Proņins Viktors

Šampanieša putas

Viktors Proņins

ŠAMPANIEŠA PUTAS

Laivā mūsu bija daudz.

Daži centās nostiprināt buras, citi vienkārši atvadījās no dzīves. Pareizāk sakot, viņiem palīdzēja atvadīties. Lai nemaisītos pa kājām. Jo viņi traucēja - pat ar to vien, ka dzīvoja. Dzīvoja, nespēdami turēties pretim savām vājībām, tādām mīļām, jaukām vājībām - vārda neturēšanai, mutes neturēšanai, naudas neturēšanai. Naudai netīk saules gaisma, spirgts vējš un skaļas balsis. Tā dod priekšroku klusumam un mijkrēslim. Un vēl naudai nepatīk, kad to nosauc vārdā.

Labāk nesaukt nekā.

Pat sacīt "tā"… Nebūtu vēlams. Tai ir savs skats uz dzīvi. Tās likumi nav izprotami - labāk nemaz nemēģināt, jo arī tas tiek uztverts nīgri - tā satraucas un pazūd, lai piepeši uzrastos gluži negaidītā vietā, neprognozējamā sabiedrībā un atkal pilnīgi nesaprotami - kāpēc.

Nauda nevar pastāvēt atrauti no cilvēka, jo tā barojas no viņa asinīm, kaislībām un - piedodiet par muļķīgo vārdu, sapņiem, panākumiem un sakāvēm.

Jā, laivā mūsu bija daudz.

Bet neviens no mums nezināja naudas likumus, pareizāk - lielas naudas likumus. Jo nauda un liela nauda atšķiras kā diena un nakts. Pēc tam mums visiem tur kļuva par šauru. Un lai gan mūsu skaits aizvien saruka, saspiestības izjūta nepazuda. Vēl sliktāk, tā kļuva aizvien neciešamāka, aizvien mokošāk pieprasīdama rast risinājumu.

Un savu arī panāca.

Tagad esmu palicis viens pats. Laikam gadās arī tā. Lai gan nemaz tik daudz laika nav pagājis… Gadi divi, varbūt trīs.

Un es esmu viens.

Guļu Koktebeles pludmalē uz kailiem oļiem un jūtos kā jūras briesmonis, ko vētra izsviedusi no dzīlēm. Trešo dienu pieturas stiprs vējš un milzīgi viļņi, pludmalē gandrīz neviena nav, un tuksnesīgo ainavu atdzīvina tikai mans izdēdējušais ķermenis ar nesakarīgajiem roku un kāju izvijumiem. Septembrī te vienmēr pūš vēji, saulaini vēji, kas dzimuši dienvidu zemēs. Turcijā atkal zemestrīce, bet līdz šejienei atplūst tikai sīkas ūdens vir- mas - duļķainas, siltas un nekaitīgas.

Zem manis - Rakstnieku nama netīrie un bezformīgie akmeņi. Kādreiz te bija brīnišķīgas melnas smiltis, bet tās izmantoja vasarnīcu celtniecībā, aizvietojot ar šķembām no tuvējiem karjeriem. Divdesmit gadu laikā jūra kaut kā piegludinājusi šķautnes, un tagad te jau var gulēt. Tomēr šķembas paliek šķembas - katra tā vien cenšas iegriezties miesā ar trulo šķautni. Paies vēl simts gadu, un, rau, te jau būs tīri ciešama pludmale.

Ja varētu to sagaidīt…

Bet tas esmu tikai es, kas te īgņojas un īgņojas, vērodams oļus. Starp akmeņiem mētājas saspiests pudeles korķis, stikla lauska un sarūsējusi matadata. Sīkas, manīgas vabolītes bezbailīgi spraucas starp šķembām, nebaidīdamās tikt nospiestas un pat nenojauzdamas, ka cilvēka pēda spēj bez grūtībām aizspert šos oļus, kas viņām šķiet tik drošs patvērums. Nezina nabadzītes, nezina muļķītes, ka drošu patvērumu nav, tāpat kā nav drošu jumtu - to nu es varu teikt kā lietpratējs.

Piecu metru attālumā no manis uz akmeņiem zviln dažas brūnganmelni iedegušas meitenes. Es pat teiktu - pārlieku iede- gušas, dažām uz pieres un vaigiem vīd pelēcīgi pigmenta lāsu- mi - manāms pārspīlējums. Acīmredzot dzīvo te ne jau pirmo mēnesi. Vai tiešām iespējams tik daudz sauļoties?

Uzlieku tumšas brilles, kas kādreiz pirktas Neapolē. Tās ir labas, no īsta, tīra stikla. Tagad varu nesodīts aplūkot meitenes kār- tīgāk. Un es nopētu viņu kailos plecus, sēžas apaļumus, gurnus un citus jaukumus. Viss redzams, viss atklāts skatam. Viņas nav nūdistes, nē, viņām mugurā sauļkostīmi, tikai tādi savdabīgi.

Augšdaļas vispār nav, bet apakšdaļa sastāv no divām aukliņām - viena ap vidu, bet otra izzūd kaut kur apaļumos. Meitenes zina, ka es tās vēroju, un izvijas neiedomājamās pozās, lai saules nekautri karstie stari aizsniegtos līdz visslēptākajām vietiņām, ar kurām tad pēc atgriešanās uz Lielās zemes viņas varētu pienācīgi palepoties.

Vai tiešām atradīsies pielūdzējs, kurš arī tur ieskatīsies, lai pārliecinātos, vai iedegums ir pilnīgs? Nē, manī nekas nesarosās un šim visumā nevainīgajam aicinājumam neatsaucas. Esmu tukšs kā, lūk, tā alus pudele, kura vienaldzīgi valstās duļķainajos viļņos, ik pa brīdim pazibinādama savus zaļos sānus.

-     Nedari to, - viņš neatskatījies palūdza. - Tu nožēlosi. Ja vēlies, es pazudīšu. Un tu nekad vairs mani neredzēsi, neko par mani nedzirdēsi.

-     Piekrītu, - atteicu un nospiedu gaili. Es zināju, kur jāšauj, lai visiem būtu labi. Vairāk viņš neko nelūdza. Arī savu solījumu turēja - kopš tā laika neesmu viņu vairs ne saticis, ne ko par viņu dzirdējis. Kā gan es būtu varējis zināt, ka arī miris viņš pamanīsies par sevi atgādināt visai baisā un bīstamā veidā.

Bet cik tad mēs bijām? Septiņi cilvēki?

Jā, mēs bijām septiņi.

Daži centās nostiprināt buras, citi klusītēm pazuda…

-     Jaunais cilvēk, cik pulkstenis? - apvaicājās meitene, kuras gurni vērās pretim saulei, apvaicājās nepagriezdamās, neatskatīdamās, tomēr ar katru ķermeņa šūniņu mani redzēdama un izjuzdama.

-     Pusdivi. - Parasti nekļūdos vairāk par divām vai trim minūtēm.

-      Ak! Drīz jau pusdienas! - meitene nopriecājās un, sakļāvusi savus satriecošos stilbus, apgriezās uz vēdera. - Un kur jūs pusdienojat?

-      Ēdnīcā.

-     O! Jūs esat rakstnieks?

-     Glābējs.

-      Ko jūs glābjat?

-     Galvenokārt sevi pašu.

-     Vai veiksmīgi?

-      Pati redzat.

-    Un no kā tad glābjat?

-      No nāves.

-     Jūs baidāties no nāves? - Gaišās, zilpelēkās acis plati iepletās, un, gaidīdama atbildi, viņa pat nedaudz pavēra mutīti, atsegdama līdzenu, baltu zobiņu rindu - tīši atsegdama, lai es apjaustu, kāda viņa izskatās mirklī… Nu, tajā, tajā mirklī. Visu es ievēroju, visu sapratu un, ieskatījies sevī, pašā krēslainākajā dvēseles kaktiņā, atvieglots pārliecinājos - garām.

-      Baidos, - brīdi vilcinājies, atbildēju.

-     Vai tā slapstās kaut kur tepat netālu?

-     Tā vienmēr slapstās netālu.

-     Pavisam, pavisam netālu? - Gluži nevainīgi vārdi, bet, tikai izdzirdis šo jautājumu, sapratu, ka esmu viņu ieinteresējis.

-      Izstieptas rokas attālumā.

-     Un mana nāve arī… Izstieptas rokas attālumā?

-     Jūsējā atrodas nedaudz tālāk… Izstieptas kājas attālumā. Bet jūsu kājas, kā esmu ievērojis, ir pietiekami garas.

Meitene iesmējās, un es arī savilku seju grimasē, kas atgādināja smaidu, lai neizskatītos pēc galīga idiota.

Bez meitenēm un manis pludmalē neviena nebija.

Un Rakstnieku atpūtas nams arī tukšs.

Te nav neviena rakstnieka.

Bet stāsta, ka agrākos laikos cilvēku dvēseļu inženieri šurp lauztin lauzušies, par katru vietu lietas asinis, pieteikumi pusgadu uz priekšu rakstīti, un sekretāres ar konfekšu kārbām bērtin apbērtas, lai tikai viņi iepatiktos, lai tikai viņus atcerētos. Kur visi pačibējuši?

Arī viņu bija daudz?

Vinu laivā…

r

Daži kaut ko radīja, citi peldējās jūrā, bet citi vienkārši piespēlēja.

Meitene nez kāpēc uzstājīgi interesējās par nāvi, nejauši izmestais vārds viņu bija aizķēris. Vai tiešām atskārta, vai tiešām sajuta, ka smirdu pēc nāves?

Varbūt, varbūt…

Šobrīd, iespējams, mani meklē Bahamu vai Kanāriju salās, varbūt pat Jamaikā. Ar vienu vienīgu mērķi - novākt. Bet ne jau Koktebelē… Ne jau septembrī, kad izmirst pludmales, šašliku ēstuves, kalnu takas un piekrastes ūdeņi. Kad aprimušas ļaužu plūsmas, nakts uzdzīves, visu apkārtni drebinošie orķestru dārdi un no brīvības aptrakušu sieviešu spiedzieni…

Pēc tā visa smeldzīgais klusums liekas neciešams.

Meitene vairāk ne par ko neprašņāja. Viņa bija pateikusi visu, kas šādos gadījumos sakāms, pat vairāk. Tālākas runas jau būtu uzbāzība.

Viņš vēlreiz ieklausījās sevī, ielūkojās vistumšākajos dvēseles

kaktiņos.

/

Drūms tukšums.

Tā cilvēks jūtas, kad kādu rītu pamostas pēc ilgas slimošanas, vārgs, nevarīgs, novājējis, bet tomēr vesels.

Es piecēlos, ieāvu kājas šļūcenēs, pacēlu kreklu un sāku vilkt pa karstajiem oļiem uz izejas pusi. Akmeņi klusi skrapstēja zem pēdām, nesteidzīgi skalojās viļņi, un no Karadaga pūta silts vējš, nesdams rudens vītinātu zāļu dvesmu. Kaut kur tepat līdzās jautās cilvēku klātbūtne, skanēja klusas balsis un aicinoši smiekli, bet mani tas nesatrauca.

Un piepeši radās skaudra apjausma - visapkārt septembris, visapkārt Koktebele, bet es te esmu viens pats kalnu vēja pūsmā.

Iededzis, novājējis un iztukšots. Un šis tukšums nez kāpēc likās patīkams, tāpat kā saulainais vējš un maigi viļņotā, tumšzilā jūra.

Uz septembra pusi Koktebelē svelme aprima, kļūdama līdz sāpēm pievilcīga. Akmeņi atvēsa, un arī pusdienas svelmi varēja viegli paciest. Pa klusajām taciņām joprojām klīda skaistas meitenes, bet jau bez vasaras spožuma, it kā dzīve būtu galā un sapņi iziruši.

Mēs visi bijām rimti un nomierinājušies, zaudējuši agrākās vēlmes un lepnību. Bet tas mazumiņš, kas atlicis, piepeši sarosījās nevaldāmās alkās apliecināties vai vismaz izdzīvot, kaut tādējādi pierādot savu taisnību, lai kāda tā arī būtu.

Vai tikai neesmu palicis vienīgais dzīvajos? Iespējams, iespējams… Es un vēl kāds, kurš šobrīd okšķerē kaut kur pa Balia- mu vai Kanāriju salām, ne uz mirkli neatslābinādams kabatā paslēpto roku, kas modri glabā šaušanai sagatavotu ieroci. Acis aiz tumšajām brillēm vērīgi un tramīgi samiegtas - viņš meklē mani.

Lai tev veicas, mīļais!

Nepārskaties un nenopūdelē.

Par sevi varu galvot - nepārskatīšos. Un nenopūdelēšu.

Un piepeši manu rāmo pašpārliecinātību sašķobīja nemiers un satraukums. Kaut kas nebija kārtībā, kaut kas disonēja nesenās pagātnes ainu rāmajā plūdumā.

Es piegāju pie margām un, uzlicis plaukstas uz sakarsušā betona, palūkojos uz jūru, pārlaidu skatienu krastmalai.

Lejā, uz akmeņiem, ieraudzīju meiteņu guļvietu - pirms dažām minūtēm vēl tur biju. Meitenes mani ievēroja, un viena no viņām pavicināja smalko, iedegušo roku. Es atmāju pretim, viņa pasmaidīja un platāk pavēra ceļus, ielaizdama sevī sauli. Redzi nu, viņa it kā teica, esmu saules pārpilna ne tikai no ārpuses, bet arī manī viss ir karsts, svaigs un koktebelisks. Viņa vēlējās pārliecināties, ka redzu tās atraisītību un svelmaino gatavību.

Vērīgi ieskatījies sevī, vēlreiz pārliecinājos - tukšums. Briesmu caurvīts tukšums.

Piepeši atskārtu - mani var izskaitļot.

Un, ja var, tad jau esmu izskaitļots.

Reiz, kārtīgā kondīcijā, kad visi vēl bijām vienā laivā un nejūtām tās šaurību… Gruzīnu restorānā, netālu no metro stacijas "Miera prospekts"… Jā, jā, tas notika tieši tur, kad izkāpj no metro, tad pa kreisi… Uz galda bija daudz šampanieša, mums vienmēr bija daudz šampanieša… Firmas dzēriens. Sudraba spainīši ar ledus gabaliņiem, no tiem spraucas sudrabaini zaļi pudeļu kakliņi, visi laimīgi un atraisījušies - izdevās, iznāca, notika. Un es izteicu vārdu "Karadags". Neatceros pat, kāpēc, vienkārši tas iznira no apziņas dzīlēm, aizsteidzās līdz mēlei, kura, muļķe, tūlīt pat to izteica.

Karadags.

Tātad, ja kāds šo vārdu atcerēsies…

Tad man patvēruma nav.

Un šobrīd esmu kā uts uz ķemmes - saredzams no visām pusēm.

Pārlaidis skatienu robainajām Karadaga virsotnēm, es sev pavaicāju: vai bēgsi? Un atbildēju - nē. Ja mūsu pēdējie šāvieni atskanēs te, tad tā tam arī jābūt. Man nav vairs spēka kaut kur traukties, pārsēsties no lidmašīnām uz kuģiem, pārcelties no salām uz kontinentiem, no kalniem uz līdzenumiem. Nav vairs spēka. Un, runājot pilnīgi atklāti, nav vairs arī - kurp. Izrādās, pasaule nemaz nav tik liela. Sev tīkamas apmešanās vietas uz pirkstiem var saskaitīt. Kaut kur Grieķijā viens stūrītis atrodas, Spānijā… Rezervē vēl Sahalīnas dienvidi…

Lai šalc viļņi, lai pūš no kalniem siltais vējš, kas raudzēts rūgtajās Krimas vībotnēs, lai piekraste kļūst ar katru dienu tukšāka, lai atdziest akmens margas un saduļķojas viļņi. Tatāri un uzbeki, azrbaidžāņi un armēņi jau slēdz šašliku, čebureku un citu savu draņķu ēstuves. Šašlikus tagad dienām silda, gaidot kādu muļķi, kuram piegriezušies ēdnīcas- ēdieni. Arī čebureki sen pārvērtušies par pazolēm, bet tirgoņi tik turpina tos sildīt un kārdināt vientiesīgos atpūtniekus. Sarunās ar tirgoņiem labāk neielaisties - tūlīt sāk sajūsmināties par Basajevu, Radujevu un

Hatabu, neaizmirstot neizprotamā naidīgumā nolamāt arī krievus. Nu būtu tad arī braukuši cept savus šašlikus pie Basajeva vai uzcienājuši ar saviem čebureku izdzimteņiem Hatabu…

Svešinieki.

Ak, kā toreiz plūda šampanietis! Kādās laimes putās dzirkstīja cilvēki! Cik brīnišķīga pasaule, kas tikko bija atklājusies visā savā spožumā! Ari tagad šī pasaule nebija mainījusies, trūka tikai spēka sajūsmināties un pieņemt tās cēlās un dārgās veltes. Un nebija vairs to cilvēku, kuri tik līksmi un neviltoti prata aizrauties.

Gāja bojā stūres vīrs un airētājs…

Vai dziedātājs?

Bet varbūt slepkavotājs?

Mani vieglāk pazīt - esmu garš. Mana galva vienmēr slejas virs pūļa. Mans pakausis ir lielisks mērķis jebkuram šāvējam. Vienīgā cerība - viņš ir dumjāks.

Un to zina.

Un tāpēc ir vēl bīstamāks.

Viņš nemeklēs izdevīgāko brīdi, ērtākos atkāpšanās ceļus un neizvēlēsies piemērotāko diennakts laiku melnajam darbam. Vienkārši ietrieks man starp ausi un deniņiem trīs lodes un tad mierīgi ieies krūmos nolaist ūdeni. Viņš labi zina, ka te, Koktebelē, tam nav, no kā baidīties. Iemetīs pistoli ar ūdeni pieplūdušā būvbedrē, izies uz ceļa un ar pirmo garāmbraucošo mašīnu drāzīs uz Feodosiju. Vai pretējā virzienā - uz Sudaku, Jaltu. Pat nepadomādams - uz kurieni drošāk, uz kurieni labāk. Bez šaubīšanās un gatavošanās. Jā, viņš ir neprognozējams. Esmu par to jau dzirdējis - dodamies uzdevumā, viņš var apturēt mašīnu, kura brauc vajadzīgajā virzienā, bet var arī iesēsties tādā, kas dodas uz otru pusi, un uzbrukt no aizmugures.

Es nekad neesmu viņu redzējis, neko par viņu nezinu, izņemot vienu - uzdotais vienmēr tiek izpildīts. Pat tad, ja pasūtītājs jau miris. Goda kodekss. Ja nauda paņemta, darbs jāizdara.

Šķiet, viņš mīl savu amatu un pat gūst no tā baudu. Es nezinu vārdu un vecumu… Vai tas ir vīrietis? Varbūt sieviete?

Izrādās, arī to es nezinu.

Garām viegli aizspurdza iedegušu meiteņu bariņš. Tā, kura bija mani izvēlējusies, pamāja ar roku. Es atbildēju ar to pašu. Viņa pasmaidīja. Skaista, izaicinoša seja, laba stāja. Meitenei viss savās vietās. Gan no priekšas, gan no sāniem, gan no mugurpuses. Bieži tā negadās. Viņas draudzenes smiedamās atskatījās - acīmredzot kaut kas par mani tika pateikts… "Smejieties, sme- jieties, daiļās meitenes. Jums jautri smiekli, man - ciešanas."

Atkal ieskatījos sevī, ieklausījos. Kluss un tukšs. Sajutos drošāks. Es vienmēr, sasienoties ar šādām… Saulainām… Kļuvu pārāk atkarīgs.

Pulkstenis uz rokas divreiz iepīkstējās - tas nozīmē, ka klāt pusdienu laiks. Nograbēja Rakstnieku nama ēdnīcas aizbīdnis, un uz sliekšņa parādījās Nataša - izaicinoša un labsirdīga. Savā laikā viņa ēdināja visu padomju literatūru, visus klasiķus, laureātus, sekretārus un galvenos redaktorus. Un, padomā tik, visus atceras, par katru var pastāstīt kādu amizantu ēdnīcas stāstiņu.

- Galds klāts! - viņa skaļā balsī paziņoja pa visu tukšo, pusdienlaika saules piekveldēto laukumu, aiz kura sīkiem vilnīšiem dzirkstīja jūra.

Un es iesoļoju tukšās zāles mijkrēslī. Kādreiz te nebija iespējams ne soli paspert - visapkārt guldzēja visslavenāko valsts cilvēku godkāri satrauktās balsis. Jā, laivā viņu bija daudz. Daži buras vilka, citi tikai svilpa. Viņu monumentālās sievas un jauniņās mīļākās tikmēr nezināja, kur izrādīt savas visās pasaules malās savāktās lupatas.

Un izrādīja Koktebelē, šajā laukumā, šajā ēdnīcā. Bet tagad… Ēdnīcas krēslainajos plašumos es ieraudzīju tikai Andreju - pa pusei baņķieri, pa pusei algotu slepkavu, kurš te bija atbraucis atpūsties no Dņepropetrovskas. Platu seju, jauns un lēnīgs, viņš klusi ironizēja par sevi un visu pārējo pasauli. Mūs nosēdināja katru savā zāles stūrī, it kā iezīmējot milzīgās telpas robežas. Jau ar pirmo skatienu mēs sapratāmies, jo abi piederējām vienai ciltij - nolemtajiem.

Šķiet, arī viņš bēguļoja. Acīs viņam ievēroju to atsvešināti skumjo izpratni, kāda laikam bija man pašam. Saulainās meitenes uz šādiem skatieniem uzreiz uzķeras. Viņas, muļķītes, redz ko citu, viņas redz bezgalīgu mieru un pašpaļāvību, ko rada ceļojumi, okeāna laineri, salas un citas brīnišķīgas lietas, kas viņām nesasniedzamas un tāpēc vēl kārdinošākas.

Maldi.

Tas nav miers.

Tas ir tukšums.

Gan jau kādreiz viņas sapratīs, tikai nedaudz vēlāk, nedaudz vēlāk, kā saka viens man pazīstams prokuratūras izmeklētājs. Sapratīs, kad neko vairs nevarēs labot, kad viņu dzīve ieslīdēs nolemtības ēnā. Lai gan nevaru apgalvot, ka viņām gribēsies kaut ko mainīt. Kanāriju salas, jūras ceļojumi, kazino… Tas viss ievelk, un cilvēks zaudē izpratni par patiesām, gadu tūkstošos pārbaudītām vērtībām.

To nu es zinu droši.

Pirmajā bija zupa. Caurspīdīgs šķidrums ar taukactiņām un zaļiem pētersīļu raibumiņiem. Otrajā - kotlete ar nesaprotamām piedevām. Es apēdu tikai kotleti. Trešajā - rozā kompots.

Jūras pusē logus tik blīvi aizsedza mežvīni, ka gaisma tikai retumis spēja tiem izlauzties cauri. Mijkrēslis radīja vēsuma un svaiguma šķietamību.

-     Kā garšoja? - painteresējās Nataša, aizbrāzdamās garām ar ratiņiem, kuros šķindēja tukšie šķīvji.

-      Lieliski!

-     Papildus porciju?

-     Nē, paldies! Nedaudz vēlāk.

-     Vakariņās būs zivs.

-     Nevarēšu vien sagaidīt, - es apgalvoju.

Šāda ēdināšana mani pilnībā apmierināja. Šķita, ka uzturs mani iekšēji attīra un šķīsta, lai gan vēl nesapratu, kāds būs šī labvēlīgā procesa rezultāts. Tomēr viens bija skaidrs - kaut kas mani noris, notiek, lai ari nesaprotamas, tomēr noteikti vēlamas pārvērtības.

Viens no ēdnīcas logiem bija gaišs - vai nu nepaspējis aizaugt, vai arī attīrīts, lai kaut nedaudz apgaismotu krēslaino zāli. Pa to es arī ieraudzīju viņu, līdz sāpēm, līdz izmisumam pazīstamu cilvēku. Es metos uz durvīm un, izlavierējis starp galdiņiem, izdrāzos ārā, laukumā. Pēc ēdnīcas krēslas mani apžilbināja saule, un es labu brīdi nevarīgi mīņājos pie durvīm, nespēdams paspert ne soli. Gar logu aizzibējušo cilvēku panācu tikai aiz restorāna "Bogdans". Bridi sekojis, uzliku viņam uz pleca roku un spēji pagriezu pret sevi.

-     Sveiks, Vasja! - sacīju un tūlīt sapratu, ka esmu kļūdījies.

Tas nebija viņš, nebija Vasja.

Vasja jau sen ir miris.

-      Piedod. - Es vainīgi noplātīju rokas.

-     Gadās, - atteica svešais, nepazīstamais, man galīgi nevajadzīgais cilvēks. Tomēr nepasmaidīja un nepiedeva. Acīmredzot biju viņu nobiedējis.

Kad, atgriezies ēdnīcas krēslā, piegāju pie sava galdiņa, pus- baņķieris Andrejs no otra zāles gala mierinoši man pamāja ar savu drukno roku. Sak, nepārdzīvo, tā jau gadās. Un tikai tad es sapratu, ka savas pusdienas esmu jau apēdis, tāpēc varēju te vairs neatgriezties.

-      Papildporciju? - atkal painteresējās Nataša.

-      Nē, paldies! Es atnācu pēc peldbiksēm. Aizmirsu uz krēsla.

Šajā laikā arī septembra saule izkveldina no pludmales pat

visdrosmīgākos un izturīgākos atpūtniekus. Jūru klāj sīkas ņir- bas, no Karadaga pūš silts vējš, bet kioskos svelmes nomocītās meitenes padevīgi atsēž savu apmaksāto laiku. Ne alu, ne avīzes neviens šajās stundās nepērk. Kāda nu iepirkšanās - ka tikai nodzīvotu līdz vakaram! Naskākie tirgotāji uzstāda pagaidām vēl sīkajā ēnas strēlē finiera aizsegus, pie kuriem nostiprina gleznas un nieciņus, kas darināti no gliemežvākiem un akmens. Man

jau pazīstamais vecis ar sirmo bārdiņu iekārtojies pie "Bogdana" akmens sienas ar sarkanu - laikam no ķieģeļa izvirpotu - bez- roku Veneru.

Aizvēris acis, gandrīz taustīdamies, gandrīz ar rokām atbīdīdams sānis kvēlojošos saules starus, es devos uz mājām, uz deviņpadsmito korpusu, uz vienpadsmito numuru. Agrāk te drīkstēja apmesties tikai klasiķi, kuru vārdi un portreti vairumā gadījumu noteikti bija atrodami pat skolas mācību grāmatās. Mana portreta mācību grāmatās nav, tomēr kaut kur arī mans attēls tagad uzdrukāts, un nopietni puiši piesardzīgi un tramīgi ielūkojas tajā. Viņi cer, ka esmu miris, tomēr šaubās. Un pareizi dara - manu līķi taču neviens nav redzējis. Arī es ne.

Visā korpusā dzīvo tikai trīs cilvēki - kaut kāds švītīgs tips ar plāniem, rudi nokrāsotiem matiem, brīvdomīgs ebrejs no Ņujorkas, kuru kaut kas piesaista šai mežonīgajai piekrastei, un es - persona bez noteiktas nodarbošanās, bez bagāžas, bet ar naudu. Par manu mantisko stāvokli manīgie tirgoņi jau zināja nākamajā dienā, tūlīt pat sākdami uzmākties ar vietējo pusdārgakmeņu gredzeniem, Karadaga fotogrāfijām, keramikas svečturiem un ārstniecisko augu saišķīšiem. Laikam viņus maldināja mans tukšais skatiens. Es viņiem šķitu turīgs.

Un padomā tik - nekļūdījās.

Iegājis dzestrajā numura mijkrēslī, es divreiz apgriezu slēdzenē atslēgu, aizvēru gaiteņa durvis un vēl aizvilku aizkarus. Un tikai tad jutos drošībā.

- Ak, Dievs, cik labi! - es izdvesu, iespiezdams saules sa- kveldēto seju vēsajā spilvenā. - Cik labi…

* Šķiet, arī skaņas izkusušas saules svelmē. Cauri vibrējošām gaisa strāvām tikai retumis izlauzās klusas balsis, laiskas suņu

rejas un kādas aplaimotas sievietes spiedzieni.

Ielu sastrēgumiem ir daudz ēnas pušu. Neciešamā gaidīšana, pārkarsušu motoru rēkoņa un smirdoņa, nervozitāte, kura līdzīgi benzīna smakai iesūcas niknā bezpalīdzībā sastingušajās mašīnās, tukšā laika šķiešana, šķietami palaižot garām pēdējo iespēju. Sāk likties, ka, neiekļūstot šajā sastrēgumā, viss dzīvē būtu citādi - milzums priecīgu tikšanos un laimīgu atradumu. Bet tagad ne tikšanos, ne atradumu, un vispār - viss sagriezies šķērsām.

Daudz ēnas pušu ir ielu sastrēgumiem - sākot ar patērēto benzīnu, ar kuru kopā pazūd tava nauda, un beidzot ar niknumu, kurš piepilda katru ķermeņa šūniņu. Tas nolāso pār tevi kā sviedri, un pat krekls samirkst šajā visu dzīvo ienīstošajā niknumā. Un kas zina, pēc cik stundām vai pat gadiem tas izgaisīs un tu atkal spēsi viegli un brīvi uzelpot, kā tikko iznācis pa smagajiem cietuma vārtiem, kur nācies netaisni nīkt ilgu laiku.

Bet ir, tomēr ir ari kas labs šajā nomācošajā gaidīšanā līdzās pārkarsušajam motoram un nervozajam šoferim. Gribi vai negribi, bet cilvēkam kaut kas jāsaka, un ne jau vienmēr tiek teikti gudri un pārdomāti vārdi, nebūt ne.

-     Maskava ir un paliek Maskava, - truli blenzdams noputējušajā stiklā, aiz kura nebija redzams nekas, izņemot svelmainu gaisu un nepacietībā vibrējošas mašīnas, klusi ieteicās pasažieris.

-      Kāpēc tad tev tā Maskava rīklē iestrēgusi? - šoferis neskatīdamies pavaicāja, vērīgi saklausījis pasažiera vārdos netīksmi.

-      Rīklē jau nekas nav iestrēdzis… Bet mašīna gan… Pats redzi.

-     Pie jums, protams, jūsu karaļvalstī, viss ir labāk? - nikni at- vaicāja šoferis - kalsns un neskuvies.

-      Daudz labāk, - pasažieris noteica.

-      Vienmēr ir labi tur, kur mūsu nav.

-     Tur, kur mēs esam, arī ir labi.

-      Tiešām?! - Vadītājs, uztvēris nicinājumu, strauji pagriezās. - Tātad tur, kur esam mēs, ir slikti?

-      Kā teiksi. - Pasažieris pasmīnēja, juzdams, ka šajā vārdu kaujā uzvarējis. To saprata arī vadītājs.

-     Ej pie velna! - viņš atcirta, nospļaudamies ārā pa logu.

Viņi bija iestrēguši tieši pretim Skļifosovska institūtam. Mašīnas brauca abos virzienos, griezās apkārt, signalizēja, un virs dažām jau virmoja caurspīdīgi tvaika mākonīši. Miera prospekts sastrēgumu gandrīz nemazināja, bet no "Bērnu pasaules" puses ar katru zaļās gaismas uzplaiksnījumu plūda aizvien jaunas sakaitētu mašīnu straumes - pilsēta pulsēja savā dīvainajā ritmā.

Uzmetis raižpilnu skatienu šoferim, pasažieris, sarūgtināts par sarunu biedra rupjību un nesavaldību, izstiepa lūpas un pievērsās mašīnas salonam un visiem sīkumiem, par kuriem pirms mirkļa vēl nebija licies ne zinis. Piepeši pasažiera skatiens apstājās pie šofera personas kartītes. Tur bija norādīts uzvārds - Zdors [1] .

-     Tātad tu esi Zdors? - viņš smaidot pārjautāja.

-     Nu.

-     Kolosāli.

-      Kas tad tevi tā uzjautrina?

-     Pirmo reizi dzirdu tādu uzvārdu.

-     Un pēdējo, - vadītājs, pat nedaudz lepodamies, atteica. - Vairāk tādu nav. Es viens esmu tāds - Zdors.

-      Un bērni?

-     Arī bērni ir Zdori.

-     Vai varbūt Zdorēni?

Šoferis, paraustījis plecus, sāka braukt. Pēc pieciem metriem atkal nācās apstāties tieši aiz piecsimtā mersedesa platās aizmugures.

-     Tajā mašīnā gan noteikti ir kondicionieris, vēsums un pil- * nīgs klusums.

-     Tur ir arī bārs un ledusskapis. - Vadītājs pasmīnēja. - Kaut viņi kājas atstieptu!

-     Kāpēc tā? - Pasažieris paraustīja plecus. - Labi puiši. Izdarīgi, precīzi, apzinīgi. Vienmēr tur vārdu, arī citiem neļauj atslābināties. Vai gribi šādu?

-     Ko? - Zdors novilka tādā balsī, it kā viņam būtu piedāvāts lidot uz Mēnesi.

-     Es prasīju, vai tu arī gribi šādu mašīnu, - pasažieris mierīgi atkārtoja. Viņa balsī skaidri jautās tāda vienaldzība, miers un pat zināms apnikums, ka Zdoram nācās paskatīties nopietnāk. Pasažiera acīs balsnīja tukšums, kliedējot pēdējās šaubas - viņš nejokoja.

-     Tu vēl varēji paprasīt, vai nevēlos izdrāzt Šāronu Stounu.

-     Neieteiktu.

-      Kāpēc?

-     Tas tev izmaksās tikpat, cik šis vāģis. - Pasažieris pamāja uz biezā mersedesa pusi, kas liedza viņiem ne tikai braukt uz priekšu, bet arī apdzīt. - Taču vari pats izvēlēties, ko sirds vairāk kāro.

-     Ja man būs tāda mašīna, Šāronene pati salonā ielēks. Un ārā vairs negribēs.

-     Zini, tā gan var gadīties! - Pasažieris, atlaidies sedeklī, iesmējās. Un tikai tagad Zdors pirmo reizi sajuta šaubas un aizdomas.

Pasažieris bija manāmi garāks un masīvāks par viņu, un pat tagad likās brīvs un pašpārliecināts, spējīgs jebkurā mirklī sākt rīkoties. To apliecināja arī viss tikko teiktais. Nekādas uzmācības vai piespiešanas - stiprs raksturs. Brīva, gaiša žakete ar uz- rotītām piedurknēm, gaišas bikses, tieši bikses, nevis kaut kādas trenūzenes, un pītas ādas kurpes - nabagi tā neģērbjas. Pie tam viss bija jauns, tikko uzvilkts, vēl ne reizi nemazgāts.

-     Es gribu, - šoferis piepeši paziņoja, klusi, it kā pats sev, un tāpēc vārdi šķita nedaudz izaicinoši.

-      Ko tad tu gribi? Šāronu vēlies? Stounu?

-     Mašīnu.

-     Tādu? - Pasažieris pamāja uz mersedesa pusi.

-      Var arī tādu. Tu taču piedāvāji? Un es atbildēju - gribu.

-     Skaidrs. - Pasažieris paraustīja plecus, pašķielēja uz Zdoru, un pirmo reizi viņa acīs uzdzirkstīja, ja ne gluži sātanisks spīdums, tad kaut kas visai līdzīgs. - Skaidrs, - viņš vēlreiz pie sevis noteica, it kā klusībā pārcilādams prātā sev vien zināmas domas.

2 — 2959

-      Kad varēšu saņemt? - Zdoram saspringa vaigu muskuļi, kas varēja nozīmēt tikai vienu - pasažierim viņš neticēja un sarunā bija ielaidies tikai tāpēc, lai viņu noliktu pie vietas.

-     Tad klausies, Zdor… \

-     Mani sauc Mihails.

-      Tad nu klausies, Mihail, - pasažieris pats sevi pārlaboja. - Starp citu, mans vārds ir Igors. Igors Vigovskis. Vai derēs?

-      Iztiksim.

-      Tātad… Es te muļķi nelaidu. Un neizliecies, ka man netici. Jo tu tici. Tu gribi tādu vāģi? Gada beigās būs. Pagaidi! - Vigovskis skarbi noteica, ievērojis, ka Zdors atkal grasās iebilst, pārtraukt viņu, lai izspļautu kaut ko niknu un bezjēdzīgu. - Ielāgo, es sacīju - tādu pašu. Ne labāku un ne sliktāku.

-      Kā to saprast?

-     Jāsaprot tā… Šai mašīnai ir vismaz pieci gadi. - Vigovskis pamāja ar galvu uz mersedesa pusi. - Mēs esam vienojušies par mašīnu, kura būs aptuveni tādā pašā stāvoklī. Piecus gadus veca. Noteikti ne ne vecāka par septiņiem gadiem.

-      Bet "piecsimtnieks"?

-      "Piecsimtnieks". Ja līdz tam laikam nepārdomāsi un neiekārosi žiguli.

-     Neiekārošu.

-     Ģimene? Bērni? Dzīvoklis? - Vigovskis apvaicājās.

-     Jā.

-      Vasarnīca?

-Jā.

-     Tas ir labi.

-      Piekrītu, vasarnīca ir laba lieta, - Zdors pēdējiem spēkiem vēl spurojās, sirds dziļumos saprazdams, ka jau pakļāvies dīvainā pasažiera gribai, kuru pavisam nesen bija piekritis nogādāt trīs staciju laukumā. Bagāžniekā atradās tikai neliels koferītis, no kā varēja secināt, ka Vigovskis nebrauc vis kādu sagaidīt, bet gan nolēmis pats doties ceļā.

Uz kurieni?

Kas to lai zina?

No trīs staciju laukuma var doties uz jebkuru vietu.

-     Tāda mašīna, atkarībā no tehniskā stāvokļa… Maksā apmēram divdesmit tūkstošus dolāru.

-     Neiebilstu! - Zdors atkal neizprotamā ķildīgumā pārtrauca Vigovski, kas izskanēja diezgan izaicinoši.

-      Iebilst par vēlu.

-      Kā tā? - Zdors salēcās.

-     Tu jau esi piekritis. Un es arī. Atlicis tikai tāds sīkums.

-     Kāds vēl sīkums?

-     Darbs, vecais. Darbs.

-      Kas man jādara?

-     Nekas. - Vigovskis plati pasmaidīja. Un atkal viņam acīs pazibēja sātaniskās azarta dzirkstis. - Mēs sadarbosimies. Tas arī viss. - Ar vieglu un nemanāmu kustību izvilcis no žaketes krūšu kabatas vizītkarti, viņš to pasniedza Zdoram.

Piesardzīgi paņēmis kartona gabaliņu, Zdors iedarbināja mašīnu, bet pēc piecpadsmit metriem atkal atdūrās pret mersedesu. Un tikai tad ieskatījās vizītkartē.

-     Koncerna valdes priekšsēdētājs… - Zdora balss uzreiz pie- smaka un zaudēja skanīgumu. - Cik tad jūs tajā koncernā esat?

-     Nu jau divi.

-     Un… Kas tad es būšu?

-     Transporta ceha priekšnieks. Derēs?

-     Azē, ja? - Zdora apjukums izgaisa, un viņš atkal kļuva spuraini ironisks. Sparīgi noslaucījis sasvīdušās plaukstas gar biksēm, viņš iesmējās, nogrozīja galvu, kā brīnīdamies pats par savu lētticību, un, jautri palūkojies uz Vigovski, atkal iedarbināja mašīnu, lai nobrauktu vēl kādus pārdesmit metrus. - Labi, - viņš noteica tādā tonī, kas ļāva noprast, ka pasažiera netaktiskie jociņi piedoti. - Kura stacija tev vajadzīga?

-     Jaroslavļas. Uz ziemeļiem braucu.

-     Ziemeļi - tā ir laba lieta. - Zdors piekrītoši palocīja galvu.

-     Mūsu firma saucas "Ziemeļmežs". Uz vizītkartes uzdrukāts.

-     Skan skaisti.

-      Es taču tavā mašīnā ar nodomu iesēdos, - Vigovskis - it kā starp citu - paziņoja, pārvērsdams visu iepriekš teikto tukšās pļāpās.

-     Tiešā-ām? - Zdors novilka. - Kā tad es piesaistīju tavu uzmanību?

-     Zinoši cilvēki ieteica. Lūk, sacīja, cilvēks, kurš tev vajadzīgs.

-      Un kādas tad vērtības manī piepeši atklājušās?

-      Tās jau neatklājas uzreiz. Tu taču ziemeļos esi bijis, vai ne? Cik gadu tur pavadīji?

-     Cik vajadzēja.

-     No zvana līdz zvanam? - Vigovskis gribēja precizēt.

-     Varētu teikt arī tā.

-     Vai gribi braukt man līdzi?

-     Tūlīt pat? - Zdors pat nemanīja, cik ātri izdvesa šo jautājumu, vienā elpas vilcienā. Lai gan balss šķita ironiska, tomēr tonī, neparastajā steigā jautās gatavība, ja nu ne gluži tūlīt doties līdzi svešiniekam, tad apspriest šo domu - noteikti.

-     Ar biļetēm tagad ir vienkārši. Vilcieni braukā pustukši. Kupejā pa vienam, diviem cilvēkiem.

-     Tad, ja brauc uz ziemeļiem.

-      Bet mēs jau uz turieni arī brauksim.

-      Un atpakaļ?

-     Cik nu ātri darbu padarīsim… Pēc nedēļas atgriezīsimies.

-      Vai daudz darba?

-     Tas būs atkarīgs arī no tevis.

-      "Ziemeļmežs", saki? - Tie bija pirmie vārdi, kurus Zdors sacīja nopietni. Viņš sāka saprast, ka muļķa laišana sen beigusies, un galu galā - vai kaut kas tāds viņam ar šo biezo mūdzi žaketē ar atrotītajām piedurknēm vispār bijis.

-     Tur viss uzrakstīts. - Vigovskis norādīja uz vizītkarti, kuru Zdors bija bailīgi nolicis uz paneļa, patālāk no sevis, kā jauz- dams tajā kaut kādu nelabu spēku.

Sastrēgums pamazām izira, mašīnas lēni, bet nu jau bez bremzēšanas, devās uz priekšu. Mersedess, kurš visu laiku bija grozījies pa priekšu, uzņēma ātrumu, un neviens žigulis, neviens kravas auto neuzdrošinājās to apdzīt vai apturēt. Likās, ka tas vienkārši izurbjas cauri mašīnu straumei, lai pēc dažiem krustojumiem pašpārliecināti pagrieztos uz banku augstceltņu pusi.

-     Tā, lūk, jābrauc, - Vigovskis sacīja.

Zdors tikai klusēdams paskatījās uz viņu, ievērodams līdzeno zobu rindu, iedegušo kaklu, baltā krekla atpogāto apkaklīti, kas tīkami kontrastēja ar iedegumu. Viņš allaž bija cienījis sevī spēju familiāri runāt ar jebkuru un par jebko, bet tagad nācās atzīt, ka, pats to nemanīdams, nonācis, tomēr nonācis šī smalkā kunga ietekmē, kurš devās uz ziemeļiem gluži citādā veidā nekā kādreiz viņš. Tomēr Zdors tik lēti no saviem ieradumiem atteikties nespēja un centās visiem spēkiem saglabāt iepriekšējo sarunas toni.

-     Mersedess, protams, ir laba mašīna, - viņš lēni iesāka. - Un Šārona arī nav peļams sievišķis… Bet Šārona mersedesā - vispār satriecošs variants… Tikai, redzi… Man ar viņu galā netikt.

-      Kāpēc?

-     Tā paša iemesla dēļ, kāpēc arī tu ar viņu galā netiktu.

-      Par sevi es esmu drošs. - Vigovskis kļuva nopietns.

-     Arī es par sevi esmu drošs. - Zdors, sajutis, ka izvēlējies pareizo toni, atguva pašpārliecinātību. - Ja nu mēs sauktu lietas īstajos vārdos, ja runātu pilnīgi atklāti…

-     Uz to es arī ceru, - Vigovskis iestarpināja.

-     Nevajag. - Zdors atgaiņājās, piepeši apjauzdams, ka Vigovskis pieļāvis kļūdu. Šie daži mazie vārdiņi atklāja viņa paša atkarību no Zdora. Viss, ko viņš runāja par Šāronu Stounu un piecsimto mersedesu, patiešām varētu būt meli. Arī Vigovskis atskārta, ka izrunājies greizi. - Tad nu… - Zdors, pagaidījis zaļo bultiņu luksoforā pie Ceļu satiksmes ministrijas, nogriezās pa kreisi, lejup, uz trīs staciju laukumu. - Tad nu ielāgo… Igoriņ. Es ar vecajām lietām vairs nenodarbojos.

-      Brīnišķīgi!

Abi uzreiz sajuta, cik šie vārdi nepārliecinoši.

-     Nenodarbojos, - Zdors atkārtoja. - Tagad mani interesē citādas spēles. Ja kāds tev mani ieteica… Sirsnīgi pasveicini to cilvēku no manis. - Zdors, pagaidījis, līdz aizbrauks tramvajs, kas tuvojās no Krasnoseļskas, spēji nogriezās pa kreisi un piestāja pie augsta dzelzs žoga līdzās tūristu autobusam. - No tevis simt rubļu.

Vigovskis klusēdams izņēma naudu, noskaitīja desmit simtniekus un nolika uz vizītkartes.

-     Bet tagad paklausies mani. Es tev piedāvāju braukt man līdzi visā nopietnībā. Tu esi strādājis mežsaimniecībā. Pazīsti vietējos. Apstākļus. Priekšniekus. Tur taču nav tikai ieslodzītie, bet arī militārās bāzes. Tām nepieciešama pārtika un apģērbs, bet priekšniekiem vajadzīga nauda, liela nauda, viņiem nav ne tehnikas, ne degvielas… Un tā tālāk.

-      Un dosies ešeloni uz dienvidiem? - Zdors paprasīja.

-     Arī uz rietumiem.

-     Vai tur kāds gaida?

-     Jau sen. - Vigovskis paskatījās pulkstenī. - Kā tad būs? Vai brauksi? Laiks vēl ir.

-     Citreiz. Ja, protams, tā cita reize vēl pienāks.

-     Kāpēc gan ne?

-     Vai nu maz kas var gadīties. - Zdors palieca galvu tuvāk kalsnajam plecam. - Dzīve ir tik pretrunīga. Te ģīmi rāda, te pakaļu… Un nevar pat saprast, kas labāk. Ja ģīmis - tad ņirdzīgs.

4 Ja pakaļa - tad labsirdīga un mīļa… Tad kurš uz mani norādīja?

-     Neteikšu! - Vigovskis iesmējās. - Kā tajā dziesmā… Lai tas paliek noslēpums.

-     Nav tāda noslēpuma, kas ar laiku nenāktu gaismā.

-     Oho! - Vigovskis iesaucās. - Gudri mēs esam?

-     Ar pogainajiem daudz nācies saskarties. Gandrīs katrs izmeklētājs to vien daudzināja. Nācās noticēt.

-      Uz drīzu redzēšanos! - Vigovskis pastiepa roku.

-     Ja Dievs dos, redzēsimies. - Zdora šaurā plaukstele pazuda Vigovska milzīgajā ķetnā. Lai arī laiks bija karsts, tā izrādījās vēsa, un Zdors skaidri sajuta slēptu valdonīgumu. Sievietes laikam to izjūt vēl asāk vai, pareizāk sakot, padevīgāk. Zdors nepretojās, tikai klusībā nosmīnēja - vai nu maz tādu smuku- līšu, kuri vienmēr pamanās kaut kā nodemonstrēt savu pārākumu. Pamanījis Zdora vīpsnu, Vigovskis steigšus atslābināja tvērienu - kārtējā kļūda. Nevajadzēja tik uzstājīgi dzīt stūrī, izrādīt savu augstprātību.

Kad viņš, izkāpis no mašīnas, pazuda pūlī, uz atvadām vēl pavicinādams roku, Zdors paostīja plaukstu un sajuta salkanu aromātu - arābu smaržu šķebīgais saldenums. Tas viņu samulsināja - Vigovskim piederētos citas smaržas, vīrišķīgākas.

Zelta pūķis Kazaņas stacijas smailē zaigoja saulrieta sārtumā, pie universālveikala drūzmējās ļaudis, ekskursiju vadītāji skaļruņos iekliedza aicinājumus apmeklēt dažādu slavenību kapavietas. Varētu likties, ka cilvēki brauc uz Maskavu tikai tāpēc, lai paklaiņotu pa kapiem, it kā nekā cita ko redzēt vai darīt te nebūtu un nevienu no dzīvajiem apraudzīt nebūtu vērts. Un paskat' vien - kas tik tajos autobusos nelīda: tantes ar lielām somām, zeņķi džinsos un skuķi tik īsos brunčos, ka jebkurš varēja novērtēt viņu apaļumu skaistumu un izsmalcinātību.

Kā nu ne - uz Maskavu taču atbraukuši!

Nav jau ar pliku roku ņemami.

Zdors sēdēja pie stūres, nepieskardamies ne Vigovska vizītkartei, ne viņa naudai. Pat kabatā neuzdrīkstējās iebāzt - varbūt parādīsies kāda zīme vai mājiens no debesīm.

-     Tagad vārds transporta ceha priekšniekam, - viņš nomurmināja. - Interesanti. Izrādās, dzīve vēl nav beigusies… Izrādās, dzīve vēl tikai sākas.

Piepeši kāds skaļi pieklauvēja pie sānu loga - no piepūles salīcis un piesarcis, salonā ielūkojās resns vīrietis.

-      Vai esi brīvs? - viņš pavaicāja.

-      Pagaidām - jā. - Zdors, atvērdams durvis, iesmējās.

-     Ko nozīmē - pagaidām? - resnis uzstājīgi pārprasīja, acīmredzot bīdamies no maskaviešu blēdībām.

-     To, ko teicu. Nav zināms, vai būšu brīvs rīt. Bet šodien - esmu, par ko arī ziņoju. Godīgi un vaļsirdīgi.

-     Vai uz Vagoņkovskas kapiem aizvedīsi?

-     Aizvedīšu. Kas tad tur tāds īpašs?

-      Visockis.

-     Tas, kurš dzied?

-      Viņš ne tikai dzied, bet arī iemet un vēl ar šo to nodarbojas. - Resnis, atkrizdams priekšējā sēdeklī, dzīvespriecīgi iesmējās. - Man līdz vilcienam atlikušas divas stundas. Vai paspēsim?

-     Cik nu pats ilgi pie kapa mīņāsies.

-     Kādas minūtes piecpadsmit jau būs jāpagrozās, jāpaskatās… Ko?

-     Tad paspēsim.

-      Bet ko tu naudu apkārt mētā? - Resnis pamāja uz simtnieku paciņu. - Tas nav labi. Naudai nepatīk brīva telpa. Tai tīk vairoties tumsā, šaurā un smacīgā telpā. Caurvējš to iznīcina. Aizpūš.

-      Piekrītu. - Pārlocījis naudas zīmes uz pusēm, Zdors tās iebāza kabatā.

-      Un pogu aizpogā, - resnis pamācīja.

-      Aizpogāšu. - Zdors pavīpsnāja. Zīme bija sagaidīta - naudu varēja ņemt. Viņš iebāza tajā pašā kabatā arī vizītkarti. Un iedarbināja mašīnu.

-     Tikai man būs jābrauc arī atpakaļ.

-      Paspēsim.

-     Vai ar diviem simtiem pietiks?

-     Trīs.

-      Divarpus! - Resnis saspringti nenolaida skatienu no Zdora.

-      Lai notiek! - Zdors saprata, ka viņam šobrīd pilnīgi vienalga, cik samaksās šis Visocka pielūdzējs un vai vispār viņš samaksās. No tālas pagātnes uzvirmoja dzeļoši tirpinošs vēsums.

Meža darbi, sasaluši koku stumbri, sniegs līdz vidum, zāģu gaudas - tas viss piepeši likās tik tuvu, tepat - visapkārt. Šķiet, pat nosmaržoja sasalusi koksne. - Ak, jauš mana sirds ko nelabu, - viņš skaļi noņurdēja. - Ak, jauš mana nabaga sirds…

-      Kas noticis? - Resnis satrūkās. - Vai uz ceļa korķi?

-     Korķi ir tikai pudelēs! - Zdors izsmējīgi atcirta. - Un arī ne visās. Tikai pilnās, vecais, tikai pilnās!

Es pamodos, kad saule jau tuvojās Karadaga smailēm. Karstums bija rimies, un Rakstnieku nama parkā atkal ieskanējās cilvēku balsis. Brīdi vēl nekustējos, truli vērdamies griestos un ieklausīdamies āra skaņās, kas plūda no lodžijas puses. Blakus esošajā restorānā jau sāka dārdēt orķestris - naktī tas sasniegs tādu skaļumu, ka pat logi drebēs un aizkari šūposies. Histēriski spiegs sievietes, beidzot noticējušas, ka arī viņām sākusies īstā dzīve ar pilniem galdiem, nakts peldēm un dejām līdz pat rītam. Esmu jau pārbaudījis - spiedz galvenokārt tās apaļīgās tantiņas ar stampīgajām kājām piektajā gadu desmitā, kuras tikai tagad izlauzušās līdz laimei. Viņu kavalieri - nerunīgi vīreļi ar platiem pleciem un sastrādātām rokām.

Blakus atrodas Donbass.

Viņi ori izlauzušies.

Es izgāju uz lodžijas.

Apakšā, gar ārdurvīm, pastaigājās māmiņas ar bērneļiem. Viņas satraukti un bijīgi lūkojās uz logiem - kā nu ne, Rakstnieku nams, kur tiek radīti šedevri. Reiz pamanīju plakātu… "Klusāk, klusāk, klusāk! Kāds kaut kur kaut ko raksta." Šajā namā sen vairs neviens neko neraksta.

Izrakstījušies.

Pagājuši tie laimīgie laiki, kad valstij vajadzēja viņu darbus un šie darbi tika radīti kuplā skaitā, un norunātajā termiņā.

Tagad citi laiki.

Tie, kuri senāk lasīja, grāmatas vairs nepērk, maciņš par plānu, bet jaunā lasītāju paaudze vēlas tikai un vienīgi detektīvus. Bet kaut ko tādu uzrakstīt, izrādās, nav nemaz tik vienkārši, ražošanas romānu rakstīšanas pieredze te nelīdz. Reti kuram izdodas veiksmīgi savu personīgo aprobežotību pārkausēt aizraujošā sižetā. Jā, korifeji jūtas sakauti un atzīst, ka bankrotējuši. Tāpēc jau viņi, nabadziņi, noraizējušies, tāpēc viņi, nabadziņi, apmulsuši.

Pēc trešās kabernē glāzes te bieži var dzirdēt viņu vaimanas. Reiz viens no korifejiem dalījās savās sirdssāpēs. Cik, teica, es asiņu nesalēju savā manuskriptā, cik līķu - gandrīz pa vienam uz katru lappusi! Un kādi man gultas skati! Tik izsmalcināts porno! Nemaz nerunājot par lamuvārdiem - katrā nodaļā sīki un smalki… Un padomā tik - noraidīja, nelieši! Laikam tomēr par maz to asiņu, par maz līķu! Un no mazajām, bet ārkārtīgi izteiksmīgajām acīm sāka ritēt izmisuma, aizvainojuma un neizpratnes asaras.

Man bija jāpagarina sava ceļazīme. Rakstnieku nams tagad likās gandrīz tukšs, un es cerēju, ka problēmu nebūs. Vienstāva administrācijas ēka atradās tepat blakus, un, vairākkārt apgriezis atslēgu slēdzenē, es devos pie direktora.

Vēsais un krēslainais gaitenis bija tukšs. Sienas greznoja divas milzīgas gleznas. Vienā redzami Zelta vārti - caura klints, kas atradās jūrā, bet otrajā - nez kāpēc sniegots Piemaskavas mežs. Acīmredzot kāds gleznotājs norēķinājies graudā.

-      Vai drīkst? - Es ieskatījos direktora kabinetā.

-     Nāc iekšā! - Leonīds Nikolajevičs viesmīlīgi pamāja ar * roku. - Kā ar atpūšanos?

-      Ar katru gadu labāk.

-      Konjaciņu gribi?

-     Gribu. - Es apsēdos pie žurnālgaldiņa.

Leonīds Nikolajevičs bija masīvs, smaidīgs un ļoti kustīgs. Viņa manierēs jautās zināms prastums, acīmredzot priekšniekos izsities lēni, uzreiz pie korifeju un laureātu atpūtas koriģēšanas nav ticis.

Kamēr direktors gāja pie skapja pēc konjaka, es pēc veca - un laikam neiznīdējama - paraduma pašķielēju viņa dienasgrāmatā. Tālruņa numuri, datumi, vārdi… Un piepeši…

šermuļi, nekā citādi tos nevarēja nosaukt, tieši šermuļi pārskrēja man pār kauliem - es ieraudzīju savu uzvārdu. Ne to, ar kuru pierakstījos te, ne to, ar kuru klīdu pa pasauli, bet īsto, savu paša uzvārdu, pie tam - apvilktu ar treknu līniju.

-     Viens mūsu vietējais dzejnieks sacerējis satriecošu dzejoli. - Leonīds Nikolajevičs, piepeši izniris man aiz muguras, nolika uz galda pudeli, divas mazas kristāla glāzītes un tad apsēdās iepretim.

-     Satriecošu dzejoli? - neko vairāk es tobrīd pateikt nespēju.

-     Es dzeru šo dievišķo dziru, šo konjaku, zeltā kas viz… Un tā tālāk.

-     Zini, zinu, - es piebalsoju. - Slava Ložko. Šīs rindas viņa restorānā iekaltas granīta plāksnē… Vai drīkst piezvanīt?

-     Protams. - Leonīds Nikolajevičs laipni pamāja uz telefona pusi.

Piecēlies es apgāju apkārt galdam, iesēdos priekšniecības krēslā un, pievilcis tuvāk tālruņa aparātu, it kā starp citu pavilku uz savu pusi ari dienasgrāmatu. Kamēr pirksti uz labu laimi spieda taustiņus, acis pārbaudīja uzrakstīto.

Viss pareizi.

Mans uzvārds ierakstīts lapiņā ar šodienas datumu. Savu sirdi es parasti nejūtu, bet šoreiz tā skaļi dunēja ausīs. Ātri, spēcīgi puksti, no kuriem, šķiet, pat sāka vibrēt krūšukurvis.

-     O! - es, piegrūdis pirkstu lapai, priecīgi iesaucos. - Šis biedrs arī brauc šurp?

-      Kurš? - Leonīds Nikolajevičs, noliecies pār dienasgrāmatu, izlasīja manu uzvārdu un tad vienaldzīgi atmeta ar roku. - Nē taču… Vienkārši kāds interesējās, vai šis cilvēks neatpūšas pie mums.

-     Un kā? Vai atpūšas?

-      Es apsolīju noskaidrot. Rīt man atkal piezvanīs.

-     No kurienes tad zvanīja?

-     Pat īsti nezinu, - Leonīds Nikolajevičs bezrūpīgi atteica, drošu roku ieliedams zeltaino konjaku glāzēs. - Laikam tālsaruna. Vai tad tu šo cilvēku pazīsti?

-     Esam tikušies. - Mana sirds joprojām nerimās.

-     Šņabi dzērāt?

-     Dzērām gan.

-     Nu, ja jau šņabi dzērāt, tad esat gandrīz saradojušies. Zini, kā Lielajā teātrī saka?

-     Nezinu. Kā tad tur saka?

-     Ja gribi dziedāt - dzer! - Leonīds Nikolajevičs, pacēlis savu glāzīti, iesmējās, un mēs saskandinājām.

Viss gāja lieliski. Konjaks bija labs, Leonīds Nikolajevičs atkal piepildīja glāzes, un dzīve turpinājās. Mēs jautri apspriedām rakstnieku problēmas, smējāmies, sitām viens otram uz pleca, bet aiz loga jau rietēja saule, svelme norima un atskanēja atpūtnieku balsis, kuras pie jūras likās pavisam citādas nekā pilsētā, kādā iestādē vai tramvajā.

Jā, dzīve turpinājās, tikai citā krāsā. Gaišzilajā rāmumā parādījās piķa melni plankumi. Tie gan pamazām izplēnēja un izzuda, tikai diemžēl jūra un saules izgaismotā pasaule kļuva palsa.

Kā tad tā?

Izskaitļojuši, atraduši, sameklējuši?

Tātad tomēr kāds toreiz manis neuzmanīgi izmesto vārdu "Karadags" ir izdzirdis? Gribējās Leonīdam Nikolajevičam vēl * ko paprasīt par zvanītāju, bet laikus aprāvos. To nedrīkstēja - biju jau uzdevis visus pieļaujamos jautājumus. Acīmredzot kāds zvanījis ne tikai uz šejieni, bet arī uz pansionātu "Zilais līcis", uz tūristu bāzi, uz vasaras mītņu aģentūru…

-     Vēl pa vienam malciņam? - Leonīds Nikolajevičs piedāvāja.

-     Nē, paldies. Laba daudz nevajag. - Es piecēlos. - Man jāsatiek kāds cilvēks.

-     Jau ir, ar ko satikties? - Direktors iesmējās.

-     Ceru. - Es nenoteikti pamāju ar roku - sak, kas zina, kas zina, ko mēs šovakar darīsim, ko jaunu un pārsteidzošu mums dzīve sagatavojusi.

-     Nu ko, ienāc vēl kādreiz! - Leonīds Nikolajevičs, paspiedis man roku, tūlīt pievērsās tālrunim - direktoriem daudz pienākumu.

Izgājis uz lieveņa, es brīdi pastāvēju un pašūpojos no papēžiem uz pirkstgaliem. Rokas man bija sabāztas šortu kabatās, uz acīm tumšas brilles, galvā kepons ar lielu nagu, kājās apvalkātas šļūcenes - nekas neliecināja, ka pavisam nesen vēl biju bagātīgi saposies.

Nokāpis no lieveņa, es lēni sāku iet un nekur nenogriežos, līdz pēc simt metriem atdūros pret veco vasaras kinoteātri. Tagad te izrādīja pērtiķus, čūskas, zirnekļus un citus nešķīsteņus. Apmeklētāju nebija, pērtiķi stiepa pret mani plaukstiņas, čūskas nemirkšķinot vērās pretim, acīmredzot klusībā cerēdamas, ka viss nav galā, ka vēl būs laiks un iespēja sevi pierādīt un apliecināt…

Gluži tāpat kā es.

Noorientēsimies.

Pirmais secinājums - mani nav aizmirsuši un vēl meklē. Tātad kāds saņēmis uzdevumu. Un nolēmis šo uzdevumu izpildīt. Diez vai pat zina, ka pasūtītāja vairs nav starp dzīvajiem. Tam gan nav nozīmes. Ja avanss saņemts, tas jāatstrādā. Vienmēr jau atradīsies kāds, kurš samaksās atlikušo summu.

Otrais secinājums - viņš zina, kur meklēt.

Trešais secinājums - esmu par to laicīgi uzzinājis. Tātad vēl iespējams kaut ko izdomāt. Tā bijusi tālsaruna, tad man tomēr ir mazliet laika.

Bet ir vēl kāds variants. Varēja zvanīt dispečers, un tad izpildītājs jau atrodas šeit. Tādā gadījumā viņš nepazīst mani pēc izskata un ir lūdzis palīdzību. Tomēr nevar būt, ka viņš nezina pilnīgi neko, kaut kas noteikti ir pastāstīts. Varbūt ar to bija par maz, varbūt ar to nepietika, lai mani izskaitļotu…

Jā, tas liekas visticamākais variants.

Zvanīt uz dullo un izprašņāt svešus cilvēkus, nosaucot uzvārdu…

Tas ir pārāk nedroši.

Tas ir muļķīgi.

Tas galu galā ir neprofesionāli. Tā neviens nedara. Cilvēks tiek nosūtīts uz konkrētu vietu un izdara visu, kas jāizdara.

Tātad pēdējais un vissvarīgākais secinājums - izpildītājs jau ir šeit, Koktebelē, bet vēl nav noorientējies. Uz grauda vēl neesmu.

Pilnīgi iespējams, ka esam kopā iedzēruši, par kaut ko gvelzuši un esmu sevi jau nodevis. Labi vismaz, ka droši zinu - viņš ir te. Mēs klaiņojam pa vieniem un tiem pašiem celiņiem, gozējamies līdzās pludmalē, varbūt pat ēdam vienā ēdnīcā. Ja nu mēs sēžam pie viena galdiņa?

Ēdnīcā pie mana galda jau sēdēja jauns atpūtnieks.

-      Vai neiebilstat? - Nataša apvaicājās.

-      Nē, neiebilstu.

-      Viņš katru gadu šurp brauc.

-     Jo labāk, - es atteicu. Ja jau brauc katru gadu, tad man nav ko bīties.

Pretim man sēdēja kalsns cilvēks ar blāvi zilām acīm, plikpaurains un ar tulznainām delnām. Bet tās nebija zemnieka vai kaprača rokas, drīzāk jau viņš izskatījās pēc sportista. Skatiens vērīgs, stings un caururbjošs. Izpildītāji tā neskatās. Viņi šķiet labsirdīgi, sabiedriski, brīvi un iecietīgi. Zina taču, kurš teiks pēdējo vārdu. Tad jau nav nepieciešams kaut ko pierādīt, aizstāvēt un apliecināt. Izpildītāji visam smaidot labprāt piekrīt. Līdz- ^ jūtīgi un piekrītoši mājot ar galvu, noskata piemērotāko punktu, vārīgāko vietiņu, kurā visērtāk…

-      Alevtīns. - Mans galdabiedrs pasniedza pāri galdam roku. - Tas nav mans uzvārds. Tas ir vārds.

-      Ļoti patīkami. Jevgeņijs.

Jau sen esmu ievērojis, ka iepazīstoties svešu vārdu nosaukt ir daudz vieglāk nekā savējo. Pasakot īsto vārdu, cilvēks jau uzņemas zināmu atbildību, spiests apdomāt savus izteikumus

un rīcību. Bet šādi, lai ko tu teiktu vai savārītu, tas tevi neskars, tāpat kā šis svešais, varbūt pat nīstamais vārds.

-      Var vienkārši saukt par Ļovu, - viņš turpināja iepazīšanos.

-     Mani arī var tikpat vienkārši. Katru reizi izrunāt vārdu "Jevgeņijs"… Grūti, gari un muļķīgi.

-     Sarunāts! - Mans jaunais paziņa nopriecājās un ķērās pie savām vakariņām. Kotleti viņš sagrieza, katru gabaliņu rūpīgi uzstumdams uz dakšiņas un tikai tad ielikdams mutē. Tieši tāpat viņš izdarījās ar biezputru. Skats diezgan interesants - ar naža galu viņš atdalīja kumosu biezputras, pārlika uz dakšiņas un tikai tad apēda. Viņaprāt, tas acīmredzot liecināja par labu audzināšanu un izsmalcinātām manierēm. Iekšējā protestā es savam nazim pat nepieskāros. Kotleti sadalīju gabaliņos ar dakšiņu, tāpat arī ēdu biezputru un jutos vienkārši lieliski.

-     Vai uz ilgu laiku? - es painteresējos.

-     Uz divām nedēļām. Ilgāk te uzturēties nav jēgas. Laiks sabojāsies, kļūs aukstāks, sāks pūst rudens vēji, un tā Koktebele, kādu to redzam šobrīd, pazudīs.

-     Vai esat žurnālists?

-      Kā jūs uzminējāt?

-     Rakstnieki ir daudz ceremoniālāki, iegrimuši sevī, pārņemti ar īpašās identitātes saglabāšanu.

Alevtīns jautri, pat nedaudz gandarīti, iesmējās - acīmredzot viņam patika rakstniekiem adresētas dzēlības. Laikam žurnālista un literatūras korifeju attiecībās, ja tādas vispār bija, slēpās ne viens vien zemūdens akmens.

-     Bet grāmatas gan man ir. - Alevtīns pacēla augšup dakšiņu, kā vēlēdamies uzsvērt savu vārdu svarīgumu - sak, mēs arī neesam ar pliku roku ņemami.

-     Tiešā-ā-ām? - es pieklājīgi nobrīnījos, cenzdamies runāt ar sajūsmu un pielūgsmi. - Par ko?

-     Ko lai tev saku? - Viņš domīgi paķēra ar nazi biezputru, tad, pārbīdījis uz dakšiņas, ielika mutē un sāka nesteidzīgi košļāt. - Par dažādām ārkārtējām cilvēku dzīves situācijām.

-      Bet vai tas nav bīstami? - Es izlikos par galīgu nejēgu.

-      Dažreiz ir. - Alevtīns drūmi palocīja galvu un uz brīdi sastinga. Šķiet, viņa acis vērās pagātnē, kad nācās ciest grūtības, visapkārt uzglūnēja briesmas un dažbrīd dzīvība karājās mata galā. - Afganistāna, Čečenija, Černobiļa - tās ir mana dzīves ceļa sastāvdaļas. - Alevtīns skumji pasmaidīja un noplātīja plaukstas - sak, nekas vairs nav maināms.

-      Apskaužams liktenis!

-      Zini, apskaužams tas kļuva tad, kad es noticēju, ka izdzīvošu.

-     Tādus cilvēkus bieži vis negadās satikt. - Es pēdējiem spēkiem piespēlēju savam galdabiedram, juzdams, ka man tīri labi sanāk - pat vissīkāko apbrīnu viņš norija nevilcinoties.

-      Varu palielīties. - Alevtīns vērīgi mani uzlūkoja, kā apdomādams, vai esmu cienīgs uzklausīt viņa varoņdarbus. - Varu palielīties - es skaitos Afganistānas kara dalībnieks, man ir Če- čenijas kampaņas apliecība, un es saņemu Černobiļas katastrofā cietušā pabalstu, un vēl - esmu goda kosmonauts.

-      Vai tādi arī ir?

-      Es esmu. - Viņš neizpratnē paraustīja plecus, kā pats brīnīdamies par savu likteni. - Iedomājies, izsauc mani redaktors, Anatolijs Vladimirovičs, un saka… Tev paredzams neliels komandējums… Uz Zemes orbītu.

-      Un ko tu?

-      Nācās lidot. Tiesa, ne uz ilgu laiku, tikai pusotru nedēļu kopā ar puišiem pavadīju. Mēs tā sadraudzējāmies - prom laist negribēja, uz Kosmisko lidojumu vadības centru pieprasījumu

« pat aizsūtīja… Bet, pats saproti… Nācās atgriezties. Tomēr mūsu

mīļo zemīti no kosmosa pēc sirds patikas izskatījos. Tagad labi zinu, kur mēs dzīvojam.

-      Bet kā ar… Černobiļu? Vai tiešām saņēmi apstarojumu?

-      Ārsti to neatzīst, bet es taču jūtu. - Alevtīns man cauri raudzījās tieši radioaktīvajā zonā un noteikti redzēja pats sevi sparīgi darbojamies Černobiļas stacijas ceturtā bloka dzīlēs. - Šo to šajā pasaulē esmu pieredzējis.

-     Tagad nogurums māc?

-     Kur tu to rāvi?

-     Nu, ja jau esi šurp atbraucis atvilkt elpu, pazvilnēt uz akmentiņiem un ūdenī paplunčāties… Tad jau būs radusies šāda vajadzība?

-     Zini, rādās gan! - saklausījis manā balsī godbijību un atzinību, viņš labprāt piekrita. - Sagribējās jaunus iespaidus.

-     Saprotu. - Es palocīju galvu. - Man arī tas ir svarīgi!

-     No kurienes tad pats esi?

-     No Kemerovas. - Tā bija pilsēta, par kuru es nezināju absolūti neko. Akmeņogles, Sibīrija, kaut kādas ogļraču problēmas - tas arī viss.

-     Vai tu esi rakstnieks?

-     Žurnālists.

-     Ahā! - Viņš apmierināts palocīja galvu, satverot ar lūpām no dakšiņas kārtējo biezputras piciņu. - Mūsējais. Par ko tad raksti?

-     Kriminālā revolūcija, noziedzīgo grupējumu uzbrukumi, pasūtījuma slepkavības. - Par šo tēmu es varētu runāt bezgalīgi, pie tam minot tādus faktus, par kuriem mans jaunais draugs Alevtīns noteikti nebūs neko dzirdējis.

-      Kā jau visur, - viņš līdzjūtīgi piebalsoja. - Kā jau visur, - Alevtīns atkārtoja, mādams ar galvu un cītīgi košļādams biezputru. - No vienas puses, protams, skumji, bet no otras - kāds emociju un iespaidu uzplaiksnījums, kādi satriecoši notikumi, cilvēku likteņi un raksturi!

-     Var teikt arī tā, jā. - Man pat uzreiz nenāca prātā piemērota atbilde. Tomēr kaut kas manī satraukti sarosījās, radot nojausmu, ka runa ir par ko citu, ka viņa vārdi skan, ja ne gluži melīgi, tad samāksloti gan. Lai nu kurš, bet es noziedznieku pasaules emocijās, likteņos un raksturos orientējos labi.

33

-     Tu man nepiekriti? - Alevtīns uzstājīgi pārvaicāja, uzgul- damies ar krūtīm uz galda, lai vērīgāk ieskatītos man acīs un uzzinātu pēc iespējas vairāk, pat to, ko es pats nenojaušu.

3 — 2959

-     Man šķiet, ka nemierīga, iespaidiem pārbagāta dzīve…

-      Tikai tādu var patiešām saukt par dzīvi! - Alevtīns neizprotamā pacilātībā iesaucās, un viņam pat iemirdzējās acis.

-      Var jau būt.

-      Atvaino, es tevi pārtraucu. - Viņš piespieda pie krūtīm plaukstiņu, kas bija darbojusies ar svaru stieņiem, stūres ratiem, skafandriem, periskopiem un tamlīdzīgām lietām.

-     Tiešām? - es izbrīnījos. - Par ko bija runa? - Ja mani pārtrauc, es necenšos pabeigt domu. Ne jau tāpēc, ka ātri apvainotos un būtu patmīlīgs, nebūt ne. Iemesls ir cits. Pārtrauktai frāzei vairs nav jēgas. Katrs vārds ir iederīgs konkrētā sarunas mirklī, kad gaisā vēl strāvo iepriekš teikto vārdu atbalss. Bet pēc tam, kad tevi atceras un atļauj nobeigt domu… Tā vairs nevienam neliekas vajadzīga un interesanta. Arī pusstāstītas anekdotes es vairs neturpinu šā paša iemesla dēļ. Ari strīdēties, kad cits citu pārtrauc un pārliecina, man nepatīk. Manuprāt, vēl neviens nevienu ne par ko nav pārliecinājis. Cilvēks, protams, var mainīt viedokli, bet ne jau tāpēc, ka būtu piekritis, drīzāk jau viņam apnicis strīdēties.

-     Tu sāki runāt par dzīvi, - Alevtīns atgādināja.

-      Ak, jā… Man liekas, ka nemierīga dzīve neveicina emociju rašanos. Nav laika. Jātiek galā ar notikumiem, jāpaspēj līdzi pārmaiņām. Pārdzīvojumi, mokas un visas jūtas tiek atliktas līdz brīdim, kad gadīsies brīvs laiks.

-     Tu maldies! - Alevtīns tik sparīgi iekliedzās, ka uz mums ziņkārīgi paskatījās tie divi vai trīs Rakstnieku nama iemītnieki, kuri bija iekārtojušies patālāk katrs savā ēdnīcas stūri. Pat pus- baņķieris pamāja ar roku no sava tumšā kakta, kur viņš bija iekārtojies tā, lai jebkurā mirklī varētu atklāt uguni,, būdams drošs par aizmuguri.

-     Sveiks! - Es arī atmāju pretim.

-      Kas tas tāds? - Alevtīns painteresējās.

-     Slepkava.

-      Kas?!

-     Algots slepkava. Šādās vietās viņi notriec savus honorārus. Ja nepieciešams - varu iepazīstināt. Dārgi neprasa, samaksa pēc fakta.

-      Kā tā - pēc fakta?

-     Pēc uzdevuma izpildes.

-      Un ja es atteiktos samaksāt?

-     Tad tevi viņš novāktu par brīvu.

-     Asais vecis. - Alevtīns kļuva mazrunīgāks. - Bīstams.

-      Kāpēc bīstams? - Es paraustīju plecus. - Nemaz ar ne. Tikai jāievēro likumi. Tas ari viss. Tad neviens tevi neaiztiks.

-      Kādi likumi?

-     Nezodz, nekrāp, nenodod… Samaksā laikus un pilnā apjomā. Visvienkāršākie cilvēku sadzīvošanas likumi. Tikai parastā vidē par nenomaksātu parādu tu nolamāsies vai kādu asaru nobirdināsi. Te viss nedaudz skarbāk. Bet likumi tie paši. Tāpat kā pirms tūkstoš gadiem.

-     Mēs dzīvojam briesmīgos laikos, - Alevtīns, vērdamies zaļajā audzē aiz loga, noteica.

-     Laiki vienmēr tādi bijuši. Un vienmēr būs. Kamēr pastāvēs vīrieši un sievietes, bagātie un nabagie, kamēr būs izlaidība, mīlestība un nauda. Tikai tagad mums, žurnālistiem, ļauj to visu izgāzt avīžu slejās un televizoru ekrānos…

-      Kā redzu, tev kriminālās tēmas apnikušas?

-      Nemaz ne… Vai gribi, lai pastāstu vienu atgadījumu?

-     Nu?

3*

-      Aiziet vecis ciemos pie drauga. Abi iedzer, bet nepietiek. Saimnieks aiziet pēc pudeles. Atgriežas - draugs drāž viņa sievu. Ieskatās savā guļamistabā - šie abi kūleņo pa gultu. Viņš klusi piever durvis, iziet virtuvē, atver pudeli un izdzer. Tad gaida, līdz guļamistabā apklusīs elsas un abi beigs. Ienāk virtuvē draugs. Bokseršortos. Vaicā - vai šņabi atnesi? Viņš saka - atnesu. Un ielej. Draugs paņem glāzi un paslej zodu, lai izdzertu, bet saimnieks tā mierīgi viņa neaizsargātajā, skūpstiem apbērtajā kaklā ietriec nazi. Labu nazi, vācu ražojumu. Maksā

35

vairāk par tūkstoti. Spals melns, ar kniedēm, asmenis iedzīts pa vidu. Tāds masīvs nazis, rokturis vismaz piecus centimetrus plats. Varbūt četrus, - es turpināju stāstīt par nazi, sniegdams aizvien jaunus sīkumus, it kā galvenais būtu nazis, tā kvalitāte, izskats un ražotājfirma, nevis noziegums.

-      Un tālāk? - Alevtīns beidzot neizturēja.

-     Nekas īpašs. Viņi ar sievu to nazi joprojām lieto. Nazis taču labs, es pats viņiem to uzdāvināju.

-      Bet kā ar to otru? Viņa paziņu?

-     Nomira. Turpat uz grīdas. Nedaudz paraustījās, gluži kā pirms tam gultā, ar svešu sievu kaifojot. Un aprima.

-      Un tālāk? Kā tas viss beidzās?

-      Dzīvo kā iepriekš.

-     Sievai pa purnu sadeva?

-      Nē. Tikai apvaicājās - kā tad bijis?

-      Un ko viņa?

-     Tā pa vidām, atbildēja. Tagad nekas, dzīvo. Kad nazi uz galda ierauga, abi pasmaida, tā noslēpumaini, kā atcerēdamies kaut ko amizantu.

-      Bet kā tad ar līki?

/

-      No balkona nometa.

-      Un asinis?

-     Nomazgāja.

-     Un viņi… Tā arī netika tiesāti?

-      Kāpēc lai kāds tiesātu? Ģimenes saites tikai kļuva ciešākas, abus saista kopīgs noslēpums.

-      Pagaidi, pagaidi! - Alevtīns, nez kāpēc uztraucies, iesaucās. - Bija taču jānotiek izmeklēšanai, jāizsauc milicija, viss jāpārmeklē… Vai tad nekā tāda nebija?

Izdzēris savu kompotu, es pamāju ar roku pusbaņķierim Andrejam - viņš jau gāja prom, tad noskatījos, kā aiziet rakstnieks ar greizu muti, kurš, dzenoties pakaļ jaunībai, matus uz pieres pārsēja ar ādas siksniņu un allaž staigāja ar tenisa raketi padusē.

-     Klausies, tu man neatbildēji! - Alevtīns atgādināja.

-     Tu jautāji par miliciju? Ai… Aizmirsu pateikt - viņi dzīvo malējā kāpņu telpā, blakus atkritumu konteiners. Abi nokāpa lejā un iebāza līķi konteinerā. Tas vecis, kārumnieks, izrādījās tāds patievs, varēja viegli pacelt, pie tam viņi bija divi. Bet konteinerus ved prom agri no rīta, pa tumsu. Viss tika nostrādāts tīri un kārtīgi.

-     Padomā tik!

Dzīves apžilbinātais žurnālists Alevtīns paņēma glāzi un, atliecis sānis mazo pirkstiņu, kam atkal vajadzēja liecināt par smalku audzināšanu un labām manierēm, čāpstinādams sāka malkot dzērienu. Skatiens aizklīda tālumā - acīmredzot vispirms tika baudīta garša, bet pēc tam - pēcgarša.

Man bija skaidrs - viņš tas nav.

Izgājis no ēdnīcas, es uzreiz nokļuvu pūli - nelielais laukums, kā parasti vakaros, bija stāvgrūdām pilns. Te gan tirgojās, gan dzēra, gan dejoja - Koktebelē dzīve, uz rudens pusi nedaudz aprimusi, tomēr turpinājās. Garām aizspurdza pazīstamo, no- sauļojušos meiteņu bariņš, bet mani nepamanīja - es stāvēju dziļāk ēnā, zem balkona, kas slējās virs ēdnīcas ieejas. Meitenes izskatījās noraizējušās, pat sazvērnieciskas - acīmredzot gaidāms tīkams vakara nobeigums.

Tā jau laikam dzīvē gadās, ne pārāk bieži, bet tomēr - viss izdodas, viss sakrīt, nez no kurienes uzrodas vajadzīgie cilvēki un pat nauda. It kā kādi neredzami spēki būtu nolēmuši palīdzēt un tā turpinātu dienu pēc dienas. Ja arī parādījās kāda sīka problēma, tā tūlīt atrisinājās pati no sevis. Viss ritēja tik dabiski - nevienam neradās ne mazākās aizdomas, ka notiek kaut kas dīvains, kam nebūtu jānotiek, līdzīgi kā akmens pats no sevis debesīs neskrien. Jā, tas var palidot, attālinādamies no zemes, bet nevienam pat prātā neienāk, ka tā varētu turpināties mūžīgi. Jebkurš zina, ka akmens drīz palēninās savu skrējienu augšup un agrāk vai vēlāk uz brīdi apstāsies, sastings gaisā, bet pēc tam sāks krist lejup, aizvien ātrāk un ātrāk, līdz ietrieksies putekļos, netīrumos, purvā vai sev līdzīgu akmeņu kaudzē, lai aprimtu nu jau uz visiem laikiem.

Bet pagaidām akmens vēl traucās pretim debesīm.

Vigovskis turēja vārdu un piezvanīja Zdoram no kaut kādas nezināmas vietas ziemeļos - viņam viss ritēja lieliski. Vietējā mežsaimniecībā bija sarunāti koki, kādas darba nometnes priekšnieks apsolīja piegādāt savus zekus meža darbiem, un panīkušā dzelzceļa stacijā viņam zvērēja ātri nosūtīt kravu kaut uz elli.

Zdors sagaidīja Vigovski Jaroslavļas stacijā. No vienas puses, ne viņos pašos, ne viņu attiecībās nekas nebija mainījies - sveši, tik tikko pazīstami cilvēki, kuri kopā pavadījuši labi ja stundu. Šoferis un pasažieris. No otras puses, dīvaini, bet abi satikās kā seni biedri, kurus saista kopīgi darbi, plāni un cerības.

Respektēdams Vigovska iespējas, Zdors atvēra viņam mašīnas durvis.

-      Lūdzu!

Vigovskis šo uzspēlēto pakalpīgumu uztvēra bez kāda izbrīna, kā pašu par sevi saprotamu. Un Zdors jau neko citu arī negaidīja.

-     Vai viss kārtībā? - viņš, motoru ieslēgdams, painteresējās.

-     Jā, - Vigovskis izklaidīgi atteica, acīmredzot vēl pilnībā ne- atguvies no ilgās kratīšanās vilcienā. - Un kā šeit? Dzīve vēl turpinās?

-      Pilnā sparā.

-     Tas ir labi, - Vigovskis sacīja. - Tātad viss virzās uz priekšu. Un vēl kādu brīdi tā turpināsies.

Šķiet, vienkārši vardi, paši parastakie, bet, no nākotnes atpakaļ paraugoties, tajos skaidri jaušams kaut kas liktenīgs un pat mistisks, tagad, kad daudzi jau gājuši bojā, bet izdzīvojušie nomākti raugās nezināmā rītdienā. Bet līdz tam vēl tālu, tik ļoti tālu, ka pat mierīgi varēja noticēt - nekad nepienāks laiks, kad nāve un asiņainas slepkavības liksies ierasta lieta. Nē, nē, nekā tāda nebūs, un šī saulainā, panākumiem bagātā, pacilājuma pilnā diena nekad nebeigsies.

-     Uz kurieni brauksim? - Zdors pavaicāja.

-      Pie tevis.

-     Skaidrs.

Un atkal tāda dīvaina saruna. Zdors nemēdza aicināt ciemos nepazīstamus cilvēkus, bet Vigovskim pirms mirkļa ne prātā nenāca, ka tik vienkārši uzprasīsies viesos.

-     Vai tev Novorosijskā neviena paziņas nav? - Vigovskis painteresējās.

-     Nē… Bet manam kaimiņam gan viens čomaks tajā pusē dzīvo… - Zdors domīgi atbildēja. - Ja nemaldos, tad viņam Novorosijskā dzīvo pat ne čomaks, bet brālēns.

-      Ar ko tad viņš nodarbojas?

-      Ostā strādā.

-      Par ko? - Vigovskim ietrīsējās balss.

-     Ja nemaldos… Ja es kaut ko nejaucu…

-     Nu! Nu! - Vigovskis nespēja nociesties, jo no Zdora atbildes šajā mirklī, stāvot te, pie luksofora sarkanās gaismas, bija tik daudz kas atkarīgs, iespējams - pat viss.

-      Liekas, par apsargu.

-     Un ko tad viņš apsargā? - Vigovskis turpināja nervozi izprašņāt.

-     Ostu. - Zdors paraustīja plecus - patiešām, ko gan vēl var apsargāt ostā.

-      Labi. - Vigovskis nomierinājās. - Galu galā tas nav svarīgi. Kāds tavam kaimiņam uzvārds?

-      Mandrika.

-      Ak, Dievs!

-     Viņš jau nav vainīgs. Tēvs ar māti tādu sagādāja. Bet tas tikai sākumā liekas jocīgi. Kad viņu ieraudzīsi, uzreiz sapratīsi - cits uzvārds nemaz nederētu.

-      Vai viņš dzer?

-     Tikai šampanieti.

-     Tad jau mēs sapratīsimies.

-     Vai mani ari ņemsit?

-     Uz kurieni?

-     Jūsu kompānijā. - Zdors pasmīnēja.

-      Tu jau esi pieņemts. Kad brauksi gar veikalu - piebremzē. Jānopērk šampanietis. Pacienāsim Mandriku.

-     Tu tikai mēģini precīzi izrunāt viņa vārdu. Lai uzsvari būtu pareizajās vietās, - Zdors klusi ieteica, acīmredzot kaimiņš viņam iedvesa bijību.

-     Tātad jokoties ar viņa uzvārdu nav ieteicams?

-      Pasarg' Dievs! Pareizāk sakot… Viņš pat pasmiesies līdzi. Bet nekad to neaizmirsīs.

-      Rīt lidosim uz Novorosijsku.

^ - Kāpēc? - Zdors salēcās.

-      Iepazīsimies ar apsargu.

-     Viņš taču… Tāds sīks cilvēciņš, - Zdors mēģināja Vigovski atrunāt no tik sparīgas rīcības.

-     Tādu nemaz nav. Tu taču arī esi sīks cilvēciņš?

-     Kā nu to ņem, - Zdors daudznozīmīgi novilka. - No kuras puses skatās.

-     Vai tu piedāvā skatīties no pakaļgala?

-      Ha! - Zdors jautri atteica, saprazdams, ka nekas nav mainījies, viss paliek spēkā un, iespējams, drīz arī mersedess stāvēs viņa garāžā. Bet bail taču bija noticēt, visu laiku vēl māca šaubas - ja nu tomēr vienkārši nes cauri, kāds grib pasmieties un izspēlēt ļaunu joku. Nelietības jau vienmēr iespējamas, un nav no svara, cik ilgi šo cilvēku pazīsti.

-     Tev jauni zobi jāieliek, - Vigovskis, vērodams ceļu, pēc ilgas klusēšanas ierunājās.

-      Kāda vaina maniem zobiem? - Zdors sarāvās kā no sitiena.

-     Tev ir slikti zobi, vecīt, un tas…

-      Nu un?

-     Tas ir slikti. Jau pa gabalu redzams, ka nesen vēl sēdēji uz nārām.

-     Tad pameklē citu.

-     Aizveries! Cilvēki tev neuzticēsies, skaidrs? Neviens negribēs sadarboties.

-     Kāpēc tad negribēs? Vai tad tev pašam visi zobi ir mutē?

-     Nē, visu nav, - Vigovskis, joprojām neatraudams skatienu no ceļa, mierīgi atbildēja. - Bet to neviens nezina. Izņemot mani. Un vēl, vecais, es tev atklāšu kādu noslēpumu… Šāronai Stounai bezzobaini veči nepatīk. Godīgi sakot, viņi nevienam nepatīk. Kad atgriezīsimies no Novorosijskas, aizvedīšu tevi pie viena pazīstama veča. Mēneša laikā tevi savedīs kārtībā.

-     Kā to saprast?

-     Ieliks pieklājīgus zobus. Tādus, ka tavai Šāronai neradīsies ne mazākās aizdomas. Tev atliks tikai pasmaidīt, un šī jau gar zemi.

-     Aklais teica - paskatīsimies, - Zdors noburkšķēja.

-     Un vēl kas, vecīt… Pamazām sāc atradināties no savas cietumnieku leksikas. Ne tāpēc, ka man tas nepatīk. Es varu pieciest. Visu varu pieciest, kas nepieciešams. Bet tagad mēs iesākam darījumu, kur vajadzīgs cits vārdu krājums. Tad labāk paklusēt, nekā mētāties ar šādiem izteicieniem. Aklais teica - paskatīsimies, mēmais teica - sarunāsim… Labāk nevajag. Tu neapvainojies, tas viss tev pašam nāks par labu.

-     Ja jāklusē, tad arī klusēšu. - Zdors paraustīja plecu, bet bija skaidri redzams - tomēr apvainojies. To ievērojis, Vigovskis samiernieciski uzsita viņam pa celi.

-     Vai ierocis tev ir?

-      Kas?!

-      Klausies, ko tu visu laiku rausties? Pēc katra vārda lec gaisā? Turi sevi rokās, vecais! Savaldies! Cik bailīgs! Vai vienmēr tāds esi bijis?

-      Nē, ieroča man nav.

-      Ne aukstā, ne šaujamā?

-      Redz, riepu montējamā lāpstiņa man zem kājām. Ja gribi - tā būs aukstais, ja gribi - karstais ierocis. Kā vēlies, tā sauc… - Zdors jautri paskatījās uz Vigovski, likdams saprast, ka vairs nav apvainojies. - Vai tad tev vajadzīgs ierocis? Sadabūsim.

-     Nevajag.

-      Padomā, es to varu izdarīt.

-     Nevajag, - Vigovskis atkārtoja. - Labu tu nedabūsi, bet slikts mums nav vajadzīgs.

-     Kāpēc tad es labu nedabūšu? - Zdors atkal uzskrūvējās, sasprindzinādams kalsno vaigu muskuļus.

-     Labs ierocis ir tīrs, neaptraipīts, neiepīts nevienā asiņainā lietā, - Vigovskis klusā balsī lēni un iecietīgi paskaidroja. - Vai tādu tu vari sadabūt? Ar visām rūpnīcas eļļām.

-     Jāpadomā. - Zdors pierima.

-     Domā, draugs, domā! Bet laiks patiešām labs, - Vigovskis domīgi noteica. Pieliecies tuvāk priekšējā loga stiklam, viņš ieskatījās pelēcīgi svelmainajās vasaras debesīs. - Bet varbūt tās ir atvadas no mīlestības.

Lai gan šie vārdi Zdoram likās dīvaini, viņš apmulsis klusēja, jo atbilde jau netika gaidīta. Vigovskis, protams, visu pilnībā neizstāstīja, atvairīdamies ar mājieniem, kas Zdora domas ievirzīja bīstamā, neprognozējamā, bet pagaidām vēl paciešamā jomā. Un viņš nolēma paciesties, galu galā vēl nebija pateikts nekas tāds, no kā nevarētu atkāpties.

Zdors kļūdījās, stipri kļūdījās.

Nesaprata, ka gluži nevainīgi vārdi var ievilkt neprogno- zējamības atvarā daudz ātrāk nekā visbriesmīgākie zvēresti. Varbūt Vigovskis patiešām bija spēcīga personība, un šīs neskaidrās vārdu spēles domātas tikai apmuļķošanai - Zdora domas beidzot sāka velties pareizajā virzienā.

Bet Novorosijskā viņiem nepatika - ne vienam, ne otram. Kaut kāda tukša likās. Milzīgie prospekti vairāk līdzinājās aizaugušiem klajumiem, vējš pa ielām dzenāja papīra strēmeles, plastmasas glāzītes un celofāna maisiņus. Cilvēkus gandrīz neredzēja, it kā tie būtu paslēpušies kārtējās apšaudes gaidās, it kā šī šaudīšanās un bombardēšana joprojām turpinātos. Varonīgās pagātnes pieminekļi - aplupuši un aprūsējuši - šķita vienkārši nožēlojami. Varbūt tos atstājušas iepriekšējās civilizācijas, noslēpumainas, sen izmirušas tautas.

Kas zina, vai šobrīd mūsu dzimtenes bezgalīgajos plašumos tiešām mīt tā pati tauta, kas uzvarēja Kuļikovas kaujas laukā, padzina Napoleonu un pārlauza sprandu Hitleram…

Kas zina.

Pārlieku tā šķiet nomākta, pakalpīga un diedelnieciska.

Tāpēc jau arī pieminekļi tādā skatā.

It kā tautas, kurai tie uzcelti, nemaz vairs nebūtu. Pazuduši grieķi, aizgājuši nebūtībā ēģiptieši, lūk, arī slāvi klusītēm izšķīst tumšajā, staignajā ienācējcilšu masā, kurus paši savā azotē kā čūskas izaudzējuši. Bet nešķīsteņi ar neizrunājamiem uzvārdiem nemitīgi viņiem pārmet visus iespējamos grēkus un netikumus. Un padomā tik - tauta tic, nožēlo, pieglaimojas un sola laboties. Nē, tie vairs nav tie paši cilvēki, kuri pīšļos sagrāva visvarenākos karotājus.

