidīdama vērtējoši paskatījās uz Pafnutjevu un skaļi nopūtās.

-    Labi… Laikam jau viņiem tas vairs nav svarīgi, un mana pļāpāšana neko būtiski nemainīs, nekaitēs un nepalīdzēs… Viņiem vairs nekas nepalīdzēs. Kā jūs uzminējāt?

-     Viņiem bija uzkrītoša āriene - rūtainās žaketes. Es tās ievēroju - viņi grozījās sprādziena vietā. Un neuzvedās pārāk labi, pievērsdami sev uzmanību - tā mēs parasti sakām. Un tad slepkavības… Skaidrs, ka tas bija atbildes trieciens. Vai jūs vienmēr uz vizītkartēm norādāt savu tālruņa numuru?

-    Vai tas ir slikti?

-   Ne slikti, ne labi… Es saprotu, ka tas ir reklāmas triks, bet šoreiz… Labi, par to tagad nerunāsim.

-    Nē, kāpēc gan ne, runājiet.

-    Man nav, ko sacīt. Citādi sen jau būtu pateicis. Vienkārši prātā iešāvās kāda doma, netverama nojauta. Man pašam jātiek skaidrībā. Jūs man piezvanījāt apmēram pirms stundas. Es tūlīt pat sēdos mašīnā kopā ar pilnīgi uzticamu cilvēku. Mums astē uzsēdās pelēkais "žigulis". - Pafnutjevs pamāja uz papīra strēmeli ar numuru, kas joprojām atradās uz galda Morozovas acu priekšā. - Mēs no tā atrāvāmies. Pilnībā. Atbraucām pie jums. Drīz vien manai mašīnai blakus piebrauca pelēkais "žigulītis". Neviens nezināja, ka es braukšu pie jums, jo es pats to vēl nezināju. Vai varat man paskaidrot, kāpēc tā notika?

-    Varu. - Morozova paraustīja plecus.

-    Es uzmanīgi klausos.

-    Lubovskis. Tas visu izskaidro. Mans vīrs bija piesardzīgākais cilvēks pasaulē. Tas viņam nepalīdzēja. Viņa pēctecis direktora krēslā bija visgļēvākais, iztapīgākais un pakļāvīgākais cilvēciņš. Bet neviena no šīm īpašībām nepalīdzēja arī viņam. Nebija pasaulē profesionālāka, aizsargātāka un tālredzīgāka cilvēka par jūsu priekšgājēju, šo nelaimīgi bez pēdām pazudušo izmeklētāju.

-    Pēdas vienmēr paliek, - Pafnutjevs nomurmināja. -Ne jau par to es runāju. Kādas ir jūsu spējas, Pāvel

Nikolajevič, lai izdzīvotu šajā cīņā? Kas ir jūsu stiprā puse?

-Irina Aleksandrovna… Paskaidrojiet, lūdzu, savu jautājumu. Es saklausīju tajā zināmu zemtekstu.

-    Labi. Man ir daži dokumenti. No tiem laikiem, kad mans vīrs un Lubovskis vēl sadarbojās. Tas bija apmēram pirms trim gadiem. Zinātājs tur daudz ko atrastu.

-    Vai Lubovskis par šiem dokumentiem zina?

-    Domāju, ka nojauš.

-    Viņam tie varētu nepatikt?

-    Tie ir iznīcinoši.

-    Kur dokumenti atrodas?

-    Čeļabinskā. Tur ir drošāk.

-    Vajadzētu paskatīties, - Pafnutjevs sapņaini ieteicās. -Tas nebūs grūti. Maskavā atrodas kopijas. Man tikai

jāaizbrauc pakaļ. Tas nav tālu.

-    Līdz rītdienai tiksit galā?

-    Mierīgi.

-     Tad uz redzēšanos? - Pafnutjevs grasījās piecelties, bet Morozova viņu apturēja.

-     Pagaidiet, Pāvel Nikolajevič, es taču jums nepateicu un neparādīju pašu galveno.

-    Kas ir galvenais?

-   Tas, dēļ kā es jūs šurp uzaicināju. - Morozova piecēlās un devās uz durvīm. - Nāciet, Pāvel Nikolajevič.

Izgājusi gaitenī, Morozova atvēra pirmās durvis un pagāja sānis, ļaudama Pafnutjevam ielūkoties telpā. Redzētais viņu pārsteidza - istaba bija izdemolēta. Apgāzti galdi, no skapjiem izrautas atvilktnes ar izsvaidītiem papīriem, monitori ar sasistiem ekrāniem, sienas, aplietas ar melnu krāsu…

-    Ko tas nozīmē? - Pafnutjevs atskatījās.

-Tā bija mūsu tipogrāfija. Šādu es to ieraudzīju šorīt, kad ierados darbā. Iesim tālāk. Šo istabu mēs agrāk saucām par noliktavu.. . Lūdzu! - Viņa atvēra nākamās durvis un iededza gaismu.

Pafnutjeva skatienam pavērās līdzīga aina kā pirmajā telpā. Viss bija apgāzts, dāsni apliets ar melno tipogrāfijas krāsu, viss, ko iespējams sasist, bija sasists.

-    Vai tiešām to vēl iespējams atjaunot? - Pafnutjevs apjucis nomurmināja.

-   Acīmredzot tas vairs nebūs vajadzīgs. Atliek tikai piebilst, ka tieši tāpat no rīta izskatījās arī mans kabinets. Laikam man nevajadzēja to kārtot pirms jūsu ierašanās, bet tas man tikai vēlāk ienāca prātā… Lai nu kāds, bet tomēr liecinieks. - Morozova, aizdegdama cigareti, iesmējās.

-    Kāpēc ne? Es varētu būt ļoti labs liecinieks, - Pafnutjevs prātīgi paziņoja. - Tomēr vēlreiz atkārtošu savu jautājumu - ko tas nozīmē?

-    Viņi meklēja dokumentus.

-    Kādus?

-    Tos, par kuriem es tikko stāstīju.

-    Vai izdevās atrast?

-    Nē, šeit to nav. Tikai pilnīgs muļķis tos te glabātu.

-    Protams. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu.

-    Mūsu pārējās telpas es jums vairs nerādīšu - tas jau būtu pārāk garlaicīgi. Pārliecinājušies, ka dokumentu nav, viņi vienkārši ķērās pie demolēšanas. Sakot, ka Lubovskis par dokumentu eksistenci tikai nojauš, es izteicos mazliet pieticīgi. Viņš noteikti zina, ka tie atrodas pie manis. Puiši ar savu naivo sprādzienu tikai paātrināja notikumu gaitu. Agrāk vai vēlāk tam tikpat bija jānotiek.

-    Iespējams.

-   Jūsuprāt, es velti drukāju savu tālruņa numuru uz visām klientu vizītkartēm?

-   Domāju, ka jā. Lai gan būtībā tas nebija tik svarīgi, Lubovskis jūs varēja atrast bez problēmām. Ar savu reklāmas triku jūs tikai paātrinājāt notikumu gaitu. Tostarp šodienas nepatikšanas. Es runāju par manas mašīnas izsekošanu.

-    Vai jums draud briesmas?

-      Kamēr manā rīcībā nenonāks nopietni dokumenti vai pierādījumi… Tikmēr esmu drošībā.

-    Rīt jūs tos saņemsit.

-    Tad rīt man arī nāksies apdomāt savu drošības plānu, - Pafnutjevs biedējoši nočukstēja.

-    Glābsimies kopā, - Morozova draiski piebalsoja.

-    Ak! Mēs jau esam divi! - Pafnutjevs pacilāti iesaucās. - Tas ir brīnišķīgi! Man jau rodas cerības.

-    Mēs izdzīvosim, - Morozova pārliecināti paziņoja. - Te uzturēties kļūst pārāk riskanti. - Viņa pārlaida skatienu savam izdemolētajam salonam. - Es jums piezvanīšu no rīta, tad arī sarunāsim tikšanās vietu.

-      Norunāts, - Pafnutjevs sazvērnieciskā tonī atbildēja, tramīgi palūkodamies apkārt.

-    Labi, rimstieties! - Morozova iesmējās. - Dzīve taču turpinās!

Ai, velti viņa tā teica, velti…

Pārāk nedroša ir šī pasaule, pārāk neprognozējama, tāpēc saprātīga piesardzība vienmēr daudz labāka par vieglprātīgu, lai arī pamatotu, pašpārliecinātību.

Pafnutjevs rīkojās daudz labāk, dzelžaini ievērodams dažus nerakstītus likumus - istabā stāvi pie sienas, nevis pa vidu, ieejot telpā, cieši aizver durvis, neatstājot virināmies caurvējā, labāk runā klusāk, nevis skaļāk, nevienu nepārtrauc, jo tā var zaudēt svarīgu informāciju, cilvēks, kuram ļauj brīvi runāt, vienmēr būs atklātāks, pateicoties par tavu iecietību, pastāstīs vairāk…

Un tā tālāk, un tā joprojām…

Jau nākamajā rītā Pafnutjevs guva savai teorijai visai skarbu, varētu pat teikt - asiņainu, apliecinājumu. Nespēdams sagaidīt Morozovas apsolīto zvanu, viņš nepacietīgi atkrita sēdeklī blakus Andrejam un pateica tikai divus vārdus:

- Zubovska bulvāris…

Lai arī rīts bija satriecoši saulains un skaidrs - mašīnas spožas un gājēji koši, Pafnutjevs jutās tik nomākts un sasprindzis, ka nekādi nespēja sākt tērzēt ar Andreju.

Tikko mašīna iespraucās sīkā tukšumā starp garā rindā novietotajiem braucamajiem, Pafnutjevs gandrīz lēkšus izmetās ārā un skrēja uz jau pazīstamo kāpnīšu pusi. Viņš joprojām cerēja uz labāko, cenzdamies savu nervozitāti izskaidrot ar slimīgu aprobežotību, aizdomīgumu un intuīcijas kaprīzēm…

Tomēr arī šoreiz intuīcija viņu nepievīla.

Viegli pieskāries durvīm, Pafnutjevs saprata, ka tās nav aizslēgtas. Durvis nevarēja būt atvērtas. Morozovai bija jāgaida ar dokumentiem kādā drošā, nevienam nezināmā vietā. Ja durvis ir vaļā, tad viņa ar dokumentiem nevienu negaida, nevienu… Pati taču sacīja - te nav droši. Tātad zināja, tātad juta un paredzēja.

Pafnutjevs piesardzīgi iegāja klientu zālē, paskatījās apkārt. Te viss izskatījās tāpat kā vakar. Tipogrāfijā joprojām valdīja haoss, noliktava pielieta ar melno krāsu…

Kabinetu nez kāpēc viņš atstāja pēdējo… Un, ieskatījies telpā, nemaz nejutās pārsteigts - Morozova bija atkritusi pret krēsla atzveltni un nokārusi rokas gar paroceņiem. Tieši pieres vidū kaisa tumšsarkans plankumiņš - lodes brūce. Uzmanīgāk apskatījis seju, ievainojumu un stingās rokas, Pafnutjevs saprata, ka viņa nošauta vēl vakar. Irina Aleksandrovna Morozova pat nebija paspējusi iziet no sava poligrāfijas salona.

Vēl vakar.

Kāda operativitāte! Pafnutjevs neviļus sajūsminājās. Un tad atcerējās algotā slepkavas Vasjas vārdus - tikai apsteidzot.

Šajā mirklī uz galda, tieši pretim Morozovas līķim, negaidīti skaļi iezvanījās tālrunis. Brīdi svārstījies un domīgi pašūpojies, Pafnutjevs tomēr nolēma pacelt klausuli, jo zvans skanēja tik ilgi un uzstājīgi, it kā zvanītājs noteikti zinātu, ka te kāds var atbildēt.

-    Es jūs klausos, - Pafnutjevs atsaucās.

-      Vai Pāvels Nikolajevičs? - painteresējās smaidīga balss. Pafnutjevam bija skaidrs, ka ar šo cilvēku nesen runāts, tikai pirmajā mirklī viņš nespēja atpazīt un uzminēt, kurš viņu atradis šajā dīvainajā vietā. - Sveicināts, Pāvel Nikolajevič! Kā klājas?

-    Piedodiet… Kas runā?

-    Lubovskis. Vai esat pārsteigts?

-    Nemaz. - Pafnutjevs sekundes simtdaļā novērtēja situāciju, kura, lai cik dīvaini, viņam iepatikās. - Es gaidīju jūsu zvanu, Jurij Jakovļevič. Kā jums ar veselību?

-    Paldies, slikti. Bet grasos izrakstīties no slimnīcas. Stāsta, ka jūs gribat man atdot dokumentus tikai pēc izrakstīšanās?

-        To jums laikam Šumakovs pateica?

Klausulē iestājās klusums. Lubovskis saprata - šo raundu viņš zaudējis. Nevajadzēja uzreiz izklāstīt visu informāciju par Pafnutjeva plāniem vai runām - patiesi vai liekuļoti, tie uzreiz atmaskoja ziņotāju.

-    Hallo! Jurij Jakovļevič, vai jūs mani dzirdat?

-    Jā, jā, es labi dzirdu.

-    Es te sēžu, varētu teikt, sievietes sabiedrībā un domāju, kāpēc nezvanāt… Un jūs uzreiz piezvanījāt. No jūsu puses tas bija tik… Patīkami. Pat glaimojoši.

-    Bet jūs, Pāvel Nikolajevič, esat jokdaris!

-    Nē, es neesmu jokdaris. Esmu grūtsirdīgs.

-     Man bail no grūtsirdīgiem cilvēkiem. Vienmēr esmu no viņiem vairījies.

-    Un pareizi darījāt. - Pafnutjevs nolika klausuli.

Vakarā Pafnutjevs skatījās pa televizoru jaunāko ziņu pārraidi. Vairāk par visu viņam iepatikās reportāža no Kremļa pils, kur prezidents pieņēma uzņēmēju augstākās aprindas. Viņš nostaigāja gar visu milzīgo balto galdu ar zelta apmali, ap kuru sēdēja saposušies miljardieri, katram sirsnīgi uzsmaidīja, katram paspieda roku un kaut ko novēlēja.

Noskaņa bija ļoti jauka, redzams, ka sanākušajiem cilvēkiem rūp valsts nākotne un viņi gatavi veltīt visus spēkus, lai to ierindotu pārtikušo zemju pulkā ar augstu labklājības līmeni, cilvēktiesību respektēšanu un augsto-tehnoloģiju pārpilnību.

Bet visvairāk Pafnutjevu satrieca mirklis, kad prezidents sarokojās ar…

Jā, mani mīļie, jā - ar Lubovski.

Viņš izskatījās mazliet izdilis, acīmredzot no pārdzīvotajiem uztraukumiem, bet, kā allaž, saposies un smaidīgs. Tieši viņam prezidents izrādīja vislielāko uzmanību, krietni ilgāk sarokodamies un kaut ko pajautādams - laikam par pašsajūtu, acīmredzot novēlēdams ātrāku atveseļošanos valsts interesēs un panākumus grūtajā darbā.

Lubovskim, protams, nebija viegli no slimības gultas taisnā ceļā doties uz tik augsta līmeņa pieņemšanu, bet viņš saprata, ka ciešanas atmaksāsies uzvijām un pats piedalīšanās fakts jau nozīmēja ļoti daudz.

Operators mazliet pakavējās ar kameru pie Lubovska sejas, ļaujot miljoniem pilsoņu ieskatīties acīs cilvēkam, kuram tikai pirms dažām dienām bija nežēlīgi uzbrukuši un kurš izdzīvojis, tikai pateicoties laimīgai nejaušībai.

Izmantodams izdevību, Lubovskis jautri pamirkšķināja kamerā.

Un Pafnutjevs saprata - viņam met ar aci, viņu ķircina.

- Nu, nu, - viņš norūca un izslēdza televizoru.

Nākamajā rītā, ienākot savā kabinetā, Pafnutjevs atkal izdzirdēja tālruņa zvanu. Tas bija Oļegs Ivanovičs no Ģenerālās prokuratūras. Viņš, kā allaž, runāja mierīgi, lakoniski un labvēlīgi. Tiesa, viņa labvēlība šķita mazliet augstprātīga.

-    Labdien, Pāvel Nikolajevič!

-    Labdien, Oļeg Ivanovič!

-   Jums no rīta tāda laba balss.. .Moža, enerģiska un spēkpilna.

-    O -ho-ho! - Pafnutjevs skaļi iesaucās.

-    Jūs reiz aplinkus likāt manīt, ka ir jaunumi?

-   Tie ir jaunumi tikai aplinkus runāšanai. Nopietnai sarunai ar tiem nepietiek.

-    Es vienalga esmu gatavs jūs uzklausīt.

-    Tieši tagad? - Pafnutjevs kļuva priecīgs.

-    Kāpēc gan ne?

-    Nu, ja tā…

-    Brauciet. Es jūs gaidu.

Un Oļegs Ivanovičs nolika klausuli.

Pārvarēdams Maskavas sastrēgumus, Andrejs Pafnutjevu tikai pēc stundas varēja nogādāt līdz Ģenerālās prokuratūras ēkai. Oļegs Ivanovičs sēdēja savā mazajā kabinetā - kalsns, nekustīgs, dzeltenīgu seju un ar neierāmētiem briļļu stikliem. Ieraugot Pafnutjevu, viņa sejā nekas nemainījās.

-      Sēdieties, Pāvel Nikolajevič. - Viņš vārgi pamāja ar plaukstu uz mazā galdiņa pusi. - Jūs ilgi braucāt.

-    Sastrēgumi.

-     Ak, jā… Es vienmēr tos piemirstu. Kā strādājas, Pāvel Nikolajevič?

-    Dažādi.

-    Vai ir kādi panākumi?

-    Ko nu katrs uzskata par panākumiem…

-    Stāsta, ka jūs esat apzagts? Kā tas varēja notikt dienesta dzīvoklī?

-    Vienkārši notika. - Pafnutjevs noplātīja rokas.

-    Es jūs brīdināju, ka jāuzmanās.

-    Atceros.

-    Vai kaut kas paņemts?.

-    Nē, tikai sapostīts.

-    Un ko viņi meklēja?

-    Domāju, ka Lubovska papīrus.

-    Vai tie atrodas pie jums? -Jā.

-    Un kur jūs tos ņēmāt?

-    Sprādziena vietā. Visi bija tik aizņemti ar līķiem, ka nepievērsa uzmanību apsvilušam portfelim.

-    Vai tur ir kaut kas svarīgs?

-Ņemot vērā Lubovska uzstājīgo interesi… Acīmredzot. Bet, šķiet, tie ierunāsies pēc kāda laika. Vajadzētu nodot prasmīgās rokās, labiem speciālistiem…

-    Nesteidzieties. Vai tie atrodas drošā vietā? -Jā.

-    Ja ar jums kaut kas notiktu, tie nepazudīs?

-Nē.

-    Tas ir labi. Kas vēl?

-Nogalināti trīs cilvēki… Trīs, kuri varētu pastāstīt par Lubovska pagātni.

-    Vai sen?

-    Nedēļas laikā.

-     Tas nav nekas jauns. - Oļegs Ivanovičs viegli pavicināja plaukstu. Tā bija kalsna un dzeltenīga. - Kas tie par cilvēkiem?

-    No Lubovska Čeļabinskas perioda.

-    Jā, tur viņš sasmērējās. Vēl taču palikuši cilvēki, ar kuriem varētu pārrunāt šo tēmu?

-Jā.

-    Tas ir labi, - Oļegs Ivanovičs atkārtoja. - Jūs laikam vairs nedzīvojat dienesta dzīvoklī?

-Nē.

-    Kāpēc?

-    Drošības pēc. Es tur nejūtos īsti…Pasargāts.

-     Nepārspīlējiet savas konspirācijas iespējas. Konkrētajā situācijā tās ir visai ierobežotas.

-    Es zinu.

-    Uzmanieties.

-      Es centīšos. Tajos desmit sējumos no seifa… Trūkst daudz lapu. Ļoti svarīgu lapu, Oļeg Ivanovič.

-    To jau es gaidīju. Lubovskim visur ir savi cilvēki.

-    Pat šeit?

-    Pat šeit. Vai ir vēl kādi jautājumi?

-    Vakardienas ziņās…

-    Aizmirstiet to.

-    Bet prezidents pret viņu bija ļoti vēlīgs.

-    Prezidents ir vēlīgs pret daudziem. Tas neko nenozīmē.

-    Un es varu…

-      Jā. Vai dzirdējāt, Pāvel Nikolajevič… Es nevilcinoties skaidri saku - jā. Pagājušajā reizē mēs runājām par kaujinieku grupu… Vai tā jums jau nepieciešama? - Oļegs Ivanovičs beidzot pasmaidīja.

-    Mazliet vēlāk.

-    Kādi jums plāni?

-    Vai man jāatbild?

-    Gribētos…

-    Laikam aizbraukšu uz Čeļabinsku.

-    Laba doma. Jūsu priekšgājējs sāka ar to pašu. Vai atceraties - es jums tiekoties parādīju dažas fotogrāfijas. Uz vienas bija redzams bērnudārzs.. - Oļegs Ivanovičs, izņēmis no atvilktnes, nolika Pafnutjevam priekšā pieminēto uzņēmumu. - Tur bija spēļu galdiņš ar cilvēka galvu… Mēs nepopu- larizējam šo informāciju, bet jums jāzina - tā galva piederēja jūsu priekštecim.

-    Pat tā? - Pafnutjevs mulsi nolieca galvu, lai vērīgi apskatītu fotogrāfiju. Nedzīvās acis bija atvērtas, un uz mirkli viņam šķita, ka viena pamirkšķina. Brīdinoši, lūdzoši vai varbūt lūdzot sevi atriebt.

-    Viņš piegāja ļoti tuvu Lubovskim, kurš acīmredzot vairs neredzēja citas iespējas.

-    Viņš staigā pa naža asmeni, - Pafnutjevs piebilda, atdodams fotogrāfiju.

-    Viņam nav, ko zaudēt.

-    Un tie puiši, kuri sarīkoja atentātu…

-      Amatieri. - Oļegs Ivanovičs nicīgi atmeta ar roku. - Neprašas.

-    Viņi ir nogalināti. Vai atceraties pagājušās nedēļas paziņojumu - divi līķi poligrāfijas pakalpojumu salonā?

-    Atceros.

-    Tie bija viņi.

-    Vai ir pierādījumi?

-   Tos varētu sameklēt… Adreses, sakari, pazīšanās, biogrāfijas, kratīšanas… Ja vēlaties, es pats tam pievērsīšos.

-     Mēs tiksim galā saviem spēkiem. Jums ir cits darbs. - Oļegs Ivanovičs palūkojās pulkstenī virs durvīm. - Mūs gaida ģenerālprokurors.

-    Vai man kaut kas jāsaka?

-    Uz vietas noorientēsies.

-    Bail krist kaunā! - Pafnutjevs notēloja izbīli.

-    Jūs tiksit galā, - Oļegs Ivanovičs noteica. - Sapratu, ka jums ir, ko likt galdā.

-    Lai otrreiz par to nebūtu jārunā… - Pafnutjevs ilgi šaubījās, vai vērts stāstīt sīkumus, bet beigās nolēma, ka izmeklēšanas gaitā prokuratūra tikpat visu noskaidros - Tie divi līķi salonā… Bija čeļabinskieši. Nākamajā dienā turpat nošāva salona īpašnieci… Viņa bija dzelzsbetona rūpnīcas bijušā direktora atraitne. Direktoru nogalināja pirms diviem gadiem… Tagad viņu. Morozovu. Šobrīd šī rūpnīca pieder Lubovskim.

-    Vai tas notika pēc jūsu iepazīšanās? -Jā.

-    Labs sākums. Apsveicu.

-    Prieks censties. Manam kabinetam līdzās strādā tāds Šumakovs…

-    Zinu.

-    Vai viņš ir uzticams cilvēks?

-     Atmaskoja sevi? - Oļegs Ivanovičs, joprojām saglabādams mieru, visu saprata no pusvārda.

-      Droši apgalvot nevaru, bet nojausma ir, - Pafnutjevs atbildēja.

-   Skaidrs. - Oļegs Ivanovičs kaut ko uzšņāpa ar pildspalvu uz priekšā stāvošās papīra lapas. Piecēlies viņš ielika to atvilktnē, aizslēdza un devās uz durvīm. - Nāciet, Pāvel Nikolajevič.

Ģenerālā prokurora kabinets atradās stāvu augstāk, un Pafnutjevs kopā ar savu pavadoni nesteidzoties, bet arī nekavējoties, rāmi aizsoļoja pa platajām grīdsegām līdz pašām durvīm. Jau satvēris rokturi, Oļegs Ivanovičs atskatījās uz mazliet atpalikušo Pafnutjevu.

-      Viņu sauc Jevgeņijs Aleksandrovičs, - viņš paziņoja Pafnutjevam. - Vai iegaumējāt? Un vēl… Viņu neinteresē nianses. Viņš ir politiķis. Svarīga ir jūsu nostāja, jūsu apņēmība, ja vēlaties. Šeit varat runāt atklāti.

-       Un kāda ir viņa nostāja? - Pafnutjevs vientiesīgi painteresējās.

-   Jūs varat strādāt? Tad strādājiet. Vai tāda viņa nostāja jūs apmierina?

-    Pilnībā.

-    Tad labi. Svarīgāko es jau pateicu - viņš ir politiķis. Vai vēl jāpaskaidro, ko tas nozīmē?

-    Es visu sapratu, Oļeg Ivanovič.

Ģenerālais prokurors bija drukna auguma, un formas žakete ar spožajām bronzas pogām šķita pašaura, kas liecināja, ka prokurors jūtas jaunāks par saviem gadiem un pieņēmies svarā samērā nesen, acīmredzot jau šajā krēslā.

-     Labdien, - ģenerālais prokurors sveicināja un, piecēlies no krēsla, pastiepa roku. Tā bija drukna, spēcīga un pat karsta. - Man par jums stāstīja. Dzirdēju, ka esat guvis panākumus.

-      Kā nu bez tiem, - Pafnutjevs diplomātiski atbildēja, kautrīgi apsēzdamies uz krēsla patālāk no prokurora galda, kurš šo izvēli uzņēma labvēlīgi.

-     Kāds jums klients, pats zināt… - Ģenerālais pamāja ar galvu uz tālrāža pusi, un Pafnutjevs saprata - runa ir par vakardienas reportāžu no Kremļa. - Sarežģīts klients. Tāpēc juridiskā pamatotība… Nē, pat ne tā… - Ģenerālais iegrima domās. - Neapstrīdama juridiskā argumentācija - tas šoreiz ir pats galvenais. Vai saprotat, par ko es runāju? - Viņš vērīgi uzlūkoja Pafnutjevu.

-    Jā, Jevgeņij Aleksandrovič. Pilnībā.

-    Vai tu parādīji viņam fotogrāfijas? - Ģenerālais pajautāja OJegam Ivanovičam.

-    Tās atrodas pie viņa.

-    Kāda bija reakcija?

-     Mierīga. Viņš labi pastrādājis. Ir jau šis un tas, ko likt galdā.

-      Nesteidzieties, - ģenerālais brīdināja, pievērsdamies jau Pafnutjevam. - Mēs nedrīkstam izgāzties. Pat sīkumos. - Viņš klusēdams iebakstīja ar pirkstu tumšajā tālrāža ekrānā.

-    Saprotu, - Pafnutjevs atbildēja un nodomāja: "Ģenerālais arī neuzdrīkstas brīvi un atklāti runāt pat savā kabinetā."

-    Bet, no otras puses, tādiem raidījumiem nav vērts pievērst pārāk lielu uzmanību. Jūsu klients spēj apmaksāt iknedēļas parādīšanos ekrānā pat Romas pāvesta sabiedrībā, nemaz nerunājot par sīkākām personām. Vai ir kādas problēmas?

-    Rodas. Bet pagaidām pats tieku galā.

-      Ja radīsies neatrisināmas, meklējiet Oļegu Ivanoviču. Viņš palīdzēs.

-    Paldies, Jevgeņij Aleksandrovič.

Ģenerālais apmierināts palocīja galvu - pareiza atbilde - un, atkal piecēlies no krēsla, pastiepa atvadu sveicienam drukno plaukstu.

-    Vēlu veiksmi.

-    Es centīšos.

-     Galvenais - nepārcensties. - Ģenerālais bridi pieturēja Pafnutjeva roku. - Šajā gadījumā tas ir vissvarīgākais. Vai jūs man piekrītat?

-       Protams, Jevgeņij Aleksandrovič! - Pafnutjevs kvēli apliecināja.- Es labi saprotu man uzticētā darba īpatnības.

-    Iespējams, ka jūsu klients drīzumā stāsies jaunā amatā. - Ģenerālais apklusa, cenzdamies izvēlēties pareizo formulējumu. - Lai tas jūsu degsmi nemazina. - Viņš pamācoši un pat nedaudz paļāvīgi pacēla augšup rādītājpirkstu, kas laikam nozīmēja, ka tur viss ir saskaņots.

Ar to arī pieņemšana beidzās.

Otra dala

/

Čeļabinskā Pafnutjevs iebrauca jau vakarpusē. Izkāpis no vilciena, viņš pastaigāja pa peronu, cenzdamies aprast ar svešajām dvesmām un smaržām. Viņam vienmēr bija šķitis, ka vienas pilsētas iedzīvotāji ir mazliet līdzīgi, it kā glabātu kādu kopīgu noslēpumu, vienādi uztvertu pasauli un reaģētu uz apkārtējiem notikumiem. Tāpēc, lai nepaliktu par muļķi, ar viņiem jāiepazīstas pakāpeniski, cenšoties iepatikties vai pārsteigt ar ko īpašu. Jāpierod, jāiesūc sevī viņu dzīves veids un pat apkārt strāvojošās smaržas un dvesmas. Viņus taču vieno ne tikai kopējs noslēpums, bet arī liela līdzība kādā būtiskā izpausmē - tādas bija Pafnutjeva sajūtas, ierodoties jaunā vietā.

Protams, ne viņš, ne arī kāds cits nespētu skaidri formulēt šīs atšķirības, bet Pafnutjevs bija viennozīmīgi pārliecināts - ne pasažieri, ne nesēji, ne miliči un pat ne vilciena pavadones nebija no Maskavas, viņi visi bija čeļabinskieši.

Sākumā Pafnutjevs devās uz bufeti, kur, stūrīti ierāvies, izdzēra tasi draņķīgas kafijas. Laikam jau tādu pārdod visās ' pasaules stacijās. Varbūt tikai Brazīlijā ir labāka vai Kolumbijā, lai gan - kas to lai zina.

Maz ticams.

Pafnutjevs uzreiz nolēma oficiālās iestādēs nerādīties. Drošības pēc. Nez kāpēc jutās pārliecināts, ka jau trīs minūtes pēc ieiešanas vietējā prokuratūrā piezvanīs Lubovskis, iztaujās par problēmām un grūtībām, nekavējoties piedāvāt savu palīdzību. Pafnutjevs domāja pareizi - ja jau Lubovska karjera aizsākās Čeļabinskā, tad te noteikti palikuši draugi visai pieklājīgos amatos.

Vispirms viņš nolēma apciemot cilvēku, kuru bija ieteicis sameklēt algotais slepkava. Uz atvadām Vasja bija iedevis tālruņa numuru, adresi un piekodinājis atsaukties uz viņu. Ar to būs pietiekami.

Vēlreiz pārbaudījis lapiņu, uz kuras, par spīti Vasjas brīdinājumiem, bija pierakstījis adresi, Pafnutjevs devās uz taksometru stāvvietu. Mašīnu nebija daudz, bet tās bija brīvas, un katrā pie stūres sēdēja šoferis - pretēji Maskavai, kur šoferi parasti pulcējās bariņos un izvietojās kaut kur līdzās.

-       Sveiks, - Pafnutjevs, apstājies pie pirmās mašīnas, uzrunāja šoferi. - Vai varam braukt?

-    Uz kurieni? - šoferis sabozies pavaicāja, uzvezdamies gluži atšķirīgi no kolēģiem Maskavā un Pafnutjeva dzimtajā pilsētā.

-    Uz Visokovoļtnuju.

-Uz kurieni-i-i?- šoferis novilka- Visokovoļtnaja? Ne par kādu naudu! Vai saprati? Ne par kādu!

-     Kā vēlies, - Pafnutjevs atbildēja un devās pie nākamās mašīnas. Šoreiz viņš pat nepaspēja ierunāties.Šoferis vienkārši izbāza roku pa logu un noraidoši pavicināja plaukstu.

Tad Pafnutjevs mazliet samulsa. Vai nu viņš uzvedas nepareizi, vai mašīnas gadījušās nepareizās, vai arī meklētā iela te nav īpaši iecienīta.

Trešajā mašīnā sēdēja puisis ar cigareti zobos. Viņa spēcīgās, muskuļainās rokas atpūtās uz stūres. Tās no vienas vietas klāja skaisti tetovējumi, varētu pat teikt - profesionāli.

Pafnutjevs piegāja tuvāk un apstājās, vienaldzīgi lūkodamies apkārt un gaidīdams, kad šoferis viņam beidzot pievērsīs uzmanību.

-    Nu? - puisis ierunājās. - Ko teiksi?

-    Visokovoļtnaja.

-    Laba vieta. Mājas numurs?

-    Divdesmit četri.

-    Spica adrese. Vai pirmo reizi turp brauc?

-    Pirmo gan.

-    Vai tevi tur kāds gaida?

-    Diez vai.

-    Nezinu gan, vecais, nezinu gan, - puisis šaubīgi novilka. - Aizvest es tevi, protams, aizvedīšu … Bet tālāk pašam būs jātiek galā.

-    Vai tev radušās šaubas?

-    Man ne… Tev, kā redzu, arī ne.. .Tad braucam? Bez bailēm un šaubām?

-        Kas tie par mājieniem visu laiku? - Pafnutjevs painteresējās, iekārtodamies līdzās šoferim. - Pārējie puiši vispār atteicās braukt… Vai tur tik slikts ceļš?

-    Nē, tur ir slikti cilvēki.- Puisis iesmējās.

-    Kādā nozīmē?

-     Nesaprotoši, ātri apvainojas, ar savu viedokli… Vai es skaidri izsakos?

-    Es apmēram nojaušu. - Pafnutjevs pamāja ar galvu.

-      Mīļo cilvēk, lūk, ko es tev teikšu, - puisis ierunājās, izbraukdams no stacijas laukuma. — Redzu, ka tev jāizpilda tur kāds darbs… Došu tev vienu padomu - nelecies. Nevajag. Tur - nevajag.

-    Kādā nozīmē - nelecies?

-     Dumjš esi? Truls? Naivs? Nelekties nozīmē lieki nerunāt, aizmirst savu patmīlību, nevienu nepārtraukt, uzmanīgi klausīties un paklausīgi māt ar galvu.. .Ja pacienās - pasaki paldies, ja necienā - pats aizskrien pēc pudeles, ja neesi iedomājies līdzi paķert… Ja neaicina - nesēdies, ja nevaicā - klusē… Bez atļaujas netīriem pirkstiem gar svešām mantām negrābsties…

-      Kāpēc tu domā, ka man ir netīri pirksti? - Pafnutjevs apvainojās.

-     Es neko nedomāju, un man pie kājas tavi pirksti… Es stāstu, kā tev jāuzvedas. Ja tu grābstīsies gar visu, ko ieraudzīsi, puiši domās, ka tev netīras rokas. Ne tāpēc, ka tās tiešām netīras, vienkārši tāpat, drošības pēc. Citiem vārdiem sakot, - puisis pacietīgi, bet jau garlaikoti turpināja, - tur valda cietuma likumi. Kameru tradīcijas.

-    Skaidrs. - Pafnutjevs pamāja ar galvu un apklusa.

Pēc katra pagrieziena mājas kļuva aizvien zemākas, iela šaurāka, bet gājēji vispār pazuda. Tikai pa retam ainavu atdzīvināja vientuļš siluets ar somu rokās, viešot pārliecību, ka te tomēr kāds dzīvo.

Viņi iebrauca vajadzīgajā ielā.

No iepriekšējām tā atšķīrās tikai ar vēl dziļāku pamestību un netīrību. Atsevišķie asfalta fragmenti liecināja, ka kādreiz iela piedzīvojusi labākus laikus. Grūtu pateikt, kā tā iemantojusi tik dīvainu nosaukumu - nekā, kas būtu saistīts ar augstspriegumu, tuvumā neredzēja. Tāpat kā tālumā. Lai gan nojaust varēja - acīmredzot te tika plānots ierīkot augstsprieguma līniju, ielai iedeva nosaukumu, bet plāni, kā jau tas bieži gadās, mainījās, līniju ierīkoja citur, bet nosaukums palika.

Divdesmit ceturtais nams no parejiem atkal atšķīrās tikai ar vēl lielāku pamestību. Šķiet, saimniekiem nerupeja ne majas āriene, ne žogs ar greizajiem vārtiņiem, kas šūpojās vienā virā, ne nokaltušais koks pie loga, ne sašķiebusies apkures vai ventilācijas caurule. Lai gan - kāda ventilācija mājelē, kur pat no ielas varēja saskatīt spraugas gar durvju aili.

-     Esam atbraukuši, - šoferis paziņoja, ziņkārīgi uzlūkodams Pafnutjevu - kā viņš rīkosies tālāk.

-     Paldies, - Pafnutjevs pateicās, sniegdams puisim simtnieku.

-     Vajadzētu mazliet piemest, - šoferis noņurdēja. - Pats redzēji - neviens uz šejieni negrib braukt. Par risku, tā sakot.

Pafnutjevs, lūkodamies stiklā, padomāja un tad pasniedza vēl piecdesmit rubļus.

-    Vai normāli?

-    Derēs. - Šoferis pasmaidīja.

Brīdi neziņā pastāvējis pie greizajiem vārtiņiem, Pafnutjevs sadūšojās tos pagrūst. Tie nepadevās, jo apakšējā mala bija iestigusi dubļos, toties augšpusē pavērās pietiekami plats atvērums, lai pa to varētu iespraukties pagalmā. Celiņš līdz lievenim bija bruģēts ar pusķieģeļiem, un Pafnutjevs bez grūtībām nonāca līdz durvīm. Sajutis briesmas, Pafnutjevs izdzirdēja aiz muguras smagas elsas un atskatījies ieraudzīja sev līdzās milzīgu dzīvnieku, kas izskatījās pēc Kaukāza aitu suņa. Suns lūkojās uz ciemiņu ziņkārīgi un bez ļaunuma.

-    Sveiks, vecais, - Pafnutjevs ierunājās. - Kā tev klājas?

Suns viegli paluncināja smago, .nokareno asti, bet neko

neatbildēja. Tomēr ar šo niecīgo kustību pietika - attiecības bija izveidotas, un dzīvnieks neko ļaunu neperinās.

-    Vai drīkstu ieiet? - Pafnutjevs pajautāja sunim, jo neviena cita, kam pajautāt, nebija.

Un atkal aste viegli pakustējās.

-    Es jums pateicos, - Pafnutjevs atbildēja un, pagrūdis zemās durvis, nonāca ar krāmiem piekrautā gaitenī. Tur bija viss, sākot ar salauztu divriteni un beidzot ar cauru veļas katlu. Tālāk bija vēl vienas durvis. Šķita, ka mājā tomēr mitinās kāda dzīva radība.

-    Nāc iekšā, gana tev pie durvīm mīņāties, - aicināja balss, kura nemaz neizklausījās godbijīga.

Viegli pavēris durvis, Pafnutjevs ieskatījās istabā un blāvajā gaismā pie maza, aizsegta loga ieraudzīja vīrieti melnās trusenēs un gaiši zilā, izstaipītā apakškreklā. Vecis sēdēja pie galda un, vaigu plaukstā atbalstījis, skumji lūkojās uz atnācēju.

-    Vai drīkstu ienākt? - Pafnutjevs pieklājīgi pavaicāja.

-   Sen jau gaidu, - vīrietis atbildēja, saglabādams iepriekšējo pozu un sejas izteiksmi.

-    Paldies. - Pafnutjevs pārkāpa pāri slieksnim, cieši aizvēra aiz sevi durvis un pagriezās pret saimnieku. - Jums ir ļoti nopietns suns.

-    Mēs te visi tādi esam. Kas tu esi?

-    Paša.

-    Ko tu, Paša, no manis gribi?

-    Man vajadzīgs Koļa.

-    Kam tev Koļa?

-    Mani sūta Vasja.

-    Kāds Vasja?

-    No Maskavas.

-   Ahā. - Koļa pamāja, beidzot atraudams vaigu no plaukstas.- Tomēr atbrauci… Bet Vasja taču tevi brīdināja?

-    Brīdināja.

-    Un tu neklausīji?

-    Tā nu iznāca. Tātad jūs būtu Koļa?

-     Kāpēc - būtu… Es esmu Koļa. Un agrāk ari biju Koļa. Zvanīja man Vasja, zvanīja… Brīdināja, ka atbrauks viens āpsis. Re, tagad tu esi atbraucis. Sēdies, ja jau esi atnācis. - Viņš piecēlās un uzvilka kreklu un kaut kādas zilas sporta bikses.

Brīdi vilcinājies, Pafnutjevs atstāja somu pie durvīm, uzlikdams uz tās savu naģeni, un, piegājis pie galda, apsēdās uz taburetes. Pacēlis galvu, viņš paskatījās Koļam tieši acīs. Šādus cilvēkus viņš pazina un saprata, jo bieži tikās ar viņiem savā kabinetā. Sadarboties ar viņiem var, aiziet par tālu nedrīkst un aiz muguras atstāt arī nebūtu prātīgi. Melot šiem cilvēkiem nav jēgas, bet šofera ceļā dotie padomi gan pastāvīgi jāpatur prātā.

-       Vai iedzert gribi? - Koļa, nenovērsdams skatienu, piedāvāja.

-    Var jau - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu.

-    Noteikti jāiedzer, - labvēlīgi noņurdēja Koļa.

Turpmākā Koļas rīcība Pafnutjevu vienkārši satrieca.

Sameklējis pašdarinātā sienas skapītī divas trauslas glāzes, Koļa aizgāja līdz mazgātuvei, kas bija piestiprināta pie durvīm, un rūpīgi tās izmazgāja. Tad, norāvis no naglas dvieli, viņš tās ilgi spodrināja, laiku pa laikam pārbaudīdams pret gaismu un katru reizi sameklēdams jaunus neredzamus traipiņus.

-       Katram savas vājības, - pagriezies pret Pafnutjevu, paskaidroja Koļa. - Es, piemēram, nevaru dzert no nespodrām glāzēm. Dzert jau īstenībā es varu, pat sliktu šņabi… Bet glāzei jāmirdz kā… - Viņš uz mirkli iegrima pārdomās. - Kā rīta rasai. Vai piekriti? - Viņš uzstājīgi paskatījās uz Pafnutjevu.

-    Kā tam var nepiekrist. - Izmeklētājs iepleta rokas.

-    Un es nevaru arī ēst no šķīvja, no kura kāds ēdis pirms manis… Pat tad, ja es pats biju tas ēdājs… - To sacīdams, Koļa iesvieda atkritumu spainī visu šķīvja saturu, noskaloja to mazgātuvē un tikai tad uzlika no katliņa dažus vārītus kartupeļus. Pacēlis no grīdas burku, ar dakšiņu izzvejoja divus sālītus gurķus un arī uzlika uz šķīvja. - Uzkodas, - viņš paskaidroja. - Vai derēs?

-    Ko nozīmē - derēs… Labāk nemaz nevar būti

-    Es arī tā domāju, - Koļa piebalsoja, liedams glāzēs šņabi. Lai arī viņš bija brīdinājis, ka nesmādē pat sliktu dzeramo, šis šņabis izrādījās gluži pieklājīgs, un Pafnutjevs pēc mēmas saskandināšanas iztukšoja savu glāzi līdz dibenam.

-      Un kas mums ir dienas kārtībā? - Koļa painteresējās klusā un negaidīti skaidrā balsī.

-    Lubovskis.

Mazliet atbīdījis glāzi, Koļa pavēra aizkaru, palūkojās laukā pa mazo, nespodro lodziņu un tikai tad pievērsās ciemiņam, apsvērdams viņa izredzes vai mēmi atvadīdamies - Pafnutjevs saskatīja viņa acīs skumjas.

-    Viņš tagad uzkāpis augstu, - Koļa novilka.

-    Es zinu.

-    Vai spēsi aizsniegties?

-    Jā, spēšu, - Pafnutjevs pārdroši apsolīja.

-     Nu-u… Tu jau neesi pirmais… Vai Tev daudz naudas apsolīja?

-    Nē, naudu neviens nesolīja.

-    Skaidrs… Pienākuma apziņa… Vai ne?

-    Zini, Koļa… Nē. Viņš mani aizskāra.

-    Tiešām? Paskat tik… Un pirms tam tevi neviens nebija aizskāris?

-     Ari agrāk gadījās. Viena sieviete aizskāra… Tik tikko izdzīvoju, gandrīz neizķepurojos.