To vairs nav, vairs nav…

Vigovskis brītiņu pastāvēja pie izrobotas lādiņu un mīnu šķembas, pašūpojās uz papēžiem un tad apgāja apkārt vagonam.

-     Puiši dabūjuši pasvīst, - viņš beidzot ierunājās. - Krietni pasvīst…

-     Uz katru pa sešpadsmit tonnām šāviņu un mīnu, - Zdors izlasīja uz kādas plāksnītes.

-     Tādi puiši mums noderētu, vai ne? - Vigovskis jautri paskatījās uz Zdoru. - Kādi trīs cilvēki, nu - pieci? Pilnīgi pietiktu.

-      Kam? - Zdors piesardzīgi pavaicāja.

-      Visam! - Vigovskis nedomādams atteica. - Ar tādiem visu varētu izdarīt. Visu, ko sirds kāro; visu! - vairākas reizes to atkārtojis, viņš atkal neko nepaskaidroja, atstādams Zdoru tramīgā neizpratnē. - Zini, ko es tev teikšu? - Vigovskis atskatījās no taksometra priekšējā sēdekļa, kad viņi jau brauca pie

Mandrikas. - Es teikšu tā… Viņi vis man neprasītu ne mersedesu, ne Šāronu.

-      Viņi prasītu kaut ko citu, - Zdors negaidīti skarbi atbildēja. - Un to tu viņiem dot nespētu. Nespētu norēķināties. Ne ar mersedesu, ne ar Šāronu.

-      Un ko tad viņi prasītu?

-     Pats zini.

-     Varbūt, - Vigovskis uzreiz piekrita. - Ļoti iespējams. Bet sapņot jau nevienam nav aizliegts, vai ne?

-     Sapņo vien, - Zdors vienaldzīgi novilka.

Vigovskis spēji pagriezās atpakaļ un pārsteigts ielūkojās Zdoram acīs, bet viņš skatu nenovērsa, pat aci nepamirkšķināja, saprazdams, ka šoreiz uzvara, lai arī maza, tomēr ir viņa pusē.

Arī Vigovskim tas bija skaidrs.

-     Kā teiksi, - viņš noburkšķēja, atkal neatraudams skatienu no priekšējā stikla. - Kā teiksi.

Aiz loga sīkiem vilnīšiem ņirbēja jūra, velkonis vilka cauri ostai kaut kādu vecu tupeli, bet tālu krastā vīdēja saules tveicē izplūdušas ceļamkrānu aprises.

Arī Mandrika viņiem nepatika, ne vienam, ne otram.

Viņš bija nerunīgs, skatījās caur pieri un staigāja, galvu plecos ierāvis, kā sargādamies no sitiena. Šņabi uz galda uzlika klusēdams un klusēdams pamanījās arī aizdabūt no istabas prom sievu, kura acīmredzami izskatījās pārbijusies - galu galā ciemos ieradies bijušais cietuma biedrs, tā ka, viņasprāt, nekas labs te gaidāms nebija. Bet Vigovskis jutās brīvi, visu laiku smaidīja, ziņkārīgi aplūkoja pie sienas piekārtās fotogrāfijas, tīksminājās par skatu, kas pavērās no loga, un stāstīja, kā viņi pavadījuši dienu, kā iepazinušies ar Novorosijsku, aizrautīgi melodams, cik pilsēta satriecoši skaista un cik laimīgi ir cilvēki, kuri te var dzīvot.

Zdors neizpratnē nolieca pie pleca galvu un tā arī mēmā izbrīnā palika, nekādi nesaprazdams, kāpēc jāmelo par šādu absolūti nevainīgu tēmu.

Visbeidzot Mandrika bija salicis uz galda gan šņabi, gan tomātus, gan sagrieztu desu, kura Vigovskim uzreiz likās neēdama, un tas bija tikai vēl viens pierādījums, ka Novorosijskā ir pretīga pilsētele.

-     Lūdzu! - Mandrika neveikli novicināja roku un pirmais apsēdās pie galda.

-     Labprāt, - Vigovskis piekrita. Nosviedis gaišo žaketi uz dīvāna, viņš atrotīja krekla piedurknes un apsēdās pie galda.

-     Tātad esi ticis brīvībā? - Mandrika, pievērsis skatienu Zdoram, pavaicāja. - Vai sen?

-     Tik sen, ka jau aizmirsies - kad.

Tikai daži tukši, neko neizsakoši vārdi, bet Vigovskim ar to pietika. Viņš saprata, ka Mandrika ir pašpārliecināts vecis, kurš nepuņķosies un daudz netielēsies, ka Zdoru viņš diez ko augstu nevērtē, bet arī Zdors nejūtas atkarīgs no sava tālā radinieka vai nu pa sievas, sievas pirmā vīra vai vispār kādu kaimiņu līniju.

-     Tas ir labi. - Mandrika piekrītoši palocīja galvu un ielēja katram pa pusglāzei šņabja. - Slikta atmiņa pasargā mūs no netīkamas pagātnes. Jāatceras tikai labais un jaukais.

-     Bet man no zonas ir tikai labas atmiņas. - Zdors cieši ieskatījās Mandrikam acīs.

-      Par to arī iedzersim, - viņš neiebilda. - Lai ir!

-      Es nesapratu, - Vigovskis sacīja. - Kas lai ir?

-     Vienkārši laba dzīve. Ja mūsu tostu izdzirdēs kāds tur augšā, debesīs, mēs būsim veiksmīgi un veseli, vienmēr kopā, mīlēsimies un vairosimies, un priecāsimies par dzīvi, sagādājot prieku arī saviem tuviniekiem!

Un Mandrika iztukšoja glāzi līdz dibenam.

-     Visvairāk man patika par to mūžīgo kopābūšanu, - Vigovskis piebilda un arī izdzēra visu, saprazdams, ka tādi cilvēki kā Mandrika visai slimīgi uztver neizdzertas glāzes. Kā tad - Vigovskis uztvēra gandrīz netveramo acu zibsni uz savas glāzes pusi.

-     Tātad jūs esat atpūsties atbraukuši? - Mandrika painteresējās un iebāza mutē desas gabalu.

-      Nē, - Vigovskis steigšus iebilda. - Esam darba darīšanās. Steidzamās, svarīgās un neatliekamās.

-      Ak! - Mandrika godbijīgi novilka. - Tas labi. īstās darīšanas vienmēr ir svarīgas un neatliekamas. Ar citādām nemaz nav vērts krāmēties. Vai man nav taisnība?

-     Pilnīgi piekrītu! - Vigovskis, lai izklausītos pārliecinošāk, piespieda plaukstu pie krūtīm.

-      Piedodiet par ziņkārību! - Mandrika ieskatījās acīs Vigovskim. - Vai jūs abi iepazināties tur? Zonā?

-      Pirms tam, - Vigovskis pasteidzās atbildēt, neļaudams Zdoram pat atvērt muti.

-      Un šeit tātad esat ieradušies…

-     Satikt tevi.

-     Ak! - Mandrika atkal godbijīgi novilka. Lai gan šoreiz balsī jautās arī neliela piesardzība. - Gribat te apmesties? Istaba vajadzīga? Ar skatu uz jūru? Ar ēdināšanu?

-      Beidz muldēt! - Zdors neizturēja.

-      Mums vajadzīga osta, - Vigovskis paskaidroja.

-     Visa? - Mandrika painteresējās.

Un atkal pielēja glāzes līdz pusei.

-     Var arī visu. Vai pusi. Vai vismaz mazu daļiņu.

Mandrika bridi klusēdams sēdēja, pārlicis pār galdu un savu

glāzi.

Atbalstījies uz elkoņiem, viņš ieņēma pozu, kuru nemainot, laikam varētu nosēdēt ne tikai vienu, bet arī divas stundas. Nevarēja saprast, vai Vigovska vārdi viņam likās nesvarīgi, viņš tos nedzirdēja vai vienkārši domāja, ko atbildēt. Neviens no minējumiem tomēr neattaisnojās.

-      Es klausos, - beidzot viņš neiecietīgi sacīja. - Es klausos, - atkārtoja vēlreiz, jau dusmīgāk.

-      Baļķi, kas paredzēti turkiem, - Vigovskis, saglabādams mieru, paskaidroja.

-     Cik saprotu… Bez formalitātēm?

-     Tu esi sapratis pareizi.

Mandrika, kā tikko savu glāzi ieraudzījis, neskandinādams domīgi to iztukšoja, iebāza mutē ceturtdaļu tomāta un sāka nesteidzīgi košļāt, joprojām neatraudams skatienu no galda - varētu domāt, ka tur uzrakstīts, kas tagad jādara. Tad viņš, jaunās rūpju nastas smaguma mākts, caur pieri uzmeta skatu Zdoram, pēc tam Vigovskim.

-     Vai daudz baļķu?

-     Jā, - Vigovskis atbildēja.

-     Viss, ko esi sagatavojis? - Mandrika pasmīnēja, pievērsdamies Zdoram.

-     Visu, ko viņš sagatavojis, mēs nemaz nevaram izvest, - Vigovskis atkal pasteidzās pirmais, neļaudams atbildēt Zdoram. Skaidrs taču, ka meklēs kašķi.

-      Un tad mēs visi kļūsim stāvus bagāti? - Mandrika painteresējās.

-      Bagāti, jauni un skaisti.

-      Par vēlu esat attapušies.

-      Nē, pašā laikā.

-      Kurš izvedīs?

-     Turki.

-      Uz kurieni?

-     Tās jau ir viņu problēmas.

-     Tā… Vismaz kaut kas no dokumentiem būs?

-     Būs viss, kas vajadzīgs.

-     Tas ir labi. - Mandrika uz brīdi pieklusa. - Tas ir labi, - viņš, smagi nopūties, vēlreiz atkārtoja. - Vai dzersi vēl?

-      Nē, pietiks, - Vigovskis atteicās. - Vai šāds cilvēks ir?

-      Atradīsies.

Nākamajā dienā viņi sēdēja tajā pašā istabā, pie tā paša galda, un uz galda stāvēja mūžīgā šņabja pudele, sagriezti tomāti un joprojām neēdamā desa, kuru norīt varēja tikai kopā ar biezu sinepju kārtu. Acīmredzot Mandrika bija ievērojis ciemiņu attieksmi pret desu un uz galda tālredzīgi nolicis svaigas sinepes, par ko Vigovskis izjuta visdziļāko pateicību. Zdors, tāpat kā vakar, saspringti izslējies, sēdēja pie galda, uz saimnieku pat nepaskatīdamies - šķiet, viņu interesēja tikai aiz loga redzamās apputējušās lapas.

-     Tu ko, slotaskātu esi norijis? - Mandrika pasmīnēdams apvaicājās, un Vigovskis saprata - būs labas ziņas. Šodien Mandrika vispār likās smaidīgs un pat iecietīgs.

-     Ja jau šāda desa jāēd, tad labāk tiešām slotaskātu norīt.

-     Tad būtu atvedis līdzi savu, - namatēvs labsirdīgi noņurdēja. - Labi ciemiņi arī ar savu šņabi nāk. Es runāju par labiem ciemiņiem, - Mandrika vēlreiz precizēja.

-      Labi, rimstiet! - Vigovskis pārtrauca ķildniekus. - Būs jums gan šņabis, gan šampanietis… Viss būs. Tikai ne uzreiz. Nu? - Viņš pagriezās pret Mandriku.

-     Viss kārtībā, - tas atbildēja, no jauna pieliedams glāzes.

-     Tātad sarunāts?

-      Kāda runa, puiši! - Mandrika atlaidās ērtāk krēslā un paskatījās viesiem tieši acīs, vairs neslēpdamies aiz biezajām uzacīm. - Runas beigušās. Lēmums pieņemts. Pozitīvs. Un cilvēki gatavi uzsākt darbu.

-     Tā, - Vigovskis novilka, cenzdamies izprast Mandrikas teiktā zemtekstu - un zemteksts tur bija, to varēja manīt uzreiz. Pārāk labi - arī nav labi. Tas ir skaidrs. Bet viss, ko Mandrika teica, bija tieši "pārāk labi". - Tā… Un jūs varat nosūtīt kokmateriālu kravu… Nu, teiksim, nedēļas laikā?

-     Ko tur vilkt garumā? - Mandrika brīnījās. - Vienā dienā. Mums vajadzīga tikai diena. Jo mazāk tie tavi baļķi te visiem mētāsies pa kājām, jo mums visiem labāk.

-     Cik? - Vigovskis pavaicāja. Izdzirdot mazo vārdiņu "mums", viņam uzreiz viss kļuva skaidrs.

-     Necik. - Mandrika paraustīja platos, spēcīgos plecus.

-      Es nesaprotu?

-     Visu tu, puis, saproti. - Mandrika nosmīnēja. - Pie tam - pareizi. Mēs būsim partneri.

-      Kas tie "mēs"?

-     Es un tas cilvēks, kurš mums palīdzēs.

Un atkal Vigovskis iekšēji sarāvās no šī "mums".

-     Bet mēs tā nesarunājām.

-      Kādas problēmas? Tūlīt sarunāsim.

-     Cik procentu jūs gribat?

-      Nekādus procentus. Visu līdzīgi uz galviņām. Iecirknis, kuru mēs nodrošināsim… Ir svarīgāks par visiem pārējiem. Kopā. Bet mēs jau neesam rīkļurāvēji, daudz neprasām… Līdzīgi - tas būs taisnīgi. Vai tad ne?

-     Man jāaprunājas.

-      Ar ko? Ar viņu? - Mandrika pamāja uz Zdora pusi. - Es tāpat redzu - viņš ir ar mieru. Kad darbu un naudu sadala vienādās daļās - visi ir ar mieru. Teikšu tev, puis, vēl ko… Pasteidzies! Kaut kas tāds ilgi neiet. Gadu… Divus… Lai gan divus - diez vai. Drīzāk gadu. Pēc tam viņi attapsies.

-     Kas?

-      Visi. Visos līmeņos. Bet pagaidām - vēl var. Tā ka gatavo savas kravas. Nofraktē kuģus, sarunā ar turkiem, čurkām - ar ko vien vēlies.

Vigovskim pretī sēdēja pavisam cits cilvēks. Tas vairs nebija izvairīgais, sakumpušais sargs, apsargs vai naktssargs, vai kas nu viņš īsti bija. Nē, ērti atlaidies krēslā un stalti izslējis galvu, pretim lūkojās cilvēks, kurš labi apzinājās savu vērtību un lieliski orientējās ostas mahināciju labirintos. Mandriku viņš nebija pietiekami novērtējis.

-      Bet tas tavs cilvēks… - Vigovskis ierunājās, bet Mandrika viņu pārtrauca:

-     Viņš būs pēc desmit minūtēm.

-     Jā? Tu jau iepriekš zināji, ka es piekritīšu?

-     Protams. Tev nebija citas izejas.

-      Es nevarētu atrast citus palīgus?

-      Kāpēc ne… Atrastu. Tikai viņi prasītu vairāk.

49

Un "tavs cilvēks", kā sacīja Vigovskis, tiešām ieradās. Tieši pēc desmit minūtēm gar logu aizslīdēja ēna, gaitenī nodunēja

4 — 2959

soļi, durvis klusi pavērās, un viņš parādījās uz sliekšņa - apaļu seju, smaidīgs, ģērbies pelēkā uzvalkā, ar zilu kaklasaiti. Nedaudz pilnīgs - agrāk tādus ņēma par priekšniekiem, pēc maza laiciņa viņi jau kļuva par partijas sekretāriem un direktoriem - šāds cilvēku tips noderēja daudzās tautsaimniecības nozarēs, sākot ar kultūru un beidzot ar metalurģiju.

-      Lūk, arī es! - viņš ierunājās, atsegdams baltu, līdzenu zobu rindu, kas izzuda kaut kur mutes krēslā un, iespējams, stiepās ļoti tālu šī veselīgā organisma dzīlēs. - Boriss Petrovičs mani sauc. Bet uzvārds ir vienkāršs, bez pretenzijām - Guščins. No vārda "biežņa". Tātad esmu Guščins.

-     Tādu neaizmirsīsi, - Vigovskim nācās piekrist, un viņš piecēlies pastiepa roku.

Pirms iziešanas no numura, es no matrača apakšas izņēmu pistoli, izjaucu to uz galda līdz sīkākajai detaļai, apslaucīju, atkal saliku un pāris reižu nospiedu gaili - viss bija pilnīgā kārtībā. Pēc tam no jauna pielādēju aptveri, iestiprināju spalā, pavilku aizslēgu, iebīdīdams lodi stobrā, un atbrīvoju drošinātāju.

Laikam bez tā varētu arī iztikt - pistole bija kārtībā, un es to zināju. Bet vienkāršās izjaukšanas un salikšanas darbības viesa manī zināmu drošību vai vismaz cerību, ka nepieciešamības gadījumā es spētu izrādīt pretestību un varbūt pat izšaut pirmais. Lūk, pēc kā es vienmēr esmu tiecies, pilnīgi pareizi uzskatīdams, ka vissvarīgākais dzīvē ir izšaut pirmajam.

Līdz šim man tas bija izdevies.

Bet tagad, kad biju ieraudzījis savu uzvārdu Rakstnieku nama direktora piezīmju grāmatā, visprātīgākais būtu laisties lapās. Jau ar pirmo autobusu, pirmo automašīnu drāzties uz Feodosiju vai vēl labāk uz Simferopoli un tur - lidmašīnā iekšā. Jebkurā lidmašīnā, jebkurā virzienā. To visu skaidri apzinādamies, es tomēr sēdēju savā numurā, ieklausīdamies pludmales

trokšņos, un truli blenzu uz nedabiski garo klusinātāju. Tas bija labs klusinātājs, šāviens atgādināja maza akmentiņa atsišanos pret loga rūti. Gluži nevainīga skaņa, kuru varēja noturēt par knipi, spalvu nazīša atsišanos pret grīdas dēli vai visparastāko cilvēka šķaudienu. Kā nu katram tīk. Galvenais - nenokavēties. Bet, ja jau es par to prātoju un nemitīgi pie šīs domas atgriežos, tad tādas briesmas pastāv.

Un vēl - nav jau man, kur braukt.

Un negribas arī.

Koktebeles valdzinājumu pastiprināja vēl viens iemesls-mani taču meklē ne tikai slepkava ar teju suņa ožu, bet arī gluži oficiālas iestādes. Tās gan nav tik izveicīgas, bet to ir daudz un tās ir diezgan neatlaidīgas. Savas fotogrāfijas esmu ievērojis visdažādākajās vietās - sākot ar avīzēm un beidzot ar milicijas ziņojumu dēļiem. Tāpēc manas Neapolē pirktās, lielās saulesbrilles nav paredzētas tikai neuzkrītošai meiteņu vērošanai, ne tikai, mani mīļie, ne tikai.

Aizbāzis pistoli mugurpusē aiz bikšu siksnas un uzmetis plecos džinsa jaku, es devos uz krastmalu. Gaismu atstāju degam - lai domā, ka numurā kāds ir.

Mazais laukumiņš pie Rakstnieku nama jau bija ļaužu pilns. Mākslinieki mīņājās pie savām Karadaga ainavām, večiņas izlikušas apskatei dažādus ārstniecības augus, tinktūras un smaržīgus kalnu puķu pušķīšus. Turpat tika tirgoti keramikas izstrādājumi, svečturi un velns vēl zina kas. Restorānos jau dārdēja mūzika, kopā ar pūli lēni virzījās skūpstu novārdzinātas meitenes un viņu satracinātie puiši, un viss tas kopā smaržoja pēc skumjām atvadām - bija taču jau septembris.

4*

Pavisam drīz atnāks smeldzīgs tukšums, tāds, kāds labi sen valda manī. Arī tas bija viens no iemesliem palikšanai - ja izdotos noturēties vēl vienu, divas nedēļas, varētu drošā mierā izvilkt līdz nākamajai vasarai. Šķiet, es pat saldajās priekšnojautās ievaidējos - pilnīgi tukšs ciems, jūras dunoņa, sniegoti kalni un dzestrajās naktīs sildošs sarkanvīns…

51

Pie saules sakarsētajām margām, kā allaž, Vološina profilam Karadaga klintī līdzinādamies, stāvēja Žora Meļņiks, sargādams savas turpat izliktās akmens skulptūras. Visu ziemu viens pats pa vientulīgo jūras piekrasti klīzdams, viņš salasa vētras izskalotos neparastu formu akmeņus un ar primitīvu darbarīku palīdzību no tiem izkaļ reibumā redzētas vīzijas. Sākoties vasarai, viņš sarindo pārdošanai garā virknē visdažādākos nezvērus, meiteņu galviņas, cīņā savijušos pūķus un citus nešķīsteņus.

Un tos pērk.

-     Sveiks! - Es paspiedu viņa sastrādāto roku. - Kā veicas?

-     Vienu akmeni nopirka, divus nozaga.

-     Un to var uzskatīt par labu rezultātu?

-     Jā, diezgan labu.

-      Vai tad gadās arī sliktāk?

-     Visādi gadās… Pērnvasar nejauši pludmalē aizsnaudos - nozaga somu. Visas ziemas darbs. Vai iedzert gribi?

-     Neatteikšos.

Žora neskatīdamies satausta sev aiz muguras uz siltajām margām aizsākto madeiras pudeli un pielej glāzi, kura acīmredzot uz šo vakaru aizlienēta tuvākajā restorānā.

-      Meloni ēdīsi?

-      Ēdīšu.

Tā kā naža nav, Žora sagriež meloni ar nagu vīlīti. Šķēles iznāk robotas, sula tek straumēm, bet rezultāts jau tāpēc nav sliktāks. Mēs dzeram vēsu, rūgtenu vīnu, uzkožam meloni un vērojam, kā pamazām izirst atpūtnieku pūlis. Pēc nedēļas viņu būs pavisam maz, bet vēl pēc nedēļas - pazudīs vispār.

-     Kad brauksi prom? - Žora painteresējas.

-     Nezinu… Varbūt palikšu tepat.

-      Pa ziemu?!

-      Kas tad ir? Domā, ka nevajag?

-      Kāpēc ne? Paliec! Ja, protams, pietiek dūšas.

-      Pietiek.

-     Kā tev patīk mans jaunais darbs? - Žora nedaudz pavirzījās sānis, un es ieraudzīju uz margām no akmens veidotu vīrieša locekli. Žoras darbīgie pirksti bija tik sīki iezīmējuši katru dabas doto iedobīti un grumbiņu, ka pirmajā mirklī samulsu.

-     Vai tiešām kaut kas tāds iespējams? - es satriekts nomurmināju. Paņēmis veidojumu rokā, vērīgi to apskatīju. Visu locekļa virsmu klāja sīki augu zaru, lapiņu un pat puķu vijumi. - Kas tas ir? - neviļus pavaicāju.

-      Es to saucu par "Dzīvības koku". Uz sievietēm iedarbojas graujoši. Vīri vilkšus velk prom, bet viņas vai kaklus izmežģī - nespēj novērsties.

-      Kāpēc?

-      Ieraugot šo te… mantiņu, viņas saprot, kā apdalītas, cik nožēlojama ir viņu mīlas dzīve.

-     Cik tu par to gribi?

-     Piecdesmit dolāru, - Žoram atbildot ietrīsējās balss - acīmredzot pašam likās, ka prasīts par šerpu.

-     Es nemu.

/

-      Kāpēc tas tev vajadzīgs?

-     Nezinu… Ja nu noder… Varbūt par svečturi izmantošu.

-     Tu tiešām to ņemsi?

t

-      Es taču teicu.

-      Pagaidām to atstāšu vēl te. Lai tauta nāk un skatās.

-      Bet tas ir mans. - Izņēmis no kabatas piecdesmit dolāru, es iedevu tos Žoram.

-      Un ja es būtu prasījis simtu?

-      Iedotu arī simtu.

-     Tātad esmu pārrēķinājies, - Žora bez kādas nožēlas secināja.

-      Lai notiek, piemetlšu vēl vienu desmitnieku!

-     Sarunāts! Vēl pa malciņam?

-      Labi.

-      Es tagad esmu bagāts… Jā, atcerējos, par tevi te viena meitene apvaicājās.

-      Meitene?

-     Tāda simpātiska, ar labu figūru. Vai neesi redzējis, jautāja, tādu garu vīrieti ar īsi apgrieztiem matiem, kuram uz deniņiem dzimumzīmlte, kā lodes brūce…

-     Tā ari teica - kā lodes brūce?

-     Tieši tā.

-      Dīvains salīdzinājums no meitenes mutes. Vai tas bija sen?

-      Pirms pusstundas.

-     Tu viņu pazīsi, ja atkal ieraudzīsi?

-     Noteikti, tikai agrāk gan nekad viņu neesmu redzējis. Bet, rau, kur meitene nāk. - Žora parādīja ar pirkstu uz pūļa pusi.

Atskatījies ieraudzīju savu pludmales paziņu. Viņa atkal bija kopā ar draudzenēm, tikpat melni brūna kā pārējās. Pamanījusi mani, pacēla augstu roku un jautri pamāja. Es atmāju pretim. Meitene kaut ko pateica draudzenēm, visas priecīgi iesmējās un, ilgāk nekavēdamās, bet arī nesteigdamās, devās līdzi svelmes nogurdinātajam pūlim.

Man no sirds novēlās akmens.

Slepkavas barā nestaigā, satiekot upuri, nepriecājas un rokas sveicinot pa gaisu nevicina.

-     Man likās, ka viņa vaicāja par tevi, - Žora ierunājās. - Es teicu, ka jā, tāds te apgrozās. Pasacīju dažus labus vārdus par tevi. Jums abiem sanāks. Vari paļauties uz manu dienvidnieka pieredzi.

-     Vai viņa vēl kaut ko vaicāja?

-      Prasīja, kā tevi sauc. Es pateicu. Viņa jau ir tavējā, vari neuztraukties. Vai gribi, lai aizvilinu prom viņas draudzenes?

-     Vēlāk. Vai šampanieti dzersim?

-     Vispār jau man vairāk madeira…

-      Mēs dzersim gan, - es paziņoju. - Man šampanietis saistās ar ļoti labām atmiņām.

-     Tad jau būs jāiedzer, - Žora piekrita.

Turpat blakus kioskā es paņēmu divas Novijsvetas rūpnīcas ražojuma pudeles. Kādreiz Maskavā mēs šo vīnu vai ar uguni meklējām, bet te - ņem, cik gribi. Kā viss mainās - agrāk nesasniedzamais tagad mētājas visās malās. Bet tas, kas likās dabiska dzīves sastāvdaļa, piepeši pazuda kā akā un, šķiet, uz neatgriešanos.

Apsēdušies uz margām, mēs atkorķējām pudeli un pēc kārtas sākām malkot no greznās restorāna glāzes. Par to, kas notika man aiz muguras, es neuztraucos - tur viļņojās tikai jūra, un piezagties slepus no tās puses neviens nespētu. Bet acu priekšā - lēni plūstošas ļaužu masas. Sāka krēslot, un tirgoņi uz savām letēm iededza dažādus gaismekļus.

-     Gribi, es tev noskaitīšu dzejoli? - Žora piedāvāja.

-     Savu?

-      Protams.

-     Tad skaiti.

-     Tu pamosties, bet vīna nav, un pats tu guli svešā cellē. Tad zini - beidzies rauts, tad zini - tā ir Koktebele!

-     Nav slikti, - es noteicu, atkorķēdams otru pudeli. - Man patīk. Vai tas kaut kur ir arī publicēts?

-      Nē.

-     Tad jāpublicē.

-      Neies, - Žora bezrūpīgi atbildēja.

-      Ies. Viss aiziet.

-      Bet mēs taču paliekam! - Viņš iesmējās.

-      Mēs arī reiz aiziesim.

-      Kas zina. - Es jutu, ka aizmugurē, zem jakas, skaidri iezīmējas pistoles aprises, bet tas mani neuztrauca - tur bija tikai jūras klaids, no kurienes neviens nevarēja skatīties.

Piepeši blakus atskanēja šāviens.

Es sastingu, savilkos čokurā un laikam pat aizvēru acis.

Nē, viss kārtībā.

Šoreiz mērķis nebiju es.

Kā izrādījās, mērķa vispār nebija - vienkārši eksplodēja spuldze. Vai nu ūdens uzpilēja, vai arī apgāzies statīvs ar glezniņām. Pūlī kāds iesmējās, sāka birt joki un asprātības, bet Žora vispār neko nebija dzirdējis. Laimīgie cilvēki, kurus šāviena troksnis tikai uzjautrina. Ja viņi vispār to sadzird. Kādreiz, pavisam nesen, es ari tāds biju. Ja tagad jebkura spalgāka skaņa liek sarauties lodes gaidās, tad vēl pirms diviem gadiem man tas pat prātā nenāktu, nodomātu - grāmata uz grīdas nokritusi, kāds no jumta āmuru nosviedis vai bērni ar plaukšķenēm niekojas…

Tā bija cita dzīve.

Atkal pagāja garām manu meiteņu bariņš - šoreiz uz pretējo pusi. Tā kā sēdējām ēnā, viņas mūs nepamanīja. Meitenes joprojām jautri sarunājās un likās pilnīgi apmierinātas ar dzīvi.

Tas likās nedabiski.

Nenormāli.

Neviens nevar mūžam tā bezrūpīgi staigāt. Ne jau tāpēc šurp brauc, lai bezmērķīgi klīstu pa krastmalu. Kādam jau sen vajadzēja viņas noskatīt un savākt. Vai ari viņām pašām to vajadzēja izdarīt. Nebija taču nekādas lesbietes. Varbūt viņu veči jau aizbraukuši? Ņemot vērā iedeguma pakāpi, meitenes te dzīvo sen. Visticamāk tā arī būs - viņas izbauda pēdējās dienas pirms aizbraukšanas.

-      Lencam? - Žora, pamanījis, kurp vērsts mans skatiens, apvaicājās.

-     Vēlāk.

-     Viņas pazudīs… Vai neredzi, kā nobriedušas?

-     Agrāk esi viņas te manījis?

-      Vai nu visus var atcerēties.

-     Šīs jau nu tu būtu iegaumējis.

-     Šad tad ir te zibinājušās, - Žora vienaldzīgi novilka. - Tiesa, ne tik brūnas. Bet kas gan te nav bijis?

-      Es nu iešu, - paziņoju, nolēkdams no joprojām siltajām margām.

-     Velti. Tagad tikai viss sākas! Pēc pusstundas te parādīsies tādi cilvēki, tādi notikumi būs redzami… Paliec! Es pēc vīna aizskriešu, ko?

-     Es iešu. Tikai "Dzīvības koku" nepazaudē. Tas tagad ir mans.

-      Un tu patiešām gribi to izmantot par svečturi?

-      Iespējams.

-     Ja gribi, es intīmā vietā izurbšu caurumiņu… Varēsi ielikt nagliņu, uzlikt…

-     Žora! - es klusi, bet noteikti viņu pārtraucu. - To nagliņu es ielikšu pats. Sarunāts?

-      Labi, piedod! - Žora nolieca galvu.

-      Uz redzi! - Paspiedis viņam roku, es devos uz Rakstnieku nama vārtiņu pusi. Tur uzreiz sākās krūmi un Vološina pagalma stiepļu žogs, tā ka paslēpties nebūtu grūti. Brīdi pastāvējis krūmājā, pārliecinājos, ka neviens mani neizseko un nenovēro. Laternas blāvajā gaismā iznira tikai apkampušies pārīši, kuri neapstādamies pārmija skūpstus un atkal pazuda tumsā. Pa brikšņiem dodamies uz tējas namiņa pusi, es tumsā pārlēcu pār ēdnīcas noteku grāvi un izgāju uz galvenās alejas. Tā grima pilnīgā tumsā, no senās godības nebija saglabājusies neviena pati laterna. Tikai izplūduši plankumi, cigarešu uguntiņas un paretam kāda klusa balss ļāva nojaust, ka pa aleju staigā cilvēki, vīrieši un sievietes, bērni un suņi. Kādreiz, senos laikos, te neuzdrīkstējās iebraukt neviena mašīna, bet tagad starmešu gaismas uzzibsnījums tikai iepriecināja - varēja vismaz redzēt, kur soli spert, kas iet aiz muguras un uz kuru pusi jānogriežas.

Nonācis pie Ļeņina pieminekļa, kuram kāds bija nodauzījis degunu un nokrāsojis koši sarkanas lūpas, es sapratu, ka esmu galā - deviņpadsmitais korpuss atradās tepat blakus. Iekārtojies uz soliņa krūmājā, es brīdi vēroju apkārtni. Viss mierīgi, neko aizdomīgu nemanīja. Aiz manis dārdināja orķestris - tik skaļi, ka no kokiem sāka birt lapas. Dažos korpusa logos spīdēja oranža gaisma - aizkari visos numuros bija aizvilkti.

Pārliecinājies, ka apkārt neviena nav, es ātri devos uz ieejas durvīm, uzkāpu otrajā stāvā, iegāju savā istabā un tūlīt pat divreiz apgriezu atslēgu slēdzenē.

Sakārtojis aizkarus, lai nekas nebūtu no āra redzams, ieslēdzu gaismu un piegāju pie spoguļa. Jā, labajā pusē uz deniņiem patiešām varēja saskatīt sīku dzimumzīmīti. Tuvumā tā bez pūlēm ieraugāma, piemēram, ar kādu sarunājoties, vai metro, vai arī trolejbusā. Bet tur jau tas joks, ka, izņemot Žoru un dažus cilvēkus ēdnīcā, es ne ar vienu te nebiju runājis. Un saulainā meitene jau nu noteikti man tik tuvu nav stāvējusi.

Varbūt pludmalē?

Bet pludmalē es nekad nešķiros no saulesbrillēm, un tās pilnībā nosedz šo nodevīgo atšķirības zīmi. Kad uzlieku brilles, dzimumzīmīte nav redzama. Tas nozīmē, ka te atrodas cilvēki, kuri par to jau iepriekš zinājuši?

Un tomēr grūti noticēt, ka slepkavības mehānisms, kas iedarbināts pirms gada, turpina darboties, kad visi, ieskaitot mani, jau miruši. Zinādams, ka tā notiek, es nespēju to pieņemt.

Tāpēc jau vēl joprojām atrados te, Koktebelē. Jā, mans uzvārds ierakstīts direktora piezīmju grāmatiņā. Jā, kādam pludmalē izdevies ieraudzīt manu dzimumzīmīti uz deniņiem…

Nu un?

Vai tad šis pats jaukais meitēns nebūtu varējis ieraudzīt mani pūlī bez saulesbrillēm? Protams, ka būtu.

Vai kāds nevarēja apjautāties direktoram par manu uzvārda brāli? Varēja.

Viss. Es palieku.

Teicu jau - esmu miris. Ja viņiem paveiksies, tad nošaus mironi, nevis dzīvu cilvēku. Kādreiz varbūt kaut kas manī arī atdzīvosies. Varbūt smadzenes, sirds, varbūt kas cits… Ne velti Žora visu ziemu kala to akmens nieku, ne velti es to arī nopirku…

Jā, ka tik neaizmirstas paņemt. Lai stāv pie manis.

Dīvainas lietas notiek, kad sveši cilvēki apvienojas kopīga mērķa sasniegšanai. Viņi mainās acu priekšā. Nez no kādām dzīlēm iznirst īpašības, par kurām pašiem nav bijis ne jausmas.

Vai gluži otrādi - izzūd viss tas, kas agrāk nomācis un traucējis dzīvot.

Saka, ka nauda cilvēku pārvērš, samaitā, vēl sliktāk - rada no jauna pa savam prātam.

Tā nemaz nav.

Nekāda nauda cilvēku pārvērst nespēj. Notiek kas cits, daudz briesmīgāks - tā atraisa slēptās rakstura iezīmes, par kurām agrāk cilvēks pat iepīkstēties neuzdrīkstējās - tik neiederīgas tās būtu agrākajā dzīvesveidā, ar agrākajām iespējām.

Tiklīdz Zdors ielika jaunus zobus, kopā ar vecajiem, nodilušajiem dzelžainiem nez kur pagaisa arī atkarība no Vigovska, izzuda pieglaimīgums un tā vietā parādījās stingrība, kura sākumā gan vairāk izskatījās pēc kaprīzuma. Vigovskis gan klusībā smīkņāja, bet nācās atzīt, ka kaprīzums ar katru brīdi nobriest un teju, teju agrākā Zdora vietā parādīsies patvaļīgs un gandrīz nevadāms cilvēks.

Tagad viņi jau bija septiņi, un visi saprata - gana.

Pietiekami.

Guščins un Mandrika uzņēmās kārtot ostas lietas, Vigovskis pa paradumam turpināja visu vadīt, tomēr skaidri apjauzdams, ka vienmēr tā nebūs. Aizvien biežāk visur iejaucās Guščins, kaut kas viņā slēpās, šajā Guščinā. Zem mūžīgā smaidiņa, sārtajiem vaidziņiem, svaigi uzēstā vēderiņa, kurš neierastuma dēļ allaž tika ievilkts uz iekšu, cenšoties par varēm ielīst vecajās drēbēs, zem tā visa vīdēja sīksts, varētu pat teikt - alkatīgs cilvēks. Pieredze - lūk, kas bija viņa stiprā puse. Pieredze darbā ar cilvēkiem. Jau pēc divām, trim sarunām viņš zināja visas vājās vietas, it kā uzspiezdams katram neredzamu zīmogu.

Parādījās vēl trīs, kuri nevarēja neparādīties. Kaut kādas ziemeļu dzelzceļa stacijas priekšnieks Gorožaņinovs - rudiem, sprogainiem matiem, zelta zobiem, vaļīgs un atraisīts. Pat gaita viņam tāda ļodzīga, ejot kāju apakšstilbi tika izsviesti uz priekšu, bet runājot viņš nemitīgi grozīja plecus. Jā, varētu pat teikt, ka Gorožaņinovs ar tiem žestikulēja - brīnīdamies paraustīja, neizpratnē savilka vai līdz ausīm, tāds nu dīvains viņš bija. Tai pašā laikā trīs vilcienu sastāvi tika sagādāti laikā, krava precīzi iekrauta un nosūtīta, neaizmirstot visus nepieciešamos dokumentus.

Uzradās arī ziemeļu darba nometnes priekšnieks - iesaistīja viņu Zdors, kurš tur bija sēdējis. Uzvārds viņam bija Usošins, Nikolajs Ivanovičs Usošins. Neuzticīgs, aizdomīgs - skaidri redzams, ka darbs ar zekiem sabojājis raksturu. Citus viņš uzklausīja vērīgi, bet mazās ačteles ne uz mirkli neatmaiga, cenzdamās ielūkoties ne tikai redzamajā, bet arī neredzamajā, neizteiktajā un pat tajā, ko cilvēks pats vēl nebija atskārtis. Skaidrs, ka Usošins neticēja nevienam vārdam, jau iepriekš būdams pārliecināts, ka visi krāpjas un krāpsies vienmēr.

Vēl parādījās Agapovs. Sergejs Agapovs. Bijušais desantnieks, pēc dienesta atgriezies dzimtajā pusē. Tā kā pa šo laiku visi viņa vienaudži bija paspējuši nodzerties līdz kliņķim, daži sēdēja aiz restēm, bet pārējie devušies citur laimi meklēt, Agapovs izrādījās gandrīz vienīgais ciemā, kuru varēja iecelt par mežrūpsaimniecības priekšnieku. Iepriekšējais - jau pēc viņa atgriešanās - tika nošauts vienā no attālākajiem iecirkņiem, dzērumā gadījās. Vecis bija sameties un noreibis sāka kompānijā lekties. Par ko arī saņēma renkuļus vēderā.

Tad nu arī Sergejs Agapovs kļuva par priekšnieku, kas visiem likās dabisks un pašsaprotams risinājums. Dienējot desantniekos, lecot ar izpletni, sitot ar galvu ķieģeļus, krītot un atkal ceļoties, viņa dvēselē iemājoja un nostiprinājās zināma tieksme uz avantūrām. Un stāšanās jaunajā amatā to vēl vairāk stimulēja. Viņš saprata, ka viss iepriekš apgūtais noteikti jāpielieto praksē.

Kad Vigovskis, atbraucis uz viņa būdiņu, piedāvāja sadarboties, Agapovam izlemšanai vajadzēja tikai divas glāzes. Godīgi sakot, otrā glāze tika pacelta ar lietišķu tostu, kas jau solīja kaut ko labu šajā riskantajā un pārsteigumu pilnajā pasaulē - šie skaistie un pārliecinošie vārdi, protams, nāca no Vigovska mutes.

-     Cik mēs esam? - Agapovs painteresējās.

-      Kādi septiņi, astoņi cilvēki… Apmēram tā. - Vigovskis nenoteikti pagrozīja plaukstu.

-      Kas vini ir?

/

-      Uzticami puiši, - Vigovskis sameloja. Ne jau tāpēc, ka puiši nebūtu uzticami, bet tāpēc, ka pats nemaz nezināja, kādus cilvēkus sapulcinājis.

-      Kas tie par cilvēkiem? - tiešajos un lakoniskajos Agapova jautājumos izskanēja rūgta pieredze - viņu jau bija piekrāpuši, veikli vīri nospēruši divus vilcienu sastāvus ar baļķiem. Pie tam viņš saprata, ka jāuzvedas atbilstoši savam raksturam un izskatam - jābūt stingram un prasīgam, jārunā maz, jādzer daudz un vienmēr jāsaglabā skaidrs prāts. Tas viņam arī izdevās, tāpēc Vigovskis dīvainā kārtā jutās satriekts. Nedaudz sapīcis, viņš saprata, ka šoreiz iecietīgi labvēlīgais, uzmundrinošais tonis, kurš noderēja Zdoram, jāatmet. Vigovskis pat sajuta dīvainu radniecību ar šo cilvēku, ar kuru nesaskaņu gadījumā - un tādas bez šaubām drīz sāksies - noteikti varēs atrast kopīgu valodu.

-     Tad klausies, vecais. - Vigovskis, pielējis glāzes, plašā vēzienā nolika malā šņabja pudeli un, saraustījis uz augšu žaketes piedurknes, paskatījās Agapovam tieši acīs. - Tu esi pēdējais.

-     Kā to saprast?

-      Vairāk neviens mums nav vajadzīgs. Viss aptverts.

-      Bet visi vēl pagaidām uz brīvām kājām?

-      Nesaprotu?

-     Tas bija joks.

-     Ak tā, - Vigovskis īgni novilka. - Ar jokiem ir tāpat kā ar bitēm. Jāievēro robežas.

-     Vairāk tā nedarīšu. - Agapovs mierinoši uzsita Vigovskim

pa plecu, kurš atkal nodomāja - ar šito viegli nebūs. - Man te

kaimiņos meža darbos strādā zeķi. Viņus komandē tāds Uso- / /

šins. Neesi šo uzvārdu dzirdējis? Ja gadīsies iekļūt viņa komandā, es par tevi kādu labu vārdu pateikšu. Norīkos tevi vieglākā darbā - zarus kapāt.

Tā bija pārbaude, un Vigovskis uzreiz saprata, kāpēc Agapovs ieminējās par Usošinu. Acīmredzot abi jau bija iepriekš sazvanījušies un apspriedušies. Naivs ziemeļnieku triks, kaut ko tādu Vigovskis bija arī gaidījis.

-      Usošins arī ir ar mums, - viņš it kā starp citu noteica.

-     Tiešām? - puisis izbrīnījās. - Redz, kā… Ivans Ivanovičs mani jau apsteidzis.

-     Nevienu viņš nav apsteidzis. Mēs te visi esam līdzīgi. Tas ir pats galvenais - lai neviens neapvainotos un nevilktu deķīti uz savu pusi. Visi saņem vienādas daļas.

-     Tā? - Agapovs novilka. - Mēs ar Usošinu piegādājam baļķus, bet jūs visi? Saņemat tikpat?

-      Redzu, ka sākusies nopietna saruna. - Vigovskis atkal jutās zirgā. Tālāk viss būs vienkārši. To, ko tūlīt teiks šim ziemeļu cilvēkam, viņš jau teicis vairākkārt un vienmēr guvis uzvaru. Tagad tikai atlika likt galdā trumpjus. - Vai esi tai gatavs?

-     Jā, - Agapovs atteica.

-     Tad braucam. Tavi baļķi, Agapov, nevienam nav vajadzīgi. Eiropas standartiem tie neatbilst, par tievu. Diametram jābūt vismaz trīsdesmit centimetru. Vai tu vari savākt vesela vilciena kravu ar tādiem baļķiem?

-     Nē.

-      Bet man ir pircējs.

-      Kas?

-     Turks.

-      Kā to tavu turku sauc?

-      Favazs.

-     Vai tas ir īstais vārds?

-     Jā. Viņš pie mums mācās. Sieva arī tepat dzīvo.

-      Kur viņš mācās?

-     Piebremzē, Sergej! Piebremzē! Ja atbildēšu uz visiem taviem jautājumiem, tu pēc piecām minūtēm mani jau pasūtīsi. Favazs maksā skaidrā naudā. Baļķu izkraušana no kuģa Turcijā vai Libānā… Tās ir viņa problēmas.

-      Un tad nu ķer vēju laukā?

-      Es ar Favazu sadarbojos jau trešo gadu. Tiesa, mazos apjomos, bet toties trīs gadus. Tas pirmkārt. Otrkārt, mēs ķeramies pie perspektīva darījuma. Viņam nav izdevīgi apkrāpt mūs jau ar pirmo vai otro kuģi.

-      Kāpēc tad nav izdevīgi? Manuprāt, ļoti izdevīgi.

-      Par Favazu pats parūpēšos. Es viņam asti esmu piežmiedzis.

-     Vai kārtīgi?

-     Jā. - Vigovskis brīdi paklusēja, šaubīdamies, vai drīkst stāstīt tik svarīgas lietas. - Labi, pateikšu. Viņa dēlu Faridu esmu iekārtojis Piemaskavas internātskolā. Dēlu viņš nekad nepametīs.

-      Labi, turpini.

-     Tad vēl osta. Mums ir Novorosijskas osta.

-      Kā tā - mums ir?

-     Tas nozīmē, ka tur cilvēki jau gaida tavus baļķus. Un nedēļas laikā viņi tos nosūtīs uz Turciju. Ar visiem dokumentiem.

-      Bet kā tad ar muitu?

-     To vini nokārtos.

/

-     Tātad… pietrūkst tikai baļķu? - Agapovs pasmīnēja.

-     Jā, visi ķēdes posmi jau ir izveidoti.

Agapovs ilgi klusēja, pasoļoja pa istabu, pieri pie rāmja piespiedis, pastāvēja pie zemā loga un pat pamāja kādam ārā ar roku - sak, parunāsim vēlāk, tagad esmu aizņemts. Piegājis pie galda, viņš izdzēra glāzē palikušo šņabi un apsēdās. Tad labu brīdi caur pieri vērās Vigovskā.

-      Un kas tu pats esi? - viņš beidzot pavaicāja.

Vigovskis klusēdams iebāza roku žaketes kabatā un uzlika uz galda pasi. Agapovs ātri tajā iemeta aci, šķiet, pat lāgā uzvārdu neizlasīdams. Un pastūma to nost.

-      Vai tā ir īsta?

-      Izpēti. Salīdzini. Noskaidro. Nosaki. Jums te mežā pilns ar speciālistiem.

-     Ja vajadzēs, es viņus dabūšu. - Agapovs atkal kādu laiku klusēja. - Vajadzētu satikties ar citiem…

-     Varēsi satikties.

-      Kā ar zīmogiem un veidlapām?

-      Viss sagādāts.

-      Un kantoris?

-     Ari ir.

-     Sekretāre?

-      Katram sava.

-      Mantzinis? Kasieris?

-     Gatavībā.

-     Grāmatvedis?

-     Atbrauc uz Maskavu, varēsi iepazīties. Pats taču gribēji satikties. Viņa uzvārds ir Mandrika.

-      Ukrainis?

-     Iespējams.

-     Viņi visi ir blēži.

-     Gan tiksim galā.

-     Tā, - Agapovs novilka. - Tā, - viņš pēc brīža vēlreiz atkārtoja. - Jūtu, ka tas beigsies slikti. Bet atteikties nespēju. Skaidrs, ka… Būs jāsēž. Labākajā gadījumā. Bet pretoties… Nav spēka. Vai saproti?

-      Pēc gada, ilgākais pēc diviem… Mēs visi metīsim mieru. Tuvākajos divos gados valstī būs juceklis. Ar šādu vadoni nekas nemainīsies. Bet pēc tam… Kad citi cilvēki dzīvos Francijā, bet atpūtīsies Kanāriju salās, tu tupēsi savā būdā, strēbsi draņķīgu šņabi un uzkodīsi egļu čiekurus.

-     Ja čiekurus pareizi pagatavo… Un ar sēnītēm… Un vēl ar dzērvenītēm… - Agapovs iesāka, bet tad pats savu domu pārtrauca: - Kad tiekamies?

-     Ja esam sarunājuši, es braukšu prom jau šodien. - Vigovskis palūkojās pulkstenī.

-     Sarunāts.

-     Tad pēc nedēļas sagaidīšu tevi Maskavā. Jaroslavļas stacijā. Mēs visi sanāksim kopā. Iedzersim šampanieti, parakstīsim papīrus…

-      Kādus papīrus?

-      Pats taču teici - vajadzīgi zīmogi, veidlapas. Telefoni. Sekretāres.

-     Jā, tas tiesa, - Agapovam nācās piekrist. - Bez tā nevar. Iedzersim?

-      Noteikti. - Vigovskis piekrītoši palocīja galvu.

Uzmetis skatienu Agapovam un ievērojis, cik skumjā nožēlā tas lūkojas ārā pa logu, viņš arī pats notrīsēja baisās priekšnojautās. Agapovs pa to laiku jau atgriezās pie galda ar jaunu pudeli, bet sieva atnesa no virtuves tikko ceptas kotletes. Skumjais atklāsmes mirklis beidzās un izzuda nebūtībā. Un daudz ūdens aiztccēs, līdz Agapovs un Vigovskis atkal atcerēsies šo biedējošā saulrieta izgaismoto vakaru.

-     Skaidri jūtu, ka iekulšos nepatikšanās, bet atteikties nespēju! - Agapovs šoreiz jau jautri atkārtoja, cenzdamies ar dakšiņu nolobīt no zaļās pudeles alumīnija vāciņu.

Vēl pirms nedēļas tuvējā restorānā līdz pat rītam dārdēja mūzika, tas pat skaitījās zināms vietējais stilīgums - sagaidīt saulrietu pilnam kā mārkam, pusdzīvam un noteikti skaistu dienvidnieču kompānijā. Pagājusi tikai nedēļa, bet viss mainījies - iestājies pilnīgs klusums. Nav vairs veiklo puišu, kuri spēja apmaksāt muzicēšanu līdz pat rītam, tagad viņi atgriezušies mājās strādāt, grozīties un zagt. Lai pēc gada atkal te sapulcētos. Bet jau bez manis, bez manis. Es esmu gana izpriecājies, sev atvēlētos saullēktus izbaudījis un arī visas likteņa lemtās jūras apceļojis.

65

Caur zeltainajiem aizkariem manā istabā ielauzās pirmie saules stari. Cik tāds klusums tomēr brīnišķīgs! Vietējos res- torāniņos, kas vairāk atgādināja brīvdabas ieskrietuves, klientu pievilināšanai izmanīgie saimnieki uzstādīja pastiprinātājus, kas īstenībā paredzēti stadioniem un zālēm ar desmit vai

5 — 2959

piecpadsmit tūkstošiem vietu. Un domādami, ka tā pasaulē pieņemts, skandināja tik skaļu mūziku, ka pat alumīnija galdiņi sāka lēkāt, slidinādami zemē traukus un apgāzdami pusdzertās pudeles. Eiropa jau sen bija pārgājusi uz klusu, tikko saklausāmu fona mūziku, bet šeit vēl dārdināja pilnā sparā, cenzdamies cits citu ne tikai pārkliegt, bet pat apklusināt, lai no nīstamā kaimiņa vairs ne skaņa nebūtu dzirdama. Un, protams, viņiem izdevās. Mīlīgās meiteņu balsis pastiprinātāji pārvērta pirmatnējos zvēru rēcienos, no kuriem visiem mati slējās stāvus. Jā, pats esmu to pieredzējis - skaņas ietekmē mati elektrizējas un dzirksteļo, bet vīns glāzē sīki ņirb un sarkanām nogulsnēm virpuļo lejup.

Un tad piepeši - klusums.

Es savācu mantas, uzvilku peldbikses un devos ārā no numura.

Apskūpstītais Ļeņins ar nodauzīto degunu joprojām tikpat droši un pārliecināti lūkojās kaut kur tālu izplatījumā. Acīmredzot nabadziņš neko vēl nezināja par valsts apvērsumu un savu nodaudzīto degunu, kā arī spilgti nokrāsotās lūpas uztvēra kā nepatīkamu pārpratumu, kurš drīz noskaidrosies.

Un kas zina, kas zina…

Varbūt viņam patiesi zināms vairāk nekā tiem trokšņainajiem, alkohola apreibinātajiem radījumiem, kuri te rosījās visu atpūtas sezonu.

Laukums pie Rakstnieku nama ēdnīcas, kur visu nakti skaļi murdēja pūlis, tagad bija tukšs un netīrs. Sasisti stikli, korķi, šampanieša pudeles un bieza alus skārdeņu kārta. Neizpalika arī visai intīmi nakts izpriecu pierādījumi, pie tam daudz vairāk, nekā varētu iedomāties. Bet nu jau parādījās arī pirmās paģirainās tantūzenes ar slotām, vīreļi ar lielām somām uzlasīja no zemes pudeles, viņus izkonkurēt centās vietējie bērneļi… Kad pilnībā uzausīs gaisma, cilvēki atkal ieraudzīs tīru laukumu, kurš tā vien vilinās uz jaunām izpriecām.

Oļi bija auksti, jūras ūdens kristālskaidrs, pie kājām klusi šļakstinājās viļņi, un pasaule sāka likties ideāla.

Bet tā jau nemēdz būt, ka viss ir ideāli - krastmalā turpināja atpūsties kaut kādu trulo kompānija. Skaidri redzams, ka viņi te nonākuši nejauši - bāli, garos, melnos bokseršortos, acis apsār- tušas un miglainas. Ari meičas - tikpat sīkas un kārnas - spiegdamas centās neatrauties no savu kavalieru tetovētajiem pleciem. Divi puiši, izstiepuši no kafejnīcas galdiņu, nolika to tieši jūrā. Turpat aiznesa dažus krēslus, uz kuriem ērti iekārtojās, reizē atvēsinādami ūdenī savas kārnās pēcpuses. Visas izdarības tika pavadītas ar kliedzieniem, spiedzieniem un ākstībām, cenšoties pievērst sev uzmanību un radīt apkārtējos, ja ari ne apbrīnu, tad vismaz bailes, lai tikai pašiem vēlāk būtu ko atcerēties un apspriest. Uz ceļa, kas veda uz pludmali, stāvēja melns, apbružāts džips, ar kuru viņi laikam bija atbraukuši. Viss skaidrs - devušies apceļot Krimu un, lūk, jau tikuši līdz Kok- tebelei. Nu ko, laipni lūdzam!

Šo publiku es pazinu un allaž no tās izvairījos. Viņiem nav robežu. Ja sāks kādu sist - tad neapstāsies, līdz nositīs, ja rokā parādīsies nazis - tas noteikti kādā tiks iedurts, ja gadīsies pa tvērienam pudele - tā tiks sašķaidīta pret kādu galvu. Un tam visam nav ne mazākā sakara ar to, vai cilvēks tiešām nogrēkojies vai vienkārši gadījies viņiem ceļā.

Tādu ir daudz un, kā esmu ievērojis, kļūst aizvien vairāk. Viņus atdarina, meklē viņu draudzību un lepojas ar to. Kaut gan ne jau man šos truliķus nosodīt, pats sen esmu pārkāpis tās robežas, kurām viņi tikai tuvojas. Varbūt tas man arī nepatīk, ka es zinu, kā tas beidzas. Vienmēr ar asinīm. Bet pēc tam tukšums - labākajā gadījumā.

Pagāju sānis un apgūlos uz oļiem, kas vēl glabāja nakts valgmi. Miermīlīgo noskaņojumu bija izkliedējušas neprognozējamās, kareivīgās klaigas. Kaut ko tādu es sajūtu uzreiz. Labākais, ko es tagad varētu darīt, - doties prom. Klusi, nepievēršot sev uzmanību, izgaist kā nedzirdama, pret visiem vienaldzīga ēna.

Visu to labi saprazdams, es tomēr paliku.

Vienmēr šādos gadījumos aiziedams, šoreiz paliku.

Teicu jau, kaut kas manī notiek. Tēlaini izsakoties, dvēseles izkveldētajā tuksnesī sākuši dīgt man neizprotami asni - no sēklām, kuras paglābušās pēc nesenajiem ugunsgrēkiem.

īsi sakot, es paliku.

Ja jūs, puiši, esat spicie, es arī tāds esmu. Un nepiedien man atdot kādam teritoriju, kura pašam iepatikusies un kuru uzskatu par savējo.

Lasieties!

Es iepeldēju jūrā kādus piecdesmit metrus, ne tālāk. Ūdens bija tik tīrs, tik dzidrs… Kā tas mēdz būt tikai agri no rīta. Iznācis krastā, izklāju uz akmeņiem savu biezo frotē dvieli - šķiet, es to nopirku kaut kur Kanāriju salās. Tur šī labuma gana. Dvieli rotāja kāršu zīmējumi - sarkani un melni. Izskatījās, ka es zīlējot būtu izlicis kārtis, lai izzinātu nākotni. Noplivinot dvieli, es jau biju piesaistījis viena piedzērušā mērgļa uzmanību. Tā kā viņš atradās kādus divdesmit metrus no manis, es par to īpaši neuztraucos. Nogūlos uz muguras, aizvēru acis un pārcēlos domās uz Kanāriju salām, kur mums visiem nemaz tik slikti neklājās, lai gan pēc tam vienam otram kļuva tik slikti, ka nācās to atpakaļ vest cinka kastē.

Kas gan viss nebija piedzīvots šo divu nelaimīgo gadu laikā! Mēģinot atvedināt atmiņā mēnesi pēc mēneša… Katrā atradīsies kaut kas biedējošs. Un es sabijos - tieši šai mirklī manu vēderu skāra kaut kas auksts, slapjš un pietiekami smags.

Pavēris acis, ieraudzīju to pašu mērgli, kuram neiepatikās mans dvielis. Nostājies virs manis, viņš uzlika man uz vēdera savu kāju, ko klāja reti, gari matiņi.

-      Nobijies? - Viņš pasmaidīja.

-     Aizvāc kāju… Azis!

Un viss.

Turpmākais vairs nebija atkarīgs no manis. Es negribēju, pat nedomāju to teikt, šie vārdi bija tikai kā manas līdzšinējās dzīves auglis. Varēju taču nosaukt viņu par idiotu, nelieti vai kretīnu, pasūtīt trīs vai trīsdesmit trīs mājas tālāk, nolamāt par pelēko vilku vai bailīgo zaķi… Nekam no tā nebūtu tik postošu seku.

Bet nosaucot par āzi…

Tā ir robeža. Vislielākais divdesmitā gadsimta beigu apvainojums mūsu valstī…

Smagāk apvainot nevar.

Es negribēju. "Āzis" izspruka kā manu domu un spriedumu rezultāts.

-      Ko tu teici? - Viņš likās ne tik daudz dusmīgs, cik pārsteigts.

-     To, ko dzirdēji.

-     Varbūt atkārtosi vēlreiz? - Viņš joprojām nespēja noticēt, ka agrā rīta stundā, saules apspīdētā pludmalē, kad visi tik labi un priecīgi jūtas, kāds uzdrošinājies pateikt tik briesmīgu apvainojumu… Par kaut ko tādu vienkārši novāc.

-      Ej labāk savu ceļu, - es samiernieciski ieteicu.

-     Tā, - viņš noteica un devās pie savējiem.

Bet viņi ķīvējās ar meiteni - tuvējās kafejnīcas bufetnieci, kura centās atgūt savus nolaupītos krēslus.

-     Puiši, - viņa lūdzās, - nu ko jūs darāt? Man taču par tiem krēsliem jāatbild! Man, vai saprotat?! Tie skaitās uz manis.

-      Bija uz tevis krēsli, tagad būsim mēs! - Puiši turpināja izklaidēties. Satvēruši meiteni aiz rokām un kājām, iešūpoja un iesvieda jūrā kādus trīs metrus no krasta. Pēc tam izklaides pieklusa, jo bija atgriezies mans āzis. Noklausījušies viņa sakāmo, puiši uzreiz aizmirsa meiteni un sparīgā solī nāca uz manu pusi.

Lūk, lūk, es klusībā noteicu, tā arī šajā riskantajā un neprognozējamā pasaulē notiek. Turies nu, Zeņa, - es arvien biežāk uzrunāju sevi šajā svešajā vārdā, pamazām pie tā pierazdams.

Labi, gan tiksim galā.

Āži jau bija klāt, neko neteica un, kā visas varzas, instinktīvi sāka mani ielenkt. Jau zināju - tūlīt man aiz muguras loks noslēgsies un es būšu pašā vidū. Tas ir bīstami, jo… Jo vienkārši bīstami. Viņi bija pieci un visi trulie. Ja neko neuzsākšu, tad mani te atstās visai nožēlojamā stāvoklī, ja vispār palaimēsies palikt pie dzīvības.

Tā ka nav ko zaudēt.

Man bija tikai viena priekšrocība - viņi nezināja, cik tālu es esmu pats aizgājis visatļautībā.

Jo uzvar tas, kurš atļaujas vairāk.

Viņiem likās, ka redz nelaimīgu, nomaldījušos lempi, kurš pats nesaprot, ko savārījis un kas viņu tagad sagaida.

Es nebiju lempis. Es biju vēl spicāks par šiem spicajiem - vismaz tā man šķita. Tieši pēc piecpadsmit sekundēm noskaidrojās, ka neesmu maldījies.

Spicuma pakāpi nosaka tas, cik tālu cilvēks gatavs iet ķildā, kautiņā un galu galā arī mīlestībā. Tu vai nu pastāvīgi raizējies - ir vai nav pārkāpta tā neredzamā robeža, aiz kuras paveras netaktiskums un nepieklājība, - vai vienkārši uz to visu nospļaujies. Vēl ir tāda robeža, aiz kuras skaidri saredzama nāve. Nav pat svarīgi - tava vai pretinieka… Galvenais, vai esi gatavs to pārkāpt? Vai uzdrīksties?

Tā nu gadījies, ka pēdējo divu trīs gadu laikā esmu pārkāpis visas šīs robežas. Un ne vienreiz vien. Tāpēc man skaidrs - nepārkāptu robežu vairs nav.

Vai ar šiem āžiem būtu tāpat?

Neesmu pārliecināts.

Pareizāk sakot, es skaidri zinu, ka ne. Viņiem tikai šķiet, ka ir spici. Gribas, lai tā būtu. īsti spicajiem acīs ir trulums. Kā, piemēram, man. Bet šitiem - naids, aizvainojums, alkas pēc pašu izdomāta taisnīguma un pat asinīm…

Tas viss no nevarības, no jaunības.

No plātīguma.

Ieklausījos sevī vērīgāk - baiļu nebija. Vēlreiz ieskatījos dvēseles tumsā - viss normāli.

-     Tad kurš no mums ir āzis? - manējais sasparojās.

-     Jums labāk zināms.

Tagad biju jau ielenkts. Viņi tikai gaidīja kādu ieganstu, pēdējo mājienu, pamudinājumu, lai mestos man virsū no visām pusēm.

-     Tu atvainoties negribi?

-      Piedodiet, puiši, vairāk tā nedarīšu!

-     Simt zaļo - un tev tiks piedots.

-      Dievs jums iedos. - Tie bija vārdi, ko viņi gaidīja. Es vairs negulēju, bet sēdēju uz sava dvieļa. Pašķielējis uz leju, ieraudzīju zem sevis ercenu. Tas labi. Ja būtu pīķis…

Kas zina, kas zina.

Bet tagad zem manis bija ercena dūzis. Ar erceniem man vienmēr veicas.

Arī tagad.

Izdevās uztvert to īso mirkli, kad pirmais virsū metās mans āzis - izgriezu roku uz muguras, bet tajā šampanieša pudele. Arī ar šamapnieti man allaž veicas.

Šampanietis ir mans dzēriens.

Nepieceldamies uzlēcu viņam uz kājām, un puisis ar visu pudeli nogāzās man aiz muguras. Tūlīt pat, neatskatīdamies un ne mirkli nekavēdamies, metos kā bēgdams uz priekšu. Bet pēc diviem soļiem apgriezos pret to, kurš skrēja pirmais… Cik labi tā, ērtā pozā, ar atvēzienu… Pa žokli. Viņš sabruka. Nevis nokrita, bet tiešām sabruka. Manuprāt, pēc tāda belziena cilvēks atslēdzas vismaz uz minūtēm piecām. Tā tikai amerikāņu trilleros notiek, ka cilvēki ar sašķaidītiem žokļiem turpina pretoties un pat uzvar.

Dzīvē tā nemēdz būt.

Un tad nāk debesu dāvana - pieskrien mans āzis ar pudeli. Ļāvu viņam pietuvoties, atvēzēties un tikai tad pašāvu labo kāju uz priekšu. Pa pautiem. Arī ļoti labi iznāca, vienkārši teicami. Kad viņš, sāpēs sakņupis, nometa pudeli un nokrita četrrāpus, es vēl paspēju ar to pašu labo iebliezt no apakšas pa pakrūti. Tad viņš nogāzās zemē jau uz ilgāku laiku. Ne jau uz mūžu, nē, tikai uz ilgu laiku.

Pat neatceros, kā man rokā gadījās tā nelaimīgā pudele, bet nākamais āzis dabūja ar to pa purnu. Man izdevās aizķert vaigu, ausi un pakausi… Zobi jau nu mutē visticamāk palika, bet plombas… Plombas gan noteikti izlidoja visas kā viena.

Lai cik to arī būtu.

Un tad es sajutu, ka no mugurpuses mani apķer viena no meičām. Nevajadzēja muļķītei tā darīt. Laikam iepriekšējie āžu kautiņi beigušies citādi, tāpēc viņa nolēmusi, ka spēj palīdzēt.

Nespēja. Es atvēzēju elkoni, un rokas atraisījās. Pat nepaskatījos, kas ar viņu noticis. Ja jau atkrita, tad atkrita.

-     Turpināsim? - es pavaicāju diviem atlikušajiem.

Melni bokseršorti līdz ceļiem, iekrituši vēderi… Piepeši pamanīju vienam rokā nazi.

-     To nu gan nevajag, - es sacīju.

-     Kāpēc tad ne?

-     Nositīšu. Šitie pēc tam piecelsies. - Es pamāju uz krampjaini sarautajiem ķermeņiem. - Bet tu vairs ne. Met prom! Es teicu - met prom nazi!

Un viņš aizmeta.

-      Un tagad velc prom tos sprāgoņas! Lasieties! Vai būs vēl sliktāk.

-     Tā uzreiz arī vajadzēja teikt, - neko vairāk sacīt viņš neuzdrošinājās.

Tieši no pludmales augšā uz Slavas Ložko salonu veda šauras metāla kāpnes. Svešinieks tās neievērotu, bet es jau sen biju noskatījis, uzreiz nolemdams vajadzības gadījumā izmantot.

Un izmantoju arī.

Lai arī truliķi bija sakauti, sapratu, ka prātīgāk steigšus doties prom. Lēni, bet ne mirkli lieki nekavēdamies, es aizgāju līdz savām šļūcenēm, uzvilku kājās, paķēru dvieli un neatskatīdamies devos uz melni nokrāsotajām kāpnēm. Kāpu ātri, izlaizdams pakāpienus, un atskatījos tikai pašā augšā. Trulie sāka atjēgties, un tikai viens lūkojās uz mani. Tikai diez vai viņš ko redzēja, noteikti vēl raibs gar acīm griezās.

Salons likās mitrs, uz akmens grīdas vēl spīguļoja peļķes, un es satiku tikai viesmīli Allu - seja miegaina, lūpas uztūkušas, gaišie mati uz pakauša īsi apcirpti.

-     Joprojām kļūsti aizvien skaistāka? - es neapstādamies pavaicāju, joprojām virzīdamies uz krastmalas puses izeju.

-      Ak! - Viņa īgni atmeta ar roku.

-     Slavas nav?

-      Visu nakti atpūtāmies… Tikko izklīdām. Viņš būs pecpusdienā.

-     Tad pasveicini!

-      Ak! - Viņa atkal atmeta ar roku, aiztraukdama visu lieko.

Es izgāju krastmalā, pagriezos pa labi un pēc desmit metriem

ieniru šaurajā ejā starp kioskiem - Rakstnieku nama teritorijā. Un tūlīt pat pa kreisi, uz krūmiem, pie apskādētā Ļeņina.

Viss.

Nekur neesmu bijis, nekur neesmu piedalījies.

Un atšujieties.

Pa kāpnēm augšā uz otro stāvu, divreiz apgriezt atslēgu - un esmu jau vienpadsmitajā numurā. Vēlreiz divi atslēgas apgriezieni…

Un atšujieties.

Tikai tagad, nonācis drošībā, es sajutu smeldzīgu nožēlu. Nu nevajadzēja man sasieties ar tiem puņķainajiem truliķiem, noteikti nevajadzēja. Pirmkārt, es sevi nodevu. Nodemonstrēju visiem, ka neesmu nekāds suņa sūds un no manis jāuzmanās. Un galu galā tie zaļknābji nemaz tādu audzināšanu nebija pelnījuši. Nevienu taču viņi būtībā neaiztika, nevienam netraucēja. Nu labi, ielika galdiņu ūdenī, nu labi, iesvieda meitēnu jūrā, nu labi, iedzēra mazliet par daudz…

Kam negadās?

Ar tevi, Žeņa, kaut kas vairs nav kārtībā. Uzvilnīja tāds ļaunums, gluži nevadāms. Bet tev jau likās, ka viss aiz muguras, kaislības aprimušas un tu pats esi kļuvis rāms, gurds un mierīgs.

Izrādās, ne velna. Tevī kā atvarā mutuļo ļaunums.

Ko tu trako, Žeņa?

Vai kāds nav atriebts? Neviens taču nav palicis. Bet laivā bija tik daudz…

Pārmaiņas un ceribas vēl tikai strāvoja gaisā, bet neviens vairs nespēja valdīties, puiši palēnām, pašiem to neapzinoties, sāka mainīties. Kas zina, vai uz labu vai sliktu, bet process bija sācies un nez vai tik drīz apstāsies. Un neviens jau arī vairs nevēlējās atgriezties pie sava vecā "es", jo nekas slikts un bīstams nenotika.

Ne uz to pusi.

Tikai tādas sīkas izmaiņas raksturā, nekas vairāk.

/ '

Nu, ielika Zdors zobus, labus zobus, dārgus, tagad droši varēja uzsmaidīt jebkurai skaistulei. Ja piepeši blakus parādītos Šārona Stouna… Viņš vairs nenobītos, neatkāptos. Piepeši atklājās, ka Zdoram patīk uzvalki no plāna, pelēka auduma, kuri nopērkami tikai vienā vietā, netālu no Centrālā telegrāfa. Ja iepatikās, tad nebija vairs svarīga ne cena, ne pieticīgā firmas zīme ar raupji iezīmēto Versačes vārdu. Likās, ka viņš ierauts spēcīgā atvarā, no kura nav izejas, tāpēc gribot negribot nākas to pieņemt par savu dzīvi, kārotu un ilgotu.

Bet Mandrika piepeši ne no šā, ne no tā atķemmēja atpakaļ matus, atsegdams aristokrātisku galvaskausu, iztaisnoja plecus, izlīdzinādams šķietamo kūkumu, un kļuva pavisam cits cilvēks - stalts un slaids. Pat skatiens pārvērtās - nez no kurienes * iznira ironija, augstprātīga iecietība, pašpārliecinātība un izaicinājums. Un vēl Mandrikā atklājās kaislība uz rūtainām žaketēm un baltiem krekliem. Šo jauno aizraušanos viņš nemaz neslēpa, bet pat centās attīstīt un izcelt. Gludi atsukāti mati, rūtaina žakete, vienkrāsaina, zaļa kaklasaite… Nē, tas vairs nebija Mandrika no Novorosijskas kleķa būdiņas, bet starptautiska mēroga darbonis, vismaz pēc tāda viņš izskatījās.

Un vēl kāda nianse. Runa jau nav par to, ka puiši, pārdevuši pāris kokmateriālu sastāvus, nolēma savest sevi kārtībā, nebūt ne. Viņi tikai piepeši skaidri sajuta, ka vecās drēbes vairs neder, tās pat traucē un apkauno. Bet jaunās - tās gan labi izskatās, gan sader ar tagadējo stāvokli sabiedrībā. Tajās ģērbušies, viņi mierīgi varēja pļāpāt par sievietēm un lielām naudas summām, apspriest kravu virzīšanos no Novorosijskas uz Beirūtu un atpakaļ, izteikt priekšlikumus darba ražības celšanai nometnēs un nopaļāt dzimtenes dzelzceļu zemo caurlaidības spēju…

Un tā tālāk, dārgie biedri, un tā tālāk.

Parādījās arī Vigovska sen solītais un tikpat ilgi slēptais Favazs. Viņu stādīt priekšā Vigovskis atļāvās tikai pēc firmas oficiālas nodibināšanas un savas apstiprināšanas par "Ziemeļmeža" valdes priekšsēdētāju.

Favazam bija gluži legāls birojs - netālu no Dmitrovskas metro stacijas, viesnīcā, viscaur apdarināts ar zaļganām flīzēm. Tuvāk apskatot, viņš izrādījās pilnīgs cilvēks ar lielām, melnām, valgām acīm, mazrunīgs un smaidīgs. Balss Favazam bija klusa, maiga, krieviski viņš runāja ļoti labi - acīmredzot Krievijā uzturējās jau ilgi. Šajā pašā birojā nodarbināta tika arī viņa sieva - krieviete, Valentīna. Maza auguma, drukna, ar klaji izlaidīgu skatienu. Ģērbās viņa viscaur melnā un nēsāja milzums zeltlietu - gredzenus, rokassprādzes, ķēdītes un piekariņus. Kā Vigovskis ievēroja, zelts bija labs, dzeltens, augstas raudzes.

-     Es priecājos jūs visus te redzēt, - Favazs sacīja. - Bet lietas kārtošu tikai ar vienu. Piedodiet!

-     Ar mani, - Vigovskis paziņoja.

-     Ļoti labi. Kad kokmateriāli būs Novorosijskā?

-      Bet kad atbrauks kuģis no Turcijas?

-      Kokmateriāli jāpiegādā vispirms, - Favazs nepielaidās. - Piedodiet!

-      Būs, - Gorožaņinovs apsolīja. - To es nokārtošu.

-     Ja kuģis aizies tukšā… Es būšu galīgi izputināts. Lūdzu, piedodiet!

-      Kokmateriāli ostā ilgi nevar stāvēt, - Vigovskis iejaucās. - Vai nu mēs uzticamies cits citam, vai arī neuzticamies.

-      Protams, uzticamies. - Favazs saprotoši pasmaidīja. - Ne jau pirmo gadu es te, Krievijā, dzīvoju un jūsu spēles noteikumus nedaudz esmu iepazinis. Tāpēc sarunāsim tā… Es pats aizbraukšu uz Novorosijsku. Tiklīdz ostā ieraudzīšu kokmateriālus, tā tūlīt sazināšos ar Turciju. Jau nākamajā rītā viņi izsūtīs kuģi, kurš pēc diennakts ienāks Novorosijskā.

-      Kad tiks samaksāta nauda? - Mandrika painteresējās.

-     Tiklīdz kuģis izies no ostas. No Novorosijskas.

-      Un kādas garantijas?

-      Mana paša dzīvība. Sievas dzīvība. - Favazs ar austrumnieciski maigu žestu norādīja uz visu šo laiku klusējušo Valentīnu. - Mēs gribam sadarboties ilgstoši, tāpēc nav jēgas citam citu krāpt. Krāpties vispār nav izdevīgi. Tas zināms katram uzņēmējam. Un es ar uzņēmējdarbību nodarbojos jau sen. Bet jūs… šķiet… ne visai ilgi. Atvainojiet!

-      Kur notiks norēķināšanās? - Mandrika pavaicāja.

-     Te. Un vēl kas… Man negribētos norēķināties visu klātbūtnē. Es samaksāšu vienam pārstāvim.

-     Man, - Mandrika pasteidzās atbildēt, pirms pārējie attapās, par ko ir runa. - Esmu gan grāmatvedis, gan kasieris.

-     Jā, mēs būsim divatā. - Vigovskis piekrītoši pamāja ar galvu, tādējādi nodrošinādams arī savu klātbūtni.

-      Lai notiek! - piebalsoja Guščins, kurš arī bija atnācis iepazīties ar Favazu. - Par ostu atbildu es, tāpēc varu apsolīt ātru un kvalitatīvu kokmateriālu iekraušanu. Bet man ir nepieciešams

* avanss - šajā lietā iesaistīti daudzi cilvēki.

-      Nē! - Favazs noraidoši pašūpoja galvu. - Atvainojiet! Nekādu avansu! Pēc tam, nedaudz vēlāk, kad būsim nosūtījuši uz Turciju kādus trīs vai piecus kuģus un vairāk paļausimies cits uz citu… Tikai tad mēs varēsim parunāt par avansu.

-     Ne jau tikai kokmateriāli, bet arī dokumentu noformēšana maksā naudu, - Guščins neatkāpās.

-      Atvainojiet - tās ir jūsu problēmas. Tāpat kā piegāde līdz ostai. Un kokmateriālu sagatavošana…

-     Un kuras tad ir jūsu problēmas? - Mandrika nespēja izturēt šādas runas.

-      Kuģa traktēšana, kravas piegāde līdz realizācijas vietai, realizācija, naudas iekasēšana un norēķināšanās ar jums.

-     Tad varam parakstīt līgumu? - Vigovskis painteresējās.

-      Kāpēc? - Favazs izbrīnījās.

-      Lai arī nākotnē nebūtu domstarpību… Un kaprīžu.

Saruna turpinājās, jo abas puses vairījās palikt ar garu degunu, baidījās no piekrāpšanas. Tā kā Favazam bija daudz lielāka pieredze, pārējie atkal un atkal centās nodrošināties. Favazs tikai noslēpumaini klusēja un smaidīja. Ka viņa viesi ir nepieredzējuši iesācēji - bija manāms uzreiz. Tāpēc saruna viņam nesagādāja nekādas grūtības, uz visiem viesu naivajiem jautājumiem sniedzot izsmeļošas un pārliecinošas atbildes. Favazs neuzkrītoši pats izprovocēja jautājumus, kuri Vigovskim vai Mandrikam pat prātā nebūtu nākuši, lai tad pacietīgi atbildētu kā tēvs bērniem, iepazīstinot ar pirmajām dzīves gudrībām.

Guščins sarunā gandrīz nejaucās, tikai visu laiku uzmanīgi vēroja Favazu. Būdams rūdīts un dzīves skolots cilvēks, viņš uzreiz saprata - blēdis. Un tūlīt nomierinājās - ar blēžiem vieglāk saprasties. Daudz grūtāk būtu sadarboties ar nopietnu firmu, kuras juristi kontrolē katru soli un pieprasa precīzu līguma izpildi.

Bet blēdis…

Labāk, lai ir blēdis.

-      Varbūt vēlaties kafiju? - Favazs piedāvāja.

-      Labprāt, - Guščins steigšus piekrita.

Būtībā tā bija pirmā Favaza kļūda. Pareizāk sakot, par kļūdu viņa viesmīlība kļuva tikai pēc gada vai diviem, kad partneru attiecības piepeši saasinājās un radās nepieciešamība pēc papildus informācijas. Un šī informācija - piepeši un gluži negaidot - atskanēja Valentīnas un Zdora sarunā.

Viss bija ļoti jauki. Valentīna Eiropā ražotā melnā arābu tērpā un Zdors ar jauniem zobiem un Versačes uzvalku mugurā uzreiz rada kopīgu valodu, un saruna - viegla un nepiespiesta - norisinājās tajās dažās minūtēs, kamēr Valentīna ieslēdza tējkannu, uzvārīja ūdeni, salēja to tasītēs un atvēra kafijas kārbu.

-      Vai jūs, atvainojiet, esat Favaza sieva? - Zdors uzrunāja Valentīnu tikpat galanti un izsmalcināti, kā būtu uzrunājis pašu Šāronu Stounu. Kas arī piepildīsies, noteikti piepildīsies. Viss, puiši, piepildīsies, necerētā kārtā pilnīgi viss.

-     Jā, mēs apprecējāmies pirms četriem gadiem. Zaporožjē.

-     Zaporožjē?! - Zdors gan brīnījās, gan šausminājās. Atkritis krēslā, viņš sakrustoja kājas - jaunais uzvalks brīnišķīgi izcēla kalsnā auguma cēlumu.

-     Jā, Favazs mācījās Mašīnbūves institūtā, bet es tur strādāju ģeodēzijas katedrā.

-     Par ko? - Šoreiz Zdora balsī skanēja tikai apbrīna.

-     Par laboranti, - Valentīna atbildēja savā īpatnējā, pavul- gārajā balsī.

-     Tad jau jūs pārzināt visus tos briesmīgos aparātus? - Zdors turpināja izrādīties, pat nenojauzdams, ka šobrīd dzird vissvarīgāko informāciju, kādu vien par Favazu var uzzināt.

-     Nav jau tik sarežģīti. - Valentīna novēzēja pilnīgo, bet joprojām skaisto roku. - Ja grib, visu var iemācīties.

-     Tātad jūs esat no Zaporožjes?

-     Gandrīz. - Viņa joprojām tikpat pievilcīgā vulgaritātē paraustīja plecus - sak, kas te ko brīnīties. - Tikai tagad es vairāk dzīvoju Libānā nekā pie Dņepras.

-     Tad jau Favazs ir no Libānas.

-     Jā, gan viņa brāļi, gan vecāki dzīvo Beirūtā.

-      Bet es domāju, ka viņš ir turks… - Zdors nomurmināja.

-      Kāda atšķirība? - Valentīna iesmējās. - Visi viņi ir vienādi.

-      Ha! - Zdors sajūsmināts iesaucās. - Labi teikts! Un jūsu vecāki dzīvo Zaporožjē?

-      Kur gan citur? Vai nu laukos, vai Zaporožjē.

-      Kā tad jūs sarunājaties ar Favaza radiniekiem?

-      Arābu valodā! - Valentīna lepni izslēja galvu. - Es, starp citu, tīri labi runāju arābiski!

-      Par ko jūs te runājat? - Durvīs parādījās satrauktais Favazs. Viņš nebija ievērojis, ka Zdors ar Valentīnu pazuduši no istabas. Acīmredzot sievai pārāk neuzticēdamies, viņš to centās turēt atstatus no jauniem vīriešiem Versačes uzvalkos. Ieraudzījis Zdoru sēžam uz krēsla, bet Valentīnu rosāmies ap galdiņu, Favazs nomierinājās.

-     Es palielījos ar savām arābu valodas zināšanām, - Valentīna atbildēja uz neuzdoto jautājumu.

-     Jā, viņai ir, ar ko lepoties! Arābu valodu zina labāk nekā es - krievu.

-      Redz, kā! - Zdors pieklājīgi izrādīja apbrīnu. - Man gan valodas galīgi nepadodas.

-     Tā jums tikai liekas! - Valentīna iesmējās. - Padzīvotu jūs gadu Beirūtā starp svešiem cilvēkiem… Arī sāktu runāt! Nekur nespruktu!

-     Tu taču tur nebiji starp svešiniekiem! - Favazs taktiski iebilda.

-      Protams! Ar papu un mammu es tur biju!

-      Ar manu papu un mammu, - Favazs papildināja.

-     Tikai nevajag! - Valentīna nicīgi atmeta ar roku.

-      Ko nevajag?

-      Nevajag mums miglu pūst acīs!

"Paskat!" Zdors sajūsmināts nodomāja. "Viņa tomēr ir mūsējā!"

Nenojauta vēl nabadziņš, kādi savstarpēji strīdi un izrēķināšanās viņus abus gaida, un kas zina, kā vēl tas viss beigsies… Bet tobrīd - ne mazāko aizdomu par gaidāmajām nelaimēm. Arī Valentīna likās mierīga un tikai valšķīgi smaidīja. Acīmredzot citādi neprata. Tieši tāds Zdoram atmiņā iespiedīsies viņas pēdējais smaids - mīklains un daudzsološs.

Ļoti daudzsološs.

Savērpās, savērpās notikumi, kurus neviens neaizkavēja, neviens pat nemēģināja apturēt. Laikam kāda augstāka vara bija nolēmusi palīdzēt, lai uzzinātu, kas tur galu galā iznāks. Nekas labs jau neiznāca, lai gan ceļš likās skaidrs un panākumiem bagāts.

Vismaz sākumā.

Jau pēc mēneša, tieši pēc mēneša, Favazs piezvanīja uz firmu "Ziemeļmežs". Jā, jā, ap to laiku puišiem jau bija savs kantoris jeb, kā tagad saka, ofiss - trīs istabas, kur iekārtots vadības kabinets, sekretāre ar faksu un atpūtas stūrītis, kur pagurušajiem darboņiem veldzēties ar glāzi šampanieša. Nez kāpēc iegājās tieši šampanietis. Laikam Vigovskis vainīgs, jo reiz pateica skaistus vārdus, kas gāja pie sirds ari pārējiem, - kurš neriskē, tas šampanieti nedzer.

-     O! - darba nometnes priekšnieks Usošins jutās pārsteigts. - Tas jāatceras.

-      Par to es parūpēšos! - Mandrika jautri iesmējās.

īsi sakot, Favazs piezvanīja un uzaicināja viņus pie sevis.

Aizbrauca Vigovskis, Agapovs un Mandrika.

Ak, šis Mandrika!

Kad viņš, stalti izslējies, iztaisnoja plecus un ievilka vēderu, tad izskatījās vienā garumā ar Vigovski un Agapovu. Godīgi sakot, viņš tomēr bija maķenīt īsāks, bet aristokrātiski puskailais galvvidus un rūtainās žaketes ar sniegbaltajiem krekliem radīja tik cēlu iespaidu, ka daži centimetri vairs neko nenozīmēja.

Favazs joprojām tikai klusēja un smaidīja, viņa kustības bija maigas un plastiskas, bet žesti - godbijīgi.

-      Lūdzu, sēdieties un iekārtojieties… Jūs esat trijatā… O!

-      Vai tas ir slikti? - Mandrika pavaicāja.

-     Tas ir brīnišķīgi! Krievu pasakās skaitlis "3" vienmēr ir mazliet maģisks, vai ne tā?

-     Jā, uz to pusi ir. - Vigovskis piekrītoši palocīja galvu. - Un kāds skaitlis jums ir maģisks?

-     Septiņi… Labs skaitlis.

-     Ak! Tad jau mēs sapratīsimies! - Agapovs priecīgi iesaucās. - Mēs firmā tieši esam septiņi cilvēki.

-      Apbrīnojami! - Favazs sajūsminājās. Neko vairāk nepiebil- zdams, viņš atvēra trauku skapi un, izņēmis no tā žūksni dolāru, nolika to priekšā uz galda valodu zaudējušajiem viesiem. - Te ir piecdesmit tūkstoši, - Favazs nedaudz sērīgi paziņoja. Pie tā jau visi bija pieraduši - par naudu viņš vienmēr runāja sērīgi, kā atvadīdamies no tuva cilvēka.

-      Es, godīgi sakot, - pirmais attapās Mandrika, - cerēju uz lielāku summu.

-      Uz kādu?

-     Jūs taču dzirdējāt - mēs esam septiņi. Kā mēs šo summu sadalīsim?

-      Uz kādu tad summu jūs cerējāt?

-      Pa desmitniekam uz deguna.

-      Ļoti labi. - Favazs vēlreiz atvēra trauku skapja durtiņas, izņēma vēl divas paciņas un nolika uz galda. - Vai tagad viss kārtībā?

-     Jā. - Vigovskis nedaudz saminstinājās. - Tagad viss ir kārtībā.

-      Es gribu vēl ko teikt. - Favazs, atgājis no skapja, piesēdās pie apaļā galda. - Ne jau tikai jums rodas dažādi blakusizdevu- mi, bet arī man… Pie tam nav zināms, kuram tie ir lielāki. Bet mēs tikai esam sākuši izcirst ceļu. Viss, ko darām, notiek pirmo reizi. Tiek pārbaudīta ideja, arī mēs paši. Vai nav tiesa?

-      Pilnīgi piekrītu.

-      Piedodiet, es vēl nepabeidzu! - Favazs uz brīdi apklusa. - Mēs pārbaudām arī paši sevi. Var izrādīties, ka tieši te slēpjas vislielākās grūtības. Jūs teicāt, ka naudu sadalīsit. - Favazs pamāja uz dolāru kaudzītes pusi. - Nezinu, vai daļas būs vienādas… To jūs izlemsit paši. Tikai visi šādam sadalījumam nepiekritīs.

-     Jūs tik labi mūs pazīstat? - Mandrika painteresējās.

-      Es pazīstu cilvēkus. - Favazs vainīgi pasmaidīja.

-      Vai visi cilvēki ir vienādi?

81

-     Atvainojiet… Jā. Tā man liekas. Es, protams, varu kļūdīties, bet līdz šim nav gadījies pārliecināties par pretējo. Atkal un atkal nākas pieredzēt, ka cilvēki ir vienādi. Kāds vairāk piepūlas,

6 — 2959

kāds - mazāk… Noteikti atradīsies cilvēks, kurš vispār nav pielicis pūles… Bet arī viņš grib saņemt savus desmit tūkstošus. Ja viņš tos saņems, apvainosies tas, kurš strādājis vairāk.

-     Nāksies vien paciest, - Vigovskis noņurdēja.

-     Tas ir labi. - Favazs brīdi paklusēja. - Tikai pacietība ir tāds stāvoklis… Vai es pareizi izteicos? Tāds stāvoklis, kas nevelkas pārāk ilgi. Tāpat kā viss cits šajā pasaulē… Atvainojiet!

-     Gan tiksim galā, - Vigovskis nomurmināja, celdamies kājās un bāzdams dolārus kabatās. - Visu noskaidrosim, precizēsim un ziņosim.

-      Kad būs nākamā krava?

-     Tā jau ir ostā.

-      Ļoti labi. - Favazs pamāja. - Tātad šodien kuģis izies no Stambulas. Vai jūs kādreiz esat bijuši Stambulā?

-     Tikai gatavojamies.

-      Kad būsiet gatavi - pasakiet. Es Stambulā noorganizēšu jums nelielu ekskursiju. Lai varat apskatīt visas jūs interesējošās vietas.

-     Nav slikta doma. - Vigovskis iesmējās, uz atvadām pa- spiezdams Favaza mīksto plaukstu.

Mūzika naktīs skanēja arvien klusāk un pierima arvien agrāk - ap četriem no rīta jau iestājās klusums. Kaislīgākie dejotāji pamazām devās mājās, un palika tikai rāmākie un noturīgākie. Viņiem nepatika karsta saule, bet gan rudens dzestrums, klusums un sarkanvīns mērenā daudzumā.

Kamēr jauns, puskails puisis gatavoja savus čeburekus, es, pieslējies pie koka, klusēdams stāvēju viņam aiz muguras. Ne- steidzinādams un neizrādīdams ne mazāko neapmierinātību. Godīgi sakot, es viņu vispār neredzēju.

- Nu, kāpēc tu tik bēdīgs?! - Viņš nespēja paciest tādu klusēšanu. - Kas tevi nomāc?

-     Vakar bija par jautru.

-      Ā! - puisis priecīgi iesaucās. - Tad viss skaidrs. Tūlīt kļūs vieglāk. Tikai uzklausi padomu - nelāpies ar vīnu. Būs vēl sliktāk.

-     Un ar alu?

-      Tu ko?! - Šķiet, viņu patiešām pārņēma šausmas. - Alus uz paģirām - tā ir nāve!

-      Bet vienmēr taču…

-      Tā ir nāve! - viņš mani pārtrauca. - Alu var dzert un daudz, un ar labpatiku, vienmēr saglabājot skaidru prātu! Tikai tad tas sagādā pieticīgu, nevienam citam nemanāmu prieku par dzīvi un pasauli.

-     Tu skaisti runā, - man neviļus izspruka.

-     Ne jau vienmēr es čeburekus gatavoju.

-     Ar ko tad tu vēl nodarbojies?

-      Eh! - Viņš īgni atmeta ar roku, atkal pievērsdamies spīdīgajiem metāla rullīšiem, ar kuru palīdzību izrullēja mīklu.

Turpināt sarunu nebija jēgas, un, apēdis divus čeburekus, es lēni devos pa septembra iztukšoto krastmalu garām izkveldinā- to tirgotavu rindai, garām piestātnei uz nūdistu pludmali, kuri visiem spēkiem tēloja, ka saplūst ar dabu, ka viņiem patīk skraidīt, sauļoties un dzīvot kailiem, izrādot savus pieticīgos daiļumus. Domīgi idiotiskā uzpūtībā tērzēja divi saulē nobrūnējuši veči, dižojās piedzēries resnis, sīkos pupeļus trīsinādamas, divas meičas spēlēja bumbu, kaut kādi drūmiķi ar piebriedušiem locekļiem klīda pa pludmali, kāpjot pāri ķermeņiem. Un visiem, pilnīgi visiem acu kaktiņos mirdzēja nervoza dzirksts: "Redz, es to varu! Lūk, izģērbšos visu acu priekšā, un nekas man par to nebūs! Bet jūs tam par vārgu!" Acīmredzot saplūšana ar dabu tik viegli neveicās, tas prasīja gribasspēku un zināmu bezkaunību.

6*

-      Brīnišķīgas Krimas vietas te ap līci! - resnis auroja, ik pa brīdim pieplakdams pie lielas plastmasas pudeles. - Kolhozi, brāl, sovhozi, brāl, - daba! Bet bojā šo skaistumu atbraukušie lie… kēži, brāl, garīgie kropļi!

83-

Pašķielējis ar sarkanu aci un pamanījis, ka ieklausos viņa ru- lādēs, viņš izspļāva, viņaprāt, vissatriecošākos vārdus no kādas vecas, pusaizmirstas tūristu dziesmiņas:

-      Lai arī sauļkostīmiņš tai, zem tā nekā vairs nav, ai ai! Tik plikums, brāl, tik plikums, brāl, tik plikums vien!

Pamirkšķinājis man ar savu sarkano gaiļa aci, resnis atskrūvēja pudeli un atkal sāka sūkt duļķaino, sasilušo vīnu. Ieraudzījis, ka joprojām skatos, viņš nolēma no tās pašas pudeles aplaistīt blakus guļošās resnules kailās krūtis. Viņa pat nepakustējās. Resnis vēlreiz man pamirkšķināja - redz, kā, vecais, cilvēki dzīvo!