-     Gadās. - Koļa līdzjūtīgi pamāja. - Ja šī sieviete tagad ienāktu pie mums, pie šī galda… Ko tu darītu?

-    Es uz vēdera pie viņas aizlīstu, - Pafnutjevs pārliecināti atbildēja - Pāri tavam pagalmam, cauri visai Čeļabinskai, līdz pat Maskavai un vēl tālāk.

-     Paskat tik, - Koļa atkārtoja un atkal pielēja glāzes līdz pusei. - Paskat tik - Viņš nolieca galvu pie sava kailā, kalsnā pleca un uz brīdi sastinga, aklu skatienu urbdamies galdā. - Zini, Paša! - Viņš paskatījās uz Pafnutjevu. - Es taču arī pazīstu šo sajūtu… Zinu, par ko tu runā.

Un atkal Pafnutjevu pārsteidza Koļas asaru pilnās acis.

-      Jā, - Pafnutjevs noteica, nejuzdamies tiesīgs vēl ko piebilst vai izteikt savu izpratni.

-   Es viņu, maitu, es viņu… Nespēju aizmirst un atbrīvoties arī nespēju. Un negribu. Tas, ko tu te redzi,- Koļa pārlaida skatienu istabai, - tikai viņas dēļ. Zini, kas notiek… Esmu zaudējis interesi pats par sevi.

-     Zināma lieta.- Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu un pacēla savu glāzi.

Viņi izdzēra klusēdami.

Koļa brīdi klusi pasēdēja, slēpdams seju lielajās, kaulainajās, tetovētajās dūrēs, bet, kad to atsedza, acis atkal bija sausas un izsmējīgas.

-    Bet Lubovskis man taču naudu piedāvāja. - Viņš skarbi iesmējās.

-    Par ko?

-    Par Vasju. Pēdējā laikā Vasja viņam nepatīk. Tāpat kā es. Kaut ko jūt. Viņam oža kā sunim, skaidrs? Tev tas jāzina - viņam ir īsts suņa deguns. Parunās mazliet ar tevi pa telefonu, un jau visu sapratīs. It kā caur klausuli tevi būtu saodis. Vai tu kaut reizi esi ar viņu runājis pa telefonu? Kaut vienu reizi?

-    Esmu.

-   Viss, vecais. Neskalo sev smadzenes. Viņš pazīst tevi līdz pēdējam sīkumam.

-      Iespējams. - Pafnutjevs šobrīd nevēlējās raizēties par Lubovska īpašajām spējām.

-     Velti Vasja Maskavā tik ilgi kavējas, nevajadzētu… Tur vienmēr cilvēkiem kaut kas atgadās. Velti viņš tā dara, - Koļa atkārtoja.

-    Vai tad šeit ir drošāk?

-    Te ir savējie.

-    Vai jūs strādājāt kopā ar Lubovski?

-    Gadījās.

-    Vai sekmīgi?

-    Samērā. Es tikai nedomāju, ka kļūšu viņam par traucēkli, tas man neienāca prātā.

-    Tomēr nācās kļūt?

-   Es neteiktu, ka nācās. Tā vienkārši gadījās. Viņš ķērās pie savas pagātnes tīrīšanas. Darba tur daudz, bet tas viņu neapturēs. Viņš nedrīkst apstāties. Manuprāt, Paša, tu arī jau esi iekļauts viņa sarakstā.

-    Likvidēšanai?

-    Jā. Vai tev pret viņu jau ir kāds pierādījums?

-    Noteikti apgalvot nevaru, bet šķiet, ka ir.

-    Vai viņš zina, ka esi devies uz šejieni?

-    Visai iespējams. Lai gan es par to informēju tikai vienu cilvēku Ģenerālajā prokuratūrā.

-   Tas ir vairāk nekā pietiekami. Tātad Tu neesi atbraucis viens.

-    Man ir "aste"?

-    Jā, tev ir "aste". - Koļa piekrītoši palocīja galvu. - Ne jau vienmēr Lubovskis ir bijis tik piesardzīgs. Viņam ne prātā nenāca, ka uzkāps tik augstu… Ar prezidentu tusēsies… Tas ir spici. Toreiz viņa sapņi nesniedzās tālāk par dzelzsbetona rūpnīcu. Tikai pēc tam viss aizripoja kā pa sviestu… Ar rūpnīcu mēs viņam palīdzējām, konkurentus novācām… Bet viņš jau arī savu rociņu pielika. Sasmērējās, Jura, sasmērējās… Velti Vasja tik ilgi pa Maskavu dzīvojas… Un ari man laiks pazust… Vai naudu iedosi? - Koļa piepeši pavaicāja.

Pafnutjevs brīdi paklusēja, noliekdams galvu te pie viena, te - otra pleca.

-    Nedošu, Koļa. Man nav. Varbūt vēlāk sameklēšu.

-    Un vēlāk iedosi? - Koļa jau smaidīja.

-    Kad sameklēšu - iedošu.

-    Vai tad ir iespēja sameklēt?

-    Ir. - Pafnutjevs atcerējās Halandovski, kurš varētu palīdzēt - pats taču piedāvāja, tāpēc neatteiks.

-    Labi. - Koļa smagi nopūtās. - To es pajautāju tāpat vien, tevi pārbaudot. Domāju - ja uzreiz apsolīsi, tad noteikti nesamaksāsi. Bet tu, izrādās, esi normāls vecis, nenobijies. Labi, par naudu neuztraucies, tā nav problēma. Ne mazākā. Bet, ja mani iedzīs stūrī… Vai palīdzēsi?

-      Palīdzēšu, - Pafnutjevs, skatīdamies Koļam tieši acīs, apsolīja.

-    Es tev ticu - Koļa pamāja - Nezinu - kāpēc, bet ticu.

-    Un pareizi dari, - Pafnutjevs piekrita.

-   Lai gan, godīgi sakot, es vairāk uzticos Vasjam, nevis tev… Neturi uz mani ļaunu prātu, bet Vasju es tomēr pazīstu labāk.

-    Un atkal es tev piekrītu.

-    Lai gan arī par Vasju varētu rasties šaubas, - Koļa domīgi piebilda, grozīdams rokā žilbinoši tīro glāzi. - Bet es nešaubīšos. Negribu. Vai tu mani nepiekrāpsi?

-    Nē, - Pafnutjevs apsolīja, - nepiekrāpšu.

-    Tas nebūtu labi…Zini, es ātri apvainojos.

-    Es saprotu, par ko tu runā.

-     Tad ķersimies pie lietas. Ir saglabājušās dažas zīmītes, kuras Lubovskis sūtīja man un Vasjam. Viņš baidījās ar mums tikties, baidījās runāt pa telefonu, jo kāds bija iestāstījis, ka visas sarunas noklausās. Vispār jau bažas bija pamatotas. Sazināties ar mums viņš nolēma ar zīmīšu palīdzību. Domāja, ka mēs tās iznīcināsim, jo pirmām kārtām tas, protams, bija pierādījums pret mums pašiem. Lubovskis sevi uzskatīja par ļoti viltīgu. Braukdams garām, viņš ieskrēja kāpņu telpā un iesvieda pastkastītē sīku papīra strēmeli. Saturs - pilnīgi nevainīgs. Cilvēks no malas, nejauši tādu ieraudzījis, neko aizdomīgu tur nesaskatītu. Un tomēr zīmītē bija precīzi norādījumi - uz kurieni brauc direktors Morozovs, ar ko, pa kādu ceļu un tamlīdzīgi. Vai saproti, par ko es runāju?

-    Pilnībā, - Pafnutjevs apliecināja.

-   Tad es turpinu. Zīmītes izskatījās apmēram šādi.. .V. (tas nozīmē - Vasja)! K. rīt pēc sanāksmes brauks uz Revdu… Tikšanās septiņpadsmitajā kilometrā. Un paraksts - "L.". Un datums. Viņš, muļķis, pat datumus rakstīja. Zīmīte tiešām ļoti nevainīga.

-    Man tā nešķiet, - Pafnutjevs klusi iebilda.

-    Man ari ne. Ja visu saliek kopā… Revdā atrodas karjeri. K. - tas ir klients. Ar klientu mēs tikām galā nākamajā dienā. Pēc sanāksmes. Septiņpadsmitajā kilometrā. Visus šos faktus var viegli pārbaudīt autoinspekcijas, milicijas un rūpnīcas arhīva dokumentos… Runājot par parakstu… Protams, ka tas pieder mūsu kopējam draugam. L. - tas ir viņa paraksts.

-    Vai jums ir daudz tādu zīmīšu?

-      Kādas piecas jau savāksies. Tās cita no citas daudz neatšķiras, jo operācija tika gatavota apmēram divus mēnešus un Lubovskis mūs pastāvīgi steidzināja.

-    Tātad ar Morozovu… Jūs abi ar Vasju tikāt galā?

-    Es tev neteikšu " jā". Kāpēc tas jādara? Tas nebūtu profesionāli… Zini, katram savs stils… Nevar vieniem vārdiem atzīties mīlestībā dažādām sievietēm… Neprofesionāli. Lubovskis atrada kaut kādus kretīnus, un viņi izrēķinājās ar Morozovu viņa paša kabinetā.

-    Un kas pēc tam notika ar tie kretīniem?

-     Kāpēc tu domā, ka ar viņiem kaut kas notika? - Koļa jutās pārsteigts.

-    Nojaušu. Un kā ar Kuprijanovu?

-    Viņam bija problēmas ar mašīnu.

-   Septiņpadsmitā kilometra tuvumā? - Pafnutjevs nevainīgi painteresējās.

-     Jā, apmēram tajā rajonā. Zini, tur ir ass pagrieziens un pēc tam ceļš uzreiz ved kalnup… Mašīnas brauc lēni, un, ja vēl atkala, lietus, dažreiz arī slapjas lapas… Zini, tad noturēt braucamo uz ceļa… Tur arī Kuprijanovam, kurš nomainīja Morozovu, gadījās ķibele….

-    Parasta ceļa avārija.

-    Jā, tā varētu teikt. Vismaz tā secināja autoinspekcija. Tolaik Lubovskim jau bija izveidojušās ļoti siltas attiecības milicijas aprindās. Priekšniecība būvēja vasarnīcas, kotedžas, piebraucamos ceļus… Vajadzēja daudz betona… Lubovskis bija dāsns un izpalīdzīgs.

-    Vai daudzi viņam bija pretimnākoši? - Pafnutjevs vaicāja.

-    Daudzi? Visi! Ar lielāko prieku, ja izdevās izdabāt.

-    Vai, neskaitot zīmītes, ir vēl kaut kas?

-    Ir gan. - Koļa piekrītoši pamāja ar galvu. - Ir dažas interesantas fotogrāfijas. Lubovskis Kuprijanova, rūpnīcas direktora, negadījuma vietā. Septiņpadsmitais kilometrs, ass pagrieziens, apgāzusies, sprādziena saplosīta mašīna… Un turpat Lubovskis. Viņam vienmēr paticis pašam visu pārbaudīt.

-    Vai pārbaudīja?

-    Jā. Un Vasja pamanījās ar savu " ziepju trauku" iemūžināt dažus mirkļus. Fotoaparāts gluži nejauši gadījās kabatā.

-Tātad jau toreiz jutāt, ka Lubovskis varētu jūs apdraudēt?

-    Jā, to mēs sajūtām. Un Vasja uztaisīja dažas bildes, kurās visās redzams gandrīz viens un tas pats - Lubovskis uz Kuprijanova saārdītās mašīnas fona.

-    Tad kāda tur jēga?

-   Jēga tāda, ka tobrīd Lubovskis un Kuprijanovs jau bija kļuvuši par ienaidniekiem un pateikuši viens otram visu, ko domāja. Bet Lubovskis, nejēga, visur daudzināja, ka avārijas dienā atradies citā vietā. Tā sakot, nodrošināja alibi. Kāda velna pēc viņam alibi? Bet pierādīja. Visiem pierādīja, ka negadījuma laikā atradies tajā pašā Revdā. Un atradās cilvēki, kas apzvērēja, ka tas atbilst patiesībai - jā, todien Lubovskis tiešām atradies Revdā.

-    Bet kā var pierādīt, ka fotogrāfija uzņemta tieši nelaimes dienā?

-    Paša, tu mani pārsteidz… Sadragātā Kuprijanova mašīna. To taču aizvāca no ceļa jau avārijas dienā. Fotogrāfijā pat saskatāms tās numurs.

-    Kāpēc tad Lubovskis tur vispār vilkās?

-      Tāpēc, ka nejēga! Toreiz viņš vēl bija tikai parasts noziedznieks. Atskrēja burtiski uz dažām minūtēm, pārliecinājās, ka viss kārtībā, iesēdās mašīnā un aiztraucās. Uz Revdu, nodrošināt alibi. Un nodrošināja. Bet rociņas, kā es teicu, jau bija sasmērētas. Un tieši Vasja ir vienīgais cilvēks, kurš viņu tur redzēja.

-    Un tu man šo fotogrāfiju iedosi? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Iedošu. Man to ir… Daudz.

-    Vai Lubovskis zina par fotogrāfijām?

-     Nezina. Citādi mēs abi te nepļāpātu. Viņš jau sen ar mani būtu izrēķinājies. Un ar Vasju arī. Dažreiz man šķiet, ka es dzīvošu tikai tik ilgi, kamēr man būs šīs fotogrāfijas. Lai gan skaidri saprotu, ka tie ir maldi un naivas ilūzijas. Viņu nekas nespēj apturēt. Es tev iedošu fotogrāfiju un divas no savām septiņām zīmītēm. Bet tās ir labas - ar datumiem, parakstiem, uzrunām un tamlīdzīgām lietām. Vai tev tas palīdzēs? Kaut mazliet?

-    Varbūt tev ir arī negatīvi?

-    Kam tev tie?

-    Man ir cilvēks, kas no negatīva var uztaisīt satriecošu bildi. Es neesmu pārliecināts, ka jūsu bildes būs pietiekami labas.

-    Vai tas tavs cilvēks ir uzticams?

-    Absolūti.

-   Labi, - Koļa ātri piekrita. - Vienu kadru iedošu, negatīvi man vēl palikuši. Tāpēc mēs ar Vasju dažreiz domājam, ka ar savām zīmītēm un fotogrāfijām esam sagrābuši Lubovski aiz pautiem. Reizē apzinoties, ka tikpat sekmīgi aiz pautiem var turēt tīģeri.

-Un vēl, - Pafnutjevs iesāka, bet Koļa, pastiepdams uz priekšu plaukstu, viņu pārtrauca.

-    Pagaidi. Pie manis taču jau bija viens cilvēks no tava kantora. Nezinu, kā viņš mani atrada, bet atnāca. Malacis. Es iedevu viņam fotogrāfiju un vienu zīmīti. Un tā arī vairs nav ne zvanījis, ne rādījies… Bet apsolīja…

-     Viņš vairs nevar piezvanīt, - Pafnutjevs paskaidroja. - Viņam nogrieza galvu.

-     Lūk, kā, - Koļa samulsis noteica. - Paskat tik… Vecis nekādi nespēj rimties…

-    Par ko tu runā?

-      Par Lubovski. Tas nozīmē, - Koļa domīgi sacīja, - ka tagad gan zīmīte, gan fotogrāfija nonākusi Lubovska rokās… Tas nozīmē, ka man jāpazūd…

-    Varbūt pie Lubovska, varbūt arī ne, - Pafnutjevs iebilda. - Vai tad izmeklētājs visur nēsātu līdzi tik svarīgus pierādījumus? Protams, nē.

-    Varbūt, varbūt, varbūt, - Koļa, iegrimis savās pārdomās, atkārtoja. - Kā tu brauksi uz Maskavu? Ar vilcienu?

-    Ar vilcienu. Vai ar lidmašīnu.

-    Tas neder. Ne vilciens, ne lidmašīna galapunktā nenonāks.

-    Kāpēc?

-    Kaut kas atgadīsies. Kaut kas noteikti atgadīsies.

Koļam kabatā iezvanījās mobilais tālrunis. Nesteidzīgi izņēmis no krekla krūšu kabatiņas mazo kastīti, viņš to pielika pie auss un atsaucās:

-Nu?

Tad pārtrauca sarunu un atlika tālruni atpakaļ kabatā.

-    Saproti, - viņš paskaidroja Pafnutjevam, - es bieži nedzirdu zvanu, bet, kad tas vibrē pie sirds, vairs nekādu pārpratumu. Puiši, redz, zvanīja un informēja…

-    Vai kas svarīgs?

-    Tevi jau gaida. Tepat netālu, pie pagrieziena.

-    Kāpēc viņi domā, ka tur gaida tieši mani?

-     Šobrīd tu te esi vienīgais svešinieks. Te vispār neviens svešs nerādās. Es taču uzreiz teicu, ka neesi atbraucis viens. Nevajag, Paša, apšaubīt manus vārdus, es tukši nerunāju. Tu brauksi ar mašīnu. Kopā ar manu cilvēku.

-    Vai viņš ir uzticams? - Pafnutjevs pasmaidīja.

-    Ļoti muļķīgs jautājums. Vai samaksāt viņam varēsi?

-    Varēšu.

-    Tad samaksā. Viņš pateiks, cik esi parādā. Tik arī samaksā. Skopoties neskopojies, bet dzeramnaudu arī vari nedot. Par daudz jau neprasīs. Turklāt viņam Maskavā arī savas lietas kārtojamas… Vasja jāsatiek.

-    Bet pilsētā mēs taču vēl iebrauksim?

-    Kas tev tur meklējams?- Koļa brīnījās.

-    Jāpiereģistrē komandējums…

-     Piecietīsi. Dienas naudu vēlies saņemt? Tu saņemsi tādu dienas naudu… Ka neko vairāk negribēsi. Tūlīt mēs izdzersim savu šņabi, tad papļāpāsim par dzīvi, un, kad satumsīs, piebrauks Saša… Viņš tevi an aizvedīs. Pa citu ceļu. Cauri pilsētai nebrauksit. Bet cilvēki pie pagrieziena, lai mazliet pagaida.

-        Mēs brauksim gar septiņpadsmito kilometru? - Pafnutjevs jautri pavaicāja.

Koļa brīdi neizpratnē skatījās uz Pafnutjevu, līdz beidzot saprata jautājuma jēgu un iesmējās.

-    Zini - jā! Brauksit pa to pašu ceļu. Bet nebaidies. Mums taču ar Vasju arī nebūs miera, kamēr Lubovskim kārtis rokās. Tāpēc vari uzskatīt, ka mēs rūpējamies šobrīd paši par sevi, glābjam savu ādu. - Un Koļa pasniedzās pēc pudeles, lai atlikušo šņabi salietu smalkajās un spodrajās glāzēs.

Pieņemšanā pie prezidenta Lubovskis jutās ļoti slikti. Uzbrukums, lai arī neveiksmīgs, tomēr bija ietekmējis ne tikai viņa fizisko veselību, bet arī garīgo stabilitāti. Reiboņi, nelabums un nespēks, protams, bija nepatīkami, bet vairāk viņš uztraucās, vai nelaimīgais uzbrukums neradīs prezidentā šaubas par viņa atbilstību iekārotajam un nu jau tik tuvajam amatam. Ja jau cilvēkam uzbrūk kaut kādi truli noziedznieki, tātad viņš ar tiem zināmā mērā ir saistīts un šāda kandidatūra vēlreiz jāizvērtē, tuklāt daudz rūpīgāk un uzmanīgāk.

Tāpēc, dodoties uz pieņemšanu, viņš sakopoja visus savus spēkus.

Vispār jau spēku sakopošana svarīgam uzdevumam vai mērķa sasniegšanai viņam nebija nekas jauns. Zināmā mērā šāda pašmocība viņu pat gandarīja.

Es to varu, viņš it kā sacīja.

Neko citu jūs nesagaidīsit, viņš lika saprast.

"Ejiet jūs visi, āži smirdīgie!" pēdējiem spēkiem savilcis seju platā un nevainojamā smaidā, viņš nodomāja.

Par spīti visam, Lubovska uzvedībā, runā un žestos joprojām varēja saskatīt nelielu vulgaritāti, kas bija iemantota sensenos laikos, manipulējot tirgū ar uzpirksteņiem, pārdodot sportloto kartītes un pat īsu bridi vadot maiņas punktu. Un šo prastumu nespēja noslēpt ne angļu uzvalki, ne itāliešu virskrekli, ne arī Kardēna kaklasaites. Taisnības labad gan jāpiebilst, ka Lubovski pašu tas nemaz nesatrauca, jo viņš vēlējās iekļauties ne tikai augstākajās, bet ari zemākajās sabiedrības aprindās.

Un viņam bija taisnība.

Lai cik dīvaini tas nebūtu, bet vulgaritāte jeb prastums Krievijā divdesmitā gadsimta beigās un divdesmit pirmā gadsimta sākumā bija ne tikai noderīgs, bet pat vēlams - tāda savdabīga kvalitātes zīme. Protams, protams, zivs jau pūst no galvas, jo viens otrs augstākās varas pārstāvis uzskatīja, ka šādi vairāk iepatiksies vienkāršajai tautas daļai.

Un viņiem arī bija taisnība.

Jā, draugi, jā, viņiem bija taisnība.

Un cilvēki, kurus lamāja un apspieda vai vienkārši Steņkas Razina stilā no kuģa iegrūda upes viļņos, jutās laimīgi par tādiem uzmanības apliecinājumiem.

-     Dzirdēju, ka jums gadījušās lielas nepatikšanas?- prezidents tās pašas pieņemšanas laikā Kremlī pajautāja Lubovskim.

-      Paldies dievam, palaimējās, - Lubovskis atbildēja tik godbijīgi, cik vien spēja. Viņš pat paklanījās, kas, pateicoties angļu uzvalkam, izskatījās ļoti pieklājīgi.

-    Saudzējiet sevi, - gādīgi sacīja prezidents, ko Pafnutjevs, vērdamies tālrāža ekrānā, nevarēja dzirdēt, bet tāpat saprata.

Sarunas jēgu viņš nekļūdīgi spēja uztvert arī bez dzirdēšanas. - Saistībā ar jums mums ir lieli plāni, - prezidents piebilda, joprojām neatlaizdams Lubovska nosvīdušās plaukstas.

-   Vienmēr gatavs, - viņš apliecināja, vēlreiz viegli paklanoties.

-     Un tad jūsu rokās atradīsies ne tikai personīgā, bet arī visas valsts drošība.

-    Es jūs nepievilšu.

-     Par to es nemaz nešaubos. - Prezidents pasmaidīja un devās pie nākamā viesa.

Lubovskis piespieda sevi piedalīties arī nelielās vakariņās, kas sekoja pieņemšanai. Ar šampanieša glāzi rokā viņš apstaigāja pārējos ciemiņus, kaut ko runāja, saskandināja un nepiespiesti smaidīja, būdams pilnīgi pārliecināts, ka dzīve plūst pareizajā virzienā un sīkas nepatikšanas nespēj mainīt šo gaitu. Bez tām jau nevar! Tās tikai vēl vairāk izceļ būtisko, bet būtiskais - tie ir panākumi un uzvaras visās frontēs! Ja nebūtu neglītu sieviešu, kā mēs pūlī pamanītu skaistules?

Lubovskim izrādīja līdzjūtību, varētu pat teikt - mīlestību, jo visi zālē klātesošie tieši tāpat balansēja uz naža asmens, riskēdami ar savu dzīvību. Tāpēc Lubovska izglābšanās iedvesa optimistisku cerību, ka uzbrukuma gadījumā arī viņiem viss beigsies tikpat veiksmīgi. Jo nevienam no godātajiem viesiem nebija ne mazāko šaubu, ka arī viņus reiz noteikti mēģinās uzspridzināt, noindēt, nošaut vai nodurt. Būdami ārkārtīgi jutīgi pret vismazākajām gaisa vai jebkurām citām vibrācijām, viņi labi saprata un skaidri zināja, ka apjozti ar biezu naida un nicinājuma mūru un tikai mūžsenās un drošās Kremļa ķieģeļu sienas vismaz neilgi, uz divām vai trim stundām, ļauj atvilkt elpu un justies pilnīgā drošībā, atceroties, ka viena no daudzajām pasaules sajūtām ir brīnišķīgā drošības sajūta.

-     Kā klājas, Jura?- Lubovski priecīgi uzrunāja jaunais un skaistais alumīnija karalis.

-    Visādi, Dima, visādi! - Lubovskis iesmējās, labi saprazdams jautājuma jēgu. - Un kā ar tevi?

-     Pagaidām vēl turos! - Alumīnija karalis iesmējās tikpat jautri.

-    Varu piedāvāt bruņām klātu "džipu"! - Sarunā iesaistījās niķeļa karalis.- Satriecoša mašīna!

-    Par to mums jāparunā! - Lubovskis iesmējās.

Viņam patika cilvēku līdzjūtība, labvēlība, izpratne par notikušo un tā iespējamajām sekām. Un jautrības un prieka iemesls nebija ne šampanietis, ne prezidents, kurš atradās tepat rokas stiepiena attālumā. Jautrība bija šiem cilvēkiem raksturīga, tā bija obligāta komunikācijas sastāvdaļa. Drūmas sejas, sarauktas uzacis, piesardzība un aizdomas - tas jau piederēja vairākus gadus vecai pagātnei, tagad, sasniedzot zināmu turības līmeni, viņiem visiem nācās uzvesties līksmi un bezbēdīgi.

Un, kad mēs, draugi, redzam šo brīnišķīgo cilvēku sejas uz žurnālu vākiem, televizoru ekrānos un pirmsvēlēšanu plakātos, kad redzam tos priecīgus un smejošus, tas ne mazākajā mērā nav fotogrāfa nopelns, kurš pamanījies fiksēt mirkli, kad cienījamais cilvēks atļāvies pasmieties.

Tā nav.

Tas nav ne fotogrāfa, ne paparaci,. kā tagad viņus arī mēdz dēvēt, nopelns. Fotogrāfs nav nemaz pūlējies - šie cilvēki vienmēr smaida, pat tad, kad viņiem to darīt nemaz negribas.

Tā, lūk, arī Lubovskis staigāja pa zāli ar nosvīdušu pieri un platu smaidu līdz ausīm. Pamanījās pat vēlreiz pie prezidenta pielavīties, it kā nejauši, it kā nemanītu, ka šajā grupā stāv arī prezidents ar mulsu smaidu sejā - acīmredzot atkal neveiksmīgi pajokojis vai lieki izrunājies. Bet kāds jau bija to saklausījis un izdarījis secinājumus. Visa grupa sāka smieties, arī Lubovskis, lai gan nebija dzirdējis neviena vārda, smējās līdzi, jautri un no sirds. Tā sakot, es esmu ar jums, esmu savējais.

-    Jūs labi izskatāties, Jurij Jakovļevič, - prezidents uzslavēja, joprojām sejā saglabādams iepriekšējas sarunas smaida ēnu.

-     Ja tikai jūs zinātu, ko tas no manis prasa, - Lubovskis piepešā vaļsirdībā atzinās.

-     Varu iedomāties. - Prezidents līdzjūtīgi nolieca galvu. - Jums vajadzētu mazliet atpūsties.

-      Ja jums nav iebildumu, - Lubovskis zibenīgi reaģēja, sekundes desmitdaļā apjauzdams bezgalīgās iespējas, kādas pavēra prezidenta laipnie vārdi. Viņa galvā divdesmit piektā kadra ātrumā aizzibēja visas tās frāzes, kuras viņš sāks mētāt tūlīt pēc iziešanas no šīm viesmīlīgajām telpām. " Prezidents ir lietas kursā." " Prezidents man ieteica atpūsties." " Prezidents uzstāj, lai es ārstējos un savedu kārtībā savu veselību." " Mēs ar prezidentu detalizēti apspriedām, kuras ir labākās klīnikas."

Un tā tālāk.

Šos vārdus Lubovskis tagad varēs pēc sava prāta variēt atbilstoši sarunas tēmai un auditorijai, turklāt skaidri apzinoties, ka stāsta tīru patiesību. Tā taču arī notika. Un, ja arī viņš kaut precīzi neatcerējās, tad ko gan var gribēt no slima cilvēka, kurš tikko pārcietis nāves briesmas un tikai laimīgas nejaušības dēļ izglābies, kas vispār reti kuram izdodas - šoferis un apsargs taču bija miruši…

Ak, viņu nāve bija briesmīga…

Pēc pieņemšanas Lubovskis, atpogājis žaketi, ātrā solī - tā viņš akcentēja savu jauneklīgumu un straujumu - piesteidzās pie savas mašīnas, viegli ieslīdēja līdzās šoferim, klusi, gandrīz nedzirdami bezspēkā atslīga sēdeklī un tikai tad, aizvēris acis, pamāja ar roku.

Šoferis pazina šo žestu - uz Rubļovku, uz vasarnīcu, pie priedēm un klusuma.

-    Vai viss kārtībā? - šoferis pajautāja - to viņš drīkstēja.

-    Ai, - norūca Lubovskis. - Drazas.

Šoferis nezināja, uz ko šis vārds attiecās, tomēr piekrītoši pamāja. Varbūt Lubovskis tik nicīgi atsaucās par prezidentu, varbūt par kolēģiem un līdzgaitniekiem, ar kuriem kopā tik labi bija pavadījis kopā divas stundas, bet varbūt par visu pārējo cilvēci. Šoferi apmierināja jebkurš paskaidrojums, visi varianti viņam likās labi un pārliecinoši, jo skaidri zināja, ka viņa saimnieks ir spicākais vecis pasaulē.

Un tas bija prātīgs viedoklis, pareizs. Tā laikam jādomā visiem šoferiem. Var jau būt, ka viņi tā arī domā?

Nē, tomēr ne.

-     Kā klājas prezidentam? - šoferis pavaicāja, ļaujot balsī ieskanēties mazliet augstprātīgai iecietībai - viņš zināja, ka Lubovskis nedusmosies un varbūt pat atbalstīs.

-   Kā parasti, - Lubovskis atbildēja līdzīgā tonī - šajā jautājumā viņiem bija vienots viedoklis. - Ieteica man mazliet atpūsties.

-    Redz, kā, - šoferis noteica, un vārdos atkal skaidri jautās pārsteigums, ka prezidents spējīgs pateikt kaut ko tik prātīgu. - Ar atpūtu nepietiks, vajadzētu paārstēties.

-     Par to arī mēs parunājām, - Lubovskis jau sāka blefot. Viņu nemulsināja, ka šobrīd vienīgais klausītājs bija parasts šoferis - sākās radoša faktu pārstrāde, noslīpējot izteiksmes veidu, lai katrs apgalvojums izskanētu pat nedaudz garlaikoti, lai nevienam nerastos aizdomas par to patiesumu.

Tikko pavērās metāla vārti, tikko mašīna iebrauca priežu silā, Lubovskis nepacietīgi pavēra durvis, lai pēc apstāšanās tūlīt lektu ārā un priecīgi uzskrietu pa granīta pakāpieniem pretim skaistajai sievietei, kura pie sliekšņa jau gaidīja viņu ierodamies. Bet aiz logiem jau zibēja kalpu un sargu sejas, un Lubovskis skaidri zināja, ka ari viņi vērojuši ekrānā saimnieka sarunu ar prezidentu, tāpēc tagad savu vārgumu, nespēku un nogurumu nedrīkstēja izrādīt.

Lubovskis tomēr bija aktieris, talantīgs spēlmanis. Varbūt viņu varētu dēvēt arī par artistisku - tā viņam ari bija gana. Kāpdams pa kāpnēm, viņš paspēja pamāt sveicienu kādam otrajā stāvā, zibenīgi uzsmaidīt sargiem un visbeidzot piekļaut pie krūtīm skaisto Jeļenu, kura labi zināja, kādās drēbēs jāsagaida vīrs - vieglas bikses, vaļīgs svīteris un, protams, smaids, smaids, par spīti visam.

Un viņa to visu izdarīja lieliski.

-     Es esmu noguris kā suns, - Lubovskis viņai iečukstēja ausī - mīļotajai viņš neliekuļoja.

-    Zinu, - Jeļena atteica. - Bet tu turējies braši.

-    Zinu, - piekrita Lubovskis. - Bet tas nebija viegli.

-    Zinu, - paspēja atbildēt Jeļena.

-   Klausies! - Lubovskis iesmējās. - Mums taču nav jēgas runāt?

-    Esmu gatava.

-    Tu nu gan laid! - Tāda izpratne viņu sajūsmināja.

-    Tikai mazliet vēlāk, labi?

-    Un atkal tev taisnība. Zini… Vai tu nevienam neteiksi? - viņš priekšnamā vēl pavaicāja.

-    Runā.

-    Laižamies prom.

-Kad?

-    Šodien. Vēlākais - rīt.

-    Vai mums jāatliek uz rītdienu tas, ko varam izdarīt šodien?

-     Cik tu esi gudra! - Lubovskis izteica gandrīz patiesu sajūsmu.

-Arī to es zinu. - Jeļena pasmaidīja.

-    Izdomāsim, izdomāsim, izdomāsim, - dodamies uz kabinetu, atkārtoja Lubovskis. - Man tikai jāpārmij daži vārdi ar vienu pamuļķi. Vajag. Vajag visu sakopt.

-    Starp citu, viņš zvanīja, tavs pamuļķis. Gribēja parunāt.

-    Par ko?

-    Teica - par dzīvi.

-    Viņš zina mana mājas telefona numuru?

-    Acīmredzot.

-    No kurienes zvanīja?

-    Šķiet, ne no Maskavas. Bet arī ne no Čeļabinskas.

-    Tātad tuvojas?

-    Tā izskatās.

-   Redz, kā!- Lubovskis, atkrizdams krēslā, novilka. - Izrādās- tīri manīgs. Kāds viņš izklausījās?

-   Jautrs, smaidīgs, labvēlīgs. Gatavs pajokot un ar vārdiem paspēlēties.

-    Jā, tas ir viņš. Vai tēloja muļķi? -

-     Ar lielu labpatiku. - Apsēdusies uz otra krēsla, Jeļena aizsmēķēja.

-    Tas ir viņš. Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs.

-    Vai viņš tiešām ir pamuļķis?

-   Pats sevi nosauca par grūtsirdīgu. Man bail no grūtsirdīgiem cilvēkiem. Es esmu pilnīgi drošs ar entuziastiem, nesavtīgajiem un bezbailīgajiem. Man pie kājas apzinīgie un centīgie. Es uzspļauju skarbajiem, neatlaidīgajiem un cietsirdīgajiem… Bet grūtsirdīgie, ak, šie grūtsirdīgie, - Lubovskis novilka. - Ar viņiem neko nevar sarunāt, viņus nevar iebiedēt, nevar nopirkt… Viņi ir grūtsirdīgi! - viņš, zaudējis savaldību, iekliedzās.

-    Gan tu tiksi galā. - Jeļena izpūta pret griestiem smaržīgus cigaretes dūmus. - Nav jau pirmā reize.

-    Galvenais, lai tu tam ticētu.

-      Es ticu. Aizmirsti viņu. Vai prezidents pieminēja pārmaiņas tavā dzīvē?

-    Tieši un nepārprotami.

-    Valsts jūs redzēja…

-    Kādus - mūs? - Lubovskis mazliet aizkaitināti pavaicāja. Viņam nepatika zemteksti, mājieni un neskaidri izteikumi.

-     Tevi un prezidentu. Jūs tik jauki tērzējāt… Es pat par viņu nopriecājos.

-    Vai arī par mani?

-    Es pateicu, kā vēlējos.

-    Paldies.

-    Tu teici, ka grūtsirdīgos nevar nopirkt… Bet to, ko nevar nopirkt par naudu, var nopirkt par ļoti lielu naudu. Vai ne tā? Vai tad tie nav tavi vārdi?

-    Ir arī lētāki paņēmieni.

-Tagad nav īstais laiks izmantot lētus paņēmienus. Tev spīd daudz svarīgākas lietas. Un, ja prezidents par to runā

skaidri un nepārprotami… Tavas iespējas būs neierobežotas.

-    Prezidents nav tik vientiesīgs, kā varētu šķist.

-    Tu gribi teikt, ka… - Jeļena apklusa, saprazdama, ka ne visu var teikt skaļi pat šeit, pat savā drošajā mājā.

-   Jā, tieši to es gribu teikt. - Lubovskis nopūtās un beidzot ļāvās nogurumam- ieslīga dziļāk krēslā un aizvēra acis. - Es pasnaudīšu, - viņš sacīja.

Tas bija lūgums atstāt viņu vienu.

-    Vai kaut ko pagatavot? - Jeļena pieceldamās piedāvāja.

-     Varbūt zivi, - Lubovskis nejautāja, bet ierosināja. - Un sauso vīnu. Atdzesētu.

-    Krabjus?

-     Nē, zivi. Un arī aukstu. Pašam sava karstuma pietiek. Vismaz pagaidām.

Jeļena izgāja, uzmanīgi aizvērdama durvis. Lubovskis izstiepa kājas, noāva melnās kurpes ar plānajām zolēm, ar kurām pavisam nesen bija dižojies Kremļa gaiteņos, un, smagi nopūties, vēl dziļāk ieslīga maigajā, iztapīgajā krēslā. Uz brīdi, liekas, viņš pat iesnaudās, jo elpa kļuva rāma un ritmiska. Acīmredzot par agru Lubovskis bija atstājis slimnīcas gultu, bet organisms, pieradis pie pārslodzēm, steidza atveseļoties, mobilizējot visus spēkus.

Tomēr atpūsties Lubovskim neizdevās - tikpat klusi un uzmanīgi istabā atgriezās Jeļena. Piegājusi pie vīra, viņa brīdi neziņā pastāvēja pie krēsla un tad viegli pieskārās plecam.

-   Jā? - Lubovskis vienā mirklī attapās. - Vai tu ko teici? Es neieklausījos…

-    Zvana tavs izmeklētājs…

-    Kāds?

-    Nu, tavs pamuļķis.

-    Ko viņam vajag?

-    Parunāt.

-    Viņš man ir apnicis. - Lubovskis novaidējās. - Viņš man ir apnicis… Tā man vēl neviens nekad nav apnicis.

-    Acīmredzot tu būsi viņa pēdējais upuris.

-    Zini, ļoti iespējams. Iedod, lūdzu, klausuli.

Brīdi Lubovskis svārstīja klausuli rokā, it kā censtos noteikt tās svaru vai arī apsvērtu, ko tūlīt paziņos Pafnutjevs. Apsēdusies uz krēsla malas, Jeļena klusēdama vēroja vīru.

-   Jā! - beidzot viņš strupi un pat mazliet nepacietīgi atsaucās.

-    Jurij Jakovļevič? Sveicināts! - klausulē atskanēja līksma balss. - Tas esmu es, Pafnutjevs!

-    Ļoti patīkami!

-    Tikko redzēju jūs pa televizoru! Tas bija satriecoši! Man šķita, ka prezidents sarunājas tikai ar jums, pārējiem tikai pamājot ar galvu! Es jūs apsveicu!

-     Ar ko? - Lubovskis vēsi pajautāja, likdams saprast, ka izmeklētāja sajūsmu neatbalsta un tā viņu neaizrauj. Bet viņš nepazina Pafnutjevu, nezināja, ka šāda augstprātīga nevērība viņu padara vēl pašpārliecinātāku un neievainojamāku, ka šādi vārdi viņu tikai izaicina.

-    Kā nu ne, Jurij Jakovļevič! Es iedomājos sevi jūsu vietā un sapratu, ka nekad nespētu uzvesties tik cēli un cienīgi…

-    Piedodiet, esmu noguris. Ko jūs vēlaties?

-    Parunāt, Jurij Jakovļevič! Padalīties iespaidos!

-    Kādos iespaidos?

-     Es tagad braucu no Čeļabinskas, kur satiku daudzus cilvēkus. . .Jūs daudzi atceras, atmiņas ir tik spilgtas un neaizmirstamas, it kā viss būtu risinājies tikai vakar… Iedomājieties - mani aizveda uz septiņpadsmito kilometru un izstāstīja tik fantastisku notikumu…

-    Klausieties! - Lubovskis pārtrauca runātāju. - Kā jūs tur sauca… Perfiļjevs?

-    Ar jūsu atļauju - Pafnutjevs. Pāvels Nikolajevičs. Kādu laiku - īpaši svarīgu lietu izmeklētājs.

-    Starp citu, vai zināt, ka īpaši svarīgas lietas jums uzticēja pēc mana ieteikuma?

-     Jūtos jums ārkārtīgi pateicīgs, godātais Jurij Jakovļevič! Jūs pat nespējat iedomāties, kā mainījusies mana dzīve! Es dzīvoju Maskavā, varētu teikt, mūsu dzimtenes galvaspilsētā…

-     Tad kas īsti noticis tajā septiņpadsmitajā kilometrā? - Lubovskis vairs nespēja izturēt.

-      Ak! Jūs pat iedomāties nespētu! Šausmīgs notikums! Avārija, katastrofa! Gāja bojā cilvēki, turklāt godājami cilvēki, uzņēmuma vadītāji! Bet tas notika sen, ļoti sen. Lai gan pierādījumi, kā jūs noteikti zināt, paliek vienmēr.

-      Par kādiem pierādījumiem jūs runājat? - Lubovskis stingā balsī pajautāja. - Kas tie par mājieniem?

-      Mājieniem!! - Pafnutjevs ļoti muļķīgā tonī iesaucās. - Pasarg', dievs! Kā lai es uzdrīkstētos! Es varu izteikties tikai skaidri un atklāti. Varbūt te vainīgs darbs, varbūt audzināšana vai domāšanas veids… Nē, nē, tikai skaidri un atklāti.

-    Tad kas tie tomēr par pierādījumiem?

-Nu, kādi pierādījumi… Visparastākie… Fotogrāfijas, aculiecinieku stāstījums, protokoli, atpazīšana… Un tā tālāk. Viena vienīga garlaicība, Jurij Jakovļevič, kas nekādi neder par mūsu sarunu tēmu. Es tā nopriecājos, kad ieraudzīju jūs televizora ekrānā, tik labā kompānijā, priecīgu un pašpārliecinātu. Tas arī viss. Vajadzētu mums, Jurij Jakovļevič, satikties. Ko jūs par to domājat?

-     Labprāt. Tikko veselības stāvoklis ļaus, es būšu pilnībā jūsu rīcībā. Vai šāda atbilde jūs apmierina?

-    Pilnībā. Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs! Visu labu!

Lubovskis, pārtraucis sarunu, brīdi rāmu, pat mazliet miegainu skatienu vērās caur logu milzīgajās, vakara saules apzeltītajās priedēs un tad klusi paziņoja:

-    Lidosim šonakt. Lai sagatavo lidmašīnu.

-Tā jau ir gatava, Jura, - Jeļena atbildēja.

-    Tad sakravā mantiņas.

-    Tās ir sakravātas, Jura. Tās vienmēr ir sakravātas.

-    Ja jau tā, tad varam arī nedaudz uzkost.- Un Lubovskis negaidīti spēji piecēlās, strauji un pašpārliecināti piesteidzās pie loga un atbīdīja aizkarus, lai nekas neaizēnotu brīnišķīgo ainu ar simtgadīgajām, saulrietā kvēlojošajām priedēm.

-    Vai tad prezidents tevi nepaēdināja?- Jeļena iesmējās.

-   Ja pats par sevi nerūpēsies, nekāds prezidents nelīdzēs! - Lubovskis jautri atsaucās. Pieņemtais lēmums, šķiet, bija viņu atbrīvojis ne tikai no smagajām šaubām un pārdomām, bet arī no sarunas laikā radušās nervozitātes.

Mazā privātā lidmašīna pacēlās gaisā vēlu naktī, kad austrumos jau sāka iekrāsoties rītausma. Apgaismotais skrejceļš izskatījās ļoti svinīgs, it kā solītu rāmu, cienījamu un varbūt pat laimīgu dzīvi. Tas pat vairāk izskatījās pēc gara paklāja. Lubovskis bija aizvērtām acīm atslīdzis mīkstā zvilnī. Viņa cieši sakniebtajās lūpās rotājās viegls smaids.

Lidmašīna no zemes atrāvās viegli, un motora troksnis droši šķēla vēso nakts klusumu, pateikdamies cilvēkiem, kas ļāva tam darboties lidojumam tik labvēlīgā laikā.

Pafnutjevs sazinājās ar Andreju pa mobilo tālruni, un šoferis ar mašīnu viņu sagaidīja pie apvedceļa. Atvadījies no džipa un šofera, ar kuru pa ceļam jau bija sadraudzējies, Pafnutjevs pārsēdās "volgā".

-    Kas jauns lielajā dzīvē?

-    Lietus, - Andrejs miglaini atbildēja.

-   Lietus - tas ir labi. Lietus - tas vienmēr ir labi. īpaši, ja jābrauc.

-    Atkal jābrauc, Pāvel Nikolajevič?

-      Dzīve - tie ir ceļi, Andrej. Ja ceļi beidzas… Gals arī dzīvei. Visam beigas.

-    Uz kurieni braucam?