Piepeši no asfalta celiņa, skaļi rēkdams, gaisā virs jūras pacēlās sarkans deltaplāns. Pārslīdējis pār pludmali, tas aiztraucās uz Karadaga smaiļu pusi un jau pēc mirkļa pazuda aiz klints. Iztēlojies no deltaplāna redzamo ainavu, ilgi nedomādams, iesēdos startam sagatavotās lidmašīnītes sēdeklī.

-     Septiņdesmit grivnu, - pilots atskatīdamies paziņoja.

-     Sarunāts!

-     Varam arī ilgāk palidot.

-     Sarunāts!

-      Piesprādzējies!

Aizkabinājis plāno sprādzīti, es iesēdos ērtāk krēslā un sagatavojos asām izjūtām. Deltaplāns, apbrīnojami lēni atrāvies no asfalta, pēc virāžas izlīdzināja gaitu un piepeši jau atradās pieklājīgā augstumā, krietni virs simt metriem. Karadaga klintis skrēja mums virsū biedējošā ātrumā.

-     Nu, kā? - pilots nokliedza.

-      Normāli.

-     Vai lidot tālāk?

-      Lido!

Lidmašīnīte apmeta loku ap Vološina monumentālo profilu un bezveidīgu akmeņu grēdu, zem mums pazibēja Varžu līča bluķi - nogāzušies no kalnu virsotnēm, tie tagad dusēja piekrastes oļos. Piepeši labajā pusē iznira svērteniska klints - vismaz simt metru augstumā.

-      Velna pirksts! - pilots nokliedza.

-      Kā pirksts? - es nesadzirdēju.

-      Velna! Vai saprati? Velna pirksts!

-      Aplido tam apkārt!

-      Nedrīkst!

-      Es samaksāšu divkārtīgi!

-     Tad jau var. - Pilots iesmējās, un mēs spēji pavērsāmies uz biedējošās smailes pusi, kas nesakarīgi rēgojās virs līdzenuma. Tiesa, zāle jau bija rudens izkaltēta, bet pavasarī te acīmredzot skats varēja būt daudz interesantāks. Biedējoši tuvu gar mums aizzibēja akmeņi, Jkrūmi, lēzenas nogāzes, stāvais krasts, un es beidzot atvieglots ieraudzīju, ka Velna pirksts palicis aiz muguras un mēs lidojam uz aicinošo un drošību sološo jūras klaidu.

-     Nu, kā bija?

-     Vienreizēji!

-      Vai uz Zelta vārtiem lidosim?

-      Lidosim, - es piekritu bez mazākās izpratnes, kur šie Zelta vārti atrodas un kas mums tur varētu draudēt.

-      Maksa trīskārša! - Pilots atskatījās.

-     Skaidrs.

-      Divsimt grivnu! - viņš precizēja.

-      Es sapratu.

Un mēs atkal rokas stiepiena attālumā traucāmies gar klintīm. Stāvas, slāņainas un sakārtotas aplī, tās atgādināja senas celtnes drupas.

-      Mirusī pilsēta! - pilots nokliedza, pamājis uz pusaplī saliktajiem akmens stabiem.

Mēs ielidojām aizā, platā, lēzenā un krūmainā. Tad apmetām loku virs akmens sienām, un piepeši tālu lejā, jūrā, netālu no krasta, es ieraudzīju to, ko te dēvē par Zelta vārtiem - divgal- vainu klinti ar lielu caurumu pie paša ūdens. Šos vārtus jau biju redzējis uzdrukātus uz krekliņiem, grāmatu vākiem, kartēs, un pat Slavas Ložko restorānā tie bija attēloti sarkanos saulrieta toņos.

-     Zelta vārti! - pilots centās pārkliegt motora rēkoņu.

-     Skaidrs.

-      Un tagad uz mājām?

-     Jā, ir jau laiks!

Un mēs atkal lidojām gar klintīm, atkal garām aizslīdēja debesīs mēmā pārmetumā izslietais Velna pirksts. Varbūt tas nebija pārmetums, bet drauds?

Kas zina, kas zina.

Un, lūk, jau gandrīz dzimtā pludmales līnija. Augums pie auguma, daži māj ar roku, re - arī asfaltētais skrejceļš. Es atdevu pilotam divus simtniekus, mēs sarokojāmies, uzsitām viens otram uz pleca un aizgājām katrs uz savu pusi.

Tiklīdz paspēru pāris soļu prom no skrejceļa, ieraudzīju, ka man pretim smaidot nāk jau pazīstamā meitene.

-     Sveiks! - viņa sacīja, pastiepjot šauru, iedegušu plaukstu.

-     Sveika! - es atbildēju. Plauksta izrādījās spēcīga, stingra un sausa.

-      Atlidoji?

-      Atlidoju.

-      Paldies Dievam! - Viņa iesmējās, atsegdama baltus, līdzenus zobiņus, kas, salīdzinot ar tumsnējo iedegumu, šķita īpaši balti. - Citādi mēs jau sākām uztraukties.

-      Kas tie - mēs?

-     Tauta! - Viņa iesmējās. - Visi redzēja, kā jūs nogriezāties gar Vološina profilu un pazudāt. Pagāja piecas minūtes, desmit, piecpadsmit - bet jūsu nav.

-     Redz, kā, - neko vairāk es pateikt nespēju.

-     Žanna, - viņa sacīja, vēlreiz pastiepdama plaukstu. Un atkal es sajutu tās pārsteidzošo stingrumu.

-     Z-Zeņa, - es saminstinājies nosaucu savu pieņemto vārdu.

-      Es zinu. Tāpat kā to, ka strādājat par žurnālistu kaut kur Sibīrijā un rakstāt satriecošus kriminālos apskatus.

Man pār muguru pārskrēja tirpas. Prātā steigšus pārcilāju, kam par to esmu stāstījis. Un piepeši atcerējos - Alevtīns…

Rakstnieku nama ēdnīcā. Šī pasaciņa tika sacerēta tieši viņam. Tātad arī Alevtīns ievilkts šajos tīklos. Jā, piepeši atskārtu, ka nemitīgi atdūros pret gandrīz neredzamiem tīkliem.

-      Kas jums to pastāstīja? - es pavaicāju.

-     Jūsu paziņa no Rakstnieku nama.

-      Ā, - es gausi novilku. - Ļova… Jūs esat pazīstami?

-     Piesējās un atsējās… Lai gan ar grūtībām. Viss, laimīgu ceļu! Manas meitenes jau nāk. - Viņa aizskrēja pa taciņu, iegriezās sānceliņā un pazuda.

Pie mana numura slēdzenes jāpierod - pirmo reizi atslēgu apgriezt viegli, bet otr,o - krietni jāpiespiež. Kad, uzkāpis pa kāpnēm, ieliku atslēgu, durvis atvērās jau pēc pirmā apgrieziena. Acīmredzot bijusi apkopēja, es nodomāju un, aizvēris durvis, ieskatījos tualetē - atkritumu spainis izrādījās pilns.

Apkopēja numurā nebija rādījusies.

-     Tā, - es skaļi noteicu un apgriezu atslēgu slēdzenē vēlreiz.

Bankets.

Notika grandiozs bankets.

Centrālajā literātu namā.

Tā uzstāja Vigovskis.

Kāpēc viņam iepatikās šī dīvainā vieta, nav ne jausmas. Vai nu kādas atmiņas, vai piepešā iespēja iekļūt restorānā, kas vienmēr skaitījies greznības kalngals - milzīgs kamīns, ozolkoka kolonnas ar grebumiem, parkets, izdīdīti viesmīļi melnos uzvalkos…

Acīmredzot no visa pa druskai.

Tomēr svarīgākais laikam bija tas, ka šī vieta šķita tīrāka par citām, bez šaudīšanās un kautiņiem, bez savstarpējo rēķinu kārtošanas, bez plikām dāmām un piedzērušiem večiem.

Apmēram tā arī izrādījās. Rakstnieki, kuri kādreiz skaļi apmazgāja savas jaunās grāmatas, prēmijas un svinēja jubilejas, tagad baidījās restorānā spert pat kāju. Viņi bikli drūzmējās pagrabstāva bufetē, cenzdamies pēc ienākšanas pašmaukt garām sieviešu tualetei un tūlīt lejup pa kāpnēm, lai klusi un gandrīz nemanāmi patvertos kādā kaktiņā. Dažreiz viņi pasūtīja kotletīti ar makaroniem, dažreiz sadūšojās uz alus kausu, bet, ja kāds slepus atnesa līdzi pudeli degvīna, tad sākās gandrīz tāda pati jautrība kā senāk. Tiesa, ne vairs kristāla lustras zibšņos, bet te, pagrabā, blāvo spuldzīšu mijkrēslī. Arī sievietes viņiem tagad bija citādas - ne vairs grezno tērpu un žilbinošo smaidu, ne augsto papēžu un satriecoši pārdrošo dekoltē. Jā, rakstnieku dāmas kļuvušas klusas un tramīgas. Tā vien lūkojās apkārt, kā gaidīdamas šveicaru ar slotu, un tik vien pasūtīja kā desmaizīti un lētu vīnu. Pēc tam uzreiz stūrītī iekšā, tālāk no gaismas un ļaužu acīm, šķiet, arī no savējām.

Bet kur tad senākās pašpārliecinātās skaistules?

Ar ko viņas tagad kopā līksmo?

No kā dzīvo?

Un vai vispār vēl dzīvas?

Pagājuši taču gadi, koši, kristāla lustru apmirdzēti, aplausu, Šerementjevas gaisa laineru, Parīzes akordeonu un tālu salu silto viļņu čalas pieskandināti…

Tā nu divdesmit un simtdivdesmit grāmatu autori steigšus lavījās uz pagrabu, atstādami gaišās zāles citiem, kuriem šobrīd tas viss vairāk piederas.

Divreiz gadā, vasaras sākumā un ap Jaungadu, viņiem ļāva pulcēties vecajā teritorijā, tikai ne pašā restorānā, pasarg' Dievs, bet tālāk, agrākajā Raibajā zālē, bet pēdējā laikā - tajā pašā pagrabā. Slepus uzaicinot pašus cienījamākos un nopelniem bagātākos, viņiem pasniedza pa glāzītei šņabja un piedāvāja uzkost, ko nu katrs paspēja paķert, jo cienasts pazuda vienā mirklī.

Jā, tagad uz letēm citas grāmatas - spoži, bezkaunīgi vāki, nevainīgu upuru asinis, nežēlīgu slepkavu ģīmji…

Šausmas!

Vigovskis jau visu bija iepriekš sarunājis, oficianti melnā gaidīja pie durvīm, un viņi, godbijīgi padodot cits citam ceļu, iegāja iekšā. Sejās visiem apmēram viena izteiksme - debešķīgas baudas priekšnojautas. Baudas, kas bija godīgi nopelnīta un pašu dāsni apmaksāta.

Galdu uzklāja pie milzu kamīna, nišā, lielu, stabilu galdu, tikpat stabilu kā krēsli, kuri, protams, bija ozolkoka. Viss šajā pasaulē piepeši šķita drošs un paliekošs. Bet mēs jau gan zinām, ko vērta šāda drošība un cik paliekošas ir vērtības. Pavisam nesen, tikai pirms dažiem gadiem, pie šī paša kamīna, uz šiem pašiem krēsliem sēdēja citi cilvēki, kuriem ari pasaule likās droša un nesatricināma. Cik jautras bija viņu balsis, cik dārdoši smiekli pēc trešās glāzītes īsta konjaka! Viņu vārdus zināja katrs skolnieks, un pašiem tie šķita, ja arī ne mūžīgi, tad vismaz ļoti tuvu mūžībai.

Bet ko nu, par mūžību un skumjām lietām labāk nerunāsim.

Agapovs ieradās greznā islandiešu svīterī, kura izgriezumā vīdēja melns krekls. Skaisti izskatījās, pat nedaudz izaicinoši. Mandrika atnāca kārtējā rūtainajā žaketē un sniegbaltā kreklā. Zdors - Versačes pelēkā uzvalkā. Plāns audums, sarkanīga kaklasaite. Guščinu un Vigovski nauda nebija mainījusi, vismaz tas nebija redzams. Bet ziemeļnieki Usošins un Gorožaņinovs, kas pārstāvēja zekus un dzelzceļu, bija nopirkuši sev kārtīgus, dārgus uzvalkus melnā vai ļoti tumšā krāsā. Tie viņiem likās smalkuma un respektabluma kalngals.

-     Šajos uzvalkos jums tikai zārkā jāliekas! - Zdors iesmējās.

Bet velti. Nevajadzēja viņam par zārku ieminēties, noteikti

nevajadzēja. Bet neapsteigsim notikumus.

-      Mums šis tas jāpārrunā, - Vigovskis ieteicās. - Tāpēc ierosinu šodien dzert šampanieti.

-     šampanieti? - Agapovs novilka, un prieks viņa sejā izzuda.

-     Mēs dzersim ļoti daudz šampanieša, - Vigovskis paskaidroja.

-     Vai tad tā var? - Usošins brīnījās.

-     Nikolaj Ivanovič, tagad mēs visu varam. - Vigovskis apsēdās galda galā.

Šampanieša tiešām bija daudz. Sudraba spainīšos ar mirgojošiem ledus gabaliņiem zeltkaklainās pudeles radīja greznu svētku noskaņu un pat šķita nedaudz izaicinošas. Glāzes ar zelta apmalojumu izstaroja gluži vai taustāmas gaidas pēc piepildījuma, iztukšošanas un atkal jauna piepildījuma. Šī vēlme bija jāapmierina, un draugi pakļāvās. Un atkal jauni spainīši parādījās uz galda, un atkal glāzes pieprasīja savu tiesu.

Koši sārts lasis, sniegbalta karsti kūpināta store, melnas, spožas olīvas no Spānijas, dzeltens citrons, dāsnu roku griezti šašlika gabaliņi ar svaigiem zaļumiem!

Un zelta folija ap pudeļu kakliņiem!

Un nažu un dakšiņu sterili vēsais mirdzums!

Un īsti, nevis kaut kādi plastmasas, korķi!

Kur nu vēl maigā dūmaka, kas izvijās no tikko atvērtas pudeles kakliņa! Pirms putas izbrāzās no pudeles, vēl pietika laika nesteidzīgi, bet arī lieki nevilcinoties, piepildīt gaidās iztvīkušās glāzes. Un tad tikai vērot, kā sīkie gaisa burbulīši mirdzēdami traucas augšup. Tikai neļaut tiem izgaist, bet ātrāk izdzert, lai tie izirst tevī, aiztraucot līdz pat smadzenēm un piepildot visu ķermeni ar neparastu vieglumu un apskaidrību.

Viss, trūkst spēka to aprakstīt. Kā lai pastāsta, cik reibinoši smaržoja gaļa, kā mēli veldzēja un reizē kairināja citrona šķēlītes, tik plānas, ka caur tām varētu izlasīt visu to rakstnieku darbus, kuri te kādreiz plītējuši. Bet par to citreiz - kad būs vairāk spēka.

Un šampanietis! Tas noteikti jāatgādina - bija daudz auksta, īsta šampanieša. Jau pēc pusstundas nevienam pat prātā nenāca kurnēt, ka galdā nav konjaka, šņabja vai kāda cita stingrāka dzēriena. Tās bija īstas šampanieša dzīres, visapkārt tikai baltās putas, un likās - tā būs vienmēr.

Un kāpēc gan lai tā neliktos, kāpēc ne?!

Ja jau viss tik labi ritēja un nekas viņus neapdraudēja, liekot tramīgi sarauties un atskatīties, - kāpēc ne?!

- Jums jāvienojas. - Vigovskis, sagaidījis apkārt valdošajā kņadā nelielu klusuma brīdi, nolika uz galda nazi un dakšiņu.

-     Tu gribi pasūtīt vēl šampanieti? - Mandrika pavaicāja. - Es neiebilstu.

-     Jums jāvienojas, - Vigovskis atkārtoja. - Mums ir septiņdesmit tūkstoši dolāru. Pēc šim vakariņām gan būs nedaudz mazāk. Kā dalīsim?

-      Būtu tik nauda, - Zdors noņurdēja. - Sadalīt vienmēr varēs.

-     Serjoža Agapovs sagatavoja trīs vilcienu kravas ar baļķiem. Slava Gorožaņinovs cauri visai valstij tos aizgādāja līdz Novoro- sijskai. Borja Guščins baļķus iekrāva kuģī un nosūtīja uz Turciju. Nikolajs Ivanovičs Usošins šajos darbos roku nepielika. Nikolaj Ivanovič, piedodiet… Zinu, ka nometnē darbi rit, ieslodzītie raujas melnās miesās, gatavojot baļķus jauniem sūtījumiem, bet tas attiecas uz nākotni. Kā rīkoties tagad?

Usošins, sparīgi nometis uz galda dakšiņu, pārlaida visiem smagu skatienu, atbalstīja elkoņus pret galdu un klusēdams ilgi vērās šašliku atliekās.

-     Kad tu pie manis ieradies, Igor Jevgeņjevič, - viņš beidzot ierunājās, - tad sacīji, ka piedalās visi. Ka esam viena kompānija. Un visu peļņu sadalīsim līdzīgi.

-      Es arī tagad to pašu saku, - Vigovskis mierīgi atteica.

-     Tu toreiz teici - līdzīgi.

-      Es arī tagad to varu apstiprināt. Un ko tu teiksi, Miša? - Viņš pievērsās apklusušajam Zdoram.

-      Ko tad es? Es jau neko! Tāpat kā visi! - Zdors sāka kurnēt. - Mežu neesmu cirtis, vagonus neesmu krāvis. Cauri visai valstij tos nestūmu. Arī ostā nekādas aktivitātes neesmu izrādījis. Tāpat Favaza kuģis peld uz Turciju bez manas līdzdalības. Vai tagad varu būt brīvs? Kā saka, paldies par cienastu! Esmu paēdis! - Viņš grasījās slieties kājās, bet Agapovs, satvēris aiz pleca, viņu spēji atsēdināja vietā.

-     Tā kā kokmateriāli ir mani, tad -es drīkstu tevi piebremzēt, - viņš paziņoja. - Kā tad nu iznāk, mīļie kungi! Priecājāmies visi, bet rēķins katram savs? Igor Jevgeņjevič, apskaidrojiet! Kā mums tālāk dzīvot? Ar ko mums tālāk dzīvot?

-      Puiši! - Vigovskis apklusa un iebāza mutē citrona šķēlīti. - Mēs esam nedaudz iedzēruši šampanieti un dzersim vēl. Šodien pat, pie šī paša galda. Un uzkodīsim, ko Dievs devis. Jā, es apsolīju visu nopelnīto sadalīt vienādās daļās un no saviem vārdiem neatsakos. Naudu šodien pat tā arī sadalīsim. Atskaitot to, kas nepieciešama darbu turpināšanai. Pārbraucieni, birojs, biļetes un tamlīdzīgi. Bet! Tikai tad, ja mēs tūlīt pat tā nolemsim. Gribu uzreiz brīdināt… Ja sadalīsim naudu vienādās daļās, tad mūsu attiecības veidosies daudz saspringtākas, nekā samaksājot katram atbilstoši ieguldījumam. Tagad visi esam zināmā eiforijā pēc pirmās uzvaras, pirmo reizi nopelnīta nauda. Turpmāk grozīsies citas summas. Šodien nopelnītais tad šķitīs kapeikas. Vai esat gatavi arī turpmāk dalīties brālīgi? Arī tad, ja runa būs par miljoniem dolāru?

-     Nu kurienes tāda nauda?! - Agapovs nobijās.

-      No turienes. Šobrīd mēs nespējam izlemt vēsu prātu… Bet es jūs laikus brīdinu. Tagad jāsaliek viss pa plauktiņiem. Lai pēc tam neviens dūres nevicinātu, nebļaustītos un neķertos pie vēl nopietnākām darbībām.

-      Par ko tu runā? - Zdors nesaprata.

-     Ak! - Vigovskis jautri atmeta ar roku. - Pēdējā tūkstošgadē to izdomāts un izmēģināts tik daudz, ka nav vērts pat sākt uzskaitīt… Kas tirgosies ar kokmateriāliem? Nikolaj Ivanovič! Tev blakus pudele ledū dzesējas! Ver vaļā!

Usošins, klusībā pasmaidījis, izņēma no spainīša pudeli. Tas vairāk bija smīns, nevis smaids, drošs un pārliecināts. Ja nu vienīgi viegla raižu ēna, bet arī tā nelikās drūma. It kā viņš turētu rokā trumpi, par ko neviens pat nenojauta, it kā būtu kaut ko noklusējis - pašu galveno. Turpmākā viņa uzvedība šo iespaidu tikai nostiprināja. Atkorķējis pudeli, Usošins pielēja savu glāzi, lēja lēni, nesteidzoties, lai gan labi redzēja, ka citi gaida, lai pēc tam piepildītu arī savējās. Pielējis glāzi, viņš mierīgi nolika pudeli malā. Pat necenzdamies ieliet citiem, kā bija darīts līdz šim. Arī tostu viņš negaidīja - mierīgi izdzēra glāzi, iemeta mutē olīvu un tikai tad pievērsās galdabiedriem. Pilnīgi mierīgi pārlaida skatienu pārējo sejām.

-     Jauks laiciņš, vai ne? - Usošins beidzot ierunājās un atkal pasmaidīja par apkārtējo neizpratni - no nišas, kur viņi sēdēja, kāds ārā laiks, nemaz nevarēja redzēt. - Tā viens no maniem zekiem saka. Kad es viņu izsaucu pie sevis. Tāds inteliģents. Klausās, klausās manī, tad pasmaida un jautā: "Jauks laiciņš, vai ne, pilsoni priekšniek?" Tāds interesants zeks.

-     Un pēc tam viņš dodas uz karceri? - Guščins apvaicājās.

-      Nemaz ne. Atgriežas savā vietā. Uz nārām. Vai kur citur.

-      Kurp tad vēl viņš var atgriezties?

-     Vai nu maz pasaulē vietu. - Usošins nenoteikti novēzēja roku - laikam jautājums likās nevietā vai drīzāk tāds, uz kuru nav vērts atbildēt.

Pēdējās dienās Usošins bija turējies nomaļus un, kā saka, acīs nelēca. Kā viņam izdevies izrauties no savas darba nometnes uz veselu nedēļu, neviens nejautāja, un būtībā nevienu tas arī neinteresēja. Atstājis savā vietā vietnieku vai vispār vārtus uz nedēļu aizslēdzis - vai tas tik svarīgi? Tā nu Usošins pirmo reizi nedaudz ļāva sevi iepazīt. Nē, pat ne iepazīt, drīzāk jau lika saprast, ka neviens viņu īstenībā nepazīst.

Un nevar par viņu spriest.

Un viss.

Tas tika izdarīts tik smalki un nevainojami, ka Vigovskis neviļus izjuta apbrīnu. Un klusībā nodomāja - mēs nu gan esam labā kompānija!

-      Kad dosimies atpakaļ? - Mandrika pavaicāja.

-     Laikam rīt pat ar Serjožu Agapovu dosimies ceļā. Mums taču uz vienu pusi.

-      Es arī ar jums, - Gorožaņinovs ātri paziņoja. - Dzelzceļš pastāvīgi jāuzrauga. Tā ka jums nāksies saimniekot vieniem, bez mums, - viņš piebilda, un tas vairs nemaz neizklausījās nevainīgi, jo teiktajā skaidri jautās zemteksts, pie tam ļoti svarīgs zemteksts. - Vai tiksit galā?

Gorožaņinovs, tāpat kā Usošins, piepildīja savu glāzi un nolika pudeli malā. Tas jau izskatījās pēc solidarizēšanās. Sak, abi esam vienā pusē.

-     Mēs centīsimies, - Vigovskis atbildēja - vieglā dzīve bija beigusies, sāka briest nepatikšanas. "Braucot divas dienas kopā vienā kupejā, abi noteikti sadziedāsies," viņš nodomāja.

Atlikušo šampanieti Vigovskis sadalīja visiem vienādi - sev, Agapovam, Mandrikam, Zdoram un Guščinam.

-     Piepildīsim kausus! - viņš jautri sacīja. - Un saskandināsim!

-      Labi teikts! - Zdors atviegloti iesaucās, jo bija baidījies, ka naudas dalīšana tepat pie galda viņu noteikti atstās tukšā. - Jāpieraksta!

-     Gan tāpat atcerēsies! - Vigovskis atgaiņājās. - Par darbu runāsim rīt no rīta. Sarunāts?

-      Lai notiek! - Usošins piekrītoši palocīja galvu.

-     Tad pasūtīsim vēl šampanieti! - Pacēlis roku, Vigovskis skaļi uzsita knipi, lai pievērstu viesmīļa uzmanību, kurš, ievērojis, ka pēdējā pudele iztukšota, jau pats steidzās šurp.

Un jautrība turpinājās.

Balsis skanēja tikpat priecīgi, tikai nebija vairs tajās iepriekšējā viegluma, bezrūpības un vaļsirdības. It kā virs galda būtu savilcies aizdomu un piesardzības mākonis, neredzams, bet skaidri sajūtams. Agapovs joprojām tikpat jautri žestikulēja, Guščins spīdēja ar smalkām anekdotēm, bet Zdors jau izskatījās tramīgs un atžirbis. Mandrika tikai smaidīja, māja ar galvu, dzēra un uzkoda, bet neko nerunāja. Pavisam drīz apklusa arī Usošins un slepus ieskatījās pulkstenī, bet, ja kompānijā kādam liekas, ka viņš to dara nemanāmi, to parasti ievēro visi. Un arī paskatās savos pulksteņos. Neuzkrītoši pietuvojas viesmīlis - un galds uzreiz pārvēršas agonējošā būtnē. Tā vēl zibsnī acis, žvadzina dakšiņu un nažu metāliskos zobus, vicina zvīnaino asti, šķin-

/ ' r ' t

dinādama glāzes, bet visiem skaidrs - pēdējie elpas vilcieni.

-     Jūs, lūdzu, piedodiet, bet kā ziemeļnieks, kas pieradis dzīvot starp ieslodzītajiem… - Usošins saminstinājās. - Es labprāt paķertu kaut ko līdzi uz viesnīcu. - Viņš jau pasniedzās pēc salvetes, bet Vigovskis to atturēja.

-     Tev ietīs, - viņš vēsi paziņoja. - Cik iespējams, labi iesaiņos, saliks groziņā un aiznesīs uz mašīnu.

-     Vai tiešām?! - Usošins neslēpa sajūsmu. - Tagad es saprotu, kāpēc cilvēki grib dzīvot galvaspilsētā.

No rīta viesnīcā, gandrīz pilnīgā klusumā un nedaudz nomākti pēc vakardienas pārmērībām, viņi sadalīja naudu. Neko neteikdams, it kā viss jau iepriekš būtu izlemts, Vigovskis katram noskaitīja septiņus tūkstošus.

-      Vai kādam ir iebildumi?

-      Es esmu apmierināts, - Zdors vieglprātīgi izmuldējās.

-      Kāpēc lai tu nebūtu apmierināts? - Guščins paraustīja plecus. - Es tavā vietā arī priecātos.

-     Sarunāts! - Zdors nervozi atcirta. - Maināmies vietām!

-     Rimstieties! - Vigovskis saviebās. - Būs jums vēl strīdiem laiks un iemesli. Būtiskāki. To es varu apsolīt.

-      Kaut nu ātrāk! - Zdors nekādi nespēja nomierināties.

-      Pēc mēneša. Kad saņemsim nevis pa septiņiem, bet pa septiņdesmit tūkstošiem dolāru. Bet pagaidām es ierosinu Gušči- nam, Agapovam un Gorožaņinovam izsniegt prēmijas. Pa trim tūkstošiem. Viņiem ar vienu otru jānorēķinās. Vai pareizi esmu sapratis situāciju?

-     Man ar šiem trim tūkstošiem nepietiks, nāksies ķerties arī pie savas naudas, - Guščins noburkšķēja.

-     Tās ir tavas problēmas, - Zdors atkal iejaucās.

-      Nevajag tā runāt, - Usošins ieteica. - Tu par daudz pļāpā.

-      Kā tu to zini?

-      Būtu tu ar zekiem desmit vai divdesmit gadus patusējies… Arī šo to sāktu saprast.

-      Es jau esmu tusējies!

-      Redzu, ka par maz. - Usošins pasmīnēja.

Vilciens uz ziemeļiem atgāja vakarā, tāpēc bija laiks šķirties. Katram gribējās vēl atpūsties, salāpīties, nopirkt ciemakukuli un vienkārši paklaiņot pa pilsētu, lai apdomātu pēdējo dienu notikumus. Bija jūtama, tomēr bija jūtama zināma nenoteiktība, varbūt pat nervozitāte. Visi apjauta, ka notiek būtiskas un neatgriezeniskas pārmaiņas. Jā, tā būtu vispareizāk - tieši neatgriezeniskas.

Otrreiz apgriezt atslēgu es, kā parasti, varēju tikai ar pūlēm. Atslēga beidzot tomēr padevās, un, atgrūdis durvis, es uz brīdi sastingu, cenzdamies saasināt visas savas maņas - dzirdi, redzi, tausti un pat intuīciju -, lai sajustu pat netveramo. Nē, nekas manī nenotrīsēja un nesaspringa. Nekādu priekšnojautu.

Uzmanīgi, cenzdamies neradīt ne mazāko troksnīti, es iegāju istabā un uzreiz pamanīju vissvarīgāko - lodžijas durvis bija vaļā, āķītis nokarājās gļēvi, kā apkaunots. Tā es durvis nekad neatstāju. Lieta tāda, ka slēdzene bija kādreiz mežonīgi izrauta, tāpēc durvis nostiprinājās tikai ar līku āķīti, kurš tomēr likās pietiekami drošs. Atstāt durvis vaļā es vienkārši nevarēju, pilnīgi izslēgts.

Gadās šajā briesmu un pārsteigumu pilnajā pasaulē, ka atslēga slēdzenē apgriežas uzreiz divreiz un otrs apgrieziens nemaz vairs nav nepieciešams un pat nav iespējams. Bet gadās, ka slēdzene uzvedas kā nākas - katru reizi apgriežas tikai vienreiz.

Tas ir normāli, tas ir pareizi un dabiski.

Un nevienam nerodas sliktas priekšnojautas.

Labi, es nodomāju, pieņemsim, slēdzene nolēma mani izjokot un pēc diviem atslēgas apgriezieniem apgriezās tikai vienreiz. Gadās. Tad manas aizdomas ir muļķīgas un nepamatotas.

Bet līkais, aprūsējušais āķītis, kas sameistarots no resnas stieples, visu nolika savās vietās - numurā kāds bijis. Un ne jau apkopēja, jo atkritumi atradās turpat spainī. Tā tie neskarti stāvēja jau vairākas dienas, bet atgādināt es neuzdrīkstējos - pārlieku lepna un patmīlīga apkopēja man bija gadījusies. Virs spaiņa jau

riņķoja mušiņas, dažreiz dūkdama istabu šķērsoja muša ar per- lamutrlgi zaļu vēderu - tas jau bija nopietns brīdinājums.

Bet turpināsim.

Cilvēks, kurš te ienācis, noteikti ieinteresēts, lai viņa apmeklējums paliktu nemanīts. Ja tomēr viņš nav paspējis vai varējis divreiz apgriezt slēdzenē atslēgu, ja atstājis vaļā āķīti, tad… Ko tas varētu nozīmēt?

Pirmkārt - viņš pazudis steigā.

Otrkārt - aizgājis caur lodžiju.

Treškārt - aizgājis tobrīd, kad es jau kāpu augšā pa kāpnēm ar atslēgu rokā. Iespējams pat, pilnīgi iespējams, ka mazu mirkli mēs numurā esam atradušies abi. Tikai es - gaitenī pie tualetes, bet viņš - uz lodžijas, jau ar vienu kāju pār margām.

Neko labāku izdomāt nespēdams, es nokāpu lejā pie lieveņa un pie kāda kupla krūma mēģināju saskatīt pēdu nospiedumus. Nekā. Ap māju bija ierīkota oļu un betona masas taciņa, kur nekādas pēdas neatstātu pat no jumta nomests veseris.

Un tomēr es atradu, beidzot atradu, ko meklēju. Virs lieveņa bija ierīkota skārda nojume - to klāja no jumta notecējusi darva, vecās lapas, persiku kauliņi un citi dienvidu atkritumi. Nojumi katrā pusē vēdekļveidīgi balstīja divas ar eļļas krāsu nokrāsotas dzelzs caurules. Lai izkļūtu no mana numura caur lodžiju, vajadzēja tikai uzlēkt uz nojumes un tad pa caurulēm nolaisties zemē. Tam pietiktu ar desmit sekundēm.

Un, lūk, pirmais iepriecinājums - gar abām caurulēm manas lodžijas pusē stiepās melnas svītras. Slīdošu zoļu svītras. Es pataustīju vienu svītru, tad - otru. Pilnīgi svaigas. Saglabājušās pat vēl sīkas kripatiņas.

- Tā, - es skaļi atkārtoju un devos atpakaļ uz numuru, - tiesai viss ir skaidrs un saprotams. Atlicis tikai viens jautājums - numurā ielavījās zaglis vai kaut kas sliktāks.

97

Apgriezis divreiz atslēgu slēdzenē un atstājis durvīs, lai neviens tās neatmūķētu, es paliku saspringti stāvam. Cenzdamies lieki nekustēties, lai neizjauktu noziedznieka atstātās smakas,

7 — 2959

kuras es gan nejutu, bet kuras noteikti te vēl strāvoja, atvēru vannasistabas durvis.

Un atkal mani pārņēma kluss prieks.

Lieta tāda, ka krāns nedaudz tek. Klusi un riebīgi, sīkā strūkliņā no tā pastāvīgi un gandrīz nemanāmi sūcas ūdens. Tas izplūst pa raibo flīžu grīdu, sakrājas spraugās, iedobākās flīzītes pat nosedzot, un tikai tad aizplūst pa dušas noteku. Tiklīdz uzmetu strūkliņai skatienu, man ienāca prātā, ka jebkuram ļaunumam ir arī sava labā puse. Arī šīm greizi izliktajām flīzītēm, tekošajam krānam, kuru neviens nesalabo, un sarūsējušajam dušas notekas režģim, lai gan pašas dušas numurā sen nav. Man pat likās, ka tās te nekad arī nav bijis. Lai gan pie griestiem rēgojās caurule ar sietiņu galā un bija arī divas tapas aukstajam un karstajam ūdenim, tiesa, bez krāniem, tāpēc tās varēja izmantot tikai biksīšu, krūšturu un citu sadzīvisku nieku žāvēšanai.

Bet tas viss bija nieks.

Galvenais ir kas cits.

Mans noslēpumainais ciemiņš vispirms bija ieskatījies van- nasistabā. Nezinu, ko viņam vajadzēja un ko viņš cerēja tur atrast. Vispār jau viņš bija rīkojies pareizi - drošs paliek drošs, lai nebūtu nekādu pārsteigumu… Tātad ieskrēja vannasistabā un laikam pat spogulī paskatījās - tā vismaz varētu domāt, jo viesis abām kājām bija iekāpis grūti pamanāmā peļķītē. Pārliecinājies, ka tur nekā nav, viņš devās uz istabu.

Bet tad lejā noklaudzēja ārdurvis - es nācu mājās. Un viņš, ilgi nedomādams, metās uz lodžiju, uzlēca uz nojumes un tad pa caurulēm nošļūca lejā uz lieveņa.

Un kārtībā.

Bet pēdu nospiedumi, slapji un svaigi kurpju vai - kas nu vēl kājās varēja būt - sandaļu, iešļūceņu nospiedumi tagad rēgojās uz parketa grīdas un stiepās no vannasistabas līdz lodžijai. Pēdas bija palikušas arī tur - raibu raibais raksts. Betona grīda mitrumu uzsūca ātrāk nekā lakotais parkets, toties nospiedumi uz tās bija detalizētāki. Es noliku blakus savu sandali - apmēram

tāds pats izmērs. Tātad numurā viesojies kārtīgs tēvainis, neko daudz mazāks par mani.

Laiku netērēdams, es izņēmu no galda fotoaparātu, nopriecādamies, ka zaglis tur nav paspējis iemest aci - "ziepju trauks" man bija tīri labs, īsts japāņu ražojums ar izbīdāmu objektīvu un ierīci, kas fiksē datumu. Kopš zināma laika man patīk labas mantas, vēl jo vairāk tāpēc, ka gandrīz divus gadus varēju pirkt visu labāko.

Un es nofotografēju istabā un uz lodžijas atstātos pēdu nospiedumus. Kadru pietika, un es neskopodamies iemūžināju arī vannasistabu, lai gan tur pēdas bija izplūdušākas.

Paspēju visu izdarīt laikā, jo pēc piecām minūtēm ne istabā, ne uz lodžijas vairs nebija neviena mitra plankuma.

Tagad - nauda.

Slēptuvi biju iekārtojis zem rakstāmgalda, tur bija iestiprināts dzelzs režģis, kura pielietojumu es neizpratu. Varbūt tā bija elektrības vadu kontaktligzda, kādas caurules izeja, nezinu, bet, lai kas tas būtu, zem režģa ērti varēja noglabāt visu to naudu, ko biju paredzējis iztērēt Koktebelē.

Dolāri atradās savā vietā.

Tāpat arī pistole ar klusinātāju. To es biju iebāzis dziļāk gultas veļas kaudzītē skapī. Lai to atrastu, vajadzētu nedaudz laika un atjautības.

Pacilājis pistoli, es izņēmu aptveri un pārskaitīju patronas - viss kārtībā. Pārbīdīju aizslēgu - patrona iegāja stobrā. Un piepeši es sajutu, ka pistole viegli notrīs. Tās pat nebija trīsas, bet nervozas tirpas, nepacietīga vibrēšana. Pistole jau sajuta tuvojamies savu stundu, apjauta, ka teju, teju kaut kas notiks un tā noderēs, parādīs, ko spēj.

Tāda bija šī sajūta, kas ilga ne vairāk par sekundi, bet ar savu spilgtumu tā satrieca, ka es pistoli uz brīdi noliku nost.

7*

Godīgi sakot, tas bija pats spēcīgākais iespaids pēdējās stundas laikā. Tā negadījās pirmo reizi, šīs pistoles trīsas es jau pazinu. Tāpat kā labi zināju, ar ko tas beidzas.

99

Piepeši pret logu kaut kas skaļi nošķindēja - kāds meta pa lodžijas durvīm ar akmentiņu. Es vilcinājos - vēl viens akmentiņš. Nedaudz atvilcis aizkaru, paskatījos ārā, bet neko neieraudzīju. Acīmredzot cilvēks stāvēja uz celiņa pie pašas mājas. Uz taciņas, gandrīz pie lieveņa… Nopietni cilvēki tā neuzvedas. Apņēmīgi atkabinājis melno āķīti, es atvēru durvis un piegāju pie margām.

Lejā stāvēja Žora, bet viņam blakus - jau pazīstamā skaistule, kura bija nolūkojusi mani pludmalē.

-     Sveiks! - Žora sacīja. - Vai tu atpūties?

-      Kas tev tur stāv blakus?

-      Iedomājies, tā ir brīnišķīga meitene! - Žora jutās savā elementā. - Viņa interesējas par maniem darbiem.

-     Vai par visiem?

-     Nē, tikai par šķīstākajiem. Kā noprotu, viņa pati ir ārkārtīgi šķīsta. - Žora viegli paklanījās Žannai. - Mēs abi iedzērām vīnu un sarunā noskaidrojām, ka viņa tevi labi pazīst.

-      Vai sen?

-      Ko tu runā?! Citreiz cilvēku pusstundas laikā var iepazīt labāk, nekā visu dzīvi blakus nodzīvojot. Mēs gribam uzkāpt pie tevis… Es atnesu to mantu, kuru tu no manis nopirki par traku naudu.

-      Nes ar! - Es aicinoši pamāju ar roku.

Kamēr mani ciemiņi, viens otru pa priekšu palaizdami, lēni kāpa augšup, es paspēju noslēpt pistoli un aizvērt skapi.

-     Jūs mūs negaidījāt, bet mēs tomēr atnācām! - Žora, numurā ienākdams, norēcās. - Nāc iekšā, daiļaviņ! Jā, gandrīz aizmirsu. - Parakņājies savā lielajā iepirkumu somā, viņš uz mazā rakstāmgalda skaļi nolika manu pirms pāris dienām iegādāto akmens draudziņu. Ieraugot šo naturālistiskām detaļām pārbagāto veidojumu, es atkal sarāvos - anatomiskā precizitāte bija satriecoša.

-     Ak Dievs, kas tas?! - Žanna iesaucās, bezbailīgi paņemdama rokā Žoras mākslas darbu. - Tīrais ārprāts, - viņa mulsi nomurmināja. - Vai tiešām dabā kaut kas tāds sastopams?

-     Gadās, mīļo meitenīt, lai gan diezgan reti, - Žora paskaidroja.

-     Kurš tad ir prototips? - es apvaicājos, lai uzturētu sarunu.

-     Nācās pašam pozēt, - Žora kautri atbildēja.

-     Tas esi tu?! - Žanna iespurcās. - Neticu!

-      Lietiskos pierādījumus uzrādīšu pie pirmās izdevības, - Žora apsolīja. - Starp citu, sievietes šādiem darbiem pievērš daudz lielāku uzmanību nekā vīrieši. Tikai vienu skatu šim šedevram uzmetušas, viņas saprot, cik daudz zaudējušas, cik daudz dzīvē nav izbaudījušas. Un nekas, nekas cits šo zaudējumu nevar kompensēt. - Žoram bija dīvaina balss, kas atgādināja viļņu šalkas, traucot pret krastu, - te pieklusa līdz nesaklau- sāmībai, te kļuva skaļa un skanīga, piešķirot īpašu nozīmību gluži nejaušiem vārdiem. - Es gribētu jums noskaitīt dzejoli, ko sacerējis viens brīnišķīgs dzejnieks…

-      Vai tik pats nebūsi sacerējis, ko? - Žanna pavaicāja.

-      Galvenais, ka dzejolis ir sacerēts, - Žora nozīmīgi atteica. - Klausieties…

Cik grūti tur,

Kur meičas kairas apkārt vijas…

Kur valgas lūpas, svētās melodijas…

Cik grūti klusēt, noslēpt savu raizi

Un to, ka domā tik par baudu un par maizi…

-     Satriecoši! - Žanna no sirds iesaucās.

-     Manuprāt, ļoti patiesi, - es pievienojos, pats klusībā prātodams, vai pietiekami dziļi esmu iestūmis pistoli rezerves segu kaudzē. Un drošības pēc atspiedos ar plecu pret skapja durvīm, lai tās blīvāk noslēgtos.

-     Draugi! - Žora iesaucās. - Varbūt iedzersim vīnu? - Parakņājies savā milzu somā, viņš izņēma aizsāktu madeiras pudeli.

-     Ja nu tikai pa malkam, - Žanna nedaudz sasteigti piekrita, kā baidīdamās, ka es atteikšos un viņai ar Žoru nāksies doties prom.

Nu ko, lai notiek!

Dievs ir mans liecinieks - es negribēju ne jaunas iepazīšanās, ne madeiru, ne konjaku. Varbūt vienīgi glāzi laba šampanieša. Bet dzīve nelikās mierā - te noslēpumains ciemiņš, te šī skaistule, te Žora ar saviem akmens meistardarbiem. Es to nevēlējos, godīgi saku - nevēlējos.

Vērodams, kā Žanna rosās, izkārtojot uz žurnālu galdiņa tējas glāzes, un kā Žora iekārtojas uz manas gultas malas, grasīdamies mūs aplaimot ar vēl drastiskākiem un divdomīgākiem pantiem, es pēc veca paraduma gribēju ielūkoties savā dvēselē, bet piepeši sapratu, ka baidos - baidos no briesmīgā tukšuma, kas varētu tur atklāties.

Es vairs nevēlējos tukšumu.

Laikam sāku mosties no miroņiem.

Es te biju bez vainas, es nealku šīs augšāmcelšanās.

-     Ar ko jūs nodarbojaties? - es Žannai pavaicāju un tūlīt precizēju: - Kad neatrodaties Koktebelē.

-      Mācos. - Viņa viegli novēzēja trauslo, iedegušo roku.

-      Ko jūs mācāties?

-      Ai! Pati nezinu - ko un kad.

-      Brīnišķīga atbilde! - Žora sajūsmināts iesaucās un piepildīja glāzes ar madeiru. - Tā var atbildēt tikai patiesi brīvs, dzīvespriecīgs un neparasti skaists cilvēks. Vai es nepateicu labi? - Viņš pievērsās man.

-      Par to tad arī iedzersim.

Jo vairāk lūkojos uz Žannu, jo pretrunīgāku iespaidu viņa manī radīja. No vienas puses, uzsvērta vieglprātība un dienvid- nieciska bezrūpība, no otras - gluži nesievišķīga noteiktība un mērķtiecība. No ledusskapja izņemto sieru viņa precīzi un droši sagrieza plānās, absolūti vienādās šķēlītēs. Uz jautājumu, ar ko nodarbojas, vienkārši neatbildēja, pat necenzdamās pieklājīgi izvairīties vai samelot. īsi sakot - atšujieties, skaidri un gaiši.

-     Vai jūs te viens dzīvojat? - viņa painteresējās, norādot ar nosauļoto pirkstiņu uz numurā ievietotajām divām gultām.

-     Jā, lai gan numurs skaitās divvietīgs.

-     Un jūs maksājat par abām vietām?

-     Nē, par vienu.

-      Labi esat iekārtojies.

-     Varu padalīties.

-      Ar ko?

-      Ar gultasvietām.

-     Man jūsu priekšlikums ļoti patīk. Bet es vēl padomāšu. Vai drīkst?

-     Protams.

Un atkal viņas balsī jautās stingra griba. Mana piedāvājuma divdomība Žannu nesamulsināja, likās - tieši šos vārdus viņa arī bija gribējusi dzirdēt.

-      Mani mīļie draugi! - Žora pacilāts iesaucās, kā parasti izrunādams tikai daļu no katra vārda. - Priecājos, ka man izdevies nokārtot jūsu dzīvi. Esiet laimīgi! Mīliet viens otru! Sargiet šo dzīves dāvanu!

Iztukšojis savu glāzi, viņš nedaudz miglainu skatu noskatīja istabu. Pacēlis no grīdas pudeli, pārliecinājās, ka tā tukša, un atkal nolika to kaktā.

-      Es nu laikam iešu. - Žanna piecēlās kājās. - Paldies par cienastu, par patīkamo sarunu… Uz drīzu redzēšanos!

-      Es arī iešu prom. - Žora piecēlās. - Laukumā jau sākusies tirgošanās, laiks iet. Cilvēki tiecas pēc skaistuma, un man savu iespēju robežās tas jāveicina. - Viņš pacēla melno somu, kurā dobji noklaudzēja akmens jūras nezvēri, spirālē savijušās čūskas un citi brīnumu tēli, kurus tas bija saskatījis pludmalē atrastajos akmeņos. - Vai tu nāksi ārā? - Žora man pavaicāja.

-     Pēc stundas tiksimies laukumā, - es atbildēju. - Vai jūs arī tur būsit? - pajautāju Žannai.

-      Mums taču pašām sava kompānija… Kā meitenes nolems. Bet jūsu vārdus es atcerēšos. Tas taču ir arī bikls piedāvājums, vai ne?

-      Nedaudz ir.

- Visu labu! - Viņa pamāja ar roku. Nez kāpēc man katru reizi gribas piebilst - ar trauslo, iedegušo roku.

Kad Žora ar Žannu nokāpa lejā pa kāpnēm, es izgāju uz lodžijas. Iepriekš nesarunājuši, viņi man pamāja, es atbildēju ar to pašu un atgriezos istabā, neaizmirsdams aizāķēt durvis un aizvilkt aizkarus.

Viss bija jauki, viegli un vienkārši, kamēr rēķinos ieplūda nelielas summas - lai arī sešzīntju, bet tomēr nelielas. Viss mainījās, kad firma nopelnīja pirmo miljonu dolāru un tas sāka pieaugt biedējošā ātrumā - darbojās gateri, ražojot dažādus dēļus, Vologdas apgabalā atvēra guļbūvju, piršu cehu, dzelzceļš lielās partijās iepirka gulšņus, teju, teju tiks palaista finiera ražošanas līnija. Mandrika aizdrāzās uz Ameriku, un nu jau šurp kuģoja satriecošas pārvietojamās dēļu, gulšņu un citu jebkuras konfigurācijas kokizstrādājumu ražošanas iekārtas. Arī Favazam tagad vairs nepārdeva baļķus, bet gatavo produkciju - tā maksāja desmitreiz dārgāk. īsi sakot, bija iedarbināts mehānisms, kuru apturēt vairs nebūtu viegli. Visam dibinātāju septiņniekam tagad bija miesassargi, džipi, sekretāres, mobilie telefoni, kotedžas un daudz citu vienkāršai, dabiskai dzīvei nevajadzīgu lietu. Vēl sliktāk - vienkāršā, dabiskā dzīve bija nez kur pagaisusi, palikusi kādā sīkā stacijā, kur viņu varenais un neuzvaramais vilciens piestājis uz desmit sekundēm, lai no tās - nevajadzīgas un kaitinošas - atbrīvotos uz visiem laikiem. Tagad normāla dzīve bija citāda - nervoza, saspringta un aizdomu pilna.

Jā, tas noteikti bija jāpasaka.

Pats septiņnieks visticamāk šīs pārmaiņas nemaz nemanīja, bet svešam cilvēkam, vērotājam no malas, kas pastāvīgi sekoja visiem procesiem, tas uzreiz iekrita acīs. Viņi vairs nesarunājās, daudznozīmīgi klusēja un gaidīja, kad sarunu biedrs pats beidzot sapratīs, ko viņam vēlas teikt. Kļuva bīstami runāt - katru vārdu varēja interpretēt pēc vajadzības. Parādījās drūmas, saspringtas sejas izteiksmes - ne jau visu puiši spēja saprast un dažreiz nošāva greizi - laikus netika kādam samaksāts, netika izvesta gatavā produkcija, kāds neatprasīja iekavētu parādu.

Bet tā gadījās reti.

Vispār jau viņi tika galā. Darbi gāja no rokas. Ražošana auga. Bagātnieki visās valsts malās būvēja daudzstāvu mājas, kurām vajadzēja celtniecības materiālus - dēļus, logu rāmjus, durvis, grīdas…

Gadījās arī pa plostam. Bet tie vairs nelīdzinājās pirmajai reizei Literātu namā, kad viss uzdzirkstīja vieglās un jautrās šampanieša putās. Tikai šampanietis bija palicis. Kā firmas dzēriens. Ja agrāk viens otrs vēl bija mēģinājis pāriet uz ko citu, tad tagad šīs vēlmes bija apsīkušas, un visi saprata - jāsaglabā skaidrs prāts.

Un to arī saglabāja.

Un devās prom - katrs savā mašīnā, ar savu šoferi, ar savu miesassargu. Arī to, ka vajadzīgs miesassargs, visi saprata gandrīz vienā laikā. Galu galā bija taču nauda, ar ko viņam samaksāt.

Visi iegādājās dzīvokļus labos rajonos. Arbats, Baltkrievijas stacija, metro "Lidosta". Apmēram tur. Dzīvokļi bija labi - lieli, plaši, ar augstiem griestiem. Sapirka arī labas mēbeles. Spāņu virtuves iekārta, vācu priekšnama iekārta, itāliešu guļamistabas mēbeles… Tualetes, vannasistabas un virtuves iemirdzējās jaunās flīzēs, un istabas atdzīvināja jaunas parketa grīdas. Bet dīvaini - cits citu viņi neapciemoja, ja nu tikai uz mirkli ieskrēja darba darīšanās, atnesot kādu dokumentu, biļetes, ceļazīmes vai rēķinus.

Arī sievas savā starpā nedraudzējās. Saprata - nevajag.

Tā būs labāk.

Piepeši visi zināja jaunos dzīves likumus - mazāk kontaktu, mazāk riska, mazāk nepatikšanu. Vienmēr kaut kur blakus, aiz muguras uzglūn briesmas. Pa Maskavu viņi drāzās maksimāli atļautajā ātrumā, pa sava biroja gaiteņiem pārvietojās steidzīgi, nekur lieki neaizkavēdamies un cenzdamies ātrāk patverties aiz bruņotajām durvīm, kur beidzot varēja atvilkt elpu un pārmīt dažus vārdus. Tas nekas, ka pie ieejas sardze neielaida birojā nevienu, kurš nebija iepriekš pieteicies. Logus aizsedza gaišiem, zeltainiem, tomēr pietiekami blīviem aizkariem, paverot tos tikai uz nakti, lai izvēdinātu telpas.

Bet pats interesantākais - neviens to iepriekš nebija plānojis vai apspriedis ar citiem - jaunie dzīves apstākļi vienkārši diktēja jaunus uzvedības noteikumus. Šīs zināšanas, katram šūpulī ieliktas, tikai bija mēmi snaudušas, gaidot piemērotu situāciju, lai pieteiktu savu esamību.

Un sagaidīja.

Tā laikam arī Ēģiptes piramīdās gadu tūkstošiem guļ kviešu graudi, gaidot mirkli, kad tālie pēcteči atvērs akmens kapu, atradīs tos un ieguldīs mitrā augsnē.

īsi sakot, jaunās zināšanas strauji deva asnus un sakuploja.

Notika vēl kas savāds - viņi visi nedaudz pārvērtās. Pārvērtās, cits citam pielāgojoties. Pagāja pavisam neilgs laiks, un visi saprata, ka viņiem ir ne tikai kopīgi mērķi, bet arī līdzekļi. Jautājumos - kā rīkoties, ko izlemt - domstarpības pat neradās. Un, ja arī kāds vienpersoniski kaut ko nolēma, tad varēja būt drošs - neviens viņu nenosodīs, visi sapratīs un atbalstīs.

Un tomēr - visi arī ierāvās sevī. Skaidrs, ka šāda dzīve nevar turpināties pārāk ilgi. Notiks lūzums. Un uzvarēs tas, kurš visātrāk sajutīs tā tuvošanos, kurš kaut par mirkli apsteigs pārējos. Laikam tas atgādina sacensības trekā, kad riteņbraucējs, gandrīz stāvēdams uz vietas, cenšas palaist pa priekšu sāncensi, lai pēc tam, uzķēris īsto brīdi, izrautos pirmais un uzvarētu.

Labi, beigsim.

Par šo tēmu var runāt daudz un ilgi, bet notikumi pa to laiku sablīvējās tik smagā mākonī, ka nācās izlemt ne tikai ātri, bet pat riskēt, balansējot uz noziedzības robežas - citas izejas nebija. Jo vairāk tāpēc, ka otrā darbības gada beigās visi septiņi bija kļuvuši… Jā, jā - par miljonāriem. Bet liela nauda prasa pret sevi īpašu attieksmi. Tā ir kaprīza un neprognozējama, tai nepieciešama nemitīga uzmanība un pielūgsme. Un tā nepiedod nevērību. Liela nauda ir kā piejaucēts plēsoņa. Viena neuzmanīga kustība vai intonācija - un zvērs jau metas virsū savam saimniekam.

Ir bijuši tādi gadījumi, ir bijuši.

Un ar naudu - tas pats.

Protams, tas ir patīkami un glaimojoši, kad piejaucēts lauva pienāk un uzliek galvu uz ceļiem, savu milzīgo, krēpjaino galvu uz taviem vārgajiem, ceļiem, un murrā tā, ka aizkari pie loga sāk šūpoties un dvēsele pamirst laimē, ka esi tik varens un nozīmīgs. Pašausminot viesus, var pakasīt lauvam aiz auss, pabuži- nāt krēpes un aptaustīt katru smagās ķepas nagu, bet lauva tik murrā un murrā…

Un nevienam nav ne mazākās jausmas, kas pēc mirkļa šim piejaucētajam zvēram neiepatiksies - tramvaja dārdoņa aiz loga, ēdiena smaržas, tava odekolona dvaka vai paša atmiņas par citu dzīvi, pareizu, veselīgu un nežēlīgu. Par Āfrikas dzīvi.

Tāpat arī ar naudu. Bet runa ir par lielu naudu.

Piezvanījis pa iekšējo tālruni Vigovskim, Mandrika pagaidīja, kad tas pacels klausuli.

-      Igor, vai es varu pie tevis aiziet?

-     Nāc vien!

Varētu jau arī nepieteikties, bet nez kāpēc likās - jāpajautā. Tā būs pareizāk. Un labāk.

Kad Mandrika iegāja kabinetā, Vigovskis runāja pa tālruni. Klusi un domīgi, tā, ka nekādi neuztvert jēgu - Mandrika tā arī nesaprata, par ko ir runa, lai gan visi vārdi likās vienkārši un pazīstami. "Labi… Tu tikai brīdini… Sūti taču viņu ratā… Nē, nekādā gadījumā… Izlem pats…" Tādas sarunas Mandriku nesatrauca, viņš arī pats tā runāja - nenosaucot ne vārdus, ne datumus, ne pilsētu nosaukumus, ne skaitļus, neko nenosaucot.

Un tas bija pareizi.

Nolicis klausuli, Vigovskis bridi sēdēja un klusēdams raudzījās ārā pa logu, tad, beidzot kaut ko izlēmis, pacēla galvu.

-      Ir kādi jaunumi? - viņš painteresējās.

-      Ir.

-     Vai labi?

-      Nē. - Mandrikas atbildes bija lakoniskas, bet būtiskas, kas ļāva noteikti virzīties uz galveno un Vigovskim attapties no iepriekšējās sarunas.

Cik viņi bija kļuvuši diplomātiski!

Cik smalkas manieres un pārdomāta uzvedība!

No kurienes tas viss?

No naudas, no kurienes gan vēl. Jo tieši nauda lika piesardzīgi runāt, rīkoties un uzvesties.

-      Vai kāds grib naudu? - Vigovskis pasmīnējis vaicāja.

-     Pie tam daudz.

-      Dzelzceļš?

-     Trāpīts.

-      Un ko tad Slava Gorožaņinovs? Tā taču viņa teritorija?

-      Pie viņa arī vērsās. Gorožaņinova stacijā problēmu nav. Vagonus viņš atrod, kravu iekrauj un nosūta… Viss rit normāli. Bet sastāvi brauc caur vairākiem dzelzceļa iecirkņiem. Un veikli zēni aptvēruši, ka te var iedzīvoties.

-     Vai tu ar viņiem esi runājis?

-      Un ne reizi vien.

-     Cik viņi grib?

-      Sākumam miljonu.

-      Un pēc tam?

-      Pēc tam - savu regulāru peļņas daļu.

Vigovskis un Mandrika sēdēja dziļos krēslos, tāpēc no malas varēja likties, ka nekas nopietns te netiek apspriests - kungi, gaidot sapulci, apspriedi vai kādu tikšanos, vienkārši pārmij dažus vārdus. Krāšņā, rūtainā žakete, baltais virskrekls, netīri zaļganā kaklasaite un puskailais galvvidus ar sirmajiem deniņiem Man- drikam ļāva izskatīties pēc nozīmīga baņķiera, nelielas Eiropas valsts ārlietu ministra vai - sliktākajā gadījumā - pēc kāda koncerna ģenerāldirektora. Bet Vigovskis, sēdēdams taisnu muguru, kalsnajiem ceļgaliem slejoties līdz pat krēsla paroceņiem, atgādināja Linkolna pieminekli Vašingtonā, kuru viņš pavisam nesen bija apskatījis.

-     Viņi uzstāj, Igor, - Mandrika atgādināja.

-      Kādā veidā?

Mandrika klusēdams pasniedza saburzītu papīra gabalu. Ar kaut ko sarkanu tur bija uzšņāpti divi vārdi: "Līs asinis." Pagrozījis papīreli, Vigovskis smagi nopūtās - šķita, tas prasīja lielu piepūli.

-     Nu ko… Ja asinis, tad asinis. - Viņš nevarīgi paskatījās u/ Mandriku, kurš, acis nenovērsis, Vigovska ilgo skatienu izturēja. Abi saprata - šajās sekundēs tiek izlemts kaut kas ļoti svarīgs. Firma sāk dzīvi pēc citiem likumiem un noteikumiem.

-     Nedomāju, ka tas notiks tik drīz… Lai gan… - Vigovskis nepabeidza domu. - Ko teiksi?

-     Es vilku garumā, cik spēju, solīju visu, ko varēja solīt… Tu taču zini.

-      Mums nav citas izejas, Vasja. Ja tagad piekāpsimies, tad atliek tikai viens - visu naudu brālīgi sadalīt, un tad katrs uz savu pusi. Kāds milzenis sabruks, Vasja, kāds milzenis!

-     Nesabruks, - Mandrika, nenovērsdams skatienu, klusi atteica. - Mēs to nepieļausim. - Mandrika tā sažņaudza dūres uz paroceņa, ka pirkstu locītavas nobālēja.

-     Man negribētos, - Vigovskis bezpalīdzīgi sacīja, - negribētos, - viņš jau stingrāk turpināja. - Negribētos gan! - tas jau tika gandrīz izkliegts, un Mandrika saprata, ka jautājums izlemts.

Iestājās klusums. Sejas abiem šķita rāmas un pat miegainas, bet īstenībā viņi koncentrējās.

-     Tātad cenšas mūs piespiest pie sienas, - Vigovskis, acis ne- pavēris, ierunājās. - Nu labi! - Viņš noskurinājās, it ka lai aiz- gaiņātu miegu. - Lai notiek! Tu stāstīji, ka tev ir uzticami puiši?

-      Es? - Mandrika jutās pārsteigts.

-     Tā tu teici! - Vigovskis ierunājās jau stingrāk.

-     Tādi puiši, protams, ir. Bet tie ir Usošina cilvēki. Kādreiz pie viņa sēdējuši.

-      Vai esi ar viņiem ticies?

-Jā.

-     Cik viņu ir?

-      Divi.

-      Un patiešām uzticami?

-      Igor… Ja viņi kaut ko uzņemsies, tad ari izdarīs. Tikai problēma tā, ka šie puiši… kā lai labāk pasaku… Pārlieku asi.

-     Tādi, ka var arī saimniekam rokā iekost?

-      Līdz tam, ceru, nenonāksim, bet patvaļīgi viņi ir bez gala.

-      Ļoti labi, - Vigovskis atteica. - No kurienes viņi ir?

-     No Ukrainas. Dņepropetrovskas.

-     Laba pilsēta. Esmu tur bijis, - šie vārdi izskanēja jau kā gatavs lēmums.

-      Arī es esmu tur bijis. Tad ar šiem puišiem arīdzan iepazinos.

-     Sarunāsim tā… Tu izsauksi šurp tos pamuļķus. - Vigovskis atdeva Mandrikam asiņaino zīmīti. - Un izsauksi ari Usošina puišus. Viņiem nav noteikti visiem jāierodas vienā dienā. Gan vieni, gan otri varētu kādu nedēļu pagarlaikoties. Vai tā varēs?

-     Mierīgi. - Mandrika piekrītoši pamāja.

-     Tie usošinieši… Vai viņiem instruments vajadzīgs? Vai ari ieradīsies ar savējo?

-     Tā ir viņu problēma.

-     Nē, tā nevar. Ja jau patvaļīgi, kā tu teici, tad ar gudrību neizceļas. Viņiem jāpaliek neskartiem. Nedrīkst pieļaut, ka tos sa-

* gūsta. Dzīvus.

-     Skaidrs. - Mandrika atkal pamāja.

-     Ja viss beigsies labi… Ja viss beigsies labi… Vigovskis divas reizes iesāka teikumu, bet nekādi nespēja turpināt.

Mandrika nolēma palīdzēt:

-     Ja viss beigsies labi, viņi mums vēl noderēs.

-      Izejam uz kara takas, Vasja? - Vigovskis pasmīnēja.

-     Tagad visa valsts uz šīs takas atrodas. Man tā vien liekas, ka mēs vienīgie glabājam savu nevainību. Bet nevainība ir rota tikai līdz zināmam vecumam. Pēc tam tā vairs nav rota, bet gan kauns, kas jāslēpj no cilvēkiem.

-      Vai pārējiem arī ziņosim?

-     Noteikti, - Mandrika, ne brīdi nesvārstīdamies, atbildēja. Un tad atkārtoja vēlreiz: - Noteikti.

-      Kāpēc?

-     Tāpēc, ka ar šo lēmumu… Un turpmākajiem notikumiem, lai kādi tie arī būtu… Mēs visus savilksim vienā dūrē. Tu zināji? Zināji. Tad - sveiks. Tātad arī tu esi līdzdalībnieks, nevis nevainīgs upuris, - Mandrikas balss ieskanējās aizvien bargāk, kā šaustīdama neredzamu atkritēju un nodevēju.

-     Tev taisnība, Vasja. Tad nu tā… Ķeries pie lietas. Sapulcini Maskavā visus gaidāmās traģēdijas dalībniekus. Neaizmirsti padomāt par instrumentu. Tas ir svarīgi. Es savukārt visus informēšu. Un panākšu, lai katrs piekrītoši paloka galviņu.

-      Varbūt savākt parakstus? - Mandrika ierosināja.

-      Nekādu rakstisku pierādījumu. Ne par ko. Nekur un nekad.

-      Es piekrītu.

-     Ja viņu instruments ir tīrs, nesasmērēts citās lietās, lai viņi to turpat arī atstāj. Notikuma vietā. Ja instruments sasmērēts, to izmantot nedrīkst. Būs pamests pavediena gals. Un kurp tas aizvedīs, neviens nespēj prognozēt. Man vienalga, cik viņi patvaļīgi un kaprīzi savā Dņepropetrovskā… Šeit viņiem jāuzvedas pieklājīgi. Ne soli sānis.

-      Nauda, - Mandrika atgādināja.

-     Es jau esmu izdomājis… Pa desmit pirms tam, pa desmit pēc tam. Vai pietiks? Neapvainosies?

-      Pietiks. Ukrainā citas cenas. Tur ar šiem desmit var nopirkt trīsistabu dzīvokli. Ne jau pašu labāko, protams, bet ļoti pieklājīgu. Pilsētas centrā.

-     Tiksies ar viņiem tikai tu. Nekādi sīkumi tiem nav jāzina. Vai tu darbojies savā vārdā, valsts uzdevumā un tieši kādas valsts uzdevumā… Kāpēc vispār radušās nesaskaņas un par kādu summu ir runa - tā nav viņu darīšana. Šiem puišiem nav jāzina nekas, izņemot… - Vigovskis saminstinājās.

-      Izņemot klientu, - Mandrika pateica priekšā visnevainīgāko apzīmējumu, kādu spēja izdomāt.

-     Tieši tā!

-     Tad jau iznāk, ka es viens pats tieku izlikts kā uts uz ķemmes? - Mandrika lēni noteica.

-      Nesapratu?

-     Jūs visi paliekat ēnā. Zinās tikai mani?

-      Un tu zini pārējos! - Vigovskis iesmējās. - Ar tevi jau ķēdīte nebeidzas. Usošins gan atrodas tālu, bet arī viņš ir zināms. Tikai jūs abi pazīstat izpildītājus. Un vēl kas… Tiklīdz tu parādīsi puišiem klientus… - Šoreiz Vigovskis neaprāvās, jaunie termini iegājās ātri un bez pūlēm. - Tiklīdz tu parādīsi puišiem klientus, mēs visi no Maskavas pazudīsim. Ari tu. Cits agrāk, cits vēlāk, bet kritiskajās dienās neviens no mums te nedrīkst atrasties.

-     Tas gan pareizi! - Mandrika pacilātā balsī iesaucās.

Paši to nemanīdami, Vigovskis un Mandrika profesionāli un precīzi - kā visu dzīvi ar to vien nodarbojušies - izstrādāja operācijas plānu, kurš izrādījās ne tikai sarežģīts, bet arī pašiem ļoti bīstams. Plāns bija ne tikai labs, bet arī izstrādāts līdz pēdējam sīkumam.

No kurienes viņiem šīs zināšanas, pieredze un ķēriens? Vai tiešām mēs visi esam tā pārpildīti ar kriminālo informāciju, ka spējam profesionāli spriest par laupīšanām, uzbrukumiem un pasūtījuma slepkavībām? Vai tiešām visi jau sen esam šantāžas un iebaidīšanas meistari? Ja ievajadzēsies - gan banku aplaupīsim, gan bērnu nolaupīsim, gan sievieti… Protams, tikai tad, ja ievajadzēsies. Ceturtdaļai iedzīvotāju ir cietuma pieredze, teju katrā ģimenē atrodams bijušais, tagadējais vai nākamais ieslodzītais.

Kādas tam visam būs sekas?

Kurp mēs ejam, kurp dodamies, dārgie biedri?

-      Laikam par visu būsim padomājuši? - Vigovskis pieceldamies apvaicājās.

-     Ja kaut kas piemirsts, izlemsim darba gaitā, - Mandrika mierīgi atteica.

Ne Vigovskim, ne Mandrikam neradās ne mazākās šaubas - abi bija pilnīgi pārliecināti, ka tiešām viss atrisināms darba gaitā un viņi to spēj.

Uz vakarpusi piekraste kļuva aizvien savādāka un eksotiskāka. Tiklīdz sāka krēslot un saule pazuda aiz kalniem, te uz- mirdzēja milzums uguntiņu - tirgoņi, kā nu kurš prazdams, centās izgaismot savu preci. Akmeņkaļi novilka vadus no apgaismes stabiem, gleznotāji iekārtojās zem laternām, svečturu pārdevēji rīkojās vēl vienkāršāk - sasprauda sveces savās piekaramajās tējkannās, slēdzenēs un kolbās tā, ka visa piekrastes teritorija zem akācijām krāšņi mirgoja, piesaistīdama un kārdinādama saules nogurdinātos, lētticīgos atpūtniekus.

Aizsoļoja puisis, vezdams pavadā krokodilu ar ādas uzpurni. Cilvēki vaidēja un pašķīra ceļu, sievietes spiedza, bet krokodils tikai cēli - un pat ierasti - grīļojās uz priekšu. Puisis vilinošā balsī piedāvāja par vienu grivnu nofotografēties kopā ar krokodilu, bet gribētāji neatradās. Turpat netālu grozījās večuks ar pērtiķī- ti, kas nemitējās kaut ko meklēt saimnieka pašķidrajā matu rotā, kurš nemaz tāpēc nelikās traucēts. Aizgāja piedzēries tips ar iguānu, nedabiski lielu ķirzaku, kurai tik tikko pietika vietas uz viņa pleciem, - arī viņš piedāvāja fotografēties, bet dīvainais radījums gluži vai taustāmi izstaroja mistiskas briesmas. Uzpurņa iguānai nebija, bet zvīņainā āda, nokarenā, gaļīgā aste, miegainās acis un netverami straujās galvas kustības atbaidīja un lika pamukt sāņus.

113.

Turpat laukuma vidū neticami bezkaunīgā pozā bija nolikta brīnišķīgi veidota sieviete ar krāšņiem matiem, pilnīgi kaila, bet

8 — 2959

diemžēl nedzīva. Noliekusies pie satriecošā ceļgala, viņa savu pēcpusi vērsa tieši pret pūli, šokējot cilvēkus ar vājāku nervu sistēmu. Laukuma mijkrēslī sieviete šķita īsta, dzīva, varbūt tikai nedaudz iereibuši. Saprotot, ka tā ir tikai mulāža, cilvēki sāka nervozi ķiķināt. Ar kartona skaistuli nofotografēties gribēja daudzi un labprāt. Jautri smiedamies, visi nez kāpēc izvēlējās skatu no dibenpuses, lai gan sievietes pārējās daļas bija tikpat kārdinoši atkailinātas.

Žora - kā parasti - stāvēja pie margām līdzās saviem akmens meistardarbiem. Bez galvenā darba, kas spēja līdz šim pievilināt iereibušo pūli, piedāvājums šķita visai pieticīgs. Tāpēc Žora steigšus veidoja jaunu locekli jau ar daudz pilnīgākiem papildinājumiem. Tā kā tas vēl nebija pabeigts, tad, izlikts publikas apskatei, šķita nedaudz nepilnīgs, viegli sanīcis un gurds.

-     Kā lai nosauc… šito? - satraukti mirdzinādama actiņas, Žoram pavaicāja džinsos ģērbta meitene.

-      Pati neredzat? "Sezonas beigas".

Nedaudz samākslotie smiekli liecināja, ka nosaukums izvēlēts veiksmīgi un Koktebeles publika to akceptē.

-      Gribi - noskaitīšu dzejoli? - Žora painteresējās.

-     Gribu, - es atbildēju, vērodams lēni garām plūstošo pūli.

-     Ja tu guli svešā gultā… Lai gan - nē, stop! To esmu skaitījis.

-     Tev jāsavāc visi savi dzejoļi un jāizdod kārtīgā tirāžā. Varēsi tepat, krastmalā, pārdot par labu naudu.

-     To jau man ir piedāvājuši. Bet es domāju - dzīve ir gara, gan vēl paspēšu.

-     Tu droši zini, ka gara?

-     Droši, - Žora, ilgi nedomādams, atbildēja. - Es te vakar, stāvot rindā pēc vīna, iepazinos ar vienu sievieti, maskavieti, starp citu… Viņa man veltīja dzejoli… Labu dzejoli, par mūsu abu mīlestību. Vēl viņa prot zīlēt pēc kārtīm.

-      Un ko tad viņa izzīlēja?

-     Ilgu mūžu, - Žora vēsā mierā atbildēja, it kā tas būtu pilnīgi pašsaprotami.

-      Kopīgu?

-     Nē, mēs dzīvojam atsevišķi. Es - te, bet viņa - Maskavā. Par kopdzīvi runa nav bijusi. Ja nu vienīgi viņa man atsūtīs savus dzejoļus, bet es viņai - savējos.

-     Un visas šīs… Gultas un Koktebeles… Vai tas sacerēts par viņu?

-     Nē, tas ir par citu sievieti. Viņa dzīvo Pēterburgā. Rau, kur Žanna!

Tiešām mānīgajā, mirguļojošajā laukuma gaismā es pamanīju jau pazīstamo meiteņu bariņu. Žanna, kā allaž, izslēja augstu gaisā roku, pamāja ar plaukstu, bet klāt nenāca. Vēl viens neuzkrītošs žests, un es sapratu, ka mums jāpagaida - viņa atnāks vēlāk.

-      Man viņa ir par labu. - Žora nopūtās. - Daudz par labu.

-      Vai tad tā var būt?

-      Var, mans draugs, var būt!

-      Bet kā tu nosaki, kura tev par labu, kura - pašā laikā.

-     Ne jau es, viņas pašas nosaka, - Žora prātīgi novilka. - Un jāatzīst - nekļūdīgi. Kā tas viņām izdodas - nav ne jausmas. Mistika. Burvestība. Kaut kas pārdabisks. Bet, runājot prozais- kāk, manējās ir tās, kurām pietiek vakarā ar vienu pudeli madeiras. Nu, varbūt ar divām. Uz diviem. Visas, kas vēlas ko vairāk, met man līkumu, pat nepieskaroties. Kā upe met līkumu ap dziļi dūņās iegrimušu, apsūnojušu akmeni. Vai nav skaisti teikts? Pats jūtu, ka labi iznāca.

Septembra paretinātais pūlis lēnām turpināja gar mums savu gurdo plūdumu. Cilvēki garāmejot apskatīja izliktos akmeņus, gleznas, fotogrāfijas un keramikas izstrādājumus un virzījās tālāk. Iepirkšanās laiks vēl nebija sācies, un pirks viņi tikai pirms prombraukšanas, kad būs pārliecinājušies - naudas pietiks gan biļetei, gan atpakaļceļa konjaka pudelei.

Laiku pa laikam es atskatījos.

8*

Jūrā bija,lieli viļņi, pūta viegls vējš, un pludmale bija pilnīgi tukša. Tātad par aizmuguri var neuztraukties, ja arī šaus, tad tikai no priekšas. Šī doma jau viesa zināmas cerības. Rakstnieku nama

115-

ēdnīcas tumšie logi arī nešķita aizdomīgi - visas durvis aizslēgtas, vēdlodziņi ciet, maz ticams, ka kādam ienāktu prātā tur ierīkot slēpni.

Laukumā sākās neliela rosība - parādījās puspliks, bass tēvainis ar pinkainiem matiem līdz vidum, līdzi vezdams milzīgu suni. Vai nu dogu, vai kaut ko vēl neizprotamāku. Dogs bija vecs un kustējās lēni. No tēvaiņa somas glūnēja sarkani ruds persiešu šķirnes kaķis ar nekaunīgu purnu, miegainu skatienu un īgni sarauktām uzacīm. Tēvainis apstājās, un suns, laiku velti netērēdams, tūlīt pat nogūlās uz asfalta un nolika purnu uz ķepām. Saimnieks izņēma no somas kaķi - lai neaizbēgtu, tas bija piesiets ar virvi pie prāva, trīskilogramiga akmens. Bet kaķim ne prātā nenāca bēgt. Tāpat kā suns, viņš tūlīt pat nogūlās uz siltā, dienas saules sakarsētā asfalta. Saimnieks pa to laiku nolika dogam blakus cepuri un kartona plakātu, uz kura uzzīmēts gūžas kauls un zem tā ar lodīšu pildspalvu uzrakstīts: "Ziedojiet kauliņam. " Šķiet, suns uzturēja ne tikai sevi, bet arī

kaki un saimnieku.

/

Cilvēki gāja garām, labsirdīgi pasmējās, bet naudu nedeva. Žņaudzās. Domādami, ka viss te notiek tikai viņu izklaidei. Tā bija vieglāk dzīvot.

Pūlis lēnām turpināja plūst man garām, bet es tikai vēroju, cerēdams ieraudzīt, atpazīt cilvēku, kuru, iespējams, esmu ieinteresējis. Bet nē - nekā aizdomīga.

-      Lūk, arī es!

Žanna atradās divu soļu attālumā, un es pat nebiju ievērojis, no kuras puses viņa parādās.

-      Brīnišķīgs laiks, vai nav tiesa? - piepeši nez no kurienes izspruka šī frāze. To sakot, es jau nožēloju - viens no mums to bieži lietoja, pārvērsdams par septiņnieka sakāmvārdu iekšējai lietošanai.

-     Jā, patiesi! - Žanna labprāt piebalsoja. - Mēness neparasti robains, mēnessgaismas celiņš ūdenī izplūdis, un viss liecina, ka rīt jūrā peldēties nevarēs.

-      Ak, mani draugi! - Žora priecīgi iesaucās. - Jūs atkal esat kopā! Tas vieš cerības. Tas liecina, ka dzīve turpinās un ir cerība, ka turpināsies vēl kādu laiku.

-      Vai ilgi? - Žanna painteresējās.

-      Pietiekami ilgi, lai izpildītu dabas dotos uzdevumus! - Žora ne uz mirkli nesaminstinājās. Ilggadīgā dienvidu pieredze viņam ļāva šādās sarunās justies kā zivij ūdenī - droši un pārliecināti. - Starp citu… Varbūt iedzersim pa malkam madeiras? Zeltainās Koktebeles madeiras, ko?!

-     Tad tikai pa malkam, - Žanna piekrita. Matus viņa saņēma mezglā uz pakauša, atsedzot slaido, iedegušo kaklu, mugurā meitenei bija šaura, balta kleita, kas sniedzās tik tikko līdz gurnu vidum.

-     O! - Žora iesaucās un, pagriezies pret margām, izņēma no melnās somas pudeli un alus kausu.

No šī kausa tad mēs arī dzērām madeiru, visi vienādi. Vakars uzreiz pārvērtās, kļūdams kārdinošāks un drošāks.

Gar gājēju kājām ložņājošais pusotrmetrīgais krokodils ar ādas uzpurni, iguāna ar asajiem nagiem, spīdīgajām zvīņām un smago asti, milzīgais suns laukuma vidū, drūmais persiešu kaķis, tikpat sapinkājies un netīrs kā saimnieks, patiešām kaut kāds apgrauzts mēness, kurš laiku pa laikam paspīdēja caur naksnīgo mākoņu vāliem, melni iedegusi Žanna baltā kleitā… Un vēl pudele madeiras uz trim - tas piepeši lika apjaust bezgalīgās iespējas, kad visu var un drīkst, un šīs iespējas ir gluži vai pienākums izmantot. "Izmantot" pat nebūtu pareizais vārds, drīzāk - novērtēt un pārliecināties, ka viss apkārt ir brīnišķīgi un radīts vienīgi tavam priekam.

Žora nez kur pazuda, un es attapos uz soliņa pie piestātnes līdzās Žannai. Starp mums stāvēja tukša muskatšampanieša pudele un saburzīta čebureka salvete.

-     Kā redzu, tev garšo šampanietis? - Žanna ierunājās, un šis "tev" nolija pār mani kā silts vilnis.

-      Tu jau arī neko neiebildi?

-      Man nebija izvēles! - Viņa iesmējās. - Es tikai pieņēmu cienastu.

-     Vai atkārtosim to pašu?

-     Vai izturēsim? - Un atkal tīkami aizķēra šis "izturēsim" - tātad mēs esam kopā, kā sazvērnieki.

-     Tas ir mūsu pienākums, - es atteicu.

-      Pienākumi ir jāizpilda.

-     Sēdi te, es tūlīt atnākšu. Labi?

-     Labi.

-     Vai neaizbēgsi?

-      Kāpēc gan, Žeņa? Pie tam - uz kurieni?

-      Vispār, jā… - es piekritu.

-     No sevis nevar aizbēgt, - viņa noteica, kad jau steidzos prom.

Nebija laika apdomāt viņas pēdējās frāzes jēgu - es baidījos,

ka tirgotava būs slēgta. Bet nē - atvērta. Es jau zināju - pārdevēju sauc Igors, un, atcerēdamies mani pēc pirmā pirkuma, viņš neko nevaicāja un izņēma no ledusskapja tādu pašu pudeli. Sarkanais muskatvīns maksāja četrpadsmit grivnu, īsi sakot, gandrīz par brīvu.

-      Vai tu jau neslēgsi ciet?

-      Es vēl līdz trijiem, - Igors mani nomierināja.

-      Dienā?

-      Naktī! - viņš jautri paskaidroja.

-     Tad uz drīzu redzēšanos.

Redzēšanās patiešām bija drīza - pēc pusstundas mēs ar Žan- nu piegājām pie tirgotavas un paņēmām vēl trīs pudeles sarka- . nā muskatšampanieša.

-     Vai tiešām pasaulē ir vieta, kur mūs ielaidīs ar tādu lērumu līdznestā alkohola? - Žanna painteresējās.

-      Ir gan tāda vietiņa, - es atbildēju. - Tepat netālu.

Atkal mums gar acīm nozibēja krokodils ar uzpurni, iguāna ar miegainu skatienu, laukuma vidū guļošais suns - un tad jau mēs atradāmies pie apskūpstītā Ļeņina ar sarkanajām lūpām un nodauzīto degunu.

-      Kādas šausmas! - Žanna iekliedzās. - Tu mani ved uz savu numuru! Es pazīstu šo vietu - tu mani ved pie sevis uz numuru!

-     Agrāk teica - mēbelētās istabas.

-     Jā, šķiet, tā teica, - Žanna piekrita. - Vai tu man nedarīsi pāri?

-      Kā iznāks.

-     Nu ko… Lai notiek.

Mana numura lodžija bija sadalīta divās daļās, ierīkojot vēl vaļēju mantu glabātavu, kurai bija atsevišķs apgaismojums. Neviens mūs tur neredzētu un neaizsniegtu, lai vai kādā kokā uzrāptos, lai vai uz kāda jumta uzkāptu. Šajā lodžijas nodalījumā tad mēs arī uzklājām mazu galdiņu.

Vakars bija tumšs un spirdzinošs, koki šalca stiprajā vējā, bet mūsu patvērumā likās tik mierīgi, ka pat savas izžuvušās peldbikses atstāju uz margām - pilnīgs bezvējš, nenopūtīs. Tepat līdzās, aiz kokiem, pret krastu sitās viļņi, atsteigušies šurp no Turcijas, Slavas Ložko restorānā dārdēja orķestris, un pats Slava pārtraukumos skaitīja savus drastiskos dzejoļus, cik skaisti viņš mīlējis skaistas sievietes.

Bet mēs ar Žannu dzērām sarkano muskatvīnu, vērāmies viens otram acīs, teicām divdomības, nevainīgiem pieskārieniem iepazinām otra augumu un jautri smējāmies par seniem un neseniem notikumiem.

Pēc tam, kad beidzās otrā pudele, es paziņoju, ka laiks gulēt.

-      Bet mums taču vēl ir vīns! - Žanna jutās pārsteigta.

-      Izdzersim no rīta. Tikai tad tu sapratīsi, kas ir īsts, vēss sarkanais muskatšampanietis… Un tā tālāk.

-     Redzu, ka tev ļoti garšo šampanietis? - Žannas balsī ieskanējās nelielas aizdomas. Šo jautājumu šovakar viņa uzdeva jau otro reizi.

-     Ar Žoru es dzeru madeiru. Ar Rakstnieku nama direktoru - konjaku. Ar tevi - šampanieti. Bet' Zaporožjē man ir draugs Vladimirs Ivanovičs Podgornijs, vietējā Mašīnbūves institūta rektors… Rau, ar viņu mēs dzeram kandžu, kuru dzen viņa simtgadīgā māte. Vai jautājumi vēl ir?

-     Ielej! - Žanna bezrūpīgi atmeta ar roku, un es salēju glāzēs otrajā pudelē atlikušo šampanieti. - Tikai, zini… Es gulēšu atsevišķi. Mēs taču to jau sarunājām? Tu taču piedāvāji man izīrēt gultasvietu?

-      Neiebilstu.

Un man tiešām nebija iebildumu. Šis vakars bija sniedzis tik daudz, ka prasīt vēl kaut ko… Tās jau būtu pārmērības.

Mēs apgūlāmies atsevišķi.

Un nodzēsām gaismu.

Bet lodžijas durvis palika vaļā. Tur, tumsā neredzami, šalca koki, dārdēja viļņu bangas, un uzmācīgi tricināja gaisu Ložko orķestris, bez pūlēm nomākdams visus pārējos Koktebeles orķestrus.

-      Man auksti, - Žanna ierunājās. - Ar palagu vien nepietiek. Galu galā ir jau septembris.

-     Segas ir skapī, - es atbildēju.

Un uzreiz saspringu - esmu pateicis kaut ko nepareizi, par daudz atklāti. Bet šampanietis darīja savu. Kamēr prātoju, kas un kā, bija jau par vēlu. Žanna piecēlās, pa krēslu aizgāja līdz skapim, atvēra durvis un izvilka no kaudzītes vienu segu.

jau paslējos viņu atturēt, jau pastiepu rokas, lai nelaistu pie skapja, pie segām, spilveniem un palagiem, kas tur gaidīja aukstuma iestāšanos…

Bet bija par vēlu.

Tiklīdz viņa izvilka segu, atskanēja apdullinoši skaļš troksnis - zemē nokrita kaut kas smags, liels un noziedzīgs.

Iededzis griestu lampu, es abažūra gaismā ieraudzīju Žannu, sastingušu ar zilu armijas segu rokās. Uz grīdas, viņai tieši pie kājām, atradās mana pistole, bet blakus - Žoras akmens meistardarbs, kas allaž no jauna satrieca mani ar savu anatomisko precizitāti. Divkilogramīgais loceklis nokrita laikam ar tikpat lielu troksni kā "stječkins" ar klusinātāju.

-      Pie velna! - Žanna zem deguna nomurmināja, un likās, ka balsī vairāk jautās smiekli nekā bailes, vismaz man tā šķita.

- Nepievērs uzmanību! - Es nevērīgi pagrūdu abas lietas ar kāju zem skapja. - Tur tām būs īstā vieta.

Pēc tam es izslēdzu gaismu, pacēlu Žannu kopā ar visu segu uz rokām, noguldīju savā gultā un pats apgūlos blakus. Un viss bija brīnišķīgi.

Vilciens no Dņepropetrovskas Kurskas stacijā iebrauca vienpadsmitos divdesmit sešās minūtēs. Mandrika negāja uz peronu, bet palika mašīnā. Iepriekš puišiem piezvanījis, viņš pateica, ka sēdēs autostāvvietā sarkanā vāģī. Tas bija profesionāli - pat ja kāda "aste" vilktos līdzi no Dņepropetrovskas, viņu kopā ar izpildītājiem neviens neieraudzītu.

Nolaidis lejup loga stiklu, lai labāk dzirdētu paziņojumus, Mandrika palūkojās pulkstenī - tas bija rolekss. Neko darīt, Mandrikas vājība bija skaistas un dārgas mantas, kas iznira no būtības dzīlēm tikai tagad, kad viņa rīcībā bija ne tikai vienkārši nauda, bet liela nauda. Ko nu par pulksteni, labs pulkstenis jebkuram nepieciešams, bet Mandrikas alkas ar to nebija remdētas. Pildspalvas, piezīmju bloknoti, zīmoggredzeni ar dārgakmeņiem, aproču pogas, kaklasaites - tās visas bija ne tikai labas, bet ekskluzīvas lietas. Saka, ka, sapelnot daudz naudas, cilvēks mainās. Nebūt ne. Viņā tikai uzplaukst tas, kas agrāk nospiests tumšākajos dvēseles stūrīšos.

-     Sveicināts! - atskanēja balss, un Mandrika sev blakus ieraudzīja vienkāršu, smaidošu seju.

-     A, tātad esat atbraukuši. Sēdieties aizmugurē. Vai viss kārtībā? Kā atbraucāt?

-     Normāli. - Ērtajā aizmugures sēdeklī iekārtojās divi pasīki puišeļi.

Uzmetis viņiem skatienu spogulī, Mandrika vēl pagriezās atpakaļ. Brīdi klusēdams nomērīja abus ar skatienu, kā apsvērdams to piemērotību ieplānotajam darbam.

-     Nu ko, esam mainījušies? - viens no puišiem, kurš pirmais ielūkojās mašīnā, apjautājās. - Grūti pazīt?

-      Es pazinu.

-      Bet mēs tevi gan uzreiz nepazinām… Baigi biezais, bail bija tuvoties, visu laiku prātojām - vai tik tas ir mūsu Vasjko, kuru iepazinām, iemīlējām un aizvien turpinām mīlēt, - puisis pen- terēja.

-     Tad nu klausies, Griša… Un tu arī, Vaļera, - uzrunājis vienu vārdā, Mandrika tūlīt saprata, ka tāpat jāizturas arī pret otru. Vaļera visu laiku bija klusējis, likās arī smaidīgs un pat labsirdīgs. - Tad nu klausieties, puiši. Darbs jāizdara šodien.

-      Bet kad mēs pa Maskavu pastaigāsim, uz Sarkano laukumu aiziesim, Mauzolejā ieskatīsimies? - Griša turpināja spuroties. - Sen Iļjiču neesmu redzējis. Kā viņš tur jūtas?

-     Sarunāsim uzreiz… Vēlāk satiksimies Dņeprā, atradīsim kādu jauku vietiņu un no sirds izsmiesimies. Par visu, ko vēlēsities. Skaidrs? Tagad man maz laika. Jums arī. Darbs ir ļoti nopietns.

-      Būšu mēms kā zivs. - Griša piespieda abas plaukstas pie krūtīm. - Zviņajte, djadjko.

-      Ar ukraiņu valodu te uzmanīgāk.

-     Bet tu taču saproti!

-     Griša! Tas varētu būt izmeklētājiem pavediens! - Mandrika, nespēdams izturēt šādu aprobežotību, ievaidējās. - Jebkurš muļķis, izdzirdis kaut vienu šādu vārdu, pateiks, ka esat no Ukrainas. Vai tev tas vajadzīgs?

-     Viss, Vasja! Tas vairs neatkārtosies.

-      Biļetes atpakaļceļam nopirkāt?

-      Kā jau norunājām.

-      Pareizi, nav ko vietējo staciju datoros savus uzvārdus atstāt. Vai instruments jums līdzi?

-      Instrumentu atvedām. Lai gan ar grūtībām - divas muitas bija jāapvārdo.

-     Vai instruments tīrs?

-     Gandrīz.

-     Tā neies, - Mandrika stingri paziņoja.

-     Vasja, - Griša sāka gausties. - Nu, Čečenijā instruments bijis! Tagad valstī neko neatradīsi, kas nebūtu bijis Čečenijā! Viss kārtībā! Nepārdzīvo!

-      Labi, - pārvarējis sevi, Mandrika negribīgi piekrita. - Tad klausieties… Darbu izdarīsit - un tūlīt uz vilcienu. Un uzreiz atbrīvojieties no instrumenta. Jums to vairs nevajadzēs.

-      Kas zina, - neviļus izspruka līdz šim klusējušajam Vaļe- ram. - Dzīvē iet visādi… Nez kas vēl var gadīties.

Mandrika ilgi klusēja, pavadīja ar skatienu milici, kurš jau vairākkārt bija nogājis gar mašīnu, tad iedarbināja motoru un lēni izbrauca no stāvvietas. Pabraucis garām stacijas ēkai, viņš nogriezās pa kreisi, vēlāk, sagaidījis zaļo gaismu, pa labi. Pēc divsimt metriem Mandrika vēlreiz nogriezās pa labi, iebraucot tukšajā un klusajā Kazakova ielā. Pabraucis vēl divas, trīs minūtes, viņš piestāja netālu no baznīcas.

-     Te būs nedaudz mierīgāk, - Mandrika izskaidroja savus manevrus. - Tagad vēl kas… Es jums šur tur piekāpos, tagad būs arī jums jāpiekāpjas… No instrumenta pēc tam tūlīt atbrīvojieties. Ja tas sasmērēts, turpat atstāt nevajadzētu. Bet pie pirmās iespējas… Ūdenī, kanalizācijas šahtā, publiskajā tualetē… Jūsu zaudējumus es kompensēšu īpaši.

-     Tā ir cita runa! - Griša pacilāts iesaucās. - To mēs darīsim labprāt un pat ar prieku!

Mandrika saviebās un neko neatbildēja, tādējādi likdams saprast, ka nav apmierināts ar tik vieglprātīgu attieksmi pret darbu un sācis šaubīties, vai šie vispār ir īstie puiši.

Abi saprata un arī apklusa.

-     Vasja, - Griša uzlika roku Mandrikam uz pleca, - tu neņem pie sirds. Mēs tikai aiz uztraukuma dižojamies, aiz prieka, ka normāli nonācām galā, ka tevi ieraudzījām… Tāda savdabīga šoka izpausme. Tagad nedaudz pastaigāsim pa ielām, uzkodīsim, un viss būs kārtībā. Tu nešaubies, mēs esam puiši uz goda, pareizie. Jau nedēļu ne gramu mutē neesam ņēmuši. Pats redzi, cik nopietni attiecamies pret darbu.