-    Uz Ņemčinovku, kurp gan vēl. Vajadzētu vismaz izgulēties. Čeļabinska, Andrej, tomēr neatrodas tepat blakus.

Apgriezis mašīnu, Andrejs devās pretējā virzienā, uz rietumiem. Bija agrs rīts, kravas mašīnas uz ceļa vēl nemanīja, jo tās vēl stāvēja noliktavās, bāzēs un terminālos. Mitrais asfalts ļāva braukt labā ātrumā.

-    Kā pagāja brauciens, Pāvel Nikolajevič? Sekmīgi?

-    Pat ļoti.

-    Vai bija arī pārsteigumi?

-    Tikai patīkami.

-     Tas ir labi. - Andrejs apmierināts pamāja ar galvu. - Halandovskis ieradās Maskavā, viņam ir jaunas ziņas.

-    Vai labas?

-    Teica, ka interesantas. Šalanda lūdza piezvanīt.

-    Es piezvanīšu.

Pirmā informācijas apmaiņa bija notikusi. Pafnutjevs, mazliet nolaidis stiklu, atslīga sēdeklī un nemanot ieslīga miegā. Ilgais brauciens tomēr bija nogurdinošs, un arī agrā rīta stunda uzdzina snaudienu. Andrejs viņu netraucēja. Pamanījis, ka Pafnutjevs aizmidzis, viņš tikai palielināja ātrumu. Asfalts ap to laiku jau bija apžuvis no karstajām izplūdes gāzēm - satiksmes plūsma kļuva ar katru minūti intensīvāka.

Pafnutjevs pamodās, kad mašīna jau stāvēja Ņemčinovkā, tajā pašā šķērsielā, kur viņus nesen tik laipni bija uzņēmis viesmīlīgais namatēvs. Andrejs sēdēja un klusēdams skatījās uz vietu, kur pavisam nesen vēl bija atradies vecais un, šķiet, ļoti stabilais nams.

Tagad mājas nebija.

No pelniem strāvoja viegli dūmu garaiņi. Māja bija nodegusi. Acīmredzot tas bija noticis šonakt.

Pafnutjevs pamodās, nesaprazdams, ka uztrūcies no deguma smakas. Notrīsējis viņš paliecās uz priekšu, palūkodamies apsvilušo baļķu atliekās.

-    Ko tas nozīmē? - viņš pajautāja, pievērsdamies Andrejam.

-    To arī nozīmē, Pāvel Nikolajevič… Dzīve turpinās.

-   Tā, - Pafnutjevs nokrekšķēja un izkāpa no mašīnas. Piegājis pie vēl kūpošajiem vārtiem, viņš apstājās. Griesti bija iebrukuši, bet dažas sienas vēl turējās. Verandas vietā no apdegušas šķērssi- jas auklā karājās lampas kupola stiepļu pamatne. Viss cits bija sa- dedzis.Nez kāpēc tieši tas Pafnutjevu aizkustināja visvairāk. Vecās lampas skelets, kas bija te aizvadījis vismaz pusgadsimtu.

-       Nesen tikai aizbrauca ugunsdzēsēji, - Pafnutjevs izdzirdēja un atskatījās. Aizmugurē stāvēja sieviete un skumji nolūkojās krāsmatās. - Māja aizdegās naktī.

-    Pati no sevis? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Ugunsdzēsēji teica, ka vainīgs īssavienojums… Tik ilgus gadus stāvēja un nekādas vainas, un tagad piepeši…- sieviete turpināja. - īssavienojums, lūk, vainīgs…

-    Gadās, - Pafnutjevs nenoteikti atbildēja.

-    Negadās vis, - sieviete negaidīti sparīgi iebilda. - Naktī piebrauca mašīna. Es redzēju. Un apstājās, lūk, te. Tūlīt pēc tam arī parādījās liesmas. Uzreiz. It kā benzīns būtu uzliets.

-    Un kas ar Ivanu Stepanoviču? - Pafnutjevs pavaicāja.

-    Nav vairs Ivana Stepanoviča.

-    Sadega?

-    Mazliet.

-    Kā tā? - Pafnutjevs nesaprata.

-    Mazliet tikai apdega. Bet galva pārsista.

-Tā…

-    Viņš zināja… Juta. Piedodiet, bet kas jūs īsti esat?

-    Mans uzvārds ir Pafnutjevs.

-    Skaidrs. - Sieviete palocīja galvu.

-    Kas jums ir skaidrs?

-       Viņš jums atstāja portfeli. Jau iepriekš pie viņa bija atbraukuši… Tad aizbrauca. Pēc tam viņš man atnesa portfeli.

-    Apdegušu? - Pafnutjevs cerīgi pavaicāja.

-    Ak! - Sieviete bezcerīgi atmeta ar roku. - Šajā mājā tagad viss ir apdedzis.

-     Arī taisnība, - Pafnutjevs piekrita. - Kad pie viņa bija atbraukuši? Jūs pieminējāt ciemiņus ar mašīnu?

-    Aizpagājušajā naktī.

-    Vai viņu bija daudz?

-    Šķiet, trīs.

-    Jauni?

-       Uztrenēti. Viens gan likās mazliet vecāks. Igors Aleksandrovičs.

-    Kāpēc jūs domājat, ka viņu sauc tieši šādi?

-    Pārējie viņu tā uzrunāja. Laikam bija galvenais, citi paklausīja.

-    Tā. - Pafnutjevs uzkāpa pa apdegušajiem pakāpieniem, pagājās pa verandas melnajiem dēļiem un iešūpoja nokvēpušo lampas skeletu. Iekšpusē māja bija pilnībā izdegusi, palikušas tikai zvīņaini sodrējainas sienas, dzelzs gulta, elektrības vadi un no griestiem nokarājās tukša spuldzītes patrona. - Tā, - atkārtoja Pafnutjevs. - Šķiet, spēle ar apdzīšanu neizdodas, maķenīt es no jums, Jurij Jakovļevič, atpalieku. Bet, ja večiņa tiešām saglabājusi portfeli, tad arī jums nemaz tik teicami lietas nesokas. Visai pieticīgi, Jurij Jakovļevič, visai pieticīgi.

Atkal izgājis uz lieveņa un ieelpojis svaigu gaisu bez deguma un slapju, gruzdošu baļķu smakas, Pafnutjevs pamanīja uz soliņa pie vārtiņiem Vasjas sakņupušo stāvu. Atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, viņš smēķēja un laikam gaidīja Pafnutjeva parādīšanos.

-    Sveiks, pilsoni priekšniek, - viņš pasveicināja klusā un mazliet čukstošā balsī. - Kā rit dzīve?

-    Kā redzi. - Pafnutjevs, paspiedis algotā slepkavas kalsno plaukstu, apsēdās viņam līdzās.

-    Kļūdījušies mēs esam, Paša, - Vasja sacīja, pamādams uz melnajām krāsmatām. - Mūsu cilvēkus nogalina. Tas nav labi.

-    Ko lai dara! - Pafnutjevs nopūtās.

-     Kas jādara, es zinu, - Vasja atbildēja vēl klusākā balsī, tikai šoreiz tajā jautās tērauds. - Esmu vainīgs, - viņš piebilda. - Es večuku kādas trīs reizes apciemoju, acīmredzot tā arī viņi šo vietu atrada. Neviens taču par to nezināja. Laikam man būs bijusi "aste". Mēs ar Ivanu Stepanoviču sadraudzējāmies. Aicināja mani pārvākties pie sevis. Es piekritu… Atslābinājos, kretīns.

-    Kurš ir kretīns?

-     Es. Kurš gan cits? Kļūdas jālabo. Citādi pasaulē nekad nebūs kārtības. Padalies, Paša.

-Ar ko?

-    Ar savām idejām.

-    Kādām?

-      Nevajag, Paša, mūs muļķot. Mēs tagad sēžam vienā laivā. Tikai tu esi pie motora, bet es cilāju airus. Mainīties man nemaz negribētos.

-    Kāpēc? - Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-    Motors rada lielu troksni… Dažreiz arī noslāpst. Skrūve var ūdenszālēs sapīties. Benzīns citreiz beidzas. Degvielas kanna ari smird… Vai gribi, lai turpinu uzskaitījumu?

-    Nevajag. - Pafnutjevs papurināja galvu. - Es sapratu…Aizpagājušajā naktī te bija cilvēks, kura uzvārds ir Šumakovs. Viņš strādā prokuratūrā. Un draudzējas ar Lubovski.

-      Ar Lubovski nevar draudzēties. Lubovskim var tikai kalpot, - Vasja paskaidroja.

-       Iespējams. Kaimiņiene pastāstīja… Esot atbraucis ar mašīnu kopā ar izsitējiem. Iegājuši pie Ivana Stepanoviča…

Bet pēc divām dienām ugunsgrēks. Teica, ka māja uzliesmojusi vienā mirklī, kā ar benzīnu aplieta… Ivans Stepanovičs pie viņas atstājis man domātu sainīti. Iespējams, ka tieši to viņi arī meklēja.

-   Tātad večuks nenobijās, - Vasja nomurmināja. - Mūsējais. Velti viņi ar večuku tā izrīkojās… Nevajadzēja… Koļa man zvanīja no Čeļabinskas, brīdināja… Tagad skartas pārāk augstas intereses, viņi vairs nevar apstāties. Tas ir kā vilciņš… Tikko apstāsies, tūlīt apgāzīsies. Tā nu viņi griežas un baidās apstāties. Un vēl Šumakovs… Es viņu pazīstu! - Vasja mazliet nikni paziņoja. - Vēl no Čeļabinskas laikiem! Gadījās tikties. Un laikam atkal nāksies.

-    Nāksies - ko darīt?- Pafnutjevs saausījās.

-    Tikties.

-    Tikai, lūdzu… Turies likuma rāmjos.

-   Protams, - Vasja, greizi pasmaidījis, atbildēja. - Atbilstoši savai izpratnei.

-    Par ko tu tagad runā?

-    Par likumu.

-    Es tagad aiziešu pie kaimiņienes. - Pafnutjevs piecēlās, jo saruna bija ievirzījusies visai riskantā gultnē. - Ivans Stepanovičs man laikam tur kaut ko atstājis, - viņš paskaidroja, baidīdamies aizvainot Vasju ar tik negaidītu aiziešanu.

Bet Vasja visu saprata un tikai mīklaini pasmaidīja, it kā klusībā jau visu būtu izlēmis.

-    Tu, Paša, nebaidies, - viņš uzsauca izmeklētājam nopakaļ. - Viss būs kārtībā. Kādam taču jāseko, lai pasaulē tiktu ievērota kārtība. Citādi sāksies haoss. Tu vadi savu motoru, bet es ar airišiem pats tikšu galā. Man tie vairāk pie sirds… Gan zvejojot, gan ikdienā, kad jāsēž ar kādu vienā laivā. Mēs ar Šumakovu ari bijām kādreiz vienā laivā, bet tad kaut kas notika… Vai nu laiva nogrima, vai mēs laicīgi izlēcām un aizpeldējām katrs uz savu pusi. Un izrāpāmies pretējos krastos. Tas nu gan man skaisti iznāca, vai ne?

-    Vismaz ļoti saprotami.

Dzēšot ugunsgrēku, koka žogs starp mājām bija salauzts un iemīdīts dubļos, tāpēc Pafnutjevs bez pūlēm nonāca līdz kaimiņienes mājai, kas izskatījās gauži līdzīga Ivana Stepanoviča namam. Sieviete viņu bija gaidījusi un parādījās uz lieveņa, tikko viņš spēra soli pāri dārzu robežai.

-      Kāds, lūdzu, ir jūsu uzvārds? - viņa jau pa gabalu uzsauca, it kā nepareizas atbildes gadījumā sagatavojusies tūlīt paslēpties mājā.

-    Pafnutjevs, Pāvels Nikolajevičs.

-    Un kāds papīrs arī jums ir? - viņa pavaicāja vēlreiz, stāvēdama joprojām uz lieveņa un neatlaizdama durvju rokturi.

-     Ir gan. - Pafnutjevs pamāja ar galvu un ar ilgos gados noslīpētu kustību parādīja jauno īpaši svarīgu lietu izmeklētāja apliecību.

-      Labi. - Kaimiņiene atmeta ar roku, ļaujot Pafnutjevam paslēpt apliecību kabatā. - Bez brillēm es tikpat neko neredzu. - Šķiet, jūs pie Ivana Stepanoviča jau kādreiz esat ciemojies?

-    Es pie viņa nodzīvoju veselu nedēļu.

-    Esmu jūs redzējusi. Nāciet iekšā.

Iekšpusē valdīja krēsla, mazos lodziņus aizsedza blīvi aizkari - acīmredzot šūti no veciem palagiem-, kas nelaida cauri gaismu. Pafnutjevs bezpalīdzīgi palūkojās apkārt - kur lai apsēžas.

-      Sēdieties pie galda, tur būs gaišāks. No gaismas es nebaidos, tikai ziemā telpas ar maziem lodziņiem vieglāk piekurināt, siltumu mazāk izpūš.

-    Prātīgi, - Pafnutjevs piekrita un tikai tad krēslā pamanīja pie galda pievirzītu tabureti.- Bet kāpēc Ivans Stepanovičs tieši jums nolēma atdot šo saini?

-     Viņš man uzticējās. Kādam taču ir jāuzticas! Man bija pietiekami ilgs pārbaudes laiks. Tātad biju to izturējusi. - Viņa pavīpsnāja. - Es, protams, jokoju. Viņam iepriekšējā vakarā vienkārši ieradās negaidīti ciemiņi… Uzkavējās neilgi, bet uzvedās ļoti skaļi.

-    Ko nozīmē - skaļi?

-    Runāja skaļās balsīs. Lai gan nedzēra. Kad viņi aizbrauca, viņš no rīta ieradās pie manis ar šo saini. - Aizgājusi līdz istabas stūrim, sieviete pacēla grīdas dēli un izņēma no padziļinājuma celofānā ietītu Pafnutjevam pazīstamo Lubovska apdegušo portfeli. Uzlikusi to uz galda, viņa apsēdās uz taburetes, skumji atbalstīja vaigu plaukstā un mēmi uzlūkoja Pafnutjevu.

-    Paldies, - viņš pateicās, bet saini atvērt nesteidzās.

-    Vai tur ir kas svarīgs? - sieviete painteresējās.

-    Es ceru.

-    Nauda?

-     Nē, kāda nu nauda… Izziņas, līgumi, saistību raksti… Tādos portfeļos naudu nenēsā.

-    Kur tad to nēsā?

-     Makos. Bet nopietni ļaudis skaidru naudu vispār līdzi nenēsā. Tāpat iztiek.

-    Kā tad bez naudas? Nevienā bodē neieiesi!

-     Bodes viņi nemaz neapmeklē. Ir daudz vietu, kur visu var nopirkt ar kartiņu.

-    Kā? Vienkārši jāparāda fotokartiņa, un viss?

-     Ne jau fotokartiņa, protams… Karte ir kaut kas līdzīgs apliecībai. Tur teikts, ka tev ir nauda un vari nopirkt visu, ko sirds kāro.

-      Ir nu gan iekārtojušies, - sieviete noņurdēja, bet bez skaudības, tikai iegaumējot jauno norēķinu veidu.- Man ari nebūtu iebildumu. Vilcienā to neizvilks no kabatas, vecis plosta laikā nenodzers, ugunsgrēkā kopā ar māju nesadegs. - Sieviete pamāja uz joprojām kūpošo krāsmatu pusi. -Ērti iekārtojušies, - viņa novilka drīzāk labvēlīgi, nevis nosodoši.

-   Labi, paldies. - Pafnutjevs piecēlās. - Piedodiet, kā jūs sauc?

-    Es esmu Dergačova. - Sieviete iesmējās.

-    Un tēva vārdā?

-    Antonovna.

Savu vārdu sieviete tā arī neuzdrīkstējās nosaukt - vai nu dēļ kautrības, vai nolemdama, ka ir pārāk veca un vispār svešam cilvēkam viņas vārds nav jāzina. Tīri laucinieciska attieksme - bērnus tur neuzrunā nekādi vai svešā vārdā, vai iesaukā, lai nelabais, īsto vārdu nezinādams, nevar sabojāt dzīvi un iejaukties likteņa gaitā.

Pafnutjevs neiebilda. Lai notiek, nodomāja, kā viņa vēlas.

Pēdējā laikā aizvien biežāk uzmācās atskārsme, ka viņam nav ne mazākās vēlēšanās kādam kaut ko pierādīt. Ja piepeši atklājās kāda patiesība, kādas parādības būtība, viņš labprāt dalījās ar savām domām, bet vairāk neuzstāja un nestrīdējās, pūloties pierādīt savu taisnību, vienalga, lai kāda tā arī nebūtu savā kailumā - daiļa vai atbaidoša.

Varbūt tas vienkārši bija nogurums, bet ticamāk - taisnības meklēšanas un pierādīšanas azartu lēni sagrauza ikdienas darbs. Te, dzeltenīgajās krimināllietas lapās, viņš atliku likām varēja izpaust savu mednieka kaisli, varēja pierādīt un pārliecināt, remdējot dvēseli un savas taisnības alkas, kā nu viņš to saprata.

Jā, tas jāuzsver - Pafnutjevam bija pašam sava izpratne par taisnīgumu, kas ne vienmēr sakrita ar vispārpieņemtajiem uzskatiem, kas ierakstīti likumu krājumos, komentāros un slavenu cilvēku ziņojumos. Neko darīt, neko darīt, mani mīļie, Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs šajā ziņā nekādi neatšķīrās no mums pārējiem. Jā, mēs cenšamies ievērot likumus, sasveicināmies, sastopot pazīstamus cilvēkus, dažreiz pat sasparojamies pasmaidīt un pateikt kādu labu vārdu, bet, ja mūs iedzen stūrī, kad mūs nopietni piespiež pie sienas…

Kurš tad domā par likumiem, mani mīļie, kurš? Dievs dod tad cilvēka būtību nezaudēt, par zvēru nepārvērsties…

Bet gadās taču visādi…

Un šo rindu autors labi zina, ko runā, uz paša ādas viss pārbaudīts un izjusts. Tas man atsauc atmiņā mūsu dievbijīgos pilsoņus, kuri labprāt pagavē, piedalās neilgos dievkalpojumos, kompānijas pēc noliek kādu sveci pie svētbildes un, izejot no baznīcas, pat pārmet krustu, bet pie izejas, jau vārtos…

Bet dvēselē viņi ir un paliek pagāni! Pārliecināti un ticības neietekmēti pagāni! Gan mājas gariņu pabaros, gan dzeramo viņam noliks, izdevīgā gadījumā, skaļi gavilējot, arī pāri ugunskuram pārlēks un akmens elkam paklanīsies - un kāpēc gan ne?

Un kā ar Salatēti un Sniegbaltīti? Un purva mošķi? Un vāravas? Un tas, kurš dzīvo upē? Un tas, kas slēpjas dzirnavās? Un tas, kas no pagrīdes mūs novēro?

Tāpēc mūsu nosacītajai vai, kā izsakās mācīti ļaudis, virtuālajai padevībai likumiem, tāpat kā elku pielūgšanai, ir tūkstošgadīgas saknes, un es neesmu pārliecināts, ka mums steigšus no tā visa būtu jāatbrīvojas. No jebkuras puses skatoties, tam visam pamatā ir veselais saprāts, tūkstošgadīga pieredze un mūsu dabiskā tikumība, bez kuras mēs nespētu ne ēst, ne elpot, kura mūs baro un ļauj izdzīvot.

Protams, šajā jautājumā autors var arī kļūdīties, bet kurš tad nekļūdās?

Kurš nekļūdās?

Uz atvadām pamājis sievietei ar roku, Pafnutjevs izgāja no pagalma, pārgāja pāri ceļam un atkal nonāca pie krāsmatām. Uzkāpis uz lieveņa, viņš devās cauri melnajam gaitenītim un atkal vieglītēm iešūpoja nomelnējušās lampas atliekas…

-      Nekas, puiši, - viņš skaļi noteica. - Gan mēs visu noskaidrosim. Dzīve, paldies dievam, turpinās un, šķiet, turpināsies vēl kādu brīdi. Pietiekami ilgi, lai visu noskaidrotu.

-Pilnībā jums piekrītu, pilsoni priekšniek, - viņš aiz muguras izdzirdēja klusu balsi un atskatījies ieraudzīja Vasju. Viņš, kā jau slepkavas to dara, bija klusi lavījies pakaļ Pafnutjevam.

-     Tas iepriecina, - Pafnutjevs, mazliet samulsis, ka viņa sarunāšanos ar sevi noklausījies svešs cilvēks, atsaucās.

-    Šumakovs, par kuru jūs man tik daudz stāstījāt…

-    Es stāstīju?! - Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-     Tas bija joks. Vai viņš ir jauns, izskatīgs, smaidīgs un jautrs?

-    Jā, no visa pa druskai.

-    Vēderiņu vēl nav uzaudzējis?

-    Mazliet jau iezīmējas- Pafnutjevs pavīpsnāja. - Bet nekas īpašs.

-   Acīmredzot spēlē tenisu?

-    Nē, peld.

-    Viņš vienmēr ir labi peldējis… Duļķainos ūdeņos. Vai tu ar viņu esi sadraudzējies?

-    Neizdevās.

-    Kāpēc? - Vasja tiešām jutās pārsteigts.

-       Mums ir dažādas asinis. - Pafnutjevs paskatījās Vasjam tieši acīs - kā radis cietumā, viņš bija notupies telpas stūrī.

-   Tas man patīk. - Vasja apmierināts pamāja ar galvu. - Bet viss šajā pasaulē man tomēr nepatīk, ai, ne tuvu viss, - viņš gandrīz izspieda caur zobiem.

-    Un kas tev nepatīk?

-    Lubovskis atkal aizlaidies. Tagad Austrijā laiskojas. Ārstējas. Ja teikšu, ka sirdsapziņa viņu nomoka, tu taču, Paša, man neticēsi. Kas tādiem cilvēkiem var sāpēt… Laiku pa laikam tikai nemiers uzmācas dažādu iemeslu dēļ… Līķīši sapņos rādās vai vajā tādi ļautiņi kā tu…

-    Viņu tu pavajāsi!

-    Paša, es pazīstu vienu cilvēku no viņa apsardzes… Teica, ka tu esot viņam visus nervus sabojājis. Pārdzīvojot. Dažādus vārdus tev velta, un tie visi ir necienīgi, varētu pat teikt - nepieklājīgi.

-    Redz, kā!

-    Jā, Paša, jā. Tāpēc uzmanies, saudzē sevi, tu vēl vari būt ļoti noderīgs.

-Kam?

-     Kā - kam?- Vasja savā stūri salēcās. - Cilvēcei. Tu taču kalpo cilvēcei? Tāpēc piesargies. Pats redzi, kā viņš izrīkojas ar cilvēkiem. - Vasja pārlaida skatienu melnajiem, apdegušajiem baļķiem.

-    Tu doma, ka tas viņa roku darbs? - Pafnutjevs jautāja.

-    Paša, piedod… Vai tu esi muļķis? Vai tikai izliecies?

-    Izliekos.

-    Tad labi, tad vari turpināt. Muļķa laišana - tā nav sliktākā nodarbošanās.

-    Redzi, es… Šajā jautājumā esmu vecs buks. - Pafnutjevs iesmējās.

-    Labi, priekšniek. - Vasja piecēlies nopurināja bikses un caur melno loga aili vērīgi apskatīja pagalmu. - Man laiks iet. Visu esam sarunājuši. Tas ir labi, ne jau ar katru tik ātri visu var sarunāt. Uz redzi. - Viņš pastiepa atvadām kalsno plaukstu. - Kā saka viens mans paziņa - uz drīzu redzēšanos pie izmeklētāja.

-    Kur? - Pafnutjevs pārsteigumā apsēdās.

-    Tas bija joks! - Vasja atmeta ar roku un neatskatīdamies izgāja no mājas. Pafnutjevs redzēja, kā viņš sakumpis, pēdas uz iekšu likdams, šķērso pagalmu, uzmanīgi apejot ugunsdzēsēju atstātās peļķes, un tad nogriežas pa labi, uz vilciena perona pusi. Pafnutjevam gribējās uzsaukt un apturēt Vasju, pavaicāt, par ko viņi īsti vienojušies, ko apsprieduši un kāpēc viņš īsti izpelnījies algotā slepkavas atzinību. Viņš jau izsteidzās uz lieveņa, bet kaut kas viņam liedza īstenot savu nodomu. Pafnutjevs piepeši saprata - nevajag iejaukties.

Vasja, izteikdamies aplinkus, bija -atstājis viņam plašāku darbības lauku un lielāku rīcības brivību. Ko viņš sapratis un nolēmis, tā vairs nebija Pafnutjeva rūpe. Vasja augstsirdīgi pats uzņēmās atbildību. Viņa vārdi nozīmēja tikai vienu - viņi ir sabiedrotie, kas viens otram neko nav parādā un var rīkoties katrs pēc sava prāta.

Tas bija labs viedoklis, ko tiešām varēja uzskatīt par cēlsirdīgu. Vasja labi saprata - ar prokuratūras izmeklētāju var sadarboties, bet nedrīkst dalīties visos nodomos. Un ne jau tāpēc, ka viņš varētu nodot. Iemesls bija cits - prokuratūras izmeklētājam nedrīkst sasiet rokas, viņam ir savas problēmas un savi riski.

Atkritis priekšējā sēdeklī līdzās Andrejam, Pafnutjevs aizvēra acis un uz brīdi ieslīga stingā nejutībā. Pēdējā stunda bija nesusi pārāk daudz pārsteigumu, tāpēc viņš nespēja ātri pieņemt drošus vai vismaz saprātīgus lēmumus. Ugunsgrēks, Ivana Stepanoviča nāve, Vasjas ierašanās un neizprotamie brīdinājumi, izglābtais portfelis ar Lubovska dokumentiem - tam bija nepieciešamas ne tikai pārdomas, bet arī laiks. Pafnutjevs vispār uzskatīja, ka domāšanai īstenībā nav nekādas nozīmes, vienkārši jāsagaida brīdis, kad lēmums pats ieradīsies - kādas augstākas varas pārbaudīts un nostādināts, augstvērtīgs kā vecs konjaks. Protams, to varētu izdzert arī negatavu, un varētu ari noreibt, bet prieku tas nenesīs, tikai galvassāpes un neciešamu nožēlu.

-      Ko teiksi, Andrej? - Pafnutjevs, acis neatvērdams un joprojām nekustēdamies, pajautāja.

-    Ko lai saku… Slikti. *

-    Ko darīsim?

-    Dzīvosim. Un neļausim to darīt citiem.

-    Neļausim to darīt citiem?

-     Jūs taču zināt, par ko es runāju. Kā viņi uzzināja par šo māju, par šo slēptuvi?

-     Vasjam ir aizdomas, ka viņš atvedis " asti". Vismaz viņš neizslēdz šo variantu.

-    Vasja ir ļoti piesardzīgs sīkumos, bet lielās lietās kļūdās.

-    Tāpēc jau viņš ir tas, kas ir.

-    Kas tad viņš ir?

-     Slepkava. Algots slepkava. Bet ar savu viedokli par labo un slikto. Vai zini, kas ir visinteresantākais? Tikai nebrīnies. - Pafnutjevs salējās sēdeklī un paskatījās Andrejam tieši acīs. - Mūsu viedoklis par šīm lietām… Labo un slikto… sakrīt.

-    Kas tad ir labi, kas ir slikti?

-    Varu pateikt… Varu pateikt.. .Kāpēc gan lai es to nepateiktu? - Pafnutjevs murmināja, cenzdamies koncentrēties un sakarīgi atbildēt uz Andreja jautājumu. - Slikti ir nodot draugus, un vienalga, ar ko jūs nodarbojaties… Slikti ir viņus pamest. Slikti ir būt skopam un nepateicīgam. Pateicībai vienmēr jābūt lielākai par to labumu, ko tu esi saņēmis. Vai arī nepieņem to. Ja negribi norēķināties, tad nepieņem. Norēķināties var ari ar smaidu, labu attieksmi, vienkārši patīkamu rokasspiedienu. Runa jau nav par naudu vai pielīšanu labdarim. īsts labdaris no tevis to nemaz negaida, viņš to nekad nepieļaus. Ari naudu ne visi pieņems. Uzliec pudeli, galu galā, bet dari to pieklājīgi. Piedzeries kopā ar to cilvēku - tas arī man liekas pieņemami. Un Vasjam ari. Bet pasūtīt cilvēku ar smaidu vai bez… Nevajag. Nevajag, - Pafnutjevs atkārtoja, neredzošu skatienu naidīgi lūkodamies tieši uz- priekšu. - Tas ir slikti - Viņš nolika abas savas smagās dūres uz priekšējā paneļa. Tās bija tik cieši savilktas, ka likās gluži baltas.

-     Un kas ir labi? - Andrejs, vēlēdamies ievirzīt sarunu mierīgākā gultnē, pavaicāja.

-    Labi ir viss pārējais.

-    Un pārkāpumi tiks sodīti?

-    Turklāt ļoti bargi.

-    Līs asinis?

-Tās jau ir pietiekami lijušas. - Pafnutjevs pamāja uz krāsmatu pusi. - Bet līs vēl.

-    Jums tā tikai liekas vai esat par to pārliecināts?

-    Esmu pārliecināts.

-    Un jūs to varat apturēt?

-     Dzīvi nevar apturēt. - Pafnutjevs beidzot iesmējās un samierinoši uzsita Andrejam pa celi. - Braucam.

-    Uz kurieni?

-     Pie Arkašas. Tikai… Laiku pa laikam ieskaties spogulī, kas notiek aiz muguras.

-    Pāvel Nikolajevič! - Andrejs pārmetoši novilka. - Es jau tāpat aizmuguri vēroju vairāk nekā to, kas notiek priekšā.

-    Piedod. - Pafnutjevs atkal papliķēja Andreja ceļgalu.

Pat nemanīdams neko aizdomīgu, Andrejs ik pēc brīža

veica negaidītus manevrus, lai atbrīvotos no iespējamiem sekotājiem. Te viņš iegriezās neuzkrītošā šķērsielā, lai pēc simt metriem patvertos kādā pagalmā, izbraucot jau pavisam uz citas ielas, te atkal, izmantodams nelielu tukšumu mašīnu plūsmā, spēji pārgāja uz citu joslu vai vispār bez brīdinājuma mainīja braukšanas virzienu. Kā jau katram šoferim, viņam bija savas viltībiņas, kas palīdzēja atbrīvoties no " astes".

Būdams, kā vienmēr, uzmanīgs un piesardzīgs, Halandovskis nekad neizmantoja viesnīcu pakalpojumus, labprātāk apmezdamies pie saviem draugiem, pat iepriekš viņus par apciemojumu nebrīdinot. Tāda uzvedība, protams, varēja sagādāt nepatikšanas, tomēr sniedza drošības sajūtu.

Šoreiz Halandovskis bija apmeties senu paziņu tukšajā dzīvoklī, tāpēc brīvi varēja uzņemt arī Pafnutjevu. Andrejs beigās ķērās pie vēl vienas viltības - piebraucis pie milzīga nama pagalma dziļumā, viņš nolēma apmest vēl vienu maskēšanās loku. Pafnutjevam pietika ar dažām sekundēm, lai izkāptu no mašīnas, uzkāptu pa kāpnēm un pazustu aiz smagajām ārdurvīm. Bet Andrejs brauca tālāk, aizvilinādams sev līdzi neredzamos vai drīzāk - neesošos sekotājus.

Lai vai kā, bet pēdējā laikā viņiem abiem ar Pafnutjevu bija radusies cieša pārliecība, ka sekotāji noteikti eksistē. Dzīve par tiem atgādināja teju katru dienu. Turklāt vienmēr visai baisā veidā. Pafnutjevam pat bija bail skaitīt, cik cilvēki gājuši bojā pēc viņa parādīšanās Ģenerālajā prokuratūrā. Viņš saprata - tā nav viņa vaina, viņš ir tikai purva rāvā iemests akmens, bet tas neko nemainīja. Pēdējā laikā bija izliets tik daudz asiņu, ka piesardzību aizmirst būtu tīrais grēks.

Pa mobilo tālruni sazinājies ar Halandovski, Pafnutjevs paziņoja, ka jau atrodas liftā, tāpēc draugs var droši slēgt vaļā durvis. Jā, mani draugi, pienākuši laiki, kad ciemiņiem nākas ziņot par savu ierašanos, par to, ka zvans, kas tūlīt atskanēs priekšnamā, nenes nāves draudus.

Jo tā ari gadās, mani draugi, gadās bieži vien. Tikai vienmēr nepietiek dvēseles spēka un intuīcijas, lai izglābtos, vienmēr nepietiek. Mēs paļaujamies muļķīgam paradumam, ticībai, kas mājo katrā no mums - gan jau viss būs labi, gan jau ar mani nekas nenotiks, vismaz šodien ne…

Iznācis no lifta kabīnes, Pafnutjevs uzreiz ieraudzīja pie sliekšņa šāvienam brīvi atsegto Halandovski - neaizsargātu, smaidošu, draudzīgam apskāvienam ieplestām rokām, apskāvienam, kurā vārgāka persona varētu pat nosmakt. Ne velti radies teiciens - ja vēlies kādu nosmacēt, tad dari to apskāvienā. Vienīgais Halandovska vieglprātības attaisnojums bija aiz viņa muguras puspavērtās tērauda durvis, kas sastāvēja no divām puscentimetra biezuma metāla loksnēm ar zviedru slēdzeni un piecām pirksta resnuma tapām. īpaši izturīgās zviedru tērauda tapas jebkurā mirklī varēja klusi ieslīdēt apaļajās, Dņepropetrovskas tērauda, kas nemaz nebija sliktākas, bet varbūt pat dažos parametros- labākas kvalitātes, ailē izurbtajās gropēs. Un kad šīs tapas, mirdzošie stienīši, iebīdīsies gropēs, dzīvoklis vienā acumirklī pārvērtīsies neiekarojamā cietoksnī, kuru var ieņemt tikai pēc milzīgās, astoņpadsmitstāvu mājas sagraušanas.

Tāpēc Halandovskis bija mierīgs, jautrs un laipns.

-    Paša! - viņš muļķīgi iekliedzās. - Tu vēl esi dzīvs?!

-    Daļēji, Arkaša, tikai daļēji.

-    Un tavi cilvēki arī dzīvi?!

-    Ne visi, Arkaša, ne visi.

-Vai tiešām mums vēl kāds būs jāzaudē?

-    Par to nu man nav nekādu šaubu.

Ar to arī apsveikuma daļa beidzās, jo Pafnutjevs nonāca Halandovska apskāvienā, kur vairs nevarēja izdvest ne skaņas, ne arī ievilkt elpu, jo Halandovska skavās elpot vispār nav iespējams - to jums apliecinās visas viņa veikalā strādājošās meitenes. Tomēr šāds īslaicīgs skābekļa trūkums nespēj viņas sarūgtināt un laupīt dzīvesprieku.

Tikko Pafnutjevs iegāja priekšnamā, Halandovskis, kā jau šajos laikos nākas, nekavējoties aizvēra durvis un gandrīz ar baudu vairākas reizes apgrieza bronzas atslēgu, iebīdot visas piecas tapas tām paredzētajās gropēs. Un tikai tad pievērsās Pafnutjevam.

-    Es priecājos tevi redzēt, Paša! Sveiku un veselu!

-    Ari es priecājos, Arkaša, tevi redzēt, - Pafnutjevs pilnīgi nopietni atbildēja. - Sveiku un veselu.

-    Vai tad tev bija kādas šaubas?

-    Jā. - Pafnutjevs, ieiedams istabā, nopūtās - Tās ir vienmēr. Tu taču to zini ne sliktāk par mani.

-   Man vienkārši gribējās, lai tu paspīdi ar erudīciju. Uzskati to par namatēva pieklājību. Vai viesmīlības izpausmi, ja vēlies. Sēdies, Paša. - Halandovskis norādīja uz krēslu pie žurnālu galdiņa. - Es tagad mazliet paskraidīšu, bet tu atpūties un sakārto savas domas, sakopo spēkus… Pēc tam atbildēšu uz taviem jautājumiem. Sarunāts?

-    Tavuprāt, man ir jautājumi?

-    Ha! - Halandovskis iesmējās un devās uz virtuvi.

Tas, ka viņš uzturējās svešā dzīvoklī, turklāt tikai īslaicīgi, ne mazākā mērā neierobežoja viņa kulinārās iespējas. Uz paplātes stāvēja pudele " Krievu standarta", kas ir viens no labākajiem, vai vismaz dārgākajiem, mūsdienu Maskavas degvīniem. Uz šķīvīšiem atradās sagrieztas vārīta šķiņķa šķēlītes, citrona daiviņas un balti, svaigi mārrutki. Jā, un arī maize - kā jau Maskavā, rupjā , ar ķimenēm.

-    Piedod par pieticīgo cienastu, bet es, Paša, labošos. Kad tu uz balta zirga kā uzvarētājs atgriezīsies mūsu dzimtajā pilsētā, uzreiz sajutīsi atšķirību.

-    Atgriezties uz zirga esmu ar mieru. Galvenais, lai mani neatved ar kājām pa priekšu.

-    Tu domā, ko runā, Paša! - Halandovskis dusmīgi iebilda un strauji, varbūt pat īgni, atskrūvēja pudeles sudrabaino vāciņu. Tūlīt pat viņš arī dāsni piepildīja prāvās glāzes.

-    Redzu, ka tu jau esi Maskavā iejuties, - Pafnutjevs noņurdēja.

-     Ne jau Maskavā, es dzīvē esmu iejuties. Ar tavu, Paša, atbalstu.

-    Labi. - Pafnutjevs saskandināja ar Halandovski un izdzēra glāzi. Degvīns izrādījās auksts un maigs, šķiņķis - vēss un sauss, kādam tam arī jābūt, jo nav pasaulē nekā pretīgāka par mitru, sulojošu šķiņķi, bet mārrutki, tikai pirms mirkļa izņemti no burciņas, arī bija auksti un dzeļoši.

-    Paša, tu esi noskumis, - Halandovskis klusi noteica.

-     Es neesmu noskumis, esmu sakoncentrējies, - Pafnutjevs atbildēja un, pacēlis no grīdas Lubovska portfeli, uzlika to uz galda.

-    Pazīstama lietiņa, - Halandovskis sacīja.

-    Šīs lietiņas dēļ viens cilvēks jau savu dzīvību zaudējis.

-    Acīmredzot tā slēpj sevī kādas briesmas?

-    Arkaša, es gribu, lai tu novērtē šos papīrus. - Pafnutjevs uzlika savu smago plaukstu uz portfeļa apsvilušās ādas virsmas. - Pašķirsti, parādi zinošiem cilvēkiem… Man nav neviena, kam tos parādīt, jo es no visiem tagad baidos.

-     Tātad esmu palicis vienīgais, no kura tu nebaidies? - Halandovskis iesmējās.

-      Ir vēl divi vai trīs cilvēki… Bet viņi šos noslēpumus neatšķetinās.

-    Ja jau viens cilvēks šķīries no savas brašās galvas… Vai tas var notikt arī ar mani?

-Protams. -Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu un atkal pielēja glāzes - Tu var arī atteikties.

-    Tad tu savu dzīves ceļu turpināsi vienatnē?

-Jā… Viens gan.

-    Un tev nav neērti man to teikt?

-Ir neērti. - Pafnutjevs pacēla savu glāzi, aicinādams Halandovski sekot savam piemēram.

-    Paša… Vai gribi dzirdēt vienu gudru domu? Tu tikai neapvainojies…

-    Labi, saki.

-    Mēs uzvarēsim.

-    Par to es nemaz nešaubos.

-    Par uzvaru! - Halandovskis pacēla savu mēriņu.

-    Visās frontēs! - Pafnutjevs piebalsoja. Izdzēris viņš nolika glāzi uz galda un cieši paskatījās uz Halandovski.

-    Kas noticis? - viņš pavaicāja.

-    Ivans Stepanovičs nogalināts.

-    Nogalināts Ivans Stepanovičs?!

-     Lūk, šī paša portfeļa dēļ. Viņi bija pēc tā atbraukuši. Un večuks neatdeva. Večuks neatdeva. Večuks neatdeva, vai saproti?! - Pafnutjevs piespieda pie acīm sažņaugtās dūres.

-    Paša, tu to nedrīksti tā atstāt, - Halandovskis bargi noteica. - Nav labi ļaut sist mūsējos.

-    Vasja man teica to pašu.

-    Tu ar viņu satikies?

-    Ugunsgrēka vietā. Viņi nodedzināja arī Stepaniča māju.

-    Vai es varu palīdzēt? Piedod! - Halandovskis attapās. - Es nepareizi izteicos. Teikšu citādi. Es varu palīdzēt!

-    Pašķirsti papīrus. Parādi zinošiem cilvēkiem.

-    Varu palīdzēt arī ar naudu.

-    Mazliet vēlāk.

-    Un Vasja…

-    Man liekas, ka Vasja nostājies uz kara takas.

-    Vai viņš pats tev to teica?

-    Lika noprast.

-    Tas ir labi. - Halandovskis apmierināts palocīja galvu.

-    Kāpēc?

-    Tātad viņi nemedīs tevi.

-    Ceru. - Pafnutjevs pavīpsnāja.

-    Vasja nav cilvēks, - Halandovskis pārliecinoši paziņoja. - Tas tev vienmēr jāatceras - Vasja nav cilvēks.

-    Kas tad viņš ir?

-    Gailis. Tāda ari bija viņa iesauka - Gailis. Vienmēr drošs, trāpa mērķī bez bailēm un žēluma. Tu taču nestāsies viņam ceļā?

-    Kādā veidā, Arkaša? Mans mērķis ir Lubovskis. Ar vinu

' / /

es arī cenšos strādāt. Citi mani neinteresē. Vadība man uzticēja noskaidrot Lubovska lietu. Neņemot vērā viņa iespējamo karjeras kāpumu. Tas arī viss. Es laužos tuvāk Lubovskim. Man aiz muguras krājas līķi. Es vairs pat nezinu, cik to ir un kāpēc viņi izpelnījušies tik briesmīgu likteni. Vai būs vēl jauni līķi? Iespējams. Vēl vairāk - esmu par to pilnīgi pārliecināts. Vai man izdosies izdzīvot pašam? Nezinu. Un šī mazā nianse dod man tiesības darboties brīvi un neierobežoti. Kas tagad paņemts uz grauda? Nezinu. Esmu tikai pilnīgi drošs, ka pats arī esmu mērķis. Tā vismaz man lika saprast.

-    Tieši par to es arī gribēju tevi brīdināt.

-   Tātad informācijas noplūde. Teikšu vēl vairāk - apzināta informācijas nopludināšana. Viņi tev uzdeva mani brīdināt vai, runāsim atklāti, iebiedēt.

-    Paša! - Halandovskis iebrēcās. - Kā tu uzdrīksties?!

-     Uzdrīkstos, Arkaša, es tagad visu varu. Un neapvainojies. " Uzdeva" - es domāju pārnestā nozīmē. Lubovskis zina, ka tu man visu pastāstīsi. Tā nu gadījās, ka tu kaut ko uzzināji. Un, protams, tu, neko neslēpdams, man tūlīt pavēstīji svarīgo informāciju. Tas arī viss.

-     Tad labi, lai tā arī būtu, - Halandovskis samiernieciski nomurmināja. - Kad tev vajadzīgs slēdziens? - Viņš pabakstīja ar savu resno, spalvaino pirkstu apsvilušo portfeli, kas joprojām atradās uz galda.

-    Vakar.

-    Skaidrs. Bet trīs dienas tomēr būs vajadzīgas.

-    Sarunāts. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu. - Ja dosi kādam lasīt, uztaisi kopijas. Lai tavi puiši studē kopijas, nevis oriģinālus. Oriģinālus glabā pie sevis.

-     Paša! - Halandovskis apvainojies iesaucās. - Par ko tu mani uzskati?

-    Par pudeles brāli.

-    Starp citu, es domāju, ka tas ir visaugstākais novērtējums, - Halandovskis svarīgi noteica un salēja glāzēs atlikušo degvīnu. - Kā garšo šņabis?

-    Tā nekas.

-    Paša, dzīve Maskavā tevi slikti ietekmējusi. Tev kaut kas steigšus jādara, jāmaina sava attieksme.

-    Kā tad Maskava mani ietekmējusi?

-    Tu esi kļuvis atturīgs un tāds… Iedomīgs.

-    Tas pāries. - Pafnutjevs bezbēdīgi atmeta ar roku. - Zini, darbs uzliek pienākumus, ļoti svarīgs darbs. Tas ir līdzīgi kā uzvelkot trīs izmērus lielāku žaketi. Neviļus gribas izslieties, iztaisnot plecus, nostāties uz pirkstgaliem, lai tikai ļaudis nepamana, ka žakete ir sveša un par lielu… Gluži vai spilvens zem tās jāpaliek!

-    Spilvens ir laba lieta, tajā lodes iestrēgst.

-    Pasakas. Neiestrēgst. Lodes spilvenā neiestrēgst, - Pafnutjevs atkārtoja, it kā vēlreiz izsekodams trajektoriju - Skrotis, īpaši zaķu un pīļu medībām… Jā, tās var iestrēgt. Zini… Spilveniem ir daudz svarīgāka funkcija.

-    Kāda? - Halandovskis ziņkārīgi pavaicāja.

-    Tie vislabāk satuvina cilvēkus. Un vispār veicina cilvēcisko saskarsmi.

-     Cik brīnišķīgs tosts! - Halandovskis iesaucās.- Nekad neko tādu neesmu dzirdējis! Maskava tevi ļoti labvēlīgi ietekmējusi! Uz tavu veselību, Paša!

-    Uz tavu veselību!

Draugi uz bridi apklusa, beidzot pievērsdamies atdzesētajai gaļai, asajiem mārrutkiem, rupjmaizei un citronam, kura plānā un gludā miziņa liecināja par sulīgumu un sēklu neesamību.

-   Un vēl kas, - Pafnutjevs piepeši ierunājās. - Tā nav iedomība, Arkaša, tas ir pavisam kas cits. Negaidot esmu sapratis, ka pat vienatnē labāk vairāk paklusēt. Tas ir slikti, kaitīgi un neprofesionāli. Lūk, tu man uzdod jautājumu, un es varētu atbildēt vienu, divas vai trīs minūtes… Šajā laikā es pats noskaidrotu savu viedokli… Bet ko es runāju? Jā, saku. Saku, nē. Un viss. Pagaidi, nepārtrauc mani, - Pafnutjevs teica, ievērojis, ka

Halandovskis vēlas kaut ko iebilst. - Citādi aizmirsīšu… Vai atceries to skumjo pasaku… Slikti cilvēki nogalināja meitenīti un apraka mežā…Un, kā mēs sakām, neatstāja ne pēdas, ne pierādījumus. Tā arī būtu izsprukuši sveikā. Bet pēc gada tajā vietā izauga niedrājs. Atnāca meitenes brālis, nogrieza niedri un uztaisīja stabulīti… Tikko pielika pie lūpām, stabulīte iedziedājās cilvēka balsī un pastāstīja par nodarīto ļaundarību…

-    Tāpat kā tu, Paša, - Halandovskis noteica.

-   Tāpat kā tu, Arkaša. - Pafnutjevs piecēlās, piegāja pie loga un brīdi caur aizkariem lūkojās uz pilsētu, īstenībā neredzēdams ne pilsētu, ne aizkarus - Kas zina, ja kāds ierakstītu mūsu sarunu… Vai šis cilvēks kaut ko saprastu? Acīmredzot kādu daļu jau saprastu, bet galveno domu tomēr neuztvertu. Ja ierunātos tāda elektroniskā stabulīte vai "vabolīte" cilvēka balsī… Ko gan tā viņam pavēstītu, šim viltīgajam un ļaunajam cilvēkam? Ne velna tā viņam nepa vēstītu! - Pafnutjevs jautri atskatījās uz Halandovski un pamirkšķināja ar aci, likdams saprast, ka kritiskā situācijā neviens viņus tik vienkārši maisā neiebāzīs un nepievārēs. Bet, ka situācija reiz noteikti kļūs kritiska, ne Pafnutjevs, ne Halandovskis, šķiet, nemaz nešaubījās. Pēdējā laikā dzīve bija izvērtusies tik neizprotama un nedabiska, ka krīze likās neizbēgama.

Pafnutjevs, kā norunāts, satikās ar Halandovski pēc dažām dienām. Dzīve tikmēr ritēja savā ierastajā ritmā. Kaut kur tālajā un brīnišķīgajā Austrijā Lubovskis dziedēja miesu un dvēseli, laiku pa laikam atgādinādams par savu eksistenci kādā intervijā, kuras viņam lūdza teju visu Eiropas valstu žurnālisti.

Pafnutjevs godprātīgi sēdēja savā kabinetā, iepazīdamies ar lietas materiāliem, kurus bija savācis ne tikai viņa priekštecis, bet arī priekšteča priekštecis. Diemžēl parunāt ar viņiem un dalīties iespaidos Pafnutjevam nebija iespējas - puiši bija pazuduši kopā ar savām idejām un secinājumiem.

Kaut kur pa Maskavas ielām klīda neuzkrītošs, sīks un sakumpis vīrelis, vārdā Vasja, ar iesauku Gailis. Kāds bija viņa mērķis un domas - neviens nezināja.

Ģenerālais prokurors sēdēja savā krēslā, izlemdams valstiski un politiski svarīgus jautājumus. Viņa darbinieks Šumakovs dzīvoja neuzkrītoši, viegli un labprāt komunicēja ar Pafnutjevu, izrādīdams interesi ne tikai par viņa veselības stāvokli un ģimeni, bet arī par visu pārējo dzīvi. Neko darīt, tāds nu viņš bija - atvērts un zinātkārs. Šumakovs jau nenojauta, kādi mākoņi biezē pār viņa galvu, kādi cilvēki novēro katru soli, pacietīgi atzīmējot ierašanos darbā, aiziešanu, nakšņošanas vietas un zvanus, kuru adresātus arī mūsdienās viegli noskaidrot, par to, mani mīļie, varat nešaubīties.

Un tā tālāk.

Jā, mēs aizmirsām prezidentu. Viņš apmeklēja dienvidus, kur sirsnīgā un nepiespiestā atmosfērā tikās ar dažu valstu vadītājiem - bez kaklasaitēm, kā tagad saka. Kādu vēl aksesuāru viņiem nebija, korespondenti neziņoja, acīmredzot viņiem tika atļauts pieminēt tikai šo detaļu, lai gan vīrieši spēka gados spēj saglabāt pieklājīgu izskatu, atbrīvojoties arī no kaut kā vairāk par vienkāršu kaklasaiti.

Dažreiz Pafnutjevu pārņēma dīvaina sajūta - viņam šķita, ka atrodas naidīgā valstī, kur jāslēpj savi uzskati no apkārtējiem, kuri to vien sapņo, kā uzzināt viņa nodomus un, nemeklējot drošus pierādījumus, iesējami ātrāk piespriest bargu sodu.

Kādu brīdi situāciju glāba zemnieciskais paradums tēlot vientiesi vai pilnīgu muļķi.

Bet ilgi tā tēlot nevarēja - viņa patiesā būtība līda ārā kā āža kāja no katras darbības, jautājuma un parakstītā protokola. Arī Lubovskis tālajā un brīnišķajā Austrijā Vīnes operas un kūku baudīšanas starplaikos pastāvīgi apzinājās, ka tur, Maskavas kņadā, kāds auž viņam smalku, gandrīz neredzamu tīklu, kurš tomēr spēja savaņģot un pazudināt. Bet gaidāmais amats valdībā prasīja kaut vai šķietamu, kaut vai mākslīgi radītu, tomēr nevainojamu politisko, tikumisko un finansiālo reputāciju.

Pafnutjevs to labi saprata, tāpēc centās nezaudēt modrību. Dodoties uz tikšanos ar Halandovski, viņš ievēroja visus piesardzības pasākumus. Andrejs centīgi manevrēja, lai atbrīvotos no iedomātiem vai reāliem sekotājiem. Šoreiz Halandovskis bija izvēlējies citu tikšanās vietu - paldies dievam, Maskavā viņam draugu netrūka. Balansēšana uz likuma robežas bija ļāvusi pārbaudīt ne tikai daudzu cilvēku uzticamību, bet arī apliecināt viņiem savējo. Neko darīt, draugi, valsts ar visu savu skaisto galvaspilsētu pieslīdējusi visai tuvu kriminālajai pasaulei, un mēs visi tagad dzīvojam bailēs, cenzdamies vienmēr nodrošināt aizmuguri un izvairoties no dīvainām personām ar lielu muskuļu masu, kā arī no cilvēkiem formas tērpos - piesardzība jāievēro abos gadījumos. Tāda, draugi, ir dzīve, tas nav tikai autora ļaunprātīgs izdomājums.

- Sveiks, Paša, - Halandovskis sasveicinājās neierasti rāmi un piezemēti - kāds nu tur prieks, ja pašam savā zemē jātiekas slepus, nemitīgi lūkojoties apkārt un slapstoties aiz kioskiem, krūmiem un ielu laternām. Halandovskis tikai mazliet pavēra durvis - ne tā, kā iepriekšējā reizē, kad sagaidīja draugu ar platu smaidu un apskāvienam ieplestām rokām. - Priecājos tevi redzēt šajā brīnišķīgajā rītā! - Viņš vēl spēja sakopot spēkus sīkam jokam.

-    Es arī priecājos. - Pafnutjevs iegāja gaitenī un tūlīt izdzirdēja, kā aiz muguras nošķind durvju slēdzene.

-    Kā dzīve rit?

-     Kaut kur es esmu dzirdējis līdzīgus vārdus - kā aizrit dzīve. - Pafnutjevs pavīpsnāja.

-    Un kā tā aizrit?

-    Sekmīgi.

-    Vai iedzert gribi?

-     Negribu.- Pafnutjevs atkrita zemajā atpūtas krēslā un izstiepa uz priekšu kājas.

-    Tā vien liekas, ka šurp esi virzījies īsiem pārskrējieniem.

-    Tu vienmēr esi bijis gudrs un vērīgs cilvēks, - Pafnutjevs atbildēja.

-    Es arī tagad tāds esmu. - Halandovskis uzmanīgi atslīga blakus krēslā.- Un gribētu tāds arī palikt.

-Tad es tevi uzmanīgi klausos. - Pafnutjevs, uzlicis elkoņus uz ceļiem, atbalstīja vaigus dūrēs.

Smagi nopūties, Halandovskis piecēlās, atnesa no kādas slepenas spraugas vai slēptuves Lubovska apsvilušo portfeli un nolika Pafnutjevam pie kājām. Pats viņš atkal atslīga krēslā.

-     Tad nu klausies, Paša… Tavās rokās nonākuši diezgan labi papīri, varētu pat teikt - ļoti labi papīri. Mani puiši, zinoši cilvēki, tos uzmanīgi izpētīja.

-Un?

-     Balstoties uz šiem papīriem, var ierosināt krimināllietu par krāpšanu īpaši lielos apmēros.

-    Pret ko šo krimināllietu var ierosināt?

-    Pret Lubovski, Paša. Ne velti viņš visu laiku tev atgādināja par šiem dokumentiem. Varbūt arī naudu piedāvāja?

-    Jā, bija tāda lieta.

-    Un tu atteicies?

-      Tā nu iznāca, - Pafnutjevs mulsi atzinās, kā cilvēki parasti atzīstas savā muļķībā.

-    Vai tagad nenožēlo?

-    Tikai pirms aizmigšanas.

-    Tas ir pareizi… Tieši pirms aizmigšanas cilvēkiem rodas vislabākās domas, varētu pat teikt - atskārsmes.

-    Neko darīt… Tagad acīmredzot jau par vēlu.

-    Nebūt ne! - Halandovskis aši iebilda.

-    Vai tu to noteikti zini?

-      Protams! Mēs sazvanāmies. Viņš pastāvīgi lūdz tevi pasveicināt. Acīmredzot mīl un ciena.

-    Sveiciens arī viņam. - Pafnutjevs nopūtās. - Es viņu arī mīlu. Ja atkal zvanīs, pasaki, ka pastāvīgi par viņu domāju.

-    Viņš tevi arī neaizmirst, - Halandovskis skarbi piebilda. - Vai gribi gudru padomu?

-    Gribu.

-   Manuprāt, tev nav izvēles. Pagaidi, nepārtrauc mani. - Halan- dovskLs pastiepa uz priekšu smago plaukstu. - Lubovskim ir tiešs kontakts ar prezidentu. Pavisam nesen par to varēja pārliecināties visa valsts. Viņu sirsnīgo sarunu vairākkārt demonstrēja visi televīzijas kanāli. Mani puiši pēc lūpu kustībām atšifrēja vārdus.

-    Vai tad tas ir iespējams?- Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-    Neuzdod muļķīgus jautājumus. Te ir viņu sarunas teksts… Kad oligarhu pieņemšanā viņi apmainījās laipnībām. - Izņēmis no žaketes iekškabatas divkārt salocītu lapiņu, Halandovskis to pasniedza Pafnutjevam.

Lēni un piesardzīgi paņēmis lapiņu, izmeklētājs to atlocīja un nesteidzīgi sāka lasīt ar rakstāmmašīnu uzdrukāto tekstu. Pēc tam tikpat lēni to atkal salocīja un ielika kabatā.

-    Vai drīkstu to paņemt?

-    Tev jau tas tika sagatavots.

-    Paldies. Vai tam var uzticēties?

-    Simtprocentīgi.

-Tev ir labi draugi, - Pafnutjevs nomurmināja.

-    Man, Paša, arī nav nekādas vainas.

-      Zinu. Tad kas par lietu, kādu krāpšanu noorganizējis mūsu kopējais draugs Lubovskis?

-    Labi… Pateikšu. Bet tikai galvenajās līnijās, jo sīki iztirzāt šos dokumentus un to saturu… Tad mums nepietiktu pat ar trim pudelēm laba šņabja.

-    Tīri labs piedāvājums.

-    Mazliet vēlāk, Paša, mazliet vēlāk, kā saka viens mans draugs. Kādu laiku Lubovskis vadīja diezgan viduvēju banku, kādu mūsu valstī ir tūkstošiem…Viņam parādījās parādnieki - firmas, kas nespēja atmaksāt aizņēmumu. Taču firmu vadītāji zināja, ka Lubovskis jokus nesaprot, ko mēs abi, starp citu, arī zinām. Lai kaut kā tomēr norēķinātos, viņi piedāvāja daļu no saviem īpašumiem. Restorānu, kazino, kafejnīcu, tīri pieklājīgu namiņu Rubļovkā…

-    Apmēram miljona vērtībā?

-     Jā, Paša, apmēram. Šo īpašumu kopvērtība varētu sasniegt aptuveni desmit miljonus dolāru. Un tad sākās dīvainas lietas. Dokumenti it kā tika nodoti, bet paši īpašumi… Tos noformēja uz citiem cilvēkiem. Man tev nav jāstāsta, ka, protams, tie bija Lubovska ļaudis. Tādējādi mūsu drauga vadītā banka nesaņēma nevienu rubli, nemaz nerunājot par dolāriem. Viss nonāca viņa personīgajā kontā.

-    Nav slikti, - Pafnutjevam nācās piekrist.

-    Un tādas vai līdzīgas operācijas notika vairākkārt.

-    Manuprāt, tev ledusskapī noteikti atrodas kaut kas labs?

-    Paša! - Halandovskis jūsmīgi iesaucās. - Kā tu uzminēji?

-    Es arī esmu gudrs un vērīgs, - Pafnutjevs kautri atzinās, pastumdams sānis Lubovska portfeli, lai Halandovskis varētu netraucēti piecelties un doties pie ledusskapja.

Pēc dažām minūtēm uz žurnālu galdiņa starp krēsliem parādījās šķīvis ar atdzesētu gaļu, apakštasīte ar mārrutku kaudzīti, dakšiņas mirdzēja kā ķirurģiskie instrumenti, bet glāzītēs rotājās rīta saule, kas šoreiz bija grezni sārta. Jā, un šņabis, protams, uz galda atradās pudele, uz kuras nosarmojušās virsmas dzīvespriecīgi iezīmējās Halandovska varenās plaukstas nospiedums.

-     Pirms mēs dzeram pirmo malku, Paša, - Halandovskis runājot skaļi atskrūvēja vāciņu, - es tev pastāstīšu par vēl vienu mūsu drauga avantūru, kura pat manī rada patiesu apbrīnu. Jā, jā, jā!

-    Ko tā tevī rada? Vai es nepārklausījos?

-     Sajūsmu un skaudību, Paša! Sajūsmu un skaudību! Vai zini, ka viņam pieder viens televīzijas kanāls? Zini. Lūk, reiz šis kanāls nakts ziņās informē, ka mūsu plašās dzimtenes ziemeļos noticis sprādziens atomelektrostacijā. Ziemeļu vēji indīgo un nāvējošo mākoni nes Skandināvijas virzienā, un nav nekādas iespējas mainīt tā virzienu. Pasaules ziņu aģentūras vienā mirklī šo satriecošo informāciju izplatīja visā pasaulē. Un planēta sastinga šausmās. Iegaumē, tas notika naktī. Rīta pusē Somijas un citu ziemeļvalstu firmu vērtība divkārt samazinājās, un Lubovska cilvēki tās gluži vai par sviestmaizi uzpirka kaudzēm.

-     Satriecoši! - Pafnutjevs iesaucās, liedams muciņveida glāzēs ledaino un smagi guldzošo degvīnu.

-    Drīzumā noskaidrojās, ka informācija bijusi kļūdaina. Tā taču gadās, ka samiegojies redaktors iedod nepareizu lapeli miegainam diktoram. Pēc nedēļas firmu vērtība atkal pieauga, bet Lubovska kontos atkal iegūla jauni miljoni. Kādi miljoni - desmitiem miljonu dolāru.

-    Satriecoši! - Pafnutjevs atkārtoja. - Un visa šī informācija glabājas šajā portfelī?

-    Es tev pastāstīju tikai desmito daļu. Tikai brīdinu - šādiem dokumentiem nepieciešama ilga un rūpīga izmeklēšana, ko nu par izmeklēšanu… Tiesa varētu ilgt gadiem. Jā, tev ir dokumenti, piezīmes, vienošanās… Bet uzvara nav pietuvojusies ne par mata tiesu, tā ir tikpat tālu, kā pirms šī nelaimīgā portfeļa parādīšanās.

-   Tad ielej! - Pafnutjevs bezrūpīgi un pat mazliet izaicinoši vieglprātīgi palūdza.

-    Paša! - Halandovskis ievaidējās, piespiezdams pie krūtīm savas varenās un spalvainās rokas. - Atsakies! Es tevi lūdzu!

-    Kā? - Pafnutjevs smaidot pavaicāja.

-    Saslimsti! Izmežģī kāju! Pasūdzies par dūrieniem sirdī! Pazaudē dokumentus! Iemīlies un zaudē prātu!

-     Es jau esmu iemīlējies. - Pafnutjevs paraustīja plecus. - Un zaudējis prātu. Jā, Arkaša, jā, es esmu iemīlējies.

-    Kurā tad tu esi iemīlējies?!

-    Šajā lietā.

-    Divi izmeklētāji ir pazuduši! Tiesa, no viena vismaz galva atradās! Bez ķermeņa. Tavuprāt, viņš nogalinājis tikai divus dzelzsbetona rūpnīcas direktorus? Viņa rokaspuiši novāca visus, kas iedrošinājās strīdēties vai iebilst. Bija autotransporta uzņēmums, bija medicīnas firma, bija šūšanas rūpnīca… Kur ir to direktori? Var jau gadīties, ka viņi bija slikti cilvēki, varbūt neievēroja likumus un krāpa savas sievas… Bet visus ķēra lodes! Un galvā, vienmēr tikai galvā.

-       Redz, kā, - Pafnutjevs līdzjūtīgi nomurmināja un, izdzēris glāzīti, pastūma to tālāk, likdams saprast, ka vairāk nevēlas. - Acīmredzot viņiem es vairs palīdzēt nevarēšu.

-    Tu kļūsti cinisks, Paša!

-    Es vienmēr tāds esmu bijis… Ciniķi, atšķirībā no citiem cilvēkiem, lietas sauc īstajos vārdos. Manā darbā šādu netikumu viegli iemantot… Ja tas, protams, tiešām ir netikums. Tā es domāju.

-    Tad sauc to par tikumu, - Halandovskis īgni atcirta un arī iztukšoja savu mēriņu, pēc tam pastumdams to sānis.

-    Sauc to, kā vēlies, - Pafnutjevs iedziedājās. - Saproti, Arkaša… Es vairs nekad nespēšu darīt savu darbu, ja tagad gļēvi izvairīšos… Es esmu jau tev kādreiz stāstījis. Man ir viens pazīstams cilvēks… Kādreiz mēs diezgan veiksmīgi sadarbojāmies…

-    Kas tas par cilvēku? - Halandovskis pavaicāja.

-    Viņa uzvārds ir Firņins.

-    Ā… Tas žurnālists?

-Jā.

-    Viņam toreiz ari krietni tika.

-    Bet izdzīvoja, - Pafnutjevs mierīgi piebilda.

-    Un ko viņš var izdarīt?

-     Viņš var mani intervēt. Vai arī tevi, ja vēlies. Tam nav būtiskas nozīmes.

-    Labāk lai viņš intervē tevi, - Halandovskis aši precizēja.

-     Es taču sacīju - tam nav nozīmes. Viņš nepieminēs ne manu, ne arī tavu uzvārdu.

-    Un ja viņam iespiedīs pirkstus durvīs? Vai ko citu… Arī durvīs? Viņš taču visu izstāstīs, vai ne tā, Paša?

-     Un tam tad ari vairs nebūs nozīmes… Starp citu, savu uzvārdu viņš arī var neminēt. Vienkārši tiks izmantots informācijas kanāls. Un tikai mēs trīs zināsim, kas ir šīs intervijas autors.

-    Tagad par intervijām ir jāmaksā. Turklāt prāva summa.

-    Tad samaksā. - Pafnutjevs nevērīgi paraustīja plecus. - Es tev atdošu.

-    Paša, tu mani apvaino.

-     Nē, tikai nosaucu visas lietas to īstajos vārdos. Jo esmu ciniķis. Vecs un rūdīts ciniķis. Tāpat kā mēs visi… Vai tad ne tā?

Draugi vēl brīdi klusi pasēdēja, katrs iegrimis savās pārdomās. Pareizāk sakot, pārdomu tēma bija viena un tā pati, tikai katrs to apcerēja no sava skatu punkta. Saule pavirzījās tālāk, un žurnālu galdiņš ieslīga ēnā. Glāzītes zaudēja žilbinošo mirdzumu, un ari Pafnutjevam un Halandovskim bija jūtami pasliktinājies garastāvoklis. Sarunas bija rimušas, pienācis laiks ķerties pie darbiem.

Pirms katra nopietna darba Vasja - Gailis ieslīga dīvainā miega un nomoda starpstāvoklī - viņa kustības kļuva gausas, acis zaudēja spožumu un paslēpās aiz plakstiem. Šķita, katra kustība prasa milzīgu piepūli, domas raisās ar grūtībām un pat vārdi sarunas laikā atradās tikai pēc brīža, ilgi domājot, ko viņš gribējis sacīt un ar ko vispār sarunājas. Lai gan jāpiebilst, ka šādos dzīves periodos Vasja centās sarunās vispār neielaisties, jo savas rūpes un problēmas nedrīkstēja uzticēt nevienai dzīvai dvēselei. Nevienam viņš nestāstīja par savām iecerēm, nevienam nelūdza padomu un palīdzību un izvairījās no katras iespējamās saskarsmes.

Varbūt tieši tāpēc viņš vēl dzīvoja sveiks un vesels, kas nebija nemaz tik bieža parādība viņa profesijā. Tikai vienu reizi Vasja nolēma piezvanīt Pafnutjevam, un arī tad saruna veidojās tik nesakarīga un bezjēdzīga, ka pat visrūdītākais klausītājs neko nesaprastu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka ari Pafnutjevs, labi saprazdams Vasjas domu gaitu un dvēseles stāvokli, atbildēja līdzīgā stilā.

-      Es jūs uzmanīgi klausos, - Pafnutjevs atsaucās, kad ieskanējās tālruņa zvans.

-    Mani sauc Vasja.

-     Ā, sveiks, Vasja! - Pafnutjevs uzreiz saprata, kas zvana un kas jāatbild. - Kā klājas?

-    Visādi…

-    Bet dzīve taču iepriecina?

-    Kā nu kuru reizi… Gadās, ka iepriecina, bet tūlīt pat seko belziens pa pakausi… Tāpat kā visiem, es domāju.

-    Es tev pilnībā piekrītu.

-    Kā ar darbu?

-    Strādāju, - Pafnutjevs bēdīgi novilka.

-    Vai ordeņi vēl nespīd? .

-    Spīd, tikai ne man… Un kā tev pašam ar ordeņiem?

-    Ceru.

-    Un ir panākumi? - Pafnutjevs saausījās, beidzot uztvēris sarunas jēgu. Vasja visai skaidri paziņoja, ka visu sagatavojis, ka joprojām nav mainījis savu lēmumu un nekas viņu nespēs kavēt to izpildīt.

-     Priekšlaicīgi, - Vasja miegaini novilka, bet Pafnutjevu viņa gausums nemaldināja.

-    Bet tu nesteidzies, - viņš mēģināja slepkavu atrunāt.

-     Ko nu tur… Dzīve beidzas, daži vispār pārcēlušies uz citiem medību laukiem… Viens mans paziņa, večuks, starp citu, tā arī kopā ar savu māju sadega.

-     Acīmredzot īssavienojums vainīgs? - Pafnutjevs izteica minējumu.

-    Nu ļoti īss. īsāks vairs nevar būt. Labi, pasitām klaču un gana… Ja kas, es piezvanīšu… Un tu arī zvani, ja mašīnu ievajagas… Es tagad nodarbojos ar pārvadājumiem… Aizvedīšu, kur vajag, un dārgi neprasīšu… Neesmu alkatīgs. Varbūt iznāksi ārā kādas desmit minūtes ātrāk, ko? Papļāpāsim.

-    Ir kas sakāms?

-    Gan atradīsies.

-    Un kurā rajonā tu darbojies?

-    Centrā cenšos nerādīties… Pārāk daudz pogaino… Gaida jaunus sprādzienus… Ja kāds kaut ko gaida, tad noteikti arī sagaida. - Vasja vēlreiz apliecināja savu stingro apņemšanos.. .- Kā teikts gudros rakstos… Kas meklē, tas atrod… Kas klauvē, tam tiek atdarīts… Kas gaida, tas ari sagaida… Tātad saki, ka medaļas tev pagaidām nespīd?

-Ja nu tikai par ilggadīgu darbu. - Pafnutjevs rūgti iesmējās.

- Tad lai tev ilgs mūžs, - Vasja novēlēja un nolika telefona būdiņā klausuli - viņš baidījās runāt pārāk ilgi. Un viņam, protams, bija taisnība - pārāk ilgi rimāt ir kaitīgi pat no telefona būdiņas, īpaši, ja gaidāma nopietna, varbūt pat riskanta, lieta.

Pēc sarunas Vasja, sakumpis un it kā aizsapņojies, pirkstgalus uz iekšu likdams, devās taisnā ceļā uz savu kravas mašīnīti, "gazeli". Tā bija laba, pilsētas apstākļos gluži neaizstājama kravas mašīnīte. Runājot nopietni, tā pārspēja pat "mersedesus" un citus krāšņos braucamos, kas bija gan jaudīgi un ērti, gan ietilpīgi un klusi, noteikti pārspēja.

Vai zināt - kāpēc?

Tāpēc, ka pie šīm skaistajām un respektablajām mašīnām vienmēr kāds apstājas un patīksminās par skaistajām līnijām, izsmalcinātajām krāsām, novērtē katru detaļu un ražotājfirmu, daži pat iegaumē šī satriecošā cilvēka roku un prāta radītā brīnuma numuru - tie jau pie mums visai vienkārši, absolūti nesaderīgi ar pašas mašīnas nevainojamo stilu.

Bet tas nu reiz nemaz nav nepieciešams tādā lietā, ko iecerējis Vasja - Gailis. Viņam taisnīgajam darbam vajadzīgs braucamais, kam neviens nepievērstu uzmanību, varbūt pat nicīgi novērstos, ja piepeši gadītos ceļā. Tā nu mazā kravas mašīnīte, "gazele", mēreni netīra, mēreni vecmodīga un pilnīgi neuzkrītoša, šim mērķim bija kā radīta.

Vasju dažreiz varēja apvainot, varēja viņu ignorēt vai pat izsmiet - viņš ļāvās un naidu neturēja. Piemēram, ja pie galda neuzaicināja, aizmirsa, viņš to arī piedeva, tikai noplātot rokas - neko darīt, tāds nu es esmu, neievērojams. Arī savam ārējam izskatam viņš lielu vērību nepievērsa. Bikses kājās - un paldies dievam, atcerējās pirms kurpēm zeķes uzvilkt - atkal labi.

Un tomēr bija dažas lietas, par ko Vasja - Gailis ļoti ātri apvainojās. Piemēram, ja kāds tīšām un ļauni apvainoja viņa draugus, kad draugus nogalināja vai mēģināja nogalināt viņu pašu. Tādos brīžos viņš nometa dvēseles smaguma slogu, priecīgi un bezbēdīgi pasmaidīja, iztaisnojās un rīkojās tikai pēc sava prāta. Neviens nevar apturēt to, kuram zaļo gaismu iededzis pats dievs.

Un tagad viņš jutās tieši šādi. Miegainums izzuda, kustības kļuva straujākas, elpa - dziļāka, rokas šķita rāmas un pārliecinātas. Tiesa, Vasja mazliet uztraucās, bet tas viņu tikai iepriecināja, jo dzīve tad kļuva košāka, interesantāka un drastiskāka - kā pirms daudziem gadiem, kad viņš gludināja bikses, spodrināja kurpes un baltā kreklā steidzās pie skaistas meitenes, kura, viņu ieraugot alejas galā, jau nepacietīgi piecēlās pretim no soliņa. Bet tas bija sen, un tos laikus Vasjam atcerēties nepatika - sāpēja sirds.

Ierausies kabīnē un aizcirtis aiz sevis grabošās durvis, Vasja aizvērtām acīm brīdi klusi pasēdēja - apdomāja, vai nav ko aizmirsis. Tad iedarbināja motoru un lēni izbrauca no pagalma. Te droši varēja atstāt mašīnu, jo apkārt bija izvietoti vairāki veikali - pārtikas, rūpniecības preču un pat elektronikas. Kravas mašīna šādā vietā lieku interesi nepiesaistīja.

Nogriezies pa labi, viņš iestūrēja kopējā satiksmes plūsmā un tikpat nesteidzīgi, rūpīgi ievērodams satiksmes noteikumus, virzījās uz iecerēto vietu, kuru sen bija izpētījis un zināja tikpat labi, kā tās iedzīvotāji.

Nonācis galā, viņš pagaidīja, līdz no pagalma izbrauc "žigulītis", un iestūrēja šaurā ejā, kas drīz vien beidzās ar strupceļu - tur varēja palikt, netraucējot pārējām mašīnām.

Te pat durvis nevarēja pilnībā atvērt - Vasjam izkāpjot nāktos ievilkt vēderu. Bet pagaidām Vasja nekur nesteidzās - laika bija pietiekami daudz, lai vēlreiz visu pārdomātu un pārliecinātos, ka nekas nav aizmirsts.

Vēl viena krūmāja apjoztā strupceļa priekšrocība bija tā, ka mašīnas spogulī labi varēja redzēt ielas pretējās puses mājas lieveņa pakāpienus. Turklāt laimīgā kārtā šajā ēkā strādāja tieši Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs, nu jau kādu bridi - Ģenerālās prokuratūras īpaši svarīgu lietu izmeklētājs. Tur strādāja ari citi darbinieki, ar kuriem Pafnutjevs, kā jau sabiedrisks un laipns cilvēks, ātri vien iepazinās un sadraudzējās.

Vairākas reizes te ieradies, Vasja labi zināja, ka pēc saspringtās, varētu pat teikt - necilvēcīgi smagās, darba dienas cilvēki devās savās gaitās vienā laikā - tūlīt pēc sešiem. Acīmredzot te valdīja disciplīna, un neviens necentās ieekonomēt dažas minūtes, aizskrienot uz mājām mazliet ātrāk. Tam nebija jēgas ari tāpēc, ka gandrīz visus gaidīja tēvzemē ražotas personīgās automašīnas - prokuratūra nevarēja dižoties vienkāršo ļaužu acīs, tai bija jāpierāda sava nesavtība un neuzpērkamība, lai gan, protams, visi zināja, ka pieticīgajās "volgās" iebūvēti "mersedesu" motori un šoferi braukšanas prasmi apguvuši tās pašas firmas rūpnīcās.

Jā, draugi, jā!

Ņemiet to vērā!

Un, ja neesat to dzirdējuši, tad iegaumējiet un neļaujiet sevi tik vienkārši piemuļķot.

Tā nu viņš bridi pasēdēja pie stūres, jo Vasjam šādās situācijās patika atlicināt mazliet laika pārdomām - viņš gluži vai ienīda stingrus darbības grafikus, kad viss saplānots precīzi līdz sekundei, minūtei vai metram… Nē, nē, viņš bija no citas sugas - nesteidzīgs, gauss un pamatīgs. Pat trāpījis izvēlētajā mērķī, Vasja nekad tūlīt steigšus nemetās uz mašīnu, bet brītiņu mierīgi pagrozījās ziņkārīgo pūlī un tikai tad, sakumpis un pirkstgalus uz iekšu griezdams, meklēja glābiņu drošajā klusumā.

Neko darīt - tāds cilvēks.

Mums visiem šādās situācijās… Un es nerunāju par šāviņu brūcēm, nāvējošiem dūrieniem, sašķaidītām smadzenēm, bet mēs visi, draugi, mēs visi bieži vien pagātnē paslēpjam asaras, kaislības un pārestības, kuru dēļ vairs negribas, galīgi negribas dzīvot… Un tad nu mēs, galvu nokāruši un kājas pa zemi vilkdami, dodamies prom un cenšamies aizmirst saplosīto sirdi… Man, piemēram, tad liekas, ka manas nelaimīgas iekšas, atrautas no mājvietas, vienkārši bezsvara stāvoklī brīvi pārvietojas pa ķermeņa iekšpusi, radot visaptverošu haosa, bezpalīdzības un ievainotības sajūtu…

Jā, tas viss notiek manās krūtīs. Vai tad velti mēs sakām - dvēsele smeldz?

Vai jums pazīstama šī sajūta?

Ja pazīstama, tad varat uzskatīt sevi par laimīgiem cilvēkiem.

Bet es jau veselu gadu nevaru pabeigt šo romānu!

Bet viņa, muļķe, smejas…

Draugi, kā viņa smejas!

Bet es izlaižu garu… No laimes, bļāviens!

Jūs neticēsit - aiz laimes jau esmu nosirmojis! Rakstot šo romānu…

Labi, gana, atgriezīsimies pie Vasjas - viņš šobrīd atrodas daudz sarežģītākā, bīstamākā un bezcerīgākā situācijā. Izkāpis no kabīnes, kāda nu tur izkāpšana - viņš vienkārši izlēca uz grambainā asfalta, izaicinoši skaļi aizcirta durvis un nez kāpēc iespēra pa riepu, kā vēlēdamies pārbaudīt tās izturību, ka tā nepievils, kad pēc dažām minūtēm mašīnai nāksies demonstrēt ne tikai ātru, bet gluži zibenīgu gatavību izbraukt no pagalma.

Piegājis pie kravas mašīnītes aizmugures durvīm, Vasja tās plaši atvēra, kā vēlēdamies visiem interesentiem parādīt, ka kravas nodalījumā nav nekā aizdomīga, par ko var pārliecināties jebkurš cilvēks. Tad viņš viegli ielēca kravas nodalījumā, pārlaida neuzkrītošu skatienu pagalmam un celiņam, kas veda uz prokuratūru, un, ne mirkli ilgāk nevilcinādamies, aizvēra durvis un nostiprināja no iekšpuses ar metāla stiprinājumu. Atvilcis elpu un noslaucījis sviedrus no pieres, Vasja uz mirkli sastinga un ieklausījās - varbūt ārpusē atskanēs kāds aizdomīgs troksnis, varbūt kāds uzsauks, lai viņš steigšus atbrīvo vietu, varbūt sāks sist ar dūri pa sāniem, uzmākdamies ar muļķīgu lūgumu, prasību, dusmām vai kaut ko vēl muļķīgāku.

Bet viss bija mierīgi. Lai mazliet atpūstos, viņš apsēdās uz koka kastes ar atveramu vāku. Paskatījās pulkstenī - viņa rīcībā vēl bija desmit minūtes, apmēram pēc desmit minūtēm darbinieki sāks doties uz mājām. Laika pietika. Vasja nesteidzīgi sameklēja cigareti, uzšķīla lētas šķiltaviņas, aizsmēķēja un, klusi ievaidējies, izpūta dūmus.

Tad, tā arī cigareti līdz galam neizsmēķējis, viņš to nodzēsa pret grīdas metāla segumu un piecēlies izņēma no kastes šauteni ar klusinātāju un optisko tēmēkli.

Mašīnītes kravas nodalījuma durvis ne ar ko neatšķīrās no tūkstošiem citu " gazeļu" durvīm, kuras traucās pa Maskavas ielām. Ja nu tikai viena nianse - durvīs bija izurbts caurums, turklāt tik savdabīgi, ka jebkurā mirklī to varēja nomaskēt ar līdzās piestiprinātu skārda gabalu. Vasja no kastes izcēla primitīvu trijkāji - samontētu no ūdensvada caurulēm. Lai arī neizskatīgs, trijkājis tomēr bija ļoti stabils un ātri saliekams, lai to atkal varētu paslēpt kastē.

Uzstādījis trijkāji, Vasja piesardzīgi pastūma sānis kustīgo skārda gabalu un paskatījās ārā - viss bija mierīgi. Tad viņš tikpat kārtīgi uzlika šauteni uz trijkāja, pagriežot sarūsējušo skrūvi, nostiprināja ieroci horizontālā stāvoklī un paskatījās apkārt - vai nav kas aizmirsts. Nē, liekas, par visu bija padomāts.

Viņš vēlreiz palūkojās pulkstenī - tūlīt parādīsies paši steidzīgākie, tie, kuri cenšas pirmie pamest šo nīstamo ēku. Un ka tā ir nīstama, liecināja darbinieku priecīgās un brīvās kustības, steidzoties lejup pa kāpnēm.

Piekļāvies optiskajam tēmēklim un piespiedis laidi pie pleca, Vasja ierīkojās stabilā pozā un sastinga. Tikai rādītājpirksts viegli trīsēja uz gaiļa. Bet tas nebija uztraukums, nē, pirksts vienkārši pulsēja vienā taktī ar sirdi, un tur nu Vasja neko nespēja mainīt - sirds nepakļāvās viņa kontrolei.

Šāviens izdevās apbrīnojami veiksmīgs.

Kad Šumakovs parādījās durvīs, kāds viņu no aizmugures, no vestibila, pasauca, un vīrietis uz dažām sekundēm sastinga - Vasjam pavērās sānskats, puspagrieziens…

Un viņš nospieda gaili.

Lode ieurbās tieši tur, kur bija paredzēts - starp ausi un deniņiem. Trieciens atsvieda Šumakovu atpakaļ, vestibilā, un, neatlaizdams rokturi, viņš kritienā aizcirta durvis.

Vasjam bija skaidrs, kas šobrīd notiek ēkā - cilvēki sadrūz- mējušies ap pakritušo Šumakovu, viņi jau pamanījuši brūci galvā, nāvējošo ievainojumu, par ko Vasja bija pilnīgi pārliecināts, līķi kaut kur velk, visi klaigā, drūzmējas, bet neviens, neviens pats neuzdrīkstas izskriet ārā. Kur nu izskriet - viņi pat durvis atvērt baidās!

Vai nu maz kas var gadīties! Ja nu tur, uz ielas, sagatavots slaktiņš, ja nu Šumakovs ir tikai sākums un elle ies vaļā, tikko kāds izbāzīs degunu pa durvīm.

Vasja, nesteidzoties, bet arī nevilcinoties, aizsedza caurumu durvīs, iesvieda šauteni kastē, pa virsu uzlika salocīto trejkāji, ievēra cilpās un aizspieda piekaramo atslēgu, tad izkāpa ārā un aizcirta kravas nodalījuma durvis. Aizvērt tās varēja ar vienu grūdienu - pietika pastumt dzelzs stieni, un tas cieši nostiprināja durvis.

Apsēdies pie stūres, Vasja iedarbināja motoru, bridi pagaidīja, lai nevienam nerastos aizdomas, un lēni izbrauca uz celiņa, pārstūrēja pāri pagalmam un, iegriezies arkā, nokļuva uz brauktuves. Daži cilvēki ir neredzami - večiņas pie mājas ieejas, bērni smilšu kastē, pastnieks ar somu plecā, sētnieks ar slotu rokās. It kā viņi ir un reizē nav, redzēt neviens viņus neredz, jo šie cilvēki šķietami zaudē savu patību un kļūst par kopējās ainavas sastāvdaļu.

Tikpat neredzamas var būt arī mašīnas. Tā pati " gazele" ar noskrambātajiem sāniem, dubļaino numurzīmi un kaut kādu īgņu pie stūres… Neviens, neviena dzīva dvēsele tovakar neievēroja mašīnu un neuzmeta tai ieinteresētu skatienu. Pabrauca garām kāda pelēka ēna, nogriezās vai nu pa kreisi, vai pa labi, bet varbūt devās taisni uz priekšu, viegli šūpodamās un sava motora zirgspēku iespējās piesārņodama pilsētas gaisu.

Vakarā vienā no Halandovska konspiratīvajiem dzīvokļiem pie žurnālu galdiņa bija sapulcējušies trīs vīrieši - pats Halandovskis, Pafnutjevs un žurnālists Firņins. Visi klusēja, jo gaidīja televīzijas jaunāko ziņu raidījumu. Un tas sākās precīzi laikā. Galvenais dienas jaunums - Ģenerālās prokuratūras darbinieka Šumakova slepkavība, kas acīmredzot bija pasūtīta.

Pafnutjevs ieinteresēti vēroja ainas, kuras nesen bija skatījis vestibilā - Šumakova līķis uz grīdas, sīka asins tērcīte, kas sūcās no galvas, plati ieplestas rokas, apkārt blīvs pūlis un, kas pats galvenais - aizvērtas durvis. Neviens tā ari neuzdrīkstējās tās atvērt un paskatīties ārā, lai vismaz kaut ko uzzinātu vai ieraudzītu - bēgošu slepkavu, aizbraucošu mašīnu, zemē nomestu ieroci. Vēl sliktāk - darbinieki centās durvīm pat netuvoties, lai neviļus nekļūtu par nākamo mērķi.

Kadrā parādījās miliči, kas atvirzīja tālāk pūli, atsteidzās televīzijas operatori - sākās parastais, Pafnutjevam labi zināmais darbs.

-    Šerpi iznāca, - Halandovskis nomurmināja.

-     Kāpēc? - Pafnutjevs paraustīja plecus. - Viss ir pareizi. Citādi tas nemaz nevarēja beigties. Viņš zināja, ko dara.

-    Tikai nespēja tam noticēt, - piebilda Firņins.

-     Tādām lietām neviens nespēj noticēt. Vienmēr gribas cerēt, ka tieši man palaimēsies un nelaime ies secen.

-     Un vispār, Pāvel Nikolajevič… Kā tas jāsaprot? Ko tas nozīmē? - Firņins atkārtoja.

-Atbildes sitiens, - Pafnutjevs atbildēja. - Tas nav sākums. .. Tas ir turpinājums. Sākās viss pirms gadiem trim vai četriem.

-    Bet jēga?! Jābūt taču kaut kādai jēgai! - Firņins iesaucās.

-    Atriebība, - klusi atteica Pafnutjevs. - Ja vēlies, sauc to par atriebību.

-    Par ko?

-    Viņš pārkāpa likumu.

-    Kādu likumu viņš varēja pārkāpt, Pāvel Nikolajevič? Ko nelikumīgu var izdarīt sīks ierēdnis?! Viņš taču tikai pārnēsāja papīrus no viena kabineta uz otru, neko vairāk?!

-    Nelaime tā, ka, pārnēsājot papīrus, tiem, papīriem, gadījās ķibele… Tie dažkārt pazuda. Bez pēdām un neatgriezeniski. Un vēl kāda nianse, - Pafnutjevs iesāka, bet apklusa. Viņa vietā teikumu pabeidza Halandovskis.

-    Viņam rokas asinīs, - viņš paziņoja, pievērsis acis galda virsmai. - Pārāk alkatīgs bija.

Televizora ekrānā sāka zibēt citi kadri - kaut kur kaut kas bija uzsprādzis, kaut kur sabrucis, nodedzis… Citādu ziņu jau mūsdienās gandrīz nav. Apgāzies "džips", apšaudīts "žigulītis", nolaupīts kāds tirgotājs - pieprasīta izpirkuma nauda… Neviens vairs neko neraksta, neveido, neizgudro un neceļ… Vismaz tāds rodas iespaids pēc vakara ziņu noskatīšanās.