-     Labi, sarunāts. Klients dzīvo viesnīcā "Rossija". Trešajā stāvā. Lūk, numurs. - Mandrika tikai parādīja uz papīra uzrakstītus ciparus. - Jums jāierodas pusseptiņos… Atkārtoju vēlreiz - astoņpadsmitos trīsdesmit. Ne agrāk un ne vēlāk. Trīs reizes kārtīgi pieklauvēt pie durvīm. Jums atvērs. Durvis būs aizslēgtas, bet, ja tieši astoņpadsmitos trīsdesmit tur aiziesit un pieklauvēsit trīs reizes, - Mandrika ar pirkstu kauliņiem paklau- dzināja pa paneli, parādot, kā tas darāms, - jums atvērs gara auguma cilvēks. Tas arī būs jūsu klients. Tad jūs izdarāt savu darbu, izņemat no durvīm viesnīcas atslēgu, liekat kabatā un dodaties prom, neaizmirstot kārtīgi aizvērt durvis. Tur ir šle- peratslēga. Un līdz nākamajai dienai numurā neviens degunu nebāzīs. Ne istabene, ne dežurante, neviens. Durvis būs aizslēgtas. Visvisādas apskates, apgaitas, tīrīšanas un tamlīdzīgas procedūras - sāksies no rīta. Kad viņu atradīs, jūs jau būsit Dņepropetrovskā.

-     Nav slikti. - Griša jautājoši pavērās Vaļerā, kurš tikai mēmi palocīja galvu.

-     Jūs mierīgi un nesteidzīgi izejat no viesnīcas, dodaties pa Razina ielu lejup uz metro un, vienreiz pārsēžoties, nonākat Kurskas stacijā. Tālāko paši zināt. Ja viss ritēs pēc plāna, stacija būsit piecpadsmit minūtes pirms vilciena atiešanas. Vilciens stāvēs pie trešās platformas. Vai jautājumi ir?

-     Vai esi drošs, ka klients tur tiešām būs? - Griša painteresējās jau pavisam citādā balsī - klusā, nomāktā un pat nedaudz tramīgā.

-      Es pats ar viņu tā norunāju.

-      Un kur tu šai laikā atradīsies?

-     Pavisam citā pilsētā. Tūlīt mēs šķirsimies, un es drāzīšos uz lidostu.

-      Un, kur tu atradīsies, mums nemaz nav jāzina?

-      Pilnīgi pareizi. - Mandrika nosmīnēja.

-      Kā sauc klientu?

-     Kam tev tas?

-      Vispār jau taisnība. - Griša noraustīja plecus. - Kam man tas? Absolūti nekam. Klients ir vienkārši klients. Piedod - tas bija muļķīgs jautājums. Bet ir arī viens gudrāks.

-      Es klausos, - Mandrika nedaudz nepacietīgi sacīja.

-      Nauda.

-      Pa pieciem pirms, pa desmit pēc, - Mandrika nespēja iztikt bez viltībām.

Griša klusēdams pavērās Vaļerā, un brīdi abi, neko nesacīdami, lūkojās viens otram acīs. Acīmredzot klusībā rēķināja un ar sev vien zināmu zīmju palīdzību centās novērtēt piedāvājumu.

-     Tad kopā trīsdesmit? - Vaļera beidzot pajautāja.

-     Jā. Pa abiem kopā trīsdesmit, - Mandrika precizēja.

-      Plus neatliekamie izdevumi - biļetes, instruments…

-      Un vakariņas vilcienā, - Mandrika pārtrauca uzskaitījumu.

-     Sarunāts! - Vaļera piekrita.

-     Sarunāts! - Griša pievienojās.

Atvēris paneli, Mandrika izņēma aizzīmogotu dolāru paciņu un pasniedza Grišam.

-     Te ir desmit. Pa pieciem katram.

-      Un kad būs pārējā nauda?

-      Kad vien vēlaties. Varat braukt šurp, varu es aizbraukt uz Dņepru - man vienalga.

-      Bet vai tas ir droši?

-      Puiši… Kur gan es varētu pazust? - Mandrika nopūtās. - Jūs taču pat otrā pasaules malā mani atrastu.

-              Atrastu gan. - Griša piekrītoši palocīja galvu. - Un vēl mums ir viens kopējs draugs… Nikolajs Ivanovičs Usošins. Vai ne tā?

-               Uz kurieni jūs aizvest? - Mandrika pavaicāja, atkal iedarbinādams motoru un pagriezdamies atpakaļ uz Kazakova ielu.

-               Uz mīļoto metro, - Griša atbildēja. - Mūsu rīcībā gandrīz visa diena. Būs jāpaklaiņo pa Maskavu.

-     Tikai brīdinu - ne grama šņabja, ne kausa alus.

-     Ak, Vasja! - Griša jautri iesmējās. - Tās vairs nav tavas problēmas, bet mūsējās. Bet, ja nopietni… Gribi - atzīšos… Es pat ieēst neko nespēšu. Vaļera - tas gan, bet es - ne kumosu.

Mandrika dega nepacietībā ātrāk atbrīvoties no pasažieriem.

-      Pretējā ielas pusē - metrostacija "Sarkanie vārti". Shēmas uz katra stūra - neapmaldīsities. Rīt ap pusdienlaiku piezvanīšu uz Dņepru. Tev. - Viņš stingri pavērās Grišā. - Tad jau jums jābūt mājās.

-     Būsim, Vasja, neuztraucies. Viss nokārtosies, viss būs lieliski.

-     Lai veicas, puiši! - Mandrika novēlēja.

-      No tavas mutes Dieva ausī! - Griša atteica un, uzmetis uz pleca somu, pagriezās pret Vaļeru. Mandrika un viņa turpmākās gaitas, šķiet, vairs neeksistēja.

Iedarbinājis mašīnu, Mandrika iekļāvās transporta plūsma. Pēc trim kilometriem viņam jānogriežas un jādrāžas uz Šere- mentjevu. Pie Skļifosovska institūta, kā parasti, veidojās sastrēgums, un tāpēc, lēnām, pa diviem trim metriem virzoties uz priekšu, Mandrika paguva sazvanīties ar vajadzīgo cilvēku.

-     Oļeg Vitaļjevič? Labdien! Esmu visu sagatavojis. Būšu, kā sarunājām - tieši pusseptiņos. Jā, ar dokumentiem. Un tad visu saliksim pa plauktiņiem. Uz drīzu redzēšanos!

Pēdējos vārdus tomēr teikt nevajadzēja, noteikti ne. Drīza redzēšanās šādā paša noorganizētā situācijā… Bīstami vārdi, ai, eik bīstami! Jo tikšanās patiešām notika. Tiesa, nedaudz vēlāk.

Griša un Vaļera pie viesnīcas ieradās ap sešiem vakarā. No Sarkanā laukuma puses. Saule jau rietēja, apspīdot viesnīcas stikla fasādi un radot piepešu svētku noskaņu. Sārtie zibšņi atplaiksnīja arī viesnīcas iemītnieku sejās, liekot noticēt, ka drīz piepildīsies kāds senlolots sapnis.

Gan Grišam, gan Vaļeram bija gauži vientiesīgas sejas, kas dažbrīd pat likās neaizsargātas. Viņi piegāja pie šveicara, kurš, protams, pieprasīja viesu karti, viņiem tās nebija, sākas diņģēšanās un lūgumi ielaist vismaz vestibilā nopirkt kādus košus žurnālīšus, šveicars joprojām neatkāpās, bet likās arvien piekāpīgāks. Un kad Griša vēl, muļķīgi smaidot, iesmērēja viņam simtnieku, šveicars - joprojām saīdzis - atkāpās un pat vēl pagrūda puišus no mugurpuses - sak, ejiet ātrāk, nekavējieties, rau, cik te cilvēku sastājies un visi tik steidzīgi, tik steidzīgi.

Un patiesi, brīdi pagrozījušies pie avīžu kioskiem, puiši pagāja sānis un apsēdās uz krēsliem. Izskatījās viņi vienkāršāk par vienkāršu, nevienam ne prātā nenāktu pievērst tiem uzmanību. Tāpat skaidrs - provinciāļi atbraukuši uz galvaspilsētu tās labumus izbaudīt.

Pulkstenis jau rādīja desmit minūtes pāri sešiem, kad viņi piecēlās un sarkdami un bālēdami devās uz liftu. Kad pienāca lifts, viņi atkal bikli palaida pa priekšu visus, kas steidzās, un tikai pēc tam iekāpa paši. Toties izkapa viņi pirmie. Lifts aiz- traucās tālāk, augšup debesīs - kas viņiem tur meklējams?

-      Vai numuru atceries? - Griša pavaicāja.

-     Jā, atceros.

-     Šķiet, mums uz so pusi.

-      Kāda starpība… Gaiteņi iet uz riņķi… Tāpat nokļūsim, kur vajag.

Pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri sešiem. Pietiekami daudz laika, lai izstaigātu visu garo viesnīcas gaiteni un atrastu vajadzīgās durvis. Kad puiši apstājās pie meklētā numura, līdz norunātajam laikam bija atlikušas vēl trīs minūtes. Nolēmuši ievērot Mandrikas instrukcijas, viņi pagājās vēl uz priekšu, bet pagriezās atpakaļ, neaiziedami līdz dežurantes galdiņam, kura jau sāka ieinteresēti lūkoties viņu virzienā. Ieraudzījusi puišus apstājamies, viņa nomierinājās - viesi beidzot atraduši meklēto numuru.

Tieši astoņpadsmitos trīsdesmit Griša pieklauvēja pie durvīm. Trīs reizes, iepauzējot, kā Mandrika bija licis.

-      Kas tur? - no numura atsaucās prieciga balss.

-     Savējie, - Griša tikpat priecīgi atbildēja.

Durvis atvērās, un puiši strauji ar pistolēm rokās iegāja numurā, tūlīt pat aizcirzdami aiz sevis durvis. Vīrietis sporta tērpā, vienā mirkli nobālis, atkāpās dziļāk telpā. Griša un Vaļera tūlīt pat viņam sekoja. Un tur nu viņus gaidīja vislielākais pārsteigums - ap mazo galdiņu sēdēja četri cilvēki. Tajā pašā mirkli pavērās tualetes durvis un parādījās piektais - viegli iereibis, sasārtis un smaidīgs. Griša ar pistoli pagrūda viņu pie pārējiem.

-     Velns lai parauj, - viņš noņurdēja.

-     Neko darīt, - Vaļera atteica un izšāva uz to, kas atradās vistuvāk, Griša tūlīt pat ķērās pie pārējiem. Trāpīt viņi centās krūtīs, plaušās, lai nebūtu kliegšanas. Šāvieni sausi nosprak- stēja cits pēc cita. Divdesmit, trīsdesmit sekundes, un viss bija beidzies. Tad Vaļera, pārlādējis ieroci, apstaigāja līķus un vēlreiz iešāva katram galvā - starp ausi un deniņiem. Ja līdz tam vēl skanēja vaidi un cilvēki raustījās agonijā, tad tagad neviens vairs nekustējās.

-      Ejam prom, - Griša sacīja.

-     Pagaidi. - Vaļera, apstaigājis visus līķus, pārmeklēja kabatas un sameta savā somā naudas makus, kabatas portfeļus, naudu, noņēma pulksteņus un aizgāja pat līdz pakaramajam, kur arī iztīrīja dažu žakešu kabatas. - Tagad viss, - viņš paziņoja. - Ejam!

-      Atslēga, - Griša atgādināja.

-      Es paņemšu. Tagad lēnā solī uz dežurantes pusi. Tur ir lifts.

-     Skaidrs.

Tiklīdz viņi izgāja no numura un aizcirta durvis, pienaca istabene.

-     Vai tur kāds vēl palika? - viņa pavaicāja.

-     Piedzērušies līdz nāvei, - Vaļera mierīgi paskaidroja. - Labākajā gadījumā nāks pie sajēgas rīt no rīta.

-     Varbūt tomēr pamēģināt? Viņi man mazliet palikuši parādā…

-      Es neieteiktu, - Vaļera vienaldzīgi atteica.

-     Ja rit, tad rīt, - istabene nomurmināja un arī devās pie dežurantes.

Puiši viņai sekoja, izsauca liftu un iekāpa tajā - nesteidzīgi, pat nedaudz vilcinādamies. Sarunādamies pusbalsī par gluži neitrālu tēmu, viņi uz dežuranti neskatījās, uzmanot tikai viņas atspīdumu stiklā - sak, pašiem savu rūpju pietiek. Nonākuši pirmajā stāvā, abi izgāja no lifta, paskatījās apkārt un devās uz viesnīcas izeju.

Viņiem laimējās - uzreiz nonāca pie Razina ielas. Nokāpuši metro, abi nopirka jaunās avīzes un pamanīja, ka milicis pie ieejas viņiem netīkami pievērš uzmanību. Tāpēc jau arī bija nostājušies pie avīžu kioska. Iebraucēji taču avīzes nepērk. Ieraudzījis, ka viņu ieinteresējušie cilvēki nopērk laikrakstus, nomierinājās arī milicis.

Kurskas stacijā viņi ieradās piecpadsmit minūtes pirms vilciena atiešanas. Mandrika bija laiku aprēķinājis precīzi. Vagonā gandrīz neviens nebrauca: kupejā viņi izrādījās divi vien. Uzmetuši somas uz augšējiem plauktiem, abi apsēdās pie galdiņa un pirmo reizi pēdējās stundas laikā paskatījās viens otram acīs.

-     Nu ko? - Griša ierunājās.

-     Šķiet, beidzās labi, - Vaļera atbildēja.

-      Mēs izdarījām muļķību, lielu muļķību.

-      Kādu?

-     Nevajadzēja ar somām staigāt pa pilsētu. Tāds pierādījums, tāds pierādījums…

-     Viss bija pareizi, - Vaļera atteica. - Es būtu nogāzis jebkuru, kurš stātos ceļā.

-     Vai gultas veļu ņemsit? - apvaicājās vilciena pavadone, ieskatīdamās kupejā.

-     Ņemsim, - Griša atbildēja.

129

Tikai šajā mirklī abi ievēroja, ka -vilciens jau devies ceļā. Lēnām garām aizslīdēja perons, daži pavadītāji, nesēji, ūdens kioski un divi miliči, kuri mierīgi smēķēja pie pazemes pārejas ieejas.

9 — 2959

-      Vai tiešām izsprukām sveikā? - Griša noņurdēja.

Vaļera neatbildējis piecēlās, nolika uz sēdekļa savu somu un izņēma no tās degvīna pudeli, kuru bija nopircis, klaiņodams visu dienu pa Maskavu.

-      Atnes glāzes! - viņš sacīja, un tikai šie vārdi ļāva nojaust, kurš te īsti ir galvenais. Kad Griša bija nolicis uz galdiņa divas glāzes, Vaļera ielēja tajās šņabi, tā ap simtpiecdesmit gramiem, un, negaidīdams Grišu, klusēdams pieskandināja un trijos malkos iztukšoja.

-     No Vasjas mums pienākas vairāk, nekā viņš domā, - Griša paziņoja.

-      No Vasjas krietni pienākas.

Bet vilciens uzņēma ātrumu, aizvedot puišus arvien tālāk 110 Maskavas, no bīstamās vietas viesnīcā "Rossija". Kad kļuva pavisam tumšs, Vaļera izņēma no somas savu pistoli un, pārliecinājies, ka gaitenī neviena nav, sparīgi to izsvieda pa logu.

-      Dod arī savējo, - viņš sacīja.

Paņēmis no Grišas otru pistoli, viņš ar to izrīkojās tieši tāpat. Ieroči iekrita kaut kādos krūmos, ūdenī vai vienkārši zālē vismaz kilometra attālumā viens no otra. Kādreiz varbūt tos arī atradīs, bet ne jau uzreiz un ne jau viens un tas pats cilvēks - to varēja apgalvot droši.

Vaļera, atgriezies kupejā, aizvēra durvis, aizslēdza, lai neviens nevarētu ienākt, un tad izkratīja no somas makus un kabatas portfeļus. Visus iztīrījis - bet sanāca kādi astoņi tūkstoši dolāru -, viņš paņēma maciņu kaudzi un, izgājis gaitenī, ik pa brīdim tos citu pēc cita izsvieda pa logu. Atgriezies, viņš pusi naudas noskaitīja Grišam.

-     Šķiet, tas arī viss, - Vaļera gurdi paziņoja.

-      Atlikusi tikai muita.

-     Gan jau.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku piezvanīja Mandrika.

-     Vai jūs jau mājās? - Pat no vairāku tūkstošu kilometru attāluma varēja sadzirdēt viņa balsī ieskanamies atvieglojumu.

-     Esam galā, - Griša atbildēja.

-     Vai viss kārtībā?

-     Pat vēl vairāk.

-     Nesapratu?

-     Viņi bija pieci.

-      Un jūs…

-     Jā, Vasja, jā. Nekas cits mums neatlika. Nevarējām taču vienkārši apgriezties un aiziet. Un tevi pievilt. Iegājām, kā tu liki, pusseptiņos. Vai tu zināji, ka viņi būs pieci?

-     Tātad jūs… - Mandrikas balss skanēja nedzīvi.

-      Jā. Bet mēs esam mājās, mums viss ir kārtībā. Un vēl… Būs jāparunā par naudu. Tu mums vēl krietni esi parādā.

-      Mēs pārrunāsim, - Mandrika atteica un kādā tālā pilsētā nolika klausuli. Viņam vienkārši nebija spēka turpināt.

Iebraucot Koktebelē no Feodosijas puses, var redzēt milzīgu vairogu, uz kura uzrakstīti rakstnieku vārdi, kas te dažādos laikos krietni pastrādājuši: Maksimiliāns Vološins, Marina Cvetajeva, Aleksandrs Grīns, Vjačeslavs Ložko un vēl citi dižgari, lai jebkurš iebraucējs uzreiz varētu sajust šīs vietas, jūras un kalnu savdabību.

Un sajuta arī.

Saule tikko norietēja aiz diviem lēzeniem pakalniem, kas atgādināja jaunavas krūtis. Šķiet, tā tos še arī dēvēja. Tuvojās krēsla, tuvojās vakars un atdzīvojās ari Rakstnieku nama ēdnīcas laukums.

Man laiks doties turp.

Žora jau izlicis savus satriecošos meistardarbus, un melnajā somā noteikti glabājās madeiras pudele. Slava Ložko staigāja gar tirgotājiem, aicinādams ieguldīt savu tiesu slavenās piekrastes uzturēšanā.

9*

Es pagriezos un devos uz otru pusi, uz Koktebeli. Ceļmalā sēdēja večas, grauza saulenes un tērgāja par grūtajiem laikiem.

131 •

Turpat uz asfalta rēgojās plakātiņi, vecas piedāvāja pajumti pie jūras, visai ģimenei, vienam cilvēkam, ar meiteni un ar draugu, ar suni un krokodilu. Pat dokumentus neprasīs, lai gan, protams, pagremzīsies par stingrajiem likumiem - galu galā te tomēr bija cita valsts.

Es speciāli devos uz nomaļām vietām, lai pārbaudītu - vai kāds neseko, vai neraisu kādā slimīgu un sakāpinātu interesi.

Šķiet, viss kārtībā, šķiet, neviens neseko. Garām traucās mašīnas uz Feodosiju, Sudaku un Simferopoli - caur Koktebeli vijās svarīga maģistrāle, var drāzt, kur deguns rāda - kaut uz Kerču un tālāk uz Kaukāzu, kaut uz Azovas jūru un tad uz Ukrainu.

Tirgus bija izkārtojies abpus ceļam un, šķiet, darbojās visu nakti - tirgošanās notika starmešu gaismā, un cilvēki gulēja turpat mašīnās, gluži vai par velti atdodot persikus, bumbierus, melones, arbūzus, pašbrūvētu vīnu, erzackonjaku un ceptas stores.

Žora sēdēja turpat, kur parasti. Viņam blakus valšķīgi ķiķināja divas meičas, snaikstot savus jaunos pirkstiņus gar kārtējo šedevru.

-     Vai drīkst, mēs nofotografēsimies kopā ar… ar šito? - pavaicāja tā, kura bija uzņēmīgāka.

-      Drīkst, - Žora vienaldzīgi piekrita - šādus lūgumus viņam nācās uzklausīt bieži.

Kas nu sākās! Meitenes pamīšus ņēma skulptūru rokās, kļāva pie atkailinātām krūtīm, sprauda matos, skūpstīja un iebāza pat mutē! Kamēr viena, satraukti ačteles mirdzinādama, tā izdarījās, otra tik spaidīja "ziepju trauka" slēdzi. Nespēdams izturēt šīs akmens orģijas, Žora pagriezās pret margām, ielēja glāzē madeiru un izdzēra, neko neuzkožot. No jūras viņš novērsās tikai tad, kad akmens veidojums atkal atradās vecajā vietā, bet meičas, sajūsmā grūstīdamās, devās prom gar krastmalu.

-      Ir nu gan spēlītes! - Žora mulsi noteica. - Tīras šausmas un ārprāts! Varu iedomāties, kā viņas izdarās ar dabiskākām ierīcēm! Visu mākslas darbu apsiekalojušas!

-     Ja tu pamosties svešā cellē, - es sāku deklamēt Žoras nemirstīgo dzeju, - tad… Pats saproti, kur atrodies.

Tikko redzētais "ziepju trauks" man atgādināja, ka vēl kas palicis nedarīts. Rakstnieku nama ēdnīcas vestibilā atradās foto- pakalpojumu kiosks, ko greznoja sarkandzeltena "Kodak" reklāma. Pirms divām dienām biju nodevis filmiņu, un nu jau vajadzētu būt gatavām fotogrāfijām ar pēdu nospiedumiem.

Bildes bija izdevušās lieliskas, skaidras un košas - noziedzīgās pazoles visā savā krāšņumā.

-     Mīļotā sieviete? - Žora, ieraugot mani ar fotogrāfijām, painteresējās.

-     Kaut kas uz to pusi. - Es iebāzu bildes kabatā. - Starp citu, runājot par mīļoto sievieti… Vai Žanna nav rādījusies?

-     Trīs dienas jau nav redzēta. Varbūt aizbraukusi? Nosauļo- jusies jau gana, laiks posties mājup, vai ne?

-      Kurš tad ar rociņu pamās? - es iebildu. - Un pudeli uz atvadām uzliks? Kurš uz vaidziņa nobučos?

-      Un viņa neko no tā nav izdarījusi? - Žora nošausminājās. - Koktebelē tā neuzvedas. Ko tas vecis te visu laiku grozās! - Žora vērīgi ielūkojās pūlī. - Sauļoties nesauļojas, madeiru nedzer, arī kabernē viņam negaršo. Dāmas arīdzan nelenc. Staigā tik šurp un turp, visu novēro. Tas nav mūsējais. Slikts cilvēks.

-      Kur? Parādi!

-     Tikko aizgāja… Kā atkal parādīsies, es vienkārši ar pirkstu parādīšu. Arī apģērbts kaut kā…

-      Kā?

-      Pārāk svarīgi. Te neviens tā neģērbjas, ja vispār ģērbjas. Bikses, redz, šim kājās, kurpes… Reiz pat ar kaklasaiti ieradās. Tiesa, tad lietus lija. Man kļuva skaidrs - vai nu muļķis, vai slims. Tā ukraiņi saka. Ko tu teiktu par madeiru?

-      Kādu malciņu jau varētu.

Žora dāsnu roku ielēja glāzē zeltaino vīnu.

-     Vai bumbieri uzēdīsi?

-      Dod šurp to savu bumbieri!

Krastmalā skaidri jautās vasaras rāmums - arvien biežāk jauno māmiņu un bērneļu vietā parādījās večiņas un vecīši. Dumjie ģimenes tēvi sūtīja uz Koktebeli sievas ar bērniem, acīmredzot naivi uzskatīdami, ka mazuļu klātbūtne pasargās sievišķi no vieglprātības. Naivie cilvēki! Bērns nepasargā, viņš visu vēl sakāpina un paātrina.

Pamazām satumsa.

Laukums iemirdzējās neskaitāmu spuldzīšu, sveču un visādu dīvainu ierīču gaismā. Žoram luktura nebija, un viņa meistardarbi pazuda tumsā. Tāpēc, tiklīdz sāka krēslot, viņš drūmā nolemtībā salika savus neizpirktos šedevrus melnajā somā.

-     Tev vairāk jāpievēršas cilvēku ģenitālijām, - es viņam ieteicu. - Redzēji, kādā sajūsmā iedegās šīs vīriešu uzmanības nelutinātās meitenes.

-     Zinu es šīs meitenes, - Žora atņurdēja. - Viņas te klīst no maija līdz pat oktobrim. Bet pēc tam pārvācas uz Feodosiju, pie gaļas kombināta.

-      Kāpēc tad pie gaļas kombināta?

-     Tikšanās vieta, kuru mainīt nedrīkst. Arī cenas tur demokrātiskas. Ar mašīnām tur klienti nebrauc, galvenokārt ar autobusiem. Pieturu tā arī sauc - "Gaļas kombināts", - Žora turpināja murmināt.

-      Un kāda tad ir cena?

-      Desmit grivnu. Ja esi skaidrā, vari arī par piecām pierunāt.

-      Par manu ierosinājumu tomēr padomā.

-      Esmu jau domājis. Trīs darbi jau pusgatavi. Dažādos psiholoģiskos aspektos.

-     Tu domā, ka šiem darbiem ir kas kopīgs ar psiholoģiju? - es pārsteigts pajautāju.

-     Noteikti. Rau, ar iepriekšējo locekli neviens fotografēties nevēlējās. Bet no šī pat ar varu nevar atraut. Jo īpaši sievietes. Vīrieši kautrējas.

-      Kāpēc?

-     Tam līdzās viņi jūtas nepilnvērtīgi. Un saprot - mainīt neko nevar, tā tas arī paliks. Klau, iesim uz "Iksu"!

-      Kas tas tāds?

-      Mans draugs! Dzīvot Koktebelē un nezināt, kas ir "Ikss". Tas ir nepiedodami. Mana mīļākā kafejnīca. Tur mani mīl, lutina, ļauj pa nakti atstāt savus daiļdarbus, pie tam ievēro - nezog. Bet citur zog. Nesen es noguris aizmigu krastmalā, un pa nakti man nozaga veselu somu ar darbiem. Lai gan to jau tev stāstīju. Bez tam "Iksā" dažreiz uz parāda iedod pudeli konjaka. Vai tu zini vēl kādu vietu pasaulē, kur tev par brīvu iedotu konjaku? - Žora uzstājīgi pavaicāja.

-     Godīgi sakot… Nē, - es atzinos, prātā pārcilājis Grieķiju, Kipru, Krētu, Spāniju un vēl citas valstis un salas. Tas bija jāatzīst: - Nē, man nav tādas vietas.

-      Bet man ir, - Žora atteica un tūlīt pievērsās citam. - Rau, kur tas dīvainis. Vai nu slims, vai nelietis. Iespējams, gan viens, gan otrs.

Ne mirkli nevilcinādamies, es metos Žoras norādītajā virzienā, bet, kamēr izlauzos cauri pūlim pie armēņu šašliku tirgotavas un izskrēju krastmalā… Nevienu aizdomīgu personu vairs nemanīju. Vai nu biju drūzmā paskrējis garām, vai nu nogriezies uz nepareizo pusi.

-     Vai neatradi? - Žora painteresējās. - Kāpēc viņš tev vajadzīgs? Ja vēlies, nākamreiz pateikšu, ka vēlies satikties.

-      Nekādā gadījumā! - es iekliedzos. - Nekādā gadījumā.

-     Skaidrs. - Žora palocīja galvu. - Iesim! - Un viņš devās uz to pašu pusi, kurp es biju pirms mirkļa meties pakaļ svešiniekam. Mēs atkal aizgājām līdz šašliku tirgotavai, bet piepeši Žora spēji aizrāva mani pa kreisi, tumsā, kaut kādā dienvidu krūmājā, kas stiepās līdz pat Vološina mājai. Tur atradās neuzkrītoša taciņa, kas veda uz Rakstnieku nama teritoriju. Mēs tūlīt pat nonācām pilnīgā tumsā. Tikai tālu priekšā virs ceļa mirguļoja blāvas spuldzītes.

-      Uz kurieni ejam? - es pavaicāju.

-      Uz "Iksu". Tur mūs gaida.

-      Vai tad tu esi brīdinājis?

-     Tas nav nepieciešams. Mus tur vienmer gaida. Vai tev ir vieta, kur tevi vienmēr gaida?

-      Nē.

-      Bet man ir. Un ne viena vien. Maskavā gaida sieviete, viņa sūta savus dzejoļus. Starp citu, tie veltīti man. Arī Pēterburgā sieviete… Viņa dzīvo pie tilta. Dzejoļus man neraksta, toties es viņai tos… Veltu. Tāpēc, draugs mīļais, man ir kurp iet šajā pasaulē. Pagaidām vēl ir. Priekšā vēl garš mūžs - viena sieviete pēc plaukstas izzīlēja.

-      Kad redzēsi - pasveicini.

-      Noteikti.

Blāvās spuldzītes parka dziļumā tad arī bija kafejnīca "Ikss". Neliela, ar dažiem galdiņiem un arkveida ailēm balti nokrāsotajā biezajā ķieģeļu sienā, bet pie sienām - siekstas, kas nedaudz līdzinājās nešķistiem briesmoņiem. Gar galdiņiem klum- zāja milzīgs, resns suns, ruds mastifs. Viņš visiem pēc kārtas ieskatījās acīs - vai nu gribēdams kaut ko pajautāt, vai ari pārliecināties, ka ieradies savējais un nepatikšanas nav gaidāmas.

Mēs apsēdāmies stūrī tā, ka sienas aile atradās virs mūsu galvām - tas man patika. No tumsas, no parka džungļiem mūs redzēt nevarēja - man pēdējā laikā patīk atrasties ārpus redzesloka. Kā mainās domas - vēl taču pavisam nesen, tikai pirms diviem gadiem, es pastāvīgi raizējos, vai mani visi labi redz, vai ievēro, vai esmu pietiekami apgaismots.

Dumjš, pašapmierināts cilvēks.

-      Klusssu! - piepeši Žora sparīgi nočukstēja, pieplakdams pie galda. - Skaties… Skaties, kas atnācis!

-      Kas tad tur atnāca?

-      Poļiščuka!

Un patiesi - kafejnīcā ienāca Poļiščuka, mazliet atpazīstama pēc jaunības bildēm, viņas sirmbārdainais vīrs ar hipija uzvedību un kuprains dzinējsuns ar smailu, izbadējušos purnu. Masti- fam viņš uzmanību nepievērsa, un ari mastifs to neievēroja, kas liecināja, ka abi pazīstami un Poļiščuka ar savu svītu te dažreiz mēdz iegriezties. Trijotne iekārtojās stūri, Žora viņiem pamāja, Poļiščuka atmāja pretim, un mēs beidzot varējām pievērsties viens otram.

-      Viņi te dzīvo kopš maija, - Žora turpināja čukstēt. - Viņiem Koktebelē ir māja. Tad tas ir viņš. Skulptores Muhinas brāļa vai māsas mazdēls! Vai zini viņas darbu "Akmens - proletariāta ierocis" Maskavā? Kārtīgs puisis! Ar mašīnu prot braukt. Saproti?! Pa mūsu vienīgo ielu… Tam ir īpaša nozīme.

-     Vai labi brauc?

-      Brīnišķīgi! Ne reizi vēl nav aizturēts.

-      Kas tad viņam par mašīnu?

-     Vai nu bobiks, vai gaziks… Kaut kas tamlīdzīgs. To mašīnu pat filmēja.

-      Kādā filmā?

-      Par karu.

Mēs turpinājām sačukstēties, un mums pa to laiku tika atnests pelēcīgs konjaks, divas salvetes un divas sviestmaizes ar pakusušu sieru. Vēlāk atklājās, ka zem siera gan uz manas, gan uz Žoras maizes slēpjas pa pusjēlas desas gabalam. No desas sūcās kaut kāds šķidrums. Acīmredzot firmas karstmai- zes tika gatavotas cepeškrāsnī, un karstumā izkusa ne tikai siers, bet arī desa.

Poļiščuka garlaikodamās sāka paļāt kādu filmu, kurā nez kāpēc bija atteikusies filmēties, viņas vīrs, zodu dūrē atbalstījis, sēdēja un klusēja, bet dzinējsuns apostīja visus kaktus - acīmredzot sajuta aizdomīgas smakas.

Un tad piepeši tepat līdzās skaļi nodārdēja pērkons, aiz logiem noplaiksnīja balti zila gaisma, pār mums pārtraucās spēcīga vēja brāzma un tūlīt pat norima akācijā.

Lietus izpalika.

Septembrī te tā gadās.

Pēkšņi skaļi un dobji ierējās mastifs. Paskrējis mums garām, tas pazuda ārā tumsā, kur pēc mirkļa nobrīkšķēja zari, iekliedzās cilvēks, un tad atkal iestājās klusums.

-      Atkal kādu norija, - pat pirkstu nepakustinādams, paziņoja Poļiščukas vīrs. - Kad viņš beidzot būs pierijies?

-     Tik labdabīgs radījums! - Žora metās aizstāvēt mastifu.

-    Nekad nevienam pat pirkstu nav piedūris, par aprīšanu nav ko runāt! Kā gan mute veras tā nomelnot šo cēlo radījumu, visas piekrastes rotu.

Izniris no kafejnīcas dzīlēm, saimnieks klusēdams noklausījās Žoras slavinājumus, tad piekrītoši palocīja galvu un aizgāja. Labu brīdi neviens neko neteica. Mēs ar Žoru paspējām iztukšot katrs pa divām glāzītēm konjaka. Nolobījis no maizes sieru un desu, es sāku košļāt garoziņu, kad uz sliekšņa parādījās saimnieks ar mastifu.

-      Viņam nepatīk, ja kāds slapstās, - saimnieks paskaidroja.

-    Mierīgi ejot, var tam kāpt pāri, uzmīt uz astes vai ķepas - pat nepakustēsies. Bet, tiklīdz ieraudzīs kādu slapstāmies - par sevi vairs neatbild. Un es arī vairs neatbildu.

-      Mēs par visu atbildēsim. - Poļiščuka iesmējās.

-     Tur kāds zagās, bet sunim tas nepatika. Nekā vairāk tur nebija. - Saimnieks atkal pazuda kafejnīcas dzīlēs, un suns, pateicīgs par atbalstu, viņam sekoja. Visi atkal nomierinājās.

Izņemot mani - gauži satraucošs bija stāsts par mastifu, kuram nepatīk, ka kāds slepus piezogas, tādēļ jebkurš mēģinājums tiek iznīdēts jau iedīglī.

-      Iziesim uz mirkli ārā, - es ierosināju un piecēlos no galda.

-      Bet mēs taču nāksim atpakaļ?!

-      Protams.

Izgājuši no "Iksa", palūkojāmies apkārt.

-      Viņiem te, blakus kafejnīcai, ir arī sauna, skaidrs? Un masāžas kabinets. Un tici vai netici - arī baseins. Te, lūk, ieeja, bet tur atrodami visi labumi. Cienījami cilvēki piestaigā. Poļiščuka ar vīru atnāk. Bet tā, mans draugs, ir elite! - Žora nebeidza vāvuļot.

Es paskatījos turp, kur nesen aizdrāzās cēlais mastifs. Tur varēja saskatīt kaut kādu dienvidniecisku krūmāju, žoga atliekas un nelielu strautiņu, kurš pēc tam aizvijās uz tējas namiņa pusi, lai, paskrējis garām ēdnīcai, ieplūstu jūrā.

-     Saimniekam vajadzētu būt lukturītim, - es ieminējos.

-     Tūlīt būs, - Žora sazvērnieciski nočukstēja. - Te viss ir tavā rīcībā. Domā, ka Žanna ir pati pilnība? Mēs te pie masāžas galdiem tādas Žannas atradīsim… Galva noreibs!

-      Lukturi, Žora! - es novaidējos.

Lukturis man bija rokā jau pēc minūtes. Tā arī bija, kā likās - krūmājs, žoga atliekas un izsīcis strauts. Es atskatījos - visi kafejnīcas apmeklētāji kā uz delnas. Vismaz mūsu galdiņš - jau noteikti. Es pieliecos, mēģinādams blāvajā gaismā kaut ko saskatīt. Interesanti, kāpēc visi sadzīves priekšmeti dienvidos ir tik nekvalitatītvi? Lukturītis tikko spīd, elektriskās tējkannas nedarbojas, atslēgas ķeras, logu bultas veras vaļā pie pirmās spēcīgākās vēja pūsmas, plastmasas krēsli pludmalē šķībi un ieplaisājuši, tiklīdz uz kāda apsēžas, kājas aizslīd katra uz savu pusi…

Tomēr arī blāvajā gaismas starā man izdevās atrast, ko meklēju - mitrajā augsnē iezīmējās apavu nospiedumi. Te, zem biezās lapotnes, neauga pat zāle, un saule vispār nekad nebija iespīdējusi. Tāpēc zeme bija tīra, bez lapām, zāles un netīrumiem, un katrs nospiedums ieguva skaidras kontūras. Tā kā man kabatā glabājās pirms stundas saņemtās fotogrāfijas, pēdu nospiedumus atpazīt nebija grūti.

Jā, šīs pēdas man jau pazīstamas.

Pavisam nesen redzēju tās savā numurā.

-     Nu ko? - Žora ierunājās. - Vai atradi? - Viņš allaž spēja uzdot apbrīnojami precīzus jautājumus, kuri svešām ausīm no malas varētu likties nedaudz juceklīgi.

-      Atradu.

-     Tad jau labi. Tad iesim, kamēr mūsu konjaku nav aiznesuši. Tā var mierīgi gadīties. Piepeši izdomās, ka mums vairs negribas. Viņi jau nevilcināsies. Cik reižu nav tā gadījies!

Un mēs atgriezāmies kafejnīcā.

Mastifs gulēja netālu no ieejas un, neraugoties uz labdabīgo izskatu, viena acs vērīgi uzmanīja tumšo krūmu biezokni. Acīmredzot suns vēl nebija nomierinājies, joprojām gatavs ieviest kārtību sev uzticētajā teritorijā.

Mūsu konjaks stāvēja kā stāvējis. Tāpat kā sviestmaižu atliekas, lai gan pat pa gabalu varēja nojaust, ka neko tādu ēst nav ieteicams.

-     Par ko iedzersim? - Žora pavaicāja.

-      Par uzvaru. Pār ļaunumu. Kā nu mēs to izprotam.

-      Brīnišķīgs tosts! - Žora pacilāts iesaucās. - Gluži kā dzeja.

-      Dāvinu! - Es iztukšoju glāzi un iebāzu mutē atlikušo maizes garoziņu. Vēl kaut ko pasūtīt nebija vēlēšanās - es atrados tāda bezdibeņa malā, ka ēšana vairs ne prātā.

Galvenais secinājums - zaglis manā numurā nav viesojies.

Kāds tikai gribējis pārliecināties, ka tas esmu tiešām es.

Acīmredzot arī pārliecinājās.

Ja šis pats cilvēks slapstījies pa krūmiem, tad… Tad viņš interesējas tieši par mani.

Vai arī joprojām turpina pārliecināties?

Vai viņam bija izdevība izšaut? Bija. Bet viņš nez kāpēc to neizmantoja. Viņš taču varēja nošaut arī mastifu? Nē, mastifu šaut nevarēja. Tā viņš sevi atklātu. Visiem uzreiz taptu zināms, ka Koktebelē parādījies bīstams cilvēks.

Piepeši mani pārņēma dīvaina sajūta - es jutos te pilnīgā drošībā. Pie durvīm snauda mastifs, turpat netālu zvilnēja laiskais dzinējsuns, Žora sāka deklamēt savus drastiskos dzejoļus, pēc tam viņu pie sava galdiņa pasauca Poļiščuka, tad viņas vīrs uzaicināja mani, un drīz mēs visi sēdējām, jautri un bezrūpīgi pļāpādami par dažādām tēmām. Es pasūtīju konjaku, Muhinas mazdēls pasūtīja gaļu ar frī kartupeļiem, un vakars sāka izvērsties svētkos.

Neviens mūs nesteidzināja, Koktebeles dzertuvēs nav pieņemts kādu steidzināt. To izmantojot, daudzi apmeklētāji - protams, ja pietiek spēka un naudas - sagaida te rītausmu, tīksminoties, kā virs Hameleonu kalna uzlec saule, kā pa vientulīgo pludmali rīta dūmakā tekalē lielās kaijas un zem viņu spēcīgajām kājām gurkst oļi.

Un kā gan lai tādā brīdī nepasūta šampanieti, lai, kā sacīja Dņepropetrovskas puiši Griša un Vaļera, nolakotu plostu.

Un mēs to godam nolakojām.

Bet puiši bija labi, uzticami. Tomēr ar trūkumiem.

Mežrūpsaimniecības priekšnieka Sergeja Agapova kabinetā bija sapulcējušies vēl divi - Nikolajs Usošins un Slava Gorožaņinovs. Darba nometnes un dzelzceļa stacijas priekšnieki. Viņiem priekšā uz maza skapīša stāvēja televizors. Labs japāņu televizors ar pietiekami lielu ekrānu. Un tālvadības pulti, kas ļāva nepieceļoties palielināt un samazināt skaļumu, pastiprināt sarkanās vai zilās krāsas intensitāti - atkarībā no skatītāju gaumes un raidījuma veida. Bet raidījums bija tāds, ka visiem trim gribējās noņemt sarkano krāsu vispār - rādīja viesnīcas "Rossija" asiņainos grīdas paklājus. Dažbrīd viņiem gribējās, lai pazustu arī zilā un pelēkā krāsa - kad ekrānā pavīdēja līķu baisās sejas.

Garais Agapovs sēdēja zemā krēslā, elkoņus atbalstījis pret ceļiem, bet vaigus - pret dūrēm. Krāšņais islandiešu svīteris, pirkts netālu no Baltkrievijas stacijas, bija vaļīgs, un palsie raksti labi izcēla veselīgo sejas krāsu. Vispār svīteris Agapovam piestāvēja, piešķirot viņam nedaudz ziemeļniecisku, bet tomēr arī brīvu, varbūt pat pilsētniecisku izskatu. Atpūsties viņam patika dievidos, Krimā, nosauļojoties līdz melnumam, tāpēc bālo ziemeļnieku vidū Agapovs izskatījās tiešām labi, dažiem pat likdamies visai pavedinošs.

Lai gan šobrīd iedegums šķita pelēcīgs, skatiens apdzisis, un pat svīteris, kuram nebija žēlots krietns naudas žūksnis, apsūbēja un nopluka - piemērodamies valkātāja noskaņojumam.

Usošins, majora formastērpā, sēdēja kaktā pie sienas, atgāzies nedaudz atpakaļ, it kā pagriezdams seju priekšniecības sitienam. Uz ekrānu viņš skatījās ar dīvainu sejas izteiksmi - reizē īgni un nicīgi. Visdrīzāk tā apzīmēja viņa attieksmi pret šī nodarījuma vaininiekiem.

Nespēdams norimt uz vietas, Slava Gorožaņinovs nervozi soļoja pa kabinetu, te piemezdamies uz krēsla, te apjukumā piesēzdamies uz Agapova galda, lai no turienes turpinātu skatīties kriminālo hroniku.

Televīzijas satraukta, stāva dežurante kaut ko nesakarīgi buldurēja, istabene vispār nespēja pateikt ne vārda, tomēr uzstājīgajam korespondentam izdevās izspiest no viņas, ka tā redzējusi no numura iznākam divus jaunus puišus. Puiši bijuši mierīgi un pieklājīgi, pēc izskata ne mazākās līdzības ne ar čečeniem, ne kaukāziešiem, viņi laipni atbildējuši, numurā ieteikuši labāk iekšā neiet, jo visi tur pārdzērušies līdz nāvei. Viņa vairākkārt atkārtoja šo "līdz nāvei". Izrādās - slepkavas skaidri un gaiši atzinušies, kas noticis ar numura iemītnieku un viņa viesiem.

- Kurš tad varēja zināt, kurš varēja zināt! - meitene atkārtoja, bez mitas susinādama ar viesnīcas dvieli neesošas asaras. Acīmredzot viņai likās, ka šādos gadījumos noteikti jāraud. Bet asaras nebira.

Kaut ko nevarīgi vāvuļoja miliči, viesnīcas apsardzes priekšnieks, sargi un šveicari, pat trešā stāva bufetes viesmīli centās iztincināt, bet neviens neko prātīgu pateikt nespēja. Tika runāts par Maskavas ielu kontrolēšanu, tika veidoti fotoportreti un rādīti tajos redzamie kropļi, kuri ne tikai noziedzniekiem, bet pat * cilvēkiem visai maz līdzinājās.

Priecīgi satrauktais korespondents aizgūtnēm tērgāja par savstarpēju rēķinu kārtošanu kriminālajās aprindās, par slepkavu augsto profesionalitāti, par kontrolšāvieniem galvā un izmeklēšanas daudzajām versijām. Tūlīt pat, kā ierasts, viņš pasūrojās, ka prezidents, lūk, nav uz viesnicu atbraucis, sak, viņam viss vienalga, acīmredzot prezidents mums nemaz nav tik labs: neierodas ne uz meža ugunsgrēku vietām, ne sniega vētrās cietušiem ciematiem, ne uz plūdu skartajiem rajoniem. Lūk, citās valstīs prezidenti vienmēr to dara, tādējādi iekarojot savu pavalstnieku simpātijas.

Vienreiz tika pieminēts dzelzceļš, un korespondents tūlīt pat, naivās actiņas mirkšķinādams, paziņoja - kāds no nogalinātajiem saistīts ar dzelzceļu, tādēļ slepkavas jāmeklē tieši tur.

Kad raidījums beidzās, visi atviegloti uzelpoja - ilgāk klausīties nebija spēka, jāatvelk elpa. Ari pašiem kaut kas jāpasaka, ļaujot vaļu izbīlim un sašutumam.

Slava, steigšus paķēris pulti, izslēdza nīsto televizoru, kurš tik skaidri un sulīgi rādīja asiņaino grīdu, šāvienu brūces un otrādi izgrieztās kabatas, kas, milicijasprāt, lielā mērā liecināja par vienkāršu laupīšanu.

Brīdi visi stingi klusēja, nespēdami attapties no šoka. Tad pirmais krēslā sakustējās Agapovs, ar grūtībām atslābināja sažņaugtās plaukstas Usošins, aizsoļoja līdz logam, atgriezās atpakaļ un apsēdās vēl siltajā krēslā.

-      īsi sakot - esam ķezā! - viņš nikni izgrūda.

-      Un es taču jutu, skaidri jutu! - Agapovs nervozi iesmējās. - Kaut kas notiks, kaut kas noies greizi! lekritīsi tu, Serjoža, ai, kā iekritīsi! Un manai vecenei ari bija slikta priekšnojauta, ko viņa nemaz neslēpa.

-     Tu taču esi miljonārs? - Usošins pavaicāja. Pavaicāja klusi, pat nepaskatīdamies uz viņa pusi.

-     TOC \o "1-3" \h \z Nu?

-      Es tev, Serjoža, uzdevu jautājumu, un tu, lūdzu, atbildi. Mani zeķi vienmēr atbild, kad es viņiem kaut ko jautāju. Un tagad es prasu tev… Tu taču esi miljonārs?

-     Jā.

-     Skaitot dolāros?

-     Jā.

-      Un es ari esmu. Tapat kā te klatesošais Slava Gorožaņinovs, kurš nelabi sāka raustīties, kad ekrānā tika pieminēts dzelzceļš…

Un viņš taču nav nabadzīgāks par mums? Vai nav tiesa, Slava?

-      Viss, ko tu saki, ir pareizi, taisnīgi un, kas pats galvenais, teikts īstajā laikā. Man ir tikai viens, mūžīgais, jautājums - ko darīt? Kā rīkoties?

-     Nauda jānoslēpj, - Agapovs, atkal atkrizdams cietajā krēslā, paziņoja. - Jāierok, jānogremdē, jāiemūrē… Lai tad, kad atgriezīsimies no turienes…

-      No kurienes? - sarunā iejaucās Usošins, kurš, šķiet, vienīgais nebija zaudējis pašsavaldību. Ilggadīgā pieredze saskarsmē ar ieslodzītajiem viņu bija norūdījusi, sagatavojot jebkuram pārsteidzošām, riskantām vai pat bīstamām situācijām.

-      No tavām teritorijām, Koļa! No tavām teritorijām!

-     Nestreb karstu. No cietuma neizbēgsi, bet pirms laika uz nārām arī rāpties nav jēgas. Mēs esam ziemeļu bloks. Ir vēl dienvidu bloks - Novorosijskā. Bet tas, - viņš spēji parādīja ar pirkstu uz tumšā televizora ekrāna pusi, - ir Maskavas bloka roku darbs. Un nav ko mūs te iejaukt! Paši putru ievārīja - lai tagad izstrebj.

-      Un kāpēc ne? - Gorožaņinovs novilka. - Tīri laba doma, vai ne? - Viņš pievērsās Agapovam. - Galu galā mūsu darba iecirknī viss ir mierīgi. Kokmateriālus mēs nosūtām, neviens mums virsū nebrauc un strādāt netraucē, vai ne?

Agapovs izstiepa visā garumā kājas, aizlika rokas aiz galvas un brīdi klusēdams pavēroja savus sarunu biedrus, ik pa brīdim noliekdams galvu te pie viena, te - otra pleca.

-     Tā jau it kā būtu, - viņš beidzot sacīja. - Tā jau it kā būtu, - vēlreiz domīgi atkārtoja.

-      Kas tad tev nepatīk? - Gorožaņinovs aizsvilās.

-      Vai Vigovskis tev pirms šī slaktiņa zvanīja? - Viņš pamāja uz televizora pusi.

-      Nu un! Zvanīja. Kāda tam nozīme?

-     Vai viņš teica, kas iecerēts?

-      Nu un?

-      Es prasu - vai teica? Runa taču bija par dzelzceļu, mums uzlēca pa dzelzceļa līniju, pa tavu līniju, Slava.

-     Manā iecirkni viss ir kārtībā!

-     Tas nav svarīgi. No visiem posmiem pirmais sagāja grīstē tieši dzelzceļš. Tur, vairāk uz dienvidiem… Puiši sajuta, ka var iedzīvoties. Un tad tika nolemts - jāsit pretim. Vai Vigovskis tev zvanīja? - Agapovs smaidīdams atkārtoja jautājumu. - Tu klusē. Es atbildēšu tavā vietā - zvanīja. Vai paziņoja par plāniem, vai informēja? Informēja. Vai tu piekriti? Piekriti. Devi savu svētību.

-      Un tu pats? - Gorožaņinovs atkal aizsvilās.

-     Es arī. - Agapovs mierīgi palocīja galvu. - Un Koļa tāpat. - Viņš pamāja uz Usošina pusi.

-      Es neko neesmu parakstījis!

-     Bet tas ari nav nepieciešams, vai ne, Koļa? - Agapovs pagriezās pret Usošinu. - Kā jums, juristiem, tur pieņemts? Ja telefona saruna ierakstīta, paraksts taču vairs nav vajadzīgs?

-      Kā nu kuru reizi. - Usošins nopūtās. - Kā nu kuru reizi. Ja runa ir par šādu lietu. - Viņš palūkojās uz tumšo televizora ekrānu. - Tad ne tikai telefona sarunas, bet pat sīkas nopūtas ieraksts var ietekmēt tiesas spriedumu. Nopūta! Žests! Skatiens! Smarža! Vaids! Šķaudiens! Nošķaudījies nepareizajā vietā un laikā, par skaļu vai atkal par klusu… Un kaltē sausiņus. Viņi mūs ir iepinuši. Ja telefona sarunas ir ierakstītas… Tad cauri! Un viņi noteikti tās ierakstīja. Citādi jau nebūtu zvanījuši. Vajadzēja fiksēt mūsu piekrišanu. Un pareizi jau viņi ari darīja.

-      Kā tad to lai saprot? - Agapovs pavaicāja.

-     Tā, ka mēs, tāpat kā iepriekš, esam vienoti un darbojamies saskaņoti - kā dūre. Nav ķildu. Nav šaubu. Neviens nenobijās un nemetās bēgt, neviens neskrēja ziņot un nožēlot. Vai nav tiesa, mīļie biedri? - Usošins pasmīnēja. Viņš rūpīgi notrausa no frenča piedurknes neredzamus putekļus - kā pierādījumus, kas noteikti jāiznīcina. Pēc tam pārlaida roku saviem majora uzplečiem un atglauda atsukātos matus. .

-      Kas tad tagad jādara? - Gorožaņinovs nesaprata.

145.

-     Jālūdz Dievs, - Usošins, ne mirkli nedomādams, atbildēja. -Jālūdz, lai šie puiši, kuri tik krietni pastrādājuši, pagūst laikus

10 2959

pazust, neatstājot nekādas pēdas. Lai milicijas izveidotie fotoroboti ne pārāk līdzinās oriģināliem. Vigovskis jau nav muļķis, maskaviešus nebūs iesaistījis. Acīmredzot puiši no tuvējām ārzemēm. Ja viņi joprojām, pēc divām dienām, nav noķerti, tad tagad jau atrodas tālu un Maskavā viņus meklēt velti. Nē, šo noziegumu neatklās. Darbs padarīts profesionāli, es tomēr šaja jomā nedaudz orientējos. Notika tas, ko neviens negaidīja… Viņi iegāja numurā novākt vienu cilvēku. Bet tur izrādījās pieci. Ko darīt? Kā rīkoties? Es pat domāju, ka viņi nemaz nezināja, kurš no šiem pieciem ir īstais klients. Tā gadās. Mandrika, nez no kurienes man zvanot… Izmeta dažus vārdus. Viņi pat nezināja klienta vārdu. Kas tad īsti notika? Uz tikšanos bija jādodas Mandrikam… Un viņam sagatavoja lamatas. Tie pieci cilvēki bija lamatas. Bet, kad piepeši ienāca divi ar pistolēm rokās… Visu izšķīra sekundes. Pat sekundes desmitdaļas. Puiši noorientējās ātri. Rezultātu paši redzējāt. Kaut tikai nebūtu atstājuši pēdas!

-      Kādas tad te var būt pēdas?

-     Viņi pieļāva dažas kļūdas… Nevajadzēja rakņāties pa kabatām, galda atvilktnēm un vispār kaut kam pieskarties. Vai nu viņi ir gauneri, vai arī mēģināja falsificēt laupīšanu. Bet pieci līķi… Un visi ar raibu pagātni. Iespējams, ka numurā atradīs arī ieročus. Tad laupīšanas versiju uzreiz atmetīs. Sāks rakņāties pa viņu lietām. Ja noskaidros personību.

-      Vai tad var arī nenoskaidrot?

-     Ja viņi ir spicie puiši, tad noteikti atbraukuši ar svešiem dokumentiem.

-      Bet, ja sāks rakņāties pa viņu lietām, - lēni ierunājās Gorožaņinovs, - tad noteikti iznirs dzelzceļš, vai ne tā?

-     Ja viņi tiešām bija sagatavojuši lamatas, nevis lietišķu tikšanos… Tad viņi ir algoti slepkavas. Šajā gadījumā dzelzceļš var arī neparādīties. Bet var sākties citas nepatikšanas. - Usošins, pievērsis skatienu tumšajam ekrānam, apklusa.

-     Nu?! - Agapovs nespēja savaldīties. - Kādas vēl nepatikšanas tavas viedās acis pamanījušas?!

-     Ja tie patiešām bija algotņi… Sāksies izrēķināšanās. Karš sāksies. Un cik cilvēku tajā cietīs, kuri tieši tie būs… Nav iespējams prognozēt… Bet mums šajā gadījumā būs labāka situācija. Mēs atrodamies tālu no notikumu centra. Nomaļus. It kā paši par sevi.

-      Vismaz kāds gaismas stars! - Agapovs atviegloti nopūtās. Spēji piecēlies, viņš piegāja pie sava galda, izņēma šampanieti, norāva foliju, atlocīja stiepli, iekustināja aizbāzni un beidzot sagaidīja, sagaidīja prieku sološo būkšķi. Joprojām neapstādamies, viņš piegāja pie palodzes, salēja dzērienu tējasglāzēs un, vienā rāvienā savējo iztukšojis, sparīgi nopūtās, un noslaucīja muti. - Vismaz kāds gaismas stars tumsas valsībā! - viņš vēlreiz atkārtoja, pastiepdams glāzes arī Usošinam un Gorožaņinovam.

Un tieši šajā brīdī atskanēja tālruņa zvans. Tālsaruna. Atri saskatījušies, visi sastinga. Agapovs piegāja pie sava galda un, nepievērsdams uzmanību zvana treļļiem, kārtīgi iesēdās krēslā, aizbīdīja patālāk pa rokai gadījušos papīrus un tikai tad pacēla klausuli.

-     Agapovs. Klausos.

Zvanīja Vigovskis.

-     Sergej? Labi, ka tevi sazvanīju.

-     Es vienmēr esmu sazvanāms. Mums ziemeļos tā pieņemts. - Ar šādu nevainīgu frāzi viņš, varbūt pat nevēlēdamies, uzreiz norobežojās no Vigovska un viņa Maskavas brālības. Viss iznāca nejauši un neviļus, bez īpaša nodoma un aprēķina. Bet Vigovskis saprata.

-      Pie mums arī, - viņš atteica. - Vai jaunākās ziņas skatāties?

-     Jā, skatāmies.

-      Un kā?

-      Vai šīs jaunākās ziņas būs pēdējās? Vai arī gaidāmi vēl citi jaunumi?

-     Smags jautājums, Serjoža. Tas bija negadījums.

-     To es sapratu.

10*

-      Bet, liekas, viss nokārtojies.

147 .

-      Par to jau ari lūdzam Dievu.

-      Puiši aizbrauca uz kaimiņu valsti. Nu jau sēž mājās.

-      Tuvajās ārzemēs? - Agapovs nevainīgi painteresējās, klusībā nospriezdams - ja Vigovskis sāks iegalvot, ka puiši devušies uz tālākām ārzemēm, tie būs meli.

-     Jā, tuvajās, - Vigovskis apstiprināja.

-      Tev sveiciens no Koļas Usošina, viņš sēž tepat man blakus, kabinetā.

-      Un ko viņš dara?

-      Dzer šampanieti.

-      Laba nodarbošanās. Kā viņš jūtas?

-      Triecienu izturēja. Cenšas prognozēt turpmāko notikumu gaitu. Un skumst. Nožēlo, ka tā noticis.

-      Mēs arī. Bet darbs turpinās. Kā iepriekš. Tajā pašā apjomā.

-     Vai tas iespējams?

-      Nav noticis nekas tāds, kas liktu mums apstāties, noslēpties pagrīdē vai izdarīt vēl kādu citu muļķību. Viss paliek, kā bijis.

-     Tas mani iepriecina.

-     Jūtu, ka esat sapīkuši?

-      Igor… - Agapovs apklusa un paskatījās uz saviem viesiem un iztukšotajām glāzēm. - Igor… Ja mēs dzeram šampanieti, tas vēl nenozīmē, ka esam priecīgi un laimīgi. Mēs to dzeram tikai tāpēc, ka man galdā nekas cits neatradās.

-      Serjoža… Es saku vēlreiz - viss turpinās. Un vēl… Jums tur, kā tu saki, ziemeļos… Kas tur ko uztraukties? Trieciens būs jāiztur mums. Te, Maskavā.

-      Mēs arī tā iedomājāmies.

-      Un vēl… Cik saprotu, puišiem ne viss izdevies labi. Velti viņi pa skapjiem un makiem ložņāja… Nevajadzēja. Savā laikā šie puiši pie Koļas atpūtušies. Viņš tos labi pazīst. Viņa cilvēki.

-      Koļa Usošins? - Agapovs gribēja uzreiz noskaidrot.

-     Jā.

-      Ka ir ar pirkstu nospiedumiem? - Agapovs pajautaja, bet Vigovskis šo jautājumu nesadzirdēja.

-      Un vel, - viņš paziņoja. - Favazs ir pazudis.

-      Kā tā?

-     Jā, Serjoža, jā. Viņa birojs ir slēgts un no paša vairs ne miņas.

-      Viņš taču par trim kuģiem nav samaksājis! - Agapovs nespēja valdīt sašutumu.

-      Mēs viņu atradīsim. Vai nu šeit, vai tur - bet atradīsim. Protams, nevaru apsolīt, ka atgūsim visu… Pats saproti - uz Interpolu neiesim. Bet šo to ari mēs paši spējam.

-     Tā, - Agapovs iekrekšķējās. - Pie mums ciemos netaisāties?

-      Pagaidām ne. Un jums jau arī nav vērts steigties. Mums te līst lietus, laiks auksts. Maskavā šobrīd nav patīkami.

-      Mēs jau arī televizoru skatāmies, zinām. Par laiku tur runā bez mitas. Uz jūsu pusi virzās briesmīgs ciklons.

-      Mēs esam pašā tā centrā, Serjoža. Nu ko… Laiks atvadīties. Pagaidām viss. Ja būs kas jauns - piezvanīšu. Ja jums kādas problēmas - telefona numurus zināt.

-      Paliec sveiks, Igor. - Un Agapovs nolika klausuli. - Favazs aizlaidies. - Viņš pievērsās Usošinam un Gorožaņinovam.

Un atkal visi trīs apklusa. Mežrūpsaimniecības priekšnieka kabinets uzplaiksnīja saulrieta strēlēs, kas sārti izgaismoja arī cilvēku sejas.

-     Tātad arī Favazs, - Gorožaņinovs beidzot ierunājās.

-      Gan atradīsies, - Usošins neizprotamā pārliecībā paziņoja. - Dzīvs vai miris… Bet atradīsies.

-     Tad dzīvs vai miris? - Agapovs jautri apvaicājās.

-      Drīzāk jau miris. Tādi ir dzīves likumi. Tos nedrīkst pārkāpt. Neviens. Tie dažreiz var likties dīvaini… Cietuma likumi, noziedznieku likumi, mīlestības likumi, naudas likumi… Jebkuri. Bet pārkāpt tos nedrīkst. To savā nebūt ne vienkāršajā darbā esmu sapratis. Redz, kā gaužas un asaras lej! - Viņš pamāja uz televizora pusi. - Žurnālists nogalināts, tautas mīlulis, vienreizējs talants… Neticu! Nogalināts darbonis, kurš pārkāpis savas vides likumus. Nekas vairāk! Gaužas - nogalināts visgodīgākais politiķis, Krievijas demokrātijas cerība un balsts…

Neticu. Nogalināts blēdis, kurš piekrāpis savējos. Manā iestādē arī gadās neparedzēti notikumi. Gan jautri, gan bēdīgi. Un es skaidri zinu - katrs bēdīgais saistīts ar likuma neievērošanu. Barakas likuma, kameras likuma, nometnes likuma. Pirmajā reizē var tikai ģīmi pamaitāt, otrajā - vēl šis tas vairs nedarbosies. Bet trešajā, skat, jau kāds koks zāģējot nokritīs tur, kur pēc fizikas likumiem tas nu nekādi nevarētu nokrist.

-      Kaut kāda jēga tur ir, - Agapovs samulsis noteica.

-     Skolā likumpārkāpējiem, - Usošins turpināja, - pakrata gar degunu pirkstiņu. Pagalmos viņiem nozilina ģīmi. Var arī dunci ribās iegrūst. Un jo tālāk, jo niknāk. Favazs atradās mūsu likumu aizsardzībā. Mūsu, - Usošins vēlreiz uzsvēra. - Viņš tos neievēroja. Pārkāpa. Un palika viens un neaizsargāts skarbajā un nežēlīgajā pasaulē. - Usošina smaids pārvērtās ņirdzīgā smīnā.

-      Kaut kāda jēga tur ir, - Agapovs atkārtoja, vēlēdamies kaut nedaudz mīkstināt Usošina paziņojumu - viņš pie tādām runām vēl nebija pieradis, vēl ne.

-     Man ļoti negribētos, lai mūsu Maskavas draugi mums sāktu melot, - Usošins, mīlīgi smaidīdams, piebilda, bet šis mīlīgums šķita daudz bīstamāks par to smīnu, kas pirms mirkļa bija izbiedējis Agapovu. - Man negribētos, lai mūsu Maskavas labvēļi, - viņš piegrūda pirkstu pie telefona, pa kuru tikko bija runājis Agapovs, - pat sīkumos maldinātu savus paļāvīgos ziemeļu kolēģus.

Un Usošins atkal pasmaidīja - vientiesīgi, paļāvīgi, pat nedaudz kautrēdamies no tikko pateiktā. Bet acīs viņam uz mirkli iegailējās velnišķīgas, sarkanas dzirkstis - saulrieta zibšņi, kas caur netīrā loga stiklu iespīdēja Agapova kabinetā.

Lija jau trešo dienu - tā gadās pat Koktebelē. Laiks bija silts, bet jūra vienā naktī atdzisa līdz piecpadsmit grādiem. Pat iebrienot ūdenī līdz potītēm, kājas uzreiz sāka stingt. Protams, ja saderētu, varētu arī mesties peldus, bet nekāda prieka no tā nebūtu.

-     Nu ko, nav dūšas? - dvielī ietinusies meitene krastmalā pavaicāja, ieraudzījusi, kā es ieeju ūdeni un tūlīt pat metos atpakaļ.

-      Nē, ieiet jau varu… Tikai šaubos, vai spēšu jūsu acu priekšā pienācīgi iznākt no ūdens.

-      Kāpēc tā?

-      Man nāksies lēkšus lēkt ārā!

Izirdamies cauri veca urīna smakas mākonim, es atvieglots uzkāpu pa kāpnītēm līdz laukumam. Visi cēli satrauktie saullēkta cienītāji nokārtoja savas vajadzības tepat, sev pie kājām, labākajā gadījumā nokāpjot dažus pakāpienus zemāk, tuvāk pludmalei.

Žoras laukumā nebija - lietus. Ja nav pircēju - kas te viņam ko stāvēt. Mans paziņa žurnālists Alevtīns bija iepazinies ar striptīzbāra trauku mazgātāju un tagad dažreiz pat uz brokastīm neieradās. Tikās viņi tikai no rīta, pēc nakts maiņas dāmīte steidzās uz viņa numuru - tāda bija Alevtīna prasība.

Un viņa tai pakļāvās.

Mīlestība ir ļauna.

Literāri muzikālā salona īpašnieks un slavenākais Krimas dzejnieks Saša Ložko savā sagrabējušajā žigulītī bija aizbraucis uz Dņeprodzeržinsku - izrādās, tur vietējā novadpētniecības muzejā viņam iedalīta galvenā eksponāta loma, pareizāk sakot, viņa dzejai, portretam un pat personīgajām lietām. Slava muzejam bija uzdāvinājis gandrīz nevalkātas bikses, tukšu konjaka pudeli un peldbikses, ar kurām pirms četrdesmit gadiem pirmo reizi iebrida Melnajā jūrā. Viss tas tika ar pateicību pieņemts un izvietots aizstiklotajās vitrīnās. Pirms aizbraukšanas Saša gan vēl paspēja iekraut pa purnu diviem- nekaunīgiem un nejēdzīgiem šoferiem, kuriem sākumā nebija ne jausmas, ar ko sapinušies. Tagad viņi Koktebeli un Sašu ilgi atcerēsies.

Arī Žanna bija pazudusi.

Trīs dienas nemanīju viņu ne pludmalē, ne laukumā. Izrādās, man nebija ne jausmas, kur viņa dzīvo, kāds viņai uzvārds, un sāku jau šaubīties, vai viņa vispār eksistē.

Laiku pa laikam mākoņu plaisās paspīdēja saule, un tad celiņi uzreiz nožuva, un siltuma izslāpušie vīrieši un sievietes steigšus metās uz pludmali, pa ceļam noraudami apģērba gabalus. Bet tiklīdz viņi pavērsa seju pret sauli, tā tūlīt aizslēpās aiz mākoņiem, un atkal sāka līt lietus. Nelaimīgie metās glābties, drudžaini piesegdamies ar tiem pašiem apģērbiem, kurus pirms piecām minūtēm priecīgi rāva nost.

Pārdevēji mirka savās teltenēs, neuzdrošinādamies pārtraukt tirgošanos - viņu atrašanās te jau bija apmaksāta. Grāmatu stendus klāja caurumaini celofāna gabali, bet armēņi gadu tūkstošiem senām skumjām acīs jau desmito reizi uz gāzes degļiem sildīja pārakmeņojušos šašlikus. Vīrs, kurš katru vakaru te ieradās ar milzīgu bļodu sarkanu, tumsā mirdzošu vēžu, tagad nesatricināmā mierā mirka lietū, uzdzerdams alu un uzkozdams tos pašus vēžus. Tā bija vislabākā reklāma. Kuram gan, uz viņu skatoties, neiesmelgsies sirds, kuram roka neieslīdēs kabatā pēc pēdējās grivnas, lai pamielotos ar tādu pašu vēzi un uzdzertu tikpat aukstu alu. Lietus lija, un sarkano čaulu kaudzīte vīram blakus auga augumā. Lietus lāses ritēja viņam pār seju, bet, šķiet, viņš to pat nemanīja - ēda tik vēžus un uzdzēra alu. Lai arī, iespējams, neviens pircējs pa visu vakaru neuzradās, bļoda, krēslai biezējot, kļuva arvien tukšāka. Savācis tajā sarkanās čaulas, vecis pazuda nakts tumsā, lai rītvakar atkal ierastos ar to pašu alumīnija bļodu, kura ar kaudzi būs piekrauta ar sarkaniem, tumsā mirdzošiem vēžiem.

Turpinādams savus īsos pārskrējienus - no nojumes uz nojumi, no restorāna uz restorānu es beidzot ieraudzīju pazīstamu ģīmi. Tas bija pusbaņķieris-pusslepkava no Dņepropetrovskas.

- Sveiks, - viņš runāja tik mierīgi un pašpārliecināti, it kā mēs te katru vakaru kaut ko dzertu. - Lietus līst, - viņš piebilda, it kā izskaidrodams savu toni.

-     Jau trešo dienu, - es tikpat svarīgi atbildēju - izskanēja gluži kā parole.

-      Runā, ka vēl vismaz nedēļu gāzīs.

-      Ūdens - desmit grādu, - es atkal atbildēju kā ar paroli.

-      Pamaz. - Viņš saprotoši palocīja galvu. - Ūdens jau tā nekas, tikai kājas salst.

-     Šorīt gar krastu jau bija ledus kārtiņa. Tāda maza, kādi desmit centimetri. Bet līdz pat Karadagam.

-      Redz, kā, - viņš bez mazākā pārsteiguma atteica. - Vajadzētu kaut ko iedzert… Kā tev liekas?

-      Noteikti!

-     Tālāk, krastmalā, atrodas mazs veikaliņš… "Koktebele" saucas. Viss tajā ir īsts, tieši no rūpnīcas pa vairumtirdzniecības cenām. Pats lētākais veikaliņš, neviens par to nezina.

-      Kā tad tu uzzināji?

-      Uzticami cilvēki pastāstīja.

-      Vai tad tādi vēl eksistē?

-      Kad runa ir par konjaku… Protams. Bet tava skaistule laikam aizbēgusi?

-      Skaistule? - es nesapratu.

-     Tāda maziņa, melnīgsnēja… Veikla un manīga. Klausies, vecais… Te visi par visiem visu zina. Tu tikai vienreiz uz viņu paskatījies, bet pa piekrasti jau baumas aizgāja. Jau otro nedēļu jūs abus vēro visa Koktebele. Tāpēc - nevajag.

-      Ko nevajag?

-      Taisīt lielas acis.

Pusbaņķieris-pusslepkava bija maza auguma, jauns, sārtiem vaigiem, skūtu galvu un ļoti pašpārliecināts. Staigāja viņš sporta tērpā, kas plandījās ap viņu kā karogs ap mastu. Ar kaut kādām čībām basās kājās viņš slāja pa asfaltu, nepievērsdams uzmanību nevienai peļķei pat tad, kad ūdens sniedzās līdz potītēm.

-      Vai te uz ilgu laiku?

-      Kā iznāks.

-      Es arī. Man te ir jahta. - Viņš piepeši mainīja sarunas tēmu. - "Zobenvalis" saucas. Vai gribi pavizināties?

-      Vai laba jahta?

-     Miljons dolāru ar visu komandu un ziemas aprūpi. Ņem savu daiļavu un laižam līdz pat apvārsnim.

-      Vai tūlīt?

-      Nē, tagad par vēlu. Jau tumst, - mans sarunu biedrs atbildēja tikai uz konkrētu jautājumu, tieši un atklāti. - Andrejs. - Viņš pastiepa roku. Tā izrādījās salijusi, bet spēcīga - acīmredzot viņš nodarbojās ar sportu.

-     Jevgeņijs, - es sastostījos, nespēdams uzreiz atcerēties savu pieņemto vārdu.

-     Vai tas druknais, baltajās drēbēs… Ir tavs paziņa? - Andrejs piepeši pavaicāja.

-      Kāds druknais?

-      Es domāju, ka esat kopā… Tiklīdz ieraugu tevi - pēc mirkļa parādās arī viņš. Un otrādi. Tagad, rau, eju un brīnos - kāpēc druknais nav nekur redzams.

Mans jaunais draugs Andrejs slāja platā, drošā solī, skatījās tikai uz priekšu un runāja brīvi, bez zemtekstiem.

-      Es redzēju viņu kopā ar tavu meitēnu, - Andrejs pēc ilgas klusēšanas paziņoja. Tad es sapratu, ka viņš no tēmas nenovirzās un nekad nerunā tikai tāpat vien.

-     Vai uzmācās?

-     Ne gluži… Zina taču, ka viņa ir tava… Varbūt gribēja kaut ko par tevi pajautāt. Tā jau dzīvē gadās. - Viņš beidzot paska-

^ tījās uz mani jautri, bet šajā jautrībā nebija ne miņas no vientiesības. - Ja ieraudzīšu, parādīšu. Tāds masīvs vīrelis, teicu jau - drukns. Un noraizējies. Pēc atpūtnieka neizskatās.

-     Varbūt vietējais?

-     Tā jau nu vietējais te vazāsies uzcirties pa krastmalu? Beidz, vecīt, tas ir, Žeņa! Tu taču esi Žeņa? Beidz! Gribi, es tev kaut ko parādīšu?

-      Gribu.

-     Tad tā ari saki!

-     Tā jau ari saku. Skaidri un gaiši.

-     Es šo publiku nedaudz pazīstu… Tu vis tā neklaiņotu.

-     Kā?

-      It kā būtu Koktebelē!

-     Kur tad es citur esmu?

-      Piedod, Žeņa… Varbūt es bāžu degunu svešās darīšanās… Bet, ja jau esmu sācis, tad arī pabeigšu. Man radies tāds iespaids, ka tu nevis atpūties, bet esi paņemts uz grauda.

-     Tā, - neko vairāk pateikt es nespēju.

-     Vai man taisnība?

-     Mēs visi esam paņemti uz grauda.

-      Tātad taisnība. Re, kur ari "Koktebele". Vai iesim iekšā? Labs konjaks un maksā tikai sešpadsmitarpus grivnas. Veikaliņš, protams, pārāk labi apgaismots… Bet riskēsim!

Palaidis mani pa priekšu, Andrejs arī pats uzkāpa pa kāpnītēm. Atskatījies es ieraudzīju, ka viņš, apstājies uz lieveņa, vērīgi apskata vienu krastmalas pusi, pēc tam - otru. Un, tikai pārliecinājies, ka esam pilnīgā drošībā, pārkāpa pāri veikala slieksnim.

-      Zini, tie druknie salīst… Ātri izmirkst līdz kaulam. Tāpēc nelabprāt uzturas mitrumā. Es viņu neieraudzīju. Kad pamanīšu - pateikšu. Neņem galvā.

-      Es jau arī neņemu.

-      Lūk, konjaks, par kuru stāstīju. Tā arī sauc - "Koktebele". Šis ir konjaka rūpnīcas veikals. Pirmkārt, nekādas krutkas, otrkārt - par trešdaļu lētāk.

Ar viņu es jutos viegli - Andrejs tik daudz runāja, ka man atlika tikai klusēt, laiku pa laikam noliecot galvu te uz vienu, te uz otru pusi. Ar to viņam pilnīgi pietika. Vispār jau man likās nedaudz dīvaini, ka cilvēks, kuram jūrā šūpojas miljons dolāru vērta jahta, spriedelē, kur var nopirkt par piecām grivnām lētāku konjaku. Bet, nedaudz paprātojis, sapratu, ka tas ir normāli. Ne jau visu mūžu viņam tā jahta pieder, nebūt ne. Pats taču teica - vēl nav pie tās pieradis un acīmredzot to nopirka tikai tāpēc, ka, kādā žurnāla bildītē ieraugot zilu jūru, jahtu ar sniegbaltām burām un kaut kādu Šāronu, viņa dvēsele iesmilkstējās, pieprasot arī sev šo skaisto, mīlestības pilno dzīvi.

Mēs paņēmām divas pudeles konjaka. Vienu viņš, otru - es. Un nolēmām, ka mums ar to pietiks. Es jau gribēju nopirkt šampanieti, bet viņš noteikti iebilda.

-     Šampanieti lietainā laikā? - Andrejs pārsteigts iesaucās. - Nemūžam! Neparko!

Man atlika tikai piekāpties.

Tiklīdz iznācām no "Koktebeles", pie mums pienāca divi izmirkuši meitēni un iedeva katram pa papīra lapiņai. Tie izrādījās ielūgumi uz striptīzklubu "Sirdspuķīte". Uz lapiņas bija attēlots kails sievišķis - nez kāpēc ar muguru pret skatītāju un vēl milzīgu, melnu cepuri galvā, kas aizsedza ne tikai šo, viņuprāt, visintīmāko vietu, bet arī pusi muguras. Sievišķim rokās bija cimdi, kā motobraucējiem, tikai ar caurumiņiem. Sēdēja viņa uz kaut kā cieta, tāpēc pēcpuse likās plakana un saspiesta.

-     Piedodiet, meitenes, - Andrejs painteresējās, - vai šajā seansā izģērbsities jūs?

-     Nē, ko jūs! - Meitenes savicināja savas jaunās, maigās plaukstas. - Izģērbsies īpaša viesbrigāde no Kijevas. Viņas to izdarīs labāk par mums.

-     Jūs gribējāt teikt - ātrāk? - Andrejs turpināja prašņāt.

-      Ko jūs! - Meitenes atkal samulsa. - Runa jau nav par ātru- bet gan par gluži ko citu.

-      Par ko? - Andrejs uzstājīgi pajautāja.

-      Nu… Visam jābūt skaistam.

-      Gan dvēselei, gan apģērbam, gan domām?

-      Laikam…

-      Bet vai viņas izģērbsies pilnīgi?

-      Nē, tikai līdz vidum.

-      Un viss?!

-      Par biksītēm atsevišķa maksa, - viena no meitenēm paskaidroja. - Ja viesi vēlas.

-      Un cik maksā biksītes? - baņķieris bargi noprasīja.

-      Piecdesmit grivnu.

-      Bet, ja es vēlos, lai jūsu… Kā viņu tur…

-     Māksliniece.

-      Ja, piemēram, es vēlos, lai jūsu māksliniece novelk savas biksītes, bet mans draugs nevēlas… Vai mums katram jāmaksā piecdesmit grivnu?

-      Mēs nezinām. - Meitenes apjuka. - Laikam šajā gadījumā jums jāpavaicā viņu vadītājam.

-      Bet sakiet, lūdzu… - Andrejs turpināja pratināt meitenes, nepievērsdams ne mazāko uzmanību lietus straumēm, kas jau plūda pār viņa kailo galvvidu, pār seju, pār raženajiem pleciem, kurus tik tikko piesedza plāns krekliņš. - Rau, te jums teikts, ka bez striptīza būs arī "body art"? Kas tas tāds?

-      Liekas, tā pati izģērbšanās, tikai ne līdz galam.

-      Līdz kuram galam?

-      Rimstieties!

-      Bet, lūk, jūsu ielūgumā rakstīts, ka programmā būs arī top- less. Kas tas tāds?

-      Paveids, - viena no meitenēm izmisusi atteica. - Bet varbūt kaut kāds ēdiens? Līdzīgi befstrogonovam…

-      Jā-ā-ā! - Andreja balsī jautās reizē sajūsma un apjukums. - Labi. Pierunājāt. Mēs iesim. Mēs taču iesim? - viņš pavaicāja man.

-     Noteikti.

-     Tikai tur ir dārgi, - meitenes godīgi brīdināja.

-               Gan tiksim galā, - Andrejs apsolīja, un mēs devāmies tālāk pa krastmalu. - Es tomēr nesaprotu! - viņš piepeši skaļi iesaucās, it kā tikai tagad būtu iešāvies galvā kas prātīgs. - Nesaprotu! Simt metru tālāk atrodas nūdistu pludmale. Vīrieši un sievietes jebkurai gaumei, jebkurai samaitātības un izvirtības pakāpei. Pie tam pilnīgi bez maksas! Izskūtas miesas, aizaugušas miesas,

daļēji izplūktas… Piemēram, tikai no augšas līdz vidum vai arī - tikai apakšdaļā! Sirmas spalvas, rudas, melnas, blondas, zilas, zaļas un violetas… Un kas vissvarīgākais - par brīvu. Ej un skaties, mielo acis, baudi un uzbudinies! Un - bez maksas! - Ilgi nepieminēt naudu Andrejs nespēja. - Varbūt tev nepatīk guļošas miesas? Lūdzu - tur arī lēkā un spēlē volejbolu tā, ka visi krāšņumi kratās līdzi! Tur veselas ģimenes ar visiem bērniem, večiem un vecenēm! Tur iereibušas kompānijas, kas tikai izliekas saplūstam ar dabu, bet īstenībā stiklaini šķielējošās acis pauž jau gluži slimīgu interesi.

-     Kādu?

-     Ir tāds sarežģīts svešvārds… Eks… Ekshi… Neatceros. Bet būtība šai slimībai tāda, ka cilvēks nespēj savaldīties - viņam pastāvīgi jādemonstrē savas ģenitālijas apkārtējiem. Un vienalga - vai tas citiem patīk, vai rada riebumu. Tad nu visi šie eksi tagad arī pulcējas Koktebeles pludmalē un bauda dzīvi. Bet no mums vēlas noplēst naudu tikai par skatīšanos, kā viena dzīves pabira stīvē nost bikšeles. Un ko mēs zem tām bikšelēm ieraudzīsim? Neko jaunu! Nekādi patīkami pārsteigumi tur neslēpjas. Varu saderēt! Uz jebkuru summu! Bet naudu iekasē. - Viņš atkal pievērsās savai mīļajai tēmai. - Vai zini, ko man gribas izdarīt? Tūlīt pateikšu! Es aiziešu uz to nūdistu pludmali un savākšu meičas ar kūsām visās varavīksnes krāsās. Vari iedomāties to skatu? Vai atceries, kā bērnībā mēs mācījāmies krāsas? Sarkana saule, oranžs apelsīns, dzeltens citrons, zaļa zāle, zilas debesis… Un visas aizvilināšu uz jahtu… Un - aidā! Jūrā! - Šie vārdi viņam laikam iepatikās, jo tika atkārtoti vēlreiz: - Un - aidā! Jūrā! Bet pēc tam - satriecošs striptīzs.

-     Un ja nu kādas krāsas pietrūks?

-      Lai pārkrāsojas. Nopirksim vīnu, konjaku…

-     Šampanieti, - es papildināju.

-     Jā, šampanietis tur iederēsies. Es tevi arī ielūdzu! Vai brauksi mums līdzi?

-      Kad?

-      Nu… Vispirms man komanda jāsavāc! - Andrejs iesmējās. - Teicu taču - visās varavīksnes krāsās! Izvēlies, kuru sirds kāro! Vai brauksi?

-      Braukšu. Tikai ar vienu noteikumu.

-      Es klausos!

-      Lai noteikti būtu šampanietis.

-     Sarunāts! - Viņš pastiepa savu slapjo plaukstu, un es no visa spēka situ tajā savu tā, ka nošļakstēja vien. Līgums noslēgts. Pareizāk sakot - noruna. Atlika tikai tāds nieks - sagaidīt vasaru un sameklēt septiņas varavīksnes krāsas.

-      Bet ja nu viņas nepiekritīs?

-      Kam nepiekritīs? - Andrejs nesaprata.

-      Pārkrāsoties.

-     Vecais! - viņš pamācoši noteica. - To, ko nevar nopirkt par naudu, var nopirkt par lielu naudu. Vai neesi to dzirdējis?

-      Esmu gan.

-      Es pats par to esmu arī pārliecinājies un ne reizi vien! Starp citu, rau, kur viņš aiziet!

-      Kas?

-      Resnais.

-      Kur?! - Es salēcos.

-      Vai redzi šašliku ēstuvi?

-      Redzu.

-     Tur vecis pie galdiņa sēžas… Redzi? Baltā žaketē. Ar seju pret mums. Es taču teicu - tiklīdz tu parādies, noteikti kaut kur netālu tūlīt uzradīsies arī viņš.

Es vērīgi aplūkoju pie galdiņa sēdošo cilvēku. Nē, tāds nav redzēts. Un tā arī jābūt - ja viņš mani pazītu, tad nevajadzētu tik ilgi ošņāt un prašņāt.

Tas nebija no mūsējiem.

Nebija no pirmā viļņa. No tā nevienam neizdevās palikt dzīvam. Pat Griša un Vaļera, lai cik arī skarbi, neizglābās no nāves atvara.

Resnis baltajā žaketē bija izvēlējies labu vietu - ar muguru pret ķieģeļu sienu, ar seju pret krastmalu, pats patvēries galda vidū iestiprinātā saulessarga ēnā. Ja Andrejs nebūtu parādījis, es viņu tik tālu vakara krēslā pat neievērotu. Bet viņš varēja novērot visus, pie tam sīki un smalki. Acīmredzot arī mūs vēroja. Droši vien bija mums sekojis un pietuvojies, kamēr pļāpājām ar "Sirdspuķītes" meitenēm.

Starp citu - kāpēc tieši "Sirdspuķīte"? Varbūt viņiem prātā doma, ka cilvēks, tur iegājis, atradīs sev kādu sirdspuķīti - mīļu, siltu un pakļāvīgu?

Nu labi, manas domas sākušas virzīties uz nepareizo pusi.

Atgriezīsimies pie Rešņa.

Dzīdams pēdas, viņš uzskrēja mums virsū, kad pļāpājām ar meičām, un tūlīt nogriezās sānis. Andrejam bija labs paradums - visu laiku skatīties apkārt un nopētīt tuvojošos cilvēkus. Labs paradums, acīmredzot ne jau no zila gaisa radies.

Bet Resnis iegāja šašliku restorānā, jo saprata - tālāk nekā vairs nav, krastmala beidzas, un pēc tam tikai deltaplānu skrejceļš un nūdistu pludmale. Deltaplāni nelido - līst lietus -, arī pludmalē tāpēc neviena.

Tātad, viņš nosprieda, pēc desmit piecpadsmit minūtēm mēs tāpat nāksim atpakaļ pa šo pašu celiņu. Tāpēc nav ko velti mirkt, pat izdevīgāk kādu brīdi nerēgoties aiz muguras - ja arī mums būtu radušās sīkas aizdomas, tagad tās izgaisis. Bet atpakaļceļā viņš atkal mums mierīgi dosies pa pēdām.

Lai gan - ne jau mums, bet man.

Nācās vien sacīt Andrejam:

-     Vajadzētu tomēr aiziet uz to "Sirdspuķīti".

-     Tad aiziesim! - Andrejs piekrita. - Un Resnis paliks ar garu degunu!

Visu šis Andrejs saprata uzreiz, no pusvārda. Jāpatur viņš redzeslokā, varbūt mums varētu atrasties kopīgas intereses. Šķiet, ka viņš arī izgājis skarbu skolu. Ar veselu ādu. Tāpat kā es… Pagaidām. Tad jau redzēs, kas būs vēlāk.

Aizgājuši līdz piestātnei, mēs spēji pagriezāmies pa kreisi un jau pēc simt metriem nonācām atrakciju laukumā - tur bija kaut

kādas šūpoles, karuseļi ar virpuļkabīnēm un slābani, provinciāli kalniņi, kuri pat visnervozākajiem neliktu iespiegties. Turpat uz balstiem stāvēja lidmašīna - laikam bērnu pievilināšanai. Mums tieši pie kājām sākās milzīga būvbedre, pilna ar ūdeni. Bedres dibenā varēja sazīmēt betona sijas, pamatu blokus un sarūsējušu armatūru. Beidzot ieraudzījām starp diviem stabiem novilktu virvi. Uz tās lietū mirka krāsainas bikšeles - šķiet, vismaz ducis. Sīks norādījums, ka striptīzklubs atrodas tepat netālu.

-      Kur tad "Sirdspuķīte"? - es brīnījos.

-     Laikam tur. - Andrejs pamāja uz šķūņveida būvi ar daudzām aiznaglotām durvīm. Divreiz apgājuši apkārt garenajai ēkai, mēs beidzot pamanījām durvis, caur kurām spīdēja blāva gaisma.

Iegājām iekšā.

Kā tad, tā arī bija "Sirdspuķīte".

Gaitenī stāvēja biljarda galds, un divi veči, basām kājām un peldbiksēs, sadzērušies ar kijām bakstīja bumbas - dažreiz arī trāpīdami. Mums viņi uzmanību nepievērsa. Man bija skaidrs - uz šī galda noteikti nakšņoja striptīza zvaigznes, citu guļamo te nebija. Tālāk atradās neliels kabūzītis, kas noteikti pretendēja u/ bāra nosaukumu. Letes vietā plats, neēvelēts dēlis, pie sienas dažādas neredzētas pudeles, šķiet gan, tukšas. Aiz letes stāvēja sīka, bet neparasti lietišķa un uzņēmīga sieviete, Kijevas striptīz- meiča tā noteikti nebija - tantiņai jau bija vairāk par četrdesmit.

-     Vai jūs pie mums? - viņa pavaicāja, priecīgi virinādama iekrāsotās actiņas.

-     Tā laikam bus. - Andrejs joprojām tramīgi lūkojās apkārt. - Piedodiet… Vai te ir striptīzs?

-     Striptīzs būs nedaudz vēlāk. Bet ejiet vien uz zāli un izvēlieties galdiņu. - Sieviete norādīja uz durvīm.

Mēs iegājām zālē.

Te viss vēl vairāk atgādināja šķūni.-

Noblietēta zeme, kādi desmit galdiņi, pārklāti ar biešu krāsas plīša galdautiem, mitra puskrēsla.

161

Zālē nevienas dzīvas dvēseles.

11 - 2959

-     Jums veicas, - sacīja sieviete. - Varat izvēlēties jebkuru galdiņu. Iesaku tuvāk pie skatuves.

Patiesi, viens telpas stūris bija apgaismots nedaudz labāk, un tur bija uzcelts paaugstinājums, uz kura acīmredzot rāpās tie, kas vēlējās atkailināties. Kā jau visās šāda tipa iestādēs, skatuves vidū bija vertikāli iestiprināta caurule, ūdensvada caurule, nokrāsota ar sarkanu eļļas krāsu. Acīmredzot tieši ap šo cauruli, demonstrējot nevaldāmas kaislības, vīsies Kijevas viesu grupa.

Mēs apsēdāmies.

Zāles malas izzuda krēslā, bet no virtuves skanēja trauku mazgātāju lamas un stiklu šķinda. Laikam tur rosījās mana paziņas Alevtīna mīlestība. Kārtīgi darbā izlamājusies, viņa izredzētā uz rīta pusi dosies uz viesnīcu parādīt visu, ko pa nakti samācījusies.

-     Tūlīt atnāks meitene, un jūs varēsit pasūtīt, ko vēlaties, - sīkā sieviete uzreiz ķērās vērsim pie ragiem.

-      Mums ir viens trūkums, - Andrejs atzinās. - Nākot pie jums, mēs neapdomīgi pa ceļam nopirkām konjaku.

-     Vispār jau pie mums nav pieņemts nākt ar saviem alkoholiskajiem dzērieniem. - Dāmīte saknieba lūpas.

-     Mums nav alkoholisko dzērienu, - beidzot arī es iejaucos sarunā. - Mums ir brīnišķīgs konjaks.

-      Esmu pārliecināta, ka mums ari tāds ir.

-     Vai tad mums jāiet projām?

-     Labi, lai notiek… Palieciet, - viņa, pārlaidusi bezcerīgu skatu tukšajai zālei, apžēlojās. - Ko tad citu lai ar jums dara?

-     Vai pie jums atļauts ar meitenēm sarunāties? - Andrejs painteresējās.

-     Sarunas nav aizliegtas.

-      Un viss pārējais?

-      Kā sarunāsit.

-     Esmu dzirdējis, ka meitenes izģērbjas ari pilnībā, ja piemaksā piecdesmit grivnu? - es pavaicāju.

-     Jā, tāda ir cena… Par vienu meiteni.

-      Bet, ja es palūgtu izģērbties visas?

-      Divsimt grivnu.

-     Tātad viņas būs četras?

-     Jā, trupā ir četras mākslinieces.

-     Nauda jāmaksā jums vai viņām?

Dāmītei sāka likties, ka mēs vienkārši ņirgājamies. Bet mēs saglabājām nopietnību, nedodot ne mazāko iemeslu mūs turēt šādās aizdomās.

-      Kā vēlaties, - viņa atbildēja. - Citiem vārdiem sakot, nauda, protams, jādod meitenēm, bet nekādu problēmu, ja samaksāsit man.

Viņa aizgāja, un mēs ar Andreju palikām vieni pustumšajā zālē, kur ar nekrāsotajiem dēļiem atdalītajā stūrī varēja iekārtoties jautras, iereibušas, naudīgas un tāpēc, protams, ļoti cienījamas kompānijas. Melnā zemes grīda, garie plīša galdauti ar sēru bārkstīm, trauku šķindoņa un lamas, kas skanēja no virtuves, radīja nedaudz nomācošu atmosfēru.

-     Vai tu agrāk esi redzējis striptīzu? - Andrejs pavaicāja.

-      Ir gadījies.

-     Kur?

-     Stambulā… Kairā… Madridē…

-     Nu un kā?

-      Tā nekas. Katrā ziņā jautrāk nekā te. Stambulā skatuves nebija, un meičas dejoja tieši uz galdiņiem. Starp glāzītēm un šķīvjiem. Bet neko nesaplēsa, neko nesamina. Meičas taču mūsējās, no Maskavas. Turki viņām aizlieguši runāt, lai mēs nesaprastu, ka tās ir krievietes. "No kurienes esat?" es pavaicāju. "No Maskavas," viena atbildēja. Bet Kairā mums dejoja melnādaina resnule ar lielu vēderu. Pie tam bezzobaina… Tāda amizanta… Jautra. Iedomājies, visu laiku smejas, bet zoba neviena.

it*

Vispār vakars pagāja brīnišķīgi. -Mums atnesa tomātu un paprikas salātus, kaut kādas nez kuro reizi sildītas kotletes un acīmredzot no vakardienas dzīrēm palikušus ceptus kartupeļus. Mēs pasūtījām vēl kaut ko, varbūt pat šašlikus, bet to es vairs

163 •

lāgā neatceros. Konjaku izdzērām visu, abas pudeles, un, šķiet, paņēmām vēl vienu.