Halandovskim kabatā iezvanījās mobilais tālrunis. Viņš brīdi svārstījās, nezinādams, kā rīkoties, vai pacelt klausuli un atsaukties. Halandovskis jautājoši paskatījās uz Pafnutjevu, kurš uzmundrinoši pamāja - sak, runā vien, ko tur baidīties…

-      Klausos, - Halandovskis atsaucās. Un tūlīt pat augstu sarauca uzacis, bet Pafnutjevs atkal mierinoši pamāja - turpini vien, Arkaša, es nojaušu, kas zvana un ko šis zvanītājs vēlas no mūsu jaukās kompānijas. - Sveicināts, Jura!

-    Tā jau es domāju, - Pafnutjevs nomurmināja. - Lubovskis, - viņš paskaidroja Firņinam.

-     Viņš ir šeit, - Halandovskis atbildēja un pasniedza tālruni Pafnutjevam, kurš, smagi nopūties, to paņēma.

-    Pafnutjevs pie aparāta!

-    Lubovskis traucē… Kas tur pie jums noticis?

-    Kas tad pie mums ir noticis? Nekas. Mēs, lūk, te sēžam, vakarējam, skatāmies televizoru, par dzīvi tērzējam. Kā jums klājas, Jurij Jakovļevič? Kā ar veselību? Vai austrieši pāri nedara? Ja kas, mēs vienmēr esam gatavi palīdzēt…

-    Kas noticis ar Šumakovu? - Lubovskis viņu pārtrauca.

-    Redziet… Kā lai to pieklājīgāk pasaka…

-    Sakiet tikai, nav svarīgi - kā!

-     Šumakovu nogalināja. Šodien ap sešiem vakarā. Tieši prokuratūras ēkā. Galvenajā ne, mūsējā, piebūvē. Tas bija tik šausmīgi, īsts murgs… Mēs visi vienkārši esam šokā!

-    Vai kāds jau aizturēts?

-      Neizdevās, Jurij Jakovļevič… Sākās panika! Jūs taču zināt, cik tauta tagad bailīga… Pat no krūma baidās.

-     Tā. - Lubovskis brīdi klusēja. - Man tas viss nepatīk… Tas ir slikti. Es dzirdēju, ka šauts pašā ēkā?

-    Iespējams, Jurij Jakovļevič! Jums pilnīga taisnība - sliktāk vairs nevar būt! - Pafnutjevs izlikās tik patiesi līdzjūtīgs, cik vien spēja. - Mēs visi tā pārdzīvojam, tā pārdzīvojam… Man vienkārši trūkst vārdu.

-    Tā, - Lubovskis atkārtoja. - Ko gan lai es ar jums daru, Pāvel Nikolajevič?

-    Ko gan ar mani var darīt? - Pafnutjevs šķita pārsteigts. - Apbalvojumu neesmu nopelnījis, rājienu arī ne…

-Nezinu, nezinu, - Lubovskis savādi noteica. - Jums ierodoties, man radušās tik daudzas problēmas… Sakiet godīgi… Vai tas ir jūsu darbs?

-     Es nesapratu? - Pafnutjevs saspringa - Lubovska vārdi vājākam un biklākam cilvēkam iedvestu šausmas.

-    Vai Šumakovs ir jūsu roku darbs?

-     Nesapratu? - Pafnutjevs atkārtoja jau drošāk, jo zināja, ka tagad drīkst apvainoties. - Jūs jautājat, vai es viņu nošāvu?

-    Jā, tieši to es jums jautāju.

-    Piedodiet, Jurij Jakovļevič… Viss taču notika desmitiem cilvēku acu priekšā… Vai tiešām jūs domājat, ka es…

-      Piedodiet, Pāvel Nikolajevič, es šobrīd nespēju pilnībā savaldīties. Visur rādās spoki. Vienkārši šī jaunā ziņa mani satrieca. Draugi mēs, protams, nebijām, pārāk atšķirīgās jomās darbojāmies, bet bieži gadījās saskrieties… Man, lūk, kas ienāca prātā… Mums taču palika nepabeigta saruna, pareizāk sakot, tā pat īsti nesākās… Varbūt jūs varētu atbraukt pie manis, ko? Atcerēsimies pagātni, Pāvel Nikolajevič!

-    Uz Austriju?! - Pafnutjevs izbīlī pārvaicāja.

-      Nē, kāpēc uz Austriju… Es šodien vai rīt lidošu no šejienes prom… Brauciet pie manis ciemos uz Spāniju!

-    Uz Spāniju?! - Pafnutjevs aizrijās, kas noteikti ļoti gandarīja Lubovski. - Tikai tad, ja priekšniecība atļaus…

-    Pāvel Nikolajevič, - Lubovskis bezgala pacietīgi turpināja. - Es palīdzēšu jūsu priekšniecībai izlemt.

-      Un tā…- Pafnutjevs pat neuzdrošinājās izrunāt līdz galam savu jautājumu - tik lielas bija skumjas.

-     Un tā atļaus, - Lubovskis augstsirdīgi piebilda. - Tāpēc, Pāvel Nikolajevič… Uz drīzu redzēšanos Dona Kihota dzimtenē? Un Kolumba? Dalī? Diemžēl citas spāņu slavenības nezinu… Es runāju par slavenībām, kuras līdzvērtīgas mūsu tikšanās līmenim, vai ne tā?

-    Kā teiksit, Jurij Jakovļevič, kā teiksit. - Šķiet, Pafnutjevs no izmisuma bija zaudējis visas spriešanas spējas.

-       Sarunāts, - mazliet frivoli atbildēja Lubovskis un atslēdza savu mobilo tālruni. Arī Pafnutjevs nospieda atslēgšanas taustiņu, vēlreiz pārliecinājās, ka tālrunis tiešām izslēgts un tikai tad to atdeva Halandovskim.

Firņinu saruna, liekas, bija sajūsminājusi, un viņš nepacietīgi grozīja galvu - acīmredzot vēlēdamies ātrāk dalīties iespaidos. Bet Halandovskis klusēdams drūmi blenza galda virsmā - Pafnutjeva tonis viņu neiepriecināja.

-      Viņš nav muļķis, Paša, viņš nav muļķis, - Beidzot Halandovskis ierunājās. - Tā ar viņu runāt tev nevajadzēja… Nopietnāk, varbūt pat pakļāvīgāk…

-    Vēl pakļāvīgāk?! - Pafnutjevs iekliedzās.

-     Nevajag, Paša… Tu izklaidējies, tas ir labi, bet viņš nav muļķis.

-Ai! - Pafnutjevs vieglprātīgi atmeta ar roku. - Arī gudrinieks pārskatās.

-    Par ko tu tagad runā? - Halandovskis, joprojām neapmierināts, pavaicāja.

-    Par sevi, protams! Par ko gan vēl, Arkaša! Esi mierīgs! Par Lubovski es noteikti nerunāju!

-     Labi, Paša, labi… Varbūt tev arī taisnība,, varbūt… Bet iespējams, ka arī nav.

-     Beidzam šo sarunu! - Pafnutjevs apņēmīgi paziņoja. - Pietiks prātuļot. Man laiks posties uz Spāniju. Gribu uz Toledo.

-    Kāpēc, Paša!

-    Zobenu gribu redzēt. Tur atrodas sens kara zobens.

-      Vai tu gatavojies mesties cīņā? - Halandovskis skumji painteresējās - Tev vēl ķēvi vajadzētu… Rosinanti, piemēram… Un vara bļodu ķiveres vietā… Lai gan pēc izmēriem tu vairāk atbilsti Sančo Pansam.

-    Tad klausieties. - Pafnutjevs uzlika uz galda savas lielās un karstās plaukstas. - Volodja! - Viņš pagriezās pret Firņinu. - Sen mēs neesam nevienam karu pieteikuši, sen neesam plūkuši uzvaras laurus.

-    Esmu gatavs, - Firņins atbildēja īsi un lakoniski.

-    Brīnišķīga atbilde, vai ne, Arkaša?

-      Jā, man arī patika. - Halandovski joprojām nomāca saruna ar Lubovski un negaidītais uzaicinājums uz Spāniju. Tomēr, šķiet, Pafnutjeva nevaldāmā vieglprātība pamazām gaisināja viņa drūmumu.

-    Volodja! - Pafnutjevs svinīgi iesāka, un viņa balsī jautās tik daudz spēka un pārliecības, ka Firņina roka neviļus pasniedzās pēc diktofona - viņš bija sagatavojies ierakstam. - Nē, Volodja, nē. - Pafnutjevs apņēmīgi viņu apturēja- Nekādu pierādījumu. Es atkārtoju - nekādu pierādījumu! Ne magnetofonā, ne uz papīra, ne kādās citās muļķīgās kasetēs. Nekur nedrīkst parādīties pat sīkākā norāde uz tevi, mani vai mūsu jauno draugu Halandovski, kurš, šķiet, jau sācis atgūties pēc Lubovska psiholoģiskā uzbrukuma.

-    Ko tad mēs darīsim? - Firņins neizpratnē jautāja.

-   Tu sagatavosi bumbu - interviju ar anonīmu pilsoni, kurš tev piedāvājis satriecošu materiālu par Lubovski. Pilsonis nevēlējās atklāt savu vārdu, aizbildinādamies, ka visi Lubovska nelabvēļi ātri vien pazūd no zemes virsmas. Dažādu iemeslu dēļ. Dažādos laikos. Bet pazūd. Un tā ir patiesība. Tāpēc viņš vēlas saglabāt anonimitāti. Tāda būs tava versija. Bet es tev iedošu veselu kalnu materiālu. Pietiekami pārliecinošu.

-    Kādā nozīmē?

-    Materiāli ir godīgi. Tie ir patiesi. Tie ir īsti. Tomēr nepietiekami kā pierādījumi tiesā. Ir izziņas, nodoma protokoli, ir fotogrāfijas. Viss tas būs pārliecinoši avīzes rakstam, bet nevis tiesai. Turklāt tiesa var ilgt gadiem. Bet bumba mums nepieciešama tūlīt.

-     Bet man taču intervija jāaiznes uz redakciju un jānoliek redaktoram uz galda. Tātad tā būs vistiešākā norāde uz mani.

-      Vienojies ar redaktoru telefoniski. Materiālu aizvedīs kurjers. Tevis sagatavotu materiālu. Fotogrāfijas, dokumentus, notikumu pārstāstu un tā tālāk. Ja vēlies, pārrunas ar redaktoru var uzņemties arī Halandovskis - viņš jūsu aprindās nav pazīstams. Bet materiālu pārzina.

-    Nauda, - Firņins strupi izgrūda.

-    Par kādu summu ir runa? - Halandovskis pajautāja.

-    Sākumam, sarunai… Kādi desmit tūkstoši.

-    Labi. - Halandovskis piekrītoši pamāja ar galvu. - Tikai viens jautājums… Ceru, ka šī nauda tiks man atdota?

-    Tā ir mana problēma, - Pafnutjevs iejaucās sarunā.

-     Kā tā, Paša? - Halandovskis ievaidējās. - Ja desmit tūkstoši vajadzīgi tikai sarunai,tātad kopumā tas man izmaksās vismaz divdesmit tūkstošus dolāru. Es šo naudu sadabūšu, bet man negribētos no tās atvadīties uz visiem laikiem.

-    Tu šķirsies no šīs naudas uz ļoti īsu laiku. Iespējams, ka tā atgriezīsies tavā makā pat ar procentiem.

-    Tu esi ciniķis, Paša, - Halandovskis noteica.

-    Vai ir vēl jautājumi? - Pafnutjevs pievērsās Firņinam.

-    Liec mapi uz galda.

Pabāzis roku zem krēsla, Pafnutjevs izvilka no turienes sarkanu mapīti ar baltām lentītēm. Tā izskatījās ļoti necila. Parasti šādās mapītēs veterāni bezcerīgi krāj atbildes no dažādām valsts institūcijām, kuru vienīgais mērķis ir pasūtīt, pasūtīt un vēlreiz pasūtīt tālāk visus sūdzībniekus, lai tie pārāk ātri neatgūtos pēc kārtēja atraidījuma, lai brīdi vēl aprimtu maldīgā cerībā, ka atbilde bijusi labvēlīga, ka viņu dzīvokļa, pensijas, santehniskās vai citas problēmas tiek risinātas un vēl tikai mazliet jāpaciešas. Un tikai pēc laika viņi atskārš, ka kārtējo reizi pasūtīti - šoreiz ļoti tālu un uz ilgu laiku. Lūk, šādu mapīti Pafnutjevs iedeva žurnālistam Firņinam, kurš bija piekritis piedalīties lielajās medībās.

-      Te ir kopijas. - Pafnutjevs uzlika roku uz mapītes. - Oriģināli atrodas citā vietā, daudz drošākā. Ja radīsies šaubas, kāds sāks svārstīties, neuzticēsies… Tu nekavējoties saņemsi oriģinālus. Varēsi pats salīdzināt un pārliecināties.

Firņins tomēr nesteidzās atvērt mapīti un pārbaudīt tās saturu. Šajā mirklī viņu neinteresēja gaidāmās intervijas nianses, bet gan cita problēma, un Pafnutjevs ar Halandovski pacietīgi gaidīja, kad viņš ierunāsies.

-     Pāvel Nikolajevič, jautājums ir šāds… Ja pareizi esmu izpratis pašreizējo situāciju…

-    Tu esi to pareizi izpratis, Volodja, - Pafnutjevs atbildēja, negaidīdams, kad Firņins izteiks savu jautājumu līdz galam.

-   Nē, tā es negribu, Pāvel Nikolajevič… Labāk visu izrunāsim līdz galam. Citādi vēlāk paši neko vairs nesapratīsim… Jūs, valsts varas pārstāvis, atzīstat valsts varas bezspēcību? Vai tāda ir pamatdoma?

-    Nē, - Pafnutjevs, brīdi vilcinājies, iebilda. - Bezspēcības nav. Valsts vara darbojas, tikai pārāk lēni. Kā teicis viens klasiķis… Krievijas likumu bardzību mīkstina iespēja tos neievērot. Tas, kas šobrīd notiek ar Lubovski, var notikt jebkurā pasaules valstī. Jebkurā, - Pafnutjevs atkārtoja. - Un notiek arī. Vai tu domā, ka Amerikas prezidents tiešām uzvarēja vēlēšanās? Nē, viņš zaudēja, bet sistēma palīdzēja viņam ieņemt prezidenta amatu. Līdzīgi noticis arī pie mums. Nesauksim konkrētus uzvārdus. Mēs visi dzīvojam vienā pasaulē. Un nevajag pastāvīgi aizbildināties, ka citur viss ir labi, bet pie mums - slikti. Ja jau turpinām salīdzināt - ari amerikāņiem gadījies nosēdināt uz elektriskā krēsla nevainīgus cilvēkus, arī pie viņiem noziedznieki valda pār pasauli… Notiek cīņa, un mēs tajā piedalāmies. Teikšu citādi - mums laimējies tajā piedalīties. Jā, Čečenijā jukas… Bet mēs nebombardējam valstis, kuras atrodas viņpus okeāna… Bet viņi bombardē. Un vēl māca mūs dzīvot. Bet mums viņu pamācības jāuztver, kā pašiem izdevīgāk. Tā ir laba mācība. Mums par to viņiem jāpateicas. Arkaša mani sauc par ciniķi… Tas nav cinisms. Tas ir jauns domāšanas veids.

-Tas ir ļoti vecs domāšanas veids, - Firņins piebilda. - Cilvēki vienmēr tā domājuši un turpinās domāt arī turpmāk. Cinisms vienkārši ir atklātāka vai arī paļāvīgāka domāšana. Domāšana, kas neslēpjas aiz liekuļotas kautrības, viltotas nezināšanas vai tīšas muļķības.

-    Iespējams,- Pafnutjevs reizē piekrita un nepiekrita, - ļoti iespējams. Tātad esam par visu vienojušies?

-    Izņemot manu honorāru, - Firņins atbildēja.

-     Desmit procenti no tās summas, ko saņems redaktors, - Halandovskis piedāvāja.

-    Divdesmit, - Firņins precizēja.

-    Sarunāts, - Pafnutjevs rezumēja viņu kaulēšanos.

-       Varbūt vāl pa vienam malciņam? - Halandovskis piedāvāja.

-    Nekādā gadījumā! - Pafnutjevs sašuta. - Vismaz pa trim.

-     Labi, ja jau tāda ir nostādne, - Firņins padevās, - tad tā tam arī jānotiek.

Bumba uzsprāga pēc nedēļas.

Ārēji viss izskatījās pieklājīgi, cēli un pat garlaicīgi. Kāda sīka avīzīte, visai otršķirīga, atvēlēja divas lapas vai, pareizāk sakot, veselu atvērumu, intervijai ar virsrakstu " Bet karalis taču ir kails!". Rakstu rotāja fotogrāfijas, izziņu un zīmogotu un parakstītu dokumentu kopijas. Pašā vidū atradās milzīgs Lubovska portrets - viņš izskatījās jautrs, smaidīgs un, kā saka, uzvarošs. Fotografēts acīmredzot bija Kremlī, kādā no greznajām zālēm, varbūt pat blakus stāvēja prezidents, bet viņu redaktors bija tālredzīgi nogriezis, pamatoti nospriezdams, ka sarkanu lupatu vēršiem gar degunu lieki vicināt nav vērts. Intervijā bija sīki aprakstīti visi Pafnutjeva atklājumi, viss, ko viņam bija izdevies pa kripatām savākt un savienot vienotā kopainā. īpaša vieta bija atvēlēta dokumentiem no apsvilušā portfeļa. Turpat atradās arī fotogrāfijas no avārijas vietas Čeļabinskas apkaimē, paša Lubovska uzspridzinātā mašīna un asinīm nošķiestais poligrāfijas pakalpojumu salons.

Intervija nebija gluži smieklīga, bet visai dzēlīga un izsmē- ; jīga. Tāds arī bija autora nolūks - tā sakot, par ko mēs te runājam, joki vien ir, bet ironizēt par slaveniem cilvēkiem ir teju katra dzeltenās preses žurnālista svēts pienākums. Un visam pa vidu kā akmeņi no ūdens slējās fakti, skaitļi, uzvārdi un pierādījumu trūkuma dēļ izbeigtu krimināllietu numuri. Turpat arī tika uzskaitīti pazudušo vai dažādos negadījumos bojā gājušo cilvēku uzvārdi. Protams, tam visam varēja arī nepievērst uzmanību - cilvēki taču iet bojā visdažādāko iemeslu dēļ, taču diemžēl viņi visi bija saistīti ar Lubovski, turklāt viņu bija padaudz…

Tā, lūk, draugi, darbojas žurnālisti. Firņins neapšaubāmi bija labs sava amata meistars - Lubovskim netika izteikta neviena apsūdzība, pārmetums vai aizdomas. Viņš tikai stāstīja par to cilvēku skumjajiem likteņiem, kuri bija nelaimīgi gadījušies Lubovskim ceļā.

Un notika dīvaina lieta - šāda neitrāla autora nostāja bez apsūdzības lasītājus ietekmēja daudz spēcīgāk par nepārprotamiem pārmetumiem. Tā nu Firņinam nemaz nebija vajadzības nomelnot sava stāsta varoni - lasītājs to veica pats, turklāt apņēmīgāk un drošāk, izdarīdams daudz drastiskākus secinājumus, nekā uzdrīkstētos pats žurnālists. Neko darīt, draugi, apsūdzēt un nomelnot mums visiem patīk daudz vairāk nekā slavēt un godināt. To mēs darām gluži vai profesionāli, jo ir tik viegli pamanīt apkārtējos savus paša trūkumus un netikumus.

Labi teikts, vai ne?

Firņins savā ironijā vai ļaunprātībā, vai profesionālismā, ja vēlamies izteikties precīzāk, gāja vēl tālāk - paņēmis redakcijā žūksni avīžu, viņš, ieslēdzies kabinetā, salika tās aploksnēs, kuras, ļaunprātīgi izmantojot savu dienesta stāvokli, bija paņēmis no sekretāres. Un jau nākamajā dienā avīzi ar bumbu saņēma aptuveni desmit ārzemju korespondenti, kādi divdesmit viņam pazīstami Domes deputāti, tikpat daudzi Federācijas Padomes locekļi, nemaz nerunājot par lielāko avīžu redakcijām, prokuratūru un prezidenta administrāciju.

Tāpēc Pafnutjeva bumba sprāga nevis raksta publicēšanas, bet nākamajā dienā. Pats Pafnutjevs, saņēmis aploksnīti, tūlīt atlika sānis visus steidzamos darbus un iegrima Firņina materiāla studēšanā. Bet ilgi to darīt viņam neizdevās - atskanēja tālruņa zvans.

-    Pafnutjevs klausās! - Viņš līksmi un pat braši atsaucās.

-    Oļegs Ivanovičs traucē. - Pafnutjevs uzreiz pazina savu kuratoru no Ģenerālās prokuratūras.

-    Labdien, Oļeg Ivanovič!

-    Vai tas ir jūsu darbs?

-    Par ko jūs runājat?

-    Tā, - Oļegs Ivanovičs novilka. - Mēs esam naivi un nezinoši, neko neredzam un nedzirdam, neko arī nevēlamies panākt… Vai ne?

-      Oļeg Ivanovič, - Pafnutjevs godbijīgi atbildēja, - es nojaušu jūsu vārdos dziļu zemtekstu… Bet nespēju to saprast… Es vispār neesmu piemērots abstraktām un augsta līmeņa sarunām. Man ir ļoti piezemēta domāšana.

-    Tā. - Oļegs Ivanovičs apklusa, un Pafnutjevs labi iztēlojās, kādā pozā viņš sēž savā cietajā krēslā, uz kurieni skatās, kā notrauš pelnus no cigaretes. - Pāvel Nikolajevič, mīļais… Jūsu vārdus es uztveru kā atzīšanos. Vai man taisnība?

-    Jums, Oļeg Ivanovič, vienmēr ir taisnība.

-     Labi,- zvanītājs gurdi sacīja, - labi… Pāvel Nikolajevič, klausieties… Jūs ļoti labi zināt, ka pēdas vienmēr paliek. Citādi nemaz nevar būt.

-     Jā, to es esmu dzirdējis!- Pafnutjevs stingri turējās pie savas spēles.

-    Šajā materiālā palikuši jūsu pirkstu nospiedumi. Tādas tās lietas.

-Nevar būt! - Pafnutjevs, neviļus sevi atmaskodams, iesaucās. Lai gan - nē, to viņš darīja apzināti.

-    Dažus faktus zinājām tikai mēs abi… Un šī informācija ir avīzes rakstā.

-    Acīmredzot kāds man to nozadzis!

-    Acīmredzot. - Oļegs Ivanovičs pasmaidīja. - Atbrauciet pie manis, Pāvel Nikolajevič… Ģenerālais aicina.

-    Vai man kaut kas jāpaņem līdzi?

-    Viņam uz galda jau atrodas kādi desmit šie laikraksteļi. Ja atvedīsit vēl divdesmit, tas viņā lielu izbrīnu neradīs. Es jūs, Pāvel Nikolajevič, saprotu, bet tās nav mūsu metodes. Vai piekrītat?

Smagi nopūties, Pafnutjevs sagrozījās uz sava cietā, neērtā krēsla, skumji pavērās laukā pa logu un smagi nopūtās.

-Pirms neilga laika jūs, Oļeg Ivanovič, parādījāt man mana priekšgājēja portretu… Viņš aiz izklaidības bija aizmirsis savu galvu bērnudārzā uz galdiņa… Kur tā arī tika nofotografēta. Vai jūs runājat par šīm metodēm?

-    Brauciet šurp, Pāvel Nikolajevič. - Oļegs Ivanovičs nopūtās. - Es jūs gaidu. Kopā iesim pie ģenerālā. Viņu, savukārt, gaida ierodamies prezidents.

-    Kāds prezidents? - Pafnutjevs neviļus pavaicāja, un tūlīt pat sajuta, kā pār muguru pārskrien vēsas tirpas, it kā no āra

būtu ielauzusies auksta un negaidīta caurvēja plūsma.

-    Mūsu prezidents, Pāvel Nikolajevič… Mūsu abu prezidents. Tautas izvēlētais.

-    Jūs gribat teikt, ka arī viņš to izlasījis…

-     Nē, Pāvel Nikolajevič. Viņš tādas blēņas nelasa. Viņam atreferēja.

-    Nu, tad jau labi, tad jau viss kārtībā, - Pafnutjevs atkārtoja, bet juta, ka tirpas no muguras nepazūd. Varbūt pat vēl pastiprinās. - Es jau braucu, Oļeg Ivanovič, tūlīt sēdīšos mašīnā. Tūlīt pat.

-    Un pareizi darīsit. - Oļegs Ivanovičs beidzot pasmaidīja un nolika klausuli.

Pafnutjevu viņš sagaidīja sēdēdams un ar skumju, žēlu smaidu sejā. Vārgi pamāja uz krēsla pusi - sēdieties, parunāsim.

-    Labdien, Oļeg Ivanovič! - Pafnutjevs viņu līksmi pasveicināja.

-    Hm… Jūs nu gan, Pāvel Nikolajevič, esat nevaldāms. Kā ar veselību, vai nesūdzaties?

-    Pagaidām vēl turos… Un kā jūs jūtaties?

-      Arī pagaidām vēl turos. Nezinu gan, cik ilgi pietiks spēka, kā dzied vienā dziesmā… Bet kaut kas pasaulē notiek… Pateicoties jūsu centieniem, Pāvel Nikolajevič.

-    Vai tiešām notiek? - Pafnutjevs likās izbijies.

-      Atnākuši pieprasījumi no Domes, Federācijā cilvēki samulsuši, kādi pieci vai seši pasaules ziņu aģentūru pārstāvji pieteikušies uz vizīti pie ģenerālā…

-    Domāju, ka viņi jāpieņem. - Pafnutjevs balsī ieskanējās rūpes.

-    Tad arī pieņemiet.

-    Es?!

-    Kurš tad cits, Pāvel Nikolajevič?

Pafnutjevs paberzēja vaigus, pastumdīja pa mazā galdiņa virsmu savu mapīti, domīgi sakumpa un ziņkārīgi palūkojās acīs Oļegam Ivanovičam…

-    Bet mani Lubovskis aicina uz Spāniju.

-    Es zinu… Viņš zvanīja…

-Un?

-    Brauciet vien. Kad jūs pēdējo reizi bijāt Spānijā?

-    Krietni pasen…

-    Pirms gada? Diviem?

-    Simt gadus es tur neesmu bijis! - Pafnutjevs iesmējās.

-    Vai zināt, ko esat izdarījis, Pāvel Nikolajevič? Jā, amatu viņš laikam vairs nedabūs… Bet tiesāts arī netiks.

-    Kā tā? - Pafnutjevs jutās pārsteigts.

-    Viņš tagad vairs neatgriezīsies. Ne par kādu naudu neatgriezīsies.

-    Baidīsies?

-   Ne jau par to ir runa… Baidīsies, nebaidīsies… Viņš nedrīkst atgriezties. Bīstami. Neviens nevar pateikt, kā viss izvērsīsies. Viņš nav muļķis… Un labi saprot, ka publicētais materiāls ir tikai maza daļa no tā, kas varētu atrasties uz izmeklētāja galda. Tāpēc gaidāms, ka viņa slimība saasināsies. Acīmredzot izveseļošanās, pilnīga izveseļošanās būs ilgi jāgaida.

-    Neko darīt, tas ir tikai pareizi, - Pafnutjevs prātīgi piebilda. - Galvenais, lai veselība būtu stabila.

-     Šis tas viņa dzīvē vairs nav nemaz tik stabils.- Oļegs Ivanovičs pasmīnēja.

-    Un ko saka ģenerālais?

-    Klusē. Nesaprot, kā rīkoties.

-    Vai par Spāniju viņš ir dzirdējis?

-    Protams. Lubovskis zvanīja tieši viņam… Ne jau man… Es viņam esmu pārāk sīka zivtele.

-    Tātad es tiešām braukšu uz Spāniju?

-    Izlemiet pats, Pāvel Nikolajevič. Runājot par darbu, no šī brauciena varētu būt zināms labums. Mums jebkurā gadījumā būs nepieciešama viņa liecība - lai vai kāda. Dzeltenā prese var rakstīt, ko vēlas, bet izmeklēšana tomēr turpinās.

-    Tātad lieta vēl nav izbeigta?

-    Ha! -Oļegs Ivanovičs iesmējās. - Sasapņojāties!

-    Labi. Ja Spānija, tad Spānija! - Pafnutjevs nevērīgi atmeta ar roku.

-      Jā, vēl viena nianse… Lubovskis atgādināja par kaut kādu portfeli, kuru jūs esot paņēmis no viņa mašīnas pēc sprādziena. Par ko viņš runāja? Viņu šis portfelis uztrauc, ne jau pirmo reizi viņš to piemin.

-    Ai! Mēs ar Šumakovu, to pašu, kuru… Atcerieties, kurš tik muļķīgi gāja bojā… Mēs tūlīt pēc sprādziena gadījāmies nelaimes vietā… Un, kamēr milicija šausminājās, skatīdamās uz šofera norauto galvu… Es ieskatījos mašīnā un ieraudzīju šo pašu portfeli. Protams, ka es to konfiscēju izmeklēšanai.

-    Prātīgi darīts. - Oļegs Ivanovičs piekrītoši palocīja galvu.

-    Bet izmantot tā saturu nepaspēju… Mazliet nokavēju.

-    Bet tagad taču arī vēl nav par vēlu?

-    Par vēlu, - Pafnutjevs satriekts atzinās. - Par vēlu, Oļeg Ivanovič. Portfelis sadega.

-    Kā tā? Kādā nozīmē?

-    Vistiešākajā.

-    Nesaprotu.

-     Es to uz laiku atstāju vienā mājā… Privātmājā, kur biju apmeties pēc iebrukuma manā dzīvoklī. Bet tad šajā mājā izcēlās ugunsgrēks… Un portfelis sadega. Ar visu saturu.

-    Cik interesanti jums viss dzīvē notiek! - Oļegs Ivanovičs sajūsmināts iesaucās. - Es visā savā mūžā tik daudz neesmu piedzīvojis! Kāpēc gan jūs, būdams gudrs un pieredzējis izmeklētājs, šo portfeli neieslēdzāt seifā? Tas taču ir tik pašsaprotami, acīmredzami, saprātīgi un droši, galu galā!

-   Nemaz tik droši tas nav, - Pafnutjevs nomurmināja. - Man tā vien liekas, ka seifa atslēgas bez manis ir vēl kādam.

-    Kāpēc jums tā liekas?

-    Lietā trūkst daudz lappušu.

-   Tā, - Oļegs Ivanovičs domīgi novilka, nervozi bungodams pa galda virsmu. - Tā… Tātad jūs apgalvojat, ka portfelis sadega? Tātad sakāt - ar visu saturu? Privātmājā? Ņemčinovkā?

-    Ak, jūs pat zināt, kur es dzīvoju! - Pafnutjevs iesaucās.

-     Mēs arī strādājam. - Oļegs Ivanovičs nodūra acis. - Ne jau jūs vienīgais spējat demonstrēt savu erudīciju! Labi, es piezvanīšu Lubovskim.

-    Kāpēc? - Pafnutjevs saausījās.

-    Jāiepriecina vīrietis.

-    Jāiepriecina?

-Viņš jutīsies aplaimots, kad uzzinās par šo laimīgo sagadīšanos.

-    Vai jūs domājat, ka viņš vēl nezina? Manuprāt, es viņam ieminējos par ugunsgrēku…

-    Un arī par to, ka portfelis sadega? Viss. - Oļegs Ivanovičs piecēlās - Laiks doties pie ģenerālā.

-    Domājat, ka jāiet? - Pafnutjevs bikli painteresējās, atkal sajuzdams pār muguru pārskrienam vēsas tirpas.

-    Nerausties, Pāvel Nikolajevič. - Oļegs Ivanovičs pavīpsnāja, novākdams no galda dokumentus un ieslēgdams tos atvilktnē - Sliktākajā gadījumā ar akmentiņu atsitīsimies. Vai esat dzirdējis tādu teicienu?

-     Ir gadījies. - Pafnutjevs lēni piecēlās, bet tūlīt saņēmās, iztaisnojās, paslēja augšup galvu un mapīti no galda jau paņēma droši, eleganti to pasitot padusē.

Ģenerālais sēdēja klusi nolīcis pār galdu un, šķiet, ienācējus pat nemanīja. Oļegs Ivanovičs un Pafnutjevs sastinga pie durvīm.

-    Atnācāt? - Ģenerālais beidzot ierunājās mazliet aizsmakušā balsī - acīmredzot saspiestais krūšukurvis neļāva viņam runāt skaļāk. - Nu, nu. Kādi jaunumi?

-    Portfelis, par kuru interesējās Lubovskis acīmredzot sadedzis ugunsgrēka laikā. Ņemčinovkā.

-    Vairāk nekādu priecīgu ziņu jums nav?

-    Pāvels Nikolajevičs ir gatavs lidot uz Spāniju.

-     Kā radās šis materiāls, Pāvel Nikolajevič? - Ģenerālais pabakstīja ar pirkstu avīžu kaudzītei, kas atradās viņam priekšā uz galda.

-    Nav ne jausmas.

-      Un tā ir pareizā atbilde, - ģenerālais televīzijas šova vadītāja balsī iesaucās. - Vai jūs vismaz esat to lasījis?

-    Tikai pārskatīju, - Pafnutjevs piesardzīgi atbildēja.

-    Tad pārskatiet vēlreiz. - Ģenerālais pasmīnēja. - Noderēs. Būs ko runāt Spānijā. Citādi satiksities, bet sarunas neve- dīsies. Vai ne tā, Pāvel Nikolajevič?

-      Es noteikti vēlreiz visu izlasīšu, - Pafnutjevs apsolīja, piespiezdams roku pie sirds, kas acīmredzot, viņaprāt, līdzinājās zvērestam.

-     Un tā atkal ir pareizā atbilde. Ja domājat, ka šis materiāls mani sarūgtināja… Nē, tas mani nesarūgtināja. Nemaz. Ja domājat, ka tas mani iepriecināja… Ari ne, neiepriecināja vis. Tam bija jānotiek vai nu ar, vai bez jūsu palīdzības… Un tas notika. Spānijā jūs gaida smagas dienas, bet domāju, ka izgrozīsities. To jūs varēsit. Man nez kāpēc liekas, ka jūs viņu apspēlēsit. Viņam ir pieredze, bet jūs esat viltīgāks, Pāvel Nikolajevič.

-     Paldies, - Pafnutjevs pateicās, it kā būtu saņēmis lielu uzslavu.- Es centīšos.

-   Jums ir apbrīnojama prasme īstajā brīdī pateikt īstos vārdus. Ne katrs to spēj. Es pazīstu tikai vēl vienu cilvēku, kuram piemīt šis talants…

-    Laikam tas esat jūs. - Pafnutjevs godbijīgi palieca sānis galvu.

-      Pilnīgi pareizi, tas esmu es.- Ģenerālais pasmaidīja. - Sarežģījumi, protams, ir radušies, bet tie bija paredzami. Visi jau bija sagatavojušies. Pat Lubovskis. Kāpēc gan vēl lai viņš tik ilgi dziedētu savus ievainojumus…- Ģenerālais pavir- pināja pa galdu pildspalvu.

-    Sakiet, bet prezidents, - Pafnutjevs iesāka, bet ģenerālais viņu negaidīti aši pārtrauca:

-    Par prezidentu es parūpēšos. Bet jums uzticu Lubovski.Un nedomājiet, ka tas jūsu uzdevums būs vieglāks par manējo. Gribu tikai brīdināt - uzmanieties. Pārāk neilgi vēl esat uzturējies mūsu gaiteņos, par maz. Vajadzētu pastaigāt vēl kādus gadus piecus… Tad es pie Lubovska jūs sūtītu mierīgu sirdi. Bet tagad jūtu zināmu nemieru…

-    Gan viss būs labi, - Pafnutjevs atbildēja.

-   Un atkal - tas bija labākais, ko varējāt pateikt. Ieejiet kadru daļā un grāmatvedībā. Visi dokumenti ir noformēti, nauda aprēķināta… Vai ne tā, Oļeg Ivanovič? - ģenerālais pajautāja.

-    Viss sagatavots, varat braukt jau šodien vai rīt.

-     Jūs braucat nopratināt Lubovski. - Ģenerālais uzsita ar rādītājpirkstu pa galdu. - Uzdosit jautājumus, kādi pašam liksies vajadzīgi. Varat parunāt arī par šo avīzes rakstu. Jūsu uzdevums panākt atbildes, kuras viņš parakstītu. Viņam jāparaksta protokols. Viņam jāparakstās par saviem vārdiem. Tieši tas ir jūsu uzdevums. Lai ko viņš ari neteiktu. Brīdinu uzreiz - viegli tas nebūs. Viņam nepatīk parakstīt savus izteikumus. Kā mums visiem - Ģenerālais atkal pavīpsnāja. - Lai gan dažreiz mums tikpat tas jādara.

-    Jā, nākas parakstīties - Pafnutjevs piekrītoši pamāja.

-    Un vēl… Neļaujiet sevi maldināt un novirzīt no uzdevuma.. . Neaizraujieties. Ne ar ko. Ne ar skaistiem dabas skatiem, ne meitenēm, ne dzērieniem, ne sarunām, ne anekdotēm… Esiet atturīgāks, dumjāks un aprobežotāks… Vai mani vārdi jūs neaizvainoja?

-     Tie bija brīnišķīgi! - Pafnutjevs pacilāti iesaucās. - It kā jūs būtu man dvēselē ieskatījies.

-    Paldies. - Ģenerālais pamāja ar galvu, iegrimis jau citās domās, ne mazāk svarīgās un atbildīgās. - Lai veicas!

-    Paldies!

-    Ja kas atgadās - zvaniet… Vai ne tā, Oļeg Ivanovič?

-    Numuri Pāvelam Nikolajevičam ir.

-Vai viņš zina, kurp doties nepieciešamības gadījumā? Kam zvanīt? Ko pasaukt palīgā?

-    Viss ir saskaņots, - Oļegs Ivanovičs apliecināja.

-      Izturieties muļķīgāk, Pāvel Nikolajevič, - ģenerālais deva viņam vēl vienu padomu. - Dažreiz tas palīdz.

-    Paldies. To es nekad neaizmirstu.

-    Zvaniet Oļegam Ivanovičam… Ziņojiet, kā virzās lietas.

Pafnutjevs par atbildi tikai savilka seju sazvērnieciskā grimasē un pakratīja gaisā dūri - viņam nez kāpēc šķita, ka sarunā ar ģenerālo jau var atļauties šādas vaļības. Un tā arī bija - ģenerālais neuztraucās un atvadoties pat pameta Pafnutjevam ar aci - sak, turies.

Barselona Pafnutjevu sagaidīja ar tik neciešami spožu sauli, ka viņš pat sāka uztraukties - vai tas ir normāli? Acīmredzot katrā valstī ir sava izpratne par saulainu, mākoņainu, sniegainu vai lietainu laiku. Pat caur aptumšotajiem lidostas logiem varēja saskatīt, kāds velnišķīgs spožums karājas virs pilsētas, demonstrēdams savu varu pār vārgiem un bezpalīdzīgiem cilvēkiem. Lai gan, rūpīgāk pavērojis, Pafnutjevs samulsis atskārta, ka cilvēki nemaz tik satriekti nejūtas, gluži otrādi - priecājas par dzīvi, kā jau tas pienākas labā laikā.

Dodoties ar savu mazo koferīti uz izeju, viņš pamanīja neuzkrītošu, bet ļoti sportisku plikgalvi - uzreiz bija skaidrs, ka viņš cītīgi apmeklē sporta zāli. Augstu paceltā rokā vīrietis turēja papīra lapu, uz kuras bija uzrakstīts tikai viens vārds - "Pafnutjevs". Nekādu šaubu - cilvēks gaidīja tieši Pāvelu Nikolajeviču Pafnutjevu.

Tas nebija nekas pārsteidzošs, ņemot vērā, ka tieši pirms izlidošanas no Maskavas Lubovskis vēlreiz par sevi atgādināja. Pat no attāluma varēja sajust viņa labo noskaņojumu vai, pareizāk sakot, kaujas garu, it kā viņš gatavotos cīņai ar izmeklētāju. Bet Pafnutjevs saprata - Lubovskis spēlē teātri, aizrautīgi, kā vienmēr. Viņš jau sāka pierast pie Lubovska agresivitātes, negaidītajiem smiekliem un drastiskajām dzēlībām. Un tai pat laikā šis cilvēks pamanījās palikt draudzīgs un pat biedrisks. Tā sakot, kas lēcies, draugi, mēs te visi esam savējie, tāpēc vienmēr visu sarunāsim un nokārtosim. Tāds, lūk, bija viņa sarunas tonis, lai gan Pafnutjevs gluži labi atcerējās arī citādu attieksmi - piesardzīgu un provocējošu, lai neteiktu - draudīgu. Tomēr viņš ātri savaldījās un atkal kļuva par savējo, kas vienmēr gatavs pasmieties, uzsist sarunu biedram uz pleca, apskaut, izrādot vislielāko labvēlību vai pat mīlestību, jā, draugi, Lubovskis dabiski un bez pūlēm spēja izrādīt pat mīlestību.

Bet arī tad Pafnutjevs neļāva sevi maldināt, draugi, lai gan, būdams patiess un atvērts, labprāt ļāvās simpātijām - arī tad, ja tās pauda Lubovskis. Un tā nebija ne muļķība, ne vientiesība, tikai instinktīva zemnieka gudrība, kas ilgajos darba gados bija noslīpēta un attīstīta līdz pilnībai.

-    Sveicināts, Pāvel Nikolajevič! - Lubovskis pacilāti iesaucās, tikko Pafnutjevs Halandovska dzīvoklī bija paspējis uzsaukt tostu par veiksmīgu piezemēšanos Barselonā.

-    Labdien, Jurij Jakovļevič! - tikpat pacilāti atbildēja Pafnutjevs - viņu vairs nepārsteidza Lubovska pārsteidzošā informētība. Izmeklētājs saprata - tas-ir blefs, aiz kura neslēpjas vis prāts un vērīgums, bet gan tikko jaušama aprobežotība un vēlme atstāt iespaidu, samulsinot sarunu biedru. Tā dažreiz darbojas burvju mākslinieki amatieri, pārsteidzot iereibušos viesus ar kāršu trikiem. - Kā jums ar veselību, Jurij Jakovļevič? - Pafnutjevs turpināja spēlēt teātri, labi saprazdams, ka ir stingri novilkta robeža, līdz kurai viņš var atļauties šādus jokus.

-    Ar jūsu lūgšanām, Pāvel Nikolajevič, ar jūsu lūgšanām vien dzīvoju un eksistēju. Runā, ka jūs pošoties uz mūsu pusi? Spānijas saulīte vilina?

-    Kāda nu saulīt, Jurij Jakovļevič! Pie jums mani priekšniecība sūta, pie jums!

-   Ja jau sūta - tas ir labi. Es arī dažreiz kādu pasūtu, bet reti. Brauciet vien, mēs gaidām. Kad domājat izlidot, kad - ielidot?

-    Izlidošu rīt, uz Barselonu.

-    Mēs sagaidīsim. Ceru, ka jums te patiks.

-    Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

-     Tas ir brīnišķīgi, Pāvel Nikolajevič, tas ir brīnišķīgi! Es zinu šo Maskavas reisu uz Barselonu, jums nebūs nekādu problēmu.

-    Es ceru.

-    Uz drīzu redzēšanos, Pāvel Nikolajevič!

-    Tiksimies, Jurij Jakovļevič.

Ar to ari saruna beidzās, un tagad, soļojot pa Barselonas lidostas pulētajām akmens flīzēm un vērojot lapiņu, uz kuras milzu burtiem bija uzrakstīts viņa uzvārds, Pafnutjevs piepeši sajuta satraukumu, varbūt pat - trauksmi. Pārāk labi viss ritēja, pārāk labi viss saskanēja. Lubovskis pats viņu nesagaidīja - tas bija normāli, tā arī jābūt, galu galā viņš te ārstējas, tāpēc būtu muļķīgi joņot uz lidostu, lai kaut ko apliecinātu tikko atlidojušam izmeklētājam, kurš pamanījies sabojāt viņam ne tikai garastāvokli, bet, iespējams, ari karjeru. Protams, Lubovskis zināja par avīzes interviju un, protams, bija izskaitļojis, kurš pielicis savu roku pie materiāla, ko labākajā gadījumā varētu nosaukt par ironisku. Jā, Firņinam tomēr bija izdevies atrast to smalko, gandrīz netveramo niansi, kad joki un vieglas dzēlības mijas ar dzelžainiem faktiem, datiem un uzvārdiem, kad izcēlās viss, ko varētu lietišķākā formulējumā tiesā izmantot kā pierādījumus.

-      Labdien, - Pafnutjevs saveicinājās, pieejot pie kalsnā vīrieša. - Es esmu Pafnutjevs. - Viņš norādīja uz plakātiņu.

-    Ā, sveiks, vecais, - vīrietis nedaudz frivoli atbildēja, bet šī vaļība nešķita aizvainojoša, tā sagaida labu paziņu, kurš gaidīts ilgi un mokoši - Kā atlidoji?