To trešo pudeli ari izdzērām.

Atceros, skanēja mūzika, meitenes locījās ap ūdensvada cauruli, tādas jaukas meitenes, bet skumjas. Viņas gan smaidīja, bet acis palika nopietnas. Un tieši tāpēc, nevis aiz skopuma, pilnīgu atkailināšanos mēs vairs nepieprasījām. Kā te bez bikšelēm, ja no zemes plūda aukstums, aiz loga rasināja septembra lietus, bet zālē sēdējām tikai mēs divi? Izņemot mūs, nevienam šovakar negribējās ļauties vētrainām un netiklām kaislībām.

Un kas tur ko brīnīties - septembrī Koktebele ieradās večuki ar savām večiņām un plāniem maciņiem. Sezonas beigas, kā to skaidri savā daiļdarbā attēloja Žora Meļņiks. Starp citu, veidojums bija izdevies tik izteiksmīgs, tik naturāls, ka to nopirka uzreiz, pirmajā vakarā. Bet to es laikam jau teicu. "Sezonas beigas" - tāds bija darba nosaukums.

Atnāca rīkotāja un atgādināja par bikšelēm - viņu interesēja divsimt grivnas, kuras mēs pieminējām uzdzīves sākumā.

- Pasarg' Dievs! - Andrejs, rokas vicinādams, nočukstēja. - Mēs esam samaitāti, bet neesam sadisti! Meičas salst, maigo ādu klāj zosāda, bet mēs vēl bikšeles liksim novilkt?! Viņas tad pavisam sastings! Nekādā gadījuma! - Viņš bargi pakratīja rādītājpirkstu.

Rīkotāja pazuda, izgaisdama telpas mijkrēsli. Kijevas meičas vēl kādu laiku centās mūs uzkurināt, radīdamas noslēpumainības iespaidu - sak, ko tad viņas īsti slēpj, ko mums nerāda? Dejotājas iznira no šauras spraugas sienā, ko klāja melns aizkars, tad pazuda, lai pēc brīža atkal parādītos - acis mirdz, zobi spulgo, labi zobi - tādi balti, līdzeni un jauni. Tikai diemžēl no smaidiem tur nebija ne miņas.

Vienreiz - pateicībā par šķidrajiem aplausiem - viņas pie- spurdza pie mums, un mēs, neko nepieprasot, aizbāzām aiz tam pašām bikšelēm pa simtniekam. Tikai tad meičas beidzot no sirds un gandrīz priecīgi pasmaidīja.

Mājās mēs gājām pa lietu, gādīgi viens otru atbalstīdami un brīdinādami par peļķēm - ne tāpēc, lai tās apietu, bet vienkārši vēlēdamies parūpēties. Krastmala bija gandrīz tukša, tikai nišās, zem nojumēm, zem krāsainiem lietussargiem joprojām, vīnu vai konjaku sūkdami un šašlikus gremodami, sēdēja sabozušies atpūtnieki. No restorāniem plūda skaļruņu dārdi, kuri iederētos milzīgos stadionos, nevis šajās sīkajās ieskrietuvēs, kur no tāda trokšņa pa galdiņiem lēkāja glāzītes, pašas no sevis pārvietojās karotes un dakšiņas, un pat galdi nespēja noturēties uz vietas. Tāds dienvidniecisks poltergeista variants, jauko meiteņu balsis skaļruņi pārvērta mirstoša ziloņa rēcienos. Kas par melodiju - neviens vairs nesaprata. Bet tada nu te Koktebelē bija mode, septembrī, aizejošās tūkstošgades pēdējā septembrī. Lai gan, šķiet, par to jau es esmu stāstījis. Bet pēc pusotras pudeles konjaka, neskaitot šampanieti un madeiru, tas ir piedodami.

Šķērsojuši ēdnīcas tukšo laukumu, mēs ar Andreju pagriezā- mies uz Rakstnieku nama teritorijas pusi. Bijušās teritorijas, jo tagad tā jau izmantota restorānu, privātmāju un kaut kādu dīvainu būvju celtniecībai, kuru lietderība bija tikpat nesaprotama kā to piederība.

Pēc tam mūsu ceļi šķīrās - Andrejs devās pa labi, uz administrācijas ēkas pusi, bet es - uz deviņpadsmito korpusu. Mēs apskāvāmies un papliķējām viens otram pa muguru, tādējādi izrādot vispilnīgāko labvēlību, mīlestību un varbūt pat draudzību. Atraisījušies no skāviena, mēs uz atvadām pavicinājām slapjās dūres un devāmies tumsā katrs uz savu pusi. Viņš aizsoļoja pa flīžu celiņu, bet es ieniru krūmos, lai Ļeņinam gar mugurpusi pa taisnāko ceļu tiktu uz savu mitekli. Tomēr nedaudz novirzījos no mērķa, kas atkal ir pilnīgi piedodami, un nonācu pie transformatoru būdas - to tumsā saskatīt bija neiespējami.

Bet, kad gāju tai apkārt…

Pēc pusotras pudeles konjaka, ja vēl uzēd vairākkārt sildītu kotleti, kuru pat uz nerūsējoša tērauda dakšiņas nevar uzdurt, ar cilvēku var gadīties viss. Jā, "Sirdspuķītes" kotletes nevarēja uzdurt uz nerūsējoša tērauda dakšiņas. Un vel pēc pusotras pudeles uz galviņas…

Ak jā, par to jau es teicu.

Tā nu, pagājis tikai dažus soļus pa jauno, zaļo zāli, kas bija izdīgusi pēc nedēļu ilgajām lietavām… Zāle patiešām likās pavasarīgi svaiga - bieza un koša!

Kā pēc mirkļa noskaidrojās, tā bija uzdīgusi tieši man. Kāda dievišķa vara, izjuzdama pret mani patiesas simpātijas, īpaši organizēja šo lietu, lai ap transformatoru būdu izaugtu bieza, augsta, pavasarīga zāle.

Jā, un tieši septembrī.

Tā nu, kad apgāju apkārt transformatoru būdai…

Piedodiet, šķiet, es atkal stāstu to pašu.

Jaunie ukraiņi, uzbūvējuši krastmlā restorānu, pieslēdzās šai būdai - virtuve, apgaismojums, mūzika un daudz kas cits, kam visam vajadzīga elektrība. Ļoti daudz elektrības. Un viņi izraka grāvi, bet grāvī ielika kabeli. Labi ielika, kārtīgi. Bet grāvi aizmirsa aizrakt. Tikai kabeli nedaudz apbēra ar zemi. Pēc lietavam zeme sablīvējās, un grāvis atguva sākotnējo dziļumu. Tad nu šajā grāvī - pēc pusotras pudeles konjaka un dažādiem citiem niekiem, piemēram, šampanieša un madeiras - es arī iegāzos.

Un, jau krizdams, lidojumā, atgrūzdamies no koka stumbra, kurš, izmantodams manu nevarību, tūlīt pat gāzās virsū, lūk, tieši krizdams, es sadzirdēju kādu skaņu. Tādu maigu, klusu, bet ļoti skaidru metālisku klikšķi. Ak, cik labi es pazīstu šo skaņu, cik bieži to esmu dzirdējis pēdējā gada laikā. Tas bija šāviena troksnis, ko slāpēja klusinātājs. Un tūlīt pat sadzirdēju, ka lode ieurbjas koka stumbrā, kurš man tikko bija centies uzgāzties.

Es nokritu.

Un uzreiz pilnīgi atžirbu.

Es iekritu tumsā, augstajā zālē, un nu gulēju uz muguras, atmetis rokas katru uz savu pusi. Izmantodams zāles aizsegu, bezkaunīgi un neslēpdamies, izvilku mugurpusē paslēpto pistoli un turpināju mierīgi gulēt. Tikai mana roka, laba roka, kura turēja ieroci ar klusinātāju, bija pastiepta uz to pusi, no kurienes atskanēja šāviens.

Tumsā mani nedaudz tomēr varēja saskatīt. Neskaidrs, blāvs plankums - uzreiz pat nesaprast, kur galva un kur kājas. Tagad tikai viena iespēja izglābties - cerams, mani medī profesionālis. Ja tas būs kāds amatieris vai truliķis - man beigas. Viņš šaus no krūmiem, līdz beigsies patronas. Un, protams, mani nošaus. Kas tur ko nenošaut - trīs soļu attālumā nemaz nevar netrāpīt. Bet profesionālis pienāks klāt, lai iešautu tieši galvā.

Mana roka ar pistoli, ieslīgusi kuplajā zālē, nebija redzama. Es pat varēju to nedaudz pakustināt, lai pagrieztu stobru uz turieni, kur, kā man likās, nedaudz sakustējās krūmi un kaut kas nošvīkstēja. Lietus lija man tieši sejā, aizskalodams pēdējās reibuma paliekas. Kas vairs par reibumu, ja tieši blakus tavai galvai stumbrā ieurbjas lode. Un ja nu tie puiši, jaunie ukraiņi, būtu grāvi aizbēruši?

Es nebūtu paklupis.

Lode ieurbtos tur, kur nākas, tas arī viss.

Ardievu, dzimtā puse…

Viņš iznira no krūmiem un nogāja gar laternu, lai pārliecinātos, vai neviena tur nav. Es pazinu - tas bija Resnis. Norijis zem nojumes savus šašlikus, viņš pagaidīja, kamēr atgriežamies no striptīza, un iekārtojās slēpnī, tomēr iekārtojās.

Ļoti labi.

Viņš neaizies, pirms nepārliecināsies, ka darbiņš padarīts.

Tā arī notika, Resnis, aizgājis uz aleju un acīmredzot pārliecinājies, ka neviens viņu netraucēs un neieraudzīs, apņēmīgi nāca uz krūmiem. Viņš devās taisni uz priekšu, pat necenzdamies iet klusi un piesardzīgi. Bija atlicis tikai kontrolšāviens. Es iztēlojos, ko viņš šobrīd redz - nekustīgi atkritušu ķermeni. Viņš tuvojās man no labās puses. Mana galva bija pavērsta pret viņu, tāpat arī labā roka. Es vēlreiz ar pirkstu pārbaudīju - drošinātājs atbrīvots.

Patrona bija stobrā.

Zāle aizsedza gan manu labo roku, gan ieroci.

Piepeši Resnis atradās trīs soļu attālumā, pēc tam jau - tikai divu.

Izcēlis no zāles roku, es trīsreiz iešāvu viņam rumpī. Drošības pēc. Viss iznāca lieliski - pistole trīsreiz man rokā noraustījās, atskanēja trīs klusi, ausij tīkami klaukšķi, tik cerīgi un gandrīz nedzirdami.

Resnis spēji sabruka, gandrīz klusi - tumsā atskanēja tikai viens slāpēts vaids. Nokrita viņš dīvaini, četrrāpus, un tā arī palika.

Neceldamies un pozu nemainīdams, es atkal pacēlu ieroci un nomērķēju turp, kur, manuprāt, bija jāatrodas viņa galvai. Pēc šī šāviena Resnis novēlās uz sāniem.

Es piecēlos un piegāju soli tuvāk - vairāk nevajadzēja, viņš gulēja no manis tikai soļa attālumā.

Es paskatījos apkārt.

Ne dzīvas dvēseles.

Lietus čabināja rudens lapas, laiku pa laikam atskanēja bangu dārdi, kaut kur virs Karadaga uzplaiksnīja zibens, dažbrīd nodārdēja pērkons.

Tas bija brīnišķīgi.

Negribējās pat ne ar skaņu izjaukt šo harmoniju.

Bet neko darīt, nācās, jo nu labu laiku, laikam jau gadu, es uzskatīju sevi par profesionāli, tāpēc darbs bija kārtigi un kvalitatīvi jāizdara līdz galam. Un galvenais - neatgriezeniski.

Es noliecos pār Resni un pārsteigumā gandrīz atlēcu atpakaļ - viņš ierunājās:

-     Nevajag, - viņš tik slāpēti ierunājās, it kā asinis jau plūstu arī no mutes. - Lūdzu… Nevajag. Es vairāk tā nedarīšu, - viņš gluži nopietni pateica šo bērnišķīgi smieklīgo frāzi.

Man pat kļuva viņa žēl.

-      Vajag, Fedja, vajag, - es, cik spēdams, maigi un līdzjūtīgi atbildēju. No manis te vairs nekas nav atkarīgs… Pats zini, ka vajag.

-      Lūdzu…

-     Ardievu, Fedja… Vai kā nu tevi sauc…

Es pieliku stobru viņam pie galvas, cenzdamies iespējami precīzāk trāpīt starp ausi un deniņiem - šajā gadījumā rezultāti ir vislabākie. Šausmīgas sāpes paralizēja lielo ķermeni, un viņš pat nespēja pakustēties. Un nevarēja arī man neko nodarīt - Resnis bija nokritis pats uz sava ieroča, tāpēc, lai arī centās, rokas atbrīvot nevarēja.

Sataustījis vajadzīgo punktu, es divreiz nospiedu gaili. Jā, divreiz, es vienmēr esmu bijis apzinīgs.

Resnis man vairs neko nelūdza, un es varēju iet projām - nesēdēšu taču te pie viņa lietū mūžīgi. Pārvarējis riebumu, es Resni pārmeklēju - neviena papīriņa, neviena dokumenta. Nu ko, profesionāli. Tikai žaketes ārkabatā es atradu dažus desmitus grivnu. Un iebāzu tās atpakaļ. Neko man, mīļais, no tevis nevajag. Lai mūsu attiecības paliek tīras un nesavtīgas…

Kādus metrus divdesmit no deviņpadsmitā korpusa es jau sen biju ievērojis pusaizbirušu aku. Acīmredzot kādreiz tā izrakta notekūdeņiem vai kabeļiem… Bet tas viss bija tālā pagātnē, tagad akā klusītēm bēra atkritumus. Tur tad es arī iesviedu savu pistoli. Un pa virsu vēl uzbēru kritušās lapas, zāli un pa rokai gadījušos zarus.

Turpināja līt, un lietus čaboņa akāciju zaros ieaijāja mierā, viešot cerības uz nākotni, vārās cerības, gandrīz nereālas, tomēr, tomēr…

Piegājis pie ārdurvīm, es ieslēdzu gaismu virs lieveņa, tad spuldzīti, kura apgaismoja garās kāpnes, kas veda uz manu numuru, pēc tam iegāju savā numurā, divreiz pagriezu atslēgu un ar visām slapjajām drēbēm iegāzos uz mutes gultā. Tomēr pēc brīža piespiedu sevi piecelties, noģērbties un noslaucīt slapjo seju dvielī. Atvēris konjaka pudeli, es izdzēru pusglāzi, bet nekāda rezultāta. Mani kratīja drudzis, tāpēc uzsedzu sev virsū uzreiz divas segas, parastās karavīru segas, un tikai tad sajutu, ka sāku sasilt.

Pēdējais, kas vēl iešāvās prātā - jā, atkal profesionāla doma - no rīta, kad sāksies kņada ap līķi, noteikti jāaiziet turp pagrozīties. Tas jāizdara divu iemeslu dēļ - pirmkārt, jāapskata Rešņa pazoles, bet, otrkārt, jāpastaigā pa turieni, lai vēlāk nevienam nebūtu iemesla pavaicāt:

-     Bet kāpēc, dārgais, tev zāle pie kurpēm pielipusi? Kāpēc uz zolēm tie paši dubļi, kas blakus nogalinātajam? Un kāpēc ap upuri redzami tavu kurpju nospiedumi?

Un tā tālāk.

-      Labi, - to es neteicu sev, bet tam radījumam, kurš līdzīgos gadījumos allaž par mani parūpējas, pasaka, kā jārīkojas, lai nevienā galvā nerastos šādi aizdomīgi jautājumi. - Labi… Visu sapratu. No rīta es turp noteikti aiziešu.

No visiem puišiem tikai Guščins nebija mainījies. Vismaz ārēji nekādas izmaiņas nebija manāmas. Viņš joprojām staigāja tajā pašā gaišajā uzvalkā - bikses uz ceļgaliem nedaudz izstaipītas, žaketes piedurknes, šķiet, sagumzītas kopš uzšūšanas. Krekls gan likās tīrs, bet apkaklīte saburzījusies, noplukuši, un kurpes arī novalkātas. Kad viņš staigāja pa ielām, gāja no kabineta uz kabinetu ostas pārvaldē, nevienam ne prātā nevarēja ienākt, ka tur iet miljonārs, kurš gandrīz katru nedēļu sūta pāri jūrai kuģus ar kokmateriāliem, kuģus, kuri gandrīz pilnībā piederēja viņam.

Acīmredzot iepriekšējā dzīves pieredze bija viņam iemācī- " jusi, ka galvenais - būt neuzkrītošam, īpaši tajā sfērā, kur darbojās viņš. Viss Guščinam gāja no rokas, jau otro gadu. Kāda sīka banka Maskavā kārtīgi pārskaitīja naudu uz kontiem citās valstīs, labās valstīs, drošās jebkurā šā vārda nozīmē.

Starp citu, arī darbs viņam bija neuzkrītošs - ieiet vienā kabinetā, papļāpā, izstāsta anekdoti, aiziet uz otru kabinetu - iedzer ar saimnieku vīnu, dažreiz ar konjaciņu paniekojas, pasmejas un iet atkal tālāk. Dažreiz izvelk no mapes kādu papīriņu, saimnieks, gandrīz neskatīdamies, to paraksta, un abi ļoti apmierināti atvadās.

Braukāja Guščins, tāpat kā agrāk, ar vecu "sešinieku" un nemaz nesteidzās to nomainīt pret skaistu, jaudīgu un respektablu vāģi. Tikai dažreiz savu braucamo aizveda uz darbnīcu, kur to saveda gandrīz ideālā kārtībā, kas Guščinu pilnībā apmierināja. Arī "sešinieka" iekšpuse bija putekļaina, bagāžnieks pilns ar ķieģeļu, cementa un kaut kādu flīžu putekļiem -Guščins bija nolēmis nedaudz labiekārtot savu veco, necilo māju. Bet te nu atkal nevienam nevarēja rasties aizdomas par lielu naudu. Tādi nu tagad laiki, kad visiem radusies iespēja nedaudz uzlabot savus mitekļus - uzbūvēt nojumi, lai sniegs no jumta nekrīt uz lieveņa, izlikt celiņu ar plāksnēm, lai rudenī nav jābrien pa dubļiem, vai nomainīt istabā radiatorus, jo vecie jau sen tecēja.

Un tā tālāk.

Vienīgais, ar ko izcēlās Guščina celtniecības darbi - viņš uzbūvēja piebūvi vecās mājas lielumā, tieši trīs istabas. Un abas ēkas noklāja ar vienu jumtu.

Kaut ko tādu varēja atļauties jebkurš ostas šoferis, celtņa vadītājs vai locis, ja nu vienigi Guščina būvmateriāli bija labāki nekā citiem, daudz labāki. Nu, bet to jau reti kurš varēja ieverot. Uz totālo zādzību un laupīšanu fona tādiem sīkumiem neviens uzmanību nepievērsa.

Svarīgs bija kas cits: Guščins ne ar ko neizcēlās - ne ar mašīnu, ne apģērbu, ne dzīvesveidu. Viņš nepirka jaunas mēbeles, un pat televizors palika iepriekšējais - milzīgs, pulēts, gandrīz centneru smags "Elektrons" vai "Horizonts". Attēls gan bija pabāls, tomēr krāsains, bet skaņa tīri pieklājīga, un Guščinu tas pilnībā apmierināja.

Guščins bija manāmi pieredzējušāks par citiem. Un saprata - tas, kas notiek, ilgi neturpināsies. Slepus viņš nopirka dēlam dzīvokli Maskavā, lielu un ērtu. Pēc tam nolūkoja dzīvokli meitai, arī labu, tad sev un sievai. Visi četri tika izremontēti un

izīrēti. Necik daudz naudas tas neienesa, divus trīs tūkstošus dolāru mēnesī, bet tie bija pastāvīgi, likumīgi un tīri ienākumi. Par tiem jebkuram inspektoram varēja atskaitīties.

Bet, kā saka, sveci zem pūra nenoslēpsi.

Atradās cilvēki, kuri bija pietiekami vērīgi, lai saprastu, kas slēpjas aiz nobrauktā žigulīša, vecā televizora un apvalkātajam drēbītēm.

Pienāca diena un stunda, kad Guščins ar smaidu uz lūpām ieradās pie kāda resna, nosvīduša, pietvīkuša un bezgala labvēlīga cilvēka.

Šo cilvēku sauca Anatolijs Anatoļjevičs Kurjanovs.

-     Sveiks, Toļa! - Guščins bija ieradies pie viņa ar mapīti, atkal ģērbies noputējušās kurpēs un biksēs ar izstaipītiem ceļgaliem.

-     Ā, Boris! - Kurjanovs nopriecājās un, piecēlis savu smago ķermeni, pastiepa Guščinam karstu un spēcīgu plaukstu. - Sēdies! Kādā vajadzībā esi ieradies?

-     Lūk, skrēju garām, domāju, ieskriešu pie vecā drauga! Domāju - jāpaskatās, kā viņam klājas!

-     Pareizi darīji, - Kurjanovs piekrita. Viņš bija nedaudz augstākā amatā nekā Guščins, tāpēc Kurjanova parakstu Guščinam dažreiz vajadzēja kā ēst. Un Kurjanovs to zināja. Vēl vairāk, kā izrādījās, viņš labi saprata, kas notiek. - Runā, ka esi sācis būvēties?

-     Kas nu tā par būvēšanos, Toļa! - Guščins iesaucās tik patiesi, cik vien spēja. Un kāpēc lai viņš nebūtu patiess, ja būve patiešām bija pieticīga, nevis kotedža jūras krastā, kādas Novo-

~*"rosijskas apkārtnē pēdējā laikā auga kā sēnes pēc lietus. - Celiņu izliku ar sasistiem ķieģeļiem, jumtu uzklāju, vecais jau tecēja!

-     Tas ir slikti, - Kurjanovs noskumis piekrita. - Jumts nedrīkst tecēt. Jumtam jābūt drošam, tādam, kas pasargā no visām dzīves vētrām un likstām.

Neko īpašu jau Kurjanovs nepateica, visvienkāršākās frāzes, it kā piebalsojot drauga teiktajam - būve, celiņš, jumts. Bet

Guščins uzreiz sajuta ledainu dvesmu, sajuta, pat neapjauz- dams, kuri vārdi šo nāves elpu uzvēdīja. Sākumā pat viņš nespēja aptvert, ko tad Kurjanovs īsti pateica. Guščins savaldījās, spēja savaldīties - viņa sarunu biedrs taču joprojām likās tikpat labsirdīgs un smaidīgs. Un tikai pēc vairākām dienām, vairākkārt prātā pārcilājis visu sarunu, Guščins apjauta, kas viņu satraucis. Kurjanovs bija vairākkārt pieminējis jumtu, zīmīgi to vēl atkārtodams un saistīdams ar dažādām dzīves likstām. Bet arī tad, pēc vairākām dienām, Guščins tikai norāja sevi par slimīgu aizdomīgumu un drīz vien nomierinājās.

Bet velti.

-    Jā, Koļa! - Guščins it kā attapās. - Varbūt tu varētu parakstīt man vienu papīreli. - Viņš pat neteica "dokumentu", "papīru" vai "kvīti", nē, viss bija daudz vienkāršāk un nevainīgāk - "papīrelis".

-    Nekādu problēmu! - Guščins vēl nepaspēja atrast papīru kaudzē vajadzīgo lapu, kad Kurjanovs nesavtīgā izpalīdzīgumā paņēma, nevis izrāva, bet paņēma viņam no rokām visu kaudzi. - Tūlīt es tev tik daudz reižu parakstīšos, tik daudz zīmogu uzlikšu, ka pats vairs nesapratīsi, kur vajadzēja un kur nevajadzēja, - Kurjanovs turpināja plātīties, nepievērsdams uzmanību Guščina izmisīgajiem mēģinājumiem atdabūt savu žūksni un parādīt viņam tikai vienu tobrīd nepieciešamo papīru. Bet Kurjanovs, acīmredzot todien jau paspējis uztaisīt kodienu, mierīgi iekārtojās savā krēslā, sakārtoja sev priekšā uz galda Guščina dokumentus, uzlika brilles un sameklēja pildspalvu…

Un vajadzēja arī tā notikt, jo tā tam bija jānotiek - šī doma Guščinam ienāca prātā vēlāk -, kabinetā ienāca sekretāre un paziņoja, ka Kurjanovam steigšus kaut kur jādodas. Sak, no ļoti augstas personas ļoti svarīgs zvans, absolūti neatliekams.

Kurjanovs, šausmās neko vairs neapjēgdams, iesita sev pa pieri tā, ka sviedri pašķīda uz visām pusēm - kā es varēju aizmirst, kā varēju?! Un, Guščinu pat vairs neredzēdams, saba- za visus viņa papīrus - gluži automātiski, nesaprazdams, ko

dara sameta visus viņa papīrus atvilktnē, aizcirta to un metās ārā no kabineta, pa ceļam vēl dodams dažādus rīkojumus, nolamādams šoferi un vēl kādu, nodrāzās lejā, iesēdās mašīnā un prom bija.

Viss.

Guščins vēl mēģināja ieskaidrot sekretārei, ka viņa labākais draugs Toļa steigā nav atdevis dokumentus, bet šī rokas vien noplātīja.

-    Piedodiet, Boris Petrovič… Es jūs no sirds mīlu, bet ložņāt pa priekšnieka galdu nedrīkstu. Pagaidiet Anatoliju Anatoļje- viču, viņš drīz būs atpakaļ. Sliktākajā gadījumā - atnāciet rīt no rīta, tad arī visus papīrus dabūsit sveikus un veselus atpakaļ.

Un pat tad vēl Guščinam aizdomas neradās - tik veikli, tik netverami ātri viss tika izdarīts, tik meistarīgi, ka pat viņam, viltniekam un blēdim, nekas nešķita aizdomīgs.

Un velti.

Pēc pusstundas uzgaidāmajā telpā iezvanījās telefons.

Zvanīja Kurjanovs.

Un sacīja sekretārei šādus vārdus:

-     Nadjeņka, man galdā, lielajā atvilktnē, stāv dokumenti rozā mapītē.

-     Vai tie, kurus Guščins atstāja?

-    Tad nu klausies par šo mapīti! - Kurjanova balsī viegli iešķindējās tērauds, un sekretāre saprata, ka jautājumi nav jāuzdod. - Tu, lūdzu, aizslēdz telpas, vai labi mani dzirdi? Paņem šo mapīti un uz kseroksa katru papīrīti no abām pusēm… Atkārtoju - katru papīrīti. Pat ja mapē būtu tramvaja biļete - arī to, no

"""abām pusēm… Vai viss skaidrs?

-     Es visu izdarīšu, Anatolij Anatoļjevič.

-     Un tūlīt pat. Pēc desmit minūtēm piezvanīšu, un tu man pateiksi, ka rozā mapīte ar dokumentiem atkal atrodas manā galdā. Un kopijas, citā mapītē ieliktas, arī atrodas manā galdā. Tikai skapīti.

-     Es visu sapratu, Anatolij Anatoļjevič.

-      Pēc desmit minūtēm es, protams, nezvanīšu, - Kurjanovs jau laipnāk piebilda. - Zvanīšu pēc piecpadsmit.

-     Jā, tā būs labāk.

Viņš piezvanīja pēc divdesmit minūtēm.

-     Viss kārtībā, Anatolij Anatoļjevič.

-     Vai rozā mapīte atrodas mana galda lielajā atvilktnē?

-     Jā, turpat, kur agrāk.

-      Un visi dokumenti salikti iepriekšējā secībā?

-     Jā, es visu izdarīju tā, kā teicāt.

-      Un visas kopijas saliktas citā mapītē mana rakstāmgalda skapītī?

-     Jā, Anatolij Anatoļjevič.

-      Bučiņa, Nadjeņka.

-     Jums arī.

-      No manis pienākas.

-     No manis arī.

-      Kā es priecājos, Nadjeņka, kad tu tā runā!

-      Es arī, Anatolij Anatoļjevič.

-      Nadjeņka, kad tu beidzot mani nosauksi par Toļiku?

-     Toļik, te Guščins gaitenī nervozē…

-     Saki viņam, ka būšu pēc pusstundas.

Kurjanovs no parka, kur bija dzēris alu, patiešām atbrauca pēc pusstundas. Guščins, varenais Guščins, metās viņam pretim kā puika, kurš sagaidījis tēvu mājās no komandējuma.

-     Toļik! - Guščins iesaucās. - Beidzot!

-      Esmu vainīgs, vainīgs, vainīgs! - Kurjanovs, piespiedis rokas pie krūtīm, pazemīgi nolieca galvu. - Tur izšķīrās tādas lietas, tādas lietas… Tīrās šausmas un murgi.

-      Kas tad tur notika?

-               Borja, ja pateikšu, tu uz vietas būsi beigts! Bet es gribu, lai tu dzīvo! Nevēlos tādu grēku uzņemties! Labāk dzīvo! - Iegājis uzgaidāmajā telpā, Kurjanovs garāmejot pamirkšķināja Nadjeņ- kai, atrāva kabineta durvis un iegājis smagi atkrita krēslā. Tikai tad viņš pagrieza galvu uz Guščina pusi. - Vai iedzert gribi?

-     Gribu! - Pēdējās stundas laikā Guščins bija tā iznervozē- jies, ka nespēja atteikties. Piedāvājums iedzert svarīga vira kabinetā - tā nav tikai cienāšana, tā ir atzīšana, tas nozīme, ka arī tu kādreiz drīksti viņu uzcienāt, citiem vārdiem sakot, tu tiec uzskatīts gandrīz par līdzīgu.

Kurjanovs, izņēmis no ledusskapja pudeli baltā muskatvīna, ielēja to divās tievās glāzēs un vienā malkā izdzēra. Guščinam atlika tikai sekot viņa piemēram.

-      Labi, Borja, - Kurjanovs noteica. - Ja kas gadās, nāc tik pie manis! Tāpēc jau problēmas radītas, lai tās risinātu.

-     Es, protams, ļoti atvainojos, - Guščins pasmaidīja, - bet tavā galdā atrodas mani dokumenti… Un dažus no tiem tu grasījies parakstīt!

-     Kādas šausmas, kāds ārprāts! - Kurjanovs vainīgi iesaucās. - Borja, tu pats redzi - vecim vairs nekas nestrādā! Lūdzu, piedod! - Atvēris galda atvilktni, Kurjanovs izņēma rozā mapīti, pagrozīja un pasniedza Guščinam. - Klau, tiec pats galā ar saviem papīriem, man nav ne jausmas, kas jāparaksta.

Guščins vienā mirklī sameklēja vajadzīgos papīrus, Kurjanovs neskatīdamies tos parakstīja un neskatīdamies atdeva īpašniekam, it kā joprojām atrastos briesmīgo notikumu iespaidā.

Tiklīdz Guščins aizgāja, Kurjanovs izsauca pie sevis sekretāri.

-      Pie manis nevienu nelaid. Manis nav, - viņš paziņoja, un balsī vairs nebija ne miņas no tās bezgalīgās labsirdības, ar kādu viņš apveltīja savus apmeklētājus. Mazas ačteles, masīvas plaukstas, uz priekšu noliekts ķermenis - šķiet, viņš, sagatavojies lēcienam, saplosītu jebkuru, kurš bez atļaujas ienāktu kabinetā.

-     Sapratu, Anatolij Anatoļjevič.

Tiklīdz sekretāre izgāja, Kurjanovs pats piegāja pie durvīm un apgrieza atslēgu. Kārtīgi apgrieza, labi skaļi. Nadjeņka noteikti sadzirdēja un izdarīja attiecīgus secinājumus. Bet Kurjanovs sāka pētīt Guščina rozā mapes dokumentu kopijas. Viņš bija gudrs cilvēks, ostā strādāja sen un zināja visas ieejas un izejas, tāpēc pat no nejaušiem dokumentiem ātri saprata, ar ko Guščins nodarbojas.

Tagad Kurjanovs zināja, ka ir tāds "Ziemeļmežs" ar ģenerāldirektoru Vigovski un grāmatvedi Mandriku, ka Stambulā atrodas kāda firma, kuru vada Favazs. No veidlapu rekvizītiem viņš uzzināja arī "Ziemeļmeža" adresi un tālruņa numuru.

Nekas vairāk arī nebija vajadzīgs.

Pēc stundas uz galda lakotās virsmas vairs rāmi neatpūtās stingras, karstas plaukstas, bet gan divas milzīgas dūres - Kurjanovs bija sapratis, kā Guščins viņu izmanto un cik maz par to maksā. Kurjanovs jutās piekrāpts.

Paslēpis dokumentus skapītī, viņš piegāja pie durvīm un atslēdza tās. Sekretāre to sadzirdēja un saprata pareizi - esmu savā vietā, ja kāds vētas mani satikt, lai nāk.

Bet tomēr drošības pēc vēl ieskatījās kabinetā.

-     Vai jūs esat savā kabinetā, Anatolij Anatoļjevič?

-     Jā, esmu. Un ne tikai apmeklētājiem, bet arī tev.

-      Un kā ar Guščinu?

-     Guščinam jo īpaši. Viņš pie manis var nākt jebkurā laikā bez rindas. Ar viņu vienmēr esmu gatavs runāt. - Kurjanovs pat nepasmaidīja, un dūres joprojām draudīgi rēgojās uz galda. Sekretāre Nadjeņka tās ievēroja - viņa vienmēr pamanīja šādas priekšniecības jūtu izpausmes.

-     Skaidrs, Anatolij Anatoļjevič.

-      Par to es nemaz nešaubos.

Palicis viens, Kurjanovs atkal izņēma no skapīša mapi ar dokumentiem, bet atvērt nesteidzās. Tikai nolika uz galda un brīdi nekustīgi sēdēja, nenovērsdams skatienu no caurspīdīgās virsmas, it kā apskatītu ne tikai šos, bet arī citus dokumentus, par kuru eksistenci viņam bija visai miglains priekšstats. Domās tos izšķirstījis, Kurjanovs atkal iebāza mapi skapīti.

-      Labi, dārgais draugs, - viņš skaļi noteica. - Vienmēr priecājos tevi redzēt, tev vienmēr manas durvis būs atvērtas. Gaidu arvien nepacietīgāk. Bet kāpēc gan jāgaida? Kā teicis kāds dižgars - vilcināšanās ir nāve.

177,

Un Kurjanovs nospieda izsaukuma pogu.

12— 2959

-      Nadjeņka, mīļā… Vai nezini - Guščins vēl ir pārvaldē? Vēl jau tā kā darba laiks nav beidzies.

-      Viņam vajadzētu būt savā kabinetā.

-     Gribu tevi palūgt, mīļā… Atrodi viņu un uzaicini. Pasaki, ka nevaru viņu vien sagaidīt.

-      Tieši tā arī pateikt?

-     Vari pat vēl piepušķot klāt kaut ko saviem vārdiem… Pasaki, ka kļūstu ar katru brīdi nepacietīgāks.

-     Labi, uzaicināšu, - Nadjeņka noteica, likdama saprast, ka tik sarežģītu uzaicinājumu pilnībā nekad neiegaumēs.

Guščins bija pieredzējis ierēdnis, tāpēc sekretāres uzaicinājums vēlreiz aiziet pie Kurjanova viņam nepatika. Viņš pat gribēja aizbēgt, aizbildināties ar kādu steidzamu darbu, bet, nedaudz padomājis, nolēma, ka tā būs vēl sliktāk. Un devās pie Kurjanova.

-     Toļa! - viņš priecīgi iesaucās jau pie sliekšņa. - Nācu pie tevis, bet Nadjeņka man saka, ka tu mani jau gaidi! Šķiet, mūsu vēlmes sakrīt!

-     Sēdies! - Kurjanovs teica, un balsī nebija ne miņas no labsirdības, ar kādu dāsni tika apveltīti visi, kas gadījās viņam ceļā.

-     Man tā vien liekas, - Guščins nepadevās, - tu esi nolēmis, ka vēl viena glāze vēsa vīna mums nemaz nenāks par ļaunu?

-      Mums nekas nenāks par ļaunu, Borja, - Kurjanovs atteica. - Arī vīns ne. Bet… Nedaudz vēlāk.

-      Šo laimīgo mirkli esmu gatavs gaidīt visu mūžu! - Guščins joprojām tikpat pacilāti iesaucās, bet tā jau bija panika. Neko muļķīgāku vairs pateikt nevarēja.

-      Bet es savukārt esmu gatavs tāpat kā agrāk parakstīt visus tavus dokumentus jeb papīreļus, kā tev patīk izteikties. Tikai ar vienu nosacījumu!

-     Es to pieņemu! - Guščins uzvedās arvien muļķīgāk.

-      Brīnišķīgi. - Kurjanovs nesatricināmā mierā palocīja lielo, kailo galvu. - No šī brīža katrs mans paraksts maksās piecus tūkstošus dolāru. Vai es skaidri izteicos?

-     Toļa… Cik?

-      Ieskaitot tos, ko parakstīju šodien, - Kurjanovs precizēja. - Un mūsu draudzība kļūs arvien ciešāka. Bet vīnu… Atdzesētu baltvīnu mēs dzersim… Tāpat kā agrāk.

-     Toļa… Tu kaut ko esi pārpratis. Mani tikai palūdza… Un es savā naivumā, paļaudamies uz mūsu seno draudzību, šo lūgumu centos izpildīt…

-      Nevajag, Borja. Rimsties. Ar katru vārdu tu iestiedz arvien dziļāk. Būs grūti izķepuroties. Labāk paklusē. Vai tev ko izsaka šāds vārds… "Ziemeļmežs"?

-      "Ziemeļmežs"? - Guščins nobālēja. - Tu gribi teikt, ka…

-     Neko es negribu teikt. Es vienkārši runāju. Mēs abi varētu šo sarunu veidot citādu… Piemēram, tu man atklāti un godīgi pateiktu… Pieci tūkstoši, Toļa, ir par daudz, bet, piemēram, trīs par katru parakstu es tev maksātu ar lielāko prieku. Ņem verā - nosacījumi paliek spēkā. Tās ir tikai tādas nosacītas summas, lai tu saprastu, ka laiks sākt, Borja, nopietnu sarunu.

Guščinam tagad vajadzētu padoties un mierīgi pieņemt visus Kurjanova noteikumus, pēc tam vēl iedzert ar viņu baltvīnu…

Un viss. Būtu garāku mūžu nodzīvojis.

Bet intuīcija viņā nepamodās un nepačukstēja, kā rīkoties. Kāpēc - grūti pateikt. Vispār jau Kurjanovs nemaz tik daudz neprasīja, pat deva mājienu, ka gatavs savus nosacījumus mīkstināt… Arī Vigovskis un Mandrika šādām prasībām piekāptos. Bet laikam jau Guščins agrāk bija peldējis pārāk seklos ūdeņos, kur par palīdzību norēķinājās ar vakariņām restorānā, draiskas meičas pakalpojumiem vai vienkārši ar šņabja pudeli. Tie laiki gan bija beigušies, pie tam tik ātri un neatgriezeniski, ka Guščins pat to nebija pamanījis.

-      Klausos tevi, Borja, - Kurjanovs par sevi atgādināja.

-      Es cenšos atgūties.

12*

-      Pateikšu tev vēl dažus vārdus-… Ielāgo, es neprasu par daudz. Vairāk es paprasīšu vēlāk - kad būsit pieraduši pie šīs cenas. Domā, Borja. Bet, lai tavas domas neritētu tukšgaitā, pateikšu vēl kaut ko… Man zināms tāds uzvārds - Favazs.

179 .

Guščins klusēja, no visām pusēm apdomādams jauno situāciju. Klusēja, jo gaidīja - varbūt Kurjanovs vēl kaut ko piebildīs, sniegs kādu papildus informāciju. Bet Kurjanovs nesteidzās, labi saprazdams, ka pārāk daudz lepoties ar sīko faktu druskām, kas salasītas no dažām lapelēm, nebūtu prātīgi - Guščins uzreiz nopratīs, no kurienes vējš pūš. Viņš pagriezās pret logu un pavērās saulē, pat acis nenolaizdams - šķiet, spožā gaisma viņu tikai iepriecināja. Kurjanovam bija skaidrs viens - jāmeklē kontakti ar Maskavu. Zīmogu nospiedumos uz Guščina dokumentiem varēja atrast ģenerāldirektora Vigovska koordinātes, arī Mandrikas - viņa paraksts visur lepojās blakus galvenā grāmatveža amata nosaukumam. Būtu tagad Guščins uzlicis uz galda desmit tūkstošus dolāru, visi šie meklējumi tiktu atlikti. Varbūt uz gadu, varbūt diviem, un kas vispār vēl būtu pēc gadiem diviem…

Ak! Par to pat nav vērts runāt.

Bet Guščins ietiepās, un Kurjanovs saprata - no viņa jāatbrīvojas. Lieks ķēdes posms, kurš nav vajadzīgs ne viņam, Kurjanovam, ne nezināmajam Vigovskim. Firmai, kura sūta kokmateriālus uz Tuvajiem Austrumiem, uz Turciju un Ziemeļāfriku, Guščins ir pārāk sīka zivtele. Pat tagad, sēdēdams te, viņa acu priekšā, šī niecība un neizdarība atklājās visā godībā.

Šajā mirklī arī izšķīrās Guščina liktenis.

-      Man jāpadomā, - viņš sacīja.

-      Padomā vien. - Kurjanovs paraustīja plecus. - Tāpēc jau tā galva mums dota - lai domātu. Vai vīnu dzersi?

Guščins, paguvis aiziet jau līdz durvīm, atskatījās, bet neko neatbildēja un klusēdams izgāja ārā no kabineta.

Tonakt es gulēju slikti - mežonīgā konjaka dzeršana neko nelīdzēja. Ik pa brīdim pamozdamies, skatījos ārā pa vaļējo logu uz zvaigznēm, ieklausījos tālajos pērkona dārdos virs Karadaga un visu laiku ausījos - kad beidzot zem logiem atskanēs balsis, satrauktas un izbiedētas.Protams, Resni atradīs tikai no rīta, kad kļūs gaišs, pa tumsu, ja arī kāds pamanīs, tad nodomās - vecis vienkārši pārāk uzņēmis uz krūts.

Kārtējo reizi pamodies un pārliecinājies, ka debesis virs jūras vēl tumšas un līdz rītausmai vēl tālu, es ieslēdzu gaismu un apskatīju savas drēbes. Asins traipu nebija.

Vēlreiz aptaustīju bikses, žaketi un pat zeķes izgriezu uz otru pusi.

Viss kārtībā.

Tātad darbs padarīts samērā tīri, par ko tūlīt sevi uzslavēju. Protams, krītot gi^āvī, manas kurpes aplipa ar dubļiem, bet es nolēmu tos neaiztikt. Lai kā es necenstos, augsnes daļiņas vienalga paliks - ādas porās, vīlēs, zem dekoratīvajām nošuvēm. Tādos gadījumos pierādījumus neiznīcina, bet cenšas legalizēt. Tāpēc es gaidīju gaismu, gaidīju, kad atradīs nelaimīgā Rešņa līķi, lai tad visu acu priekšā tur pagrozītos, varbūt pat pavilktu līķi malā, uz asfalta - gadījumā, ja uz drēbēm tomēr palikuši neredzami asins traipi.

Izslēdzis gaismu, es izgāju uz lodžijas un ilgi lūkojos turp, kur aiz Ļeņina pieminekļa noteikti balo kaut kas šausminošs.

Bet nē, nekas nebija redzams.

Kaut kur gan pazibēja ēna, kāds viegliem soļiem klusi paskrēja garām, bet tāpēc jau tā ir Koktebele, lai te pa naktīm klusi un nemanāmi aizslīdētu ēnas - vīrieši un sievietes, meitenes un puiši… No vienas svešas gultas uz citu svešu gultu, kā reiz teica dzejnieks Žora Meļņiks.

Beidzot uzausa gaisma.

Es atvēru lodžijas durvis, lai ātrāk sadzirdētu balsis - kad tās atskanēs, jo par to, ka Resni tūlīt atradīs, nebija ne mazāko šaubu. Rīta spilgtajā gaismā šī vieta bija no visām pusēm pārskatāma. Uz soliņiem jebkuros laika apstākļos vienmēr kāds skūpstās, karstā laikā māmiņas ved šurp savus bērneļus, lai pasargātu no saulesdūriena, un pat sētnieces neaizmirst sakopt Rakstnieku nama labākā korpusa apkārtni.

Netālajā restorānā orķestris nerima dārdināt kaut kādas nepazīstamas melodijas, un ik pa brīdim kāda sieviete priecīgi un satraukti iespiedzās - veči ap šo laiku jau ir tādā ķēmā, ka klaigāt nejaudā. Prieks viņiem nav ne prātā - ka tik nokļūt līdz jūrai un ienirt ūdenī, kaut uz brīdi aizmirstot neciešamās paģiras.

Un beidzot, beidzot es tomēr sagaidīju kliedzienu, kurš nebija ne priecīgs, ne kaislīgs, ne juteklisks. Tas bija šausmu kliedziens.

Uzmanīgi izgāju uz lodžijas.

Blakus zālē izplūdušajam plankumam vīdēja divi stāvi. Acīmredzot puisis un meitene, lai gan saprast nevarēja - abiem mugurā bija sporta tērpi.

Nu, viss, tūlīt sāksies.

Kur visātrāk atrast cilvēkus? Restorānā. Turp viņi arī drāzīsies. Lai to izdarītu, jātiek līdz krastmalai, jāpagriežas uz Karadaga pusi un tikai tad varēs sacelt paniku.

Un sadrūzmēsies iereibuši cilvēki, visi priecīgi tērgās, kā nu ne, tāds piedzīvojums - līķis sezonas beigās. Labs nosaukums detektīvromānam - līķis sezonas beigās. Sievietes atkal sāks spiegt, šausmas aizvērs acis, bet nekāda vara nespēs viņas aizvilināt prom, kamēr līķis netiks aizvests uz Feodosiju.

Es nesteidzīgi apģērbos, uzvilku kājās vēl mitrās bikses, žaketi un dubļainās kurpes - bija pienācis laiks legalizēt visus lietiskos pierādījumus.

Mūzika restorānā piepeši apklusa, tātad puisis ar meiteni jau tur ieradušies.

Un spiedzieni arī rimās.

Viss, kā paredzēju. Pēc divām, trim minūtēm varēs iet ārā no numura, nokāpt lejā pa kāpnēm un pievienoties šausmu sajūsmā sastingušajam pūlim.

Vairs nespēdams gaidīt, es izņēmu no ledusskapja sarkano muskatšampanieti, un korķis atsitās pret griestiem. Šampanieti nevar lēnām sūkt. Šampanietis jālej lielā glāzē un uzreiz, lieliem malkiem, jāizdzer vismaz puse, ne mazāk. Jā, vismaz divi, trīs malki, ļaujot ieplūst sevī spēcīgai šampanieša brāzmai, bet ar trešo nav ko steigties, lai vīns pasilst mutē, lai burbuļojot piepilda ar dzeļoši aukstu reibumu. Un, kad no laimes sāks kņudēt dvēsele, jāsāk lēnītēm, izbaudot garšu un krāsu, jā, jā, ar mēli sajūtot rožaino dzidrumu, jāsāk nesteidzīgi ļauties dzēriena plūsmai, turoties vēl līdz pēdējam brīdim, līdz smeldzei, gluži tāpat kā ar sievieti, tajā mirklī, īstajā mirklī…

Tā es izdzēru glāzi, kuru reiz nozagu Vācijā. Pārāk liels bija kārdinājums - iebāzu ādas somā un aizgāju nevērīgā miljonāra solī. Un aiznesu glāzi. Smalku, ieapaļu, puslitrīgu, ar smagu, stabilu kājiņu.

Piegājis pie klusumā sastingušā pūļa, es izspraucos tam cauri. Resnis gulēja tāpat, kā biju viņu atstājis. Dzīvi cilvēki tā neguļ. Līķa pozā. Nedabiski atmestas rokas, atgāzta galva, saliektas kājas. Viss kārtībā, viss tāpat kā naktī, kad viņu pārmeklēju. Es apgāju Resnim apkārt, lai apskatītu apavu zoles. Kā jau domāju - pazīstamais raksts. Tātad mūsu ceļi tomēr krustojās, tomēr mums bija lemts satikties…

Un piepeši es ieraudzīju Zannu.

Trīs dienas viņas nebija, ne ēdnīcā, ne pludmalē, ne krastmalā. Un piepeši - mierīgi te stāv. Sveika un vesela. Tiesa, nobālējusi, bet te tagad visi bāli. Varbūt arī es - dzīvs cilvēks taču. Ja es, Žannu ieraugot, jutos pārsteigts, tad viņa, ieraugot mani, likās vēl pārsteigtāka. Pat uzacis sarauca, pat rokas lejup nolaida.

Spraukdamies cauri pūlim pie Zannas, es atkal paklupu, iekāpdams grāvī, kādam atvainojos, pieturēdamies pie pleca, un pēc tam noberzu kurpes gar svaigo, zaļo zāli. Pleca īpašnieks noteikti atcerēsies, ja viņam pavaicās - jā, noteikti pateiks, šis vīrs iekrita grāvī un pēc tam, pie mana pleca turēdamies, noslaucīja kurpes zālē.

-     Sveika, - es sacīju Žannai. - Sen neesam redzējušies.

-      Sveiks, - viņas balsī vairs nebija ierastās bezbēdības.

-      Kā tu te gadījies?

-     Atnācu no restorāna. Kopā ar visiem.

-      Un ko tu tur darīji?

-     Priecājos.

-     Ar ko?

-     Vai tu esi greizsirdīgs? - Viņas smaids likās samocīts.

-      Protams.

-      Ar kādām tiesībām?

-     Mani neliek mierā atmiņas. Kur tu visas šīs dienas biji?

-      Mēs ar meitenēm bijām Jaltā.

-     Kāpēc?

-     Patusēties.

-     Būtu mani arī līdzi paņēmušas.

-     Tu būtu braucis? - Šoreiz viņas izbrīns bija patiess, gandrīz kā agrāk.

-      Kāpēc gan ne?

-     Vai tu viņu pazini? - Viņa pamāja ar galvu uz līķa pusi.

-     Šķiet, ka neesmu saticis.

-      Man liekas, ka redzēju viņu krastmalā. Visu laiku staigāja viens pats. Ar tādu dīvainu sejas izteiksmi, tā kā gaidītu vai meklētu… Savāds tips.

-     Gan jau noskaidros.

-      Klausies! - Žanna aizveda mani sānis, un mēs izgājām uz

asfalta. - Klausies, Žena… Tikai saki man atklāti… Vai tu vinu?

' t /

-      Nesapratu? - Es sarāvos, saprazdams, ka vajadzēja reaģēt vienaldzīgāk. Es drīkstēju izrādīt tikai ziņkāri, neko vairāk.

-     Vai tu novāci? - viņa mierīgi pavaicāja, lai gan vārds tika izteikts… Kā lai precīzāk pasaka… Pārlieku profesionāli.

-      Ko tu?

-      Kad mēs abi kādā jaukā naktī bijām kopā… Atceries? Tev no skapja kaut kas izkrita. Labi skaļi nogāzās.

-     Žoras daiļdarbs?

-     Vēl tur bija pistole ar klusinātāju.

-      Ak, jā… Laikam kaut kas tāds bija. - Es pievērsos austošajai pamalei ar tik muļķīgu sejas izteiksmi, it kā tiešām būtu atcerējies kaut ko dīvainu. - Es gan no tās nakts daudz labāk atceros kaut ko citu, - piebildu, pievērsdams skatienu Žannai.

-    Un šie notikumi iznicinājuši visas citas atmiņas.

-      Kur tu to ņēmi? - Viņa bargi, acis nemirkšķinot, skatījās uz mani caur pieri. Varbūt tikai tad es beidzot apjautu, ka man pretim stāv nevis draiska atpūtniece, bet daudz nopietnāka būtne, kura nemaz nav tik saulaina, kā bija licies sākumā pludmalē.

-      Redzi, - es plašā žestā aptvēru visu Karadagu, - šis daikts jau bija numurā, kad es tur ievācos. Reiz man sāka salt… Tāpat kā tev, atceries? Un es izvilku vienu segu. Tad arī tas izkrita. Es nobrīnījos un atkal iebāzu to atpakaļ. Tomēr vērtīga manta, varbūt kādreiz vēl noder.

-      Kur tā ir tagad?

-     Jūrā iemetu.

-      Kad?

-      Kad tas viss notika… Domāju, ka tik neiekuļos nepatikšanās. Un teciņiem vien, pāri žogam… Te tikai kādi trīsdesmit metri…. Un iemetu. Paņēmu aiz klusinātāja, atvēzējos un… - Kad jāmelo, ieteicams stāstā ievīt vairāk sīku detaļu. Tās var būt muļķīgas un naivas, bet galvenais, lai to būtu daudz. - Un iemetu. Tā iekrita un nogrima. Metāls ūdenī grimst.

-      Kur tu to iemeti? - Žanna neizprotamā neatlaidībā turpināja prašņāt.

-      Lūk, tur. - Es pamāju ar roku uz jūras pusi.

-      Nu, skaties! - Viņa paskatījās uz mani patiesi satraukta.

-    Ka tikai tiešām tu neiekulies nepatikšanās.

-     Gan jau.

-      Bet es, kā ieraudzīju… Uzreiz atcerējos to tavu daiktu… - Žanna nenolaida no manis pētošu skatienu.

-     Nē, nē, šo cilvēku es neesmu redzējis. Un vispār te neviens tā neģērbjas… Tik nopietni.

-      Vakarā bija lietus, šortos būtu par aukstu… Apģērbam nav ne vainas. - Viņa devās atpakaļ pie pūļa, kas bija aplencis līķi, es vilkos pa pēdām.

Bridi mēs klusējām, ieklausīdamies muļķīgos spriedelējumos. Kāds izteica nožēlu, cits centās saskatīt nelaimīgajā noziedznieka pazīmes, tika pieminēta viņa sieva un bērni, bet kopumā saruna kļuva arvien nervozāka. Līķis blakus atpūtnieku pūlim likās tik nedabisks skats, ka pat spiedzošā uzdzīvotāju kompānija izskatījās šokēta - cik viss tomēr, izrādās, tuvu, cik šaura ir dzīves un nāves robeža.

-     Šauts profesionāli, - Žanna tikko dzirdami izdvesa, bet es sadzirdēju.

-      Kāpēc tu tā domā?

-      Kontrolšāviens galvā. Pārējie ievainojumi gan nav nāvējoši. Vēderā, plecos…

-      Viņam arī ir pistole, - es klusi piebildu, tikai Žannai.

-      Kur tu to rāvi? - Viņa spēji pagriezās pret mani.

-     Rau, kur zem žaketes stūra rēgojas stobrs. - Es norādīju uz tikko manāmo klusinātāja galu. Ja nezinātu par ieroci, es šo mazo, melno aplīti nekad nebūtu pamanījis. Bet, tā kā šo to zināju, tad mazāk skatījos uz Resni, bet vairāk meklēju, kur ierocis, vai tiešām pa nakti kāds pārītis būs nospēris? Un, kad beidzot atradu, atviegloti nopūtos. Tātad izmeklēšana virzīsies man vēlamajā virzienā, uz man vēlamo pusi. To neuzskatīs par atpūtnieka slepkavība, bet gan par nežēlīgu bandu savstarpējo rēķinu kārtošanu. Te var būt iejaukti gan tatāri, gan čečeni, gan afgāņi…

Lai palauza galvas.

Zinoši ļaudis izdomās labu un pārliecinošu versiju.

Turpmākie notikumi mani stipri pārsteidza - Žanna, ne mirkli nešaubīdamās, devās uz priekšu, noliecās pie līķa un pacēla žaketes malu. Pistole atradās Resnim rokā. Tā arī nomira, ieroci neatlaizdams. Nu ko, laikam bija vīrišķīgs cilvēks. Interesanti tikai, cik par šo varonību samaksāja?

Bet viss varēja izvērsties citādi - daudz reālāk būtu, ja tagad te pūlis stāvētu ap mani, un es, izliecies tikpat pretīgā agonijas pozā, kalpotu par izklaides objektu šai dzērāju kompānijai. Varbūt Žanna, ieraudzījusi mīļotajās acīs nāves tumsu… Es jokoju.

-     Neaiztieciet, meitenīti - piepeši spalgi iekliedzās viena no sievietēm. - Nekam nedrīkst pieskarties! Atnāks milicija - varbūt atradīs kādas pēdas!

-     Jā, jā, paejiet malā! - jauno domu uztvēra kāds vīrietis. - Citādi izvazās jūs pa visām iestādēm!

-      Vajā vairs netiksit!

Žanna nelabprāt atkāpās un apstājās, uz mani neatskatīdamās. Paliecies uz priekšu, es uzliku rokas viņai uz pleciem, un meitene atspiedās pret mani.

-     Kā tu vispār zini par kontrolšāvieniem? - pavaicāju viņai pie pašas auss, pat^viegli skardams to ar lūpām.

-     Jālasa vairāk detektīvromānu. - Nedaudz pagriezusies pret mani, viņa joprojām nenovērsa skatienu no Rešņa - it kā tas tūlīt varētu ievaidēties, sakustēties vai pat mēģināt uztraus- ties kājās.

Nē, viņš vairs necelsies, to es zināju droši.

Pats par to biju parūpējies.

-      Iesim prom no šejienes, - es ierosināju. - Citādi patiešām iepīsimies. Tas vecis taču tevi brīdināja.

-      Vēlies aizbēgt no nozieguma vietas? - Žanna smaidot pagriezās pret mani. - Varbūt patiešām suns zina, ko ēdis? Atzīsties! Sodu var mīkstināt tikai vaļsirdīga atzīšanās.

-     No pratināšanas man tikpat neizvairīties, - es sacīju.

-      Kāpēc tā?

-      Es taču dzīvoju tepat blakus. - Pamāju ar galvu uz deviņpadsmito korpusu. - Gribi vai negribi, bet uz jautājumiem būs jāatbild. Kā tu izteicies, vaļsirdīgi un veicinot izmeklēšanas gaitu.

-     Tā es neteicu.

-      Iesim iedzert vīnu, - es ierosināju. - Man ir muskatšam- panietis. Pietiekamā daudzumā un vajadzīgajā temperatūrā.

-      Es gan tagad labprātāk iedzertu tekilu.

-     Iedzersim arī tekilu. Es zinu, kur to atrast. Rau, tajā metāla kioskā pie Rakstnieku nama parka ieejas. Visbagātākais kiosks piekrastē. Tekila ari tur ir… Ar sombrero pie pudeles kakliņa. Bet to vēlāk, uz vakarpusi… Kā tad būs?

-     Ja jau muskats, tad muskats. - Žanna piekāpīgi nopūtās. - Dāvinātam zirgam zobos neskatās.

Pēdējā frāze man nepatika. Tā nebija ne klaji izaicinoša, neaizskaroša, tomēr siks niclgums tajā izskanēja. Līdz manam lievenim mēs gājām klusēdami. Drūmie iespaidi bija iznīcinājuši jebkuru vēlēšanos runāt, smīdināt un izklaidēt. Gribi nākt? Tad nāc. Negribi? Uz drīzu redzēšanos. Acīmredzot viņa saprata manu noskaņojumu.

-     Vai es tevi aizvainoju? - Žanna apvaicājās.

-      Katrs tavs vārds, - es, jau stāvēdams uz lieveņa, atskatījos, - man šķiet kā dievišķīga mūzika.

-      Paldies. - Vina uztvēra manu izsmieklu.

/

Mēs iegājām numurā, es tūlīt pat ieslēdzos un nosēdināju Žannu uz savas gultas, pat nepavaicādams, vai viņa vēlas sēdēt tur, vai varbūt pretim. Es atnesu no lodžijas pudeli muskatšampanieša, norāvu foliju, atlocīju stieplīti, un korķis, negaidīdams manu atļauju, pats aiztraucās pretim griestiem. Visu pudeles saturu salēju divās plānās, brīnišķīgi zeltainiem rakstiem klātās glāzēs. Es neapsēdos līdzās Žannai, bet gan uz otras gultas.

-     Par uzvaru! - Es pacēlu glāzi, smaidīdams tik priecīgi, cik vien tobrīd spēju.

-     Par kādu uzvaru tu runā? Līķis tev zem balkona!

/

-      Par uzvaru pār ļaunumu! Kā nu mēs katrs to izprotam!

-     Ja nu vienīgi tā. - Žanna, nespēdama iebilst, iemalkoja nedaudz šampanieša un nolika glāzi uz galda.

Es savējo iztukšoju līdz dibenam. Uzreiz, vienā rāvienā, tikai pēdējo malku nedaudz paturēdams mutē, lai paildzinātu baudu, lai sarkani dzirkstošā straume lēnāk nonāktu pie mērķa.

Tāpat kā ar sievieti.

Pašā svarīgākajā brīdī, pašā svarīgākajā.

Galu galā, kāpēc lai es neiedzertu par uzvaru?

Kā nu es to saprotu.

Varbūt ne par pilnīgu, jo galīgu uzvaru nemaz nemēdz būt. Bet tādas sīkas, vairāk atelpas nekā uzvaras… Kāpēc lai es neiedzertu kopā ar skaistu sievieti, pat ja viņu nedaudz pārbiedējis neierastais, varbūt ari briesmīgais notikums. Varbūt viņa pārdzīvo manis dēļ, - es lepni nodomāju - acīmredzot šampanieša ietekme.

Saule bija norietējusi, istabā valdīja krēsla, bet ne Vigovskis, ne Zdors nesteidzās ieslēgt gaismu - ne griestu, ne galda lampu. Viņu sarunai gaismu nevajadzēja. Drīzāk jau otrādi - šī saruna vairāk saderēja ar tumsu vai vismaz mijkrēsli.

-      Izrunāsim visu vēlreiz, - Vigovskis lēni sacīja. - Lai nebūtu pārpratumu.

-     Nekādu pārpratumu nav! - Zdors asi atcirta. - Viss ir pilnīgi skaidrs un vienkāršs. Kā alus pudeles korķis.

-      Tātad mūsu paziņas un līdzgaitnieki…

-      Viņi ir Usošina paziņas un līdzgaitnieki!

-     Tā kā viņi izpildīja pasūtījumu, tad tagad ir mūsu paziņas. Griša un Vaļera. Puiši no Dņepropetrovskas, kuri atbrauca, izdarīja savu darbu un aizbrauca, - Vigovskis joprojām runāja tikpat lēni un nesteidzīgi, it kā vairākkārtēja atkārtošana palīdzētu labāk izprast notikušo.

-      Kā saka - iebāza, izvilka un aizgāja! - Zdors iesaucas.

-      Pagaidi, Miša… Bez vajadzības neiekarsti. Mums tagad abiem, divatā, tev un man… Saproti? Jāizlemj. Šim lēmumam būs sekas. Tas mainīs mūsu dzīvi. Ko rausties? Vai esi jau izlēmis? Tad runā, es uzmanīgi klausos.

-      Piedod! - Zdors jutās vainīgs. - Iekritām mēs ar tiem puišiem. Līdz ausīm mēslos. Mani pogainie teica, ka izmeklēšanai jau ir zināms viena uzvārds!

-      Kā viņi uzzinājuši? - Vigovskis saplaka krēslā.

-      Pirkstiņus atstājuši. Kad pa līķu kabatām rakņājās un atvilktnes pārmeklēja. Naudu meklēja. It kā mūsu tūkstoši viņiem nebūtu nauda. Idioti. Pat ieročus neatstāja. Gauneri. Tagad noteikti pārdos. Un atkal jauns pavediena gals.

-     Tā, - Vigovskis nokrekšķēja.

Durvis pavērās, un no priekštelpas kabinetā iespīdēja spoža gaisma. Durvju ailē parādījās Mandrika, kā allaž rūtainā žaketē, baltā kreklā un ar kaklasaiti.

-     Vai neiztraucēju? - viņš apvaicājās.

-     Nāc iekšā, Vasja, - Vigovskis gurdi uzaicināja. - Piesēdi.

-      Pie jums te tumsā pat krēslu nevar atrast… Iedegt gaismu?

-     Nevajag, - Zdors atteica. - Es nespēju uz tevi skatīties.

-      Kāpēc tad es tev tā nepatīku? - Mandrika mierīgi iekārtojās trešajā krēslā. - Ko neesmu izdarījis pa prātam? Vai ir kāda iespēja laboties?

-      Beidz, Vasja, - Vigovskis iejaucās. - Labāk domā, ko darīt ar taviem puišiem.

-      Kurus puišus jūs saucat par manējiem? Tie taču ir Usošina cilvēki.

-      Labi, Vasja, - Vigovskis joprojām tikpat pacietīgi atkārtoja. - Mišām ir jaunas ziņas… Vienu pogainie jau izskaitļojuši.

-      Kā? - Mandrika saviebās kā sāpēs.

-      Pirkstiņi! - Zdors iekliedzās. - Ielika viņa draisko pirkstiņu nospiedumus datorā, nospieda pogu, bet ekrānā - hop! - viņa ģīmis! Ar visām īpašajām pazīmēm. Ar visiem vasarraibumiem! Un bezgalīgo stulbumu. Bet zem tā teksts - vārds, uzvārds, tē- vavārds. Kas viņam vēl ir? Adrese. Pieraksta adrese. Biogrāfija. Arī cietuma biogrāfija, starp citu.

Mandrika ilgi klusēja, sakrustoja kājas, tad vēlreiz mainīja kāju stāvokli, līdz visbeidzot, ilgāk nespēdams izturēt, piegāja pie galda un ieslēdza lampu.

-      Kur tad viņi tik daudz pirkstu nospiedumu atstāja? - beidzot viņš painteresējās.

-      Rakņājoties pa līķu kabatām. Šie vēl nav atdzisuši, rokas un kājas raustās, asinis plūst, dažs vēl kliedz, bet mūsējie pārmeklē kabatas. Tu taču viņiem tā neliki darīt? Tāda uzdevuma nebija?

-     Viņi rīkojušies slikti, - Mandrika klusi noteica. - Tā nedrīkstēja.

Mandrikas miers Zdoru satracināja, pielēcis kājās, viņš gribēja izkliegt visbriesmīgākos un nežēlīgākos vārdus, bet labu brīdi tikai mēmi plātīja muti, līdz Vigovskis iejaucās, mierinoši paceldams roku.

-      Apsēdies, Miša! - viņš valdonīgā tonī bargi sacīja, kā tas ģenerāldirektoram arī pienākas. - Sēdies, es teicu! Ko tu visu laiku rausties? Ja jau tevī tik daudz dusmu un sašutuma, tad glāb, kas glābjams.

-      Kādā veidā?

-     Padomāsim. Visi kopā. Paziņosim pārējiem. Lai neviens nepaliek malā un vēlāk nesaka, ka neko nav zinājis. Klausieties, ļaudis, un nesakiet, ka nedzirdējāt! Tā sacīja senos laikos. Bija tādi saucēji ar skanīgām balsīm. Tev, Miša, tieši piedienētu saucēja amats, ko?

-      Es klusēju.

-     Un pareizi dari, - Mandrika piekrita. - Neko darīt, mums gadījušies īsti provinciāļi. Protams, viņi ir skarbie veči, rau, kā reaģēja grūtā situācijā… Bet tumši ļautiņi.

-      Idioti! - Zdors nošņācās.

-     Un atkal man tev jāpiekrīt. - Mandrika pamāja ar galvu. Gludi atķemmētie mati, sirmie deniņi, nesatricināmais miers un ārējā elegance lika domāt par aristokrātisku izcelsmi. - Jūs vēl, puiši, visu nezināt, - viņš turpināja. - Pirkstiņi ir pirkstiņi… Bet…

-      Nu! - Zdors nespēja nociesties.

-      Nauda.

-      Kāda nauda? - arī Vigovskis neizturēja.

-      Viņi grib naudu.

-      Vai tad tu ar viņiem nenorēķinājies?

-     Viņi saņēma tikai avansu. Vēl tiem pienākas divdesmit tūkstoši.

-      Kāpēc tad tu neatdevi pārējo naudu?

-     Tā mēs norunājām. Vai nu kāds no mums brauc uz Dņepru, vai viņi brauc šurp. Bet nav jau runa par šo naudu, mani mīļie. Viņi pieprasa honorāru pieckāršot. Atbilstoši klientu skaitam, ar kuriem nācās pastrādāt.

-     Par zināmu piemaksu, protams, var padomāt, - Vigovskis domīgi noteica. - Bet pieckāršot honorāru… Tas nebūtu pareizi.

-     Viņu pamatojums… - Mandrika sakļāva pirkstu galus, izveidodams nelīdzenu lodi, kas viņam palīdzēja koncentrēties.

-    Viņu pamatojums ir šāds… Mēs viņus esot piekrāpuši. - Pacēlis galvu, viņš paskatījās uz Vigovski, pēc tam uz Zdoru.

-     Kādā veidā?

-     Nebrīdinot, ka istabā viena cilvēka vietā būs pieci.

-     Bet mēs taču paši to nezinājām!

-     Griša un Vaļera tam netic. Uzstāj, ka mēs noteikti esam zinājuši. Tikai viņiem nepateicām, tīšuprāt sūtot nāvē. Tāds ir viņu viedoklis. Ja piekritīsim, honorārs no četrdesmit tūkstošiem pieaugs līdz divsimt tūkstošiem.

-      Un pēc tam tas pieaugs vēl. - Vigovskis nopūtās.

-     Kāpēc? - Mandrika nesaprata.

-     Viņi no mums vairs nenokāps.

-     Klārs! - Zdors pēkšņi iesaucās. - Es arī tā domāju! Mēs ar tiem kretīniem esam sapinušies uz ilgu laiku, varbūt pat uz mūžu!

-     Uz mūžu gan ne, - Vigovskis klusi iebilda.

-      Kā to saprast? - Mandrika painteresējās.

-     Tu, Vasja, jau esi mani sapratis. Citas izejas mums nav. ^ Tikai šī. Tikai šī.

-     Kāda šī?

-      Ha! - Zdors pielēca kājās, bet tūlīt apsēdās atpakaļ krēsla.

-    Kāds naivums! Kāds smalkums un jūtīgums!

-     Aizveries! - Mandrika atcirta. - Re, kur ūdens. Iedzer. Varbūt nomierināsies.

-     Viņi jānovāc, - Vigovskis paziņoja. - Noturējuši mūs par mūlāpiem, kādi tiešām vēl nesen arī bijām. Viņi to uzķēruši.

Miša, šie puiši nav idioti. - Vigovskis pagriezās pret Zdoru. - Skarbie veči. Viņu vājā vieta ir citur.

-      Gauneri! - Zdors iesaucās.

-     Jā. - Vigovskis palocīja galvu. - Kas nu ir, tas ir. To mēs arī izmantosim. Saki man, Vasja, - viņš pievērsās Mandrikam, - saki man godīgi un atklāti…

-      Es taču vienmēr…

-     Zinu… Saki man, lūk, ko… Ar šo Grišu un Vaļeru, ar šiem puišiem… Vai tevi ar viņiem kaut kas saista? Radniecība, draudzība, vienkārši pazīšanās? Varbūt esat vienai dāmai piecirtuši,

varbūt vēl kaut kas?

_ v

-     Neka tamlīdzīga! - Mandrika stingri paziņoja. - Tie ir Usošina cilvēki.

-      Usošins ir tālu.

-     Tātad, ja ar viņiem kaut kas piepeši notiktu, sēras tevi nemocītu?

-      Zini, Igor, pavisam īsu brīdi.

-      Bet kā ar Usošinu?

-      Pārdzīvos. Viņam nemaz viss nav jāzina.

-      Vai esi par to drošs?

-      Vai zini, cik viņam ieslodzīto? Pat saskaitīt nevar. Un arvien jauni un jauni vēl klāt!

Uz kādu brīdi galda lampas maigi izgaismotajā kabinetā iestājās klusums. Paretam iezvanījās tālrunis - acīmredzot centās sazināties neskaitāmo gateru un rūpnīciņu vadītāji, kuri pēdējā pusotra gada laikā bija savairojušies "Ziemeļmeža" paspārnē. Bet klausuli pacēla sekretāre un atteica visiem, kas šobrīd priekšniecību tikai lieki satrauktu.

-     Mēs glābjam savu ādu, - Vigovskis beidzot paziņoja. - Mēs tikai glābjam savu ādu. Vairāk neko.

-      Es piekrītu, - šoreiz klusumu pārtrauca Zdors. - Pilnībā, - piepeši izspruka pirms dažiem gadiem tik populārs vārds. Paskat tik, aizķēries apziņas dzīlēs.

193 ,

-      Un kā ar tevi, Vasja? - Vigovskis painteresējās.

13- 2959

-     Kas cits man atliek? Es pievienojos vairākumam.

-     Citiem vārdiem, tu mūs atbalsti? - Vigovskis precizēja. Šajā delikātajā jautājumā viņš negribēja atstāt nekādas neskaidrības.

-     Jā, - Mandrika jau stingrākā balsi paziņoja, sapratis, kas no viņa tiek prasīts.

-     Tu sacīji, ka atbalsti vairākumu… Manuprāt, par šo lēmumu pārāk daudz cilvēku nebūtu jāinformē, - Vigovskis lēni, gandrīz pa zilbēm sacīja. - Zinot situāciju, kadā "Ziemeļmežs" nonācis, apzinoties briesmas, kādas mūs apdraud Grišas un Vaļeras aresta gadījumā… Mums jāapsteidz notikumi.

-      Profesionāls gājiens, - Mandrika piekrita.

-     Es esmu par! - Zdors pat plaukstas piespieda pie krūtīm, vēlēdamies parādīt, cik ļoti viņš atbalsta Vigovska ierosinājumu.

-     Manuprāt, - Vigovskis atkal ierunājās, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, lai nebūtu ne mazāko pārpratumu, lai pēc tam neviens neteiktu - sak, pārpratu, sapratu citādi, - mums arī turpmāk vajadzētu klusēt gan par šo sarunu, gan par mūsu lēmumiem.

-     Pareizi. - Mandrika piekrītoši palocīja galvu.

-     Tev, Vasja, jāsazinās ar tiem puišiem un jāizsauc viņi uz Maskavu. Pēc naudas atbrauks. Tā jau arī tika sarunāts.

-     Tika gan. - Mandrika pamāja.

-     Brīdini, lai muti nevirina - pie kā, uz kurieni. Galu galā atpakaļ būs jāved prāvs žūksnis.

-     Piekrītu. - Mandrika atkal pamāja ar galvu.

-       Tagad pa detaļām. - Vigovskis piecēlās, piegāja pie durvīm, palūkojās priekštelpā, pārliecinājies, ka tur viss mierīgi un viņi var mierīgi turpināt sarunu, aizvēra durvis un atgriezās sa- *vā krēslā. Tā kā tas atradās starp logiem, tad tikai galda lampa izgaismoja Vigovska neskaidrās aprises uz tumšo aizkaru fona. - Manuprāt, notikumi risināsies apmēram šādi…

Vilciens no Dņepropetrovskas Maskavas Kurskas stacijā ieradās desmitos un divdesmit sešās minūtēs. Tas kavējās reti, ari šodien tā negadījās. Zdors palika mašīnā par šoferi, bet Mandrika devās sagaidīt dārgos viesus - vagona numuru viņš zināja, tāpēc nesteidzīgi pastaigājās pa peronu, aplūkodams kiosku vitrīnās izliktās preces - cepumus, minerālūdeni, alu un konfektes.

Beidzot sagaidīja - pa dārdošo skaļruni tika paziņots, ka vilciens numur piecpadsmit Dņepropetrovska-Maskava piestāj uz septītā ceļa pie trešās platformas.

-      Ļoti labi, - Mandrika noņurdēja un devās pakaļ vagoniem, cenzdamies panākt astoto, kurš jau aizslīdēja viņam garām.

Griša un Vaļera vieni no pirmajiem izlēca uz perona - nekādas bagāžas viņiem nebija, tikai prāvas plecusomas. Abi likās priecīgi un smaidīgi - viņus taču sagaidīja pazīstams cilvēks, Mandrika.

-     Sveiki, puiši! - Mandrika sasveicinājās. Viņš smaidīja, ka pieņemts galvaspilsētā - plati, pašpārliecināti, galvu atliecis un skatīdamies tieši acīs. - Kā atbraucāt?

-      Lieliski!

-      Piedzīvojumu nebija?

-     Tikai ar muitniekiem nācās mazliet noskaidrot attiecības… Bet tā tas ir parasti. Viņi gribēja kaut ko dabūt, bet mums somās tikai speķis un dvieļi.

-      Vai kāds jūs pavadīja? - Mandrika painteresējās, dodamies uz pazemes pāreju, kas veda uz stacijas laukumu.

-      Kādi nu pavadītāji, Vasja! - Griša iesaucās. - Dņeprā par šo braucienu pat neviens nezina. Teicām, ka dodamies zvejot. Mēs taču šodien pat varēsim drāzt atpakaļ?

-      Protams. Nav jums te ko klaiņot pa Maskavu. Vai biļetes atpakaļceļam nopirkāt?

-     Par ko tu mūs turi? - Griša jautri iesmējās. - Neesam taču vakarējie.

-     Tad klārs! - Mandrikam izspruka vecs vārdiņš, kuru viņš bija lietojis pirms daudziem gadiem, kad vēl bija jauns, nabadzīgs un bieži piedzēries.

-      Un kā tad ar mūsu jautājumu? - beidzot ierunājās arī Vaļera.

Mandrika spēji apgriezās, tā, ka puiši gandrīz ieskrēja viņam

krūtīs, aizbīdīja viņus no ejas kādā pustumšā stūrī, tramīgi

13* 195.

palūkojās apkārt - vai kāds nenoklausās, un klusā, biedriskā balsī norunāja iepriekš sagatavotu tekstu:

-     Tagad tā… Klausieties uzmanīgi… Uz visu pieprasīto summu tagad varat necerēt. Nevienam tik daudz skaidras naudas nav. Bet ar pusi… - Mandrika, pavadījis ar skatienu vīru, kurš viņam nez kāpēc šķita aizdomīgs, turpināja: - Ar pusi varat rēķināties. Jau šodien.

-      Un kad būs pārējā nauda?

-     Puiši… Saprotiet, man nauda kokos neaug. Un nevienam citam arī ne. Es jūs šajā lietā ievilku, es arī par jums parūpēšos. Ko varēju, to izdarīju. Divsimt tūkstoši ir spica summa. Šodien savedīšu jūs kopā ar cilvēkiem, kuri var izlemt. Kā sarunāsit, tā arī būs. Varbūt pēc mēneša. Mans padoms - neatkāpieties. Tagad naudas patiešām nav, bet pēc diviem trim mēnešiem… Nevaru galvot, ka noteikti būs. Bet mēs gaidām. Tas ari visreālākais bridis saņemt otro pusi. No šī termiņa ari neatkāpieties. Es aizstāvēšu dažbrīd jūs, bet dažbrīd - viņus. Jums jāsaprot arī mani.

-     Skaidrs, - Griša apliecināja un uzlika roku Mandrikam uz krūtīm. - Skaidrs, Vasja. Ja viss notiks, kā cerēts, no mums pienākas.

-     Es ceru, - Mandrika daudznozīmīgi atteica un pēc kārtas abiem paskatījās acīs - gan Grišam, gan Vaļeram. - Iesim, mašīna gaida.

Zdors sēdēja pie stūres, lasīdams avīzi, un uz pienācējiem pat nepaskatījās. Ja apsēdās aizmugurējā sēdeklī, tad lai sēž vien. Uz viņu tas neattiecas. Mandrika iekārtojās priekšā un atskatījās, kā pārbaudot - vai puišiem viss kārtībā.

-     Uz biroju, - viņš sacīja Zdoram.

Tas mēmi palocīja galvu.

Un mašīna sakustējās. Tā pabrauca garām stacijai, nogriezās pa kreisi, tad vēlreiz pa kreisi, uz Tagankas pusi.

-     Tad nu ielāgojiet, puiši… Viss, ko pagājušajā reizē paveicāt… Lieliski nostrādāts. Nekādu aizrādījumu nav. Bet viesnīcā jūs tomēr kāds redzēja, vai ne?

-      Varbūt tikai dežurante, - Griša nedroši atbildēja.

-      Pogainie tur krietni pastrādājuši. Istabene, dežurante, šveicars… Viņiem ir jūsu apraksti. Protams, pēc tiem jūs neviens nepazīs, es tos redzēju, nekādas līdzības, tomēr… Vazāties pa Maskavu nevajag. Nav nekādas vajadzības. Es tagad izkāpšu, man jāaiziet uz biroju. Miša, - Mandrika pamāja uz Zdora pusi, - aizvedīs jūs uz mūsu bāzi. Tā atrodas Piemaskavā, braucot pa Minskas šoseju. Tiksimies divos. Pa stundu atrisināsim visas mūsu problēmas. Un Miša atkal jūs aizvedīs uz staciju. Būsit Kurskas stacijā desmit minūtes pirms vilciena atiešanas. Arī tur nav ko velti rēgoties. Desmit minūtes pirms - tas būs apmēram deviņpadsmitos piecpadsmit - jūs būsit stacijā. Pa piecām minūtēm aiziesit līdz savam vagonam. Piecas minūtes paliek rezervē-ja nu kāja pamežģās, biksēm rāvējslēdzējs saplīst, kurpju aukla atraisās vai vēl kas līdzīgs…

-      Tad jau iznāk… - Griša iesāka, bet Mandrika viņu pārtrauca.

-      Es atkārtoju vēlreiz. Tagad ir apmēram vienpadsmit. Pusvienos jūs būsit mūsu bāzē. Stundiņu atpūtīsities, aliņu padzersit… Alus Maskavā ir labāks nekā Dņeprā… Bet tikai alu, neko vairāk. Vai skaidrs? - Viņš spēji pagriezās atpakaļ. - Ar tādu naudu…

-      Va-a-asja! - Griša novilka. - Esi mierīgs.

-     Tiksimies divos. Es atbraukšu kopā ar ģenerālo un diviem

vina vietniekiem.

/

-      Un atvedīsi naudu?

-      Naudu atvedīs viņi. Es tikai piedalīšos. Piecos dosities atpakaļceļā. Ar šo pašu mašīnu. Miša jūs nogādās sveikus un veselus. Vai jautājumi ir?

-      Ir, - ierunājās Vaļera, kurš visu laiku bija klusējis. - Kas tā par bāzi?

-      Liela māja meža vidū, - Mandrika, viegli aizkaitināts, paskaidroja. Sak, nepareizos jautājumus, puiši, uzdodat, par niekiem raizējaties. - Varat to saukt arī par vasarnīcu, varat par kotedžu.

-     Kam tā pieder? - Vaļera neizprotamā uzstājībā turpināja prašņāt.

-      Personīgi - nevienam. Tas ir firmas īpašums.

-      Vai cilvēki tur ir?

Mandrika pagriezās atpakaļ un labu bridi vēroja Vaļeru, kā brīnīdamies - kā var izdomāt tik daudz muļķīgu jautājumu.

-     Pavāre ir, istabene… Arī apsargs ir. Gribam ari dārznieku pieņemt. Kad gatavojam lielās pieņemšanas, atvedam viesmīļus un bārmeni. Dažreiz atvedam arī skaistas meitenes. Lai darbi raitāk rit.

-     Tas ir labi. - Vaļera palocīja galvu un jautājumus vairs ne- uzdeva. Un nebija skaidrs, kas viņam īsti iepaticies - meitenes, dārznieks vai bārmenis. - Tas ir labi, - viņš atkārtoja, lūkodamies ārā pa sānu logu uz saules apspīdētajiem namiem.

Tālāk brauca klusēdami. Zdors virzījās aizvien tuvāk ielas malai, kas liecināja, ka Mandrika drīz izkāps. Pabraucis garām Krimas tiltam un metro stacijai "Kultūras parks", Zdors iegriezās sīkā šķērsielā un beidzot apstājās.

Mandrika atvēra durvis un atskatījās.

-      Un redzēšanos? - viņš pavaicāja.

-     Uz redzēšanos, Vasja! - Griša mundri atteica, arī juzdamies nedaudz apmulsis no Vaļeras dīvainā aizdomīguma. - Viss kārtībā! Paldies!

-      Pēc pusotras stundas būsit jau galā, - Mandrika vēlreiz apsolīja un izkāpdams spēcīgi aizcirta durvis.

Zdors tūlīt pat iedarbināja mašīnu, ieslēdza atpakaļgaitu un, tikai izbraucis uz galvenās ielas, skaļi un atviegloti nopūtās.

""Priecīgi paskatījies atpakaļ, pamirkšķināja ar aci.

-     Fu! - viņš sacīja. - Beidzot esam bez priekšniecības. Nevaru ciest, kad priekšnieks blakus. Tas - nepareizi pateikts, uz turieni nevajadzēja braukt, pat bezdēt vairs nedrīkst.

Puiši aizmugurē iesmējās. Atbalstīja, uzreiz sajuzdami, ka šoferis ir savējais, ar viņu var runāt brīvāk un atklātāk.

-      Vai tad Mandrika pie jums ir liels priekšnieks?

-      Ha! Trešais cilvēks! Tūlīt pēc ģenerāldirektora un pirmā vietnieka nāk jūsu draugs Mandrika.

-     Spici! - Griša apmierināts piebalsoja. - Laikam nauda nāk kā pa reni?

-      Ļoti labi nāk, - Zdors atbildēja, vairāk neko nepaskaidrodams. Puiši saprata - ar svešiem šo tēmu apspriest aizliegts. Un klusībā piekrita. Tā arī jābūt. Par savu naudu arī viņi nesāka runāt - ar šoferi tādas lietas neapspriež.

Visa Zdora uzvedība, tas, ko viņš teica, kā uzvedās, pat sarunas ar Mandriku pa mobilo telefonu, vispār jau - tukšas sarunas, tas viss kopumā Grišu un Vaļeru pārliecināja, ka nav ko uztraukties, te rit parasti ikdienas notikumi. Nekas viņus nesatrauca, nekas neradīja ne mazākās aizdomas.

-     Tūlīt piestāsim vienā labā vietā, - Zdors paziņoja. - Kā sapratu, jūs nedrīkstat rēgoties Maskavas ielās… Es ieskriešu un paņemšu alu. Bāzē alus beidzies. Šņabis ir, viskija papilnam, šampanieti vispār nav kur likt… Kaut vannā lej. Bet alus beidzies.

-     Gadās, - Griša izmeta, pa sānu logu vērodams mājas, garāmgājējus, skatlogus un meiteņu kailos celīšus. - Tīri laba pilsēta tā Maskava, - beidzot viņš paziņoja. - Dzīvot var.

-      Pie tam labi var dzīvot! - Zdors iesmējās nedaudz nervozi, bet neviens to neievēroja, pat viņš pats laikam savu satraukumu neapjauta.

Pārvirzījies uz labo joslu, Zdorsiebrauca ēnā un izslēdza motoru.

-     Nāciet, - viņš nedaudz sazvērnieciskā tonī uzaicināja. - Es kaut ko parādīšu…

-      Uz kurieni? - Vaļera painteresējās. - Vasja piekodināja no mašīnas pat degunu ārā nebāzt.

-      Klausiet tik savu Vasju! - Zdors pamirkšķināja puišiem ar aci, un šī grimase bija tik dabiska un labsirdīga, ka puiši tūlīt paklausīgi izkāpa no mašīnas. Pagājuši kādus divdesmit soļus, viņi nogāja no ietves un nonāca nelielā brīvdabas alus bārā.

Baltie galdiņi ar tievajām kājiņām un tādi paši plastmasas krēsliņi, šķiet, to vien gaidīja, kad beidzot atbrauks ciemiņi no Dņepropetrovskas.

i- Sēdieties! - Zdors norādīja uz galdiņu ēnā, ko aizsedza lapotne - uzreiz pat nepateikt, kas tur sēž un vai vispār kāds sēž.

Tiklīdz puiši apsēdās un pārlaida skatienu apkārtnei, kad jau nāca Zdors ar diviem zeltainiem alus kausiem.

-      Nu, kā? - viņš vaicāja, likdams alu Grišam un Vaļeram priekšā uz galda. - Labākais alus Maskavā! "Zelta muca". Izdzeriet katrs pa mucai un drāzīsim tālāk.

-      Pa mucai? - Griša samulsa.

-      Alus tā saucas - muca! - Zdors iesmējās. - "Zelta muca." Pa mucai - tas nozīmē pa kausam! Pāķi! - Zdors, izņēmis no kabatas, nolika uz baltā galdiņa divas paciņas ar riekstiem. Griša un Vaļera tās paņēma uzmanīgi un pat bikli, paciņas neizdevās atvērt uzreiz, bet tomēr izdevās, un viņi iemalkoja auksto, svaigo alu.

-     Tā nekas! - Griša paziņoja.

-      Labs alus. Vaļera, vai palīdzēt? - viņš pavaicāja Zdoram, kurš tieši gāja garām, nesdams alus kasti.

-      Kaifojiet vien! - viņš jautri atteica. - Gan vēl paspēsit nostrādāties!

-     Vai tur, bāzē, mūs gaida darbs?

-      Kāds darbs? Visa dzīve priekšā! - Zdors iesmējās un, atvēris mašīnas durvis, nolika alus kasti uz grīdas. Pēc divām trim minūtēm viņš nolika tur vēl vienu, nedaudz pabīdīdams to uz sēdekļa pusi - stabilitātei. Uz brīdi pazudis, viņš atnesa ciemiņiem vēl pa kausam alus.

-     Vai nebūs par daudz? - Griša apvaicājās.

-      Firma cienā!

-      No cienasta grēks atteikties. - Un Griša pievilka tuvāk otro kausu. Vaļera nolieca galvu pie pleca, vieglā neizpratnē sarauca uzaci uz augšu, bet no alus neatteicās, un pēc desmit minūtēm, atstājuši uz galda četrus tukšus kausus, visi trīs jau sēdās dārgajā ķirškrāsas mašīnā.

-      Bet vai tev pašam aliņu negribas? - Griša pajautāja.

-     Tu ko?! - Zdors pārbijies atskatījās. - Piecsimt dolārus milicim atdot! Ja noķers, beigas! Vai tev ir lieki pieci simti? Ja ir, tūlīt pudelīti atkorķēšu. - Viņš pamāja uz blakus novietotajām kastēm.

-     Varbūt kādu citu reizi. - Griša iesmējās, tomēr vērīgi paskatījās uz pudeļu kakliņiem, kas rēgojās ārā no kastes, kā vērtēdams preci, ko pirkt vēl neuzdrīkstējās, bet kas zina, kā būs vēlāk.

-     Puiši, jūs… Nekautrējieties… Kamēr alus vēl nav sasilis. - Zdors pamāja uz kastēm. - "Zelta muca" pudelēs ir pat labāka nekā no mucas. Varat paļauties uz manu bagātīgo pieredzi. Nav ko garlaikoties un lūrēt apkārt… Pilsēta jau aiz muguras, drīz būsim galā.

-     Ja kāds būtu piedāvājis, - Griša novilka un, pacēlies no sēdekļa, paņēma no kastes divas pudeles.

-     Ņem. - Zdors neatskatīdamies pasniedza viņiem pudeļu atveramo. - Glāzes mašīnā beigušās, tāpēc dzeriet no pudelēm, tā pat ir garšīgāk.

-     Nebūs jau pirmā reize. - Griša atkorķēja pudeli sev un tad Vaļeram. Atliecis galvu, viņš pieplaka pie aukstās, brīvi plūstošās alus tērces. - Kāds kaifs, kāds kaifs!

-     Alus, protams, ir labs, nav ne vainas, - Vaļera atturīgi ierunājās. - Tikai man liekas… Vai mums nevajadzētu uz brīdi apstāties?

-      Kāpēc?

-      Liekas, organisms prasa.

-     Ā! - Zdors iesmējās. - Jūs taču jau esat pāris kausus iztukšojuši. Tas man no prāta izkrita. Nu, nu… Tad es jautāšu tieši, bez aplinkiem - vai desmit minūtes izturēsit? Mēs tūlīt pabrauksim garām milicijas postenim un pēc tam - sveikas tāles! Tur tad varēsit nokārtot gan savas mazās, gan lielās darīšanas… Kā tad būs?

-      Izturēsim, - Vaļera atsaucās. - Desmit minūtes vēl izturēsim. Griša, kā ar tevi? Vai par sevi spēsi atbildēt?

-      Es uzņemos saistības - piecpadsmit minūtes, - Griša braši paziņoja un atkal atlieca galvu, ļaujot ieplūst sevī saulē spulgojošajai strūklai.

Viņi pabrauca garām Vnukovas pagriezienam, garām ceļu satiksmes milicijas postenim, pēc tam ceļš kļuva tukšāks, abpus ceļam slējās priežu siena, un sākās Piemaskava - zaļa, mežaina un vilinoša. Jaudīgais motors nesa mašīnu ātrāk par simt kilometriem stundā, un puiši pat nemanīja, ka pagājušas ne tikai desmit, bet arī piecpadsmit minūtes. Kad beidzot Vaļera atgādināja Zdoram par savām problēmām, viņi jau atradās aiz Goļi- cinas, un tagad abpus ceļam slējās necaurredzama meža siena.

-     Vainīgs, nedaudz aizrāvos, - Zdors atvainojās. - Tikai man, puiši, ir viens lūgums… Pie paša ceļa nevajag, tā nav pieņemts… Ieejiet dziļāk mežiņā, starp kokiem, tur var gan uzpīpēt, gan svaigu gaisu paelpot, pēc Maskavas jūtos tikko dzīvs… Elpas nav. Sarunāts, ja?

-     Skaidrs, - Griša sacīja.

Nedaudz piebremzējis, Zdors nobrauca vēl kādus simt metrus un piestāja pie šķembām nobērtas ceļmalas. Puiši, lieki nekavēdamies, izkāpa no mašīnas un aizsteidzās uz mežu. Pie ceļa atradās dziļš grāvis ar sīku ūdens tērci, viņi pārlaipoja tai pāri un pazuda krūmājā. Zdors nesteigdamies, bet arī nevilcinādamies, izkāpa no mašīnas, pacēla sēdekli, paņēma pistoli ar klusinātāju un, paslēpis zem žaketes, devās puišiem pakaļ. Viņi abi stāvēja viens otram blakus, uzgriezuši ceļam muguras, kādus divdesmit metrus no pļaviņas un patiesā atvieglojumā iztukšoja savus urīnpūšļus. Zdors, lieki nekavēdamies, izvilka "pistoli un piegāja viņiem gandrīz klāt, apstādamies divu metru attālumā.

-      Arī savajadzējās? - Griša neatskatīdamies pavaicāja, joprojām aizņemts ar savām darīšanām.

-      Mazliet, - Zdors atbildēja un, pacēlis ieroci plecu augstumā, iešāva vienā, pēc tam - otrā mugurā. Un, pirms Griša un Vaļera saļima vai atskatījās, izšāva vēl divas reizes.

Abi nokrita, pat nepaspējuši līdz galam nokārtot savas va- adzības un aiztaisīt bikses. Puiši vēl bija dzīvi, un viņu sejās atspoguļojās tikai viena izjūta - pārsteigums, bezgalīgs pārsteigums par notiekošo.

- Nekas, puiši, nekas, tūlīt viss beigsies. - Zdors vispirms piegāja pie Vaļeras - nez kāpēc viņš šķita bīstamāks. Pielicis stobru pie galvas tieši starp ausi un deniņiem, viņš nospieda gaili. Vaļera noraustījās un aprima. Tas pats tika izdarīts ar Grišu. Būdams vēl pie pilnas apziņas, Griša mēģināja izvairīties, aizgriezt galvu, bet Zdors tomēr izšāva, un lode ietriecās sejā. Trāpīt pareizajā punktā, kā tas šādos gadījumos pieņemts, izdevās tikai otrajā piegājienā.

Viņš atskatījās un ieklausījās - mežā valdīja pilnīgs klusums. Tepat netālu garām traucās mašīnas, un nevienam pat prātā nenāca piebremzēt pie viņa auto. Šādos gadījumos, ja kādam arī radās vēlme apstāties, tad tika ievērota vismaz simt vai divsimt metru distance. Bremzēt blakus svešai mašīnai būtu gluži vai nepieklājīgi.

Nosviedis pistoli starp līķiem, Zdors devās uz auto. Pagaidījis, līdz aizbrauc vairākas vieglās un smagās mašīnas, viņš atvēra bagāžnieku, izņēma kannu, pēc skata - desmitlitrīgu, un, aizcirtis vāku, devās atpakaļ uz mežu. Piegājis pie līķiem un pārliecinājies, ka tie vairs negārdz un neraustās, viņš pārmeklēja visas kabatas, savāca pulksteņus, jo arī tie varētu palīdzēt noteikt upuru personības, paņēma dokumentus, makus un biļetes, kas bija vissvarīgāk, lai neviens neuzminētu, no kurienes abi nelaimīgi ieradušies un kurp gribējuši doties. Tas viss tika sabērts jau iepriekš sagatavotā celofāna maisā. Atskrūvējis kannu, Zdors dāsni aplēja upurus, īpašu uzmanību pievērsdams drēbēm un matiem. Kādu mirkli viņam šķita, ka viens no puišiem notrīs un sakustas, tāpēc vēlreiz tika aplieta seja, piepildot ar benzīnu ne tikai muti un nāsis, bet arī ausis. Iztukšojis kannu, viņš to turpat nosvieda un, pagājis dažus soļus tālāk, izņēma no kabatas tālredzīgi sarūpētos sērkociņus. Nošvirkstinājis gar sēra malu, Zdors, pat negaidījis liesmiņu, pasvieda sērkociņu uz līķu pusi.

Uguns ne tikai uzliesmoja, bet gluži vai ierēcās. Aizdegās gan drēbes, gan mati, gan sejas, viss vienā mirklī noslīka trakojošās un alkainās liesmu mēlēs.

Paķēris maisu ar dokumentiem, Zdors devās uz krūmāju. Jau ienirdams krūmājā, vēlreiz uz mirkli atskatījās.

-     Piedodiet, puiši, - viņš nomurmināja. - Tā nu iznāca… Paši vien vainīgi. Kas grib visu, nedabūn neko.

Nonācis pie mašīnas, Zdors, lieki nekavēdamies un apkārt neskatīdamies, iesēdās, iedarbināja motoru un tūlīt lielā ātrumā aizbrāzās prom no šīs netīkamās vietas, kas tā viņu nomāca, ka pat uzturēties te vairs nebija iespējams. Nobraucis kādus desmit kilometrus, viņš apgrieza mašīnu un drāzās atpakaļ. Lai cik vērīgi arī skatījās, dūmus viņš tomēr neieraudzīja. Arī pretīgo degošas miesas smaku nejuta. Pie Odincovas pagrieziena Zdors jau atkal spēja normāli valdīt bremzes un laikus apstāties pie sarkanās gaismas, kā klājas kārtīgiem un godīgiem cilvēkiem.

Iegājis Vigovska kabinetā, viņš tur ieraudzīja arī Mandriku. Abi bija iekārtojušies krēslos. Zdoram pretim neviens nesteidzās, tikai galvas uz viņa pusi pagrieza, un abu pirksti ciešāk sažņaudza mīkstos paroceņus. Mēmā stingumā viņi vērās uz Zdoru. Ari viņš neko neteica, un ne jau aiz uzpūtības, vienkārši nebija spēka un visi vārdi tobrīd likās lieki. Uzmezdams uz Vigovska galda celofāna maisiņu ar Grišas un Vaļeras dokumentiem, Zdors viņu it kā pārvērta par līdzdalībnieku un ari pats beidzot apsēdās.

-     Ja jūs tūlīt pat, šajā pašā mirklī, man neieliesit tekilu, es… Es nobeigšos.

Šie vārdi izskanēja kā atskaite par sekmīgi padarītu bīstamu darbu.

-     Tu gribi teikt… - Vigovskis iesāka, bet aprāvās.

-     Jā, - Zdors atteica.

-     Vai viss bija normāli? - Mandrika klusi pavaicāja.

-      Pēc plana.

-      Bez misēkļiem?

-      Bez.

-      Tur, ceļmalā, kur tu apstājies, bija smiltis? - Un Vigovskis atkal apklusa.

-     Šķembas, - Zdors paskaidroja.

-     Tas ir labi. Tātad tu gribi tekilu?

-     Nu ne jau šampanieti! - Zdors gandrīz sašutis iesaucās. Viņš bija sācis atgūties.

Koktebelē iestājās atvasara. Atkal klusi un saulaini riti, ūdens jūrā dzidrs un caurspīdīgs, izbeidzās negaisi. Iebrienot ūdenī līdz kaklam, varēja dibenā visos sīkumos apskatīt katru akmentiņu. Ari viļņi šalca gandrīz netverami, pareizāk būtu teikt - čukstēja. Kā sieviete, kura runā bez skaņas, tikai ar lūpu pieskārieniem…

Tā gadās.

Rešņa līķi aizveda uz Feodosiju. Ko ar to iesākt, neviens nezināja. Dokumentu nebija, ari naudas ne, un vispār nekļuva skaidrs, no kā šis cilvēks pārticis. Un galvenais - kur dzīvojis. Uz Resni garā virtenē gandrīz dzīšus aizdzina paskatīties visu viesnīcu un pansionātu istabenes, sargus un administratorus - bet nekādu rezultātu.

Secinājums viens - dzīvojis īrētā istabā, labi tālu no visu acīm. Viņa profesijas pārstāvim tā bija pareiza izvēle. Piemēram, apmetās pie kādas večiņas un dzīvoja Dieva mierā. Atbrauca, aizbrauca un vai vispār kādreiz bijis šajā mazajā ciematiņā ar brīnišķīgo nosaukumu Koktebele?

To nezināja neviens.

Jauniņš leitnants, samulsis no smagās pienākuma nastas, staigāja pa deviņpadsmitā korpusa numuriem, uzdodams vienus un tos pašus muļķīgos jautājumus.

Atnāca viņš ari pie manis.

Ruds un vasarraibumains, acīmredzot nesen kaut ko beidzis un saņēmis leitnanta uzplečus. Rociņas tievas, balstiņa vārga, netīri zilganā lodīšu pildspalva, protams, nerakstīja. Viņš pūta un kratīja, un pat lamājās - pildspalva nepadevās.

-      Sakiet, vai jūs šonakt kaut ko dzirdējāt? Es domāju, kaut ko aizdomīgu? Pats saprotat, zem jūsu logiem atrada šo… Vispār, atrada līķi. - Viņš vēl nespēja brīvi un nepiespiesti izrunāt tādus vārdus. Gan pieradīs. Tā iemanīsies, ka pat šerpāki vārdi vairs neuztrauks.

-     Nē, neko tādu es nedzirdēju.

-     Vai cieši gulējāt?

-     Jā. Biju iedzēris. Mēs ar draugu apmeklējām vietējo striptīza nodaļu.

-      Kas tā vēl par nodaļu? - viņš brīnījās.

-      Plikas dāmas rāda. Mūzikas pavadījumā. Tiesa, pavisam plikas jau nerāda. Tikai tad, ja piemaksā. Piecdesmit grivnu par vienām bikšelēm.

-     Tādas padārgas tās bikšeles, - leitnants labprāt iesaistījās

viņam daudz tīkamākā sarunā.

/

-      Ne jau pašas bikšeles, - es pacietīgi turpināju skaidrot. - Bikšeles paliek viņām. Tās atkal izmanto nākamajā izrādē, izpildot pienākumus, dienesta vajadzībām. Bet piecdesmit grivnu prasa par īslaicīgu bikšeļu novilkšanu. Ja klients grib pārliecināties, vai viņām zem tām ir viss tāpat kā citām sievietēm, vai arī kaut kas neparasts, nekad iepriekš neredzēts.

-     Vai tad kāds vēl šaubās? - Leitnants pasmīnēja.

~ Jautājums man iepatikās, un es pat palūkojos uz rudmati ar cieņu. Šajā mirklī mūsu saruna pārtrūka - kāds pieklauvēja. Es nepaspēju piecelties, kad durvis jau pavērās un istabā ieskatījās Žanna. Viņa aicinoši man pamāja ar savu smalko, iedegušo roku, sak, steidzama lieta un svarīga saruna.

Izgājis gaitenī, es aizvēru durvis, lai leitnants neizdzirdētu mūsu noslēpumus.

-      Es viņam pateicu, ka šo nakti mēs pavadījām kopā, skaidrs? - Žanna nočukstēja.

-      Ar ko kopā? - es nesapratu.

-      Mēs ar tevi. Divatā. Kopā. Tavā numurā. Visu nakti mīlējāmies. Viņš mani jau pratināja. Un tad es viņam pateicu.

-      Kāpēc?

-      Nu… Varbūt tev tas noderēs.

-     Tu domā, ka…

-     Tas nekas, ka viņš izskatās pēc idiņa. Tā tikai liekas. Pielips kā dēle, un vairs vaļā netiksi.

-     Tiešām! - es izbijos. - Ko lai tagad dara?

-      Klusē, un viss. Neko neesi redzējis un neko neesi dzirdējis. Mīlējies ar dāmu. Re, kur viņa. Visu apliecinās. Un viņš paliks ar garu degunu.

-      Un to visu tu viņam jau pateici?

-      Jā, visu, kā bija.

-      Nu, labi… Protams, paldies. Tu man ļoti izpalīdzēji. Tagad būs vieglāk ar viņu runāt. - Es garāmejot noskūpstīju iedegušo plecu un, pēc iespējas pateicīgāk pamirkšķinājis, atgriezos savā numurā. Leitnants turpināja bezcerīgo ciņu ar pildspalvu.

-      Vai tavējā? - Viņš pamāja uz durvju pusi.

-      Manējā.

-     Jauks zaķis.

-     Viņa ir vēl labāka, nekā pirmajā mirklī izskatās. - Es sāku izvērst Žannas versiju.

-      Varu iedomāties, - leitnants piekrita un tūlīt nosarka, apjauzdams, ko pateicis, ko tieši iedomājies un kam to visu stāsta. - Es, protams, atvainojos. Vai šeit iepazināties?

-      Pludmalē.

-      Viņa jau sen uzturas Koktebelē, - viņš lēni noteica, vērdamies kaut kur tālē un domādams pats savas domas. - Mēnešus divus, ne mazāk. Un bez večiem. - Leitnants zīmīgi paskatījās uz mani - vai esmu novērtējis informācijas svarīgumu.

-      Redz, kā, - es nošļupstēju, nezinādams, ko atbildēt.

-     Tu esi pirmais.

-      Laikam būšu iepaticies, - es nospriedu.

-     Varbūt, - leitnants piekrita tādā toni, kurš galīgi neatbilda mūsu sarunas raksturam. - Iespējams, ka tiešām esi iepaticies. Kas tik dzīvē negadās, - viņš turpināja murmināt, vērdamies tālē savām zaļajām, gandrīz stingajām acīm. - Viņa te jau uzturas divus mēnešus.

-     Jā, labi iedegusi, - es nekādi nespēju saprast, par ko ir runa. - Pa diviem mēnešiem var paspēt. Un ja vēl ir draudzenes. Garlaicīgi arī nav.

-     Jā, draudzenes… Ar draudzenēm ir labi, - leitnants murmināja, domādams pats savas domas. - Bez draudzenēm ir slikti, ar draudzenēm vieglāk… Tad var dzīvot ne tikai divus mēnešus, bet arī divus gadus, - tad murmināšana kļuva pavisam nesakarīga, līdz viņš negaidot skaļā balsī skaidri paziņoja. - Tikai tās draudzenes nemitīgi mainījās. Visu laiku.

-     Tas ir labi vai slikti?

-      Bet viņa palika.

-      Un draudzenes mainījās? - Es gribēju noskaidrot.

-     Mainījās. - Leitnants caururbjoši paskatījās man acīs, bet es nesapratu - kāpēc.

-     Vai tad jūs… Interesējāties par viņu?

-     Protams! - leitnants izaicinoši atteica. - Tāda meitene jebkuru ieinteresēs. Dzīvs cilvēks taču.

-      Kurš? - es nesapratu.

-     Es, - leitnants atbildēja. - Mēģināju viņai piecirst pludmalē. Un ne jau vienu reizi vien.

-      Un kā?

-     Nekādu rezultātu.

-     Tu, vecais, piedod, - es vaļsirdīgi atzinos, - bet man to bija ļoti patīkami dzirdēt.

-     Varu iedomāties, - leitnants sacīja un atkal nosarka. - Es, protams, atvainojos. Viņa teica, ka šo nakti jūs esat pavadījuši kopā. Vai tas tiesa?

-     Jā, - es droši paziņoju.

-      Bet, ja tā, tad jūs noteikti negulējāt?

-      Vispirms negulējām, pēc tam gulējām. Tad atkal negulējām. Tad atkal gulējām.

-     Tas nozīmē, ka jums bija jādzird, kas notiek zem jūsu logiem?

-      Lietus lija, - es svarīgi noteicu. - Virs Karadaga dārdināja pērkons, plaiksnīja zibens, koki liecās un čīkstēja, blakus restorānā no skaļās mūzikas galdiņi lēkāja, veči un dāmas spiedza tā, it kā priecātos pēdējo reizi mūžā… Vai man turpināt?

-      Nevajag, tie restorāni man kaut kā izkrita no prāta… Patiešām. Trakomāja. Sakiet… Tagad ir septembris, cilvēku te maz. Visi cits ar citu iepazinušies, viena puse ar otru pusi vai nu jau pārgulējuši, vai vismaz kopīgi iedzēruši… Vai tiešām jūs ne reizi… - Viņš pameta ar galvu uz loga pusi, no kurienes varēja saskatīt vietu, kur vēl nesen gulēja nelaimīgais Resnis. - Vai tiešām ne reizi nesaskrējāties, nesatikāties neviena ēstuvē?

-      Var jau būt, ka esam tikušies, bet visus atcerēties… - Es bezpalīdzīgi noplātīju rokas. - Nav iespējams. Varbūt viņš bija ģērbies citādi, kad redzējāmies, piemēram, peldbiksēs, bokser- šortos, šortos… Pēc nāves cilvēks vienmēr izmainās. Mēs taču galvenokārt tiekamies pludmalē, bet pliki… Pliki visi ir vienādi.

-      Tāpat kā gultā. - Leitnantu mocīja savas domas.

-      Kā nu kuro reizi.

-     Jā, jā, saprotu. Es, protams, atvainojos. Viņš taču bija apbruņots… Pistole ar klusinātāju… Algota slepkavas ierocis. Acīmredzot kādu medīja, - beidzot leitnants pateica to domu, uz kuru tik ilgi, bet nekļūdīgi bija tiecies. - Jā, viņš medīja. Bet saņēma prettriecienu. Kāds izrādījās veiklāks un viltīgāks. Profesionālāks.

-     Vienkārši veiksmīgāks, - es nevilšus papildināju.

Leitnants vērīgi manī palūkojās un nolieca galvu, kā atdūries

pret neredzamu šķērsli, kas traucēja visu redzēt un saprast.

209 .

-      Ko jūs ar to gribat teikt?

14- 2959

-      Neko. - Es paraustīju plecus. - Vienkārši turpināju jusu domu. Jūs nosaucāt faktorus, kas šajā nakts sadursmē, ja tāda, protams, vispār notika, ļāva… Uzvarēt tam, kurš uzvarēja. Tas ari viss. Cik saprotu, tieši veiksme šādos gadījumos ir izšķirošā…

-     Tātad jūs sakāt - veiksme, - leitnants turpināja, nepievērsdams uzmanību manam vārdiskajam dūmu aizsegam. - Varētu domāt, ka pie viņa atrastā pistole arī ir slepkavības ierocis. Tomēr ne! Viņš nošauts ar citu pistoli. Un tā kā šāvienus neviens nav dzirdējis, tad arī tam bijis klusinātājs. Tātad šai liktenīgajā naktī satikušies divi skarbie veči.

-     Esmu lasījis avīzēs, ka slepkavas izmantoto ieroci pamet nozieguma vietā… Varbūt tā pistole, kura bija viņam blakus… Arī ir slepkavības ierocis.

-     Beidziet! - Leitnants svarīgi pacēla augšup rādītājpirkstu. - Viņa pistolē trūkst vienas patronas. Mēs to atradām. Viņš paspējis izšaut tikai vienu reizi. Bet līķi - četri caurumi. Divas lodes vēderā, viena - krūtīs un, protams, kontrolšāviens galvā. Algoto slepkavu vizītkarte. Tātad tas, uz kuru viņš paspēja izšaut… Aizbēga. Varbūt pat ar visu lodi. Lietus. - Negaidot viņš apklusa.

-     Es nesapratu.

-      Lietus aizskalo visas pēdas. Ir tāds detektīvromāns. Iespējams, arī tas otrais tika ievainots, arī asiņoja… Bet to mēs pierādīt nevaram.

-     Te var būt tikai viens secinājums, - es sacīju.

-     Nu?

-     Poliklīnikas, slimnīcas, aptiekas, privātārsti… Tas viss jāapstaigā.

-      Pareizi. - Leitnants pamāja. - Jau tiek darīts.

-     Jūs ātri strādājat.

-     Cenšamies. Bet kurš ir tas otrais? Kurš spēja nogāzt tādu tēvaini? Vai redzējāt to veci? Šausmas. Bet nogāzts kā telēns. Ar pistoli rokās. Izšaut gan paguva. Bet tādi parasti nenopūdelē. Kur tas aizšautais ir? Kur slēpjas, laizot brūces? Es neticu, ka šis

tips varētu nopūdelēt. Daži man jau stāstīja - redzējuši viņu piekrastē. Daudzi redzējuši. Ne ar vienu tuvāk iepazīties nav mēģinājis. Šašlikus ēdis vienatnē, konjaku dzēris vienatnē, ari pludmalē gulējis vienatnē. Ko viņš gaidīja?

-     Gaidīja? - es pārvaicāju, mudinādams leitnantu risināt tālāk savas pārdomas, kas, starp citu, noveda pie ļoti labiem secinājumiem. Profesionāls darbs.

-      Un sagaidīja! - Leitnanta rādītājpirksts kā baigs brīdinājums sastinga pie deguna. - Viņš taču to sagaidīja!

-      Patiešām, - es nomurmināju

-     Un kur?! - Leitnants caururbjoši pavērās manī, un man tirpas pārskrēja pār muguru.

-      Kas - kur? - neko citu es vairs nespēju pajautāt.

-     Kur viņš sagaidīja savu upuri? Zem jūsu logiem. - Leitnants, atgāzies krēslā, nenolaida no manis triumfējošu skatienu. Kā pieķēris slepkavībā.

-      ķoti pārliecinoši.

-      Es vēl neesmu visu pateicis. - Leitnants atkal pievērsa zaļās acis visuma tālēm. Viņa vērīgo skatienu nespēja aizkavēt ne nobružātās tapetes, ne sienā iedzītās naglas, uz kurām kādreiz bija karājušās gleznas. - Nakts, lietus, negaiss. Vai ne?

-     Jā, tā arī bija, - es apliecināju.

-      Bet viņš baltā uzvalkā un ar kaklasaiti velkas uz Rakst-

/

nieku nama parku… Vai redzējāt to peļķi pie ieejas laukuma pusē? Desmit reiz desmit metru. Vismaz četrdesmit centimetru dziļa. Šai peļķei jau ir sava vēsture, no bērnības atceros. Tā vienmēr parādās pēc kārtīga lietus. Un tad lēni kaut kur iesūcas, kaut kur aizplūst. Ap pusdienlaiku tās vairs nebūs. Tad nu šis tips, - leitnants atkal pamāja ar galvu uz mana loga pusi, - iebrida peļķē, nebaidīdamies nosmērēt bikses un samērcēt zeķes… Viņam kājas gluži slapjas.

-      Lija taču.

14*

-     Beidziet! - Leitnants atkal novicināja man gar degunu rudi vasarraibumaino pirkstu. - Pa šo peļķi viņš bridis tieši pirms

211

nāves. Kurpes joprojām pilnas ar ūdeni. Lietū tā salīt nevar. Pirksti būtu palikuši sausi. Tātad viņš bridis pa šo peļķi. Kam sekodams? Pie kā viņš tā steidzies? Kas viņu dzina ārā šajā negaisa naktī?

-     Patiešām.

-      Un vēl ar pistoli rokā, - leitnants zīmīgi piebilda. - Ar uzskrūvētu klusinātāju. Ko viņš izsekoja? Un kurš galu gala izrādījās veiksmīgāks, kā jūs visu laiku apgalvojat?

-      Vispār jau es neko neapgalvoju…

-      Beidziet! - Šoreiz leitnants pastiepa uz priekšu savu rožaino plaukstu. - Koktebele ir neliels ciemats, septembrī atpūtnieku maz, un visi kā uz delnas… Gan atradīsim. Starp citu, kad jūs grasāties braukt prom?

-     Gribu vēl pagaidām tepat atpūsties.

-     Vai pase jums līdzi?

-     Manuprāt, palika administrācijā. Viņi to paņēma jau pašā sākumā… Tur kaut kas saistīts ar pierakstīšanos vai arī ar izrak- stīšanos…

-     Jā, jā, tā parasti dara. Tātad tuvākās nedēļas laikā jūs nekur nepošaties?

-     Kamēr Žanna būs šeit… - es smaidot iesāku un tad apklusu.

-      Ļoti labi jūs saprotu. Nu, ko. - Leitnants piecēlās. - Patīkamu atpūtu. Koktebelē iestājusies atvasara. Jums paveicies. Un ar meiteni arī. Man tāda sajūta, ka ari viņa kādu gaidīja… Varbūt jūs?

-      Es jau teicu - mēs iepazināmies šeit. Pludmalē.

-     Jā, es atceros, tieši tā jūs arī teicāt. Kas mani ļoti pārsteidza. Jā, tas jums izdevās.

-      Ar ko tad es jūs pārsteidzu?

-     Šī meitene pludmalē neiepazīstas.

-      Acīmredzot es esmu izņēmums.

-      Ļoti liels. Mēs taču vēl redzēsimies, vai ne?

-     Vienmēr jūsu rīcībā.

-      Ar jums ir patīkami sarunāties.

-     Godīgi sakot, es pirmo reizi piedalījos nozieguma analīzē, pie tam - profesionālā analīzē.

-     Paldies! - Leitnants pietvīka - rudie sarkst no sirds un, to apzinādamies, samulst vēl vairāk. - Man šķiet, ja arī es kļūdījos, tās tomēr nebija lielas kļūdas, vai ne?

-     Visām dižajām lietām allaž ir kādas sīkas nepilnības, bet tās tikai izceļ to diženumu, - es atbildēju tik galanti, cik vien spēju.

-      Man šķiet, uz izmeklēšanu tas neattiecas. Kļūdas vienmēr ir kļūdas. - Viņš pārlaida skatienu manai istabai. Un es gluži vai fiziski sajutu, cik ļoti viņam gribas tūlīt pat, šajā pašā mirklī, te visu apgriezt kājām gaisā un apskatīt katru drēbes gabalu - vai tik neatradīsies asinis, katru dzelzīti - vai tik neatradīsies pistole ar klusinātāju, katru papīra strēmeli - vai tik tie nebūs Rešņa dokumenti. Bet tādas vēlmes man vairs nebija nekas jauns. - Labs numurs, - rudmatis piebilda, lai kaut nedaudz attaisnotu ieilgušo klusēšanu.

-      Es to pats neizvēlējos. Man piedāvāja, nācās vien ņemt.

-      Vai Koktebelē esat pirmo reizi?

-     Nē, esmu bijis arī agrāk, - beidzot man radās iespēja godīgi un atklāti atbildēt vismaz uz vienu jautājumu.

-     Jā, pat pēc viena apmeklējuma Koktebeles jūru vairs aizmirst nevar. īpaši, ja gūti labi iespaidi.

-     Sliktus iespaidus atvaļinājuma laikā jau neviens nemeklē, - es runāju tik galanti, ka pats izbijos - vai neesmu pateicis muļķību.

f

-      Kas tas? - leitnants piepeši pavaicāja, norādīdams uz manu nobrāzto elkoni - naktī gūtā trauma tomēr tika pamanīta.

-     Nekas īpašs. - Es nevērīgi atmetu ar roku, apzināti provocēdams viņu turpināt izprašņāšanu. Viņš, protams, uzķērās un ķērās pie taujāšanas.

-      Un tomēr? - Leitnants pat panāca tuvāk, lai kārtīgāk apskatītu nobrāzumu.

-      Ienaidnieka lode, - es atbildēju kā anekdotē.

-      Lode? - Viņš sadzirdēja tikai šo vārdu. Anekdoti viņš neatcerējās un joku saprast nevēlējās. Viss pareizi - kļūdīties nedrīkst. Tikai nelaime tā, ka lielās kļūdas slēpjas aiz mazajām, sūtot tās pa priekšu kā dzīvu vairogu no bērniem un sievietēm. Bet pašas pa to laiku ielavās vissvarīgākajos prāta centros - ja drīkst izmantot šo tēlaino salīdzinājumu.

-      Kas nu par lodi, ko jūs! - Es iesmējos. - Vai tad lodes atstāj tādus nobrāzumus?

-      Kur tad tos var dabūt? - viņš modri turpināja prašņāt.

-      Uz pludmales oļiem, ja neveiksmīgi piezemējas, pie žoga dēļa, pie durvju ailes, ja nesargājas…

-      Un pie mājas stūra?

-      Arī pie mājas stūra, - es apstiprināju.

-     Vai pie kāda kioska, tirgotavas, būdeles?

-      Pilnīgi pareizi.

-      Tostarp ari pie transformatora būdas? - Zaļās acis vērās manī tik caururbjoši, ka man atlika tikai sākt smieties.

Un es iesmējos arī, cik nu tobrīd spēju.

-     Jums labāk zināms.

-      Labi. - Viņš palocīja galvu, kā norīdams savus pieņēmumus un secinājumus, lai tie glabātos drošībā, tā pagrīdnieki kādreiz norija svarīgus pierakstus. - Tad vēl viens jautājums… Jūs teicāt, ka lodes tādus nobrāzumus neatstāj… Vai teicāt?

-      Laikam. - Es paraustīju plecus. - Ja jau mēs par to runājām, tad… Pilnīgi iespējams.

-      Kā nu ne, kā nu ne! - leitnants iesaucās. - Jūs centāties pajokot, sakot, ka tas no ienaidnieka lodes. Bet tad attapāties un sākāt skaidrot, ka lodes tādus nobrāzumus neatstāj. Vai tā bija?

-      Redziet, biedri leitnant… - es uzrunāju rudmati pēc iespējas godbijīgāk, jo tādiem cilvēkiem vissvarīgākais ir apziņa, ka viņus ciena un godā. - Es noliecu galvu jūsu profesionalitātes priekšā. Un tāpēc ne no viena izteiktā vārda neatsakos. Ja jūs apgalvojat, ka es teicu, tātad es to esmu teicis. Bet vārds vārdā visu teikto neatceros.

-     Toties es atceros! - rudmatis lepni paziņoja.

-     Tad mēs nepazudīsim! - es viņu atbalstīju.

-     Tātad jautājums ir šāds… Kā jūs zināt, kādas pēdas uz dzīva cilvēka ķermeņa atstāj lode? Varbūt jums ir karā, apsardzes darbā vai citur gūta pieredze…

-     Noziedzīgā dzīvē, - es paziņoju un tūlīt pat to nožēloju - rudmatis jokus nesaprata. - Jokoju, - es paskaidroju, piespiezdams rokas pie krūtīm. - Bet, runājot par pieredzi… Nav nekādas pieredzes. Vienkārši filmās esmu redzējis. Tagad filmās tādas lietas rāda, ka pat visgodīgākajiem cilvēkiem rodas vispilnīgākais priekšstats par lietām, ar kurām reālajā dzīvē viņi nekad nav saskārušies.

-      Iespējams, - rudmatis vēsi atteica.

Acīmredzot viņš jutās sarūgtināts, ka uz šo viltīgi uzdoto jautājumu iespējams tik vienkārši atbildēt. To es biju ielāgojis jau sen - uz vissmagākajiem un sarežģītākajiem jautājumiem jāatbild pēc iespējas primitīvāk, vienkāršāk un muļķīgāk. Tas iedarbojas un pārliecina daudz vairāk nekā plašs un izsmeļošs skaidrojums. Tā nu iznāk - gudrība kļuvusi par muļķību, bet muļķība ieguvusi gudrības vaibstus. Un viss tas no televīzijas - bildīte pārliecina, bet ko tobrīd saka cilvēks, paliek viņa paša ziņā.

Iziedams no numura, leitnants, ieraudzījis netīrās kurpes, mirkli pakavējās gaitenī, tad jau nedaudz pagriezās uz manu pusi, acīmredzot gribēdams kaut ko pajautāt, bet tūlīt pats atrada atbildi un neko neteica, lai gan, likās, tas prasīja zināmu piepūli. Kāpņu laukumiņā viņš, paraustījis kaimiņu numura durvju rokturi, vaicājoši palūkojās uz mani.

-      Vai pazīstat šo iemītnieku?

-     Manuprāt, tur neviens nedzīvo. Gandrīz visi numuri ir tukši. Septembris - pats teicāt.

-      Es teicu? - rudmatis brīnījās.

-      Visi to saka. - Es pasmaidīju. - Ir taču pienācis septembris.

-     Tur nu jums taisnība, - leitnants zīmīgi noteica un, paspiedis man roku, noskrēja lejā pa kāpnēm. Atskatījies uz atvadām

vēl draudzīgi pamāja ar roku un pazuda žilbinošajā saules gaismā, kuru vairs nekad neskatīs nelaimīgais Resnis. Bet es skatīju.

Un laikam skatīšu vēl kādu laiku.

Otrās tūkstošgades nogalē piepeši sāka attīstīties dīvaina cilvēku darbības joma - pasūtījuma slepkavības. It kā jau agrāk arī tas viss bija, cilvēku prāti nesnauda un izgudroja šajā sfērā arvien jaunas idejas, laiku pa laikam ar neredzētām formām un neierastiem rezultātiem ne mazums pārsteigdami savus vientiesīgākos sugas brāļus. Tomēr šādi gadījumi notika reti, cilvēki paguva tos aizmirst, tāpēc pasūtījuma slepkavības atkal un atkal no jauna spēja pārsteigt un nobiedēt. Par cilvēces darbības jomu vai virzienu - kā tūkstošgades nogalē - to saukt, protams, nevarēja. Bet pat šie atsevišķie gadījumi piemeta savu artavu, rosinot radošus meklējumus un radot neiecietīgas un izaicinošas personības, kuras alka pēc tūlītējas un galīgas taisnīgās atmaksas.

Un, kā teikuši visu laiku un tautu izcilie domātāji, dzima pieprasījums pēc sabiedriskajiem apstākļiem, pasūtījuma slepkavībām un to īstenotājiem. Bet pieprasījums, protams, rada piedāvājumu. Un atradās, tomēr atradās cilvēki, izlienot no visiem kaktiem un spraugām, kur tie, iespējams, vēl gadu desmitiem taisītu skrūves, urbtu caurumus, kaut ko atskrūvētu un aizskrū- „ vētu, aizpildītu izziņas, kārtotu papīrus un, rociņas gar sāniem nostiepuši un padevīgi galviņas noliekuši, uzklausītu priekšniecības norādījumus - īsi sakot, visai aprobežoti cilvēciņi.

Tad piepeši - pieprasījums!

Kā pērkons no skaidrām debesīm. Iedomājieties - pērkons no skaidrām debesīm.

Un pasniedzās rokas pēc lielākiem, liktenīgākiem darbiem, pasniedzās pēc gluži citiem darbarīkiem - pistolēm, automātiem, granātmetējiem, mīnām, degbumbām un sprāgstvielām, kas ārēji līdzinājās gluži nevainīgām lietām - cukuram, miklai vai saimniecības ziepēm.

Un darbi sāka iet no rokas, rezultāti uzreiz bija spīdoši, slepkavības izdevās un tīri labi - atrast izpildītājus kļuva vienkārši neiespējami. Cilvēks, kurš uzņemtos pūles sistematizēt, aprakstīt un radīt klasifikācijas sistēmu gadsimta nogales pasūtījuma slepkavībām, noteikti kļūtu slavens un ieietu kriminālistikas vēsturē. Gan tāds arī atradīsies, noteikti, jo tagad jau sperti pirmie soļi un gūti pirmie panākumi.

Cilvēka nerimtīgais prāts nekad nesnauž, un radošais gars arī šajā jomā guvis savu izpausmi. Laikam nav vairs nekā tāda, kas nebūtu izmēģināts un pārbaudīts. Lietā liktas visdažādākās indes - ķīmiskās, augu, čūsku un radioaktīvās, klienta ēdienam piejaukts sasmalcināts stikls, kotletēs iemaisīts dzīvsudrabs, bet, runājot par alkoho liskajiem dzērieniem, - tur jau nepieciešams vesels pētījums. Tas pats ar sprāgstvielām. Spridzināja mašīnas, rakstāmgaldus, portfeļus un mobilos tālruņus, pildspalvas un pudeles, īpaši izcēlās sprāgstvielas, kas bija paslēptas tortēs, pasta sūtījumos un rotaļlietās.

Laikam visvairāk tomēr tika deldēts vecu vecais un vienkāršais paņēmiens - nošaušana. Pat vesels miesassargu pulks ap upuri nespēj aizkavēt snaipera lodi. ja šāvējs iekārtojies bēniņos, trešā vai trīspadsmitā stāva dzīvoklī - panākumi gandrīz garantēti. Dažiem patika šaut tieši virsū, citiem - gaidīt kabinetos un kāpnēs. Ērti šaut uz peldošu cilvēku, kurš, neko nenojauzdams, bezrūpīgi šļakstās siltajā ūdenī, kad virs galvas spoža saule, bet krastā aicinoši māj skaista meitene, un tad viņš plašiem roku vēzieniem slīd uz priekšu. Šai mirklī tiek izdarīts šāviens, nedzirdams un neredzams. Cilvēks it kā nejauši ienirst, galva pazūd zem ūdens, bet meitene tikai turpina māt ar roku.

Bet viņš vairs neiznirst.

/

No malas tas izskatās ļoti skaisti un pat zināmā mērā - higiēniski.

Klients ar savu cauršauto galvu vai citu ķermeņa daļu nevienu nešokē. Un pēc pāris dienām, kad līķi atradīs tuvējā ciematiņa puikas, visi ar viņa pēkšņo nāvi jau būs samierinājušies, un nedziedējamas dvēseles brūces tas vairs nevienam neradīs.

Bet par vispieprasītāko pasūtījumu kļuva klienta nogalināšana uz paša mājas sliekšņa. Tas pat bija humāni, jo pēc nāves viņš uzreiz nonāca radinieku, kaimiņu vai tuvāko draugu rokās. Lieta tāda, ka pie mājas, ieraugot gaismu sava dzīvokļa logos, klients atslābinās, zaudē piesardzību un jūtas drošs, tāpēc vairs neapgrūtina sevi ar apkārt skatīšanos.

Pie tam slepkava var arī ieiet mājā, pastāvēt kāpņu telpā, izsmēķēt cigareti un pārmīt kādu vārdu ar kaimiņiem - sak, nez kur jūsējais aizķēries. Tad viņu mierina, sola, ka vajadzīgais cilvēks noteikti atnāks, jo kur citur lai tas skrietu, varbūt tikai aizkavējis darbs, rūpes un uztraukumi. Un pienāk brīdis, kad kāds slepkavam saka - rau, nu jūs esat sagaidījis. Slepkava noskrien lejā pa kāpnēm, skrējienā sagatavodams ieroci, steidz pretim klientam, kurš arī steidzas, līdz beidzot kaut kur kāpņu vidu abi satiekas…

Tieši šādu savu problēmu risinājumu izvēlējās Kurjanovs, būdams kārtīgs, nesteidzīgs un uzticams cilvēks. Guščins pēdējā laikā viņam traucēja, pie tam ne tikai traucēja, bet arī uzvedās nepiedodami bezkaunīgi, izaicinoši demonstrēdams savu neatkarību.

Kurš gan šādā situācijā neapvainotos?

Kurjanovs piepeši asi izjuta pret sevi vērsto nicinājumu. Viņš varēja dzīvē daudz ko paciest un pacieta arī. Viņu varēja lamāt, pazemināt amatā un vispār padzīt no darba, kas ne vienreiz vien arī bija noticis, bet nicinājums… Kaut kas viņa organisma zemapziņas dzīlēs saspringa, un Kurjanovam pār sevi vairs nebija varas, vadību pārņēma instinkti - seni, gandrīz pirmatnēji.

Un tad vēl šis notikums, kad instinktiem pievienojās aprēķins, kad sevi pieteica visparastākais savtīgais aprēķins. Kurjanovs nepretojās, kas tur vairs ko pretoties, un sparīgi traucās iekšā jaunajā, riskantajā dzīvē, sakopodams visu enerģiju, kas slēpās viņa lielajā, sārtajā ķermenī, pilnā vēlmju un kaislību.

Pienāca diena un stunda, kad nācās izlemt. Kurjanovs bija uzzinājis, ka Guščinam tomēr izdevies arī bez viņa ziņas nosūtīt vēl vienu kuģi ar kokmateriāliem. Viņš, Kurjanovs, bija apiets, piekrāpts un noniecināts.

-      Ļoti labi, - Kurjanovs noteica, un pat zem milzīgajiem vaigiem varēja saskatīt, kā noraustās muskuļi. - Ļoti labi, - viņš pat atvieglots atkārtoja - viss atrisinājās pats no sevis, un tagad viņš vienkārši spiests izlemt radikāli. Guščins pats viņu atbrīvojis no visām šaubām un neizlēmības. - Ļoti labi, - Kurjanovs to atkal un atkal atkārtoja visu dienu.

Vadot īsākas un garākas apspriedes, zvanot un atbildot uz zvaniem, runājot ar sekretāri, dusmojoties un priecājoties, viņš ne uz mirkli neaizmirsa pašu galveno. Laiku pa laikam sarunas vidū, cilvēkos, pats to nemanīdams, viņš skaļi sacīja vienu un to pašu frāzi:

-      Ļoti labi. Ļoti labi, dārgie biedri.

Viņa apziņas dzīlēs jau tika veikti aprēķini, apdomāti varianti, izvēlēti cilvēki un skaitīta nauda, kas būs jāizdod un ko varēs nopelnīt. Satrauca draudošās briesmas, bet pie darba ķerties mudināja aizvainojums un izjustais nicinājums.

-      Ļoti labi, - Kurjanovs kārtējo reizi noteica ap saulrieta laiku, darba dienas beigās, kad ostas pārvaldes gaiteņos jau valdīja klusums un, pakļaujoties viņa prasībai, bija aizgājusi arī sekretāre Nadjeņka. Nadjeņka devās prom nedaudz samulsusi, jo parasti nācās aizkavēties darbā ilgāk, nevis iet prom ātrāk. Tā nu, kad saule sārtiem zibšņiem apmirdzēja jūras klaju, viņš uzgrieza tālruņa numuru, kurš visu šo nedēļu bija kņudējis rādītājpirksta galā. - Vaņa? - Kurjanovs piesardzīgi pavaicāja.

-      Nu?

-     Tas esmu es… Vai pazīsti?

-     Ar grūtībām, - atbildēja balss, kurā tikko jaušami ieskanējās zonas dvesma.

-     Vajadzētu, Vaņa, satikties.

-     Tagad gan pazinu.

-      Kā tev ar šodienu?

-     Nekādu problēmu.

-     Ir tāds nožēlojams kafūzis… "Aelita".

-     Zinu.

-      Tieši pēc stundas es tam nobraukšu garām. Tieši pēc stundas, - Kurjanovs atkārtoja.

-     Skaidrs.

-     Es piestāšu… Tu zini, kur…

-     Zinu.

-     Es stāvēšu tikai desmit sekundes.

-      Man ar to pietiks. - Sarunu biedra balsī ieskanējās smaids. Viņš zināja, ar ko runā, un nojauta, kāpēc viņam tiek zvanīts. - Tiek plānots kas nopietns? - Vaņa it kā starp citu painteresējās.

-     Tad redzēsim, - Kurjanovs izvairījās no telefoniskiem paskaidrojumiem.

Pēc stundas saule jau bija norietējusi, dienvidu pilsētiņas ielas piepildījās ar atpūtniekiem, vairāk parādījās arī mašīnu - cilvēki steidzās ciemos, uz iedzeršanu, uz satikšanos. Pa dienu valdīja karstums, un mašīnas saulē tā sakarsa, ka tām nevarēja pat pieskarties, nemaz nerunājot par iekšā sēšanos. Tagad, kad iestājās vakara vēsums, pilsēta šķita aicinoša un pieejama.

Kurjanovs sēdēja savā mašīnā dažu kvartālu attālumā no kafejnīcas "Aelita", vēroja garāmgājējus un likās pilnīgi mierīgs un bezrūpīgs. Bet šis iespaids bija maldīgs. Viņā kūsāja saspringta darbošanās. Pat sarunājis tikšanos ar vajadzīgo cilvēku, viņš vēl nejutās pilnīgi pārliecināts par sava lēmuma pareizumu. Bet, tiklīdz šaubas pieņēmās spēkā, Kurjanovs atsauca atmiņā savu pazemojumu, un šaubas tūlīt pat izira kā cigaretes dūmi vakara mijkrēslī.

Precīzi trīs minūtes pirms norunātā laika viņš iedarbināja mašīnu, lēni nobrauca atlikušos kvartālus un piestāja norunātajā vietā. Tai pašā mirklī skvērā no soliņa piecēlās puisis baltā kreklā un pelēkās, rūpīgi izgludinātās biksēs. Paīsais, stiegrainais puišelis ar pelēcīgo seju, piegājis pie mašīnas, atvēra priekšējās durvis, iesēdās, un mašīna tūlīt pat traucās prom gar ietvi, kur pastaigājās puskaili dienvidnieki un atpūtnieki.

-     Tā nu atkal tiekamies, - Vaņa noteica.

-      Ļoti labi. - Kurjanovs ar šo frāzi jau tā bija saradis, ka vairs nepievērsa tai uzmanību.

-     Pat gads nav aizritējis, pat gads nav aizritējis, - Vaņa iedziedājās. - Uz kurieni mēs braucam?

-     Nedaudz pavizināsimies, - Kurjanovs izvairījās no atbildes. - Kā tev ar laiku?

-     Es steidzos, bet laba cilvēka dēļ esmu gatavs pamest visu un pat uz visiem laikiem.

-      Pamest uz visiem laikiem tā kā par agru.

-      Kā teiksit, Anatolij Anatoļjevič.

-      Beidz, - Kurjanovs noteica.

-     Skaidrs. Vairāk tā nedarīšu, Toļa.

-      Ir viens darbiņš.

-     Tā jau domāju.

-      Diezgan vienkāršs…

-      Kam? - Vaņa pasmīnēja.

Kurjanovs neatbildēja. Viņš mierīgi vadīja mašīnu, nevienu necenzdamies apdzīt. Labā rinda viņu pilnībā apmierināja, un acīmredzot tam bija savi iemesli.

-      Ievēro šo ielu… Vai ievēroji?

-     Apmēram.

-      Un ielāgo arī šo māju… Privāto, tur pagalmā atrodas neliela jaunbūve… Zaļi metāla vārtiņi… Vai redzi?

-      Redzu.

-      Virs vārtiem piemetināti dzelzs putniņi, redzi?

-      Redzu. - Vaņa piekrītoši palocīja-galvu.

-     Vai zini, kā es atpazīstu bijušos cietumniekus? - Kurjanovs piepeši pavaicāja, kad mašīna jau bija pabraukuši garām Guščina mājai.

-      Nu? - Vaņa uzreiz kļuva tramīgs.

-      Pēc iegludinātajām bikšu vīlēm.

-      Kas tad tajās tik īpašs?

-     Paskaties uz garāmgājējiem… Ja vienam no simt večiem ieraudzīsi iegludinātas vīles… Kā tev… Varu derēt - sēdējis.

-      Vai tad visi pārējie staigā nekārtīgi?

-     Viņi var staigāt nekārtīgi… Vai vispār pliki… Bet dienvidos, kūrortsezonā, mūsu pilsētā… Vaņa, es tikai pateicu to, ko pateicu.

-      Neticu.

-     Tava darīšana. Es to atskārtu un godīgi pastāstīju tev. Ko tu ar šo informāciju darīsi - tas uz mani vairs neattiecas.

-     Tātad, ja es vēl tīru kreklu uzvilkšu, tad vispār būšu iezīmēts? Pilnīgs muļķis?

Kurjanova un viņa vecā paziņas Vaņas saruna turpinājās. Par to, kāpēc viņi tikušies, vairs netika bilsts ne vārds. Tas atgādināja degvīna pirkšanu veikalā. Vīrelis, ticis pie letes, nekad neteiks: "Dodiet šņabi!" Vārds "šņabis" vispār netiks pieminēts, jo tas ne tikai viņam pašam, bet arī pārdevējam un apkārtējiem liktos netaktisks un pat bezkaunīgs. Ja vīrelis pateiktu: "Dodiet šņabi!", visi veikalā pārsteigti pagrieztos un uzmestu vainīgajam nosodošu skatienu. Viņš var teikt visu, ko vēlas, kas iešaujas prātā, galvenais, lai netiktu pateikts "šņabis". "Meitenīt, man par seši septiņdesmit!" Vai: "Lūk, to, ar zaļo etiķeti!" Bet varbūt vienkārši: "Litrīgo!"

Un vēl simtiem citu variantu.

Tieši tāpat mašīnā tērzēja Kurjanovs ar Vaņu.

-      Kas par tipu? - Vaņa pavaicāja tādā tonī, it kā viss pārējais jau būtu pateikts, apspriests un saskaņots.

-     Gauneris, - Kurjanovs īsi atteica.

-     Tātad slikts cilvēks? - Vaņa nosmīnēja.

-      Labi cilvēki uzvedas pieklājīgi.

-      Vai parādīsi?

-     Parādīšu.

-     Vai viņš kaut ko nojauš?

-      Ne velna viņš nenojauš! - Kurjanovs atbildēja tādā tonī, it kā viņam par Guščinu pat runāt būtu nepatīkami.

-      Kāpēc?

-     Tāpēc, ka muļķis.

-      Muļķis - tas ir labi. - Vaņa apmierināts pamāja ar galvu. - Vai apsardze ir?

-      Teicu taču - viņš ir gauneris! Kāda gaunerim var būt apsardze? Sīkstuļiem apsardzes nekad nav. Viņš ir sīkstulis. Skaidrs? Sīkstulis.

-      Sīkstulis - tas ir slikti, - Vaņa piekrita, it kā tieši šādu paskaidrojumu arī būtu gaidījis. - Kad?

-      Vai ar nedēļu pietiks?

-      Pilnīgi. Cik?

-      Desmit.

Vaņa klusēdams lūkojās ārā pa logu, grozīja uz visām pusēm galvu, laiku pa laikam atskatījās, uzvezdamies kā visparastākais pasažieris, kuram izrāda pilsētu, bet viņš tikai sajūsminās, viss viņam liekas interesants, viss viņu satrauc un priecē.

-      Vai dzirdēji, ko es teicu? - Kurjanovs šo klusēšanu ilgāk nespēja izturēt.

-      Kā tad, - Vaņa atbildēja un turpināja kaut ko vērot pa sānu logu. - Patiešām, - viņš beidzot samulsis paziņoja. - Vienas vienīgas saburzītas bikses. Bet es savā naivumā domāju - izgludināšu bikses, izskatīšos kārtīgāks, varbūt varēšu kādai meitenei piecirst.

-      Vai esam sarunājuši? - Kurjanovs pavaicāja, it kā visu tikko teikto nebūtu dzirdējis.

-     Nē.

-     Tad es klausos.

-      Redziet, Anatolij Anatoļjevič, - nedaudz ceremoniāli iesāka Vaņa, uzreiz likdams saprast, ka, lai arī necils cilvēks un bijušais cietumnieks, tomēr visu saprot un par muļķi sevi pataisīt neļaus. - Tātad, Anatolij Anatoļjevič…

-     Mēs taču sarunājām. - Kurjanovsīgni saviebās. - Kas, pie velna, par tēvavārdiem, ja esam pazīstami jau simts gadus?

-     Vai tu teici, ka klausīsies? Tad klausies arī!

-     Labi, runā.

-     Tātad, Anatolij Anatoļjevič, - Vaņa konsekventi turpināja iesākto domu, - jūs esat liels cilvēks, svarīgs un ietekmīgs. Jums padoti simtiem ļaužu. Arī svarīgi un ietekmīgi. Vai es pareizi izprotu situāciju?

-     Turpini vien, Vaņa, es klausos.

-     Un, lūk, kas man ienāca prātā, Anatolij Anatoļjevič… Ar kaut kādām padibenēm jau jūs nepīsities. Tas gauneris, kurš jums kaklā iestrēdzis… Kas viņš ir? Pienesējs, vedējs, sētnieks?

Kurjanovs klusēja.

-     Manuprāt, viņš arī ir liels priekšnieks. Bet man tas pie kājas. Pareizāk sakot, uz mani attiecas tikai cipariņi un nullītes… Bet ar krustiņiem es pats tikšu galā.

-     Cik? - Kurjanovs pavaicāja.

-      Divdesmit piecus. Vai redzēji, kāda meitene aizgāja? - Vaņa moži pagriezās pret Kurjanovu. - Nokrist un nepiecelties.

-      Divdesmit.

-     Sarunāts. Tad vēl kas…

-      Paņem mašīnas glabātuvē.

Vaņa pārsteigts paskatījās uz Kurjanovu, it kā tikko būtu redzējis amizantu triku. Pavēris glabātuvi, viņš tur ieraudzīja ne- atsaiņotu dolāru paciņu.

-     Tur ir desmit, - Kurjanovs paskaidroja.

-     Toļa! - Vaņa sajūsmināts iesaucās. - Kā tu uzminēji manu karstāko vēlēšanos?

-      Ieraudzīju tavu iegludināto bikšu vīli, un man uzreiz viss kļuva skaidrs.

-     Tu, Toļa, esi ļoti vērīgs cilvēks. Es tevi patiesi apbrīnoju. Man par tādu nekad nekļūt. Tāpēc nav nemaz vērts censties.

-     Pārējo pēc tam, - Kurjanovs atbildēja uz Vaņas vārdu plūdiem.

-     Tūlīt, nākamajā dienā?!

-     Teiksim… Pēc dažām dienām. Pēc tā… Pēc tam, kad… Tu jau mani saproti… Būs visādas problēmas, jūklis un kņada… Kā jau parasti… Tāpēc neesmu pārliecināts, ka man būs laiks ar tevi tikties. Un mums nemaz nevajag tā steigties ar šo tikšanos.

-     Sarunāts. - Vaņa pamāja ar galvu.

Kurjanovs nesteidzīgi izbrauca cauri pilsētai un nogriezās uz ostas pārvaldes pusi. Mašīnu pilnajā laukumā viņš atrada nelielu brīvu vietu un iespraucās tajā, it ka ar visu žiguliti un Vaņu izplēnēdams burzmā. Pat zinātājs viņu te vairs neatrastu.

-     Vai man jākāpj ārā? - Vaņa pavaicāja.

-     Sēdi.

-     Vai mēs kāciu gaidām?

-      Klientu.

-     Viņš brauks mums līdzi?

/

-     Vai tev tas nepieciešams?

-      Nekādā gadījumā. Es par viņu vispār neko negribu zināt. Man tā labāk. Un vienkāršāk.

-     Ļoti labi tevi saprotu.

-      Man pietiek ar to, ko tu pastāstīji - viņš ir riebīgs gauneris. Un traucē dzīvot labiem cilvēkiem. Kaitē, maitā gaisu, tāpēc visiem apkārtējiem jācieš lielas mokas. Kad viņš aizies, visi atviegloti uzelpos, kaut ko labu iedzers un sāks jaunu dzīvi - gaišu, priecīgu un laimīgu.

-      Viss pareizi. - Kurjanovs pamāja, nenovērsdams skatienu no caurlaides. - Lūk, arī viņš, - Kurjanovs ikdienišķā balsī paziņoja, it kā runātu par parastām, ikdienišķām lietām.

225 -

Patiešām, pa laukuma izgaismoto daļu nesteidzīgi soļoja Guščins. Rokās viņam bija plāna mapīte, seja rieta saules staros šķita sārta, piemiegtās acis rādīja labi ja divu soļu attālumu. Uz mirkli palēninājis gaitu, Guščins izņēma no krekla kabatas tumšas brilles, uzlika un tālāk jau soļoja drošākā solī. Viņš ātri atrada savu mašīnu, jau divdesmit metru attālumā nospieda signalizācijas pogu, un auto, priecīgi iesmilkstēdamies

15- 2959

kā nogarlaikojies kucēns, divreiz nomirkšķināja starmešus un sastinga gaidās, kad saimnieks atvērs durvis, iesēdīsies, iedarbinās motoru un… Un mašīnai sāksies īsta, pilnasinīga dzīve.

-      Iegaumē šo mašīnu, - Kurjanovs ieteica. - Noderēs.

-     Jau esmu iegaumējis, - Vaņa klusi atsaucās. - Starp citu, viņam arī ir iegludinātas bikšu vīles. Vai arī sēdējis?

-      Viņš ir no vecā kaluma vadītājiem, no bijušajiem. Viņiem arī tādi zeķu gājieni - tumšas žaketes, gludinātas bikses, spodras kurpes, blāvas kaklasaites… No viņiem jūsējie tās labākās manieres samācījušies.

-     Ja manieres ir labas, - Vaņa prātīgi sacīja, - vai nav vienalga, kur tās apgūtas?

-      Nav gan, - Kurjanovs atteica, bet tālākos skaidrojumos neielaidās, acīmredzot nospriezdams, ka Vaņam tas būs par sarežģītu un novērsīs uzmanību no galvenā - Guščina, viņa apģērba, mašīnas numura un citiem sīkumiem, kuri vienmēr ir svarīgi tādā riskantā un bīstamā pasākumā kā…

-      Vai viņš vienmēr šai laikā beidz darbu?

-      Rīt aizkavēsies. Sanāksme pie priekšniecības.

-      Vai ilgi aizkavēsies?

-      Kādu stundu vai divas.

-     Tad jau būs tumšs, - Vaņa skaļi domāja.

-     Jā, pilnībā, - Kurjanovs, sarunājoties ar Vaņu, uzvedās nedaudz dīvaini - skatījās tikai uz priekšu, ārā pa logu, pat baidoties galvu pagriezt uz viņa pusi. Izpaudās neapzināta vēlme jau laikus norobežoties no šī cilvēka un visa, kur viņš rītvakar iesaistīsies. Šķiet, Kurjanovs baidījās aplipt ar Vaņas zemiskajām un nosodāmajām tieksmēm, it kā viņš jau te sēdētu asiņainām rokām un tagad tikai atliktu vairīties ne tikai no satikšanās, bet arī no runāšanas pa telefonu.

Vaņa nebija tik smalks un gudrs, lai pilnībā izprastu Kurjanova noskaņojumu, tomēr kopumā to uztvēra. Tā notika, kad ieradās pasūtītāji, un centās ātrāk samaksāt, pat ne rokās, bet tā kā tagad Kurjanovs - sak, paņem pats, tur tev jau sagatavots.

Vaņa klusībā pasmīnēja, izdzirdot par glabātuvi, un saprata - ja radīsies izdevība, Kurjanovs ne mirkli nevilcināsies no viņa atbrīvoties.

-      Nu ko, Toļa, - ironiski noteica Vaņa, kalsnais puišelis izgludinātajās biksītēs un nospodrinātajās kurpītēs. Nez kapec visu, kas saistījās ar Vaņu, gribējās apzīmēt teju ar miļvārdiņiem - kurpītes, zeķītes, pirkstiņi ar tetovējumiņicm. - Nu ko, Toļa, - viņš vēlreiz novilka, - kā rādās, atkal esam sadraudzējušies?

-     Laikam tā, - Kurjanovs piekrita, reizē Vaņas teikto arī apšaubīdams un it kā atbīdīdams viņu pēc iespējas tālāk.

-      Vai uz mājām aizvedīsi?

-     Protams, nē, Vaņa. - Kurjanovs pasmīnēja un ātri ieskatījās viņam acīs. - Aizvedīšu līdz pieturai, tālāk pats aizbrauksi.

-      Pietura - tas ir labi, - Vaņa piekrita.

-      Kad tu domā ķerties pie lietas?

-      Kāpēc jums par to, Anatolij Anatoļjevič, jāuztraucas? - Vaņa brīnījās. - Gan jau sataisīšos.

-      Vai klientu iegaumēji?

-      Brauksim, Toļa. Brauksim, - Vaņa gurdi atteica, it kā saskarsme ar Kurjanovu būtu izsmēlusi visus viņa spēkus.

Kurjanovs, iedarbinājis mašīnu, izlavierēja no dzelžu gūzmas, iegriezās ēnainā ieliņā un jau pēc mirkļa atradās tālu no ostas un visām tām vietām, kuras tieši vai netieši saistītas ar plānoto slepkavību. Viņš lēni piebrauca pie trolejbusa pieturas un apstājās nedaudz atstatus, kur neviens to nevarēja ieraudzīt, pazīt un nākt apsveicināties.

15*

Kāpdams ārā no mašīnas, Vaņa neko neteica, it kā butu beigušies ne tikai spēki, bet arī vārdi. Viņš tikai atvadoties pacēla roku, Kurjanovs pamāja ar galvu, un abi atviegloti šķirās. Jau tagad savstarpēja saskarsme viņu nomāca, radot vēlmi atbrīvoties no sarunu biedra, kurš tik daudz zināja. Vieglā zeka soli Vaņa devās uz pieturvietu, un Kurjanovam gribot negribot atkal iekrita acīs viņa izgludinātās biksītes ar šaurajiem galiem. Vaņas tumšās kurpītes zaigoja saulē, tāpat kā zelta zīmoggredzens uz

227 •

mazā pirkstiņa. Viņš neizdarīja nevienu lieku kustību - ne pamāja ar roku, ne atskatījās. Tikai iesoļoja koku pavēnī pie pieturvietas un pazuda skatienam.

Bet nākamajā vakarā, atstājis mašīnu pie milzīga kravas auto, Vaņa devās uz to pašu māju, kur virs vārtiem bija piestiprināti divi skārda putniņi. Viņam kājās bija pabalējuši džinsi, apvalkātas kedas, mugurā - gaišs bezrocis, bet plecā - soma ar instrumentu. Acīmredzot slepkavību var salīdzināt ar zoba raušanu - labāk garumā nevilkt, bet uzreiz, bez vilcināšanās, tad jau redzēs, kas iznāks. Ir tāda anekdote. Klients sašutis saka zobārstam: "Kā tā? Jūs rāvāt zobu trīs sekundes, bet man par to jāmaksā tik daudz naudas?" Un ārsts atbild kaut ko tadā garā - ja uzstājat, varu raut kaut pusstundu, lai jūs zinātu, par ko maksājat.

Vaņarn bija tuvs ārsta viedoklis - uzreiz un ātri.

Guščins atbrauca, kā Kurjanovs bija teicis, jau tumsā. Atstājis mašīnu pretim mājai, viņš devās uz vārtiņiem, lai atvērtu lielos vārtus un iebrauktu pagalmā.

Viss iznāca tieši tā, kā Vaņa bija plānojis - kad Guščins pavilka vārtus uz savu, pagalma, pusi, palikdams pilnīgi neaizsargāts, uz ielas jau gaidīja Vaņa. Tiklīdz vārti atvērās, viņš trīsreiz izšāva uz Guščinu. Pēc pirmā šāviena upuris metās uz māju, bet nākamās lodes viņu nogāza zemē. Pistole bija ar klusinātāju, tāpēc ne mājā, ne pagalmā neviens to neievēroja un nemetās glābt saimnieku, kurš šajā mirklī jau raustījās pirmsnāves konvulsijās.

Tomēr Vaņa zināja, ka šādas konvulsijas neliecina par pilnīgu uzdevuma izpildi - piegājis pie Guščina, viņš divreiz vēl iešāva galvā. Pistoli Vaņa neaizsvieda, nospriezdams, ka labas mantas tomēr apkārt nemētājas. Pie tam ierocis arī varētu būt pavediens, tāpēc atstāt to nevajadzētu, lai arī visu kriminālhroniku vadītāji kā vienā balsī apgalvoja - ieroci labāk atstāt turpat, nozieguma vietā.

Izgājis no Guščina mašīnas starmešu loka, Vaņa uzreiz ienira tumsā. Nejaušais garāmgājējs, kurš tā arī nebija sapratis, kas te notiek, pēc tam pat nevarēja paskaidrot, kur palicis mirkli vārtu ailē pazibējušais cilvēks.

Bet Vaņa devās pie savas mašīnas, kas bija atstāta turpat aiz stūra. Tiesa, numurs katram gadījumam bija nedaudz pielabots. Atvēris durvis, viņš nosvieda uz aizmugurējā sēdekļa somu ar instrumentu, iedarbināja motoru un tūlīt, bez gaismām, saka braukt. Tikai nogriezies ap stūri, viņš ieslēdza starmešus. Nogriezies vēlreiz, Vaņa nokļuva uz šajā laikā tukšo prospektu un nesteidzīgi, nepārkāpdams satiksmes noteikumus, lai nevienam neienāktu prātā viņu apturēt par ātruma pārsniegšanu, spēju pagriezienu vai ne.veiklu apdzīšanu, lūk, tādā nevainojamā stilā viņš pēc tam iegriezās pustumšā ieliņā, tad šķērsieliņā un šķietami pazuda pilsētā starp ugunīm, mašīnām un garāmgājējiem, starp apstākļiem un notikumiem.

Ticis savā sarūsējušajā garāžā, Vaņa atjaunoja īsto mašīnas numuru un noglabāja somu ar instrumentu drošā vietā. Tāda vieta ir katram algotam slepkavam. Un tikai tad, visu nokārtojis, prātā vēlreiz pārcilājis visu šovakar notikušo un to, kas vēl varētu notikt, Vaņa iegāja mazajā mājiņā, kur dzīvoja kopā ar savu māti, sasveicinājās, noskūpstīja sievieti uz vaiga, kādu laiciņu pasēdēja pie televizora, neko nedzirdēdams un neredzēdams, un tikai tad iegāja virtuvē, kur iztukšoja glāzi šņabja.

Vienā malkā.

Neuzkožot.

Un likās gulēt.

Un aizmiga.

Lūk, arī oktobris.

Laiks kļuvis vēsāks. Saule gan vēl spīd, jūra ari turpat, un no kalnu puses pūš silts vējš, bet pludmale no rītiem vēsa, akmeņi ledaini, un rīta vēju labākajā gadījumā varētu nosaukt par uzmundrinošu. Ap pusdienlaiku pludmale gan sakarst, pat margas iesilst gandrīz kā jūlijā, bet jūrā plosās vētras, debesis mākoņainas, un atpūtniekiem atliek skumji gaidīt, kad virs Karadaga pazibējušais saules zaķītis atcilpos arī līdz pludmalei,

atdzīvinādams bālos, zosādas klātos ķermeņus.

' / /

Bet ūdens vēl ir ciešami vēss un dzidrs, un es katru rītu, lai arī kāds būtu laiks, dodos uz pludmali. Pavisam nesen ļaužu pilna un trokšņaina, tagad tā ir gandrīz tukša. Ap astoņiem tikai divi trīs stāvi, ieskaitot mani, tāpat ari desmitos.

Arī krastmala ir tukša.

Tur, kur vēl nesen dārdināja restorānu orķestri, tagad tukši laukumi - nav vairs ne galdiņu, ne lietussargu, ne raibo bāru, kur varēja atrast visu, ko sirds kāro. Bet restorāniņu te joprojām gana. Darbojas "Ciprese", kuru man nez kāpēc gribas saukt par "Kazimiru", murd "Zodiaks" un "Tamburīni", Slavas Ložko salons arī nemaz negrasās slēgties, un naktīs gaisu tricina brīnišķīgs ansamblis no Dņeprodzeržinskas. Mana mīļā ēdnīca "Austrumi" krastmalas galā, kur sākas nūdistu pludmale, slēgta, un tās direktors Viktors Stepanovičs, gandrīz Černomirdins, pastāvīgos apmeklētājus godinot, varēja viņus tikai uzaicināt uz darbinieku atvadu balli.

Krasi samazinājies arī piekrastes kiosku skaits. Bet tāpat kā agrāk maza auguma daiļava joprojām cer kādam pārdot "Kodak" filmiņas, bet cita daiļava sēž līdzās nodzeltējušām avīzēm un žurnāliem, kuri jau no jūnija un jūlija balo dienvidu saulē, pamazām zaudējot krāsu, līdz avīzes vairs atšķiras tikai ar nosaukumu, viss pārējais - forma un saturs - pilnīgi vienāds. Lai gan iespējams, tā nav nemaz dienvidu saules vaina - drīzāk jau ziemeļu oligarhi, kuru cīņas atbalsis atvirmoja arī līdz Koktebelei. Avīzes turpina lādēt komunistisko pagātni, tomēr nesteidzoties atteikties no vecajiem nosaukumiem.

Arī nūdistu pludmale zaudējusi savu spožumu. Tagad mans labākais draugs no Dņepropetrovskas pusbaņķieris-pusslepka- va Andrejs vairs nespētu atrast savam jūras braucienam meičas ar septiņu krāsu klēpja matiņiem, nāktos vien ierobežot mākslinieciskās kaprīzes. Kailas meičas gan te vēl grozījās, bet šķita skumjas, viņu kailie veči vairs nedzēra sarkanvīnu, bet piparu šņabi, kailās atvases, sarāvušās čokurā, tinās mātes brunčos un klabināja zobus.

Žoru es atradu turpat, kur vienmēr - pie celma aiz tējas namiņa. Viņš veidoja jaunu daiļdarbu. Atkal tas pats vīrieša loceklis, tikai šoreiz tāds mazs un sarāvies - ļoti atbilstošs apkārtējai videi un noskaņojumam. Blakus zemē stāvēja aizsākta madeiras pudele, un Žora sasveicinoties man pastiepa nevis roku, bet pudeli, pie kuras es tūlīt labprāt pieplaku.

-      Dzīve turpinās? - es apvaicājos, norādīdams uz veidojumu

vina rokās.

/

-      Un vēl kādu brīdi turpināsies, - Žora atbildēja kā parasti.

-      Kas jauns plašajā Koktebeles pasaulē?

-      Kaut kāds šoferis, laikam no Feodosijas, apvainoja Slavu Ložko. Viņš jau nebija vainīgs, vienkārši nezināja, kas ir Slava Ložko.

-      Un kas notika? - es painteresējos.

-      Aizveda.

-      Slavu?

-      Nē, šoferi aizveda. Tagad liek šuves, ģipsi… Saka, ka dzīvošot, - Žora, no darba neatraudamies, paskaidroja.

-      Klausies, vai tu ziemā arī strādā uz šī celma?

-      Kur tad citur? - Žora brīnījās.

-      Bet kā tad ar sniegu?

-      Kāds tev Koktebelē sniegs… Starp citu… Es tevi uzaicinu… Slava Ložko savā literāri muzikālajā salonā "Bogdans"… - To visu Žora centās pateikt lēni, lai pašam nesajuktu.

-      Vai tu mani uzaicini?

-      Kā tad.

-      Uz kurieni?

-      Uz salonu taču… Slava rīko manas dzejas vakaru. Karadaga dzejnieks Georgijs Sergejevičs Meļņiks. Lūdzu cienīt un mīlēt! Publiku lūdzam savaldīties!

-     Vai šodien?

-     Jā, astoņos. Slava atļāva man uzaicināt draugus. Un es tevi uzaicinu.

-      Vai būs ari bankets?

-      Par banketu nezinu, bet galds būs klāts. Par godu vakara varonim. Vai gribi - noskaitīšu tev dažas rindiņas?

-     Gribu.

Un Žora sāka skaitīt dzeju. Viņš deklamēja tā, it kā stāstītu kādu šausmu stāstu - dažbrīd balss pieklusa līdz čukstam manā ausī, baidoties, ka kāds svešinieks to izdzirdēs un izmantos savā labā. Tad viņš atkal atvirzījās, un daži vārdi tika pat izrunāti skaļi un izaicinoši, ignorējot tos neredzamos sekotājus, kuri, krūmos paslēpušies, uzstādījuši mikrofoniņu un tagad mierīgi sēž tējas namiņā un visu noklausās. Izkliedzis pēdējos vārdus, Žora izaicinoši palūkojās apkārt - sak, es jums vienkārši uzspļauju. Jā-ā-ā! Lai ari nāksies kājas atstiept!

-      Bet dzeja tev laba, - es paslavēju.

-     Zinu, - Žora atbildēja mierīgi un bezrūpīgi.

-      Kā tu vari zināt?

-     Ja jau dzejnieki no Maskavas, kuriem es savus dzejoļus esmu skaitījis, atļaujas tos pēc tam publicēt galvaspilsētas žurnālos ar savu vārdu… Tad jau laikam tie nemaz tik slikti nav.

-     Tādas lietas arī bijušas?

-     Jā, ir gadījies. Viņi, dumiķi, nesaprata, ka tāpēc jau es tos arī skaitīju! - Žora iesmējās un uz pāris sekundēm pieplaka pie pudeles kakliņa, no kura plūda dāsna zeltainās madeiras straume.

-      Kam tev tas? - es nesapratu.

-     Nav jau svarīgi nopelnīt naudu un kļūt slavenam. Galvenais - domu palaist tautā. Tur, lūk, viņi man palīdz. Dažas reizes savus dzejoļus esmu dzirdējis pa televizoru - viens Pēterburgas dzejnieks tos tik skaisti lasīja, tik izjusti un izteiksmīgi… Nabags, dzirdot aplausus, pat apraudājās - laikam patīk ļaužu atzinība.

To visu stāstīdams, Žora nemitējās darboties ap savu akmens veidojumu, kurš manu acu priekšā ieguva arvien nepieklājīgāku izskatu. Viņa stiprā puse bija sīkās detaļas, kas ari atšķir vienkāršu pakaļdarinājumu no īsta mākslas darba. Un detaļas Žora acīmredzot zināja no galvas, jo nekur neredzēja nevienas skices, fotogrāfijas vai medicīnas atlanta. Laikam jau tā ari jābūt - vispārinātais tēls spēja iekvēlināt ogles pelnos - un tas attiecās gan uz sievietēm, gan vīriešiem -, bet precīzs anatomijas modelis ieinteresētu tikai seklus un tukšus ļautiņus, kuri neko nesaprot ne no madeiras rītos, ne no tekilas vakaros.

Slavas Ložko literāri muzikālais salons bija nedaudz pa- drūma telpa pašā jūras krastā. Kad spīdēja saule, šī krēsla, protams, šķita ilgots patvērums. Salons atradās tieši pie rakstnieku ēdnīcas laukuma un it kā atdalīja piekrasti no jūras, tāpēc garāmgājējiem bija iespēja labi apskatīt, kas salonā sēž un ar ko, ko viņi dzer un ēd. Bet tālāk tikai jūras klajš, Karadags ar Vološina profilu vai vismaz bārdaina vīrieša profilu - Vološinam patika, ka tas līdzīgs viņam, Maksimiliānam. Viņš bieži šo profilu apdzejoja, tiesa, dzeja nebija tik laba un dvēseliska ka Žoram.

Ap astoņiem vakarā gandrīz visi galdiņi bija aizņemti, un pūlis mazturīgāku pilsoņu, kuri nespēja apmaksāt vakariņas un dzejas vakaru, drūzmējās pie durvīm, lai kaut aci uzmestu dzīvam dzejniekam un kaut ar sīku rindiņu remdētu dvēseles slāpes. Orķestra valdzinošās skaņas atkal lika vibrēt galdiņiem, pa galdautiem slīdēja tukšās glāzes un, tā kā pilnās stāvēja stabilāk, apmeklētāji ar dzeršanu nesteidzās.

Salonam bija vēl viena priekšrocība - Slava bija izveidojis papildus izeju tieši uz pludmali, tāpēc cilvēks, ienācis no krasta puses, varēja pēc tam mierīgi neievērots aiziet pa šaurām metāla kāpnītēm, kas veda uz jūru. Reiz jau šīs kāpnes biju izmantojis, un viss izdevās lieliski.

Pie sienām karājās fotogrāfijas - Slava Ložko ar dažādām slavenībām - ar rakstniekiem, vietējiem varas vīriem un žurnālu redaktoriem, kuri publicēja viņa dzejoļus. Vakara varoņa galdiņš bija novietots netālu no skatuves, bet sēdēt tur nevarēja - tūkstoškārt pastiprinātās orķestra skaņas sadistiski plosīja dzirdi.

Žora ieradās tieši no darba vietas - nopurinājis no rokām akmens putekļus, jo viņš tieši grasījās pabeigt kārtējo veidojumu, salika savā melnajā somā sieviešu, vīriešu un citas galviņas un pēc divām minūtēm jau ienāca salonā.

Vieta, kur Slava uzklāja galdu, bija lieliska - pie ķieģeļu sienas, kas mani atdalīja no visiem tiem, kuri tobrīd pastaigājās pa krastmalu. Pie galdiņa sēdošo viesu vidū atradās arī rudais leitnants - viņš ieradās nedaudz vēlāk un, ieraudzījis mani, tik priecīgi steidzās šurp, it kā par šo tikšanos būtu sapņojis jau gadiem.

-     Sveicināts! - Paspiedis man roku, viņš apsēdās blakus.

-      Arī es ļoti priecājos jūs redzēt! Kā veicas ar izmeklēšanu?

-      Ak! - Viņš nevērīgi atmeta ar vasarraibumaino plaukstu. - Viss apstājies. Nekādas virzibas uz priekšu.

-     Vai tiešām tik tīri nostrādāts?

-     Tīri viss nostrādāts nav… Bet jūs taču zināt, ka Koktebele ir kā caurbraucams pagalms.

-      Kādā nozīmē? - es pieklājīgi painteresējos, cenzdamies pārkliegt dīvainu mūzikas instrumentu, kurš gaudoja kā taure, čīgāja kā vijole, čīkstēja kā akordeons, līdz visbeidzot sāka huligāniski svilpt.

-     Visdrīzāk slepkava būs aizlaidies no šejienes tajā pašā vakarā.

-     Pilnīgi iespējams. Vismaz es viņa vietā tā darītu.

-     Tiešām? - Leitnanta jautājums izskanēja dīvainā klusumā - orķestris bija apklusis, un meitene, kura tikko šausmināja publiku ar lauvas rēcieniem, vilka gaudām, ziloņa taurēšanu un vēl velns zina ko, beidzot nolika savu mikrofonu un tik viegli nolēca no skatuves, it kā ar visām šīm briesmīgajām skaņām viņai nebūtu nekāda sakara. - Jūs gribat teikt, ka mierīgi varētu būt viņa vietā? Vai esmu pareizi sapratis?

-      Nē, nepareizi. Es tikai izteicu minējumu. Bet jus laikam manus vārdus esat sapratis kā atzīšanos. Vai jums garšo sausais vīns?

-      Ļoti! - leitnants iesaucās. - Jo vairāk tāpēc, ka nekā cita no dzērieniem uz galda nav.

-     Žora, kā ar tevi?

-      Nē, nē, es vēlāk jūs panākšu. Citādi vēl visus dzejoļus aizmirsīšu… - Atspiedis vaigu dūrē, viņš sēdēja un truli vērās zālē.

-     Skumji, kad nāve cilvēku pārsteidz tik brinišķīgā vietā, - leitnants, vienā rāvienā iztukšojis glāzi, noteica.

-      Vai tad ir vietas, kur nāve neliekas tik skumja? - Žora tikpat bezpersoniski painteresējās.

-      Nezinu, es neesmu domājis… Laikam jau tā nekur nav vēlama.

-      Vai zini, kā es gribētu nomirt? - Žora pavaicāja, nez kāpēc piepeši atdzīvojies. - Pazūdot bez pēdām.

-      Bez pēdām? - Leitnants salēcās. - Bez pēdām nekas nepazūd. Nekas.

-      Nomirt tā, - Žora, leitnantā nemaz neklausīdamies, turpināja, - lai nebūtu ne līķa, ne atsevišķu ķermeņa daļu. Vienu dienu vēl esmu, un tad vairs manis nav. Kur esmu palicis, kas noticis, vai tas uz ilgu laiku… Lai neviens uz šiem jautājumiem neva-rētu atbildēt. Bija un nava. Viss. Vējš koku zaros iešalcās, kaut kur pērkons virs Karadaga nogranda, nokrita paris lietus lāses… Un viss.

-      Tad atliek tikai iesēsties laivā, - rudais leitnants ierunājās, - aizairēties jūrā, piesiet pie kājām akmeni un pārvelties pār bortu. Nekas cits.

-      Tas neder. - Žora noliedzoši pašūpoja galvu. - Viļņi tāpat izmetīs krastā kaut ko pretīgu… Starp citu… Vai zini, ko es izdarīju ar saviem pirmajiem simt darbiem - sieviešu galviņām, jūras briesmoņiem un ķirzakām?.. Es tos visus iesviedu jūrā. Simt akmeņu.

-     Kāpēc?

-      Muļķīgi, protams… Es domāju tā… Vētras laikā viļņi tos izsviedīs krastā, cilvēki atradīs un brīnīsies - redz, ko jūra izveidojusi no parastiem akmeņiem.

-     Viltojums! - leitnants paziņoja.

-      Nesapratu? - Žora beidzot pagriezās uz viņa pusi.

-     Savus darbus piedēvējot citam māksliniekam.

-      Kuram?

-      Pašai dabai, jūrai. - Leitnants atkal vienā rāvienā iztukšoja otru glāzi.

-     Jā, tā es dažreiz daru. - Žora palocīja galvu un atkal pievērsās Karadagam.

Pienāca Saša Ložko - liels un sārts kā vietējais serdoliks, īsiem, sirmiem matiem, jautru un bezkaunīgu skatienu. Tiklīdz viņš ienāca zālē, viesmīles sarosījās, un muzikanti atkal metās uz skatuvi, bet Slava ar vienu spēcīgas rokas mājienu tos aizraidīja atpakaļ pie galdiņa telpas stūrī.

-     Žora! - viņš valdonīgi noteica, nolikdams dūri uz galda. - Ja atkal sāksi čukstēt mikrofonā - izmetīšu pa durvīm.

-     Sapratu. - Žora pamāja ar galvu.

-      Ar emocijām, jēgu un visu pareizi izkārtojot.

-     Sapratu.

-     Mikrofonu turi pie mutes… Un vēl… Bez rupjībām. Man te ir pieklājīga vieta, un daži tavi sacerējumi publikai var nepatikt. Un to es necietīšu.

-     Sapratu.

Pacēlis kailo, iedegušo roku, Slava uzsita knipi. Un tūlīt blakus, kā no restorāna tveices sablīvējusies, parādījās Alločka, ar kuru mēs dažreiz saskatāmies, tiesa, pilnīgi nevainīgi.

-      Konjaku, - Slava sacīja.

Un Alločka pazuda.

Pēc mirkļa es viņu jau ieraudzīju pie bāra letes.

-      Kā tev tas izdodas? - es pavaicāju.

-      Viņas visas mani mīl, - Slava atbildēja.

-      Kā brāli?

-      Ne velna! Skaidrs! Viņas mani mīl no sirds. Saproti? Pa īstam. Ar miesu un dvēseli, nīstot un apbrīnojot!

-      Visas?

-      Bez izņēmumiem.

-      Un tev pietiek spara?

-      Vēl pāri paliek.

-      Un kur tu to atlikumu liec?

-      Transformēju dzejā. Vai redzi to diplomu? - Slava ar vareno rādītājpirkstu iebakstīja krāsainajā papīrā pie sienas. - Starptautiskā prēmija par sasniegumiem dzejā.

-      Šerpi, - es teicu tik godbijīgi, cik vien spēju. - Stāsta, ka vakar tev kāds gribēja nodarīt pāri?

-     Vakar?

-      Pie tirgus.

-      Ā! - Slava laimīgi iesmējās. - Viņš vairs nevienam nedarīs pāri. Viņam pašam gan jebkurš.

-     Šerpi, - es atkārtoju.

Slavam mana atzinība patika, un viņš brīdi vērās man acīs, izvērtēdams manu vārdu patiesumu. Pārbaudījumu es laikam izturēju, jo, paliecies nedaudz tuvāk, viņš skali paziņoja:

-      Šis tips tevi tur aizdomās, - un norādīja uz leitnantu. - Uzmanies ar vinu.

/

-      Es? - leitnants sašuta, bet balsī tomēr jautās neliels samulsums.

-     Zinu, - es atteicu.

-      Kā tu zini? - Slava neatstājās.

-      Pats man pateica.

-      Tad viņš ir muļķis, - Slava rezumēja sarunu un piecēlies apņēmīgi devās pie mikrofona. Kā viņš stādīja priekšā Zoru Meļņiku, es neatceros, jo pie ieejas parādījās Žanna. Viņa pamāja man ar roku, un es atbildēju. Vieglā gaitā izslīdējusi cauri apmeklētāju drūzmai, Žanna pienāca pie mūsu galdiņa un apsēdās uz krēsla, no kura tikko bija piecēlies Slava.

-      Kam par godu dzeram?

-     Georgijs Sergejevičs Meļņiks šodien lasīs savu satriecošo Koktebeles ciklu.

-      Zinu, zinu… Ja tu mosties svešā cellē… Tālāk neatceros.

-     Piedodiet, man laiks iet, - Žora atvainojās un pazemīgi - varbūt pat negribīgi - devās pie mikrofona. Atskanēja vārgi dzērāju aplausi.

Žora stāvēja pie skatuves ar tādu sejas izteiksmi, it kā īsti nesaprastu, kāpēc te atrodas un kas tagad jādara, lai novērstu no sevis uzmanību.

-      Labi, nolasīšu, - viņš paziņoja. - Lai notiek… Varbūt kaut kas no tā iznāks… Braucam, - tas jau bija domāts pašam.

Nolasījis pirmo dzejoli, Žora neveikli paklanījās un apklusa.

-      Zini, tīri laba dzeja, - Žanna sacīja.

-     Satriecoši laba.

Žora atkal paņēma mikrofonu. Viņš turpināja skaitīt dzejoli pēc dzejoļa, bet iereibušais leitnants nenolaida no manis miglainās acis - tā skatās uz cilvēku, kurš dubultojas, bet tu nevari pateikt, kurš no abiem ir īstais. Sapratu, ka dubultojos viņam ne tikai pēc vīna, kam sekoja konjaks, bet arī izmeklēšanas materiālos. Arī mana redze sadumpojās - iemesls tas pats: vīns plus konjaks. Blakus sēdēja Žanna, un puskrēslā mirdzēja viņas iedegušais plecs. Pēc tam es apjēdzu, ka Žora jau sen sēž līdzās, atkal dārd orķestris, kura pastiprinātās skaņas Slavam sagādā neaprakstāmu baudu. Acīmredzot viņš bija daudz mūsdienīgāks par mani.

Pēc tam Žora uzaicināja Žannu uz deju.

Un te nu gadījās mazs un neuzkrītošs parpratums. Kad dzejnieks uzlūdzot paklanījās, viņa pārsteigumā gandrīz atstāja somiņu, bet, tūlīt pat attapusies, to atkal paņēma vai, precīzāk izsakoties, pagrāba. Un devās dejot ar somiņu. Bet Žora bija radis pie citām manierēm. Mierīgi un stingri paņēmis no Žannas somiņu, viņš aiz garās plecu siksnas to pakāra uz krēsla atzveltnes.

Un aizveda sievieti uz deju apli.

Kājas sakrustojis, es sēdēju nedaudz atstatus no galda, un rokas gulēja uz ceļiem. Tomēr kaut kas manā noreibušajā prātā sarosījās, un pēc pāris minūtēm es ari sapratu, kas par lietu.

Somiņa! /

Kad to apjautu, nešaubīgi zināju, kas man jādara. Nolaidis rokas, es restorāna mijkrēslī sataustīju somiņu. Tā karājās turpat blakus, un to atvērt nebija grūti. Es skatījos uz Žannu, viņa skatījās uz mani, mēs bijām vienoti, bet mani pirksti šai brīdī, sataustījuši vienkāršo slēdzi, mierīgi atbīdīja lodītes un ieslīdēja somiņā.

Man nebija nekādu gaidu vai priekšnojautu. Vienkārši profesionāls reflekss, jo otrpus galda joprojām sēdēja vērīgais, rudais leitnants un kaut ko klāstīja man par savu bīstamo darbu.

Tiklīdz pirksti ieslīdēja somiņā, es uzreiz sataustīju, uzreiz pazinu, uzreiz atžilbu - man rokā bija vēss pistoles stobrs. Es pat sataustīju spalu un drošinātāju.

Deja beidzās. Žanna, laimīgi smaidīdama, nāca atpakaļ, aiz viņas, pieturēdams meitenes elkoni, soļoja ne mazāk laimīgais Žora. Arī es, viņos vērdamies, laimīgi smaidīju. Bet mani pirksti pa to laiku, izslīdējuši no somiņas noziedzīgajām dzīlēm, vieglītēm aizspieda lodītes. Knikšķi es vairāk sajutu, nekā sadzirdēju.

Lai manas lejup nolaistās rokas neliktos aizdomīgas, es no apakšas satvēru krēslu un pavirzījos nedaudz sānis, lai Žannai būtu ērtāk apsēsties.

Viņa vērīgi ieskatījās man acis - vai sejas izteiksme nav mainījusies. Viss šķita kā iepriekš, un viņa nomierinājās. Galu galā somiņa atkal atradās Žannai uz ceļiem, uz iedegušajiem ceļiem, kuri pēc formas līdzinājās lieliem, nobriedušiem āboliem.

Iespējams, antonovkām.

- Tavi ceļi atgādina lielus, nobriedušus ābolus, - es, pieliecies Žannai tuvāk, sacīju. - Iespējams, antonovkas. - Dažreiz nemaz nav slikti pateikt savas domas skaļi - tas rada patiesuma ilūziju.

-     Nav slikti. - Žanna nosarka. - Man patīk. Turpini.

-      Vai tepat?!

-     Par ko tu runā?

-     Un tu? - es pavaicāju.

Bridi klusi vērusies man acis, viņa uzlika savu plaukstu uz mana ceļa un viegli saspieda. Un es sapratu - būs nakts un būs rīts.

-     Vai gribat, lai es jums abiem noskaitu dzejoli? - Žora visu redzēja un visu saprata.

-     Jā, - Žanna atbildēja.

Žora sāka runāt par dienvidu mānīgo valdzinājumu, daiļām, ļāvīgām meičām un paģirainu ritu bez graša kabatā.

-      Ko jūs par to teiksit?

-     Pēc tāda dzejoļa… Mums laiks doties prom, - es piebildu.

-      Kā es jūs saprotu, - Žora nopūtās.

Vigovskis firmas labiekārtošanai naudu nežēloja. Vecās privātmājas iegāde un remonts izmaksāja miljonu dolāru, varbūt pat nedaudz vairāk. Toties tagad viņš varēja uz savu kabinetu aicināt jebkura līmeņa cilvēkus. Pat ja piepeši ierastos valsts prezidents, Vigovskis kaunā nekristu. Arī viņa tuvākie līdzgaitnieki sēdēja kabinetos, kas bija tādi paši kā ministriem. Vigovskim pat izdevās 110 pilsētas vadības izcīnīt nelielu zemes gabalu mājas priekšā, kur ierīkoja mašīnu stāvlaukumu. Viņš lika meistariem to noklāt ar plāksnēm, apjozt ar zemu, bet greznu metāla mežģīņu žogu un ozolkoka durvīm piestiprināt greznus vara rokturus. Tāpat arī tika uzstādītas kameras - sardze mājas iekšienē varēja labi pārredzēt visu, kas notiek ārpusē. Logu režģiem Vigovskis arī naudu nežēloja. Uzreiz bija redzams - te darbojas bagāta, varena un plaukstoša firma.

Valstī atvērās aizvien jauni "Ziemeļmeža" veikali, strādāja gateri, pāri Bosforam devās kuģi ar baļķiem, dēļiem un citiem

kokmateriāliem - viss atbilstoši starptautiskajiem standartiem. Firmas jaunais darbinieks Kurjanovs nodrošināja sistemātisku kravu nosūtīšanu vissaudzīgākajā režīmā.

Bet auga ari viņa apetīte.

Nevajadzēja viņam skopoties, tiešām nevajadzēja…

Alkatība pie laba neved.

Tāpat kā agrāk, Zdors bija Vigovska laba roka - viņš vienīgais drīkstēja iet kabinetā bez pieteikšanās. Ši priekšrocība gan lika izmantota ārkārtīgi reti - nav ko raustīt lauvu aiz ūsām.

Mājas apsargi monitoros sen bija ievērojuši dīvainu cilvēku, kurš, vairākkārt pagājis garām, tomēr neapstājās, bet tikai vērīgi nopētīja logus, pagriezdams galvu tik tālu, cik ļāva kakla skriemeļi. Kad, kārtējo reizi parādījies, viņš devās uz ieeju, to jau gaidīja.

Atskanēja zvans - cilvēks bija atradis vajadzīgo pogu.

-      Es jūs klausos, - skaļrunis nočerkstēja.

-      Es gribētu pie vadības.

-      Vai jums ir sarunāts?

-      Nē.

-     Tādā gadījumā vadība jūs nevar pieņemt.

-      Runa ir par miljoniem dolāru. Ziņojiet, lūdzu.

Vispirms sargs par apmeklētāju paziņoja Zdoram, kurš, visu

noklausījies, devās pie Vigovska.

-      Igor… Viens tips runā par miljoniem dolāru.

-      Kur viņš ir? - Vigovskis pavaicāja.

-      Pie durvīm.

-      Vai tu viņu pazīsti?

-     Nē.

-      Ko viņš meklē?

-      Vadību. Uzvārdus neminot.

-     Miljoni dolāru? Tā viņš ari teica?

-      Puiši ziņoja, ka tieši tā.

241.

-      Labi. - Vigovskis paraustīja plecus. - Lai pārmeklē un ielaiž.

16 2959

Zdors tūlīt pat sazinājās ar apsardzi.

-      Pārmeklēt un atvest šurp!

Pēc pāris minūtēm apmeklētājs jau sēdēja uzgaidāmajā telpā, piemeties uz krēsla maliņas un saspiedis celīšus, uz kuriem gulēja plakans koferītis. Vērojot viņu monitora ekrānā, ne Zdors, ne Vigovskis nemanīja, ka tas nervozētu un gatavotos sarunai, apmeklētājs pat aci telpai neuzmeta, lai gan derētu - pie sienām gleznas, sekretāre skaista, arī mēbeles modernas. Bet nē - ciemiņu tas viss nemaz neinteresēja.

-      Kaut kāds dīvainis, - Zdors noņurdēja. - Es nu iešu?

-      Paliec! - Vigovskis sacīja un piespieda zvana pogu, atļaudams sekretārei ielaist apmeklētāju.

Pēc pāris sekundēm ciemiņš pabāza galvu durvju spraugā un jautājoši palūkojās uz Vigovski, kurš sēdēja pie liela galda, uzreiz saprazdams, kurš te priekšnieks.

-      Ienāciet! Apsēdieties! - Vigovskis uzaicināja apmeklētāju iekārtoties pie mazā galdiņa.

-      Paldies! - Ciemiņš nemaz nesamulsa. Koferīti viņš nolika

/ /

pie kājām, neuzdrīkstēdamies to tomēr novietot uz galda. Lai gan iespējams, ka tur nebija nekā tāda, kas noderētu sarunā.

-      Esmu pati uzmanība.

-      Man gribētos parunāt… Bez lieciniekiem.

-     Šim cilvēkam es uzticos. - Vigovskis sarauca uzacis. - Tas ir viens no mūsu firmas vadītājiem, varētu pat teikt - otrais cilvēks.

-     Es, protams, traki atvainojos, - apmeklētāja tonis pirmo reizi kļuva, ja ne nekaunīgs, tad noteikti vulgārs. - Es tikai paziņošu jums savas vizītes iemeslu, un tad jūs, ja vēlēsities, protams, varēsit šo kungu atkal uzaicināt. Es neiebildīšu.

Vigovskis brīdi klusēja. Viņš nebija radis šajā kabinetā dzirdēt tik pašpārliecinātas vai, pareizāk sakot, neatkarīgas runas. Tas mulsināja.

-      Labi, - Vigovskis piekrita. - Miša, pagaidi priekštelpā. Tikai neaizej, labi?

Zdors izgāja no kabineta, demonstratīvi stingri pievilkdams durvis. Vigovskis ar visu krēslu nedaudz pagriezās uz apmeklētāja pusi.

-      Piedodiet, bet jūs aizmirsāt stādīties priekšā, - viņš sacīja.

-     Tas nav svarīgi.

-     Ak tā?

-      Redziet, īstenībā nav nekādas nozīmes tam, kas es esmu, ko daru un kā daru… Varat uzskatīt, ka neesmu nekas un vārda ari nav.

-      Runājiet, es klausos, - Vigovskis mierīgi noteica, iekšēji saspringdams un sajuzdams briesmas.

-     Svarīgi ir, ko es te pārstāvu.

-      Un ko tad jūs pārstāvat?

-      Es pārstāvu tos piecus.

-      Nesapratu? - Vigovskis sacīja un nobālēja. Viņš saprata, par ko ir runa.

-      Es runāju par tiem, kuri palika viesnīcā. Pieci gabali. Pieci jauni un skaisti līķi.

-      Un ko jūs gribat no manis?

-      Miljonu par katru līķi. Kopā - piecus miljonus. Protams, dolāru.

-      Bet kāpēc jums liekas, ka tieši man jums jādod šī nauda? Kāds vispār man ar to sakars?