-    Pat neievēroju - kā, - Pafnutjevs atbildēja tajā bezbēdīgajā tonī, kādu pēdējā laikā uzskatīja par vienīgo piemēroto.

-   Staņislavs, - vīrelis paziņoja. - Var saukt arī vienkārši par Slavu.

-    Tātad tu neesi spānis?

-    Tikai pa daļai. - Slava iesmējās.

-    Pāvels. - Pafnutjevs paspieda pastiepto roku. - Var arī - vienkārši Paša. Lai mums nebūtu nesaskaņu.

-    Pat nesapņo - nesaskaņu mums nebūs! - Slava atkal iesmējās - viņš izrādījās jautrs cilvēks, drūmais izskats acīmredzot tiešām bija izskaidrojams ar ilgo nīkšanu un novēlojušās lidmašīnas gaidīšanu.

-    Kā klājas Jurijam Jakovļevičam?

-     Viņam viss ir lieliski. Pats atbraukt diemžēl nevarēja - kaut kāda tikšanās ar vietējo uzņēmēju, bet tevi atceras, gaida un lika uzņemt visaugstākajā līmenī. Ko es arī daru. - Slava vieglītēm iedunkāja Pafnutjevu ar elkoni, likdams saprast, ka viņš ir savējais, bez kaprīzēm un vīzdegunības, tāpēc arī ar viņu vislabāk komunicēt draudzīgi un vienkārši. - Tagad brauksim uz pilsētu iepazīties ar kultūrvēsturiskajiem pieminekļiem. - Slava garajā vārdā centīgi izrunāja katru zilbi. Acīmredzot vārds viņam patika, tāpēc viņš to atkārtoja vēlreiz. - Te, Paša, šo kultūrvēsturisko pieminekļu…Kaudzēm. Uz katra stūra! Un visi šie kultūrvēsturiskie pieminekļi, varētu teikt, ir pasaulslaveni. Gribi - tici, gribi - netici.

-     Es ticu, - Pafnutjevs apliecināja, kad viņi, iznākuši no lidostas ēkas, nokļuva žilbinošā saules gaismā.

-    Pareizi, - Slava piekrita. - Labāk ticēt, nekā neticēt. Tā ir mierīgāk. Kad netici - kaut kas jāpierāda, jāiebilst, jāstrīdas… Bet, kad tici - nekas no tā nav vajadzīgs. Vai piekriti?

-    Pilnībā un bez iebildumiem.

-      Lūdzu, sēdies. - Slava pavēra vaļēja limuzīna durvis, pagaidīja, kad Pafnutjevs apsēdīsies, un pats iekārtojās otrā pusē. - Tagad es tev, Paša, parādīšu visievērojamāko Barselonas celtni. Varētu teikt - ilgbūvi. Mums tādi termiņi pat sapņos nav rādījušies. Šī celtne tiek būvēta jau gadus trīssimt, un gals vēl nav redzams.

-    Ak, Kungs, kas tad tā par būvi?!

-    Katedrāle. Jā, Paša, jā… Katedrāle.

Pēc pusstundas Slava tiešām apturēja mašīnu pie dīvainas celtnes, kas atgādināja haotisku lavas vai dubļu straumju veidojumu. Apkārt drūzmējās cilvēki, turpat pārdeva visdažādākās atklātnes ar būves attēlu, kaut kur tālu augšā rosījās strādnieki. - Slavam bija taisnība, celtniecības darbi turpinājās.

-    Nu, kā? - Slava pajautāja.

-    Satriecoši.

-     Es ari tā domāju. Lai gan man tas jūklis nepatīk. Nav mūsu gaumē. Sveši. Vai paēdīsim pusdienas? - Slava piepeši mainīja sarunu tēmu.

-    Var jau. - Pafnutjevs piekrītoši palocīja galvu. Viņš nesāka aizbildināties ar ēdināšanu lidmašīnā, ka vēl nav izsalcis vai nav pienācis īstais laiks un tamlīdzīgām blēņām, ko parasti šādās situācijās izdomā pārāk kautrīgi, pārāk dumji vai pārāk augstprātīgi cilvēki. Pafnutjevs nepiederēja ne pie vienas no šīm kategorijām.

-      Pareizi, - Slava piebilda un plašā žestā norādīja uz mašīnu, kura dažās minūtēs jau bija sakarsusi līdz kvēlei.

Pusdienoja viņi āra restorāniņā, kur zināmu vēsuma ilūziju radīja milzīgs, zils saulessargs. Pārzinādams vietējos paradumus, Slava lauzītā krievu vai tikpat lauzītā spāņu valodā kaut ko pasūtināja viesmīlim, kurš drīz vien atnesa litrīgu atdzesēta baltvīna pudeli, pielēja caurspīdīgās glāzes un devās izpildīt pasūtījumu.

Vīnš izrādījās tik viegls, ka Pafnutjevam šķita atšķaidīts. Šaubīgi pacēlis pudeli, lai izpētītu etiķeti, viņš tomēr neko nesaprata un palūkojās uz Slavu, kurš, uzreiz visu sapratis, mierinoši pamāja ar roku.

-     Nepārdzīvo, Paša… Man viņu vīni sākumā arī šķita atšķaidīti. Bet drīz vien pieradu. Normāls vīns, nešaubies. Starp citu, diezgan labs. Jura taču man neļautu tevi cienāt ar sliktu vīnu. Galvu norautu.

-    Jura? - Pafnutjevs pārjautāja. - Kas tas tāds?

-    Lubovskis! - Slava iesmējās. - Kurš gan cits!

-     Ak, jā, protams. - Pafnutjevs pamāja ar galvu. - Man pieleca. Vienkārši neesmu radis viņu saukt par Juru.

-   Gan pieradīsi, - Slava apsolīja. - Viņš ir normāls vecis. Jūs viegli atradīsit kopīgu valodu. Kā tu viņu uzrunā - uz "jūs"?

-    Jā, laikam tā…

-   Nevajag, - Slava stingri paziņoja. - Nav nepieciešams. Un tu arī nevarēsi. Dažas reizes parunāsit un pat nemanīsit, ka esat pārgājuši uz "tu". Ko tur runāt - viņš ar pašu prezidentu ir uz "tu".

-    Tā jau izskatās. - Pafnutjevam nācās piekrist.

Pienāca viesmīlis, nesdams paplāti ar neskatāmiem maziem šķīvīšiem, uz kuriem visiem kaut kas atradās. Izrādījās, ka Pafnutjevam pienācās divpadsmit zivju ēdieni, bet visi tik niecīgi, ka pusdienas kopumā sāta sajūtu nemaz neradīja.

-    Nu, kā garšoja? - Slava pavaicāja.

-    Satriecoši! - Pafnutjevs godīgi atbildēja.

-    Vai atkārtosim vēlreiz?

-    Ko tu, ko tu!

-   Tad mums laiks doties tālāk, - Slava, norēķinājies ar viesmīli, paziņoja.

-    Vai tad mūs gaida?

-    Mūs jau sen gaida! Tikai ceļš būs tāls… Jābrauc pa jūru.

-    Mēs brauksim ar kuteri? - Pafnutjevs pieklājīgi pavaicāja.

-   Paša! - Slava pamācoši pacēla rādītājpirkstu. - Aizmirsti šos vārdus. Jahta! Vai saproti? Pa jūru tu brauksi ar jahtu.Un tikai tā.

-    Vai tas nav bīstami? - Pafnutjevs piesardzīgi painteresējās.

-    Vai tad tu nekad neesi burājis?

-    Kaut kā nav gadījies…

-    Tad tagad gadīsies. - Slava piecēlās, palaida Pafnutjevu pa priekšu, tad panāca, satvēra aiz elkoņa un aizvadīja līdz mašīnai, kuru Pafnutjevs viens raibajā grezno limuzīnu rindā nekad neatrastu.

-     Vai Lubovskis man atsūtīja pretim jahtu? - Pafnutjevs jautāja.

-   Atsūtīja - nav pareizais vārds. Viņš to nodeva tavā rīcībā. Tā būs pareizāk.

-      Labi. - Pafnutjevs smagi nopūtās. - Acīmredzot man jāpierod pie jauniem izteicieniem.

-   Sen jau bija laiks, - Slava piekrita, iedarbinādams mašīnu.

Draugi, vai jūs bieži esat uzturējušies Barselonas jūras ostā

vasaras vidū? Nē? Tikai izņēmuma gadījumos? Bet visticamāk, ka vispār tur neesat bijuši un nekad arī nebūsit.

Un velti.

Ļoti laba vietiņa.

Žilbinoši zila jūra, balti tūristu kuģi ar skaistiem cilvēkiem uz klāja, raiba krastmala ar simtiem mazu krodziņu un tavernu, restorāniņu un citu līdzīgu iestādījumu, kur var pasēdēt un baudīt dzīvi. Un krāsaino jahtu krelles spilgti zilajā jūras klaidā! Un skaistās meitenes, gandrīz nepieklājīgi nosauļojošās vai, pareizāk sakot, nosauļojušās neiedomājami kārdinoši! Suvenīru veikaliņi, kas aplaimos visus jūsu draugus un paziņas, visas draudzenes un bērneļus. Un ne jau tāpēc, ka šie suvenīri būtu neparasti skaisti un izsmalcināti, nebūt ne! Vienkārši katrā no tiem mājo Barselonas ostas, Barselonas saules, gaisa un jūras gars!

Jā, draugi, jā!

Izkāpis no mašīnas un pieskāries ar kājām krastmalas akmens flīzēm, Pafnutjevs neviļus izplūda platā smaidā un, turpinādams smaidīt, laimīgs un jauns, devās cauri saules spozmei. Viņš ievēroja, jo nevarēja neievērot, ka tikpat sirsnīgi, laimīgi un jauneklīgi smaida arī visi pretimnācēji.

-    Kā tu te jūties? - Slava pajautāja.

-      Esmu satriekts! - Pafnutjevs godīgi atzinās. - Esmu satriekts! - viņš atkārtoja, nejuzdamies drošs, ka Slava visu pareizi sapratis.

-    Vēl jau viss priekšā, vecīt! - Slava atbildēja. - Vēl jau viss priekšā, vecais!

Lubovska baltā jahta atradās tieši pie piestātnes - acīmredzot, gaidot godājamo viesi, tā bija pietauvota laicīgi. Joprojām svētlaimīgi smaidīdams, Pafnutjevs drastiskā solī uzkāpa uz klāja un pasniedza roku Slavam, kurš sekoja viņam aiz muguras. Bet mirklī, kad kājas skāra klāja sveķainās lapegles koka līstes, kurām pat mitrums nespēja kaitēt, kad acis apžilbināja saulē mirdzošie vara rokturi, skrūves un visdažādākās iluminatoru un durvju apdares, viņš iekšēji saspringa un notrīsēja. Viss bija pārāk skaisti, vēl vairāk - skaistums šķita dekoratīvs, radīts tikai viņa acu apmānam. Pafnutjevs atcerējās simtiem brīdinājumu, kurus bija dzirdējis pirms aizbraukšanas - ne tikai no ģenerālā prokurora, bet ari no blēdīgā Halandovska. Visi teica vienu un to pašu - uzmanīgāk, Paša, neatslābinies, nezaudē modrību un neļauj greznībai sevi maldināt.

Bet pārlieku zila bija jūra Barselonas ostā, pārāk skaista izskatījās jahta, kur viņu tik laipni un viesmīlīgi sagaidīja, un baltvīns - vēss un atsvaidzinošs, un divpadsmit zivju ēdieni - tik garšīgi! Nabaga Halandovskis! Viņš neko tādu pagatavot nespētu! Nē, draugi, to viņš noteikti nespētu.

Nespēdams atturēties no svētlaimīgās smaidīšanas, Pafnutjevs piegāja pie pretējā borta, pārlaida laimīgu skatienu Barselonas ostai un, atskatījies uz Slavu, jau gribēja paust savu prieku un sajūsmu, kad Slavas vietā ieraudzīja satriecoši skaistu meiteni, kura pacietīgi gaidīja, kad viņš beigs baudīt brīnišķīgo ainavu.

-   Skaista bildīte, vai ne? - viņa smaidot ierunājās. Arī viņas smaids bija jauks - vaļsirdīgs, varbūt pat naivs. Acīmredzot arī viņai patika jūra un bija labi saprotams, ko izjūt cilvēks, pirmo reizi skatot šo valdzinošo ainavu.

-   Satriecoši! - Pafnutjevs, ilgi nedomādams, atkārtoja savu glābējvārdu.

-    Man arī patīk, - skaistule mierīgi piekrita un, pastiepusi roku, satvēra Pafnutjeva plaukstu. - Nāciet man līdz… Es jums parādīšu jūsu kajīti.

Un aizveda nabaga Pafnutjevu, pakļaujot sava skaistuma burvībai.

Un viņš gāja arī.

Roku rokā.

Neko darīt! Dzīva radība, draugi, dzīva taču radība! Kurš te spētu pretoties? Kurš sadusmotos un iebilstu? Kurš varētu izraut roku no siltā meitenes tvēriena un, galvu lepni izslējis, doties prom?

Kurš? Nu? Pietrūkst dūšas?

Un pareizi vien ir. Šis nav tas gadījums, kad jālepojas ar savu tikumību, muļķīgo lepnību un kaut ko vēl dumjāku.

Un Pafnutjevs padevīgi devās viņai līdzi.

Ko gan jūs vēlaties no vienkārša cilvēka, kuram dzīvē laime nav pievērsusi savu laipno vaigu? Ko viņš redz katru dienu? Identificēšanas, pratināšanas, līķu sekcijas… Šausmas. Bet te debeszila jūra, balta jahta, lapegles koka klājs un neparasti skaista meitene ar paļāvīgu smaidu.

Vispār - devās līdzi.

Bet meitene, neatlaizdama Pafnutjeva kvēlojošo plaukstu, nokāpa pa kāpnītēm, kaut kur nogriezās, kaut kam paspraucās garām, ieveda izmeklētāju ar koku un bronzu rotātā kajītē un tikai tad atlaida viņa neziņā tvīkstošo roku.

-   Lūdzu, - viņa sacīja. - Manuprāt, jums patiks… Skatieties, te ir iluminators ar skatu uz jūru.

-    Paldies, - Pafnutjevs nomurmināja.

-     Mēs tagad brauksim uz Juras salu… Sala nav liela, bet mājīga. Brauciens ilgs tikai dažas stundas, bet es ceru, ka jūs negarlaikosities. Ja vēlaties atpūsties, te ir viss nepieciešamais. -Meitene pavēra skapja durvis un parādīja Pafnutjevam kaudzīti halātu, frotē dvieļu un vēl citas laimīgai un priecīgai peldei nepieciešamas lietas. - Un te ir peldbikses. - Meitene atvēra atvilktni. - Sameklējiet sev kaut ko piemērotu.

-    Es sameklēšu, - Pafnutjevs apsolīja.

-    Pēc savas gaumes. - Meitene pasmaidīja.

-   Tikai pēc savas gaumes, - Pafnutjevs pārliecinoši atbildēja. - Vai jūs arī būsit kopā ar mums?

-Jā, būšu, - meitene atbildēja, un Pafnutjevs uzreiz nesaprata, ko viņa vēlas teikt - būs kopā jūrā, dzīvē vai vispār vienkārši būs, pati nezinādama - kāpēc. - Tā nu reiz noticis.

-     Gadās. - Pafnutjevs pateica pirmo vārdu, kas iešāvās prātā. - Vai jūs dzīvojat uz salas?

-     Galvenokārt uz jahtas. Man te vairāk patīk. Ziniet, es jums ieteikšu… Nekavējieties ar pārģērbšanos. Jūsu Maskavas piegriezuma un kolorīta uzvalkā…

-    Kas tas man par kolorītu?

-   Ļoti bargs… Varbūt tas iederas tikai nopietnās sanāksmēs… Kā tagad saka, liktenīgās. - Meitene iesmējās. - Bet uz jahtas… Piedodiet, bet jūs izskatāties mazliet smieklīgs.

-    Ar mani tā bieži gadās!

-    Pārģērbieties, - meitene atkārtoja. - Izvēlieties peldbikses… Sākumam varat uzmest plecos halātu… Iesaku paņemt košāku. Lai jūs neizskatītos kā pirtī. - Viņa atkal iesmējās, bet smiekli neaizvainoja - viņu vienkārši sasmīdināja vārds "pirts".

-    Visu izdarīšu, kā jūs pavēlējāt,- Pafnutjevs apsolīja.

-    Es neko nepavēlēju.

-    Man labāk patīk domāt, ka tā bija pavēle. Esmu pieradis pakļauties pavēlēm. Tā man vienkāršāk dzīvot.

-    Ņemšu vērā, - meitene sacīja un, uz mirkli piekļāvusies Pafnutjevam, tūlīt pat izgāja no kajītes.

Pafnutjevam nācās atzīt, ka meitenei taisnība - savā gandrīz melnajā prokurora uzvalkā uz sniegbaltās jahtas klāja zem Spānijas saules stariem uz Barselonas fona viņš neizskatījās visai pārliecinošs. Parakņājies savā ceļasomā, viņš atrada peldbikses, bet, salīdzinājis tās ar atvilktnes saturu, saprata, ka ar vešanu varēja sevi neapgrūtināt. Kad, uzvilcis piedāvātās peldbikses un halātu ar kāršu attēliem, viņš parādījās uz klāja, tad izdzirda sajūsmas pilnus kliedzienus. Izrādījās, ka Slava kopā ar kapteini - neparasti skaistu un izsmalcinātu, iedegušu spānied - jau sēž pītajos krēslos. Turpat līdzās atradās vairākas meitenes, starp kurām Pafnutjevs žilbinošajos saules staros ar grūtībām sameklēja arī savu pavadoni.

-    Lūdzu mīlēt un cienīt, - Pafnutjevs, roku pacēlis, ierunājās - deši kā Romas imperatori, sveicot sajūsmināto tautu.

-    Paša, tu esi lielisks, - Slava paziņoja, neatļaudamies pat pasmaidīt.

-    Es zinu, - Pafnutjevs atbildēja. - Man visi to saka. Visu mūžu. Tāpēc jau esmu pieradis.

-    Pie kā?

-    Pie slavas.

-    Pareizi dari. Pie tādām lietām labāk pierast jau bērnībā. Lai vēlāk nebūtu mokoši sāpīgi.

-    Nebūs. - Pafnutjevs šķita mierīgs un labvēlīgs. Bet tikai līdz brīdim, kad pienāca viņa nesenā pavadone.

-     Atļauj man sevi apkalpot, - meitene palūdza. - Starp citu, mani sauc Maša.

-    Bet es esmu Paša. - Pafnutjevs nosarka.

-    Ļoti patīkami. Ceru, ka mūs nesajauks. Piedod, Paša, bet tu esi aizmirsis aizsiet halāta jostu… Tādējādi atsedzas tās tavas brīnišķīgās miesas daļas, kuru atsegšanu tu nemaz nebiji plānojis.

-    Kādas šausmas! Kādas šausmas! Kā lai es tagad dzīvoju tālāk?!

-    Ar aizsietu jostu.

-    Jā, es to aizsiešu ar trim mezgliem!

-     Tas jau būtu par daudz. - Un Maša ar vieglām roku kustībām uz Pafnutjeva vēderiņa no smalkā linu auduma sasēja graciozu mezglu. - Nepārdzīvo, Paša, mezgls Tavu izskatu nebojā. - Maša tik neuzkrītoši pārgāja uz " tu", ka izmeklētājs to pat laikam nemanīja.

Lai gan īstenībā pamanīja.

Un šis sīkums viņu satrauca vairāk par sniegbalto jahtu, Barselonas savdabīgo arhitektūru un citiem Spānijas niekiem. Viņš saprata - jātur deguns pa vējam, te nekas un neviens neparādās nejauši - viss ir viltīgā Lubovska ideja.

Kad Pafnutjevs, izrādījis kompānijai, cik lieliski izskatās savā jaunajā halātā, pagriezās pret krastu, lai vēlreiz patīksminātos par brīnišķīgo pilsētu, izrādījās, ka viņi atrodas atklātā jūrā un pilsēta vairs tikko jaušami iezīmējas pie apvāršņa kā robaina miglas līnija.

-     Pie velna, - Pafnutjevs nomurmināja. - Kas te, draugi, notiek?

-    Nebaidies, Paša! - Slava iesaucās. - Nesen zvanīja Jura, viņš jau atrodas uz salas, nepacietīgi gaida tevi un pats klāj galdu. To viņš nevienam neļauj darīt.

-    Redz, kā, - Pafnutjevs nomurmināja un piepeši ieraudzīja sev līdzās Mašu. Smaidot savu jauko smaidu, viņa stāvēja pretim Pafnutjevam un sniedza augstu glāzi ar atvēsinošu dzērienu.

-    Tas palīdzēs tev pārvarēt satraukumu.

-    Tu tā domā? - Pafnutjevs šaubīgi pajautāja.

-    Visiem palīdz, - Maša mierīgi atbildēja un, pamanījusies tomēr iespiest viņam rokās glāzi, devās atpakaļ pie sava krēsla.

Pafnutjevam arī nācās apsēsties - viņam bija jau sagatavots pītais krēsls. Un ne jau tāds, kādus pārdod pie Možaiskas šosejas netālu no Ņemčinovkas, nepavisam tāds. Šim krēslam nebija redzams neviens mezgliņš, plēksnīte vai plīsums, kas durtu, skrāpētu, spiestu vai citādi atgādinātu par savu esamību. Krēsls radīja iespaidu par vienotu veselumu, par dīvainu savvaļas ziedu, kas nebija paredzēts smaržošanai, bet sēdēšanai, malkojot atdzesētu baltvīnu no garkājainām glāzēm.

-    Miglā pagaisusi mīļā Odesa… Zelta uguntiņas… Neskumstiet, meitenes skaistās… Jūrnieki jau traucas zilajā jūrā… - Pafnutjevs atskārta, ka dzied, tikai pie pēdējā panta.

Visi skaļi aplaudēja, jautri un bezbēdīgi smējās, kā jau klajā jūrā uz jahtas klāja vairāku kilometru attālumā no Barselonas, kad kompānija iegūst to savstarpējo saskaņu un harmoniju, kāda rodas tikai pēc ilgstošas un laimīgas ceļošanas.

Pūta viegls vējiņš, plandījās buras, dažbrīd varēja saklausīt tikko jaušamo spēcīgā motora troksni - lai cik skaista bija jahta, lai cik baltas - buras uz zilo Spānijas debesu fona, motors tomēr sniedza lielāku drošības sajūtu.

Maša devās uz jahtas iekštelpām un atnesa paplāti ar tām pašām caurspīdīgajām garkāju glāzēm. Līdzās atradās eksotiski augļi, rieksti un vēl citas neticami kārdinošas un acīmredzot ēdamas lietas.

Pafnutjeva sejā joprojām rotājās tas pats svētlaimīgais smaids, un šobrīd laikam neviens, ieskaitot viņu pašu, nespētu pateikt, uz ko tas attiecas - uz grezno jahtu, plašo jūru vai burvīgajām skaistulēm, kuras izturējās atturīgi, tomēr jautri un dabiski. Un nekas tagad nespētu sabojāt Pafnutjeva īpašo noskaņojumu, jā, viņš pats noteikti to vēlējās saglabāt iespējami ilgāk, jo nekad mūžā neviens nebija veltījis viņam tik daudz uzmanības un laipnības. Jā, tāpat kā mums visiem, draugi, viņam trūka skaistu sieviešu sabiedrības, laba vīna, spožas saules gaismas un uzmanības, neuzbāzīgas uzmanības. Mēs taču visi zinām, ka šādu uzmanību esam pelnījuši un tikai likteņa nejaušība laupījusi šīm satriecošajām būtnēm iespēju laikus novērtēt mūsu labās īpašības.

Skumji, draugi, bet tā nu tas ir.

Tad kāpēc vismaz uz mirkli, vismaz uz dažām stundām, kamēr jahta, plīvojot baltajām burām, slīpi traucas pār jūras zil- gmi, ienirdama spožas saules un ūdens šļakatās, kāpēc nekompensēt šo balto plankumu mūsu strauji aizejošajā dzīvē!

Un Pafnutjevs centās šos baltos plankumus aizpildīt.

Un neviens tagad nespētu viņu atrunāt no šīs pazudinošās, riskantās un bīstamās ieceres. Pafnutjevs redzēja, ka vīnu viņa glāzē vienmēr ielej vairāk nekā citiem, kā Slava, arī laimīgi smaidīdams, tik neuzmanīgi pie borta lūkojas tālumā, ka pat nepamana, kā viļņos izlīst glāzes saturs. Neredzēja, kā viņa neveiklās rokas iznīcina vērtīgo vīnu no Lubovska pagrabiem.

Un ne reizi vien, draugi, ne vienu reizi vien.

Manīja arī Pafnutjevs skaisto meiteņu vieglās plakstu vēdas, saprata, ka tās saskatās dēļ viņa, bet nevēlējās tam pievērst uzmanību.

Nevēlējās.

Tā gadās.

Varbūt vainīgs bija reibums - no vīna, jūras, skaistām meitenēm- vai arī ilgi krājies nogurums, par kuru viņš pat nebija nojautis. Nonākot saulainajā Spānijas spozmē, tas piepeši pārņēma ne tikai miesu, bet arī dvēseli. Un arī vēlmes, jā, arī viņa vēlmes bija kļuvušas bezgala gurdas. Vairs negribējās neko redzēt no iepriekšējās dzīves, viņš to nevēlējās - kaprīzi un neprātīgi.

-    Saki, Paša, - Maša viņu uzrunāja, - ar ko tu nodarbojies?

-     O! - Pafnutjevs iesaucās savā iemīļotajā teatrālajā stilā, kurā jautās ne tikai muļķība, bet arī dziļš gandarījums par viņam pievērsto uzmanību. - Mana nodarbošanās ir tik drūma un nožēlojama, ka runas par to tikai sabojātu mums prieku par uzturēšanos uz šīs brīnišķīgās jahtas. Tā nu tas ir, jaukā meitene, tā nu tas ir, - Pafnutjevs skumji secināja.

-    Un tomēr? - Maša uzstāja. - Mums taču jāzina, ar ko mēs kopā ceļojam.

-    Tā. - Pafnutjevs mazliet sabozās Spānijas saules karstajos staros. Halāts jau sen bija noslīdējis viņam no pleciem un tagad mētājās uz krēsla atzveltnes, bet Pafnutjevs to atkal nevēlējās redzēt, ļaujot kompānijai skatīt sevi dabiskajā veidolā. - Es darbojos tiesībsargājošos dienestos. - Pafnutjevs pēdējā brīdī aprāvās,lai nepateiktu "orgānos" - zem Spānijas debesīm tas izskanētu pārlieku biedējoši.

-    Ak, jūs esat tiesībsargs! - Maša sajūsmināta iesaucās, bet Pafnutjevs tomēr pamanīja viņas satriecoši skaisto acu kaktiņos vieglu ironiju. Jā, tur vīdēja smiekli un sapratne - viņa noteikti zināja vairāk, nekā likās pirmajā mirklī.

-     Apmēram tā, - Pafnutjevs, palocījis galvu, piekrita. - Manu darbību noteikti var saukt par tiesībsargājošu.

-    Un kā tiesības tad jūs aizsargājat?

-       Pazemoto un apvainoto! - Pafnutjevs nedomādams atbildēja pirmo, kas iešāvās prātā.

-    Un kā jūs nosakāt, kuri tiešām ir pazemoti un apvainoti? - Maša turpināja.- Visi taču gatavi uzdoties par tādiem?

Un Pafnutjevs saprata - viņa sarunu biedre nav nekāda muļķīte. Izrādās, ka skaistas acis var būt arī cilvēkam, kurš ir gudrs, vērīgs un ironisks, bet ironiju Pafnutjevs vienmēr vērtēja augstāk par prātu un izglītību.

-      Es aizstāvu to, kurš rindā stāv pirmais, - Pafnutjevs atjokoja.

-    Bet pirmie rindā vienmēr ir visneatlaidīgākie! - Maša iesmējās, atsedzot neticami baltu zobu rindu.

-    Tātad mana nodarbošanās nemaz nav tik laba, kā varētu likties. - Pafnutjevs bēdīgi iepleta rokas.

-    Atzīstieties, jūs vienkārši izvairījāties no atbildes!

-    Atzīstos. - Pafnutjevs savilka seju vienā no savām vismuļķīgākajām grimasēm. Sapratis, ka šeit par viņu viss zināms, viņš nolēma vairāk neslēpties un neizlikties. Atklātība arī ir sava veida viltība, viņš to labi zināja, bet maz ticams, ka to saprata ari Maša. Ari runājot tikai patiesību, cilvēku var apmelot un nomelnot no galvas līdz kājām, bet var arī saslavēt un izrādīt cieņu, nepasakot neviena patiesa vārda. Viss atkarīgs no mērķa, no attieksmes pret cilvēku, par kuru vēlies runāt.

-   Tad ar ko jūs tomēr nodarbojaties? - skaistule nerima iztaujāt.

-   Labi - Pafnutjevs drūmi sakņupa savā krēslā - Galvenokārt man jāaizstāv mirušu cilvēku tiesības. Jā, meitenes, jā… Nogalināto, nodurto, nomocīto, noslīcināto un sašauto tiesības… Un tā tālāk.

-     Vai tad viņiem arī ir tiesības? - Maša pavaicāja, plati pavērusi savas neparastās acis.

-    O! - Pafnutjevs bezcerīgi atmeta ar roku. - Viņiem ir tik daudz tiesību, tik daudz… Kaudžu kaudzēm! Mums pat sapņos nav rādījušās tās tiesības, kādas ir manis uzskaitītajiem subjektiem. Lai cik tas arī neliktos dīvaini. Ja kāds nodarīs pāri tev, Maša, vai man, ja ar mums kas notiks, ja mūs sakropļos, aplaupīs, izturēsies slikti un netaisnīgi, ja pārkāps pat tās tiesību druskas, kuras mums piešķirtas… Tas taču nevienu īpaši neinteresēs, vai ne, Maša! Tas ir tik ikdienišķi. Tas ir normāli. Tā pieņemts. Bet valsts nežēlos nekādus spēkus un līdzekļus, lai aizstāvētu nogalināto tiesības. Uz mūžu cietumos iesloga dzīvos, lai mirušie varētu justies atriebti, lai zinātu, ka ir vēl šai pasaulē taisnība, ir viņu tiesības, kuras neviens nedrīkst pārkāpt vai ignorēt, vai, pasargi, dievs, par tām pasmieties! - Pafnutjevs aizrāvies pacēla rādītājpirkstu, lai uzsvērtu savu vārdu svarīgumu, lai parādītu, cik neparasta ir viņa nodarbošanās.

-     Un tagad jūs esat atbraucis aizstāvēt mirušo tiesības? - Maša čukstus pajautāja.

-    Uz šejieni es atbraucu, lai kaut ko uzzinātu. - Pafnutjevs nicīgi pavicināja plaukstu. -Šo un to… Apskatījos, luk, Spāniju, ar jums iepazinos…

Pafnutjevs nesodīts spēlēja teātri, apzinādamies, ka šobrīd var brīvi izrunāties un neko citu no iereibuša cilvēka te neviens negaida - galvenais, lai būtu jautri, varbūt nedaudz baisi un tad varētu drosmei iztukšot vēl vienu glāzi baltvīna, un jautri un bezrūpīgi pasmieties. Atviegloti pasmieties, jo visas tās šausmas, par kurām runā ciemiņš, notiek citur un ne ar mums, galvenais, ka ne ar mums. Kaut kur trako plūdi, izverd vulkāni, liesmo ugunsgrēki, sprādzienos sagrūst dzīvojamie nami, viesnīcas un tilti, un kāds trakais, kā tikko ziņoja televīzijā, grasās uzspridzināt pat Lielo Ķīnas mūri.

-      Un vai izdodas tās viņu tiesības aizstāvēt? - Slava iejaucās sarunā.

-    Gadās ari tā. - Pafnutjevs kautrīgi nodūra skatienu.

-    Vai par to labi maksā?

-     Galvenokārt es gūstu milzīgu gandarījumu, kā sacīja nesenajā pagātnē.

-     Bet dzīvošanai taču pietiek? - Slava izprašņāja, izrādīdams Pafnutjevam pagaidām neizprotamu, bet ļoti nopietnu interesi. Bija skaidrs, ka viņa jautājumi ir ļoti mērķtiecīgi un pārdomāti.

-    Šādai?! - Pafnutjevs pārlaida līksmu skatienu jahtai, galdam ar vīna glāzēm, debeszilajiem, putainajiem viļņiem,

tālumā tikko samanāmajām Barselonas debesskrāpju aprisēm un atkal pievērsās Slavam. - Šādai?! - viņš, plati un vaļsirdīgi smaidīdams, pārjautāja.

-    Un kādai tad pietiek?

-     Tādai, kura ne mazākā mērā nelīdzinās tiem svētkiem, kādos te esmu nokļuvis, tagad, kopā ar jums! - Pafnutjevs, ilgi nedomādams, atbildēja un ceremoniāli paklanījās, kā pateikdamies godātajai kompānijai par atļauju mazliet pieskarties šādai dzīvei.

-      Varbūt tu gribi te pakavēties ilgāk? - Slava turpināja uzdot savus dīvainos jautājumus - zemtekstus vārdos, skatienos, balss tonī un pat žestos Pafnutjevs vienmēr pamanīja un uztvēra.

-    Man jebkurā dzīvē gribas pakavēties iespējami ilgāk, - Pafnutjevs skurbā balsī novilka un mēģināja uzmest plecos halātu, kas bija noslīdējis uz krēsla atzveltnes. Bet halāta tur nebija - acīmredzot kāds no kompānijas, baidīdamies, ka svaigais jūras vējš pārpūtīs pār bortu, to bija pārlicis drošākā vietā.

-      Kāpēc gan jebkurā! - Slava priecīgi iesaucās. - Paša! Kāpēc gan jebkurā! Pakavējies šajā!

-    Nu, vispār jau es it kā neatsakos…

-     Un pareizi dari, Paša! No dzīves, lai kāda tā arī būtu, ' nedrīkst atteikties! Dzīve mums ir tikai viena! Aizsargā savu miroņu tiesības! Tas ir cēli un augstsirdīgi! Kurš tad vēl, izņemot tevi, to darīs?! - Slava iesaucās, un viņa pēdējie vārdi pagaisa aplausu vētrā. - Bet, Paša,, es vēl nepateicu visu, es nepateicu pašu galveno… Aizstāvi savus nabaga nelaiķīšus, bet nebojā dzīvi dzīvajiem! Tāda taču bija tava doma, vai

tiesa? Tā taču tu teici! Dzīvos uz mūžu iesloga cietumā, lai mirušie varētu mierīgi dusēt kapā!

- Šerpi teikts, - Pafnutjevs atzinīgi sacīja. - Ļoti šerpi! Atbalstu! - Paņēmis savu glāzi, kas atkal izrādījās pilna, viņš vienā elpas vilcienā izdzēra brīnišķīgo spāņu vīnu, kas bija Spānijā darīts, glabāts un liets, kas smaržoja un garšoja pēc Spānijas.

Jahta turpināja ceļu gar Spānijas piekrasti, saule pamazām virzījās uz rietumiem, bet, spriežot pēc pilnajām glāzēm, Lubovska vīna krājumi uz jahtas bija neizsmeļami. Neredzamā komanda drošu roku vadīja burukuģi uz galamērķi, kuru, tiesa, neviens no pasažieriem nezināja un patiesībā arī nevēlējās zināt. Cilvēki aizvien vairāk pievērsās cits citam, izņemot Pafnutjevu, kurš vienādā mērā izrādīja interesi par visām skaistajām meitenēm, kuras bija glezni iekārtojušās platajos atpūtas krēslos, neslēpdamas ne nieka no savām apbrīnojamajām formām, līnijām un citiem jaukumiem. Tiesa, Mašai viņš tomēr veltīja mazliet vairāk uzmanības, neko darīt - dzīvs cilvēks taču. Tāpat arī Slavam un pat garām skrienošajiem neredzamās komandas locekļiem, kuri lēni, bet mērķtiecīgi vadīja jahtu pareizajā virzienā. Ko nu par komandu, ko nu par skaistajām meitenēm! Pafnutjevs neaizmirsa arī pats sevi - nekad viņš vēl nebija dzēris tik aromātisku un vēsu spāņu baltvīnu. Un tomēr viņš zināja, juta un saprata, ka rīkojas slikti.

Un reizē Pafnutjevs, vecais blēdis un viltnieks, ari skaidri apzinājās, ka šī ir vienīgā pareizā rīcība, ka ar katru izdzerto glāzi viņš kļūst aizvien aizsargātāks un neievainojamāks, ka ar katru iztukšoto glāzi drošības zona ap viņu paplašinās, aizsniedzoties gandrīz līdz pašam apvārsnim, jā, draugi, aizsniedzoties pat līdz apvārsnim.

Un viņam bija taisnība.

Būdams naivs un lētticīgs sadzīvē un draugu pulkā, Pafnutjevs tomēr darbā, pateicoties ilggadējai pieredzei, spēja ātri uztvert pat vissīkākās nianses, situāciju maiņas un detaļas, kas ātri vien iztēlē izveidoja vienotu kopainu.

Lūk, piemēram, Slava, kurš, ilgodamies palūkoties jūras klaidā, aizgāja līdz bortam un drīz vien atgriezās ar tukšu glāzi, lai gan Pafnutjevs nebija redzējis, ka viņš to pat pieliktu pie mutes.

Bet vīns taču bija tik labs!

Vai tiešām nebija žēl?

Tātad viņiem te bija lieli krājumi.

Un vispār jau tagad sāka pasniegt citu vīnu - laikam negribēja velti labu mantu maitāt? Ja sākumā Pafnutjevs tīksminājās par sieviešu figūriņām uz etiķetes, tad tagad tās tur vairs nebija redzamas. Un krāsas arī laikam bija citas. Mazāk izsmalcinātas. Arī Maša pastāvīgi kaut kur pazuda, lai gan joprojām viņam uzsmaidīja tikpat laipni un pat aicinoši. Par Pafnutjevu interesējās arī pārējās skaistules, bet, pamanījuša, ka viņam vairāk patīk runāt ar Mašu, nemanāmi atkāpās ēnā.

Tad piepeši Pafnutjevs pamanīja, ka Slava, tramīgi lūkojoties uz viņu, sačukstas ar Mašu, un ne jau pie galda, bet nomaļus, pie masta, turklāt pieskardamies viņai tā, kā pie galda parasti draugiem nepieskaras. Pie galda draugiem tā nepieskaras, Pafnutjevs sev paziņoja, te nu jūs maldāties vai uzskatāt, ka maldos es…

Ar lielām grūtībām, bet Pafnutjevs tomēr lauzās uz domu skaidrību, un dažbrīd tas viņam arī izdevās. Te lieti noderēja pieredze svinēšanā kopā ar Halandovski, to pašu Hudoļeju un pēdējā laikā arī ar Šalandu, kurš aizvien biežāk pievienojās viņu kompānijai un kopumā izrādījās samērā pieklājīgs cilvēks. Dažreiz viņam gan gadījās problēmas ar patmīlību vai slimīgu apvainošanos, kas būtībā ir viens un tas pats.

-     Kā?! - Pafnutjevs, spēcīgi triekdams dūri pret ļodzīgo galdiņu, piepeši iekliedzās. - Kā sauc šo cauro tupeli?! Velns lai to parauj!

-    Paša, vai tu trako? - Maša atkal jauki un paļāvīgi smaidīja. - Šo tupeli sauc " Acālija".

-    Skaisti! - Pafnutjevs piekrita.

-Citiem vārdiem sakot - " Delfīns".

-    Nav slikti! Cietumā arī ir tādi paradumi… Ir uzvārds, ir iesauka, un bieži pat nevar saprast, kā īsti cilvēku uzrunāt. Kā, piemēram, lai es uzrunāju šo tupeli… Uz " tu" vai " jūs"?

-    Paša, mani tikai uz " tu". Un es tevi tāpat… Vai drīkst?

-     Tikai tā ari vajag! - Pafnutjevs ierēcās un grīļodamies devās uz savu kajīti. Un viņa sejā rotājās pašapmierināta cilvēka smaids. Viņš bija izpildījis savu iecerēto programmu, izpildījis sekmīgi, varētu pat teikt - eleganti. Viņa uzdevums bija skaisti piedzerties.

Un to viņš izpildīja.

Piedzērās.

Man reiz tā gadījās, kad vēl strādāju par žurnālistu. Bija jāsameklē kādā Krasnodaras novada pilsētā materiāls par vietējo milicijas nodaļu, kas reizē darbojās arī kā organizēta banda vai gandrīz banda. Nodaļas priekšnieka jeb vadoņa tajā laikā pilsētā nebija, un man bez pūlēm izdevās savākt visu, kas nepieciešams iznīcinošam rakstam. Kad devos prom, labi cilvēki mani uzcienāja ar ceļakāju, es to nenoniecināju un mašīnā jau tiku iesēdināts.

Un, lūk, ceļā uz Krasnodaru kādā kalnu aizā mūsu mašīnu panāk vairāku milicijas " gaziku" kolonna ar vadoni priekšgalā. Viņa uzdevums bija par katru cenu nepieļaut raksta publicēšanu. Mēs apstājāmies, bet tikmēr armēņu konjaks smacīgajā un saules piekarsētajā mašīnas salonā bija izdarījis ar mani visu, ko vien var izdarīt ar vāju un lētticīgu cilvēku.

-       Izkāpiet, - milicijas priekšnieks uzaicināja. - Mums jāparunā.

Es izkāpu.

Apkārt kalni, aiza, kaut kur neticamos dziļumos mirguļo strauts. Desmit metru attālumā vairākas mašīnas, pie katras vairāki vīri ar stekiem. Es sagrīļojos, bet noturējos kājas, pieķeroties pie mašīnas pavērtajām durvīm.

-    Vai tu rakstīsi? - viņš klusi pavaicāja.

-    Par ko? - Es sagrīļojos.

-    Par mani.

-    Vecais. - Es vārgi uzsitu viņam pa zvaigžņoto uzpleci. - Pēc tāda daudzuma konjaka, kuru es izdzēru jūsu brīnišķīgajā pilsētā… Rakstīt? Tagad galvenais izdzīvot, vecais!

-Tā. - Viņš pašūpojās no papēžiem uz pirkstgaliem, atskatījās uz saviem puišiem, vēlreiz uzmanīgi nopētīja mani no galvas līdz kājām un soli atkāpās, lai es vairs nebalstītos pret viņa uzplečiem.

- Labi, - viņš paziņoja, - vari uzskatīt, ka esi izdzīvojis.

Viņš nespēja noticēt, ka šis nožēlojamais un grīļīgais radījums varētu kaut ko sakarīgu uzrakstīt uz papīra, tāpēc vairs nejutās apdraudēts. Pamājis saviem puišiem, lai dodas prom, viņš iesēdās savā "gazikā". Visa kolonna gaudojot aizdrāzās un ātri pazuda karstajos putekļu virpuļos.

Bet kalnos taču atrada līķus.

Un arī tagad atrod.

Jā, bet rakstu "Ogoņoks"publicēja, šerpu rakstu.

Un lidoja mans priekšnieks, tālu lidoja.

Nepaļaujieties uz dzērāju un alkoholiķu nevarību, nepaļau- jieties, draugi. Dažreiz viņi ir kā kalti no tērauda…

Skatīties baisi.

Pafnutjevs pamodās dīvainā telpā - tā bija viscaur balta. Aizkari, sienas, griesti, gultas galvgalis un loga rāmji… Lai gan dažviet bija manāma arī zelta spozme - gleznu ierāmējums, griestu plafons, durvju rokturi, krēslu kājas. Logs bija plaši atvērts, ārpusē bija saklausāma nesaprotama murdoņa. Tikai pēc brīža Pafnutjevs atskārta, ka tās ir viļņu šalkas.

- Ak, dievs, es esmu uz salas! - viņš gandrīz skaļi iesaucās un, ietinies palagā, apsēdās uz gultas malas - viņš šausmās pamanīja, ka ir pilnīgi kails.

Pafnutjevs paskatījās apkārt.

Uz krēsla atzveltnes atradās balts frotē halāts, atkal ar zelta rakstiem. Steidzīgi piecēlies, viņš uzvilka halātu, sasēja uz vēdera divkāršu mezglu un izgāja verandā. Aiz marmora margām pletās jūra. Zemā saule atspīdēja viļņos, un sārts celiņš stiepās no spīdekļa līdz pat Pafnutjeva kājām. Tas izskatījās skaisti, bet Pafnutjeva dvēselē virmoja nemiers.