16*

-      Redziet, Igor Jevgeņjevič, - izrādījās, apmeklētājs zināja Vigovska vārdu, acīmredzot sarunai bija sagatavojies, - man, protams, nav tiešu pierādījumu par to saikni, kas jūs saista ar viesnīcā atrastajiem līķiem. - Viesis prata būt arī daiļrunīgs. Bet dīvaini, ka tieši šāds tonis Vigovski padarīja ļoti nopietnu. - Un, ja būtu, tikpat jums neteiktu. Nav nepieciešams. Lieki. Es esmu vienkāršs cilvēks, dzīvoju pieticīgi, man lidojums ir zems, sprīdi virs zemes. Labi cilvēki lūdza jūs apmeklēt - es ari apmeklēju. Palūdza pateikt dažus vārdus - es pateicu. Visu, ko sacīsit, iegaumēšu un tiem labajiem ļautiņiem, kuri man palūdza veikt šo darbiņu, atkārtošu vārds vārdā. Tāpēc sīkumos

243-

neiedziļināsimies. Neesmu pilnvarots to darīt. Jā, neesmu, - atkārtoja cilvēciņš ar pelēcīgo sejas krāsu un izgludinātajām biksītēm. Jā, bikses viņam bija tikko gludinātas - to Vigovskis uzreiz ievēroja. Un viņš zināja, labi zināja, kādiem cilvēkiem patīk iegludinātas bikšu vīles, bikšu atloki un uz leju sašaurinātas staras. Un ja vēl drēbes likās nedaudz apvalkātas… Viss skaidrs.

-      Ko jūs no manis vēlaties dzirdēt? - Vigovskis painteresējās un, apmeklētājam nemanot, nospieda zvana pogu.

Ienāca Zdors.

-     Sēdies, Miša! Šis cilvēks grib piecus miljonus dolāru.

-      Es arī gribu.

-     Saka, ka vēlas miljonu par katru nesen viesnīcā atrasto līķi. Šķiet, par to pirms kada laika stastīja pa televizoru.

-     Tātad viņš uzstāj? - Zdors pieklājīgi apvaicājās.

-      Nē, - apmeklētājs steidza iejaukties sarunā. - Uzstāt es neesmu pilnvarots. - Jau atkal tika pateikts šis vārds. - Esmu pilnvarots tikai informēt un uzklausīt atbildi. Tie cilvēki… Kuri gāja bojā no ļaundaru lodēm… Brauca uz šo firmu. Bija sarunāta tikšanās ar jūsu pārstāvi. Toreiz runa bija par daudz mazākām summām. Bet pārstāvja vietā norunātajā laikā ieradās slepkavas. Un visus piecus nošāva. Tagad viņus meklē milicija. Bet, manuprāt, neatradīs.

-     Kāpēc jums tā šķiet?

-     Tādi cilvēki ilgi nedzīvo.

-      Un ja nu mēs tagad nodotu jūs milicijai, apsūdzot šantāžā? - Zdors nedaudz nervozi pavaicāja.

-     Es neiebilstu. - Apmeklētājs pasmaidīja, atsegdams dzelzs zobu rindu. - Tādā gadījumā summa pieaugs līdz sešiem miljoniem. Dolāru, - viņš piebilda, it kā baidīdamies, ka viņu pārpratis.

-    Varbūt jūs vēlaties vēl kaut ko piebilst? - Vigovskis pajautāja, saprazdams, ka jebkurš konkrēts jautājums varētu tikt uztverts kā atzīšanās vai pat pierādījums. Netiešs, bet tomēr pierādījums.

-     Ja piekritlsit samaksāt naudu, problēma būs atrisināta.

-      Turpiniet, - Vigovskis mudināja, lai gan uz mēles bija gluži cits jautājums: "Kas būs, ja mēs nemaksāsim?"

-      Gadījumā, ja atteiksities maksāt, tie labie ļaudis, kuri mani šurp atsūtīja, paši izlems, kas būs tālāk. Kā viņi rīkosies, man nav ne jausmas, bet teica, ka atbildes rīcība būs adekvāta. Citiem vārdiem sakot, atbilstoša notikušajam.

-      Es zinu, ko nozīmē vārds "adekvāta", - Vigovskis aizkaitināts atteica un paskatījās uz Zdoru - sak, ko darīsim?

-      Jūs apgalvojat, ka nepazīstat cilvēkus, kuri jūs šurp atsūtīja? - Zdors apvaicājās.

-      Jā, tā varētu teikt, - viesis reizē piekrita un nepiekrita Zdora minējumam.

-      Un vai jums bieži nākas veikt šādus uzdevumus?

-     Ja runājam par atlīdzības lielumu, tad pirmo reizi.

-      Cik daudz tad jums apsolīja? - Vigovskis uzdeva nebūtiskus jautājumus, cenzdamies iegūt laiku, lai saņemtos un beidzot stingri pateiktu savu viedokli.

-      Ja nodosit mani milicijai, tad no tā sestā miljona man apsolīti simt tūkstoši. Dolāru, protams. Ja iztiksim bez milicijas, atlīdzība būs nedaudz mazāka.

-      Laba peļņa, - Zdors noņurdēja. - Vai nebaidāties, ka jūs piekrāps?

-      Nē, nebaidos. Mani nevar piekrāpt.

-      Kāpēc?

-      Bīstami. Ja jums radušās zināmas grūtības ar tūlītēju atbildi, - apmeklētājs nedaudz ceremoniāli noteica, - tad es varu pagaidīt ārpusē. - Vigovska un Zdora lavierēšana bija pamanīta, un vispār viņš ļoti labi saprata visu, kas šobrīd notiek.

-     Jā, tā būs labāk, - Vigovskis piekrita. - Pagaidiet priekštelpā. Ilgi mēs jūs neaizkavēsim.

-      Varat aizkavēt tik ilgi, cik vēlaties. Galvenais, lai mēs atrisinātu problēmu. - Un atkal apmeklētāja balsī ieskanējās stindzinoša pieklājība. - Lai visiem būtu prieks.

-     Jūsu piedāvātie prieki liekas visai apšaubāmi.

-      Lai nepaliktu nekas noklusēts, - ciemiņš apstājās pie sliekšņa, - varu paskaidrot… Prieks, par ko runāju… Ir pati dzīve.

-      Un ja prieka nebūs? - Zdoram neviļus izspruka.

-     Ja prieka nebūs - būs nāve. Šaubu nav. - Viesis, kā atvainodamies, pasmaidīja, nozibsnīja metāla zobus un klusi aizvēra aiz sevis durvis.

Brīdi Vigovskis un Zdors, viens uz otru lūkodamies, klusēja. Tad Zdors mēmi pamāja uz koferīša pusi, kas bija atstāts turpat pie krēsla. Un pielika pirkstu pie lūpām, sak, jāklusē. Koferītī varētu būt magnetofons, radioraidītājs vai vēl kas cits. Ne velti viņš to te atstāja. Vigovskis, neko neteikdams, spēji pameta ar roku uz durvju pusi.

-     Skaidrs, - Zdors nomurmināja un, piesardzīgi paņēmis koferīti aiz roktura, iznesa to priekštelpā. - |ūs aizmirsāt savu īpašumu, - viņš paziņoja apmeklētājam, noliekot tam pie kājām koferīti.

-      Piedodiet! - Viesis piecēlās. - Vai man vēl jāpagaida?

-      Mēs taču sarunājām.

-      Piedodiet! - Cilvēciņš atkal piecēlās no krēsla, kā baidīdamies, ka sēžot varētu tikt uzskatīts par nepieklājīgu.

Atgriezies kabinetā, Zdors atkrita dziļajā zvilni un, kājas sakrustojis, pievērsās logam. Runāt nebija jēgas. Tāpat kā apspriesties un meklēt variantus. Viss bija pateikts skaidri un nepārprotami. Atlika tikai viens - izdomāt kādu jaunu, netradicionālu un varbūt arī riskantu atbildes gājienu. Un noteikti negaidītu. Tieši par to viņi tagad lauzīja galvas - kā reaģēt netradicionāli un negaidīti.

-     Vajadzētu Mandriku pasaukt, - Zdors ieteicās.

-     Tad pasauc Mandriku, - Vigovskis vienaldzīgi piekrita.

Zdors viegli piecēlās, piegāja pie galda un pacēla iekšējā tālruņa klausuli.

/

-      Ļusja… Atsūti uz kabinetu Mandriku.

Mandrika ienāca pēc trim minūtēm.

Aizvēris durvis, viņš pārlaida skatienu kolēģiem un apsēdās brīvajā krēslā.

-      Vai problēmas?- viņš painteresējās.

-      Priekštelpā sēž kāds tips, kurš pieprasa miljonu dolāru par katru… Kurus viesnīcā, tu zini…

-      Vinu cilvēks?

/

-      Ja ar mani kas notiks, saka, tad jūsu parāds pieaugs līdz sešiem miljoniem, - Zdors paskaidroja.

-      Vai viņš jums draudēja?

-      Nē, tikai laipni paskaidroja, ka runa ir par dzīvi un navi. Tā, it kā starp citu, garāmejot.

-     Varbūt vienkārši blefo? - Mandrika ieminējās.

-     Neizskatās.

-      Kas tā par runu - izskatās, neizskatās… Jāpārbauda.

-      Tas gan. - Vigovskis pamāja ar galvu. - Mūsu uzdevums - novilcināt laiku. Cik iespējams, ilgāk.

-      Varētu izvirzīt vēl vienu noteikumu… - Mandrika apklusa, pavirpinādams gaisā pirkstus, kā aptaustīdams savu priekšlikumu. - Jāpasaka, ka runāsim tikai ar vadību.

-      Nav slikti. - Vigovskis atkal pamāja. - Pat ļoti labi. Pie tā arī paliksim. Bet! - Vigovska rādītājpirksts pavērsās pret Zdora pieri. - Visi apsardzes dienesti lai atrastos pilnīgā kaujas gatavībā. Vai saprati?

-      Igor! Šeit arī tāpat neviens neiekļūtu.

-      Bet šis tips taču iekļuva!

-     Tāpēc, ka mēs paši ielaidām!

-     Sauc viņu iekšā!

Cilvēciņš, tāpat kā pirmajā reizē, vispirms pavēra durvis, pabāza atvērumā gludi sasukāto galviņu un jautājoši paskatījās uz Vigovski.

-     Nāciet iekšā! - viņš sacīja.

Cilvēciņš ienāca, uzmanīgi pievirzījās pie galdiņa, piemetās uz krēsla maliņas, uzlika savu koferīti uz ceļiem un, galvu pacēlis, palūkojās Vigovski teju vai padevīgu skatienu, gatavs

darīt visu, ko liks, un iegaumēt katru vārdu. Tomēr bikluma vietā acīs vīdēja rūpīgi slēpts izsmiekls. Apmeklētājs labi zināja, ka viņa priekšlikumus grūti noraidīt.

-      Mēs te apspriedām… To, ko jūs teicāt… Tas nāca visai negaidīti, - Vigovskis uzmanīgi izvēlējās vārdus, cenzdamies nepateikt kaut ko tādu, ko vēlāk varētu iztulkot kā atzīšanos vai nožēlu. Neko tādu nedrīkstēja pieļaut.

-     jā, jā. - Cilvēciņš pamāja ar galvu, mudinādams Vigovski turpināt un it kā pat vēlēdamies viņam palīdzēt šajā tik grūtajā situācijā.

-     Tas, ko jūs teicāt… Izskatās pēc parastas šantāžas un izspiešanas. Vai jums pašam tā neliekas?

-      Iespējams, - ciemiņš nemaz neiebilda. - Jā, izskatās gan. Bet tikai pirmajā acu mirklī. Jēga ir cita… Notikusi nelaime… Neuzmanības vai pieredzes trūkuma dēļ, vai nu maz kas var gadīties… Gājuši bojā cilvēki. Visiem bija bērni, ģimenes, izjukuši darījumi… Pie tam, kur tad paliek taisnīgums? Vai jūs piekrītat? Un vai tad tik svarīgi, pēc kā izklausījās mani vārdi, iespējams - ne gluži veiksmīgi izvēlēti? - Beidzot cilvēciņš vairs neslēpa savu smīnu.

-     Tātad atbilde būs šāda… Mēs runāsim tikai ar vadītājiem. Vēl labāk - ar pašu galveno no viņiem. Nekādu starpnieku, sūtņu, ziņnešu un tamlīdzīgu vidutāju. Vai es skaidri izteicos?

-     Izsakieties, kā jums tīk. Zināma skaidrība jau jūsu teiktajā ir. Tikai šis priekšlikums netiek pieņemts.

-      Kāpēc?

-     Atcerieties viesnīcas numuru pēc jūsu puišeļu apciemojuma… Iedomājoties vien, jākļūst uzmanīgam.

-      Kā tad lai zinām, ka jūs patiešām kādu pārstāvat?

-     Redziet… - Cilvēciņš iegrima domās, bet nesamulsa, viņš tikai prātoja, vai var teikt visu, ko zina, visu, ko var pateikt. Un tad laikam izlēma. - Redziet… Man ir pierādījumi. Papīrs ar parakstiem un zīmogiem jūs, protams, neapmierinās, vai ne? Tādu jau katrs var uztaisīt.

-     Turpiniet! - Vigovskis sacīja.

-     Pārliecinoši pierādījumi… Tie varētu būt visai… Skarbi.

-      Kā to saprast? - Vigovskis viesa mājienus uzreiz nemaz nesaprata, lai gan tie tika izteikti diezgan skaidri un nepārprotami.

-      Viesnīcā jums šo to izdevās pierādīt… Arī manu priekšnieku pierādījumi var būt līdzīga veida.

-     Baidāt? - Mandrika pavaicāja.

-      Nekādā gadījumā! - Viesis savicināja plaukstiņas. - Tāds uzdevums man nav dots, un pats es nevienu iebiedēt nespeju. Nav tādu talantu. Bet, runājot par tiešiem kontaktiem… Tas varētu būt telefons. Vai tikšanās pēc mūsu noteikumiem.

-      Kas tad tie par noteikumiem?

-      Mēs nosakām laiku, vietu un citus sīkumus. Ludzu.

-      Un mūsu telpas jūs neapmierina?

-      Dabiski.

-      Kāpēc?

-      Uz šo jautājumu es jau atbildēju. Gribu teikt vēl ko… Mēs izanalizējām situāciju un sapratām, ka neesam jūs pietiekami novērtējuši. Jūs mūs pārliecinājāt. Viesnīcā. Tagad acis ir atvērušās, un mēs zinām, ar ko mums darīšana. Esam gatavi sadarboties.

-      Un šī sadarbība sāksies ar pieciem miljoniem? - Mandrika painteresējās.

-      Ne jau uzreiz, var arī pakāpeniski. Bet pirmā iemaksa noteikta piecdesmit procentu apmērā no pieprasītās summas.

-      Kurš to pieprasa? - Zdors, nespēdams savaldīties, nervozi pavaicāja.

-     Šajā gadījumā es… Ja neiebilstat.

-     Tā, - Vigovskis noteica - neko citu viņš pateikt nespēja.

-      Jūtu, ka tūlīt atbildēt nevarat, - viesis sacīja. - Jums nav jāsteidzas. Padomājiet. Apsveriet savas iespējas. Es piezvanīšu pēc pāris dienām, kad būsit labāk sagatavojušies nopietnai un konkrētai sarunai. Varbūt parīt. Vai derēs? - Viņš piecēlās.

-      Kas jums tur tai koferītī? - Zdors piepeši pavaicāja.

-      Ak, nekas. - Cilvēciņš vaļsirdīgi pasmaidīja. - Tas ir tukšs. Ņemu to līdzi, lai izskatītos solīdāks. Kad cilvēkam kaut kas rokās, tas vienmēr izraisa lielāku cieņu.

-     Pret jums? - Mandrika painteresējās.

-     Šajā gadījumā - jā. - Ciemiņš atkal pasmaidīja. - Musulmaņiem rokās lūgšanu krelles, bērni rubina degunu, bet es koferīti līdzi stiepju. - Viņš noklikšķināja slēdzīšus un atvēra savu nesamo - iekšā nebija neviena papīra.

Muļķīgā un teju bezjēdzīgā koferīša virināšana Vigovski pārliecināja vairāk par vārdiem un draudiem. Situācija bija bīstama, un cilvēciņš tiešām pārstāvēja ļaudis, kas vārdus velti netērēja.

Kad viss bija pateikts, ciemiņš ar gludi sasukātajiem matiņiem augstsirdīgi atvēlēja viņiem laiku pārdomām. Acīmredzot arī tas bija iepriekš nolemts. Pat šī mazā piekāpšanās vēlreiz apliecināja - viņš pārstāv skarbus puišus. Ja viesnīcā uzrodas pieci līķi, cilvēki kļūst neizvēlīgi un gatavi uz visu.

Izjuzdami atmaksas svētumu.

Atdot viņiem šos miljonus? Un atkal sākt no nulles? Varētu jau, bet…

Tā būtu lēna pašnāvība.

Dabūjuši piecus miljonus, viņi vairs neatkāpsies un apsēdīs uz visiem laikiem. Tur jau tā problēma. Šādus noteikumus pieņemt nedrīkst, vienkārši nedrīkst.

-     Lai jūsu puiši padomā par tikšanos, - Vigovskis uz atvadām piekodināja.

Pēc apmeklētāja aiziešanas brīdi visi klusēja, paretam cits uz citu palūkodamies. Ikvienam gribējās zināt - cik tālu gatavi iet pārējie.

-     Nu, ko lai saka, - Vigovskis beidzot nopūzdamies ierunājās, - jāizziņo kopsapulce. Lai visi iepazīstas ar situāciju. Citādi viņi tik rēķina, par cik lielām summām esam viņus apkrāpuši. Miša, - viņš pagriezās pret Zdoru, - tas jāuzņemas tev. Steigšus

izsauc Slavu Gorožaninovu un Kolu Usošinu. Lai liek mierā ze-

/ /

kus un nedaudz atvelk elpu. Un Serjožu Agapovu arī.

-      Un kā ar Kurjanovu?

-     Sauc arī Kurjanovu… Lai iepazīstas ar cilvēkiem un problēmām. Man tādas aizdomas, ka Guščinu viņš novāca.

-     Nekādu šaubu, - Mandrika piebalsoja. - Viss izrēķināts pa minūtēm. Tik tikko paziņoja pa televizoru par Guščina nāvi, kad viņš jau zvanīja un piedāvāja savus pakalpojumus. Kur viņš ņēma mūsu telefonu numurus, vārdus, tēvavārdus un citus sīkumus? Viņš veci novāca, šaubu nav.

-     Ja jau viņš tik skarbs, lai ķeras pie šitiem. - Vigovskis pamāja uz krēsla pusi, kur pavisam nesen bija sēdējis cilvēciņš ar gludi nosukātajiem matiņiem un tukšo, lēto koferīti.

-      Viņam ar to nevajadzētu nodarboties, - Mandrika ieteicās. - Par agru. Lai vēl nedaudz pieslīpējas, pagrozās starp mums. Citādi…

-     Nesapratu. - Vigovskis pagriezās uz viņa pusi.

-     Ja jau Guščinu no kātiem nolaida, tad mēs viņam ari nekādā vērtē neesam. Es to Kurjanovu vispār nesauktu. Lai paliek nomaļus. Viņš vēl jāpavēro.

-     Nekas neiznāks, - Vigovskis paziņoja. - Pēc divām dienām viņš būs šeit. Šodien zvanīja.

-     Vecis laužas par visām varēm, - Mandrika piebilda. - Steidzas.

-     Nav ko tielēties, - Zdors sacīja. - Viņam ir osta. Ar tādām lietām neviens nemētājas. Cita lieta… Jūs man, protams, piedodiet… Vai Usošins mums vajadzīgs? Un zeķi? Mums ir trīs mežrūpniecības. Ar kārtīgiem baļķēniem. Eirostandarts.

-      Ko tu piedāvā? Koļu izslēgt no spēles?

-     Ne nu gluži izslēgt. - Zdors nedaudz saplaka zem Mandrikas dzedrā skatiena. - Bet padomāt nekad nav slikti.

-     Un tu, Igor?

-      Es vēl nesteigtos. Nikolajs ir uzticams vecis. Un līdz šim nav pievīlis. Nekādā veidā.

-      Piekrītu. - Mandrika pamāja ar galvu.

-            Atvainojiet! - Zdors ākstīgi noplātīja rokas, saprazdams, ka palicis mazākumā, un nezinādams, kā izkļūt no neveiklās situācijas. - Atvainojiet! - viņš atkārtoja.

-      Gan Dievs piedos, - Mandrika noteica, bet viņa balsi nebija ne smaida, ne piedošanas.

Un Zdoram tas nepalika nemanīts. Piegājis pie Mandrikas, viņš tam uzsita uz pleca un samocīti pasmaidīja.

-     Tu, Vasja, uz mani nedusmojies, labi?

-      Es? - Mandrika tēloja izbrīnu. - Uz tevi?! - Viņš brīnījās vel vairāk. - Lai dusmotos?!! Miša, kas ar tevi? Melnie?

-      Ar to arī beigsim, - Vigovskis nobeidza sarunu, bet visiem bija skaidrs - velti ar vārdiem te neviens nemētājas.

Slavas Ložko restorānā pulcējās dīvaina publika. Viņi gan uzvedās kā visi, tāpat dzēra un ēda, tāpat runāja, kad neskanēja mūzika, un apklusa, izdzirdot pirmās sprādzienveidīgās rulā- des no skatuves puses, lai tad trulu skatienu vērtos ķieģeļu sienā un pārceltos uz kādu citu, klusāku un vēsāku vietu, te, pie galda, atstājot tikai savas sasvīdušās, iereibušās miesas. Bet, tiklīdz apklusa dārdoņa, dvēseles atkal atgriezās savos apnikušajos ķermeņos. Un, uzvezdamās kā visparastākā publika, tā tāda tomēr nebija. Katrā apmeklētājā slēpās kāda daļiņa no paša Slavas, viņa pagātnes vai pat nākotnes.

Tovakar, kad es atkal atrados zālē, tajā aiz stūra, pie vietējās terases ar skatu uz Karadagu, pie kopā sastumtiem galdiem sēdēja divas kompānijas. Viri līksmoja un sauca tostus, sievietes vienkārši bija skaistas, lai gan ne pārāk, ne sevišķi, bet centās, cik spēja. Pēc trešās glāzītes jebkurš kļūs skaists, iemirdzēsies un uzzibsnīs visās varavīksnes krāsās.

Mēs ar Slavu apsēdāmies maliņā pie maza galdiņa ari ar skatu uz Vološina profilu un tukšo, auksto pludmali, kur rēgojās tikai daži nozilējuši "roņi". Šķiet, ka Slavam es biju iepaticies, kaut ko viņš manī bija saskatījis.

-      Pa konjaciņam? - viņš apvaicājās.

-      Var jau.

Viņš pacēla roku, pamāja, un Alla, tik līdzīga kādreiz slavenajai Monikai Viti, atnesa mums karafīti ar konjaku, uz šķīvīša sagrieztu citronu un divas mazas glāzītes. Nedaudz pačukstē- jusies ar Slavu, viņa atkal aiztraucās prom. Tomēr Slava vēl paspēja, pamanījās, uzšaut ar plaukstu pa vitveidīgo pēcpusi, Alla palēcās un aiztraucās vēl ātrāk, juzdamās aplaimota ar saimnieka uzmanības pierādījumiem.

-      Laba meitene, - es noteicu.

-      Vai tev ar vienu par maz? - Slava, aizdomīgi un īgni uz mani palūkodamies, painteresējās.

-      Pilnīgi pietiekami.

-     Tad nav ko glūnēt uz citām.

-      Vai tad te visas ir tavas?

-     Visas.

-       Lai Dievs dod tev veselību! - Es pacēlu savu glāzīti, un Slava beidzot pasmaidīja, piedodams manu netaktisko uzslavu Allai.

-      Pagaidām vēl nevaru sūdzēties, - viņš atteica. - Vai redzi tās kompānijas? - Slava pavaicāja, norādīdams uz terases galu. - Kā tev tās patīk?

-     Normāli puiši.

-      Paskaties vērīgāk - varbūt kaut kā viņi tomēr atšķiras? Vismaz ar kaut ko?

-      Neko tādu neredzu, - es atbildēju. - Sievietes… Gan pie viena galda, gan pie otra… Tu viņas savā restorānā darbā nepieņemtu.

-      Tāpēc jau viņas te atrodas tikai kā apmeklētājas. - Slava pasmīnēja. - Bet tagad paklausies! - Viņš paliecās pāri galdam man tuvāk. - Tie, kas pie pašas sienas, ir Feodosijas zagļi. Arī daži vadoņi. Bet tuvāk mums - dūži. Arī no Feodosijas. Un ne jau vienkārši dūži - kriminālmeklēšanas vadība.

-      Kā tad viņi te nokļuva?

-     Tie ir mani draugi, - Slava mierīgi atteica. - Bet draugiem, kā noteikti esi ievērojis, te vienmēr atradīsies gan galdiņš, gan pajumte. Un vēl šis tas. - Viņš tik vērīgi paskatījās uz mani, ka es sapratu - runa ir par Moniku Viti. - Vai padalīsimies?

-     Varbūt citu reizi.

-     šodien es nemaz nepiedāvāju.

Abas kompānijas turpināja līksmoties, vīrieši lēja glāzēs vīnu un konjaku, sievietes jautri smējās, dažbrīd visi paliecās uz galda vidu, apspriezdami kaut ko slepenu, kas nebija domāts svešām ausīm.

Tad sākās tas, kam bija jānotiek. Sapņains puišelis no zagļu galda uzaicināja uz deju pilnīgu dāmīti no blakusgaldiņa, bet pieredzējis izmeklētājs, kā Slava paskaidroja, no krēsla nepiecel- damies, pastiepa roku un pieskārās sievietei no otra galdiņa, ar galvas mājienu uzaicinādams to uz deju.

Pēc maza brītiņa abi galdi bija tukši - visi dejoja pa akmens flīzēm skaļruņu izkropļotas gaišmataina meitēna balss pavadībā, kas vairāk līdzinājās fabrikas rīta sirēnu kaukoņai. Kad dejotāji atgriezās pie galdiņiem, izrādījās, ka vienam otram labāk iepaticies kaimiņu galdiņš. Sievietes joprojām jautri smējās, vīrieši piepildīja glāzes, un dažbrīd visi paliecās uz galda vidu, lai pārmītu kādu slepenāku vārdu. Un neviens neuztraucās, ka sēdētāji samainījušies vietām, jautrība sita augstu vilni, un bija skaidri noprotams, ka daudzi no viņiem ir pietiekami sen un tuvu pazīstami.

-      Un vai tā viņi bieži sapulcējas? - es Slavam pavaicāju.

-      Dažreiz gadās, - viņš īsi atteica.

-      Un viņi iepriekš šo tikšanos norunā?

-      Protams, nē. Šodien, rau, saskrējās… Svin kaut kādus kopīgus svētkus.

-     Vai šeit vini nestrīdas?

/

-     Viņiem taču nav ko dalīt,- Slava izbrīnījās. - Pie manis vietas viņiem pietiek. Pie tam viņi ir no vienas slakas. Nu, gadījās dzīvē misēklis, nonāca katrs savā barikāžu pusē… Un kā tad ar

Pilsoņu karu? Brāļi, pat miesīgi bāļi karoja katrs savā pusē - viens pie baltajiem, otrs pie sarkanajiem… Tagad tas pats. Redzi, cik labi viņi saprotas! Gribi iepazīstināšu! Gan ar vieniem, gan ar otriem? Labi puiši, tu viņiem patiksi. Jūtu, ka pats arī esi ar pagātni… Vai arī tevī briest tāda īpaša nākotne, ko?- Slava vērīgi ieskatījās man acīs.

-    Visdrīzāk, abi varianti, - es atteicu un tikai tad ieraudzīju, ka pie zagļu galdiņa, noreibis un ar vaļīgu kaklasaites mezglu, sēž mans paziņa rudais leitnants, kurš, uzlicis roku uz pleca tikpat rudai sievietei, kaut ko čukst viņai ausī. Spriežot pēc sievietes mīklainā smaida, viņš par darbu nerunāja, drīzāk jau centās pierunāt uz daudz vieglprātīgākām lietām. Un viņai šie čuksti patika. Skaidrs, ka viņi jau vienojas par laiku un vietu. Viss cits bija izlemts.

Pacēlis galvu, leitnants ilgi skatījās uz mani, līdz pazina un piedraudēja ar rādītājpirkstu. Sak, es par tevi kaut ko zinu, bet tikai mana labā sirds ļauj tev te sēdēt un baudīt smalkas sabiedrības labumus.

-      Vai tavs paziņa? - Slava painteresējās.

-      Viņš mani pratināja.

-      Par ko?

-      Par līķi.

-      Un kā tas beidzās?

-      Izdevās izgrozīties.

-      Viņam vai tev?

/

-     Šķiet, ka abiem.

-      Neatlaidīgs puisis.

-      Redzi, kā dāmītei piekantējies.

-      Es runāju par ko citu.

-      Saprotu, Slava, es visu saprotu.

-     Ja viņš kļūs pārāk centīgs, pasaki.man.

-      Sarunāts.

-     Beidzot dzirdu kādu sirdij tuvu vārdu. - Slava iesmējās un devās pie letes nokārtot savas restorāna lietas - dzeramais uz

abiem galdiņiem jau bija beidzies, dūži un zagļi jau sāka mai- ļ nīties - vīnu pret šņabi, šņabi pret konjaku un maizi pret sa- ļ lātiem.

To nu Slava nevarēja pieļaut un, pirms viņš vēl paspēja atgriezties pie mūsu mazā galdiņa, Monika Viti jau nesa paplāti ar pudelēm. Bridi īgni vērojis, kā atdzīvojas viņa draugi, Slava piepeši spēji pagriezās pret mani.

-      Bet tu velti ļauj savai dāmai vazāties ar visiem večiem.

-      Par ko tu runā, Slava?

-      Par to tumsnējo, iedegušo…

-      Nu?

-     Tikko ar vienu ķēmu aizgāja uz Rakstnieku namu. Pielūko, es tevi laikus esmu brīdinājis.

-     Vai sen?

-      Pirms divām minūtēm. Kamēr es ar dzeramajiem krāmējos, šie abi aizšmauca garām. Pa krastmalu. Un tūlīt pat nogriezās pa to šauro taciņu, tu taču to zini?

-      Es eju prom, - es paziņoju.

-      Drāz vien, Žeņa! Tas būs labāk, nekā uz manām meitenēm lūrēt.

Tikko bija beidzies lietus, un pa visu krastmalu rindojās seklas peļķes. Retie gājēji jau bija uzvilkuši vējjakas un svīterus.

Nogriezies uz Rakstnieku nama pusi, es neieraudzīju ne Žannu, ne viņas pavadoni. Nekur tālu viņi aiziet nevarēja, Kokte- belē nav pieņemts ātri iet, kaut kur steigties vai kavēt. Solis te visiem gauss, un, ja kāds steidzas, tam tūlīt tiek pievērsta uzmanība - kas noticis?

Es izgāju cauri parkam, visai Rakstnieku nama teritorijai, bet Žannu tā arī neatradu. Nebija viņas ari aiz vārtiem, otrā pusē. Kur viņa varēja aiziet? Tikai uz tirgu. Es nogāju gar vīna rindām, gar konjakiem, dārzeņiem, storēm un kotletēm…

Žannas nekur nebija.

Ja Slava viņu redzēja pirms divām minūtēm… Labi, viņš varēja arī kļūdīties, būs pagājušas jau četras vai piecas minūtes.

īiot arī tad viņai vajadzētu būt kaut kur tepat. Pie tam lietainā laikā… Krūmos taču ar savu ķēmu nelīdīs!

Un tad sapratu - tālsarunu centrs!

Es devos pāri šosejai atpakaļ. Nē, ne jau greizsirdības dzīts, viss bija daudz vienkāršāk. Sataustījis viņas somiņā vēso pistoles stobru, apjautu, ka šī meitene nav tik vienkārša. Žannas ieilgušajai atpūtai noteikti bija kads iemesls.

Tālsarunu centrā es viņu ieraudzīju uzreiz - stāvēdama vaļējā kabīnē ar seju pret aparātu, meitene jau ar kādu sarunājās. Jā, viņas rīcībā bija pietiekami daudz laika, lai paspētu nopirkt žetonu un uzgriezt numuru.

Atkāpies nelielu koku audzē, es iekārtojos zem avīžu kioska nojumes un sāku gaidīt. Žanna parādījās pēc minūtēm piecām. Atvērusi lietussargu, viņa ātri devās uz šoseju, gandrīz skriešus to šķērsoja un tūlīt pat pazuda mežvīniem noaugušā ejā, kas veda uz privātmājām.

Tā, tagad es zināju, kur viņa dzīvo.

Nesteidzīgi, īsti koktebeliskā solī es šķērsoju šoseju, piegāju pie mežvīnu apvītajiem vārtiņiem un palūkojos iekšā - gara, zaļa eja, mazi namiņi, zemas durvis.

Iegājis mežvīniem apaugušajā paviljonā, es paņēmu kausu alus un iekārtojos pie malējā galdiņa. No šejienes bija labi pārredzams gan ceļš, gan vārtiņi, aiz kuriem pazuda Žanna. Labi arī tas, ka paviljonā aiz zaļās sienas mani gandrīz nevarēja pamanīt.

-     Sveiks, vecais! - Kāds piepeši tā man uzsita uz pleca, ka es sarāvos. Tas bija Saša Judahins, dzejnieks no Maskavas. Ja kads gribētu viņu satikt, tad mierīgi varētu nākt šurp un pēc piecām, desmit minūtēm dzejnieks noteikti parādītos.

-      Sveiks.

-      Vai tu kādu gaidi?

-      It kā jau ne.

-     Tikko satiku tavu daiļavu.

257

-      Kuru?

17 — 2959

-      Ak tad tev viņas ir vairākas? - Judahins iesmējās. Nolicis uz krēsla savu milzu somu, no kuras rēgojās tenisa raketes, viņš devās pie letes un pēc mirkļa jau sēdēja pie mana galdiņa ar alus kausu. - Viņa steidzās. Runāt nevēlējās, tāpat kā klausīties manu dzeju. Gribēju vismaz pateikt kādu komplimentu - ari nekā. Vari iedomāties?

-     Jāatzīstas - ar grūtībām. - Es biju galīgi apjucis.

-      Vai tad jūs esat sastrīdējušies?

-      Šķiet, ka ne…

Kā viņai izdevās nemanot izlavīties no pagalma? Tātad tur ir vēl otra izeja? Bet kāpēc viņai tā bija jāizmanto? Slēpjoties no manis? Kāpēc? Un kā viņa varēja uzzināt, ka es sekoju? Varbūt kāds brīdināja? Vai tik ne tas mērglis, kuru pieminēja Slava? Ieraudzīja mani tālsarunu centrā, un, kad Žanna beidza runāt, viņu brīdināja…

Vai tā varētu būt?

Šķiet, tā arī būs bijis. Tikai kā es varēju viņu nepamanīt, ja ne uz mirkli nenovērsu skatienu no vārtiņiem?

Saša stāstīja, kur labāk pirkt pienu, kā izvēlēties tomātus, parādīja cepšanai iegādātu gaļas gabalu - izrādās, viņam Kokte- belē pašam sava māja, kur tas uzturējās vai pusgadu - no agra pavasara līdz vēlam rudenim.

-      Vai tu agrāk Žannu te esi redzējis? - es apvaicājos.

-     Nē, viņa parādījās nesen. Atbrauca jau nosauļojusies. Tā ka nedomā - šis skaistais iedegums nav vietējās izcelsmes… Ne uz to pusi. Šosezon viņa gozējusies citās pludmalēs. Manuprāt, manuprāt, - pastiepis uz priekšu apakšlūpu, Judahins tik uzmanīgi ar savām zilajām acīm vērās tālē, it kā tur būtu pamanījis slepenas zīmes un tēlus, - manuprāt, viņa būs pabijusi pirms Koktebeles vairākās pludmalēs.

Sašam jau iezīmējās neliels vēderiņš, bet tenisa spēle soli darīja vieglu un kustības straujas, tāpat kā dzejošana neļāva atslābt skatienam un prātam.

-      Bet šodien… Vai sen viņu redzēji?

-     Tikko! Pirms minūtes!

-      Mēs tagad jau pļāpājam piecas minūtes.

-     Nu tad tas tev vēl jāpieskaita. Skrien! Tu vēl viņu panāksi!

Es jau zināju, ka nepanākšu. Bet Judahina padomu nolēmu

izmantot.

-     Pamēģināšu, - es sacīju un, izdzēris pēdējo alus malku, izgāju no paviljona. Judahins tūlīt pat, kādam uzsaucis, iekārtojas pie cita galdiņa, un atskatījies ieraudzīju, ka viņš priecīgi māj ar roku citam - es jau biju aizmirsts.

Vārtiņi, caur kuriem nesen aizslīdēja Žanna, veda tieši uz ielu, uz vienīgo Koktebeles lielo ielu. Nedaudz pagājis uz priekšu, es ieraudzīju to, ko biju iedomājies - milzums būvju, sīku un saceltu cieši citu pie citas, bezgala daudz durvju un dīvainus, zemus žodziņus. Uz katrām durvīm - numuriņš. Acīmredzot kaut kas līdzīgs kopmītnei, kur īpašnieki savus ūķus labprāt izīrēja iebraucējiem.

Līkumojot tālāk pa zaļo tunelīti, es ik pa brīdim satiku kādu no saimniekiem, kuri mani cerīgi uzlūkoja - vai tiešām sezonas beigās laimēsies atrast īrnieku? Eja aizvien vairāk novirzījās pa kreisi, un pēc kāda laika es atkal tuvojos ceļam. Patiesi - priekšā parādījās izeja, un, pagājis garām pēdējām durvīm, es atrados tieši pie Ļeņina ielas.

Un viss atkal nostājās savās vietās.

Žanna, protams, par šo eju zināja un izmantoja to, lai atbrīvotos no "astes", tas ir - manis. Pie tam viss tika izdarīts nevainojami. Atcerējos, kā pie vārtiņiem viņa bija salocījusi lietussargu un iebāzusi somā, likdama noprast, ka atnākusi mājās, tāpēc lietussargs vairs nebūs vajadzīgs. Labirintam ātrā solī varēja iziet cauri divās, trīs minūtēs, bet viņa noteikti izgāja no tā jau aiz pagrieziena.

Vēl tikai jāatbild uz vienu jautājumu - kāpēc viņa spēlē šādas spēles?

Ja nu tās nemaz nav spēles, bet skarba dzīves nepieciešamība, izdzīvošana?

Un tad vēl pistole somiņā…

Rudajam leitnantam viņa pateica, ka nakti pavadījusi kopā ar mani, lai gan es to nemaz nebiju lūdzis. Ko viņa vēlējās glābt - mani vai pati sevi?

Ir tomēr starpība, vai kopā sanāk sīki ļautiņi, kuru sapņi nesniedzas augstāk par lietota žiguļa iegādi, vai daudz prāvākas zivis - miljonāri, pat ja viņi to slēpj. Cik sens tagad likās bankets ar šampanieti Centrālajā literātu namā, kad visi priecājās par neredzētajām uzkodām un neierastajiem dzērieniem. Uzbudināja jau pati atmosfēra: liela, tukša zāle un svaigs gaiss, kur nebija ne miņas no lētu cigarešu dūmiem, zivju iekšu smakas un dzērāju klaigām. Tagad, pieraduši pie Kipras, Madrides, Kanāriju salu un Stambulas restorāniem, visi bija nedaudz pierimusi un pat paguruši, jā, laikam tieši tā bija visbūtiskākā pārvērtībā - šis izsmalcinātais pagurums, kas izpaudās ne tikai vārdos un uzvedībā, bet pat gaitā.

Pēc Vigovska zvana visi ieradās precīzi noteiktajā laikā, ne vēlāk un ne agrāk. Laiks piepeši bija kļuvis tik svarīgs, ka ar to vairs nevarēja izrīkoties tik bezrūpīgi un pat izšķērdīgi kā senāk. Un muļķīgais teiciens "laiks ir nauda" ieguva jaunu jēgu un svaru.

Agapovs atbrauca ar jaunu džipu, un kāpēc gan ne? Laba mašīna, jaudīga un skaista, tajā var iekraut visu, kas vien nepieciešams ceļā. Tas bija franču džips, viens no lielākajiem džipiem pasaulē.

Usošins atbrauca ar vilcienu. Guļamvagonā, divvietīgā kupejā, kur bija iekārtojies kopā ar skaistu meiteni - nekaunīgu, izaicinošu, bet tomēr paklausīgu. Kurjanovs atlidoja ar lidmašīnu, īsi sakot, sapulcējās visi uzaicinātie. Vigovska kabinetā.

Sarunas bija atturīgas, sveicieni - klusi, un smaidi - rezervēti. Neviena skaļa izsauciena, nekādu aizrautīgu smieklu, apkampienu un draudzīgu uzsitienu pa muguru. Tā vietā zibsnīja dārgas kurpes un kaklasaites, un gaisā virmoja labu smaržu, odekolonu un visādu losjonu aromāti.

Bija sapulcējušies nopietni cilvēki.

Miljonāri.

Privātmājas Spānijā un Kiprā, vasarnīcas Piemaskavā, dzīvokļi labākajā Maskavas rajonā.

Vigovskis drūzmējās kopā ar citiem, kaut ko sacīja, smaidīja, bet, kad apsēdās pie sava rakstāmgalda, visi saprata - laiks ķerties pie darba. Kurjanovs nedaudz nervozēja - smagi elsodams, ar visiem sarokojās un noteikti ieskatījās katram acīs. Juzdamies kā jaunpienācējs un gribēdams visiem iepatikties, viņš neviļus atklāja kārtis. Viņam uzsmaidīja izsmējīgi un saprotoši. Nu, novāci veci, kam negadās? Tagad galvenais - labi strādāt. Bet strādāt viņš strādāja, naudu saņēma un vienmēr ieklausījās, uzmanīgi ieklausījās katrā - pat neviļus izteiktajā - vārda.

Arī to visi ievēroja un augstsirdīgi piedeva. Iejūties, mīļais, iejūties vien! Tad jau padomāsim…

-     Sen neesam sanākuši tik kuplā skaitā, - Vigovskis sacīja.

-     Vajadzētu biežāk, - Kurjanovs aši piebalsoja, un visi nodūra acis - lien vai bez ziepēm. Velti viņš tā cenšas, velti…

-     Būtu tik iemesls, - Vigovskis atteica. - Galveno jūs zināt. Mūsu vainas dēļ notikusi nelaime. Viesnīcā "Rossija". Ir cietuši cilvēki. Darbs netika izdarīts līdz galam. Lēmums bija pareizs, bet izpilde… Varēja būt labāka.

-      Kā tad! - Zdors salēcās.

-      Miša, vai tu vēlies kaut ko teikt? - Vigovskis pavaicāja.

-      Piedod! - Zdors piekļāva plaukstas pie krūtīm.

-     No mums pieprasa piecus miljonus dolāru. Pa miljonam no katra.

-     Jāpasūta viņi uz trim burtiem! - Kurjanovs iesaucās.

-      Vai tu to uzņemies izdarīt?

-     Tas jāapspriež… Un jāpadomā, - Kurjanovs apjucis nomurmināja.

-      Es jau arī to pašu saku.

-      Vai viņi paši te ieradās? - Gorožaņinovs painteresējās.

-      Ne nāca, ne zvanīja, ne citādi parādījās. Viesnīca bijusi laba mācība. Tikties ar mums viņiem likās bīstami. Vienu vīreli atsūtīja.

-      Bet varbūt tas vīrelis ieradies pats uz savu galvu? - Agapovs izteica minējumu. - Tagad tādu gana… Nez kur šie rodas. Vajadzētu viņu kārtīgi paņemt priekšā.

-      Viņš solīja sagādāt pierādījumus.

-      Kādus?

-     Piezvanīja un teica, lai mēs neuztraucamies. Sak, pierādījumi būs pietiekami pārliecinoši.

-      Pieci miljoni - tas ir par traku! - Kurjanovs iesaucās. - Tādu cenu nav. Mūs vienkārši dzen stūrī. Nekādas mēra izjūtas! Viņi jāatšuj.

Mandrika bija iekārtojies dziļā klubkrēslā ar seju pret logu. Klausīties klausījās, bet galvu negrozīja, tādējādi likdams saprast, ka tā vēl nav saruna, tikai vāvuļošana, īstā saruna sāksies pēc tam.

-      Ko tu klusē, Vasja? - Vigovskis viņu uzrunāja.

-      Lai nodzēstu ugunsgrēku, vienu miljonu mēs varētu ziedot. Miljons - tas vēl ir normāli. Liela nauda, bet normāli. Tāda summa mūs nesagraus.

-     Miljons dolāru pirmajam pretimnācējam?! - Kurjanovs neizpratnē pārlaida visiem niknu skatienu. - To es nesaprotu!

-      Mēs, protams, varētu viņiem pateikt, ka paši esam tikuši galā ar izpildītājiem, - Vigovskis lēni noteica.

-     Kā to saprast? - Usošins spēji viņam pievērsās. - Ka tad iznāk… Jūs paši ar tiem puišiem tikāt galā?

-     Tā iznāk. - Vigovskis noraustīja plecus. - Redzi, viņi arī pieprasīja samaksāt par katru no tiem pieciem… Tiesa, ne tik daudz, bet pietiekami šerpi.

-     Un jūs ar viņiem… tikāt galā? - Gorožaņinovs vēlējās noskaidrot visu.

-      Labi, Koļa, beigsim! - Zdors neizturēja. - Tēma izsmelta. Nomierinies. Viņi no mums vairs nekad neko neprasīs. Ne šodien, ne rit. Viņi iekūlās nepatikšanās! Bija atstājuši pēdas! Mēs visi karājāmies mata galā!

-     Vai tavs darbs? - Usošins pavaicāja.

-     Labi, Nikolaj, pietiek! - Vigovskis iejaucās. - Tā, patiesi, jau ir pagātne.

-     Vai tas ir viņa roku darbs? - Usošins neizprotamā uzstājībā turpināja prašņāt. -JZdors viņus novāca?

-     Mēs visi tā nolēmām.

-     Bet novāca viņus Zdors?

-     Jā, - Vigovskis beidzot atzinās.

-      Vairāk jautājumu nav. - Usošins atslīga krēslā un pievēra acis, it kā beidzot būtu saņēmis to, pēc kā ilgi tiecies. - Un es nemaz nezināju, - viņš noteica. - Domāju, kur tie mani puiši pazuduši, kāpēc klusē, kāpēc slēpjas… Bet izrādās, Zdors ar viņiem ticis galā… Redz, kāds malacis! Tas nav labi, - Usošins nomurmināja, bet, tā kā telpā valdīja klusums, visi to dzirdēja.

-      Kas nav labi? - Zdors pajautāja.

-      Griša un Vaļera bija mani puiši. Ja ar viņiem tika nolemts nokārtot rēķinus, man tas bija jāzina. Bet es nezināju. Izlemts tika bez manis. Tas nav labi.

-      Jā, te tiešām gadījusies kļūme, - Gorožaņinovs samiernie- ciski noteica.

-      Kļūme? - Usošins šķita pārsteigts. - Tā nu gan ir laba kļūme… Tomēr galvenais, ka viss noskaidrots! - Usošins pameta ar aci Zdoram, jautri un sazvērnieciski, gandrīz tā, lai citi neredzētu. Sak, mēs jau abi zinām, kas par lietu, mēs vis neesam ar pliku roku ņemami.

-     Es gribētu dzirdēt jūsu priekšlikumus, - Vigovskis atgadināja.

-      Es jau pateicu, - Mandrika atsaucās. - Jāatdod pa miljonam, un nav ko vairāk lauzīt galvas.

-      Un ko tu teiksi, Toļa? - Vigovskis pievērsās Kurjanovam.

-     Jāpasūta labi tālu. Lai cik mēs viņiem dotu - tas būs tikai sākums. Es šādus cilvēkus pazīstu. Mums ir tikai divas izejas - pazust katram uz savu pusi vai pasūtīt viņus tālāk. Es ierosinu pasūtīt.

Kurjanova vārdi tika uzklausīti ar vieglu smaidu - pārāk bieži viņš uzsvēra savu saistību ar firmu, tās darbiniekiem un problēmām, bez kādas vajadzības visu laiku daudzinot "mēs".

-      Vajadzētu ar viņiem satikties, - Agapovs ierosināja.

-      Par to jau mēs runājām… Viņi neatsakās, bet pagaidām izvairās. Baidās.

-      Kas viņiem ko baidīties?

-      Bīstas, ka vēlreiz varētu atkārtoties tā viesnīcas jezga.

-     Tad izlemiet paši, - Agapovs noburkšķēja.

-     Nē, puiši, tā neies cauri! - Vigovskis stingri noteica. - Mēs nolemjam visi vai neviens. Jebkuram lēmumam jābūt kopīgam. Visi esam vienādā mērā rokas sasmērējuši. Neviens nedrīkst palikt malā, pareizāk sakot, neviens te netēlos kristālskaidro dvēseli. Tas vienkārši apdraudētu citus.

-     Nav slikta doma. - Usošins joprojām sēdēja tajā pašā krēslā, atslīdzis pret atzveltni un lūkodamies tieši griestos.

-     Nikolaj, saku vēlreiz, notika neparedzētais. - Vigovskis Usošina klusi teiktos vārdus bija sadzirdējis. - Nebija laika visus sasaukt un rīkot šādas apspriedes. Saproti - puiši bija atstājuši pēdas. Viņus izskaitļoja.

-      Varējāt piezvanīt.

-     Pat zvanīt nebija laika.

-     Tā nebēdz būt.

-     Tad nāc un sēdies manā vietā! - Vigovskis aizsvilās.

-      Mēs visi agrāk vai vēlāk iesēdīsimies… šajā vai cita vietā. - Usošins pasmīnēja, nelabi pasmīnēja, klusībā risinādams savas domas un kaldams savus plānus.

-      Kā saprotu, nevienam nekādu priekšlikumu nav? - Vigovskis ieteicās.

-     Jādod trieciens, - Kurjanovs ietiepīgi turējās pie sava.

-     Mēs jau devām triecienu… Un ne vienu vien… Katrs trieciens problēmas nevis samazina, bet pavairo. Un tā tas ari turpināsies. Par to esmu pilnīgi pārliecināts.

-     Viņi taču solīja pierādījumus? - Agapovs atgādināja. - Tad varbūt pagaidīsim šos pierādījumus.

-     Solīja tos sagādāt dažu dienu laikā.

-      Un kā ar šo viņu sūtni vai pārstāvi… Varbūt ievērt pirkstus durvīs? - Kurjanovs ierosināja. - Vai kaut ko citu… Tūlīt ierunāsies.

-      Manuprāt, viņš neko nezina, - Vigovskis sacīja. - Ar nodomu sameklēts cilvēks no malas, kurš neko nezina. Profesionāli nostrādāts.

-      Vai viņi piezvanīs?

-      Nezinu.

-      Varbūt atsūtīs vēstuli?

-     Šaubos. Vēstule jau būtu pierādījums. Miša, - Vigovskis uzrunāja Zdoru, - vārds tev.

-     Jāiedod miljons, un lai lasās. Miljons par pieciem atsaldētajiem ir laba cena.

-      Un ja nu viņi atsakās?

-     Tad jāpastiprina apsardze.

-      Bet, ja sāk draudēt?

-      Vēl vairāk jāpastiprina apsardze.

-      Man arī tas liekas pareizi, - Usošins piebalsoja.

-      Lai notiek! - Vigovskis pagrūstīja pa galdu kaut kādus papīrus, nedomājot, vienkārši, lai sakopotu domas. - Sergej! - Pacēlis galvu, viņš pievērsa skatienu Agapovam. - Šķiet, tu apsolīji no sava mežonīgā kakta atvest lāčādu?

-      Ir man lāčāda! - Agapovs nopriecājās par temata maiņu. - Lieliska āda!

-      Kur tad tā ir?

-     Es to atvedu! - Agapova acīs staroja tik neviltots prieks, it kā lāčāda būtu atvesta viņam, nevis otrādi. Viņam mugurā bija kārtējais pelēkais svīteris ar sarkanajiem rakstiem, zem kura vīdēja balta krekla apkaklīte. Cirtainie mati brīvi krita uz pieres, un četrdesmit gadu vecumā Agapovam joprojām bija sārti vaigi. Viņš tiešām izskatījās, ja ne skaists, tad visai tuvu tam. - Tūlīt! - Un viņš metās uz durvīm.

-      Un kurieni viņš? - Vigovskis apprasījās.

-      Uz mašīnu, - nomurmināja Usošins, juzdamies saistīts ar Agapovu visās lietās. Galu galā abi, nākdami no vienas puses, veidoja firmas ziemeļu bloku. Piecēlies no krēsla, viņš piegāja pie loga un atvilka aizkaru. Aiz loga bija neliels stāvlaukums, pilns ar labām mašīnām.

Arī pārējie nostājās aiz Usošina, un visi ieraudzīja, kā Agapovs lieliem soļiem, kas drīzāk līdzinājās lēcieniem, pārsteidzās pāri laukumam, pieskrēja pie savas mašīnas, greznā franču džipa, ar kuru pa diennakti bija nobraucis divtūkstoš kilometru. Visi redzēja, kā viņš izvelk no kabatas atslēgas, atver džipa durvis un iespraucas mašīnā, cenzdamies aizsniegties līdz aizmugurē noliktajam milzīgajam sainim…

Un tad, gluži kā filmā, visi ieraudzīja sprādzienu - džipa iekšpusē uzliesmoja uguns, atskanēja apdullinošs blīkšķis, un loga stikli iegāzās Vigovska kabinetā, apbērdami visus ar stikla vērpetēm, stipri atgādinot pavisam nesen plūdušās šampanieša šaltis, kas tikpat spoži mirguļoja krāšņā varavīksnes lokā.

Saārdītais džips dega, melnie dūmu vāli naidīgā triumfā cēlās pretim debesīm, un salauzītais, kūpošais Agapova ķermenis, kuru sprādziens bija izsviedis no mašīnas, gulēja dažus metrus atstatus un arī kūpēja, kūpēja tāpat kā džips.

Un tieši šai mirklī iezvanījās tālrunis.

Neko neatbildēdams, Vigovskis pacēla un tūlīt pat nolika atpakaļ klausuli. Pēc brīža, kas bija vajadzīgs, lai vēlreiz uzspiestu numuru, atkal atskanēja zvans.

-     Jā! - Vigovskis aprauti iekliedza klausulē.

-      Lūdzu, piedodiet! - atskanēja pieglaimīga, aizlūzusi balss. - Es pirms dažām dienām biju pie jums sakarā ar pieciem miljoniem dolāru… Vai jūs mani atceraties? Es esmu tas nekas, bez vārda…

-     Atceros.

-     Mūsu tikšanās laikā jūs vēlējāties pārliecināties, cik nopietni ir mūsu nodomi.

-     Atceros.

-     Tagad šos pierādījumus esat saņēmuši. Vai ar to pietiks? Vai varbūt jūs gribētu…

-     Pilnīgi pietiek. - Vigovskis nolika klausuli un pārlaida skatienu firmas "Ziemeļmežs" sastingušajai vadībai, kura bija mēmi sekojusi sarunai^.- Zvanīja viņi. Jautāja, vai mums pietiek ar šo pierādījumu. - Vigovskis pamāja uz sasistā loga pusi, pa kuru jau plūda iekšā deguma smaka.

-     Varbūt viņš vēl ir dzīvs? - Zdors ieminējās, norādīdams uz guļošo Agapovu.

-     Dzīvie tā neguļ, - Mandrika atteica. - Vai neredzi, ka viņam vairs ir tikai puse no galvas?

Laukumā no firmas ēkas izskrēja apsargi, atvilka no liesmojošās mašīnas Agapova līķi, sāka drūzmēties garāmgājēji, un pūlis arvien pieauga, bet te, kabinetā, valdīja pilnīgs klusums - vārdi būtu lieki. Satriektie cilvēki klusēdami vēroja rosību laukumā.

-      Un jūs vēl žēlojāties, ka velti esat atbraukuši, - Vigovskis beidzot ierunājās. - Tieši laikā esat atbraukuši. Sergejs jāapglabā.

-     Es viņu vedīšu sev līdzi, - Usošins paziņoja. - Tur ari apglabāšu.

-     Jā. - Gorožaņinovs pamāja ar galvu. - Tā būs labak. Un jums te arī rūpju mazāk. Pie tam, kā noprotu… Mums tagad visiem sapulcēties nebūtu ieteicams.

-      Kāpēc tad tā? - Zdors salēcās.

-     Jo vairāk cilvēku kopā, jo mazāk-sprādzienu jāorganizē.

-      Ada laikam arī sadegusi, - piepeši noteica Kurjanovs.

Visi neizpratnē paskatījās uz viņu, nesaprazdami, par ko ir

runa.

Šajā mirklī atkal iezvanījās tālrunis.

-     Jā! - Vigovskis atsaucās.

-      Piedodiet, bet mūs piepeši pārtrauca, - atkal atskanēja aizlūzusī balss.

-      Nē, es vienkārši noliku klausuli.

-      Bet man kaut kas jāpasaka tiem labajiem ļaudīm, kuri mani šurp atsūtīja. Ko jūs nolēmāt?

Vigovskis brīdi klusēja, tad pasvārstīja klausuli rokā, ka svērdams un brīnīdamies par tās milzīgo svaru, un tad, ne vārda nebildis, nolika to atpakaļ.

Deviņpadsmitais korpuss, vienpadsmitais numurs - pat šie skaitļi man pēdējā laikā sāk šķist mistiska un labvēlīga zīme. Tie abi ir nepāra skaitļi un visi cipariņi - tāpat.

Tā nu stāvu es uz lodžijas, pie pašām margām, kas labākos laikos nokrāsotas zaļā krāsā, un klausos, kā cipresēs čabinās lietus. Apakšā mirguļo lauru krūma smagās, zaļās lapas, un mani pārņem arvien lielākas šausmas, vērojot, kas notiek tepat, manu acu priekšā.

Bet notiek sekojošais.

Rudais leitnants kaut kur savācis gandrīz veselu rotu kareivju, cilvēkus divdesmit, ne mazāk, nostādījis tos rindā tieši pie bezdegunainā Ļeņina ar nepieklājīgi sarkanajām lūpām un licis tiem lēni virzīties uz manu pusi, pārbaudot katru zāles kumšķi un savācot visu, ko pamanīs jaunās, vērīgās un centīgās acis. Izsmēķi, sērkociņi, persiku kauliņi, alus pudeļu korķi, prezervatīvi visās varavīksnes krāsās un dažādiem zvēriņiem galā - zaķu austiņām, ziloņa snuķīti, sarkanu āksta cepuri un pat Maikla Taisona dūri. Un viņam, leitnantam, pēc tam nāksies visu to izpētīt un nolemt, kas no tā noderētu izmeklēšanai.

Tā nu redzu, kā šī ķēde lēni un nepielūdzami tuvojas pusaiz- gruvušajai akai, kur es paslēpu savu pistoli ar klusinātāju. Viņi vēl nebija tikuši līdz akai, kad viens satraukti iekliedzās. Leitnants metās pie viņa, ķēde izira, un visi sadrūzmējās ap koku.

Skaidrs.

Kareivji bija atraduši kokā ieurbušos lodi.

Piegājis leitnants vērīgi apskatīja sadragāto mizu, paurbināja ar pirkstu, pieri saraucis, iegrima domās un lika kareivjiem atkal stāties virtenē. Puiši nelabprāt devās atpakaļ un lēni sāka virzīties uz manu aku. Bet leitnants turpināja rubināt ārā lodi.

Nolēmu viņam pievienoties.

-      Vai svarīgs pierādījums?

-     Ak, tas esat jūs… - Viņš vērīgi ielūkojās man acīs. - Interesējaties?

-     Kā nu ne! Rudens, nekas nenotiek, bet te vismaz kāda izklaide… Ko viņi meklē? - es apjautājos, pamādams ar galvu uz kareivju pusi.

-      Kas meklē, tas vienmēr atrod, - leitants izvairīgi atteica, tomēr nespēja noturēties nepalielījies: - Vai redzat? - viņš pavaicāja, norādīdams uz akācijas stumbru.

-      Kas tur ir?

-      Lode. Te ieurbusies lode. Tonakt notikusi īsta kauja, bet jūs laikam pat neko nemanījāt?

-      Biju piedzēries un neko neatceros.

-     Jā, es iegāju striptīzklubā. Jūsu lieciba apstiprināta. Jūs tiešām divatā esot izdzēruši trīs pudeles konjaka.

-      Un viesmīļi jau neredzēja visu, - es kautri piebildu.

-      Vadītāja sacīja, ka jūs meitenēm biksītēs esot iebāzuši…

-      Kur? - es pārjautāju, izmantodams rudmatainā leitnanta saminstināšanos.

-      Biksītēs, - viņš mierīgi atbildēja. - Jūs ar savu draugu Andreju, kurš, starp citu, tūlīt pēc tam pazuda, neatstādams par sevi nekādas ziņas… Dīvaini, vai ne? -

-     Tad ko īsti mēs ar Andreju darījām?

-     Jūs katrai meičai iebāzāt biksītēs pa simt grivnām. Vai tiesa? - leitnants pārprasīja tā, it kā būtu pieķēris mani noziegumā.

-     Iespējams.

-      Kā to saprast?

-      Es precīzi neatceros… Bet kaut ko mēs biksītēs bāzām. Varbūt tā tiešām bija nauda.

-      Tieši tā, naudu. Un neko citu jūs nebāzāt. Nav ko sevi velti apmelot. Ir tikai viens jautājums… Kādiem jābūt ienākumiem, lai tā vienkārši svešam cilvēkam iebāztu biksītēs divsimt grivnu?

-     Jūs gribat teikt, ka tie bija simti?

-     Visas četras striptīzdejotājas to apliecināja. Rakstiski.

-     Un viņām nelikās par maz?

-     Teica, ka tā ir normāla summa. Redz, kā.

-     Tātad tomēr tie bija simti…

-      Un ko tad jūs domājat?

-      Mēs vispār nedomājam. - Es pasmaidīju, nespēdams ilgāk tēlot bargu aprobežotību.

-     Starp citu, tās grivnas mēs konfiscējām.

-      Un viņas atdeva?

/

-      Mēs iedevām citas banknotes, sīkākas. To pašu summu. Viņas neiebilda.

-      Kāpēc jums vajadzīgi tie simtnieki?

-      Drošības pēc. Jāpārbauda - vai nav nozagti, vai viltoti… Un tā tālāk. Nestāstīšu taču jums par visām izmeklēšanas darbībām, kas tiek organizētas sakarā ar šo slepkavību.

Un leitnants atkal pievērsās stumbram, sākdams skrubināt cieto akācijas mizu.

-      Jāpaņem kalts, āmurs un jāizņem lode kopā ar daļu stumbra, lai nesabojātu tās virsmu.

-     Un ja tā tiks sabojāta? - Viņš pievērsa man stingu skatienu.

-      Jums taču jānoskaidro, no kāda ieroča lode izšauta, no kāda stobra. Ja virsma būs sabojāta, to vairs nevarēs pateikt.

-     Tiešām? - leitnants novilka. - Kā jūs visu to zināt?

-      Nav ne jausmas, - es bezbēdīgi atteicu. - Tagad laikam to visi zina. Valsts kriminalizācija šobrīd veikta daudz sekmīgāk nekā kādreiz elektrifikācija.

-     Jūs tā domājat? - leitnants pārjautāja. Zinu šo paņēmienu - cilvēks pasaka kaut ko gluži nenozīmīgu, bet sarunu biedram kaut kas jāatbild, un kas zina, varbūt savā muļķībā vai bailēs viņš izmuldēs arī šo to svarīgu. Nākamie leitnanta vārdi noteikti būs: "Vai esat par to pārliecināts? Redz, cik tas viss interesanti!" vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet man būs kaut kas jāatbild, jāskaidro un jāizsaka minējumi.

-     Jūs taču pats to arī zināt, - es atteicu.

-      Man tas amata dēļ jāzina. Bet jūsu zināšanas mani patiesi pārsteidz.

-      Tas pāries, - es sacīju.

-      Kas pāries?

-      Pārsteigums. Un radīsies sapratne.

-      Ar jums ir ļoti interesanti sarunāties.

-      Es arī no mūsu sarunām esmu daudz ko guvis.

Šai brīdī kareivji, sadrūzmējušies ap manu aku, piepeši sāka satraukti klaigāt, vicināt rokas un saukt leitnantu, lai parādītu kaut ko tik briesmīgu, ko viņš nekad nav redzējis un noteikti arī neieraudzīs - apmēram tādi šie jauniņie kareivīši izskatījās.

-     Neaizejiet! - leitnants sacīja, ieraudzījis, ka es jau dodos uz krastmalas pusi. - Man ar jums vēl jāparunā. Jūs taču nesteidzaties?

-      Kurp gan Koktebelē var steigties?

-     Arī pareizi. - Drošības pēc viņš satvēra mani aiz piedurknes un vilka līdzi uz aku. Es jau zināju, kāpēc puiši tā klaigā - noteikti atraduši manu pistoli ar klusinātāju. Vai mani tas sarūgtināja, biedēja, satrieca…

Nē. Nemaz.

Mani bija pārņēmusi dīvaina vienaldzība.

Atrada pistoli? Malači.

Lai jums veicas! Visās frontēs.

Ja kāds te patiešām bija satriekts, tad - rudais leitnants. Ieraudzījis no pūļa atdalāmies puisi, kurš piesardzīgi izstieptās rokās nesa mums pistoli, viņš, šķiet, pat nedaudz atvirzījās. Necerēta veiksme. Leitnants satraukumā nobālēja tā, ka pat vasarraibumi kļuva gandrīz pelēki.

-      Lūk! - kareivītis ierunājās, pats juzdamies satriekts par savu atradumu. - Atradām.

-      Kur? - rudmatis aizsmakušā balsi pavaicāja.

-      Akā. Virsū bija samesti zari, visādas drazas un papīri.

Leitnants nez kāpēc pagriezās pret mani un bridi pētīja manu

seju, it kā cerēdams saskatīt tajā noziedznieka vaibstus.

-     Nu, kā? - viņš pajautāja, pamādams uz pistoles pusi - kareivis joprojām to turēja izstieptās rokās.

-      Lielisks atradums. Tas ir liels panākums. - Apsteidzis leitnantu, es pagāju uz priekšu un pirmais paņēmu ieroci. Drošs paliek drošs, ja nu kādā maliņā palikuši mani pirkstu nospiedumi. Tagad tiem vairs nebūs nekādas vērtības - visi redzēja, ka es, paņēmis pistoli, pagrozīju to gar acīm un tikai tad atdevu leitnantam. - Tagad jāveic pārbaude.

-      Kāda?

-      Ballistiskā ekspertīze.

-      Kāpēc?

-     Jānoskaidro, vai tik ar šo ieroci nav nogalināts tas cilvēks, kuru jūs pirms pāris dienām atradāt.

-      Un kā to dara? - leitnants pavaicāja, acīmredzot juzdamies velnišķīgi viltīgs, mani atmaskojot.

-     Dažas reizes jāizšauj ar šo ieroci, labāk ar patronam, kas palikušas aptverē. - Paņēmis no leitnanta pistoli, es atvēru aptveri - ja nu tur saglabājušies mani pirkstu nospiedumi.

Aptvere bija tukša. Acīmredzot pārsteigums atspoguļojās arī man sejā, un leitnants to ievēroja.

-      Kas jums notika? - viņš pajautāja.

-      Patronu nav. Aptvere ir tukša.

-      Un kāpēc jums liekas, ka tur jābūt patronam?

-     Nekas man neliekas… Vienkārši mehāniski paņēmu no jums ieroci… Pats taču prasījāt, kāpēc nepieciešama ballistiskā ekspertīze. Un es atbildēju.

-     Jūs neizstāstījāt līdz galam, turpiniet. - Rudmatis daudznozīmīgi pasmīnēja, it kā beidzot būtu piedabūjis mani atzīties visos ilgi slēptajos noziegumos.

-     No šī ieroča vairākas reizes jāizšauj, piemēram, smiltīs, un lodes jāsalīdzina ar tām, kuras izņemtas no mirušā gaļīgā ķermeņa, - es paziņoju un tūlīt attapos - gaļīgumu man pieminēt nevajadzēja, nekādā gadījumā. No dusmām es pat nokrekšķējos. Rudmatainā pārcilvēcigā neatlaidība man nebija nekas jauns.

-     Gaļīgā?! - viņš pārjautāja, uzlūkodams mani mīļi un šķelmīgi. - Kā jūs zināt, ka nogalinātajam bija gaļīgs ķermenis? Vai esat tikušies pludmalē?

-     Nekur mēs neesam tikušies… Un tas, ka viņam ir diezgan prāvs augums, bija redzams, kad viņš gulēja zālē.

Paņēmis no manis pistoli un aptveri, leitnants tās salika kopā, vēlreiz uzmeta man īsu skatienu un tad pagriezās pret kareivjiem.

-     Turpiniet.

-      Vai mums vēl ilgi te būs jāložņā? - painteresējās puisis, kurš bija atradis ieroci.

-     No gaismas līdz. tumsai, - leitnants iesmējās. Tad, paņēmis mani pie elkoņa, aizveda sānis, pie puķu dobes, nosēdināja uz soliņa un pats piemetās līdzās. Pistoli viņš nolika uz ceļiem ar stobru pret mani, un tas bija pareizi un profesionāli.

-      Mēs kaut kā aizdomīgi bieži tiekamies, - viņš it kā starp citu paziņoja.

-      Es taču te dzīvoju, deviņpadsmitajā korpusā.

-     Aizdomīgi bieži, - rudmatis turpināja, manos vārdos neklausīdamies. - Slepkavības rītā, jūsu numurā, Slavas Ložko restorānā un tagad šeit… Jūs paķerat pistoli, izņemat aptveri, visu aptaustāt, atstājot pirkstu nospiedumus… Ja tiešām esat slepkava, tad jūsu uzvedība ir nevainojama.

-      Es vienmēr cenšos uzvesties nevainojami.

-      Mēs lieliski viens otru saprotam. - Viņš papliķēja man pa ceļgalu. - Ja uz šī ieroča ari bija jūsu pirkstu nospiedumi, tad tagad tie pilnīgi zaudējuši nozīmi.

18 — 2959 273-

-     Jūs tiešām mani turat aizdomās?

-      Kāpēc gan ne? Pēc pirkstu nospiedumiem mēs noskaidrojām, kas bija šis cilvēks. - Leitnants pamāja uz koka pusi, zem kura atrada Resni. - Viņš tiek meklēts. Algots slepkava. Uz viņa sirdsapziņas ir daudz grēku. Bet šoreiz cieta sakāvi. Vai nu nepaveicās, vai uzrāvās uz kādu vēl skarbāku.

-     Jums liekas, ka es atbilstu šim raksturojumam?

-      Pilnībā. Gribat - es pastāstīšu savu versiju? Tiesa, nepierādītu, bet diezgan loģisku… Vai gribat?

-     Gribu.

-     Viņš atbrauca šurp jūsu dēļ. Acīmredzot personīgi nepazīdams, uzreiz nespēja atrast. Tomēr atrada. Kad jūs ar plikajām dāmītēm uzdzīvojāt "Sirdspuķītē", viņš gaidīja ārā. Jūs gājāt mājās kopā Andreju, bet viņš sekoja. Krastmalā savu pienākumu izpildīt neuzdrīkstējās. Lai gan laiks bija slikts, cilvēki sēdēja kafejnīcās, zem lietussargiem un krūmos… Tonakt piekrastē bija daudz ļaužu. Viņš jau zināja, kur jūs dzīvojat, zināja, ka mierīgi varēs izpildīt pasūtījumu. Lūk, šajā krūmājā. - Leitnants plašā žestā ietvēra visu teritoriju no Ļeņina līdz akai. - Vai kādam ir iemesls jūs nogalināt? - Viņš piepeši pagriezās pret mani.

-     Manuprāt, kārtīgi pameklējot, katram cilvēkam atradīsies kāds grēks, par ko, ilgi nedomājot, varētu novākt.

-     Labi, ja negribat, neatbildiet.

-     Jūs neizstāstījāt līdz galam savu versiju, - es atgādināju.

-      Nē, izstāstīju. Ar to arī manas zināšanas beigušās. Te kaut kas notika, kaut kas pilnīgi neplānots. Pusotra pudele konjaka, kuru jūs it kā izdzērāt… Varbūt tā tiešām bija, bet var būt, ka jūs tikai nodrošinājāt sev alibi. Bet ne jau tas ir galvenais… Pats pārsteidzošākais šajā notikumā… Zināt…

-      Nezinu.

-     Jūsu acis, kad izņēmāt no pistoles tukšo aptveri.

-     Redz, kā, - es apjucis nomurmināju, un neko citu tobrīd vairs pateikt nespēju. Jo tik tiešām šis atklājums joprojām mani pārsteidza. Ja kāds ieroci nejauši būtu atradis, tad to vai nu

paturētu sev, varbūt aiznestu uz miliciju vai noslēptu, pārdotu, kādam atdāvinātu… Bet izņemt patronas… Ļoti mīklaini.

Acīmredzot kāds te mani pazīst.

Pazīst manu īsto "es".

Kas viņš ir? Draugs vai ienaidnieks?

Viss notika dabiski un neuzkrītoši, un drīz "Ziemeļmeža" vadībai vairs nevajadzēja lauzīt galvas par problēmām, kas skar ražošanu, piegādi un pārvadāšanu. Ar to nodarbojās zemāk- stāvoši cilvēki - meistari, priekšstrādnieki, tirgotāji un citi, kuri firmā bija parādījušies pārāk kuplā skaitā. Viņiem visiem bija darbs, visi centās nopelnīt sev maizi, un izveicīgākajiem un saprātīgākajiem pat izdevās šo to nozagt.

Bet firmas vadība bija ieslīgusi gluži kriminālās darbībās, jo tieši tās ļāva eksistēt ne tikai firmai, bet arī tās darbiniekiem.

Paša mājas pagalmā tika nošauts Guščins.

Pie firmas galvenā biroja tika uzspridzināts Agapovs ar savu džipu un lāčādu, kuru bija atvedis Vigovskim sālsmaizei jaunajam dzīvoklim.

Un visbeidzot pazuda Favazs. Pazuda bez pēdām, tāpat kā trīs kuģi ar kokmateriāliem, kas bija nosūtīti uz Libānu. Meklējumi nevainagojās panākumiem. Visi fakti, kas agrāk bija likušies droši un neapstrīdami, piepeši izkūpēja vējā. Viesnīcas numurs reģistrēts uz cita vārda, mobilais telefons neatbildēja, Fa- vaza un Valentīnas dzīvoklī ievākušies citi cilvēki, kuri par izmanīgo arābu neko nezināja. Savukārt dzīvokļa saimnieks dzīvoja kaut kur tuvajās ārzemēs - vai nu Kazahstānā, vai Moldovā.

-     Ko iesāksim? - Vigovskis, sapulcinājis tuvākos kolēģus, noprasīja. - Trīs kokmateriālu kravas ir liela nauda!

18*

-     Bet kā vispār gadījās, ka mēs esam nosūtījuši kokmateriālus bez priekšapmaksas? - Zdors painteresējās.

275-

-     Pajautā Mandrikam.

-      Mandrika! - Zdors nervozi iesaucās. - Ko tas nozīmē?

-     Sens, uzticams partneris… Ar viņa palīdzību mēs uzsākām savu biznesu. - Mandrika noplātīja rokas.

-     Es vēl saprastu - viena krava! - Zdors klaigāja. - Bet trīs?! Vasja, kā tu varēji nosūtīt trīs kravas, nepaņēmis no tā nelieša ne kapeiku?

-     Visi cilvēki kļūdās.

-     Nejauc mums galvu! - Vigovskis iejaucās sarunā.

-      Puiši… Beidziet! - Mandrikas balss ieskanējās stingrāk. - Mēs visu izlemjam kopīgi. Jūs visi, gan tu, Igor, gan tu, Miša, labi zinājāt, kas notiek. Kad krāvām trešo kuģi, piezvanīja Kurjanovs. Vai atceraties? Sak, vai viss, puiši, kārtībā ar naudu? Un mēs atbildējām, ka kārtībā.

-      Es viņu atradīšu, - Zdors piepeši paziņoja.

-      Kā?

-     Es viņu atradīšu, - Zdors, tālumā skatīdamies, atkārtoja - šķiet, pie apvāršņa viņš jau redzēja Favaza apaļo ģīmi.

-      Vai tev ir ideja? - Vigovskis pasmaidīja.

-      Un ne viena vien. Man tūlīt pat jādodas ceļā.

-      Uz kurieni?

-      Uz Ukrainu.

-     Tieši uz kuru vietu? - Mandrika painteresējās.

-      Uz Ļvovu, - Zdors sameloja, bet instinktīvi kļuva piesardzīgs. Varbūt pie vainas bija Mandrikas neveselīgā ziņkārība, varbūt balss tonis, bet, pieminot Ukrainu, Zdors tūlīt aprāvās. Pat šeit, Vigovska kabinetā, nedrīkstēja stāstīt visu.

-      Kas tad tajā Ļvovā tik labs? - Vigovskis apvaicājās.

-     Veļikanoviča iela.

-      Un? - Mandrika joprojām nerimās, un tas Zdoram nepatika.

-     Tur dzīvo viena satriecoša dāmīte. Klāra Agafonova. Mēs ar viņu tusējāmies Truskavecā, - Zdors gvelza galīgas muļķības, cenzdamies sajaukt pēdas un domas.

-      Un kas tā par dāmīti?

-      Satriecoša! - Zdors atkārtoja. - Mums bija dažas tikšanās… Neaizmirstamas. Vienkārši neaizmirstamas.

-      Un kā tad ar Šāronu Stounu?

-      Jā! Patiesi! - iesaucās Zdors. - Kā tad ar Šāronu?! Tu taču apsolīji!

-     Vai mersedess tev ir?

-       Ir. Bet tā bija tikai daļa no norunas. Otra daļa - Šārona! - Zdors turpināja vāvuļot, cenzdamies izdzēst no Vigovska un Mandrikas atmiņas vienu neviļus izteiktu vārdu - Ukraina.

-      Gan ar Šāronu arī sarunāsim. - Vigovskis pasmīnēja. - Starp citu, viņa pašlaik filmējas Spānijā.

-      Nu tad Spānijā mēs viņu ari savāksim! - Zdors droši paziņoja, izjuzdams atvieglojumu, ka Ukraina vairs netiek pieminēta un varbūt visi jau aizmirsuši, ka viņš turp grasās doties.

-      Labi, - Vigovskis rezumēja sarunu, - tiec galā ar Favazu, un tad laidīsim uz Spāniju. Es pa to laiku noskaidrošu, kur viņa apgrozās.

-      Ar ko tu sāksi? - Mandrika pavaicaja.

-      Kas man jāsāk? - Zdors izlikās par muļķi.

-      Meklēt Favazu.

-      Kas tur ko domāt - jāsameklē Favaza dzīvokļa saimnieks. Jābūt taču noslēgtam līgumam… Tagad visu noformē pie notāra.

-      Nu ko, varbūt tā patiešām nav slikta doma, - Mandrika noteica, un Zdoram šķita, ka viņa balsī ieskanas atvieglojums. Mandrikam nez kāpēc likās svarīgs viss, kas saistījās ar Favazu.

Un Zdors to ielāgoja.

Ne jau uzreiz, bet pamazām, sajuzdams, ka kaut kur dziļi dvēselē aizvien noteiktāk sarosās aizdomas. Dažbrīd tās aizmirsās, pat nedēļām nenāca prātā, bet, tiklīdz atskanēja vārds "Favazs" un kaut kur netālu grozījās Mandrika, atkal dvēselē ieskanējās trauksmes sirēna.

Saruna notika piektdien, brīvdienas visi parasti pavadīja vasarnīcās, tāpēc Zdora rīcībā bija dažas dienas, lai īstenotu savu nodomu.

-     Tad pirmdien tu ķersies pie Favaza lietas? - Mandrika atvadoties vēl pie durvīm noprasīja.

-      Protams, nē! - Zdors atteica. - Pirmdien man jālido uz Arhangeļsku. Vai esi aizmirsis?

-      Ak jā, patiešām! - Mandrika uzsita ar plaukstu pa pieri.

Zdors atcerējās, ka vilciens uz Zaporožji atiet ap astoņiem

vakarā. Biļeti viņš nopirka bez grūtībām, vilciens izrādījās pustukšs - cilvēki tagad mazāk braukāja, mazāk rakstīja vēstules, mazāk cits citam zvanīja un satikās. Piepeši viss bija kļuvis dārgs, pārāk dārgs. Toties tiem, kuriem nauda turējās, dzīve palika vienkāršāka.

Kupejā Zdors brauca viens un par to tikai priecājās. Zaporožjē vilciens iebrauks no rīta, un arī tas bija labi. Brauca Zdors bez liekas bagāžas, tikai ar vienu ceļasomu, kurā atradās dokumenti, pudele šņabja, kurai viņš tā arī nepieskārās, nazis un absolūti neēdama sviestmaize, ko viņam iemānīja Kurskas stacijā.

-     Vai brīvs? - Zdors pavaicāja privātbraucējam, kura mašīna likās tīrāka un pieklājīgāka - viņš jau neviļus bija pieradis pie labām un kvalitatīvām lietām, un tas attiecās uz visu, gan uz zeķēm, gan mašīnām, pat ja mērķis bija desmit minūšu brauciena attālumā.

-     Tas atkarīgs no vajadzības, - šoferis nedaudz augstprātīgi atteica, bet Zdoram tas nebija nekas jauns. Ukrainā jebkurš šoferis, šveicars, santehniķis vai pārdevējs pie pirmās izdevības mēģinās apliecināt savu pašcieņu. Sak, neesmu ar pliku roku ņemams, tāpēc, lūdzu, ar mani runāt pieklājīgi.

Izdzirdis tādu atbildi, Zdors klusēdams aizcirta durvis un devās pie nākamās mašīnas.

-      Vai brauksim? - viņš apjautājās.

-      Brauksim.

-     Tas labi. - Apsēdies blakus šoferim, viņš nolika somu uz ceļiem. - Jums te ir institūts… Vai nu Mašīnbūves, vai Industriālais… Kaut kas uz to pusi… Vai tā ir?

-      Problēma tā, ka mums ir kā viens, tā otrs.

-     Nu tad brauc uz to, kurš atrodas tuvāk, pēc tam izdomāsim, ko darīt tālāk.

Zdoram paveicās - ģeodēzijas katedra, kuru viņš meklēja, atradās tieši Industriālajā institūtā - divdesmit minūšu brauciena attālumā no stacijas.

Bija sestdiena, bet institūts strādāja, un arī katedrā grozījās cilvēki. Zdors telpā ienāca vieglā, pat rotaļīgā solī un, ieraudzījis tur tikai sievieti, nopriecājās - saruna divatā vienmēr ir vienkāršāka nekā ar visu kolektīvu. Izskatījās, ka sieviete te strādā vai nu par sekretāri, vai par laboranti.

-      Labdien! - viņš pasveicināja skaļāk, nekā vajadzētu, uzreiz piešķirdams sarunai vajadzīgo toni - labvēlīgu un ne visai nopietnu. - Es esmu Miša!

-      Ļoti patīkami… Es esmu Ļuba.

-     Vai tiešām Ļuba? - Zdors nopriecājās. - Redz, kā. Ar Ļubām man vienmēr veicas.

-     Un man ar Mišām! - Sieviete iesmējās. - Jūs laikam Vladimiru Ivanoviču meklējat?

-     Kas ir Vladimirs Ivanovičs?

-     Katedras vadītājs. Uzvārds viņam Podgornijs. Amatu savienošanas kārtībā strādā arī par rektoru. Tikai šodien viņa te nav - aizbrauca uz Popasnu. Māti aizveda… Viņai ir deviņdesmit seši gadi, un vienai braukāt nepatīk.

-     Nē, priekšniecība man nav vajadzīga. Es, lūk, ko gribēju pavaicāt. Jums te agrāk strādāja kāda meiča… Pēc tam viņa apprecējās ar arābu, kurš arī te mācījās.

-     Ā! - Sieviete nedaudz nicīgi pameta ar roku. - Bija gan tāda. Valentīna. Uzvārds - Tiščenko.

-      Pareizi, - Zdors papildināja. - Bet vīru sauc Favazs.

-     Jā, nomocījāmies gan mēs ar to Favazu!

-      Kā tā?

-     Slaists. Mācīties negribēja. Ja ne Vladimirs Ivanovičs, sen jau būtu atskaitīts. Vovuška viņu par cilvēku pataisīja.

-      Kas tas par Vovušku?

-      Es taču jums teicu - Vladimirs Ivanovičs Podgornijs.

-      Man vajadzētu atrast šo Tiščenko, - Zdors ieteicās.

-     Viņa te nesen bija, - sieviete domīgi sacīja. - Jā, tieši tā… Pirms nedēļām trim. Vienās zeltlietās… Apkārusies ka jaungada eglīte.

-     Tas gan tiesa. - Zdors piekrītoši pamāja ar galvu, atcerējies, kā Valentīna izskatījās Favaza birojā.

-     Viņa aizbrauca pie mātes, uz Annozačatovku.

-      Uz kurieni? - Zdors nesaprata.

-     Tas ir ciema nosaukums… Annozačatovka, Dņepropetrovskas apgabalā. Šķiet, ari Favazs uz turieni domāja doties.

-     Jā-ā-ā?! - Zdors novilka. - Tad jau es arī viņu varētu satikt?

-     Ja vēl nav aizlaidušies uz savu Arābiju… Tad noteikti dzīvo tur. Varat jebkuram paprasīt, kur atrast Tiščenko, kura apprecējās ar arābu… Visi aizvedīs tieši līdz mājām.

-      Bet ielas nosaukums, mājas numurs…

-     Kādas nu Annozačatovkā ielas! - Sieviete iesmējās. - Vai tad jūs tur nekad neesat bijis?

-     Nekad, - Zdors godīgi atzinās.

-     Tas taču ciems… Tur tādi numuri nekad nav bijuši… Viens otru tikai pēc uzvārdiem pazīst. Tā arī prasiet… Kur dzīvo Valka, kura ar arābu apprecējās? Teicu jau - jebkurš pretimnācējs parādīs. Bet jābrauc uz turieni pa Dņepropetrovskas-Krivojrogas šoseju. Tur ir ceļa rādītājs… Garām nepabrauksit. Drošības pec brīdiniet šoferi… Arī pietura tur ir…

Šoferis, kā Zdors bija licis, gaidīja pie ieejas, tramīgi lūkodamies apkārt, vai iebraucējs nav viņu piekrāpis. Ieraudzījis Zdoru, viņš pat nopriecājās.

-     Nu, ko… Vai vēl pavizināsimies?

-     Uz kurieni?

-      Uz Dņepropetrovsku.

-     Tie būs astoņdesmit kilometri, un tad vēl pa pilsētu… Simt grivnu.

-      Braucam.

Dņepropetrovskā Zdors izkāpa no mašīnas pilsētas centrā pie universālveikala, lai šoferis nenojaustu viņa turpmākos plānus. Iedzēris zem sarkanas nojumes alu, viņš apturēja vēl vienu privāto taksometru.

-     Vai brīvs?

-      Pagaidām mēs visi esam brīvi! - Šoferis iesmējās.

-      Un kas būs pēc tam?

-     Tad jau redzēs.

-      Uz Krivojrogas pusi ir viens ciems… Annozačatovka. Apmēram pusceļā.

-     Es zinu.

-     Vai varam aizbraukt?

-     Simt grivnu.

-      Uz priekšu! - Zdors, atvēris durvis, atkrita priekšējā sēdeklī blakus šoferim.

-      Kas tev tur dzīvo? Annozačatovkā?

-      Radi.

-      Radi - tā ir laba lieta. - Šoferis labvēlīgi palocīja galvu. - Godīgi sakot, es tur pats nekad neesmu bijis. Garām gan ir nācies braukt. Nosaukums tāds, kas paliek atmiņā, vai ne?

-      Jā, tādu grūti aizmirst, - Zdors piekrita. - Bet vai no turienes atpakaļ viegli tikt?

-     Ja ilgi nepaliksi, es pagaidīšu.

-     Nē, varu palikt pat nedēļu.

-      Vari iziet uz šoseju un balsot… Vairāk par piecām minūtēm nebūs jāstāv.

-     Tas man der, - Zdors nopriecājās.

Annozačatovka izrādījās parasts ukraiņu ciems, kuru divās daļās sadalīja asfaltēta šoseja. Abpus ceļam rindojās baltas bū- deles aiz caurredzamiem žogiem. Pa ganībām klīda kazas un govis, satraukti tekalēja vistas, cenzdamās ceļmalā sameklēt sev kaut ko derīgu.

Izkāpis no mašīnas pie veikala, Zdors samaksāja un aizsūtīja šoferi atpakaļ uz mājām, uz Dņepropetrovsku. Nesen bija beidzies lietus, gaiss likās vēss, un lapas valgi mirdzēja. Ignorēdams gaidāmo darbu, Zdors vienkārši priecājās par brīnišķīgo laiku un savu jaunību.

-     Sakiet, lūdzu, - viņš uzrunāja kādu padzīvojušu sievieti.

-    Tiščenko… Kur viņi dzīvo?

-      Kūrējos Tiščenko tad jūs meklējat? - Sieviete apstājusies vērīgi nopētīja Zdoru - varbūt kāds paziņa.

-     Viņu Valentīna ar arābu saprecējās…

-      Ā, Vaļka… - Sieviete izsmējīgi nošūpoja galvu. - Vai redzat labajā pusē zaļu žogu? Tur arī Vaļka dzīvo ar visu savu arābu.

-     Vai viņi tagad ir mājās?

-     Kas to lai zina… Vaļku laikam vakar es redzēju… Bet varbūt šodien viņa jau skraida pa Āfriku! - Sieviete iesmējās.

-     Vai suns viņiem ir? - Zdors drošības pēc pavaicāja.

-      Kāds tur suns! Viņiem ir arābs.

-     Vai tiešām viņš tik nikns?

-      Kāpēc lai viņš būtu nikns? - sieviete pārsteigta pārjautāja.

-    Pietiek ar to, ka viņš ir melns. Sauc viņu par Fazānu, - viņa vēl Zdoram aiz muguras nokliedza.

-      Paldies! - Zdors iesmējās.

Valentīnu Zdors nepazina. Viņš atcerējās augstprātīgu sabiedrības dāmu melnās drēbēs ar milzums zeltlietām ausīs, ap kaklu, pirkstos un ap delmiem, bet tagad pavērās pavisam cita aina. Vārtiņus atvēra skaista, tomēr skaista, jauna sieviete katūna halātiņā, nomītās čībiņās ar pavirši sasietu matu mezglu. Tikai skatiens, tāpat kā agrāk, nedaudz baudkārs.

-     Ko jūs meklējat? - Valentīna painteresējās.

Arī viņa Zdoru uzreiz nepazina.

-     Jūs. - Zdors, atsegdams savus satriecošos zobus, plati pasmaidīja.

-      Vai tiešām?

-     Mēs iepazināmies Maskavā, jūsu vīra birojā… Par Mišu mani sauc, par Mišu.

-     Jā, atcerējos! - Viņa atvēra vārtiņus, ielaida Zdoru pagalmā un atkal aizāķēja krampīti. - Bet Favaza nav mājās. Vai tas jūs sarūgtina?

-      Ne mazākajā mērā.

-     Tiešā-ā-ām? - viņa novilka, un Zdors uzreiz saprata, ka iespējams viss.

-     Starp citu, kāpēc ciemā viņu sauc par Fazānu?

-      Par Fazānu? - Viņa iesmējās, atbalstīdamās pret Zdora plecu, un viņš vēl skaidrāk sajuta - izdosies viss, viss, ko viņš vēlēsies. - Laikam viņi nevar izrunāt vārdu Favazs. Es to pat nezināju. Būs viņam jāpastāsta, Fazāns - redz, kā! Skan, protams, skaisti, bet labāk viņam piestāvētu cits vārds.

-      Kāds?

-     Tītars.

-     Jā, - Zdors vēl neizprata Valentīnas domu virzienu. - Tītars, protams, ir lielāks putns.

-     Ne jau par to ir runa. Tītars ir stulbāks un iedomīgāks.

-     Var jau būt, - Zdors piesardzīgi piekrita.

-      Nāciet tālāk. - Viņa norādīja uz nelielu galdiņu ķirškoka pavēnī. - Piesēdiet.

Zdors, iedams dziļāk pagalmā, palūkojās apkārt, klusībā pasmaidīja un apsēdās pie galdiņa. Nolicis somu sev pie kājām, viņš nogaidoši paskatījās uz saimnieci - sak, kādi būs turpmākie norādījumi?

Ko iesākt tālāk, Zdoram nebija ne jausmas. Jā, viņš bija atcerējies Valentīnas vārdus - Zaporožjē, Industriālais institūts, ģeodēzijas katedra, kur viņa strādājusi par laboranti un iepazinusies ar Favazu, kam bija tik maiga balss un samtains skatiens. Kas toreiz notika - vai tiešām viņa iemīlēja smagnējo arābu, vai vienkārši nolēma, ka tā būs labāk…

Gūti pateikt.

Lai nu kā, vārdi tika izteikti, un Zdors gandrīz bez grūtībām varēja atrast nabaga Favazu.

Bet ko darīt tālāk?

Pārmeklēt māju?

Naudas te nav, šeit to neatrast. Tā jau sen noguldīta kādā Beirūtas, Kairas vai pat Šveices bankā.

Gaidīt Favaza atgriešanos?

Nu, viņš sagaidīs, un ko pēc tam?

-      Man ir ķiršu liķieris, - Valentīna paziņoja.

-      Liķieris - tā ir laba manta, - Zdors atteica.

-     Vai iemalkosim? - Sieviete stāvēja vieglajā halātiņā, dūrītes iespraustas sānos, un vērās Zdorā reizē iecietīgi un gaidoši.

-      Mazliet jau var. - Viņš palocīja galvu.

-     Ne tikai var, bet vajag, - Valentīna izlaboja.

-      Un atkal man jāpiekrīt.

-     Tu sāc atbildēt pareizi. - Viņa klusi pavīpsnāja un, draiski atskatījusies, pazuda mājā.

-      Es vienmēr atbildu pareizi.

-      Paskatīsimies.

Saruna bija nenozīmīga un divdomīga, tāpat ka situācija, kurā Zdors šobrīd atradās. Tas pat nebija satraukums, bet dīvains bezsvara stāvoklis… It kā viss bija labi, bēglis atrasts, ja arī ne pats, tad slēptuve…

Bet tālāk, ko darīt tālāk?