Izdzirdis aizmugurē neskaidru čaboņu, Pafnutjevs atskatījās. Pa šaurajā marmora kāpnītēm pie viņa lejup kāpa cilvēks baltās drēbēs - citādi viņu raksturot nebija iespējams. Viņš bija viscaur baltā - sākot ar zeķēm un kurpēm un beidzot ar tauriņu, kas vainagoja ietērpu. Pat viņa mati bija balti, lai gan pareizāk laikam būtu sacīt - sirmi. Absolūto harmoniju jauca tikai melnās un šaurās ūsiņas. Uz baltā fona tās likās neiederīgas un pat pielīmētas. Un tomēr piešķīra cilvēkam zināmu izsmalcinātību.

-   Sveicināts, Pāvel Nikolajevič, - cilvēks ierunājās apbrīnojami pazīstamā balsī. - Priecājos jūs apsveikt šajā pieticīgajā stūrītī.

-    Sveicināts. - Pafnutjevs nedaudz neveikli paklanījās, apjukumā nolemdams, ka cilvēks šādās drēbēs jāsveicina tikai ar paklanīšanos.

-    Jurijs Jakovļevičs Lubovskis… Jūsu rīcībā.

-    Ak! - Pafnutjevs iesaucās. - Jurij Jakovļevič! Es laikam esmu pēc jums noilgojies!

-     Patīkami dzirdēt. - Lubovska kalsnā plauksta pazuda Pafnutjeva karstajā rokā - Jūs vakar bijāt mazliet noguris, tāpēc mēs jūs lieki netraucējām.

-    Vakar?! - Pafnutjevs salēcās. - Jūs gribat teikt, ka tas nav saulriets?! - Pafnutjevs norādīja uz sārto saules disku.

-   Tas ir saullēkts, Pāvel Nikolajevič.- Lubovskis viegli pasmaidīja. - Rietu mēs redzam reti, tas ir aiz kalna. - Lubovskis graciozi pamāja ar roku sānis, kur acīmredzot katru vakaru rietēja saule. Sabāzis rokas savu sniegbalto bikšu kabatās, viņš pagājās pa laukumiņu un papriecājās par lecošo sauli, tad pievērsās Pafnutjevam, kurš bija iekārtojies pītā krēslā - tieši tādā kā uz jahtas. Acīmredzot tie bija pirkti vienā reizē.

-     Bet skatos, ka jūs jau no paša rīta esat parādes formā, Jurij Jakovļevič? - Pafnutjevs pajautāja.

-      Jāaizbrauc uz lielo zemi. - Lubovskis pavīpsnāja par savu frāzi, kuru lietoja Tālajos Austrumos, Sahalīnā un Kamčatkā. Te lielā zeme bija Spānija. - Svarīga tikšanās, Pāvel Nikolajevič, nedrīkstu izrādīt nevērību… Dzīve turpinās.

-    Baņķieri? Magnāti? Oligarhi?

-     Jūs taču uzminējāt! - Lubovskis jautri iesmējās. - Viņi visi piedalīsies mūsu šīvakara pasākumā.

-    Mums vajadzētu parunāt, Jurij Jakovļevič!

-     Labāk uz vakarpusi, Pāvel Nikolajevič, labi? Tepat arī tiksimies. Šodien būs brīnišķīgs vakars, es jums apsolu.

-    Kā jūs nosakāt, ka vakars gaidāms brīnišķīgs?

-    Ir tikai viena pazīme, toties ļoti droša…

-    Pastāstiet!

-    Mēs esam Spānijā. Te sliktu vakaru vienkārši nav.

-    Laba vietiņa, - Pafnutjevs piekrītoši sacīja.

-    Starp citu, varu piedāvāt jums braucienu pa Spāniju. Ko teiksit? Mašīna būs jūsu rīcībā, šoferis pirmklasīgs… Ja vēlaties, jums līdzi dosies arī Maša… Man teica, ka jums izveidojušās nevainīgas simpātijas…Viņa bieži izpalīdz kā gide, parāda maniem ciemiņiem tādu Spāniju, tādu Spāniju… - Lubovskis sapņaini palūkojās saulē. - Krievu tūristi tādu Spāniju nekad nav redzējuši un neredzēs.

-     Labi jau būtu, - Pafnutjevs novilka, neatraudams skatienu no uzlecošā saules diska. - Tikai mazliet vēlāk, labi? Mēs mazliet parunāsim, es uzrakstīšu protokolu…

-Protokolu?! - Lubovskis, tālāk neklausīdamies, iekliedzās. - Protokolu Spānijā?! Uz manas salas?! Pāvel Nikolajevič, apžēlojieties! Kā jūs varat lietot tādus vārdus?! - Lubovskis bēdīgi sasita plaukstas un paskatījās apkārt - vai te nav kāda, kam pasūdzēties par pāridarījumu.

-     Labi, nosauksim to papīru citādi. Man taču atgriežoties būs kaut kas jānoliek priekšniecībai uz galda, Jurij Jakovļevič! - Pafnutjevs žēlabaini novilka.

-    Es zinu, kas jānoliek uz galda, - Lubovskis turpināja jau citā tonī - skarbā un vēsā. - Bet to es izdarīšu pats. Tuvākajā laikā. Es zinu, kā tas darāms. Nebūs jau pirmā reize. Domāju, ka arī šoreiz nevienu neapbēdināšu.

-       Jurij Jakovļevič! - Pafnutjevs izlikās, ka Lubovska pēdējos vārdus nav saklausījis, lai gan tos nedzirdēt, nesaprast un nenovērtēt vienkārši nebija iespējams. - Jurij Jakovļevič… Tās ir jūsu lietas… Man tik augstu neaizsniegties. Bet saprotiet - par komandējumu nāksies atskaitīties!

Kādu brīdi Lubovskis - slaids, skaists un sniegbalts - klusēdams mierīgi vērās jūras plašumos, tad viegli notrīsēja, kā atgriezdamies no tāliem domu klejojumiem, un paskatījās uz' Pafnutjevu - par ko gan runā šis nelaimīgais, kurš tik neveikli iekārtojies krēslā? Ak, jā!

-     Nepārdzīvojiet, Pāvel Nikolajevič, nemokiet sevi! Mēs jums uztaisīsim tādu papīrīti… Žeņa būs laimīgs un noteikti jums kaut ko uzdāvās - piemēram, kādu zvaigznīti, meda- ļiņu vai godarakstu…

-    Žeņa? - Pafnutjevs apjucis pārvaicāja.

-     Es runāju par ģenerālo. Man viņš ir Žeņa, es viņam - Jura… Starp citu, Maskavā jau sen sācies darba laiks, varam viņam piezvanīt. - Lubovskis izņēma no žaketes kabatas baltu mobilo telefonu un nospieda taustiņu.

Pafnutjevs mulsi atslīga krēslā, atbalstīja plaukstā neskūto vaigu un pievērsās jahtai, kas aicinoši šūpojās rāmajos viļņos, vilinot uz klāja skaistus, cienījamus un bagātus cilvēkus, piedāvājot izbaudīt rīta braucienu, ieelpot dzestro gaisu un pārliecināties, ka dzīve turpinās, turklāt - kāda dzīve!

Bet atskanēja Lubovska balss, un Pafnutjevs vairs nemocīja sevi ar tukšiem un nevajadzīgiem prātojumiem.

-    Žeņa? - Lubovskis priecīgi iesaucās klausulē. - Saulainā Spānija sveicina tevi un nepacietīgi gaida, kad aplaimosi to ar savu klātbūtni! Ko? Protams, Žeņa, par to nerūpējies! Tu tikai piezvani un pasaki reisa numuru! Un viss! Tās arī būs tavas vienīgās rūpes! Tad sāksies bezgalīga un ideāla dzīves baudīšana! Ja arī kādas problēmas radīsies, tās visas atrisināšu es, Žeņa! Tās jau būs manas rūpes! Ā, tu runā par to… Viss kārtībā. Viņš tagad krāšņā halātā sēž man tieši pretim, līdzās mirguļo pasakainais jūras līcis, viņš izbauda saullēkta skaistumu un sūta tev karstus sveicienus! Vai es pareizi pateicu? - Lubovskis pusčukstus pārvaicāja Pafnutjevam.

-    Pasakiet, ka es viņu mīlu un pastāvīgi atceros, - Pafnutjevs nopietni paziņoja.

-     Viņš saka, ka tevi mīl un pastāvīgi atceras, - Lubovskis, izskatīdamies nedaudz samulsis, līksmi nokliedza - acīmredzot nebija gaidījis tik draisku Pafnutjeva atbildi. - Palīdzot izpildīt tavu uzdevumu, mēs taču esam gatavi viņa priekšā pat uz vēdera līst. Starp citu, viņš pošas mazā ceļojumā pa Spāniju… Ceru, ka tev, Žeņa, nav iebildumu? Lūk, viņš jau laimīgi smaida un izsaka visdziļāko pateicību par priekšniecības augstsirdību. Viss kārtībā, Žeņa, viss kārtībā! Drīz tiksimies, tad pats varēsi pārliecināties, ka atkal esmu jautrs, vesels un lojāls pret saviem draugiem! Uz redzi, Žeņa, negarlaikojies!

Lubovskis pārtrauca sarunu un draiski pamirkšķināja Pafnutjevam - tā, lūk, jāstrādā, tā, lūk, ar priekšniecību jārunā, skaties un mācies.

-    Nu, nu, - Pafnutjevs atsaucās ar smagu nopūtu. Viss šajā sarunā viņam nemaz nepatika, ne tuvu viss… Turklāt dvēselē iezagās šaubas - varbūt Lubovskis tikai spēlēja teātri un nemaz nerunāja ar ģenerālo… Varēja taču iedot arī Pafnutjevam kādu vārdiņu pateikt, lieku reizi apliecinot savas pozīcijas varas gaiteņos…

Pafnutjevs sajuta šaubas, ļoti stipras šaubas. Viņš sakustējās, nočīkstinot pīto krēslu, nokrekšķējās, aizgāja līdz jūrai un iebrida līdz potītēm ūdenī, kur brīdi pastāvēja.

-    Kāds ūdens? - Lubovskis no aizmugures uzsauca.

-     Satriecošs! - Pafnutjevs jau bija pieradis pie sava jaunā vārda. - Satriecošs, - viņš vēlreiz nočukstēja, šoreiz - pats sev.

-     Nāc augšā, Paša! - Lubovskis no terases aicināja. Viņš bija nolēmis, ka pie jūras saullēktā pēc labas sarunas ar ģenerālo var pāriet uz " tu". - Iesim brokastīs. Maša tev par prieku krietni pacentusies!

-      Vai tad viņa jums ir pavāre? - Pafnutjevs, zaudējis pēdējās kauna paliekas, vaicāja.

-     Ne gluži, Paša, ne gluži. - Lubovskis iesmējās. - Bet galdu viņa uzklāt prot un yar arī sarunā piedalīties kā līdzīgs ar līdzīgu. To, Paša, iegaumē. Viņa mums visā ir līdzvērtīga. Lai dievs tevi sargā, ja nosauksi viņu par pavāri!

-    Kas tad notiks?

-    Nogalinās.

-    Ar ko? - Pafnutjevs pasmaidīja.

-    Ar skatienu. Vai saprati? Ar skatienu. Vienā mirklī.

-    Bet man viņa likās tāda… Balta un pūkaina…

-    Es arī dažreiz šķietu balts un pūkains. - Lubovskis plati pasmaidīja. - Vai tad ne?

-    Man jāpiekrīt. - Pafnutjevs plati iepleta rokas - atzīstu, ka taisnība jums, vecākam biedram, pieredzējušākam, zinošākam un tomēr atklātam.

-    Starp citu, te visi mani sauc par Juru.

-    Skaidrs.

Brokastis bija pieticīgas - kaut kādas pārslas ar pienu, cepta un atdzesēta gaļa - gandrīz kā Halandovskim, tikai mazliet negaršīgāka, Pafnutjevs secināja, jau iepriekš priecādamies par Halandovska triumfu, kad viņš to uzzinās. Vēl bija dažādas sulas, laba kafija - Pafnutjevam nācās to atzīt, kaut kādas zivis, arī garšīgas. Brokastis bija organizētas kā zviedru gals - katrs no galdiņa varēja izvēlēties, ko vēlas.

-     Informēju par situāciju, - Lubovskis paziņoja, kad visi bija iekārtojušies ap lielo un apaļo galdu. - Tūlīt pēc brokastīm man būs jādodas uz lielo zemi, darbi, bļāviens. - Lubovskis mazliet frivoli pasmaidīja. - Atgriezīšos pēcpusdienā. Tātad pusdienosit bez manis. Tagad iesaku aiziet līdz jūrai. Rīts pie jūras ir labākais, kas te ir. Maša, tu arī varētu ieklausīties manos tukšajos vārdos…

-    Es klausos, Jura.

-    Tagad tu parūpēsies par mūsu ciemiņu… Kā ievēroju, starp jums jau uzliesmojušas dzirksteles…Labvēlības, patikas, līdzīgu uzskatu… - Lubovskis runāja mazliet teatrāli. - Parādi viņam mūsu pludmali, jūru, salu… Bet neaizraujies. Tevi gaida kopētājs… Visus dokumentus, kurus tev iedevu, piecos eksemplāros. Sarunāts?

-    Jura, es visu izdarīšu, - Maša apsolīja.

-    Esmu visu pateicis. - Lubovskis, strauji pietrūcies kājās, devās prom no galda un pamāja visiem ar roku. - Turpiniet bez manis. - Viņš paskatījās pulkstenī. - Tiksimies vakarpusē. Neskumstiet, es vienmēr esmu ar jums. - Un viņš viegli kā saules zaķītis izslīdēja pa durvīm.

Pēc pusstundas visa kompānija sapulcējās pludmalē. Tiesa, pludmale bija neliela, apmēram desmit reiz desmit metru, bet smiltis, smiltis bija vienkārši satriecošas - lielgrau- dainas, tīras un viegli gurkstošas pie katra soļa. Acīmredzot atvestas no kādas tālas un civilizācijas neskartas krastmalas. Pludmali apjoza milzīgi akmeņi, starp kuriem vijās taciņa, kas aizveda līdz pat mājas kāpnēm.

Maša kopā ar draudzeni priecīgi draiskojās pa ūdeni - šķiet, rīta pelde bija ikdienas pasākums, bez kura viņas nevarētu uzsākt dienu. Slava, pagriezis seju pret sauli, ar fotoaparātu sēdēja uz akmens, bet Pafnutjevs uz pludmali bija atnācis tajā pašā halātā.

-    Paša! - meitenes uzsauca Pafnutjevam - Vai tu visu dienu tur sēdēsi šajos paltrakos? Nāc pie mums!

-    Kāpēc ne? - Pafnutjevs pielieca galvu pie pleca. - Kāpēc gan ne… Jūs esat skaistas meitenes, jautras, pret mani izturaties labi, bez aizspriedumiem… Arī Jurijs Jakovļevičs to pieminēja savā rīta uzrunā…

-    Beidz viņu uzrunāt tēva vārdā! - Maša iesmējās. - Viņam tas nepatīk. Jura - ar to arī pietiks. Drīzāk viņš pieciestu Jurku, Jurčiku vai Jurasiku… Bet Jurijs Jakovļevičs… Tikai tad, ja vēlies viņu spēcīgi aizvainot… Nevajag, Paša! Esi vienkāršāks, un tauta tevi iemīlēs!

-     Labi, - Pafnutjevs piekrita. - Ja Jurasiks, tad Jurasiks. Pielauzāt, pierunājāt un pārliecinājāt… Es eju!

Un, nosviedis balto, zeltainiem rakstiem rotāto halātu uz akmeņiem, Pafnutjevs aizskrēja līdz jūrai. Jā, Pāvels Nikolajevičs Pafnutjevs, Krievijas Ģenerālprokuratūras īpaši svarīgu lietu izmeklētājs, šajā rītā bija lielisks - jauns un smaidīgs, un viņa pieri neapēnoja neviena drūma doma, jā, jā, tā tas bija, lai cik grūti jums ari nāktos tam noticēt. Nekas viņu šajā rītā nemulsināja, nenomāca un nesatrauca. Tiesa, viņš izskatījās mazliet pilnīgs, bet tikai ļoti nedaudz. Šis viegli jaušamais apaļīgums viņam nāca tikai par labu, nogludinot pat dažas nesen radušās krunciņas. Jā, draugi, jā, krunciņas dažreiz parādās nelaikā, negaidītas un neiepriecinošas. Un tad daži lieki kilogramiņi… Vai pamanījāt - kilo- gramiņi, nevis kilogrami, cilvēku padara jaunāku un tiešām neatvairāmu skaistu, labsirdīgu un atsaucīgu meiteņu acīs.

Un tieši tādas meitenes satvēra Pafnutjeva mitrās plaukstas un aizvilka drošajās un debeszilajās jūras dzīlēs, kas torīt mirdzēja īpaši priecīgi un vilinoši.

Kādi vārdi, kādi vārdi!

Cik ļoti iegribējās uz Spāniju, uz tādu nelielu pludmali, pie tādām daiļām, labām un atsaucīgām!

Bet ne jau visiem ir tādas iespējas, draugi, ne jau visiem.

Pafnutjevam - bija. Jo autors gadījās dāsns un augstsirdīgs.

Un kāpēc?

Tāpēc, ka autoram šis rīts, 2004.gada 15.oktobris, ari bija dāsns ur> augstsirdīgs. Protams, mazākā mērā nekā Pafnutjevam, bet tomēr, tomēr…

Reti, bet gadās. Sīkākas informācijas nebūs, būs vien, draugi, jātic uz vārda.

Tā nu Pafnutjevs…

Divu daiļavu aizvilināts, nokļuva dziļā jūrā un jutās lieliski - sprauslāja, aizrīdamies, smiedamies un pieskardamies.

Jā, arī pieskardamies. Gadījās, ko tur slēpt…

-      Slava, noknipsē mūs! - Maša iesaucās, sajutusi zem kājām stingru pamatu. - Mēs taču labi izskatāmies šajos viļņos?

-    Labi? - Slava atsaucās. - Nekā tamlīdzīga! Jūs izskatāties satriecoši! Brīnišķīgi! īpaši Paša!

-    Es zinu, - Pafnutjevs atsaucās un, paķēris Mašu uz rokām, iznesa viņu krastā, uz zeltainajām smiltīm, tieši pretim Slavas jaudīgajam fotoobjektīvam. Maša apvija Pafnutjevam ap kaklu savas dievišķās rokas un piespieda vaigu pie viņa vaiga, uzburdama gandrīz aizmirstas jaunības, trauksmes, riska un laimīga neprāta izjūtu.

Slava filmiņu nežēloja - to Pafnutjevs uzreiz pamanīja. Tā fotografē kompromitēšanai, nevis mīļām atmiņām. Un viņš apzināti turpināja, ļaudams Slavam, Mašai un viņas tikpat jaukajai draudzenei darīt visu, ko bija palūdzis Jurčiks Lubovskis. Ka viņš tiešām palūdza, Pafnutjevam nebija ne mazāko šaubu. Un viņš, svētlaimīgi smaidīdams - ne tikai aiz viltības un izmeklētāja pienākumus pildīdams, bet no sirds izbaudīdams šo rītu un skaisto meiteņu sabiedrību-, atkal devās ūdenī, šoreiz atgriezdamies jau ar citu meiteni uz rokām, kura maigi, bet mazliet vēsāk par Mašu, pieglaudās Pafnutjeva karstajam, gandrīz jauneklīgajam augumam un arī ļāvās fotografēšanai. Bija, protams, arī dažas visai divdomīgas pozas, ko tur slēpt, bet Pafnutjevs nepretojās, vēl vairāk - labprāt meitenēm palīdzēja, atsaukdamies visām viņu vēlmēm, lai tikai bildes būtu labas, lai tikai rīts neaizmirstos, lai tikai Jurasiks, vakarā atgriezies, būtu apmierināts un visiem kaut ko par piemiņu uzdāvinātu no savām milzīgajām mantu lādēm.

- Tikai pielūko, lai bildes uztaisītu! - Pafnutjevs bargi brīdināja Slavu, kurš lika jau aparātā otro filmiņu, ne reizi pat neizteikdams vēlēšanos arī iemūžināties skaisto meiteņu sabiedrībā. Tā bija liela kļūda - cilvēks, kuram nav ļaunu nodomu, noteikti arī pats vēlas parādīties uz bildēm. Bet Slava nez kādēļ to negribēja. Viņam pat prātā nenāca palūgt tai pašai Mašai nofotografēt viņu piemiņai kopā ar dārgo ciemiņu.

Un meitenes arī Slavam to nepiedāvāja.

Arī viņām tas neienāca prātā.

Viņi gatavoja materiālu šantāžai. Un par patīkamām atmiņām nemaz nedomāja.

Bet savu darbu viņi darīja tik viegli un dabiski, tik patiesā jaunības aizrautībā, ar tik lielu labvēlību pret Pafnutjevu, ka viņš vienkārši nespēja viņiem neko atteikt. Pafnutjevs izklaidējās tik labi, kā sen nebija izklaidējies. Varbūt tik atdevī- gi viņš vispār nekad nebija izklaidējies.

Ļoti iespējams.

Padomāsim un mēģināsim atcerēties - vai mums kādreiz dzīvē ir bijis tik labi, kā šajā rītā Pafnutjevam?

Man vienu reizi bija šāds rīts.

Šovasar.

Ļoti īss rīts. Bet no otras puses, ja rīts ir tik labs, tas var ilgt kaut mūža garumā - tikpat mums liksies netaisni īss, līdz asarām īss.

Un lija arī asaras, draugi, lija.

Bet ne jau tikai saulainā pelde jūrā darīja Pafnutjevu tik laimīgu, ļaujot pasauli ieraudzīt pavisam citās krāsās. Bija kaut kas daudz būtiskāks. Maša, izmantodama izdevīgu mirkli, pieliecās viņam pavisam tuvu un iečukstēja ausī tikai vienu vārdu:

-    Piesargies!

-    No kā?- Pafnutjevs, arī izmantodams izdevību, pajautāja.

-    Ne jau no manis, protams! - Meitene iesmējās. - No manis nav jāpiesargās.

-    Es to arī nedarīšu! - Pafnutjevs atbildēja, nolūkodamies, kā Maša pagriežas un aizpeld jūras zilgmē.

Lubovskis parādījās uz vakarpusi.

Saule jau bija norietējusi aiz kalna, un māja ieslīga maigā, rožainā mijkrēslī.

Gaidot namatēvu, visi bija sapulcējušies terasē ap apaļo klūgu galdu. Maša, iekārtojusies pretim Pafnutjevam, šķita jautra un bezrūpīga. Nekas neliecināja, ka viņa jūrā čukstus būtu Pafnutjevu brīdinājusi par draudošajām briesmām. Vēl vairāk - visu dienu viņa bija mazliet izvairīga, it kā būtu izveidojusies saikne, par ko labāk pārējiem nezināt.

Viņi tērzēja par jūru, Spāniju un Maskavu, nevienu neaizskarot un neaizvainojot. Spānijā tas nav grūti. Ja Maskavā, saspringtā un nervozā, jāapdomā katra frāze, tad te tas nebija nepieciešams - vārdi paši brīvi raisījās, apliecinot mīlestību, saskaņu un bezrūpīgu dzīvi. Ja runāja par mīlestību, tad tā bija viegla un gaiša, ja kāds uzdrošinājās izteikt neapmierinātību, tad tikai par jūras viļņiem, pārāk spožu sauli vai ledainu vīnu. Lai gan īgnuma iemesls drīz vien pats no sevis izgaisa siltajā Spānijas gaisā.

Un atkal pie galda skanēja klusi smiekli, laipnības un komplimenti, kas atkal izraisīja meiteņu smieklus - jautrus un iecietīgus. Zināja, viņas taču labi zināja, ka pelnījušas daudz vairāk par pat visjūsmīgākajiem vārdiem. Lai kādi būtu vārdi, viņas bija vēl labākas.

Atskanēja viegls motora troksnis, un gaisā parādījās helikopters ar caurspīdīgu kabīni. Tas aplidoja ap māju, un visi ieraudzīja Lubovski baltajā uzvalkā - viņš līksmi sveicināja kompāniju un acīmredzot steidza tai pievienoties.

Helikopters piezemējās laukumiņa otrā pusē, un no tā tūlīt izlēca Lubovskis - straujš, ar mazu, plakanu koferīti rokā un smaidu uz lūpām. Šķiet, viņš patiešam priecājās atgriezties savās mājās, savējo vidū, pat par spīti tam, ka te atradās svešinieks ar visai nelabiem nodomiem.

-    Sveiciens visiem! - viņš sacīja, pienākdams pie galda. - Vai neesat bez manis nogarlaikojušies?

-    Mazliet esam, - Pafnutjevs atbildēja.

-    Vai zvani bija? - viņš pajautāja Mašai.

-    Nekas nopietns, Jura, nekas svarīgs.

-   Tas ir labi. Jaunu ziņu neesamība ir labākā ziņa, vai ne tā, Paša? Vai tu man piekriti?

-    Tur ir sava jēga, - Pafnutjevs piesardzīgi atbildēja. - Kā pagāja diena?

-    Lieliski! Vienkārši brīnišķīgi!

-    Laikam šodien nopelnīji daudz naudas?

-    Daudz naudas es nopelnīju mazliet agrāk… Šodien man tas nebija vajadzīgs, - Lubovskis vēsi atteica. - Tāpēc šodien es tikai šo to nostiprināju… Saglabāt bagātību ir daudz sarežģītāk, nekā to nopelnīt. Tāpat kā olimpiskajiem čempioniem - izcīnīt titulu ir daudz vieglāk, nekā to noturēt. Vai tu man piekriti?

-    Arī te ir sava jēga. - Pafnutjevs pavīpsnāja, nesteigdams pievienoties Lubovska viedoklim.

-    Vai vakariņas ēdīsi? - Maša jautāja.

-   Nē, es nāku tieši no galda… No ļoti laba galda. - Lubovskis pacēla rādītājpirkstu. - Šo pasākumu, iegaumē, ar savu klātbūtni pagodināja ievērojamākie Barselonas cilvēki… - Kaut ko svarīgu atcerējies, viņš pusvārdā aprāvās, pagriezās pret Mašu un vērīgi uz viņu palūkojās, it kā būtu pamanījis meitenē pārmaiņas. - Vai ar tevi viss kārtībā? - viņš vaicāja, apsēzdamies brīvajā krēslā.

-    Vai tad pēc manas sejas tas nav redzams?

-    Tāpēc jau ari vaicāju… Jā, Paša… Tavs sapnis piepildījies - šovakar varēsi beidzot uzdot man savus briesmīgos jautājumus…

-    Tik briesmīgi tie nemaz nav, - Pafnutjevs miermīlīgi iebilda. - Un nav arī tik skarbi… Jautājumi kā jautājumi, - viņš turpināja murmināt sev zem deguna. - Parasti jautājumi, kā klājas, atskaitei, lai nesāktos liekas runas…

-    Maša! - Lubovskis viņu pārtrauca. - Klausies… Uz manu kabinetu šampanieti, divas pudeles. Man un manam dārgajam ciemiņam… Vai tu neiebilsti, Paša?

-    Lai dievs pasargā!

-     Ko vēl… Sulu, greipfrūtu… Un pati izdomā, ko vēl tādu vieglu varētu… Tiksi galā?

-    Jura! Protams! Kādi tev šodien dīvaini jautājumi…

-    Ak, Maša! Vai tad tie ir jautājumi! Ja tikai tu zinātu, uz kādiem man tūlīt nāksies atbildēt… Ak!

-    Labi, labi, - Pafnutjevs gurdi novilka, pavicinādams pilnīgo roku. - Uz kuriem gribēsi, uz tiem arī atbildēsi.

-    Pat tā varēs?! - Lubovskis sajūsmināts iesaucās.

-     Jura, - Pafnutjevs pārmetoši novilka. - Tikai tā. Tiesa, jautājumus es protokolā ierakstīšu, bet tu varēsi uz tiem arī neatbildēt, ja kāda iemesla dēļ to darīt nevēlēsies.

-    Atkal protokols? - Lubovskis savilka seju baiļu grimasē.

-     Kā citādi, Jura? Manu darbu novērtē un algu aprēķina, balstoties tikai uz protokoliem…

-    Ja labs protokols, tad var arī prēmiju iedot?

-     Var, - Pafnutjevs negribīgi piekrita.- Bet tas gadās reti, ļoti reti, ar prēmijām mūs nelutina. Ja tomēr iedod, tad par gluži citiem nopelniem.

-    Par kādiem, ja drīkst vaicāt? - Lubovskis aši pavaicāja.

-     Par attiecībām ar priekšniecību, labu rokrakstu, laicīgu ierašanos pie priekšnieka…

-     Skaidrs! - Lubovskis viņu pārtrauca. - Tāpat kā visur. Dzīves likumi visiem vienādi - kā tiesājamiem, tā tiesātājiem.

-    Jura, nevajag, - Pafnutjevs iebilda. - Rimsties. Kāds tu tiesājamais, ja te, Spānijā, ar viena taustiņa kustību vari sazināties ar ģenerālo prokuroru?

-   Tomēr ievēroji! - Lubovskis jūsmīgi iesaucās, viegli pielēk- dams kājās. - Kā redzu, ar tevi jāuzmanās! Vai ne, Maša?

-   Ar tev, Jura, ari. - Maša, sajutusi spiedienu, mierīgi atbildēja.

-    Vai viņš tev uzmācās?

-    Uzmācās.

-    Un ko tu?

-    Atsaucos, cik vien spēju.

-    Vai ar jautājumiem arī uzmācās?

-    Nē, tikai fiziski.

-    Kā tā?- Lubovska balsī ieskanējās viegls nemiers.

-Paša mani uz rokām nesa ārā no jūras, un Slava mūs

fotografēja.

-    Vai bieži nesa?

-    Bieži. - Paslējusi augšup zodu, Maša droši paskatījās Lubovskim acīs.

-     Labi… Savus secinājumus pateikšu, kad būšu apskatījies bildes.

-    Starp citu, kad taisīsit fotogrāfijas, neaizmirstiet par mani, - Pafnutjevs noņurdēja.

-    Sapņo, ka varēsi saglabāt ar Mašu attiecības? - Lubovskis painteresējās.

-    Kāpēc saglabāt… Nemaz ari ne. Tikai attīstīt un padziļināt.

-    Pat tā? Un ko saka Maša?

-    Viņa neiebilst, - Pafnutjevs izmisīgi paziņoja.

-    Tā, - Lubovskis nokrekšķēja. - Redzu, ka ilgi jūs vienus atstāt nevar… Paldies par atklātību. Nāc, Paša. - Lubovskis aicinoši pamāja Pafnutjevam ar roku un pirmais neatskatīdamies devās uz māju.

Pafnutjevs vainīgi noplātīja rokas, sak, piedodiet, mīļās meitenes, bet apstākļi ir stiprāki par mani, nāksies jūs uz kādu laiku pamest. Viņš piebīdīja krēslu pie galda, kā to dara labi audzināti ciemiņi, mazliet neveikli paklanījās un mazliet gausi devās pakaļ Lubovskim. Pirms ieiešanas mājā viņš vēlreiz atskatījās, pamāja visiem ar roku, bet, precīzāk sakot, pamāja ar roku Mašai - ja nu kas notiek, tad nepiemini ar ļaunu. Maša viņam pamāja pretim ar savu slaido, iedegušo plaukstu.

Un Pafnutjevs pazuda aiz mājas stikla durvīm.

Sekodams Lubovskim, Pafnutjevs uzkāpa otrajā stāvā, izgāja cauri vairākiem saulrieta zeltītiem gaiteņiem un piepeši nonāca kabinetā. Ka tas tiešām ir kabinets, liecināja tikai milzīgais rakstāmgalds - viss pārējais atgādināja zāli vai guļamistabu. Logs, kas aizņēma visu sienu, no grīdas līdz pat griestiem, izgāja uz jūras pusi. Skats bija tik valdzinošs, ka Pafnutjevs, šķiet, aizmirsa Lubovska klātbūtni un, piegājis pie loga, nespēja atraut acis no zilā plašuma.

-    Ko teiksit, Pāvel Nikolajevič? - Lubovskis pārgāja uz oficiālu toni, likdams saprast, ka jautrās galda sarunas meiteņu sabiedrībā beigušās.

-    Skaisti, - Pafnutjevs sacīja. - Nekad neko tādu neesmu redzējis. Un laikam arī vairs neredzēšu.

-     Kas zina, - Lubovskis, dīvaini smīnēdams, atbildēja. - Kas zina.

-    Ko jūs ar to vēlējāties teikt?

-Varbūt jūs uz kaimiņu salas uzbūvēsit sev kaut ko līdzīgu… Kas zina.

-    Ļoti stipri šaubos. - Pafnutjevs atgāja no loga.

-    Es varētu padalīties dzīves pieredzē… Vai gribat?

-    Protams, gribu! - Pafnutjevs pacilāti atsaucās, un Lubovskis par šo joku mazliet īgni sarauca degunu.

-     Nekad ne par ko nešaubieties. Tā ir izdevīgāk. Šaubas izkaltē dvēseli… Un arī maciņš no tām kļūst plānāks.

-     Iespējams, jums taisnība. Ļoti iespējams. Bet redziet, Jurij Jakovļevič, dzīve ir tik bagāta un daudzveidīga savās izpausmēs.

-     Visas tās izpausmes pilnībā iekļaujas manā shēmā. Vai tad šī sala nav manas taisnības apliecinājums?

-     Jā, ir gan, - Pafnutjevs piekrita. - Bet ir vēl citas salas, Jurij Jakovļevič.

-    Un kuras jums patīk labāk?

-    Jūsu sala, protams, ir ārpus jebkuras konkurences.

-    Ņemiet sev ari tādu. - Lubovskis viegli pamāja ar roku - par ko mēs te runājam, vai vispār vērts runāt par tādiem niekiem.

-    Jūs domājat, ka es varētu?

-    Mierīgi. Tikai nāksies pastrādāt.

-    Jūsu labā?

-    Kāpēc tā? Manā labā nevajag strādāt. Neviens nestrādā manā labā. Un es to arī nepieļautu. Patiesi, aizrautīgi un atde- vīgi strādāt var tikai kāda augsta, godājama un nozīmīga mērķa vārdā. Piemēram, patiesības vārdā. Taisnības vārdā. Labestības vārdā… Jā, ir tādi jēdzieni. Gribat, es uz jūsu salu pat Mašu palaidīšu? Jums tur kaut kāda saskatīšanās notikusi… Viņa jūs nenervozēs.

-    Mašu es nepavilkšu, - Pafnutjevs skumji atbldēja.

-    Kā tā?

-     Mašai ar vienu salu būs par maz. Viņai nepieciešams vesels arhipelāgs.

-     Ticiet, Pāvel Nikolajevič, jūs kļūdāties. Viņa ir ļoti pieticīga sieviete, bez kaprīzēm, bet ar pašcieņu.

-   Jā, to es pamanīju, - Pafnutjevs atbildēja mazliet par steidzīgu, un Lubovskis saprata - viņa sarunu biedrs nevēlas

ilgāk apspriest šo tēmu.

-    Vai mani papīri veseli? - Lubovskis piepeši pavaicāja. - Vai tiešām visi sadeguši?

-      Vieni pelni! - Pafnutjevs, apliecinādams savu vārdu patiesumu, pat piespieda pie krūtīm plaukstas.

-    Tātad veseli.

-    Jurij Jakovļevič!

-    Cik jūs par tiem gribat?

-    Es jums tos par velti atdotu!

-    Par velti man nevajag. Par veld - tas ir pārāk dārgi. Man nav tādas naudas. Vai varam to apspriest mierīgi un nesteidzīgi, viens otram uzticoties? Un vēl man ir viens lūgums - sauksim lietas to īstajos vārdos.

-    Redziet, Jurij jakovļevič…

-Paklusējiet, Pāvel Nikolajevič! Jau jūsu pirmie vārdi liecina, ka saruna mums pagaidām neveidojas… Problēma ir tāda… Man ir maz laika. Rīt es lidošu prom.

-    Uz Maskavu?

-    Nē, Maskavā es varu atgriezties tikai ar jūsu palīdzību. Es to zinu, un jūs to zināt.

-    Jūs mani pārvērtējat.

-    Ne mazākā mērā. Turklāt, ja arī kļūdos, tad tā ir mana problēma. Ļaujiet man teikt, ko uzskatu par vajadzīgu. Mums sarunai ir tikai šis vakars. Izmantosim to… Pēc iespējas labāk. Vai piekrītat?

-    Jurij Jakovļevič! Protams!

Ienāca Maša, klusēdama uzlika uz galda pudeli vīna, divas glāzes, sagrieztu greipfrūtu un īsu mirkli, nevienu neuzlūkojot, pakavējās - ļaujot izteikt vēl kādu vēlēšanos. Bet gan

Lubovskis, gan Pafnutjevs klusēja, un Maša tikpat klusi izslīdēja no istabas.

-    Skaista sieviete, - Lubovskis it kā pats pie sevis noteica.

-    Lūk, šajā jautājumā mūsu viedokļi laikam sakrīt! - Pafnutjevs iesaucās.

-    Es zinu. - Lubovskis piekrītoši palocīja galvu.

-    No kurienes?

-    Pāvel Nikolajevič, jūs esat daudz atklātāks cilvēks, nekā pašam šķiet. Bet es esmu vērīgāks. Vai atbildēju uz jūsu jautājumu?

-    Pilnībā.

-    Tad atbildiet arī uz manējo… Tas muļķīgais raksts avīzē… Tapa ar jūsu palīdzību?

-    Es darbojos citā jomā, Jurij Jakovļevič.

-    Es teikšu jums pilnīgi atklāti. - Lubovskis ielēja sev vīnu, izdzēra, brīdi klusēja, tad nolika glāzi atpakaļ uz marmora galdiņa. - Es viegli varu apgāzt jebkuru apvainojumu vai pārmetumu, kas izteikts šajā rakstā vai kā nu to sauc. Bet, Pāvel Nikolajevič… Man nav tiesību to darīt, es nevaru nolaisties līdz aizstāvībai un kaut kādiem pierādījumiem. Ja es pierādu, tātad jau esmu zaudējis. Vai saprotat, par ko es runāju?

-    Pilnībā.

-      Es arī domāju, ka saprotat, par spīti savai dīvainajai uzvedībai un runas veidam.

-    Kas jums manā runā liekas dīvains?

-    Jūs māžojaties, Pāvel Nikolajevič.

-Ja par tēmu nedrīkst jokot, tad tā nav nopietna tēma… Tā teicis viens ļoti gudrs cilvēks, tikai es diemžēl neatceros viņa uzvārdu.

-    Laba doma. Man arī tā patīk. Jūsu māžošanās nemaz nav uzjautrinoša. Tā jūs tikai izvairāties no atbildības par saviem vārdiem. Tā sakot, parunājām, papļāpājām, aizgājām katrs uz savu pusi, un neviens ne par ko neatbild.

-    Jurij Jakovļevič, - iespējami nopietni atbildēja Pafnutjevs. - Uzdrīkstos apliecināt, ka visus jūsu vārdus esmu dzirdējis un no saviem izteikumiem arī neatsakos. Un lai jūs nemulsina manu vārdu šķietamā vieglprātība, es atkārtoju - šķietamā.

-    Es par to nemaz nešaubos. Citādi jau jūs te tagad nesēdētu. Ja jau man pa pēdām palaida jūs, Pāvel Nikolajevič… Tad es izdarīju attiecīgus secinājumus. Mēs atrodamies Spānijā, Ģenerālā prokuratūra ir tālu, mūs šķir trejdeviņas valstis… Mēs esam uz Vidusjūras salas, manā mājā galu galā… Es piedāvāju parunāt… Pat nezinu, kā lai to pasaka… Vispār piedāvāju vīru sarunu. Vai piekrītat?

-    Jā, - īsi atbildēja Pafnutjevs.

-    Labi.

Lubovskis piecēlās no krēsla, tāpat stāvus iemalkoja vīnu un tad piegāja pie milzīgā loga ar skatu uz jūru. Sāka krēslot, bet jūra, šķiet, kļuva vēl brīnumaināka - tagad tajā atspīdēja saulrieta rožainie mākoņi.

-     Brīnišķīgs laiks, vai ne? - Lubovskis, atslīgdams atkal krēslā, jautri noteica.

-       Neko skaistāku es savā mūžā neesmu redzējis, - Pafnutjevs apliecināja namatēvam.

-    Tikai nesakiet, lūdzu, ka neko tādu vairs ari neredzēsit! - Lubovskis pārtrauca izmeklētāju. - Varat man ticēt - redzēsit. Un tas noteikti būs kaut kas vēl iespaidīgāks. Turpināsim… Apgalvodams, ka tikai jūs man varat palīdzēt atgriezties

Maskavā, es nepārteicos. Tāda ir šodienas rūgtā patiesība.

-    Paskaidrojiet.

-    Izveidojusies dīvaina situācija - esmu pilnīgi atkarīgs no jums, Pāvel Nikolajevič. Ilgi tas neturpināsies, nemaldiniet sevi, bet šodien, kad man īstenībā jāatrodas Maskavā, es nevaru turp doties, tā būtu liela kļūda no manas puses. Mazliet vēlāk es aizbraukšu, bet ne šodien. Jūs, Pāvel Nikolajevič, izmeklējat lietu, kuru ierosinājuši mani nelabvēļi. Jūs varat to izbeigt. Kā nepamatotu. Ir daži dokumenti… Jūs varat man tos atdot, un es jutīšos jums bezgala pateicīgs. - Lubovskis apklusa, ļaudams Pafnutjevam pilnībā novērtēt viņa vārdus. - Ja ir kādi man neizprotami iemesli, kāpēc nespējat šos dokumentus atdot, jūs varat tos iznīcināt. Dariet ar tiem visu, ko vēlaties, bet man jābūt drošam, ka tie nekad nenonāks manu nelabvēļu rokās, ļaujot viņiem uzsākt jaunu apmelošanas kampaņu. Lieta, kura nonākusi jūsu rokās, ir jau pietiekami tīra…

-    Es zinu, - Pafnutjevs izmeta.

-    Acīmredzot jums izdevies kaut ko atjaunot… Vai izdevās?

-    Nezinu, - Pafnutjevs godīgi atzinās.

-    Izdevās gan, es zinu. - Lubovskis pasmaidīja. - Jūs bijāt Če- ļabinskā, satikāt dažus cilvēkus, un tikšanās bija auglīga. Jūs varējāt no turienes arī neatgriezties, ne visiem veicas no turienes atgriezties, bet jūs izrādījāties pietiekami tālredzīgs un spējīgs cilvēks. Lai gan iespējams, ka jums vienkārši paveicās - nokļuvāt pie pareizajiem vīriem. Vai redzat, cik atklāti es ar jums runāju?

-    Redzu.

Lubovskis izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, izrāva lapiņu, kaut ko uzrakstīja un, iebāzis to kabatā, atkal pagriezās pret Pafnutjevu.

-     Šodien mums ir atklātības vakars. Gribat, es tūlīt pat skaidri un gaiši pateikšu jūsu galveno rūpi vai iebildumu - sauciet to, kā vēlaties. Ģenerālais prokurors. Jūs strādājat zem viņa karoga, jūs viņam pakļaujaties, viņam arī atskaitāties. Vai pareizi?

-    Nu… Tas jau nav nekāds noslēpums.

-    Piekrītu. Šodien es ar ģenerālo runāju. Vai zināt, ko viņš man teica?

-    Nav ne jausmas.

-   Viņš teica: " Vienojies ar Pafnutjevu. Man iebildumu nebūs."

-    Tā ari viņš sacīja?

-    Protams. Jūs viņam uzliksit uz galda savu slēdzienu par lietas izbeigšanu, un viņš to parakstīs.

-    Un viņš to parakstīs? - Pafnutjevs brīnījās.

-   Neticat? Un pareizi darāt. Es mūsu sarunu ierakstīju. Vai gribat paklausīties? Pazīstat viņa balsi?

Lubovskis paņēma no galda mazu pulti, nospieda kādu podziņu, un istabas stūrī iemirgojās " Grundiga" krāsainās uguntiņas. Un Pafnutjevs izdzirdēja kvalitatīvu divu valstsvīru sarunas ierakstu. Saruna bija brīva un nepiespiesta, acīmredzot cilvēki lieliski sapratās, sen viens otru pazina un kopīgi piedzīvojuši grūtus laikus. Bet Pafnutjevs skaidri sajuta, kā ģenerālais nervozē, kā saspringst, meklēdams drošus un nepārprotamus vārdus - zināja taču, ar ko sarunājas, zināja, ka viss tiek ierakstīts un katrs viņa vārds jebkurā brīdī var tikt pārraidīts pa visiem pasaules televīzijas kanāliem. Un tomēr sarunas beigās viņam izlauzās vārdi, kurus gaidīja Lubovskis: "Tiec galā ar Pafnutjevu, tāpēc jau es tev viņu aizsūtīju!"

"Lūk!" Pafnutjevs sev sacīja. Tā arī visa viltība - ģenerālais neteica vis "vienojies", bet gan "tiec galā". "Un vai jūs parakstīsit viņa slēdzienu?" Lubovskis turpināja prašņāt. "Protams!" atbildēja ģenerālais. "Ja tas būs pietiekami pamatots un pierādāms."

-    Vai pārliecinājies? - Lubovskis vaicāja.

-   Jā, pilnībā. Bet es jau nemaz nešaubījos, ka jums ar ģenerālo ir labas attiecības. Citādi jau es te neatrastos. Un, kad stāstījāt par sarunu, es uzreiz noticēju.

-    Paldies. - Lubovskis viegli palocīja galvu.

-      Nav vērts pateikties, Jurij Jakovļevič. Mēs taču vienojāmies neizlikties un nespēlēt vārdu spēles. Mēs to nedarīsim.

-    Paldies par to pašu. Un tā - ko jūs man atbildēsit?

-    Man jāpadomā.

Lubovskis klusēdams izņēma no žaketes kabatas salocīto piezīmju grāmatiņas lapiņu un pasniedza Pafnutjevam.

-    Izlasiet, Pāvel Nikolajevič.

Pafnutjevs atlocīja lapiņu un izlasīja: "Man jāpadomā."

-Es jau pirms stundas zināju, kāda būs jūsu atbilde. Pareizāk sakot, es vienmēr esmu to zinājis.

-    Tas nebija grūti.

-       Turpināsim. Man par jums izveidots dosjē, Pāvel Nikolajevič, kas apjoma un ticamības ziņā nemaz neatpaliek no tiem desmit sējumiem, kuri glabājas jūsu seifā. Mani puiši Maskavā nedaudz saspringa un noskaidroja - laikrakstā, kurā bija publicēts materiāls par mani, strādā tāds Firņins. Savā laikā jūs diezgan daudz.komunicējāt, reiz viņš pat cieta no jūsu klientiem… Bet izdzīvoja. Acīmredzot - veiksminieks.

-    Jurij Jakovļevič! - Pafnutjevs nevēlējās klausīties Lubovska pēdējos vārdus - Ja neiebilstat, es vēlētos parunāt par tiem desmit sējumiem. Ir daži jautājumi.

-    Es uz tiem neatbildēšu. Esmu tagad pateicis visu, sniedzis visas atbildes, vairāk nekas piebilstams man nav. Saprotiet, Pāvel Nikolajevič, man tagad nav tiesību atbildēt ne uz vienu jautājumu. Jo ar katru atbildi - vienalga, vai tā būs veiksmīga, vai neveiksmīga, godīga vai blēdīga - es daļēji atzīšu savu vainu. Vai to jūs saprotat?

-    Es saprotu, ko jūs sakāt, bet piekrist nevaru. Piedodiet.

-    Jums nemaz nevajag man piekrist.

-    Un ja nu mēs parunātu par rakstu, kurš nesen bija publicēts kādā Maskavas avīzē?

-     Arī par to es nerunāšu. Es jau nosaucu jums Firņina uzvārdu. Jūs nereaģējāt. Vai tikai izlikāties. Šajā materiālā jaušama jūsu roka, Pāvel Nikolajevič. Labs gājiens, to es varu apliecināt. Jūs iedzināt mani stūrī un tagad gribat piespiest attaisnoties. Es to nedarīšu.

-   Man ar šo rakstu nav nekādas saistības, - Pafnutjevs stingri paziņoja.

-      Nevajag, Pāvel Nikolajevič, tas nav nopietni. Ir jums saistība vai nav - man vienalga. Esmu pārliecināts, ka tas ir jūsu roku darbs.Ar to man gana. Tāda, lūk, ir mana kaprīze.

-      Nu, nostāja ir pareiza. - Pafnutjevs atzinīgi palocīja galvu. - Acīmredzot tāda nostāja ir visiem cilvēkiem. Es, piemēram, arī varu atzīties, ka šāds viedoklis man nav svešs.

-    Brīnišķīgi!- Lubovskis iesaucās un, spēji pielēcis kājās, apskrēja apkārt galdam. - Vai gribat vēl kaut ko iedzert?

-    Mazliet vēlāk, - Pafnutjevs sacīja.

-     Tad es beidzot pateikšu kaut ko svarīgu… Uz spēles ir miljons dolāru. ŠI summa var palielināties līdz diviem, trim, pieciem. Līdz pieciem miljoniem dolāru. Piekrīdet, ka tā ir pieklājīga nauda.

-    Summa ir satriecoša! - Pafnutjevs no sirds iesaucās.

-    Vai uz spēles būs viens vai pieci miljoni… Tas atkarīgs no jūsu centības, Pāvel Nikolajevič. Ja teicami tiksit galā ar savu uzdevumu… Tas tiks atbilstoši novērtēts. Bet miljonu varu iedot kaut tūlīt kā avansu.

-   Ak, kungs! Jēzu Kristu! - Pafnutjevs izbīlī iesaucās. - Kur es ar to miljonu iešu?! Mani taču jebkura muita aiz vienas vietas nogrābs!

-    Noguldiet bankā. Te, Spānijā. Varu jums ieteikt labu banku.

-    Kāda nauda, kāda nauda! - Saķēris galvu rokām, Pafnutjevs sāka izmisīgi šūpoties no vienas puses uz otru. - Ja tā nedks man, tā noteikti tiks kādam citam, vai ne? Tāda summa bez saimnieka ilgi nepaliks…

-    Es pat varu pateikt, kam tā tiks… - Lubovskis apliecināja. - Bet neteikšu. Ne tāpēc, ka neuzticos, jums tas vienkārši nav jāzina - mierīgāk gulēsit.

-    Gulēt - tas ir labi. - Neko citu Pafnutjevs atbildēt tobrīd nespēja.

-     Pāvel Nikolajevič, es jūs uzaicināju speciāli šai sarunai. Jums jāsagrauj gan raksts, gan krimināllieta. Jūs to spējat. Ne tāpēc, ka es jums ticu, nē, ticība ir nieki. Es zinu. Un tad arī visa jūsu priekšniecība varēs laimīgi un atviegloti uzelpot.

-   Jā, tā ari varētu būt. - Pafnutjevs piekrītoši pamāja ar galvu.

-Neizvairieties, Pāvel Nikolajevič… Nekāda cita priekšniecības reakcija būt nevar. Par priekšniecību es saucu visus darbiniekus, sākot ar jūsu līmeni un tad augšup līdz bezgalībai. Vai jūs mani sapratāt? - Lubovskis norādīja ar pirkstu uz bezgalīgajiem debesu plašumiem.

-    Pilnībā.

-     Pāvel Nikolajevič, es jums atzīšos… Esmu tirgonis. Es esmu labs tirgonis. Un mēs varēsim vienoties.

-    Par to es nemaz nešaubos, - Pafnutjevs atbildēja.

-     Tagad man neko neatbildiet. Tie būs tikai nepārdomāti un nejauši vārdi. Atbildēsit rit no rīta, pirms mana lidojuma uz Londonu.

-   Jūs lidosit uz Londonu? - Pafnutjevs šķita sajūsmināts. - Kā tad ar vīzām, muitu un visu pārējo?

-     Pirms lidošanas uz brīdi satiksimies. Tieši vienu minūti. Un jūs man atbildēsit. Esmu gatavs jau tagad, negaidot jūsu atgriešanos Maskavā, Londonas bankā noguldīt vienu miljonu. Uz jūsu vārda. Zinu, ka esat augstas klases profesionālis. Zināmā mērā… Mēs esam līdzvērtīgi. Jā, Pāvel Nikolajevič, jā. Jūsu muļķošanās, tielēšanās un teātra spēlēšana… Tā nav aprobežotība, bet profesionālisms. Esmu šo to no jums iemācījies. Ja vēlaties, varu teikt ari konkrētāk - šajās dažās dienās esmu daudz ko apguvis. Neko neatbildiet, - pamanījis, ka Pafnutjevs grasās runāt, Lubovskis kategoriski izstiepa uz priekšu abas plaukstas - Rīt no rīta, apmēram septiņos, mēs tiksimies pie šī galda. Varat palocīt galvu no augšas uz leju vai pašūpot no vienas puses uz otru… Es visu sapratīšu. Sarunāts?

Pafnutjevs palocīja galvu.

Un tad bija garš vakars, mijkrēslis, tumstoša jūra, netālu garām aizslīdēja kuģi - acīmredzot veda tūristus. Tur skanēja mūzika un zibsnīja sveši svētki. Pafnutjevs aizgāja līdz krastmalai, sameklēja sev akmeni, iekārtojās uz tā un sastinga. Pie kājām čabēja rāmi un sīki vilnīši, kaut kur jūrā klaigāja un šļakstījās Slava, vairākas reizes atnāca Maša un pavaicāja, vai Pafnutjevs kaut ko nevēlas, bet viņš tikai skumji pašūpoja galvu no vienas puses uz otru - neko man, mīļā Maša, nevajag.

-    Vai tu atceries, ko es tev teicu? - Maša klusi pavaicāja. -Jā.

-    Es nerunāju par sevi.

-    Zinu.

-    Vai tev var uzticēties?

-Jā.

-    Vai varu justies mierīga? -Jā.

-    Tev rīt būs svarīga diena, - Maša nejautāja, bet konstatēja faktu un brīdināja. Viņa pacēla gaisā roku un pavicināja. - Vairāk nedzer! Paliec sveiks!

Ar grūtībām atrāvis no akmens savu smago plaukstu, Pafnutjevs pamāja pretim, un roka tūlīt pat noslīga atpakaļ uz siltās, nelīdzenās virsmas.

Slava beidzot iznāca no ūdens, klusēdams pagāja garām Pafnutjevam, uzkāpa uz terases, apsēdās krēslā līdzās Lubovskim un sakrustoja kājas.

-    Kāds bija ūdens? - Lubovskis jautāja.

-    Normāls.

-    Labs vecis bija. - Lubovskis pamāja uz krastmalā sēdošā Pafnutjeva pusi.

-    Kas tad ar viņu notika?

-    Autoavārija.

-    Redz, kā… Kad?

-Rīt.

-    Vai viņš atteicās?

-      Vēl ne, bet atteiksies. Viņš tam nepiekritīs. Nespēs. Piekrīt vai nu uzreiz, vai arī nekad. Viņš ir no tiem otrajiem.

-    Un kas būs ar mašīnu?

-    Sasista… Sadegusi… Vairs neatjaunojama.

-    Sapratu. - Slava piekrītoši pamāja ar galvu.

Saule pazuda, un tikai virs jūras vēl brīdi blāzmoja silti zeltains spīdums. Bet arī tas nevilkās ilgi, iestājās dienvidu nakts. Aizgājis uz sev atvēlēto istabu, Pafnutjevs tūlīt pat likās gultā - viņš neskatījās spāņu televīziju, neklausījās spāņu melodijas un netīksminājās par spāņu skaistulēm, kuras viņam nez kāpēc atgādināja Maskavas čigānietes, kas pulcējās pie Kijevas stacijas.

Lubovskis palika sēžot istabā, kur noskatījās saulrietu un nepakustējās arī tad, kad iestājās tumsa. Gaismu viņš neiededza, un par cilvēka klātbūtni telpā liecināja tikai blāvs un izplūdis siluets.

Viņam bija jāpieņem riskants, izmisīgs, bet absolūti neatliekams lēmums. Ne jau pirmo reizi Lubovskis nonāca situācijā, kad citas izejas vienkārši nebija un nācās rīkoties ātri un nežēlīgi. Viņš zināja, viņš skaidri zināja, ka Pafnutjevu uz Maskavu atpakaļ laist nedrīkst - tad viņš pats tur nekad vairs neatgriezīsies. Vēl nekad nevienam Lubovskis nebija piedāvājis tik daudz, cik šodien Pafnutjevam. Būtu viņš pieprasījis divas reizes vairāk, arī tad Lubovskis tikai mazliet, vairāk pieklājības pēc, pasvārstītos un tikpat samaksātu. Naudas taču viņam pietika, un žēl arī nebija. Ja Pafnutjevs pieprasītu šo salu ar visām mājām un mašīnām, baseiniem un skaistajām meitenēm - arī atdotu, nešauboties.

Bet zināja vecais blēdis Lubovskis - Pafnutjevs neko neņems.

Un uz Maskavu atpakaļ laist viņu arī nedrīkstēja.

Ja Pafnutjevs paliks tepat, Spānijā, vienalga kur viņu apglabātu, Lubovskim radīsies daudz laika un iespēju. Tad viņš varēs mierīgi atgriezties Maskavā, satikties ar prezidentu, ja tas vēlēsies Lubovski redzēt, ieņems amatu, par kuru jau iztērējis ne vienu vien miljonu, un izbeigt lietu jau ar politiska lēmuma palīdzību - turpmāka izmeklēšana nav perspektīva.

Un tas arī viss.

Smagi piecēlies no krēsla, Lubovskis piegāja pie stikla sienas un ilgi vēroja jūras tumšos ūdeņus un apvārsni, gar kuru lēni slīdēja kuģu uguntiņas. Tad viņš atgriezās krēslā un atkal uz ilgu laiku sastinga. Jā, kamēr sameklēs jaunu izmeklētāju, ja kāds vispār pie tā vēl ķersies, kamēr viņš izstudēs visus desmit sējumus, ja vispār to darīs, kamēr…

Un tā tālāk.

Bet varbūt Pafnutjevs tomēr ļausies kārdinājumam un paņems naudu - pazibēja sīka cerība, bet Lubovskis to tūlīt noraidīja. Viņš saprata - Pafnutjevs naudu neņems, vienkārši nespēs paņemt. Gribēs, bet nespēs. Tāpēc sakāmvārds, ka to, ko nevar nopirkt par naudu, var nopirkt par lielu naudu…

Ne vienmēr piepildās, draugi, ne vienmēr.

Ne vienmēr.

No rīta, tieši septiņos no rīta Pafnutjevs, jau apģērbies un gludi noskuvies, iegāja istabā ar stikla sienu, kas pavēra skatu uz jūru. Telpu izgaismoja saullēkts, un tā izskatījās svinīgi uzposta.

Lubovskis, sakrustojis kājas, sēdēja krēslā. Uzmetis Pafnutjevam piesardzīgu skatienu, viņš tūlīt pat atkal pievērsās saullēktam.

-    Ak, dievs, cik skaisti! - Pafnutjevs iesaucās.

-      Pasakiet, Pāvel Nikolajevič, vēl kaut ko, - Lubovskis nopietni atbildēja.

-      Redziet, Jurij Nikolajevič, neskatoties uz manu dziļo cieņu… Esmu tomēr spiests atteikties no jūsu piedāvājuma. Es nespēšu paveikt to, ko jūs man grasāties uzdot.

-      Jūs sevi nenovērtējat, Pāvel Nikolajevič. Bet tas nav svarīgi… Es varētu jums dot labus palīgus, ja tā būtu vienīgā vaina. Bet ne jau par to ir runa, vai ne?

-    Jums taisnība, ne tikai par to. Diemžēl.

-     Neko darīt… Jūs izvēlējāties. Izdarījāt to pats. Jūs taču visu labi apsvērāt?

-    Cik nu tas bija iespējams.

-    Teikšu atklāti… Jūs mani nepārsteidzāt. Neko citu es arī negaidīju. Acīmredzot pārāk ilgi jūs nesvārstījāties.

-    Nenosodiet mani. - Pafnutjevs iepleta rokas.

-      Lai dievs pasargā! - Lubovskis pieceļoties iesaucās. - Tātad… Ees tūlīt lidošu uz lidostu. Pēc pusotras stundas helikopters atgriezīsies. Un nogādās jūs uz lielo zemi. No turienes ar mašīnu dosities uz Barselonu. Vai jautājumi ir?

-    Neviena paša. - Pafnutjevs noliedzoši pašūpoja galvu.

-     Laimīgu ceļu. - Paspiedis Pafnutjevam roku, Lubovskis izgāja no istabas.

Pēc minūtes Pafnutjevs jau viņu ieraudzīja caur stikla sienu uz nosēšanās laukumiņa. Acīmredzot Lubovskis kaut ko Mašai teica, jo abiem bija nopietnas sejas un Maša pēc katra teikuma māja ar galvu - izdarīšu, iegaumēšu, piezvanīšu, nokopēšu un tā tālāk.

Propellera lāpstiņas virs caurspīdīgās kabīnes sāka griezties ātrāk, Lubovskis saliecies aizskrēja līdz lidaparātam, iekāpa un aizcirta aiz sevis durvis. Tagad viņš lūkojās tikai uz priekšu, cilvēki, kas bija sapulcējušies laukumiņā, viņu vairs neinteresēja. Un tikai tad, kad kabīne atrāvās no zemes, Lubovskis nolēma apžēloties par savu saimi un atvadoties pamāja ar roku. Pavadītāji atkal sāka vicināt rokas - acīmredzot viņš par savējiem rūpējās. Visi, kas bija mājās, iznāca ārā. Maša, kā vainīga juzdamās, stāvēja nomaļus un Pafnutjevu neuzlūkoja, un, kad helikopters pazuda aiz jumta, galvu nodūrusi, devās uz māju.

Kā norobežodamās no visa, kas turpmāk notiks.

Diena likās gara un pagāja bezjēdzīgi.

Vispirms visi paēda brokastis, aizgāja uz jūru, nopeldējās, bet iepriekšējā jautrība bija zudusi, viss tika darīts inerti, gandrīz negribīgi, it kā visus nomāktu kāda neizbēgama nākotnes vīzija. Maša, aizbildinājusies ar kādu Lubovska uzdevumu, pludmalē vispār vairs nepārādījās, Slava laiku pa laikam, demonstrēdams savu bezbēdību, iekliedzās, bet Pafnutjevs izlīdzējās ar lakoniskām atbildēm.

Gaisā jautās gaidas.

Lidmašīna no Barselonas uz Maskavu izlidoja vakarā, tāpēc nebija jāsteidzas, un Pafnutjevs atļāvās no sirds izbaudīt debeszilo jūru un brīnišķīgo salu, kuru Lubovskis katram gadījumam bija tālredzīgi iegādājies sliktākiem laikiem, kādi vienmēr pienāca pat visveiksmīgākajiem dzīves lutekļiem.

Lubovskis piezvanīja pusdienlaikā, piezvanīja no Londonas. Kad visi jau sēdēja pie pusdienu galda. Izdzirduši tālruņa zvanu, visi saspringa, bet neviens necēlās, lai gan parasti šādos gadījumos Maša pietrūkās kājās pirmā - viņa skaitījās Lubovska sekretāre.

Klausuli pacēla Slava. Viņš savaldījās, kļuva nopietns un brašā solī piemaršēja pie aparāta - Pafnutjevs ievēroja katru sīkāko niansi.

-     Visiem sveiciens! - Slava līksmi paziņoja. - Jura novēl labu ēstgribu un uzsauc vēsu baltvīnu.

-    Tas ir brīnišķīgi, - Pafnutjevs klusi piebilda, bet Slava to saklausīja.

-    Pašu tavs priekšlikums sajūsmināja! - viņš iesaucās.

Pēc tam sarunas tēma mainījās. Slava atkal kļuva nopietns,

aizgriezās, lai pārējie neredzētu viņa seju - acīmredzot nejutās drošs par savu mīmiku. Atgriezies pie galda, Slava tikai pēc brīža spēja iesaistīties kopējā sarunā un pasmaidīt.

-    Vai kādas nepatikšanas? - Pafnutjevs naivi pavaicāja.

-    Nepatikšanas? Juram? - Slava jutās pārsteigts. - Kāpēc tu, Paša, tā jautā?

-    Vienkārši redzu, ka esi sadrūvējies…

-    Sadrūvējies esmu es, nevis Jura. Sadrūvējies vari būt arī tu, Maša var naktī sliktu sapni redzēt… Bet Juram nekas tāds negadās.

-    Tas priecē. - Pafnutjevs pamāja ar galvu.

-    Priecē? - Slava nez kāpēc atkal jutās pārsteigts, pēc sarunas ar Lubovski viņš bija pārvērties un vairs nespēja mierīgi uzklausīt nevienu Pafnutjeva vārdu. - Tas ne tikai priecē, bet ari rada drošu pārliecību par rītdienu, Paša, - Slava pamācoši noteica.

-    Un atkal es piekrītu, - Pafnutjevs neiebilda.

-    Helikopters atlidojis, pilots pilnā kaujas gatavībā, izlidosim pēc pusdienām, - Slava, vērdamies galda virsmā, paziņoja - pēc Lubovska zvana viņš nekādi nespēja atgūt savu omulību.

-    Uz kurieni? - Pafnutjevs, lai neklusētu, pavaicāja.

-     Uz mājām, Paša, uz mājām… Vispirms uz Spāniju, uz kontinentu. Pēc tam ar mašīnu uz Barselonu, tad - lidojiet ar "Aeroflotes" lidmašīnām.

-       Bet vai laiks ir piemērots lidojumam? - Pafnutjevs neuzticīgi painteresējās.

-    Virs Spānijas ir skaidras debesis.

-    Kaut kur šos vārdus es jau esmu dzirdējis…

-    Klasika! Lasi Hemingveju!

-    Ja teicienu viņš pazīst, tad Hemingveju ir lasījis, - Maša beidzot ierunājās, atbalstīdama Pafnutjevu.

Slava pārmetoši uzlūkoja viņu caur pieri, it kā meitene būtu pārkāpusi iepriekšēju vienošanos. Sarunas pie galda nevedās, vārdi raisījās nedabiski un ar grūtībām, tikai Pafnutjevs šķita ņiprs un gandrīz priecīgs.

-    Brīnišķīgs laiks, vai ne? - viņš ierunājās, kad klusums pie galda jau kļuva nepieklājīgs.

-     Es taču teicu - skaidras debesis. - Slava paraustīja plecus, joprojām neatraudams skatienu no galda. - Virs visas Spānijas, - viņš piebilda, lai slavenā frāze būtu pateikta pilnībā. - Mums laiks. Pilots jau gaida. Un ceļš ari tāls.

-    Labi, esmu gatavs. - Pafnutjevs piecēlās. - Kad nonākšu Maskavā - piezvanīšu, ziņošu, - viņš uzrunāja Mašu.

-    Es gaidīšu, - viņa atteica. - Varbūt arī sagaidīšu.

-      Skaties man! - Pafnutjevs pa jokam piedraudēja, bet Maša tikai vāri pasmaidīja, kā smaida par nelaikā pateiktu labu joku.

Pilots jau bija somu ienesis kabīnē, Slava arī iespraucās šaurajā saloniņā. Pafnutjevs uz helikopteru devās lietišķā un atsperīgā solī, kā paveicis svarīgu uzdevumu. Īstenībā jau nekas nebija izdarīts - Lubovskis atteicās atbildēt pat uz visnevainīgākajiem jautājumiem, kas, protams, bija pareizi, jo jebkura atbilde viņa situāciju tikai pasliktinātu.

-    Dievs dos - tiksimies Maskavā, - Maša sacīja, pienākusi pie lidaparāta.

-    Par to es esmu pilnīgi pārliecināts! - Pafnutjevs pārdroši atbildēja. - Mums vienkārši nav citas izejas!

-    Tas tev, Paša, no manis par piemiņu. - Maša pasniedza viņam mazas perlamutra šķiltaviņas. - Varbūt kādreiz noder tavā riskantajā un nāves briesmu pilnajā dzīvē. - Viņa atkal brīdināja, atkal deva mājienu - piesargies, varbūt ar dieva palīdzību tomēr paglābsies.

-    Vai tad tu ar mums kopā nelidosi?

-    Man tur vairs vietas nepietiek, Slava tevi pavadīs.

-    Uz Slavu var paļauties, - Pafnutjevs droši paziņoja. - Es redzu, ka uz viņu var paļauties. Vai ne, Slava?

-    Nešaubies, Paša, viss mums būs vislabākajā kārtībā. Kāp iekšā, mums laiks lidot.

Pafnutjevs iespraucās kabīnītē, priecīgi pamāja ar roku pavadītājiem, kuri skumji bija sadrūzmējušies laukumiņā, aizcirta durtiņas, un lidaparāts pacēlās pretim Spānijas zilajām debesīm.

No augšas Pafnutjevam sala likās smieklīgi maza, kā rotaļlieta, bet māja gluži otrādi - iespaidīgi liela. Pēdējo reizi pazibēja marmora kāpnes, zeltainā pludmale, un tad jau skatam pavērās tikai bezgalīgs jūras klajums, kas mirdzēja saulē, solot prieku, laimi un mīlestību - visu, pēc kā mēs tiecamies un kā mums vienmēr pietrūkst. Bet mēs tomēr turpinām tiekties, zaudējot pēdējo pašcieņu, dzīvi un naudu. Un neko, draugi, neko tā arī nepanākam - ja nu tikai pūlī uztveram mīļu smaidu, kas īstenībā raidīts pavisam citam cilvēkam…

Piepeši parādījās piekraste, parādījās maza pilsētiņa ar sarkaniem dakstiņu jumtiem, putaina bangu līnija, šoseja ar daudzkrāsainām mašīnām un dievnamu kvadrātveida torņu smailes.. Pafnutjevs negausīgi vēroja svešo dzīvi, kā vēlēdamies uz visiem laikiem paturēt atmiņā šo tālo un nepieejamo zemi.

-     Laba valsts, vai ne? - Slava beidzot ierunājās - pirmo reizi lidojuma laikā.

-      Satriecoša, - Pafnutjevs, uz mirkli atskatījies uz savu ceļabiedru un pametis ar aci, atbildēja. Nez kāpēc viņš bija pārliecināts, ka tikai izaicinoša bezbēdība varētu palīdzēt izglābties, izdzīvot un paglābt savu ādu.

-    Tu, Paša, tā dīvaini izsakies…

-     Parunā ar to publiku, ar kādu man jārunā - ne tā vien izteiksies.

-    Bet Jura, šķiet, izsakās diezgan pieklājīgi, varētu pat teikt - inteliģenti.

-    Jura - tā ir augstākā sabiedrība, tā nav mana klientūra, man viņš ir neaizsniedzams un neskarams.

-     Bet viņš sacīja, ka tu viņu medījot? - Pafnutjeva vārdi Slavu manāmi mulsināja.

-    Kā es varu medīt cilvēku, kuram kabinetā karājas prezidenta portrets ar pašrocīgu parakstu? Nē, Slava, nē. Man lika uzdot viņam dažus jautājumus, viņš atteicās atbildēt…Var jau būt, ka pareizi darīja - viņa līmeņa cilvēki nevar runāt ar tādiem sešiniekiem kā es…

-    Viņam ir cits viedoklis…

-      Gan sapratīs. - Pafnutjevs atmeta ar roku un atkal pievērsās Spānijas ainavām.

Piezemējās viņi netālu no šosejas līdzās kādai ēstuvei. Tā izrādījās glīta un sakopta. Iekšpusē bija iekārtots restorāniņš, blakus rezerves daļu veikals un degvielas uzpildes stacija.

-    Labi iekārtojušies, - Pafnutjevs sacīja. - Tā jau var dzīvot.

Stāvlaukumā jau gaidīja mašīna ar šoferi. Slava piegāja pie viņa,

piezvanīja kādam pa mobilo tālruni - Pafnutjevs jau bija gaidījis, ka viņš sazināsies ar Lubovski. Viņa lidojuma laikā iesāktā saruna prasīja precizēt situāciju. Slava atgriezās sabozies, kas nozīmēja, ka plāns nav mainīts un Lubovski piekrāpt nav izdevies.

Viņi pasēdēja ēnā pie galdiņa, izdzēra pa glāzei vēsa vīna, iekārtojās mašīnā un, laiku lieki netērējot, devās ceļā. Šoferis klusēja, kas likās mazliet dīvaini, jo Spānijā, kā Pafnutjevs bija pamanījis, cilvēki bija laipnāki un runīgāki nekā Maskavā un labprāt iesaistījās sarunā, smējās, pārāk nerūpēdamies par to , lai tam visam būtu kāds iemesls.

Gadījās vēl kas, ko varētu pat neievērot, ja visa šī diena neliktos tik saspringta un aizdomīga. Piepeši kādā pagriezienā iznira divi vīrieši ar nelielām ceļa somām. Viņi pacēla rokas, lūdzot apturēt mašīnu un neatstāt viņus bojāejai saules svelmē.

-    Vai palīdzēsim puišiem? - Slava pagriezās pret Pafnutjevu.

Un, pirms viņš paguva atbildēt, uzlika roku šoferim uz pleca - pieturi. Nabaga ceļinieki arī izrādījās visai drūmi un nerunīgi, lai gan viņiem būtu iemesls priecāties par negaidīto izdevību. Nē, iespiedušies aizmugures sēdeklī abās pusēs Pafnutjevam, viņi nolika somas uz ceļiem un mēmi vēroja ceļu.

-    Vai tālu braucat? - Pafnutjevs pajautāja, pat necerēdams saņemt atbildi, jo viņi taču nevarēja zināt krievu valodu. Kā izrādījās - zināja gan. Un Pafnutjeva viltība viņus pārsteidza nesagatavotus.

-Nē, tepat netālu, - viens no viņiem atbildēja, un Pafnutjevs ievēroja, kā saspringst priekšā sēdošā Slavas muguras muskuļi - viņi novirzījās no scenārija, kaut kas nogāja greizi, nekādas sarunas nebija paredzētas.

-    Kā jums patīk Spānija?

-    Tā nekas, dzīvot jau var.

-    Vai sen te uzturaties?

-    Vecīt… Zini… Tu labāk atpūties. Mēs tevi neaiztiekam, tu arī mūs netraucē. Sēdi rāms un brauc.

Tā jau bija novirze. Slava neatskatījās, bet Pafnutjevs atkal redzēja, kā viņš sapringst. Skaidrs, ka tie nebija nekādi nejauši līdzbraucēji. Vai tikai ar viņiem Slava nebija runājis pa telefonu? Kaut kas jādara. Satiksme te bija dzīva, šeit, gaišā dienas laikā viņi uzbrukt neuzdrīkstēsies…

Lai gan, kas zina, kas ziņa…

Ja viņš būtu iedomājies apsēsties līdzās šoferim, tad varētu mēģināt izraut stūri un izraisīt mazu avāriju, bet tagad tas nebija iespējams - abās pusēs sēdēja viltus ceļabiedri.

-   Vajadzētu uz tualeti, - Pafnutjevs noteica, vērodams ceļu, vai negadīsies kāda ēstuve.

-      Tūlīt nogriezīsimies, - Slava atbildēja, - drīz būs pagrieziens…

-    Te arī bez pagrieziena uz katra soļa ir pa mājiņai.

-    Tās ir maksas tualetes.

-     Vai tad Juram nepietiek naudas, lai saviem cilvēkiem apmaksātu tualeti? Nabags palicis? Badu cieš? - Pafnutjevs aizrāvās.

-    Ar tualetēm mums pagaidām viss kārtībā. Ar visu citu - saspringti, bet ar tualetēm tiekam galā.

Piepeši šoferis spēji nogriezās pa labi, ceļš vijās augšup, un mašīnas vispār vairs nebija redzamas.

Mašīna apstājās stāvlaukumā. Ceļabiedri profesionāli izlēca ārā un nostājās abās pusēs mašīnai. Izrausās arī Pafnutjevs. Piegāja pie kraujas - apakšā stiepās šoseja, no turienes plūda vienmērīga mašīnu rūkoņa, bet te ceļš bija tukšs. Krauja bija diezgan stāva, apmēram divdesmit vai trīsdesmit metrus augsta.

-    Paša! - Slava pasauca Pafnutjevu. - Nāc pie mums, nerē- gojies tur viens pats kraujas malā…

Pafnutjevs piegāja.

Slava stāvēja pie atvērtā bagāžnieka, viņam blakus bija iekārtojušies abi ceļabiedri. Piegājis tuvāk, Pafnutjevs sajuta, ka viņam aiz muguras nostājies šoferis.

-    Nāc, Paša, nāksies tev līst bagāžniekā.

-    Kāpēc?

-    Ja nu mūs policija aptur… Tā būs mierīgāk.

-    Mani dokumenti ir kārtībā, - Pafnutjevs mēģināja iebilst, bet tūlīt sajuta pie sāna vēso pistoles stobru.

-    Vajag, Paša, tā vajag, - paziņoja viens no līdzbraucējiem.

-    Un ja nu es negribu?

-    Tas tikpat notiks, tikai ar lielāku troksni un netīrību.

-    Paša, šī nav mūsu pēdējā saruna, mēs vēl parunāsim un pietiekami ilgi… Man uzticēts detalizēti izskaidrot tev situāciju… - Jura lūdza. - Pēc tam pats ar viņu parunāsi. Pa telefonu. Tad arī visu izlemsim. Bet pagaidām, lūdzu, rāpies iekšā… Tur ir pietiekami daudz vietas, mašīna ir liela, tālu vairs nav jābrauc, kādu pusstundu. .. Tu izturēsi. Saproti, negribas policistiem atstāt pierādījumus… Kas viņš bija, no kurienes un uz kurieni brauca…

Un Pafnutjevam neatlika nekas cits, kā rāpties bagāžniekā, kurš tūlīt pat tika aizslēgts.

Viņš izdzirdēja, kā noklaudz sānu durvis un mašīna uzņem ātrumu. Motora troksnis liecināja, ka ceļš ved augšup. Tātad viņi dodas aizvien dziļāk kalnos vai virzās paralēli šosejai - kādā apstāšanās brīdī Pafnutjevs izdzirdēja tālu motoru troksni.

Bija jāapdomā situācija: pārāk strauji mainījies viņa stāvoklis - vakardienas goda viesis tagad kā gūsteknis vārtījās pa bagāžnieku mašīnā, kura dodas nezināmā virzienā, ar nezināmu mērķi. Lai gan par mērķi varēja nešaubīties - studējot Lubovska lietu, pārāk bieži gadījās līķi. Dažādu iemeslu dēļ pazuda ne tikai viņa līdzgaitnieki, bet ari sadarbības partneri un pat izmeklētāji. Par spīti karstumam, ļaunu priekšnojautu vēsās tirpas kļuva aizvien spēcīgākas.

Labi, ka viņam nesasēja rokas, kas būtu daudz pareizāk, te nu viņa gūstītāji kļūdījās, paļaujoties uz savu lieliski sagatavoto plānu.

Pafnutjevs izliecies mēģināja pārmeklēt bagāžnieku. Krievijā šādos bagāžniekos vienmēr mētājas visādas labas lietas - āmuri, domkrati, atslēgas un dažādi laužņi, ko varēja izmantot izmisuma brīdī. Bet te viņu gaidīja vilšanās - Spānijā mašīnas bija tik labā stāvoklī, ka iepriekšminētie instrumenti nebija nepieciešami. Darbnīcas ik pēc dažiem kilometriem, rezerves daļu veikali un degvielas uzpildes stacijas ar visu apkalpošanas kompleksu - desmitiem miljonu tūristu katru gadu, ko jūs vēlaties!

Un tomēr krievu tālredzība, krievu ceļu sliktā organizācija bija jūtama arī te - pastiepis uz priekšu roku, Pafnutjevs sataustīja kannas vāciņu. Jā, šoferis, kas bija audzis Krievijas plašumos un pieradis pie dīvainajiem ceļiem, kur varēja nobraukt simt kilometrus un neatrast ne tikai degvielas staciju, bet pat norādi, kurp ved ceļš, šāds šoferis, protams, nepaļāvās pat uz vislabāko servisu un pats sevi nodrošināja.

Vieglītēm, lai salonā nedzirdētu, Pafnutjevs paklaudzināja pa kannas sāniem - pēc skaņas likās, ka tā bija pilna līdz malām. Tad viņš aptaustīja vāciņu, baidīdamies, ka viltīgie spāņi to būs aizzīmogojuši. Tomēr ne, nekā tāda nebija. Kanna bija aizdarīta tieši tāpat kā mājās. Tad Pafnutjevs mēģināja kannu pakustināt, pārbaudot, vai tā nav piesieta - nē, nekādu stiprinājumu nebija.

Tas jau bija kaut kas. Lai arī situācija šķita bezcerīga, kannā slēpās ja ne glābiņš, tad vismaz izredzes uz glābiņu.

Cigarete? Var taču palūgt pēdējo cigareti, tā sakot, pēdējā vēlēšanās. Vai iedos? Maz ticams… Tikai karaļi izpilda savu upuru pēdējo lūgumu. No šiem kaulu lauzējiem nekādu laipnību nesagaidīt.

Sērkociņi? Sērkociņu arī nav. Palūgt? Nedos.

Stop!

Kanna stāv bagāžnieka dibenā ar atveri uz augšu… Varbūt to pagriezt? Tā ir ideja - Pafnutjevs, pavirzījies malā, pagrieza kannu uz sāniem, lai, rāpjoties ārā, varētu neuzkrītoši atvērt vāciņu…

Iztaustot kabatas, Pafnutjevs cauri žaketes plānajam audumam sajuta kaut ko stingru, sīku un viņam pilnīgi nepazīstamu… Priekšmets bija plakans un slīdīgs, tāpēc caur zīda iekš- drēbi grūti satverams…

Piepeši Pafnutjevs sajuta, ka mašīna apstājas. Tai pašā brīdī viņš atskārta, kas atrodas kabatā - tās bija perlamutra šķil- taviņas, kuras Maša uzdāvināja atvadoties. Diez vai tās var izmantot, bet… Šķilta viņās slēpās atrisinājums.

Mašīna apstājās - to Pafnutjevs sajuta pēc grūdiena, kas viņu spēji pasvieda uz priekšu, un seja atsitās pret kannu. Noblīkšķēja mašīnas durvis, pagriezās atslēga slēdzenē, un bagāžnieks pavērās. Spožā saule uz bridi Pafnutjevu apžilbināja.

-      Rāpies ārā, Paša, esam atbraukuši, - viņš izdzirdēja Slavas balsi. - Mums jāparunā.

-     Parunāsim. - Pafnutjevs tīšām neveikli paslējās augšup bagāžniekā. Brīdī, kad ķermenis aizsedza kannu, izdevās atdarīt vāciņu. Tikko kājas skāra zemi, viņš bezspēkā atslīga pret bagāžnieka malu, pilnībā aizsedzot tā iekšpusi - tā neviens nevarēja saskatīt ne kannu, ne-izplūstošo benzīnu.

-    Aiziesim ēnā, - Slava ierosināja. - Tur ir soliņš, galdiņš… Apsēdīsimies.

-     Pagaidi, ļauj elpu atvilkt… Pēc tās tumsas es neko neredzu… Uzcienā ar cigareti, Slava! Vecas draudzības vārdā…

Neuzticīgi uzlūkojis Pafnutjevu, Slava izņēma no kabatas paciņu un sakratīja, līdz atverē parādījās cigaretes. Pafnutjevs nesteidzīgi paņēma vienu, sameklēja kabatā šķiltavas un aizsmēķēja. Visu šo laiku viņš pētīja apkārtni un secināja, ka stāvlaukums tomēr atrodas kraujas malā. Pafnutjevs nezināja, cik augsta ir krauja, cik tālu līdz nākamajam stāvlaukumam, un tam tagad arī nebija nozīmes - viņam bija iespēja, un tā vienkārši jāizmanto.

-   Nāc, - Slava mudināja - Laiks negaida. - Un viņš pirmais devās pie ēnā izvietotajiem soliņiem.

-    Labi, iesim, - Pafnutjevs piekrita un pieceldamies iesvieda bagāžniekā cigareti. Un tūlīt pat metās uz kraujas pusi, tūlīt pat metās guļus zemē. Kad sprādziena vilnis bija pārvēlies viņam pāri, Pafnutjevs pielēca kājās un, neko nedomādams un apkārt neskatīdamies, metās lejup, pat neiztēlodamies, kas viņu tur gaida. Krauja izrādījās metrus piecdesmit augsta, bet pietiekami slīpa, lai cilvēks varētu noripot, nevis nosisties brīvā kritienā. Pafnutjevs vienkārši kūleņoja lejup, cenzdamies pasargāt galvu no akmeņiem.

Apskrambāts, asiņains, dažviet salauzts, apdedzis un skrandains viņš nokrita tieši uz šosejas braucamās daļas.

Refrižerators apstājās pusotra metra attālumā. Pafnutjevam laimējās - šoferis, ievērojis kūleņotāju, bija laicīgi nobremzējis. Izlēcis no kabīnes, viņš pieskrēja pie izmeklētāja, apgrieza uz muguras un palūkojās sejā.

-    Policija, - tikko dzirdami nočukstēja Pafnutjevs. - Policija, - viņš atkārtoja un zaudēja samaņu. Brīdi svārstījies, šoferis viņu uzmanīgi iekārtoja kabīnē.

Pēc nedēļas Pafnutjevs gulēja uz sava dīvāna ar paceltu atbalsta daļu. Viņš bija mazliet ieģipsēts, mazliet apsaitēts, dažviet bija saskatāmas rētas, bet izmeklētāja gars bija možs. Un kā gan citādi, ja ciemos bija ieradušies vecie draugi - Halandovskis, tas pats Šalanda, bikli gaitenī ieslīdējušais Hudoļejs, kā arī Firņins, kurš bija piebiedrojies pārējiem. Sievas Vikas mājās nebija, jo viņa atradās tālā un drošā vietā un par Pafnutjeva atgriešanos vienkārši nezināja. Tāpēc visas virtuves rūpes uzņēmās Halandovskis - pārējie izpildīja viņa pavēles.

Apaļais, balti klātais galds istabas vidū ātri vien ieguva pazīstamās aprises - atdzesēts šņabis, krāsnī cepta gaļa un zaļumi no tirgus. Galdu piestūma tuvāk guļvietai, lai viņš ar veselo roku varētu aizsniegties līdz visam, kas tur atradās - tika svinēta laimīga atgriešanās no saulainās Spānijas. Pafnutjevs, vērodams draugu līksmo rosīšanos, vienkārši smaidīja un dažbrīd, aizmirsis par galdu, atcerējās zemi, kur piedzīvojis visbīstamākos sava mūža mirkļus.

Kad visi jau bija iekārtojušies ap galdu un degvīns saliets glāzītēs, kuras ātri nosarmoja, piepeši iezvanījās tālrunis. Visi apklusa un nez kāpēc saspringti uzlūkoja Pafnutjevu.

-    Varbūt necelt klausuli? - Halandovskis, brīdi padomājis, piedāvāja.

-     Kāpēc ne? - Pafnutjevs zem saviem apsējiem brīnījās . - Šķiet, es nojaušu, kas tur zvana.

-     Es arī nojaušu, - Halandovskis piebalsoja. - Tāpēc arī jautāju.

-    Nē, nē, es atbildēšu. Pafnutjevs nolika auksto glāzīti uz galda un pastiepa pēc klausules gandrīz veselo roku.- Pafnutjevs klausās, - viņš atsaucās gandrīz savā vecajā tonī.

-     Sveicināts, Paša, - atskanēja pazīstama balss. - Vai tu mani pazīsti?

-    Sveiks, Jura… Kā gan es varētu nepazīt, ja ar tevi saistītas mana mūža košākās lappuses.

-    Vai tu runā par Mašu?

-    Par Mašu arī.

-    Viņa sūta tev sveicienus un interesējas par veselības stāvokli. Kā tu jūties?

-     Jau labāk, Jura… Nodod Masai sveicienu un vislabākos novēlējumus. Pasaki, ka atceros visus viņas vārdus un jūtos ārkārtīgi pateicīgs. Diegus no šuvēm man izņems, no ģipša arī apsola atbrīvot… Tā nu pamazām atgūstu veco izskatu… Ja Maša atbrauks uz Maskavu, varēs mani pat pazīt.

-    Ko tu tagad grasies darīt, Paša?

-      Šodien gribu piedzerties… Es vienmēr piedzeros, kad izdodas izdzīvot bezcerīgā situācijā.

-    Un ko tu darīsi, kad atskurbsi?

-    Sēdīšos pie atskaites rakstīšanas, Jura… Pēdējā komandējuma laikā, Spānijā, man radušas daudzas idejas… Zini, Jura, man tevis te ļoti pietrūkst. Un ari baltvīna. Un, protams, Masas.

-       Es drīzumā došos uz Maskavu, varbūt varēšu tev palīdzēt.

-     Kā vecam draugam, Jura, neiesaku. Pēdējā laikā esmu kļuvis ātri aizvainojams, dažreiz uznāk dusmu lēkmes… Bet dusmās es esmu briesmīgs. Varbūt pat bīstams.

-    Laikam tev, Paša, taisnība. Es tikai uzreiz to nesapratu.

- Nepārdzīvo, Jura… Arī gudrinieks pārskatās.

Pafnutjevs jau no paša sarunas sākuma bija ieslēdzi skaļruni, tāpēc ciemiņi varēja dzirdēt katru vārdu - no pirmā līdz pēdējam. Kad atskanēja signāli, visi atkal pasniedzās pēc glāzītēm. Sarma pa šo laiku bija nokususi un pārvērtusies skopās vīriešu asarās.

Tikai šodien tās bija prieka asaras

[1] krievu vai. dy6-ozols; dy6una - runga

Content

Proņins Viktors Banda-8

Pirmā dala