Parādījās Valentīna ar trīslitru burku. Tajā skalinājās ķiršsarkans šķidrums. Nolikusi burku uz galda, viņa pārlaida Zdoram smagu skatienu, klusi pavīpsnāja un, neko neteikusi, atkal iegāja mājā. Šoreiz viņa atgriezās pēc minūtēm divām - ar šķīvi, uz kura atradās vārīta gaļa.

-     Vai tu cūkgaļu ēd? - viņa pavaicāja.

-      Es taču neesmu musulmanis.

-      Favazs gan neēd.

-     Tās ir viņa problēmas, - Zdors automātiski atbildēja. - Kad viņš parādīsies?

-      Kāpēc viņš tev vajadzīgs?

-     Jāaprunājas.

-      Aprunājies ar mani… Vai ar mani tev nepietiks?

-     Nē, nē, - Zdors apjuka - viņš nebija radis pie tik strauja tempa. - Manuprāt, pašā laikā.

-     Tas ari viss, - Valentīna dīvaini noteica un, atkal pazudusi mājā, atgriezās ar divām tējas glāzēm, dakšiņām, nazi un maizi. - Vai vēl kas vajadzīgs? - viņa painteresējās, atkal iespiedusi du- rītes sānos.

-      Manuprāt, - Zdors, pārlaizdams kritisku skatienu galdam, saminstinājās, - manuprāt, te ir viss, kas nepieciešams labai sarunai.

-     Sarunai? - Valentīna nobrīnījās. - Par ko tu gribi ar mani runāt?

-      Par dzīvi, - Zdors pateica pirmo, kas iešāvās prātā.

-     Tiešām? - Valentīna atkal brīnījās un pielēja glāzes līdz malām ar liķieri. - Uz veselību! - Viņa dobji saskandināja ar Zdoru un iztukšoja glāzi līdz dibenam. Zdoram atlika tikai sekot viņas piemēram. Liķieris izrādījās diezgan garšīgs - lai gan salds, tomēr pietiekami stiprs. Vismaz savi četrdesmit grādi. - Tad par kādu dzīvi mēs runāsim? - Valentīna jau iereibušā balsī pavaicāja, vērodama Zdoru caur puspievērtiem plakstiem. - Par tavu? Vai par manu?

-      Par mūsu.

-      Par mūsu… Vai tad mums jau ir kopēja dzīve?

-      Pagaidām nav, bet domāju, ka mums viss vēl ir priekšā. - Zdors nolēma vairs netēlot nevainīgu jumpravu un, šķiet, pirmo reizi kaut ko pateica tieši un atklāti.

-     Tu nu gan laid, - Valentīna sacīja un, pastiepusi roku, noglāstīja Zdoram vaigu. - Man patīk, kad vīrietim nedaudz atauguši bārda… Ar sievieti tādas izjūtas neizbaudīt, - viņa dīvaini paziņoja, un Zdors, to izdzirdis, nedaudz samulsa. Bet tad jau glāze atkal bija pilna, Valentīna savējo turēja rokā un gaidoši, lai arī nedaudz miegaini, uzlūkoja Zdoru. Sak, nevelc garumā, glāzes jau pilnas! - Kā tu teici… Fazāns?

-      Ne jau es to teicu, jūsu ciemā tā runā.

-      Par Fazānu… Lai neatbrauc ātrāk, kā tiks gaidīts.

-      Bet lai tomēr atbrauc, - Zdors atcerējās, kāpēc šurp braucis. - Jā, no kurienes jūsu ciemam tāds dīvains nosaukums?

-      Laikam pirms trīssimt gadiem te kāda Anna ieņēmusi… Un cilvēkus tas tā satriecis, ka joprojām nav atjēgušies. Pie mums te ir tādi…

-      Kādi?

-      Ļoti dzīvespriecīgi.

-      Kādā ziņā? - Zdors painteresējās, beidzot pievārējis savu glāzi.

-      Nu, citiem vārdiem sakot - miesaskārīgi. Es, starp citu, arī šeit esmu dzimusi. Un tevi, redz, arī liktenis šurp atvedis. Tas nav tāpat vien, cilvēki nejauši te nenokļūst. Kaut kas viņus vih na tā, ka nav spēka pretoties.

-      Redz, kā!

-      Vai nu kādi zinātnes neatklāti viļņi, vai izgarojumi no zemes dzīlēm… Kaut kas te noteikti ir. - Lai vārdi skanētu pārliecinošāk, Valentīna vēl pamāja ar galvu.

-      Kas tie par izgarojumiem?

-      Uzbudinoši. Saproti? Uzbudinoši. Izgarojumi, kas liek cilvēkiem rīkoties nepārdomāti, riskēt ar savu turpmāko dzīvi, - Valentīna runāja aizvien lēnāk, un viņas kailā, pilnīgā roka pavedinoši slīdēja gar Zdora acīm te uz vienu, te - uz otru pusi. Neviļus tai sekodams, viņš iekļāvās kairinošā un nepārvaramā ritmā. - Cilvēki nespēj pretoties šiem strāvojumiem, vēl sliktāk - viņi vairs arī nevēlas to darīt… Un pēc tam… - Valentīna apklusa, šaubīdamās, vai patiešām tā uzreiz spējusi tik daudz ko pateikt.

-      Kas tad notiek pēc tam?

-     Viņi neko nenožēlo. Skaidrs?

-     Skaidrs.

-      Vai tev žaketē nav par karstu?

-      Ir.

-     Tad met to, pie velna, nost! Un arī kaklasaiti… Kurpes novelc… Lai kājas paelpo. - Viņa piegrūda Zdoram zem galda ar baso pēdu.

Noliecis galvu pie pleca, Zdors bridi padomāja, ielūkojās Valentīnas miglainajās, jutekliskajās acis, pameta skatu uz burku, kura vēl nebija pat pusē, un tad straujā vēzienā parāva kaklasaiti aiz gala. Mezgls uzreiz atraisījās, un viņš uzmeta svītraino lenti uz ķirškoka zara. Tad neskatīdamies zem galda noāva kurpes, lēni, pogu pēc pogas, atpogāja kreklu, uzmeta turpat līdzās nevarīgajai kaklasaitei. Kreklu Zdors novilka labprāt, lepodamies ar Kipras iedegumu - zeltainu un viendabīgu. Tas vis nebija dzelzceļa uzbēruma, purvaina, smirdoša dīķa vai sīkas, piesārņotas upītes pelēcīgais iedegums.

-     Tu labi izskaties, - Valentīna vērtējoši novilka.

-     Tev jau ari nav ne vainas…

-      Vai gribi pilnībā pārliecināties?

-     Gribu.

-     Iesim! - Valentīna viegli piecēlās no galda, juzdamās pilnīgi pārliecināta, ka rīkojas pareizi, un iegāja mājas krēslainajā vēsumā.

-      Pie joda! - Zdors samulsis noņurdēja, labi saprazdams - citas izejas nav, jāiet vien iekšā, kur viņu tik veikli un bez īpašas piepūles vilināja Valentīna. - Pie joda! - viņš atkārtoja un, nu jau kājās stāvēdams, izdzēra gandrīz veselu glāzi liķiera. No mājeles plūda siena, piena, kaltētu kūtsmēslu un tvaniga grēka smaka.

Un Zdors nepretodamies tai ļāvās, zināmā mērā to uzskatīdams par taisnīgu un pareizu rīcību.

-     Tikai ievēro, es esmu kaprīza, - Valentīna klusi paziņoja, atsprādzēdama viņa bikšu siksnu.

-      Es arī, - Zdors piebalsoja, pogādams vaļā sīkās halāta podziņas.

No mājeles viņi iznāca tad, kad pēdējie saules stari tik tikko spēja izlauzties caur biezajām ķiršu lapām. Pirmā parādījās Valentīna - mīklaini smaidīdama, viņa piegāja pie galdiņa, apsēdās, sakrustoja kājas, atbalstīja zodu pret dūrlti un pievērsa skatienu saulei. Seja iegaismojās sarkanos zibšņos. Pārlaidusi acis galdam un ieraudzījusi savu neizdzerto glāzi, viņa to iztukšoja un, valgās lūpas nenoslaucījusi, atkal atbalstīja zodu pret dūrīti.

Un tikai tad no mājeles iznāca Zdors. Basām kājām, bez krekla. Saviebies no saules gaismas, viņš smaidīja un klusēja. Piegājis pie galdiņa, apsēdās pretim Valentīnai.

-      Kā tu jūties? - viņš pavaicāja.

-      Normāli. Un tu?

-      Viss kārtībā.

-      Vai atkārtosim?

-      Ko tu?! - Zdors pārbijās.

-      Es runāju par… Liķieri… Bet tu par ko? - Valentīna iesmējās.

-      Man jau likās, ka… - Zdors nomurmināja.

-      Kas?

-      Nu, labi… Vai mums vēl ir laiks?

-      Favazs būs pēc pusstundas.

-      Kā tu zini?

-      Ar vilcienu no Kijevas, pēc tam ar taksometru. Tā apmēram vajadzētu būt.

-     Tur viss jāsakārto. - Zdors pamāja uz mājeles pusi.

-      Gan paspēšu. - Valentīna saviebās. - Vai jus ilgi runāsit?

-     Ja visu nokārtosim… Šodien braukšu prom.

-     Tas labi.

-     Jā? - Pēdējā frāze Zdoru aizskāra, Valentīnas atbilde viņam nepatika.

-      Ko tu, Miša? - Viņa likās pārsteigta. - Mēs taču nevaram dzīvot trijatā. Pie tam arābi, zini… Šajā ziņā ir visai dīvaini. Un neprognozējami.

-     Šai zinā mēs visi esam dīvaini.

/

-     Vai tu neesi aizmirsis? - Viņa pamāja uz kaklasaiti un kreklu, kas joprojām karājās zarā, visam ciemam vēstīdami, kas te noticis.

-     Sasodīts! - Zdors attapās. - Es par daudz esmu atslābinājies.

-      Uz to pusi velk. - Un Valentīna iegāja mājelē.

Zdors uzvilka kreklu, ierotlja biksēs, apsēja kaklasaiti, uzāva kurpes un pakustināja plecus, vēlēdamies izgludināt no krekla visas grēku krociņas.

Šajā mirklī pie vārtiņiem apstājās mašīna, un pēc brīža uz celiņa parādījās Favazs ar plakanu koferīti rokās. Ieraudzījis Zdoru, viņš apstājās un kādu laiku to klusēdams uzlūkoja.

-      Labdien, Favaz! - Zdors pasveicināja. - Priecājos jus atkal redzēt sveiku un veselu!

-      Labdien… Kur tad Valentīna?

-      Apsolīja paēdināt. - Zdors norādīja uz galdu, kur atradās tikai pustukša burka, nekas cits. Šķiet, Favazs ievēroja arī, cik maz palicis liķiera, un abas tējas glāzes.

-      Labi. - Viņš devās uz mājeli.

-      Piedodiet, lūdzu! - skaļāk, nekā vajadzētu, iesaucās Zdors, vēlēdamies brīdināt Valentīnu un dot viņai nedaudz laika netiklības pierādījumu likvidēšanai.

-     jā, es klausos. - Favazs pie durvīm atskatijas.

-     Vai jūs mani pazīstat?

-      Protams. Mēs esam tikušies. Maskavā. - Favazs atkal pagriezās pret durvīm.

-     Piedodiet, lūdzu! - Zdors atkal iekliedzās.

-     Es klausos!

-      Mums jāparunā. Tāpēc esmu šurp atbraucis.

-      Mēs parunāsim. - Favazs palocīja galvu un, ignorējot Zdora jaunos izsaucienus, beidzot iegāja mājelē, aizcirzdams aiz sevis durvis un tādējādi noslāpēdams visus trokšņus, kas varētu atskanēt iekšpusē.

-      Labi, - Zdors noņurdēja. - Ko varēju, to izdarīju. Tālāk, mīļā, izgrozies, kā pati proti.

289

Acīmredzot Valentīna to pieprata, jo pēc piecām minūtēm jau smaidot parādījās pagalmā. Pienākusi pie galdiņa, viņa paņēma burku un pameta ar aci Zdoram, liekot saprast, ka Favazs pa mazo lodziņu viņus noteikti novēro.

19 — 2959

-     Tava klaigāšana mani izglāba, - viņa pačukstēja. - Esmu tev parādā.

-      Atmaksa tikai natūrā.

-     Neko citu es ari nevēlos. - Valentīna pasmaidīja. - Viņš sauc tevi. Ej iekšā! - Viņa pirmā iegāja mājelē. - Jūs parunājiet, bet es tikmēr uzklāšu galdu.

-      Lieliski! - Zdors palocīja galvu.

Favazs sēdēja istabā pie galda ar mežģīņu galdautu un nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa tā virsmu. Viņš ziņkārīgi caur pieri pablenza Zdorā - gan vēlēdamies saprast, gan uz kaut ko cerēdams.

-     Sēdieties! - Favazs uzaicināja, norādot uz krēslu sev iepretim. - Kā atbraucāt?

-      Paldies, labi. Un jūs?

-     Vai sen izbraucāt no Maskavas? - viņš turpināja izprašņāt, ignorēdams jautājumus.

-     Es izbraucu vakar. Šodien jau esmu te.

-     Kad plānojat doties atpakaļ?

-     Parunāsim, un tūlīt arī braukšu prom.

-      Kā jums izdevās mani atrast?

-      Ak! Tas ir firmas noslēpums! - Zdors iesaucās, nolēmis, ka Valentīnas izpļāpāšanos pieminēt nevajadzētu. - Es gan pats arī brīnos.

Un tad notika kas dīvains - izdzirdis pēdējo frāzi, Favazs, ja ne īsti nopriecājās, tad noteikti kļuva daudz možāks.

-     Jūsējie, kad uzzinās, par to ļoti priecāsies. - Tas bija vai nu jautājums, vai secinājums - Zdors vēl nespēja orientēties Favaza samtaini valdzinošās balss toņos. Apkaunojis ģimeni, viņš neviļus bija kļuvis pielaidīgāks, un Favaza komplimenti glaimoja patmīlībai.

-     Man izmaksās prēmiju! - Zdors iesaucās, atkal reaģēdams atbilstoši Favaza plānam. - No jusu parāda!

-      Kas tas par parādu?

-     Trīs kuģi ar kokmateriāliem. Birojā aprēķinās.

-     Aprēķinās, - Favazs laipni piekrita, it kā runa būtu par niekiem. - Tātad jūs atsūtīja uz divām dienām, - viņš gluži kā starp citu ieminējās.

-     Neviens mani nav atsūtījis! - Zdoram izspruka. - Pats aizbraucu un pats atbraucu.

-     Tad jau viņi par jūsu panākumiem nemaz nezina? - Favazs skumji apvaicājās, un tas likās gan laipni, gan patiesi.

-     Gan uzzinās! - Zdors iesmējās. Viņš paskatījās uz Valentīnu, kas stāvēja pie durvīm, uz Favazu un piepeši saspringa, saprazdams, ka pašu galveno no teiktā palaidis garām neievērotu. Valentīnas acīs vīdēja teju bailes, un Favazs vienaldzīgi vilka ar pirkstu pa galdauta izšuvumiem, par sarunu šķietami neinteresēdamies un domādams pats savas, daudz svarīgākas domas.

Zdors, pašķielējis apkārt, brīdi paklusēja.

Favazs arī.

-      Kā tad būs?

-      Par ko jūs runājat?

-     Par naudu.

-      Ak, par naudu… - Favazs novilka. - Tā arī uzreiz vajadzēja teikt… Tā arī vajadzēja teikt, - viņš mehāniski atkārtoja kā cilvēks, kurš tikai vēlas nomierināt sarunu biedru - sak, turpini vien, es vērīgi klausos.

-     jā, par mīļo naudiņu! - Zdors jau kļuva uzstājīgāks. Viņš saprata - saruna nevedas. Par parāda atdošanu Favazs nemaz nedomā. Viņš prāto par kaut ko citu.

-      jūs veltīgi uztraucāties, - Favazs sāka izteikties skaidrāk. - Nākamnedēļ es taisos uz Maskavu. Biļete man jau kabatā. Bet tā kā esat ieradies pats, nobraucot tik garu ceļu… Daļu summas es jums tagad varu iedot, protams, pret parakstu.

-     Es parakstīšos.

-      Lai jūs varētu atgriezties mājās kā uzvarētājs.

-      Lai notiek, es neiebilstu.

19*

-      Labi. - Favazs piecēlās, piegāja pie vecās kumodes, kura laikam bija iegādāta vismaz pirms gadiem piecdesmit, atvēra

291 .

atvilktni, nedaudz pa to parakņājās - kas tur notika, Zdors nevarēja redzēt, jo traucēja druknā mugura -, kaut ko no kabatas pārlika atvilktnē, kaut ko iebāza kabatā un visbeidzot pagriežas, turēdams rokā tīru papīra lapu. - Lūk, - viņš sacīja. - Vai pildspalva ir?

-      Žakete palika pagalmā. - Zdors uzsita pa kabatām. - Tūlīt atnesīšu.

-      Pagaidiet! - Favazs iesaucās. - Man ir pildspalva… Jums nav velti jāskraida. - Un viņš pasniedza Zdoram netīri gaišzilu plastmasas pildspalvu. - Rakstiet!

-      Ko lai es rakstu?

-      Kādu summu jūs cerējāt saņemt?

-      Nu, - Zdors saminstinājās, - pieņemsim…

-      Vai ar simt dolāriem pietiks?

-      Cik? - Zdors saļima krēslā.

Un tikai tagad, tikai tagad, nikni un vērīgi paskatīdamies uz Favazu, viņš ievēroja, ka tas jau pārvietojies tuvāk durvīm un labajā rokā viņam blāvi mirguļo maza, melna pistole. Tā kā istabā valdīja puskrēsla, Zdors to pat nebija ievērojis, un tikai ņirdzīgais piedāvājums piepeši apskaidroja pratu un skatienu.

-     Jā, Miša, jā, - Favazs atbildēja uz Zdora neizteikto jautājumu. - Tev jāpiekrīt, man nav citas izejas.

-      Bet tevi taču atradīs pat otrā pasaules malā!

-     Neatradīs. - Favazs pasmaidīja. - Pats tikko sacīji, ka neviens par tavām gaitām un atradumiem nezina. Tāpat kā tavu pašreizējo atrašanās vietu. Mierīgāk, Miša! - Favazs klusi brīdināja, pamanījis, ka Zdors lēni virzās uz durvju pusi. - Nesteidzies un paklausies. Šī pistole ir ļoti klusa. Neviens šāvienu nesadzirdēs. Aizšaut garām trīs metru attālumā nav iespējams. Un šajā ciemā bez iemesla iet viesos nav pieņemts. Tāpēc tuvākajās dienās te neviens neienāks. Vai saprati mani?

-      Klausies, Favaz, tā neviens neuzvedas.

-     Nestrīdēsimies. Atkārtoju vēlreiz - citas izejas man nav. Ja klausīsi, es nešaušu.

-     Protams, es klausīšu! - Zdors iesaucās, instinktīvi sajuzdams, ka tikai tā var glābties. Viņš pašķielēja sānis - Valentīna bija klusītēm aizslīdējusi uz virtuvi, un viņi abi ar Favazu tagad palikuši istabā divatā. Acīmredzot viņa devās pārliecināties, vai durvis un vārtiņi aizslēgti.

-     Man nav tās naudas, pēc kuras esi atbraucis. Daudz neskaidrošu - krāpnieki ir ne tikai pie jums, bet ari pie mums. Mani piekrāpa. Naudas vienkārši nav. Protams, tavējie man neticēs. Savu naudu atdot, paliekot bez graša kabatā, ari negribas. Pat nezinu, vai tas, ka mani atradi, ir tava veiksme vai neveiksme… Nevajadzēja būt tik apķērīgam. Tas nekad nav labi.

-      Ko tu gribi?

-     Tagad tu iesi uz virtuvi un nokāpsi pagrabā. Tur glabājas liķieris, kurš, kā redzu, tev iegaršojies. Uzkodas es tev nolaidīšu. Pasēdēsi tur divas vai trīs dienas. Pa to laiku mēs ar Valentīnu aizbrauksim. Labi tālu. Viņas māte ieradīsies pēc divām, trim dienām. Tad arī tevi atbrīvos. Vai esi ar mieru?

Zdors piepeši skaidri saprata, kas sekos, ja viņš piekritis: tiklīdz nokāps lejup dažus pakāpienus - uzreiz lode galvā. No augšas. Pakausī. Un viss. No pagraba dzīvs viņš vairs neiznāks. Citādi Favazs nemaz nevar rīkoties, jo tikko uzzinājis galveno - par Zdora veiksmi firmā neviens nezina. Rupja kļūda, nāvējoša kļūda. Ja Favazs Zdoru tagad atbrīvotu, viņš ierastos vēlreiz un tad jau ar palīgiem. Kas notiks pēc tam, Favazam nebija noslēpums.

-     Tā, - Zdors, apkārt skatīdamies, novilka. Un tad piepeši ievēroja, ka pirms ienākšanas mājās uzvilcis kurpes basās kājās, bez zeķēm. Tās bija palikušas gultā, kur viņš draiskojās ar Valentīnu. Varbūt viņa tās aizvākusi, bet varbūt ne. Bet ja nu, ja nu…

-     Miša, - Favazs atgādināja par savu klātbūtni, - mēs abi esam vienādā situācijā.

-      Vai tiešām? - Zdors brīnījās.

-     Mēs ne viens, ne otrs nevaram rīkoties citādi. Man jābrauc prom, un tu nedrīksti mani aizkavēt. Vai piekriti?

-     Jā.

-      Pagrabs ir virtuve. - Favazs nepacietīgi pamaja ar pistoli, norādīdams, kurp jāiet.

-      Tā, - Zdors atkal novilka, joprojām cenzdamies attālināt brīdi, kad nāksies doties uz virtuvi, pacelt pagraba vāku un nokāpt savā improvizētajā kapā. Tiklīdz viņš to nodomāja, kā zvīņas nokrita no acīm, un svarīgs bija tikai viens - viņu cenšas nogalināt. - Labi, - Zdors sacīja, it kā būtu izlēmis beidzot padoties Favaza gribai. - Labi… Vai tu zini, kā tevi dēvē ciemā?

-      Kā?

-     Par Fazānu.

-      Ļoti labi. Tas ir skaists putns.

-      Un arī tava sieva tevi tā sauc.

-      Bet es viņu saucu par balodīti, bezdelīdziņu vai vienkārši putnēnu.

-      Labi, Favaz… Tad klausies… Redzi, man kurpes uzvilktas basās kājās. - Zdors pavilka augšup bikšu staras, lai Favazs varētu labāk apskatīt viņa kalsnās potītes.

-     Vai tad tev tik maza alga?

-      Nē, vienkārši manas zeķes atrodas tavā guļamistabā. - Zdors pamāja ar galvu uz otras istabas durvīm. - Zem tava spilvena! Pagrabā būs auksts, bet tavā gultā bija karsti. Atnes man zeķes, Fazān!

Favazs sarāvās kā zibens ķerts un spēji pagriezās pret Valentīnu. Acīmredzot savu sievu labi pazīdams, saprata, ka Zdors nemelo. Un Zdoram šāds apjukums arī bija vajadzīgs, tieši to viņš gaidīja. Neskatīdamies un sitienu neaprēķinādams, viņš trieca roku pret vāzi ar peonijām, kas stāvēja uz galda. Favazs izvairījās, bet tūlīt pat uz viņa pusi aizlidoja pelnutrauks, sērkociņu kārbiņa, pudele un pulkstenis no televizora. Nezinādams, ko Zdors tūlīt sviedīs, Favazs bija spiests nemitīgi izvairīties. Nogaidījis izdevīgu bridi, Zdors meta krēslu un tūlīt pat uzgāza Favazam virsū galdu ar visu balto meģīņu galdautu. Tiklīdz nelaimīgais atbrīvojās no galda, Zdors satvēra Valentīnu un ar pārsteidzošu sparu grūda virsū Favazam - nolidojusi divus metrus, Valentīna uztriecās virsū vīram, sagrīļojās un, lai nenokristu, pieķērās viņam pie rokas, pie tās pašas rokas, kurā atradās pistole.

Zdors metās pie viņiem un, ieraudzījis neitralizēto roku ar pistoli, no visa spēka iespēra pa to ar papēdi.

Pistole nokrita zemē.

To paķēris, Zdors metās pie Favaza, ar kreiso roku satvēra viņu aiz matiem, atlieca galvu un iegrūda pistoli otrajā vai trešajā dubultzodā - īsais stobrs pazuda tauku krokās.

-     Nu, maitas gabal, - Zdors iešņācās. - Nu, nožēlojamais pe- diņ! Nu, melnais mēsls… Tagad mēs runāsim cita valoda. Tagad tu, smirdīgais āzi, sēdēsi pagrabā un ostīsi manas zeķes. Un dzersi liķieri līdz vemšanai.

Tā arī laikam notiktu, bet visu sabojāja Valentīna. Ieraudzījusi, ka Zdors pieliek pistoli Favazam pie kakla, izdzirdusi vīra gārdzienus un ievērojusi, kā nozib viņa acu baltumi, sieviete metās palīgā un, satvērusi roku ar ieroci, sparīgi parāva to lejup.

Kā jau Favazs teica, šāviens bija ļoti kluss. Varbūt arī tāpēc, ka ierocis atradās tuvu kaklam un tas noslāpēja skaņu.

Favazs noraustījās, piepeši kļuva ļoti smags un, izslīdējis no Zdora tvēriena, nogāzās uz grīdas. Viņš vēl bija dzīvs, gārdza un raustījās, bet ne jau ilgi. Drīz Favazs pieklusa, aprima, un tikai šauro, spodro kurpīšu purngali vēl brīdi trīsēja vienā ritmā ar dziestošo dzīvību.

-      Kāpēc tu to izdarīji? - Valentīna iekliedzās.

-      Kāpēc es, tu to pati izdarīji? Es nemaz negribēju šaut. Man tavs Favazs miris nav vajadzīgs! Es nevēlējos viņu nogalināt. Skaidrs? Nevēlējos. Tu mani parāvi aiz rokas!

-      Pistole bija tavā rokā, un tavs pirksts nospieda mēlīti, - viņa piepeši klusi un mierīgi paziņoja. - Kāpēc tu viņam pateici par zeķēm? Tas nebija godīgi.

-     Man vajadzēja, lai viņš kaut uz mirkli samulstu, lai kaut brīdi sastingtu. - Zdors, noliecies pie Favaza, uzmanīgi apskatīja brūci. - Izgājusi cauri, - viņš paziņoja. - Lode ieurbusies kakla un iznākusi laukā pa pakausi.

-     Vai viņš ir miris?

-     Tā izskatās.

-      Un ko tālāk?

-      Pēc visiem likumiem… Man tagad jānovāc ari tevi.

-     Par ko?

-     Nepareizs jautājums… Labāk paprasi - kāpēc?

-     Kāpēc?

-      Lai tu mani nenodotu. Jo zini, no kurienes un kas es esmu. Pierādīt, ka tu mani parāvi aiz rokas, ka viņš gribēja novākt mani, nevis es viņu… Nav reāli.

-      Ko tad lai dara? - Valentīna, žēli smaidīdama, pavaicāja - acīmredzot neapjauzdama, ka viņas dzīvība karājas mata galā.

-      Es riskēšu… Neesmu jau nezvērs… Nevaru taču nošaut sievieti, ar kuru tikko pārgulēju… Man laiks laisties prom. Uz redzi! - Zdors viegli pieskārās Valentīnas plecam.

-      Pagaidi, bet ko lai es daru? Ko man iesākt ar viņu? - Sieviete pamāja uz stingstošā Favaza pusi.

-      Novel visu uz mani. Tikai nestāsti, kas es esmu un no kurienes. Vai bez kokmateriāliem viņam bija vēl kāds bizness?

-      Apģērbi no Turcijas… Svīteri, vējjakas, gultas vēja… Zeltīti aizkari…

-      Tad tā arī pasaki - ar ciemiņu runāja par gultas veļu un svīteriem… Visus sīkumus nezini, bet runa bija par vējjakām. Atkārtoju vēlreiz: par kokmateriāliem, mani un mūsu firmu - ne vārda. Tu taču zini - es tevi visur atradīšu. Un mūsu puiši ari. Vai tavu māti. Annozačatovku jau nevar sajaukt ar citu ciemu. Mani te redzēja - es taujāju pēc tavas mājas -, tāpēc tavus vārdus apstiprinās. Vai esam sarunājuši?

Valentīna, lūkodamās ārā pa logu, ilgi klusēja, tad pagrieza galvu uz Zdora pusi.

-      Bet varbūt mēs viņu varētu kaut kur paslēpt? Neviens nemeklēs. Libānā attapsies tikai pēc mēneša, ne ātrāk.

-      Nē. - Zdors bija nelokāms. - Tā būs sliktāk. Tev pašai.

-      Kāpēc?

-     Pierādījumi paliek vienmēr. Tāpēc - lai tie paliek. Tikai tie vairs nebūs pierādījumi pret tevi. Saku vēlreiz - novel visu uz mani. Sak, atnāca kāds tev nepazīstams cilvēks un sastrīdējās ar Favazu. Kad tu ieskatījies istabā, zaudēji samaņu. Bet, kad attapies, tūlīt skrēji uz miliciju. Man vajadzīgas trīs stundas. Vai tu man tās atvēlēsi?

-     Jā. - Valentīna paraustīja apaļos plecus.

-     Mani nemeklē. Un nezvani. Ja vajadzēs - es pats tevi sameklēšu.

-     Sameklē. - Valentīna joprojām šķita pārsteidzoši vienaldzīga. - Māte te paliks. Viņa zinās, kur meklēt.

-     To es atcerēšos.

-      Es piezvanīšu tev no Maskavas, no automāta.

-      Nevajag.

-      Es piezvanīšu no automāta, - Valentīna tikpat vienaldzīgi atkārtoja. - Kad būšu Maskavā. Tas nebūs rīt… Pēc mēneša, varbūt pēc gada.

-     Tad piezvani pēc gada.

Zdors ar vienu roku piebļāva Valentīnu, pieskārās ar lūpām nu jau pazīstamajiem matiem un tad neatskatīdamies devas prom no istabas, mājas un pagalma. Zinādams ceļu, viņš taisnā ceļā soļoja uz šoseju. Tiklīdz pacēla roku, tā jau pirmais žigulitis apstājās.

-     Vai uz Dņepru aizvedīsi?

-     Simt grivnu.

-      Braucam!

Pēc kilometriem desmit Zdors izkāpa pie kādas ēstuves.

-      Es iekodīšu, - viņš paskaidroja. - Mani negaidi. - Iedevis šoferim trīsdesmit grivnu, Zdors aizcirta durvis un iegāja tumšā, smacīgā ceļa ēdnīcā.

Paskatījies pa logu un pārliecinājies, ka žigulis jau aizbraucis, viņš izgāja ārā, pārskrēja pāri šosejai un jau pēc piecām minūtēm brauca pretējā virzienā, uz Krivojrogu. Nākamā mašīna aizgādāja Zdoru uz Kirovogradas lidostu.

Piegājis pie kases, viņš uzdeva tikai vienu jautājumu:

-      Uz kurieni lidos nākamā lidmašīna?

Nākamā lidmašīna pēc stundas lidoja uz Kijevu.

Kijevā iesēdies vakara vilcienā, Zdors no rīta jau iebrauca Maskavā.

Tā bija pirmdiena.

Bet tieši desmitos viņš iegāja firmas galvenajā birojā un tūlīt pat, saskrējies ar Mandriku, jautri sarokojās.

-      Klau, kā tu īsti domā meklēt Favazu? - Mandrika pavaicāja neizprotami neatslābstošā ziņkārē.

-      Lai viņš iet ellē, tas Favazs! Vai tad man citu darbu nav?!

-      Tā jau ir. - Mandrika, paraustījis plecus, devās uz savu kabinetu.

Un atkal Zdors ievēroja - to nemaz nevarēja neievērot cik atviegloti Mandrika nopūtās.

Ļoti atviegloti.

It kā akmens no sirds būtu novēlies.

-      Nu, nu, nu, - Zdors mulsi nomurmināja.

Ar katru dienu Koktebelē kļuva arvien vēsāks. Aukstie oļi vairs nešķita vilinoši, bet gan atbaidoši un bīstami. Pieejot pie neparasti tīrā ūdens, neviļus acis pārslīdēja jūras klaidam - vai nepavīdēs kāds peldētājs, vai starp apaļajām bojām neparādīsies vientuļa cilvēka galva? Un tādu pamanot, arī pašam radās spars un apņēmība mesties ūdenī.

Nez kur pagaisušas jahtas, kas visu vasaru šūpojās pie mu- liņa, un arī mans pusbaņķieris-pusslepkava savu "Zobenvali" bija aizvedis uz Dņepropetrovskas dokiem. Uz atvadām viņš vēl uzaicināja uz "Zodiaku", uzcienāja ar tekilu, uzsita pa muguru un pagaisa. Džips viņu gaidīja turpat, krastmalā.

-     Vēl redzēsimies, - Andrejs noteica.

-     Varbūt, - es atbildēju.

-     Vai nākamgad atbrauksi?

-      Es centīšos.

-     Atbrauc! īstenosim savu brīnišķīgo ideju.

-      Kādu? - es nesapratu.

-      Esi aizmirsis? Ar jahtu! Jūrā! Pie apvāršņa! Ar visām varavīksnes krāsām! Jau nobijies?!

-     Nē, kāpēc… To var.

Atvēris durvis, viņš ielēca mašīnā un pazuda aiz džipa tumšajiem stikliem. Bet,tūlīt pat viens stikls noslīdēja lejup, atsedzot Andreja sārto un dzīvespriecīgo ģīmi.

-     Turies, vecīt! - viņš sacīja. - Katram savas problēmas. Un neesmu drošs, vai manas ir vieglākas par tavējām! Nepavisam neesmu drošs!

Par atbildi es tikai pacēlu dūri un spēcīgi pakratīju. Sak, bez cīņas nepadošos.

Andrejs pameta man ar aci, džips sakustējās un tūlīt pat nogriezās uz kafejnīcas pusi - tur varēja nokļūt uz šoseju. Vēl pēdējo reizi savīlē uzzibsnīja tumšie logu stikli, un džips pazuda no redzesloka.

Koktebele kļuva vēl vientuļāka un plašāka.

Klīzdams pa krastmalu uz glābšanas stacijas pusi, restorāna "Bogdans" durvīs es ieraudzīju Sašu Ložko - dzejnieks aicinoši māja ar roku, mudinādams nākt iekšā.

-     Pa glāzītei? - viņš apvaicājās.

-     Var jau.

Slava pamāja, un viņam priekšā uz -galdiņa ar ķiršsarkano samta galdautu kā pēc burvja mājiena parādījās divas glāzītes un karafīte ar konjaku "Koktebele". Pielējis glāzītes, Slava paskatījās uz mani.

-      Par uzvaru pār ļaunumu! - viņš pārliecināts noteica, prasīgi ielūkodamies man acīs.

-     Kā nu mēs katrs to saprotam, - es piebildu.

Slava, uzacis saraucis, padomāja - acīmredzot mana piebilde viņam bija iepatikusies - un tad vienā rāvienā iztukšoja glāzīti. Man atlika izdarīt tāpat.

-     Vai mūsu pēddzini sen esi redzējis? - Slava painteresējās.

-     Sen.

-     Viņš prašņāja par tevi. Interesējās.

-      Bet pats no restorāna svešu dāmu savāca, - es ķildīgi paziņoju. - Starp citu, no noziedznieku kompānijas.

-      Viņš nesavāca. - Slava atmeta ar roku. - Viņam to iegrūda. Bet šis, nabags, priecīgs.

-     Tad jau labi, nav ko iebilst.

-     Ja viņš tev pārāk uzmāksies, pasaki. Ātri nomierināšu.

-     Sarunāts, - es noteicu.

Karafīte ap to laiku arī bija tukša, lai gan iespējams, ka tā vairs nebija ne pirmā, ne arī otrā, jo Slavas Ložko restorānā tā mēdza gadīties.

Un atkal es stāvēju vientuļajā, saules apspīdētajā krastmalā. Lielie viļņi žilbināja acis, no jūras pūta brāzmains vējš, un virs Karadaga gūzmējās tumši mākoņi - nakti būs lietus.

Un tad es ieraudzīju, ka man pretim soļo Žora. Salīcis uz vienu pusi, viņš stiepa savu smago somu ar akmens kalumiem.

-      Nepārdotā prece? - es jautri apvaicājos, norādīdams uz somu.

-      Atsijātais zelts, - Žora izlaboja. - Un ja nu mēs - nedaudz madeiras?

-     To var.

-      Un vajag! - Žora atkal izlaboja un, saķēris mani aiz piedurknes, ievilka kādā vēl neslēgtā ielas kafejnīcā. No šejienes varēja labi vērot jūru, Vološina profilu, pa debesim joņojošos mākoņus un sauli. Visa kafejnīcas teritorija - nojumes un lietussargi bija novākti - vienkārši peldējās saulē. Pudele ar zeltaino vīnu un glāzes, īsta stikla glāzes ar kājiņām, grezni un svinīgi mirguļoja, solot drošu nākotni, vismaz man tā likās.

-     Kur biji? Ko darīji? Kā baudīji dzīvi? - Žora painteresējās.

-     Dzēru dievišķo dzērienu. Konjaku "Koktebele". Un tagad pats esmu pārvērties zeltā, - es visai aptuveni citēju Slavu Ložko - šis rindiņas bija iekaltas viņa restorānā kādā akmeni.

-     Tā jau domāju. Labāk iedzersim! Par uzvaru pār ļaunumu! - Žora dedzīgi iesaucās.

-     Kaut kur šo tostu jau esmu dzirdējis, - es nedroši ieminējos, - pie tam pavisam nesen.

-      Redz, kā… Man tikai nupat tas iešāvās prātā.

-     Slava to izdomāja pusstundu ātrāk.

-      Un ko tu viņam atbildēji?

-     Es to papildināju… Pār ļaunumu, kā nu mēs katrs to saprotam.

-     Labs papildinājums.

Kad pirmās pudeles saturs beidzās, mani piepeši radās stingra pārliecība - ja vajadzēs mirt, pēdējā aina, ko atcerēšos uz šīs grēcīgās zemes, būs žilbinoši baltās margas uz apaļiem, vēderainiem stabiņiem, madeiras pudele ar saules zaķīšiem, mēs ar Žoru un bezgalīgs apvārsnis, kurā savijas Karadaga vējš un mirdzošo viļņu šalkas.

Un vairāk nekā.

Ne dzīvas dvēseles. Saules apžilbināti, mēs vairs neko apkart neredzējām - tikai zilo jūru ar baltajām viļņu mugurām un zeltainos zibšņus glāzēs.

Neko labāku pirms nāves es vēlēties nevarētu.

Neko citu pēdējā stundiņā redzēt arī negribu.

Turpinādams savu ceļu pa krastmalu, es piepeši uzskrēju virsū Alevtīnam. Viņa apsārtušās, iekaisušās ačteles gailēja priecīgā satraukumā.

-      Iedomājies, - viņš saldkaisli nošausminājās, - paša rīta agrumā, tikko sāka aust gaisma, pie manis numurā ienāca mana skaistulīte! Uzreiz pēc nakts maiņas! Ienāca, nometa stūrī visas drēbes un tūlīt zem segas… Iedomājies?

-      Uzreiz pēc maiņas?

-     Jā! - viņš iekliedzās.

-     Tad jau laikam viņa garšīgi smaržoja pēc kotletītēm?

-      Vecīt! Ne tikai pēc kotletītēm, bet arī pēc šašliciņiem un…

-     Ceptiem kartupeļiem, - es papildināju.

-     Jā, arī tas!

-      Cik viņa tev smaržīga! - es izteicu savu apbrīnu. - Man tādas nekad nav gadījušās. Un laikam arī negadīsies.

-     Viņai ir arī citas labas īpašības!

-      Ticu. - Un es devos tālāk, prātodams, ka man vēl pietiks spēka nogriezties uz Rakstnieku nama pusi, Vladimira Iļjiča Ļeņina nosodošā skatiena pavadītam aizmeimurot līdz deviņpadsmitajam korpusam, uzkāpt otrajā stāvā un ieslēgties, ieslēgties, ieslēgties, cik nu slēdzene ļauj.

Un tad atslēgties.

To es arī paveicu, man pietika gan spēka, gan, kas svarīgāk, ari prāta. Jau gultā gulēdams, vēl nodomāju, ka ikdienas rituāliem tomēr ir jēga, arī ikdienišķas lietas, īsas tikšanās, vieglprātīgi vārdi un rīcība sniedz savu prieku. Tā nu mēs kā rudens lapas lidojam saulē un vējā, zibinot sava skaistuma paliekas, kuras kļūst arvien niecīgākas un apšaubāmākas un kurām drīz vairs nebūs nekā kopīga ar skaistumu, bet gan ar kaut ko gluži pretēju…

Pamodos es jau naktī no zaru šalkoņas aiz loga. Lietus straumes plosīja mūžzaļās cipreses, virs trakojošās jūras plaiksnīja zibens, un no pēdējā atlikušā restorāniņa plūda vientuļas orķestra skaņas - kādam vēl pietika spēka izklaidēties, tā teikt, pusnakts orģijās lietus pavadībā. Iepriekšējā dienā es visiem, kam spēju, biju paziņojis, ka dodos prom uz divām vai trim dienām, atvainojos un lūdzu bez manis neskumt. Tāpēc tagad varēju izbaudīt apziņu, ka neviens man ar sarunām, madeiru vai konjaku neuzmāksies un neviens ari nevilks pastaigā pa vientuļo, pielijušo krastmalu.

Skurbulis svaigā jūras gaisā izgaist ātri - jau ap pusnakti es jutos pietiekami atžirdzis, kuņģis un galva vairs nesāpēja, un, vērodams tumsā zibens uzliesmojumus, es izbaudīju savu vientulību un drošību. Nebija dzirdamas arī cilvēku balsis, suņu rejas un motoru rūkoņa. Tikai lietus čaboņa un negaisa dārdi.

Ak Dievs, cik brīnišķīgi!

Bet es zināju, labi zināju vienu skarbu dzīves likumu - ja cilvēks jūtas laimīgs un pats to apzinās, tad laime jau tobrīd karājas mata galā. Piepeši radās nelāga pārliecība, ka šī lietus graboņa, maigie viļņu dārdi, zibens, kurš neizprotamā niknumā arvien no jauna triecās jūrā, izgaismodams Karadaga melno siluetu, nevar ilgt mūžīgi, tāpēc jāsteidzas to visu ierakstīt atmiņā.

Tā arī notika.

Nakts skaņu jūklī piepeši uzradās disonanse, vārs, gandrīz nereāls troksnis. Piecēlies es piegāju pie lodžijas stikla durvīm, bet tur bija redzams un dzirdams tikai negaiss. Un tad piepeši uz lodžijas parādījās cilvēka stāvs.

Neliels cilvēciņš triko viegli pārlēca pāri margām. Tas paskatījās apkārt, pavērās lejup un nāca uz durvīm. Es stāvēju aiz aizkara, tāpēc mani ieraudzīt viņš nevarēja. Piepeši metru no manis istabā griezīgi nočirkstēja metāls. Pieliecies pie durvīm, es ieraudzīju, ka durvju spraugā iebāzta tērauda sloksne. Smalkais zāģis diezgan pārliecinoši virzījās augšup un atsitās pret āķīti, kurš man bija šķitis tik drošs…

Pagāja piecas sekundes, desmit - un āķītis padevās.

Cilvēks otrpus durvīm nesteidzās, cenzdamies iejusties situācijā - durvis vaļā un mērķis tuvu.

Sākdams saprast notiekošo, es atvirzījos no durvīm un iesēdos krēslā, lai gaidītu turpmākos notikumus. Sakrustojis kājas, es atbalstīju zodu dūrē un ieņēmu ērtu, pat vaļīgu, pozu.

Durvis atvērās. Cilvēks nedzirdami ieslīdēja istabā, aizvēra aiz sevis durvis un drošības pēc - acīmredzot, lai tās vējā nevirinātos un neradītu lieku troksni, - atkal tās aizāķēja.

Uzspīdēja spēcīga kabatas lukturīša gaisma.

-      Ai, - sacīja Žanna, - tas esi tu?

-     Nē, tas neesmu es. Es tagad atrodos Jaltā pie sava vecā drauga Marika Kozovska. Mēs dzeram vīnu, atceramies pagātni un vērojam naksnīgo negaisu. Jaltā pašlaik arī plosās negaiss. Lielisks laiks, vai ne?

-     Tu mani nobiedēji, - Žanna paziņoja, un man jāatzīst, ka tas bija lieliski teikts. Satriecoši iederīgi.

-      Es taču uzvedos klusi, neizdarīju nevienu strauju kustību, neradīju skaļu troksni… Kā es tevi varēju nobaidīt?

-     Tu runā tā, it kā es būtu kaut ko nogrēkojusies…

-      Vai tiešām es tā runāju?

-     Tev pat nav jausmas, cik izsmējīgs ir tavs tonis.

-     Piedod, lūdzu, es negribēju tevi ne aizvainot, ne aizskart tavu pašcieņu. Ne sievietes, ne cilvēcisko, ne profesionālo…

-      Kas tie par mājieniem?

-      Par ko tu runā?

-     Vai drīkstu apsēsties? Varēji jau arī pats piedāvāt!

-     Tikai ne uz gultas. Tu esi slapja. Kur pamanījies tā samirkt?

-     Tur ir lietus. - Viņa pamāja ar roku uz durvju pusi.

-     Ja tev te kārtojamas kādas darīšanas, vari mierīgi tam nodoties, es netraucēšu.

-     Atkal ņirgāšanās. - Viņa apsēdās uz krēsla, bet, juzdamās neomulīgi, nemitīgi mainīja pozu, te piecēlās, te atkal apsēdās.

Es pasniedzos un nospiedu galda lampas slēdzi. Iedegās gaisma. Vāja, bet pēc tumsas tā šķita žilbinoša.

-      Varēji brīdināt, - Žanna noņurdēja.

-      Lūdzu, piedod!

Šo absolūti situācijai neatbilstošo sarunu varētu laikam turpināt vēl ilgi, bet man apnika kult tukšus salmus.

-     Tu arī izmirkuši labi izskaties. - Žanna arī salijusi bija formā.

-     Beidzot ievēroji.

-      Vai nevēlies man kaut ko paskaidrot?

-      Par ko tu runā?

-     Nu… Vispār jau tas ir nedaudz dīvaini… Tu nepieklauvēji pie durvīm, neiemeti logā akmentiņu, neuzspīdināji kabatas lukturīti… Bet vienkārši ielavījies iekšā ar tērauda loksnes palīdzību. Zini, es esmu tik pārsteigts!

-     Varēji gan pateikt, ka ari iepriecināts.

-      Protams, mani pārņēma neaprakstāma sajūsma! Varētu teikt, ka esmu traks no laimes.

-      Ironizē?

-      Kas tad man cits atliek?

-      Tu laikam esi pieradis, ka visam ir kāds racionāls izskaidrojums, vai ne? Visam jābūt saskaņotam un pārbaudītam, vai ne? Un viss, kas atrodas ārpus šiem rāmjiem, ir noziedzīgs, zemisks un neģēlīgs, vai ne?

-     Vai es to esmu teicis?

-      Tas tev uz pieres rakstīts. Lieliem burtiem. Ar sarkanu flo- masteru. Un vēl trīsreiz pasvītrots.

-      Kaut kādas šausmas! - Neviļus pārlaidu plaukstu savai nosvīdušajai pierei. - Ja es pareizi saprotu, tu šonakt atnāci, vēlēdamās apliecināt savu cēlo būtību? Vai es skaidri izsakos?

-     Pietiekami.

-     Tā, - es apjucis noteicu.

Žanna piecēlās, pienāca pie mana krēsla, noslīga uz ceļiem un ieskatījās man acīs. Un, neko nesakot, vienkārši turpināja skatīties, mēģinādama iesūkt sevī visu manu gribu, stingro apņemšanos un nikno neizpratni. Tas viņai arī izdevās. Es sajutu, ka tūlīt, tūlīt jau padošos un man neatliks nekas cits, kā viņu izģērbt, noberzt ar sausu dvieli un nolikt gulēt.

-     Nu? - viņa pavaicāja. - Viss kārtībā?

-     Gandrīz.

-     Žena! - vina lēni novilka, acīmredzot nolēmusi, ka esmu

/ / ' '

305-

nobriedis prātīgai sarunai. - Žeņa… Nu kāpēc tu nespēj saprast vienkāršas lietas? Ko tu tur savā dumjajā galvā esi izprātojis? - Viņa sabužināja man matus, un, šķiet, es patiešām nokaunējos., - Nu, es vienkārši aizkavējos, nav svarīgi - kur… Bet, ja gribi, pateikšu. Tikla un šķīsta aizkavēšanās. Atnācu mājās, bet saimnieces nav. Durvis aizslēgtas. Vai nu aizmirsusi man atstāt atslēgu, vai nu kas atgadījies, vai arī, iespējams, es vienkārši to nelaimīgo atslēgu esmu pazaudējusi… Kur man bija likties? Nu

20 - 2959

atbildi - kur? Tā nu devos turp, kur mani vienmēr mīļi un silti sagaida. Protams, tevi te sastapt es necerēju, pats teici, ka brauksi uz Jaltu. Un tā nu nolēmu rāpties iekšā. Piedod.

Viņas acis bija tik tuvu, tumšie, slapjie mati ieskāva iedegušo seju, un, skatoties no apakšas uz augšu, Žanna likās vēl trauslāka un neaizsargātāka nekā parasti.

Un es padevos.

-     Vai gribi kaut ko iedzert?

-      Bet kas tev ir?

-      Kabernē.

-     Domāju, ka tieši tas man šobrīd ir vajadzīgs. Sarkanvīns mani ātri piecels kājās.

-     Piecels kājās? - es nošausminājos. - Horizontālā stāvoklī tu izskaties daudz labāk! Vienkārši satriecoši!

-     Un man atkal jāpiekrīt. - Žanna iesmējās, un man atlika tikai izņemt no skapja pudeli.

Pirmās glāzes mēs iztukšojām ātri, un tad es patiešām noberzu Žannu ar sausu dvieli. Tad vīns piepeši beidzās, un man nācās atkorķēt otru pudeli, kura arī izrādījās ne pārāk ietilpīga. Uzkodām atradu tikai tirgū nopirkto sāļo biezpiena sieru. Otrā pudele un divvientulība mūs abus pilnībā apmierināja. Man vairs nevienu nevajadzēja, cerēju, ka viņai - arī.

Mēs gulējām līdzās tumsā, un tikai zibens laiku pa laikam izrāva mūs no nebūtības nervozi zilganā gaismā, kam sekoja novēlojušies pērkona dārdi.

-     Zini, man ir nepatikšanas, - Žanna piepeši ierunājās.

-     Tev?! Nevar būt.

-     Pēdējā laikā rudais leitnants vairs no manis neatkāpjas.

-      Neatkāpjas vai uzmācas?

-     Ja viņš uzmāktos… Es zinātu, ko darīt.

-      Kas tavā dzīvē vinu mulsina?

/

-     Viņu mulsina tā nakts, kad zem taviem logiem tika nogalināts cilvēks.

-     Vai tad tu tonakt slikti uzvedies?

-     Atradusies viena lieciniece, kaut kāda pastulba veča… Viņa apgalvo, ka tonakt redzējusi mani kopā ar to tipu.

-     Un tips, protams, vairs nevar to ne apstiprināt, ne ari noliegt, - es nekādi nespēju runāt nopietni, lai gan sapratu, jau labi sapratu, ka Žanna šo sarunu nav uzsākusi nejauši.

-     Žeņa, man joki nav prātā.

-      Vai viņš tur tevi aizdomās par slepkavību?

-     Varbūt. Lai gan, manuprāt, ari pats tam lāgā netic. Šodien atkal būs jāiet uz pratināšanu.

-      Pasūti viņu trīs mājas tālāk.

-     Nevaru. Man aste ir spīlēs. Viņš jau par mani zina visu - adresi, tālruņa numurus, darba vietu… Žeņa, atceries, kad tev vajadzēja, es pateicu, ka to nakti pavadīju kopā ar tevi… Vai atceries?

-     Nu? - es apjucis noteicu, jo nekad nebiju lūdzis viņai to teikt, nebiju prasījis palīdzēt un liecināt - ne melojot, ne stāstot patiesību. Jā, viņa pateica izmeklētājam, ka tonakt bija ar mani. Bet es to nelūdzu. Un tad man piepeši radās maza, bet ļoti svarīga doma - izrādās, ka šis alibi nemaz netika gādāts man… Bet sev pašai. Tātad jau toreiz viņa saprata, ka tas būs nepieciešams. Tas nozīmē, ka pastulbā veča patiešām būs Žannu redzējusi

Rešņa sabiedrībā.

/

Interesanta faktu ķēdīte…

-      Es nesaprotu. - Žanna pat nedaudz pacēla galvu no mana pleca. - Tad tu atceries mūsu sarunu vai neatceries?

-      Es atceros to ļoti labi. Katru vārdu.

-     Nu, re, - Žanna prātīgi noteica, un es sajutu, ka viņa pat pamāj ar galvu. - Tas ir brīnišķīgi. Domāju, ka tavi vārdi to prašņātāju nomierinās.

-      Bet kur tad veča tevi ar cietušo varēja redzēt?

-      Paprasi viņai.

-      Laba doma.

-     Tu patiešām pārbaudīsi manus vārdus?

2o1

-      Protams.

307.

-     Tu esi jucis!

-     Nē, jukusi esi tu, jo vairs nesaproti jokus.

-     Tiešām? - Žanna likās pārsteigta. - Tad ielej.

Un man nācās atkorķēt trešo pudeli. Ietinušies segās, mēs iekārtojāmies uz lodžijas krēslos, dzērām sarkanvīnu, ēdām biezpiena sieru un jutāmies lieliski šajā trokšņainajā zibeņu naktī. Es Žannai nevaicāju, kur viņa atradusi tērauda plāksni un kabatas lukturīti, kā uzminējusi, ka tieši tā var atvērt manas durvis…

Kāpēc?

Arī bez tā nakts bija tik laba.

Sāka aust gaisma, un ciprešu kontūras aizvien skaidrāk iezīmējas uz debesu fona, negaiss aizvirzījās uz kalnu pusi, un tagad klusi, neapmierināti dārdi skanēja jau no turienes. Šķiet, negaisam likās, ka te vēl viss nav padarīts un rīts atnācis par ātru, aizdzenot to uz bezdibenīgajām kalnu aizām.

Vigovskis, uzbraucis uz Dmitrovkas šosejas, devās uz centra pusi. Pie džipa stūres viņš sēdēja pats, bet džipu uz ceļa cienīja, tam bremzējot grieza ceļu, ļaujot iebraukt izdevīgākā joslā vai apdzīt. Nervozo žigulīšu šoferi jau zināja, ka parasti cilvēki ar tādām mašīnām nebrauc, tāpēc no tāda vadītāja var dabūt pa purnu, pat apstājoties pie sarkanās gaismas. Gadījās, ka "džipieši" piekāva trolejbusu un autobusu vadītājus, viens pat aptracis izvilka tramvaja vadītāju uz ielas, un tikai garāmgājēju trakā kliegšana neļāva nosist nelaimīgo, kuras vienīgais grēks bija satiksmes noteikumu ievērošana, kad, viņaprāt, vajadzēja pašķirt ceļu džipam.

Visu to zinādams, Vigovskis brauca mierīgi, jo bija drošs, ka neviens virsū netrieksies, priekšā neaizbrauks un no joslas neizspiedīs. Vairums šoferu domāja, ka katra džipā noteikti glabājas divi, trīs automāti, kaste ar sprāgstvielām, granātmetēji ar pilnu kaujas komplektu un citi pirmās nepieciešamības priekšmeti.

Un bieži viņi arī nekļūdījās.

Tuvodamies Savelovskas stacijai, Vigovskis ievēroja gaišzilu žigulīti - spogulī tas jau rēgojās vairākus kilometrus, un tikai tagad viņš apjauta, ka žiguļi tik bezkaunīgi parasti nebrauc. Vigovskis nolēma pārbaudīt - apmetis līkumu, viņš atkal atgriezās pie Savelovskas stacijas. Zilais žigulītis arī. Šķiet, tas ar nolūku turējās nedaudz pa kreisi, lai to labāk redzētu spogulītī.

-      Tā, - Vigovskis noņurdēja un nogriezās uz citu ielu.

Žigulītis pakaļ.

Lai kurp brauktu Vigovskis, žigulis allaž rēgojās turpat aizmugurē.

-     Skaidrs. - Vigovskis, ilgāk nekavēdamies, brauca taisnā ceļā uz biroju. Pārliecinājies, ka tam pievērsta uzmanība, žigulītis pie kāda pagrieziena pazuda. Biroja stāvlaukumā Vigovskis iebrauca jau bez astes.

Iegājis kabinetā un nosviedis koferīti uz krēsla, viņš piesteidzās pie loga - zilais žigulītis stāvēja pretējā šķērsielā. Tiklīdz Vigovskis pavēra aizkaru, svešais šoferis vairākas reizes uzspīdināja gaismas. Sak, sveiks, dārgais draugs, priecājos, ka esi ieradies darbā!

Vigovskis izsauca Zdoru un Mandriku.

-      Vai jūs kāds izseko? - viņš pajautāja, tiklīdz abi ienāca kabinetā.

-     Neesmu ievērojis, - Mandrika atteica.

-      Šķiet, ka ne. - Zdors paraustīja plecus.

-      Bet mani izseko. - Vigovskis atkal piegāja pie loga un, pasaucis pārējos, norādīja uz zilo žiguli. - Tas tips man sekoja cauri visai Maskavai.

-      Varbūt nejauša sakritība? - Mandrika ieminējās.

-      Es tā līkumoju, izvēlējos tik neiespējamus maršrutus, ka… Viņš atstājās tikai pie Dārzu loka, bet, kad ienācu kabinetā, jau stāvēja te un signalizēja man ar gaismām.

Kā apliecinot Vigovska vārdus, zilais žigulītis atkal vairākas reizes paspīdināja lukturus.

-     Saki mūsu puišiem, lai ņem viņu ciet, - Vigovskis uzrunāja Zdoru. Bet nezināmais šoferis, it kā būtu to dzirdējis, lēni sāka braukt, nogriezās ap stūri un pazuda.

Vigovskis apsēdās pie galda, paberzēja seju, uz bridi sastinga un tad uzlūkoja savus kolēģus, kuri ari bija iekārtojušies krēslos.

-     Nu? - viņš ierunājās. - Ko darīsim?

-     Jāpastiprina apsardze, - Zdors ātri atbildēja. - Jārīkojas uzmanīgāk. Jābeidz pļāpāt pa telefonu.

-      Domā, ka kāds var pieslēgties?

-     Ja labi samaksās… Mierīgi. Kā tagad saka… To, ko nevar nopirkt par naudu, var nopirkt par lielu naudu.

-     Vai arī tevi? - Mandrika pavaicāja.

-     Protams! Tāpat kā tevi, dārgais draugs, tāpat kā tevi!

-     Tu mani nodevējos nesteidzies ierakstīt! - Mandrika nez kāpēc aizsvilās. - Atbildi pats par sevi, nevis mani. Gan jau ar savām lietām es pats tikšu galā.

-     Ar savām - varbūt, - Zdors jau klusāk piebilda. - Bet, runājot par kopējām interesēm… Tur vēl jāpaskatās.

-     Klausies! - Mandrika pielēca kājās, bet viņa niknums šķita nedabisks - viņš pilnībā sevi kontrolēja, lai arī smagi elsa, bolīja acis un pat dusmīgi žņaudzīja dūres. Nekāda īsta niknuma. To saprazdami, visi nodūra acis, ļaujot Mandrikam ar godu atkāpties.

Un tieši tobrīd iezvanījās tālrunis. Tiešais savienojums - šo numuru zināja tikai nedaudzi: paši dibinātāji, divi vai trīs uzpircēji, bankas vadība…

-     Vai Igors Jevgeņjevičs? - godbijīgi painteresējās balss. Vigovskis uzreiz pazina cilvēku, ar pieglaustajiem mateļiem, kurš te bija ieradies ar koferīti.

-     Jā, tas esmu es.

-      Vai jūs mani pazīstat? -Jā.

-      Un vai atceraties musu sarunas tēmu?

-     Jā.

-      Mani klienti palūdza uzdot vel vienu jautajumu… Vai drīkst?

-Jā-

-     Jautajums ir šads… Vai jus visu saprotat?

-      Kā jūs to domājat?

-     Šodienas brauciens pa pilsētu… Šī līkumošana, cilpu mešana… Vai jums neradās kāda doma?

-      Kādai domai tad bija jārodas?

-     Jūs, Igor Jevgeņjevič, būsit nākamais.

-      Kādā nozīmē?

-      Tajā parastākajā, Igor Jevgeņjevič, visparastākajā.

Un cilvēciņš nplika klausuli.

Šī saruna Vigovski dīvaini ietekmēja. Ja sarunu biedrs būtu kliedzis, draudējis, siekalodamies klausulē, solītu uzspridzināt, nodedzināt vai nošaut… Tas neliktos tik briesmīgi kā šī klusā, godbijīgā balss, kurā dažbrīd ieskanējās līdzjūtība, tiesa, līdzjūtība pret upuri, kuram spriedums jau pasludināts, lai arī vēl nav izpildīts.

Vigovskis lēni un piesardzīgi, kā bīdamies pat ar vissīkāko troksnīti iztraucēt klusumu, nolika klausuli.

-      Kas tur zvanīja? - Zdors nespēja ilgāk klusēt - viņš juta, ka saruna bijusi īpaša.

-      Es esmu nākamais.

-     Nesaprotu? - Mandrika pavērās Zdorā, pēc tam - Vigovskī.

-      Man pavēstīja, ka nākamo uzspridzinās, noindēs vai sadedzinās nevis tevi, nevis Zdoru, bet tieši mani. Medības ir sākušās.

-     Tā nekas, - Zdors apjucis novilka.

-     Jālaižas lapās, - Mandrika noteica.

-      Un pēc tam?

-      Jānogaida. Kādreiz Nasredīns uzņēmās desmit gados iemācīt ēzeli lasīt un par to pieprasīja no šaha krietnu summu.

-      Un šahs naudu iedeva? - Zdors tik dedzīgi pavaicāja, it kā runa būtu par viņa paša naudu.

-      Iedeva. Un piebilda: ja neiemācīsi ēzeli lasīt, tev nocirtīs galvu.

-      Un viņš iemācīja?

-      Ak, sacīja Nasredīns saviem draugiem. Pa desmit gadiem noteikti kāds no mums nomirs - vai nu es, vai nu šahs, vai nu ēzelis. Tikai jānogaida.

-     Cik ilga tā gaidīšana būs?

-     Mēnesis. Divi mēneši. Sliktākajā gadījumā - trīs. Vai pusgads. Pa to laiku kaut kas noteikti mainīsies. Tie puiši arī var iekrist. Vai arī samazinās summu.

-     Vai arī mūs novāks kāds cits. - Zdors nervozi iesmējās, bet neviens viņam nepiebalsoja.

-      Varbūt dot pretsparu? - Mandrika ierosināja.

-      Kam? - Vigovskis pavaicāja.

-     Jāuzzina, kas tie pieci bija… Viesnīcā. Un jāsāk dzīt pēdas.

-      Personības nav noskaidrotas. Visas pēdas ved uz dzelzceļu.

-      Es runāju ar Slavu Gorožaņinovu… Viņš nezina, kas tie varētu būt.

-     Nezina vai negrib zināt? - Zdors pajautāja.

-     Viņš būtu pateicis. Pats varēja būt Agapova vietā… Nav jēgas noklusēt.

-     Varbūt iebaidīts?

-     Tad labi iebaidīts.

-     Bet varbūt atdot viņiem tos piecus miljonus? - Mandrika ierosināja. - Lai aizrijas.

-     Ak Dievs, es labprāt atdotu! - Vigovskis novaidējās. - Bet nedrīkst, Vasja! Rīt viņi pieprasīs atkal. Un mēs līdz kapa malai vergosim viņu labā! Kā iedosim miljonu, tā - cauri! Viņi par tiem pieciem līķiem var tikai priecāties! Un vicināt taisnīgās atmaksas zobenu! Viņi drīkst visu, skaidrs? Tagad viņi drīkst visu!

Atkal iezvanījās tālrunis, un Vigovskis, pacēlis klausuli, labu brīdi klusēdams klausījās.

-     Jā, es labi dzirdu… Jā… Kad? Sapratu. Un sīkāk? Sapratu.

Saruna turpinājās minūtes desmit, un pa šo laiku Vigovskis

vismaz reizes desmit pateica "sapratu". Un katru reizi arvien

klusāk, arvien bezcerīgāk. Nolicis klausuli, viņš paskatījās uz saviem kolēģiem.

-      Apsveicu, - viņš sacīja.

-      Paldies! - Zdors atcirta.

-     Ziņoju… Tikko, pirms pāris minūtēm, savā kabinetā nošauts Slava Gorožaņinovs.

Ne Mandrika, ne Zdors neizdvesa ne zilbes. Sastinguši viņi palika sēžam krēslos un mēmi lūkojās Vigovskī, kurš tieši tāpat skatījās pretim.

-      Kas zvanīja? - Mandrika painteresējās, kad beidzot bija atguvis runas spējasv

-     Sekretāre.

-      Un reizē arī viņa sieva, - Zdors nomurmināja. -Jā.

-      Ka viņa turas?

-      Labāk, nekā varētu gaidīt. Histērija sāksies vēlāk.

-      Ko viņa pastāstīja?

-     Atnācis kāds tips… Ne īsti elektriķis, ne īsti tālruņu meistars. Stiepļu ritulis uz pleca, rokās soma. Teicis, ka priekšnieks izsaucis. Viņu, protams, ielaida kabinetā. Pēc pāris sekundēm atskanēja šāviens. Viņa uzreiz pat nav sapratusi, kas tas par troksni. Vīrietis iznācis no kabineta un uz atvadām vēl pamājis ar roku. Sak, laimīgu palikšanu! Kad viņa iegājusi kabinetā, Slava jau bijis miris. Krūtīs iešautas trīs lodes.

-      Un galvā nav šauts? - Zdors gribēja noskaidrot.

-      Vairs nebija nepieciešams.

-      Un tas tips…

-     Teica, ka esot kaut kur redzēts, šķiet, pat pazīstams… Tikai tagad nevarot atcerēties.

-      Un kur viņš pēc tam palika? - Mandrika, joprojām nevarēdams atgūties, pavaicāja.

-     Skaties jaunākās ziņas. - Vigovskis pamāja uz televizora pusi. - Izstāstīs līdz pēdējam sīkumam, parādīs, kur ieurbusies lode, kur izlidojusi ārā, kā raud atraitne, cik izmisuši bāreņos atstātie bērni. Parādīs ne tikai no rita un vakarā, bet ari pusdienlaikā un nakts ziņās. Mūsu Slavu veselu nedēļu visi kanāli daudzinās. Nofilmēs sekciju, bojātos orgānus, parādīs, kura lode bijusi nāvējošā… Taisni kā maitu lijas, kas nedēļām nevar atrauties no asiņainajām dzīrēm, tik knābā un knābā. Līdz pēdējam kauliņam. Kāds par to visu noteikti labi maksā.

-     Skaidrs, kurš tas! - Zdors iesmējās.

-     Tikai nav saprotams - kāpēc? - Mandrika pavaicāja.

-      Kāpēc?! - Vigovskis jutās pārsteigts. - Lai tevi iebiedētu un iedvestu nāves bailes. Lai baidītos dzīvot un bērnus radīt, lai apzinātos, cik briesmīgā vietā dzīvo, un censtos pārcelties uz laimīgākām un pārtikušākām valstīm.

-      Viņus vajadzētu apšaut, - Zdors noņurdēja.

-      Kurus? - Mandrika painteresējās.

-      Visus tos maitēdājus.

-     Gan jau pienāks arī viņu kārta.

-      Nepienāks. - Vigovskis pasmīnēja. - Pagūs aizlaisties uz tām pašām valstīm, kurp visus tik uzstājīgi aicina. Villas jau nopirktas, konti atvērti, jahtas ari siltajos viļņos šūpojas… Vai atceries, Vasja, nesen ziņās stāstīja par zīdaiņu patoloģijām? Kā viņi piedzimst bez rokām un kājām, kādas zarnas redzamas, kādi šķidrumi sūcas no galviņām… Tādas lietas notiek visur. Tikai tur ievēro vienu noteikumu - tā ir īpaša, medicīniska tēma. Bet mūsējie to demonstrē vakara ziņās, kad visa valsts pie televizoriem sanākusi. Maitēdāji to dēvē par vārda brīvību.

-      Un kāds viņiem mērķis? - Mandrika pavaicāja.

-      Lai cilvēki bērnus neradītu. Meitene ar puisi pēc kāzām kā šo raidījumu noskatīsies… Vairs ne tikai katrs savā gultas malā gulēs, bet pat dažādās mājās apmetīsies, lai tikai nebūtu tādas šausmas jāpiedzīvo. Un, lūk, arī rezultāts - valstī iedzīvotāju skaits katru gadu samazinās par miljonu. Par tādu darbu labi maksā. Un maitēdāju kabatas piebriest.

Notika tieši tā, kā Vigovskis bija paredzējis. Vakara ziņās Gorožaņinova slepkavība tika aprakstīta sīki un smalki - Slava guļ uz asiņainā paklāja, trīs ložu brūces krūtīs, trīs izejas brūces mugurā, brīdi kameras patīksminājās par sievas histēriskajām raudām, iemanoties pabāzt objektīvu starp plaukstām, lai visai valstij parādītu atraitnes asaras un no bēdām sajukušas sievietes acis. Sekoja kadri ar līķa iznešanu no dzīvokļa, un tad anatoms pirms sekcijas iebāza pirkstus brūcēs, lai ziņkārīgajam žurnālistam nodemonstrētu, kā cilvēka ķermenis pārvēršas pēc nāves. Korespondents visu to laimīgs nofilmēja un, neko neslēpdams, parādīja valstij.

Iznāca tīri labs raidījums ar saturīgiem komentāriem, tuvplāniem un psiholoģiskām niansēm. Centīgais korespondents bija nofilmējis pat Slavas abus bērneļus, kuri no uzmācīgā tēvoča un kamerām slēpās kādā stūrī - tautai taču jāzina, kā skumst un raud Gorožaņinova bērni…

Bet visdīvainākā ziņa atskanēja raidījuma beigās - slepkava bija arestēts.

Tā nu sagadījās, ka tieši tobrīd, kad viņš elektriķa halātā skrēja ārā no dzelzceļa pārvaldes un ielēca pagalmā gaidošajā mašīnā, pa vārtiem iebrauca kravas automobilis. Cilvēki, kas dzinās pakaļ noziedzniekam, sāka šoferim māt ar rokām: sak, apstājies, tālāk nebrauc. Vadītājs, neko nesaprazdams, neveiksmīgi pārslēdza ātrumu, un motors noslāpa. Pieskrējušie vajātāji izvilka no mašīnas ne tikai slepkavu, bet arī šoferi.

Drīz vien noskaidrojās, ka vadītājs ar šo lietu vispār nav saistīts, un slepkava viņu vienkārši apturējis uz ielas un palūdzis aizvest.

Ko viņš arī izdarījis.

Izkāpjot no mašīnas, slepkava palūdzis neizslēgt motoru, sak, steidzos, kavēju, vispār - piepūta pilnas ausis…

Bet plāns sabruka, jo kravas mašīna…

Parādīja arī pašu kravas mašīnu vārtos un pārbiedēto šoferi, kurš jutās nelaimīgs, ka iejaukts šajā notikumā.

Bet vissatriecošākie jaunumi atklājās pēc televīzijas ziņu pārraides.

Iezvanījās tālrunis - piezvanīja darba nometnes priekšnieks Nikolajs Ivanovičs Usošins.

-      Es pazīstu slepkavu, - viņš sacīja. - Un zinu, pie ka viņš strādā.

-      Kā tu to zini, Koļa? - Vigovskis pavaicāja.

-      Viņš pie manis sēdēja.

-      Vai ilgi?

-      Vismaz kādus piecus gadus. Mēs pa visu šo laiku paspējām labi iepazīties. No visām pusēm. Vispār jau tīri normāls puisis, tikai ar daudzām problēmām. Acīmredzot klājās plāni, ja reiz ķēries pie šāda darba. Tas nav viņam pa spēkam, tāpēc jau arī iekrita.

-     Tas viss ir labi, - Vigovskis novilka. - Tas viss ir labi, - viņš vēlreiz bezcerīgi atkārtoja. - Mums tikai vajadzētu uzzināt, kurš viņu sūtīja, kurš ir pasūtītājs.

-      Es zinu, - Usošins tikko dzirdami iedvesa klausulē.

-     jā?!

-     Tas cilvēks viņu bija centies izpestīt, kad Oļežka pie manis sēdēja.

-      Kas tas vēl par Oļežku?

-      Slepkava.

-      Un kurš tad bija labvēlis?

-      Ir viens tāds cilvēks, - Usošins izvairījās no atbildes. - Slava arī viņu pazina.

-      Viņi kopā strādāja?

-     Teiksim tā - viņiem bija saskarsme.

-      Vai kāds no jūsu puses?

-     Nē, - Usošins atbildēja. - Un pa tālruni par to labāk nerunāt. Es mēģināšu noskaidrot. Varbūt izdosies pašu Oļežku satikt… Puiši apsolīja. Ja būs kas jauns, es piezvanīšu. Kā jums pašiem tur iet?

-     Turamies.

-     Tādi šerpi laiki pienākuši, vai ne, Igor?

-     Tā izskatās.

-     Varbūt jālaižas prom?

-      Nedaudz vēlāk, Koļa, nedaudz vēlāk. Tu jau sēdi aiz dzeloņstieplēm, tāpēc vari neuztraukties.

-      Es taču par jums raizējos. - Usošins pasmīnēja un nolika klausuli.

Pār Koktebeli jau gandrīz nedēļu traucās zemi, smagi mākoņi. Jūra bija kļuvusi īgna un mālaini brūna. No apvāršņa pagaisušas arī nakts uguntiņas - jahtas, kuteri un zvejnieku laivas. Pat mēness nemierīgajos ūdeņos šķita saplosīts un gurdens.

Peļķe pie ieejas Rakstnieku nama teritorijā vairs neizžuva - viss apkārt bija samircis. Tā pat kļuva aizvien lielāka un dziļāka, tāpēc šo ieeju gandrīz neviens vairs neizmantoja, labāk metot līkumu gar tējas namiņu un kafejnīcu "Ikss".

Karadags likās vēl melnāks un slapjāks. Virsotnes klāja migla, Vorošilova kaps pagaisa pelēkā dūmakā, Hameleonu kalns neatbilstoši savam nosaukumam dienām nemainīja krāsu, kļūdams arvien bezcerīgāks un pelēcīgāks.

Pazuda arī Žora Meļņiks. Viņa nebija ne krastmalā, ne "Iksā", ne pie tējas namiņa, kur vientuļš lietū mirka celms, uz kura viņš kala savus brīnišķos darbus, kas slavināja dzīvi pat visneierastākajās izpausmēs. Lietus straumju noskalots, celms atkal bija gatavs piedalīties Žoras daiļrades procesā.

Slava Ložko ari bija atlaidis savas viesmīles un orķestri, kurš tik sekmīgi pārkliedza visus pārējos piekrastes ansambļus. Pats viņš bija devies uz Dņeprodzeržinsku, kur novadpētniecības muzejā jau karājās dzejnieka portrets.

Striptīzklubs arī bija tukšs un pamests, un visi logi aizsisti ar dēļiem. Tagad šī ēka vairs ne ar ko neatšķīrās no šķūņa, kur var samest malku, tukšas kastes vai sliktā laikā iedzīt lopus - gan lielos, gan sīkos tādus kā tautas folklorā daudzinātos āžus. Vējā plīvojošie karogi ar vīriešu un sieviešu simboliem bija pazuduši, un tagad slapjajās debesīs slējās tikai kailas kārtis. Arī veļas auklas bija tukšas, tikai uz vienas vējojās piemirstas bikšeles. Lietū mirkstot, tās bija pārvērtušās lupatā, no kuras sīkā strūkliņā tecēja ūdens un kas nekādi vairs nelīdzinājās tam satraucoši košajam nieciņam, kura dēļ tepat, aiz šīm sienām, trakoja jauni un bagāti vīrieši, bezgala izslāpuši pēc mīlestības un jauniem iespaidiem dzīvē, kura viņiem noteikti šķita bezgalīga.

Nikni viļņi viegli traucās pāri muliņam, acīmredzamā baudā aizskalodami vasaras, siltuma un saules atliekas, kas vēl bija patvērušās sīkajās plaisiņās. jūra aprija pat to, ko, šķiet, aprīt nemaz nevarēja - metāla korķus, stikla šampanieša un madeiras pudeles, nemaz nerunājot par plastmasu un sintētiskajām lupatām. Samalts druskās, viss tika ierauts nepiesātināmajās jūras dzīlēs.

Un arī Žanna atkal bija pazudusi.

Pie tam tapat kā parasti - piepeši un bez pēdām. Pat neatvadoties un nepamājot ar slaiko, brūno plaukstu. Nez kāpēc tāda pazušana mani nemaz neaizvainoja. Es zināju - tas nav uz ilgu laiku. Lai pazustu vispār, cilvēkam jāpasaka kāda mistiska atvadu frāze, kas ikdieniškā sarunā šķiet vienkārša un neuzkrī- ' / /

toša. Tieši tāds ir tās lāsts un noslēpums.

Bet šādas frāzes nebija.

Tātad Žanna pazudusi tikai uz laiku.

Dzīves likumi attiecas arī uz viņu.

Netālu no tirgus - tukša un samirkuša - es satiku tikpat sa- mirkušo dzejnieku Judahinu. Acis viņam līksmi mirdzēja, vaigi kvēloja, un šķita - viņš tiešām priecājas par jebkuru nedaudz redzētu ģīmi, pat ja tas pieder tik zemu kritušam radījumam kā es.

-     Sveiks! - viņš iesaucās, saspiezdams manu roku savā mitrajā plaukstā. - Sveiks un vesels?

-      Daļēji.

-      Kas par laiku! - viņš pacilāti iesaucās.

-      Vai tev patīk? - es jutos pārsteigts.

-     Es kaifoju! - Judahins apliecināja. - Vienkārši kaifoju un nespēju rimties. Jā, redzēju tavu daiļavu.

-      Kuru?

-     Cik tad tev viņu ir? - Judahins iesmējās. - Bet ne jau te - Jaunajā Pasaulē. Manuprāt, viņa smaržoja pēc šampanieša. Cik jūs abi izdzērāt, ja no viņas joprojām izgaro šis dievišķais aromāts!

-      Varbūt viņa ari bez manis pamēģinājusi? - es izteicu minējumu, notraušot no sejas lietus straumes.

-      Laikam gan! - Judahins piekrita. - Es taču viņu satiku pie degustāciju zāles. Kā saka mūsu draugs Žora…

-      Žora daudz ko ir teicis.

-      Uz kā es biju, zem kā biju… Tajā degustāciju zālē… Saka - vīnā ir patiesība… Tikai neviens nezina, kurā… Labi teikts, vai ne? Es gan to spētu pateikt labāk, bet, tā kā Žora jau pacenties, lai paliek pa vecam.

Piepeši mani pārņēma gluži neierasta sajūta - negribējās šķirties no Judahina. Laikam vientulība cilvēku pārvērš mežonī. Šis cilvēks, kurš godīgi priecājās par lietu, priecājās no sirds, mirdzošām acīm, pat nemēģinot paiet sānis un paslēpties zem nojumes, iedvesa mazu cerību - dzīve, šķiet, vēl turpinās.

-      Man ir priekšlikums, - es paziņoju.

-      Nu?!

-     Jāiedzer.

-     Tad ielej! - Judahins iesmējās un, satvēris mani aiz piedurknes, aizvilka uz tuvāko paviljoniņu. Visu vasaru apvīts zaļiem vīteņaugiem, tagad tas izskatījās kails un neaizsargāts. - Man te ir draugi, - Judahins sacīja. - No Kostromas. Divi brāļi ar sievām, skaistākajām sievietēm piekrastē. Uzsmaidīt viņiem var, bet ne vairāk. Runāt tikai par to, kas ierakstīts ēdienkartē. Visus pārējos vārdus brāļi var uztvert kā apvainojumu. Un sadusmoties. Bet dusmās viņi ir briesmīgi. Pilnīgi zaudē saprašanu un ilgi nespēj attapties.

-     Redz, kā, - es nomurmināju. - Viņiem diemžēl ir tikai alus.

-     Vai šo somu redzi? - Judahins iesaucās, norādīdams uz savu milzīgo, pustukšo somu, no kuras, kā vienmēr, rēgojās raketes - interesanti, kur tādā laikā varēja spēlēt tenisu?

-      Redzu.

-     Tajā ir viss. Ko tu gribi iedzert?

-      Man garšo dievu dzēriens. Konjaks "Koktebele".

-      O! Tu esi lasījis Slavas Ložko dzeju? Tas ir brīnišķīgi. Bet man jāpiebilst… Ka viņa valoda varētu būt nedaudz krieviskāka un pareizāka. Vai tev tā nešķiet?

-      Ielej, - es atrūcu.

-      Klausies, tu esi sakarīgs vecis! - Judahins, nedaudz samulsis, noteica, it kā tas viņu ļoti pārsteigtu. - Pat ļoti sakarīgs!

-      Tu jau arī neesi zemē metams! - es piebalsoju, noslēgdams konjaka pudeles vārdisko ietvaru.

Un tad atgadījās kas negaidīts - iegājuši vaļējā, vēju izpūsta- jā paviljonā, mēs stūrī ieraudzījām aukstumā sabozušos Žoru. Viņš uzmeta mums žēlu skatienu, kurā tomēr jautās vāra cerība.

-     Žora! - Judahins iesaucās. - Ko tu te dari?

-     Gaidu, kad beigsies lietus.

-     Tas taču līs līdz pavasarim!

-     Tāpēc ari gaidu.

-      Bet mēs tikko tavu dzeju pieminējām.

-     Vai tā jūs sasildīja?

-      Dvēselē ielija saulains reibums! - Judahins atkal priecīgi iesaucās.

-      Tad ielej, - Žora skumji noteica un aizpogāja vēl vienu tikko pamanītu vējjakas pogu, kura bija tikpat slapja kā pārējās.

-     Ko tu dzersi?

-      Madeiru. - Žora neuzkrītoši noraustīja plecus par tik nejēdzīgu jautājumu.

Un tad sākās tas, kas aizēnoja visu nebūtisko. Mēs ar Judahi- nu dzērām konjaku, Žora malkoja madeiru, brāļi no Kostromas, šī paviljoniņa īpašnieki, ieradās ar savu šņabi, un viņu sievas atnesa desu, pildītus piparus un šķīvi ar frikadelēm.

Līdzās čabēja lietus, lāsodams pa vīnogulāju kailajiem zariņiem, iedegtiem lukturiem šļakstīdamās garām paretam aizdrāzās mašīnas, un vārdi, kurus pārmijām, bija tikpat vienkārši kā

ūdens pilēšana, riepu švīksti uz slapjā asfalta un viļņu šalkas, kas, šķiet, šurp atvirmoja no pavisam citas dzīves.

-     Ja šīs frikadelītes, - Judahins piepeši pacēla balsi, izjaukdams līdzsvaru dabā un pie mūsu galdiņa, - ja tās apceptu taukos…

Teikumu pabeigt viņš nepaspēja - brāļu kostromiešu skaistās sievas, paķērušas šķīvi, aizdrāzās uz virtuvi. Acīmredzot tauki jau bija uz pannas, jo viņas atgriezās pēc trim minūtēm, vismaz mēs paspējām izdzert tikai pa vienam malkam. Mums priekšā uz galda piepeši parādījās apceptas, karstas un brīnišķīgi smaržojošas frikadeles, pārbērtas ar sasmalcinātām dillēm un koši sarkaniem paprikas kvadrātiņiem. Skaistules, vaidziņus plaukstās atbalstījušas, sastinga nedaudz atstatus no galda - dzert viņas nedzēra, tikai kāroja paklausīties gudras viru sarunas.

Pienāca brīdis, kad arī es jau sāku izteikties dzejā.

-     Tā nekas! - Judahins novilka. - Brīnišķīga dzeja! Un kādas atskaņas! Laikmetīgi un aktuāli! Turpini tik tādā garā! - Un viņš notrausa no vaiga nodevīgu asaru.

-      Lūk, arī es! - aiz muguras atskanēja balss, un atskatījušies mēs ieraudzījām Žannu. Mugurā viņai bija caurspīdīgs lietusmētelis ar kapuci, acis priecīgi mirdzēja, un, šķiet, nekas viņu nespētu ielīksmot vairāk par mūsu kompāniju.

-      Apsēdies! - Žora pievilka tuvāk krēslu no blakusgaldiņa.

-     Un jūs domājat, ka es atteikšos? Nē, apsēdīšos. Ko jūs te bez manis slapstāties?

-      Esam vainīgi, - es nomurmināju.

-     Tad ielejiet!

-     O! - Judahins priecīgi iesaucās. - Viņa ir mūsējā.

321

Nespēdams izturēt Žannas vērīgo skatienu, es pievērsos glāzītei. Šķiet, nekas īpašs nenotika, bet bezbēdīgā atmosfēra pie galda nez kur pagaisa. Judahins kaut-ko jautri klaigāja, kostromiešu sievas atnesa jaunas uzkodas, joprojām tāpat čabinājās lietus, un pret krastu sitās viļņi, bet viss bija pārvērties, un ne jau uz labo pusi.

21 — 2959

Aizgājis uz tuvējo kiosku, Žora atnesa madeiru un konjaku, dzīres turpinājās, un pienāca brīdis, kad mēs piepeši pamanījām, ka iestājusies nakts, pie galda nav vairs ne kostromiešu, ne viņu sievu un pazudusi arī Žanna. Kad viņa aizgāja, ko teica, un vai vispār ko teica…

Apkārt valdīja tumsa, lietus straumes, gāzdamās no melnajām debesīm, sitās man sejā, un es klusi dungoju vecu dziesmiņu…

/

Jā, laivā mēs bijām daudzi.

Iegājis savā kabinetā, Usošins iekārtojās uz cietā krēsla, kuru bija darinājuši ieslodzītie, sažņaudza plaukstas uz galda dūrē un sastinga. Paretam kāds ielūkojās kabinetā, gaitenī skanēja balsis, aiz loga noblīkšķēja šāviens vai kaut kas līdzīgs - tas viss viņu neinteresēja.

Usošins gribēja saprast, kas notiek. Serjogu Agapovu uzspridzināja kopā ar mašīnu - tas bija saprotams. Puiši kārtoja rēķinus ar maskaviešiem. Bija jāatriebj pieci nogalinātie, un Agapovs vienkārši gadījās pa rokai.

Labi. Tas bija skaidrs.

Bet tagad viss izskatās citādi. Izrādās, ka Agapova nāve nav bijusi nejaušība - tiek likvidēts firmas ziemeļu atzars. Bet viņi nevienam neko ļaunu nav nodarījuši. Agapovs vadīja mežrūp- saimniecību. Jā, šo to piesavinādamies, varētu teikt arī - privatizēdams, bet viņš bija ražotājs. Tāpat kā Slava Gorožaņinovs, kurš arī rokas klēpī neturēja un firmas labā privatizēja dažu labu vagonu, cisternu un platformu.

Tomēr ne viens, ne otrs nejaucās ķīviņos un savstarpēju rēķinu kārtošanā. Tas palika maskaviešu ziņā. Un ja tagad kāds ķēries pie ziemeļniekiem…

Ko tas nozīmē?

Pārdale? Kāds vēlas pārdali?

-     Tā, - Usošins nosēca, sagrozījās krēslā, izstaipīja pirkstus un tad atkal sažņaudza dūre. Pats viņš pārak apdraudēts nejutās - visapkārt sardze, pārvalde aiz dzeloņstieplēm, tapec kādam še ielavīties būtu visai sarežģīti.

Bet bija skaidrs arī tas - ja kāds vēlēsies, iekļūs arī šeit. Restes, vārti, bruņoti sargi ir pupu mizas, kas var aizkavēt tikai sīku huligānu. Ja pie lietas ķersies nopietni veči, visa šī butaforija nelīdzēs. Lai cik Otariks bija varens, lai kā uzmanījās - bez miesassargiem pat soli ārā nespēra. Un miesassargi arī tikai sporta meistari, bokseri, dažādu daudzcīņu čempioni… Bet kādam ievajadzējās - un nošāva.

Tāpēc Usošins ilūzijas neloloja.

Sajutis briesmas, viņš sabozās kā ezis savā kabinetā, pateikdams palīgam tikai dažus vārdus:

-      Pie manis nevienu nelaist! - Un cieši aizvēra durvis.

Pēc stundas kabinetā ieskatījās palīgs.

-      Nikolaj Ivanovič… Piedodiet… Zvana no pārvaldes.

-     Nu?

-      Lūdz uzņemt pie mums Oļežku Jesjuginu. To kretīnu, kas Slavu novāca.

-      Kāpēc?

-     Teica - drošības apsvērumu dēļ.

Usošins, uzacis saraucis, brīdi apdomājās, kā apsvērdams dažādus par un pret, un tad beidzot paskatījās uz palīgu.

-     Es neiebilstu.

-      Viņi grib vest jau šodien.

-      Lai ved, - Usošins atbildēja.

-      Kur lai vinu liek?

/

-     Pats zini.

-      Labi. - Palīgs palocīja galvu. - Viņi baidās, ka tam varētu būt kāds līdzzinātājs… Lai kaut kas negadās. Ja viņš sēdēs pie mums, viņiem it kā mierīgāks prāts.

21*

Usošins piekrītoši pamāja - sak, visu dzirdēju, sapratu un piekrītu.

323

-      Klau! - Viņš apturēja palīgu jau pie durvīm. - Kāpēc viņš ķērās pie tāda darba, būdams dzīvokļu zaglis?

-      Grūta dzīve. - Palīgs pavīpsnāja. - Jebkuru iedzīs stūri. Laikam būs izteikts pārāk vilinošs piedāvājums. Dažreiz tā gadās.

-      Pagaidi! - Usošins vēlreiz apturēja palīgu. - Varbūt kāds bija iecerējis Slavas krēslu?

-     Nē, to nu gan neviens nevarētu iedomāties.

-     Bet iedomājās, - Usošins atteica. - Kurš varētu to gribēt?

-     Tikai vietnieks, cits neviens.

-      Kas viņš par cilvēku?

-      Maita, - palīgs bija lakonisks.

-      Kādā nozīmē?

-      Kā saka… Ja vecis nedzer, tad viņš ir vai nu slims, vai maita. Un šis vietnieks, manuprāt, ir gan viens, gan otrs.

-      Viņš nedzer? - Usošins pārjautāja, it kā tas tagad būtu vissvarīgākais.

-      Ne grama! - palīgs zīmīgi nočukstēja, kā atklādams lielāko noslēpumu.

-     Tas ir slikti.

-     Viņš ir Slavas znots.

-     Jā?! - Usošins salēcās. - Interesanti. Tātad mantinieks?

-      Tā laikam iznāk, - palīgs samulsis atbildēja. - Es pat neiedomājos. Slava viņu vienmēr izsmēja, bet projām nedzina - galu galā radinieks.

-      Tātad… - Usošins nolika uz galda sakarsušās plaukstas, kā vēlēdamies tās atvēsināt un palēnināt domu skrējienu. - Tātad… Tagad jāgaida zvans. Atceries to veci, kas Oļežku izpestīja?

-     Čufarovs! - palīgs iesaucās.

-      Pareizi. Ja zvana, tūlīt savieno.

Ilgāk palīgu neaizkavēdams, Usošins no jauna iegrima savās smagajās pārdomās. Pa televizoru atkal stāstīja par Gorožaņinova slepkavību. Pa visu ekrānu rādīja bērnu izbiedētās acis, asinis uz grīdas, histēriski raudošo sievu un ložu sacaurumoto līķi. Slavas kolēģi šausminādamies plātīja rokas un brīnīdamies virināja acis, uz mirkli ekrānā pavīdēja arī vietnieka ģīmis - kluss un bāls viņš atteicās atbildēt uz jautājumiem un tikai bezcerīgi atmeta ar roku.

Pārslēdzot kanālus, visur ņirbēja tie paši skati, tās pašas asinis uz zaļganīgās grīdsegas.

Beidzot atskanēja ilggaidītais tālruņa zvans. Pacēlis klausuli, Usošins labu brīdi klausījās Čufarova vārdu plūdos. Jā, zvanīja viņš, cilvēks, kurš vairākkārt bija ieradies apciemot Jesjuginu, vedis paciņas un šo to mēģinājis uzdāvināt Usošinam, lai viņa aizbilstamajam labāka sēdēšana. īsi sakot, Eduardu Valentīnovi- ču Čufarovu nebija grūti atcerēties. Kas viņu ar Jesjuginu saistīja, vai viņi bija radi, draugi, kaimiņi vai tikai labi paziņas, Usošins gan nezināja un nebija arī par to interesējies, ja vajadzētu, Čufarovu būtu viegli sameklēt - Usošinam glabājās vairākas vēstules ar lūgumu parūpēties par Jesjuginu.

Un piepeši šis Jesjugins izrādās algots slepkava. Protams, ka Čufarovam tagad, sajūtot pakausī nāves ledaino dvesmu, bija jāsatraucas.

-      Hallo! Hallo! Man vajadzīgs Nikolajs Ivanovičs!

-      Es klausos.

-     Nikolaj Ivanovič! Labdien! Mans uzvārds ir Čufarovs… Vai atceraties mani? Es biju ieradies nometnē sakarā ar ieslodzīto Jesjuginu! Jums bija tāds ieslodzītais, vai atceraties?

-      Es visu atceros, Eduard Valentīnovič.

-     O! Mani tiešām sauc Eduards Valentīnovičs.

-    Jesjugins nogalinājis cilvēku, - Usošins vēsi paziņoja. - Vai tas ir jūsu pasūtījums?

-      Ak Dievs! Ko jūs?! Kā jums vispār tas varēja ienākt prātā!

-     Jesjugins ir jūsu cilvēks, - Usošins mierīgi, bet stingri noteica. - Vai jūs ziņas skatāties?

-      Skatos, - Čufarovs nedzīvā balsī -tikko saklausāmi atbildēja.

-      Es arī skatos. Kāpēc jūs man piezvanījāt?

-     Noziegums noticis jūsu apkārtnē… Nevienam citam es nevaru zvanīt.

-      Labi, citam nevarat. Bet kāpēc zvanāt man? Lai es sagatavotu nāras jūsu paziņam?

-     Oļegs Jesjugins ir mana drauga dēls. Draugs nomira, bet pirms nāves palūdza puisi pieskatīt. Es apsolīju. Tas ari viss. Ko vēl es viņa labā varēju izdarīt?

-     Ko vēl? - Usošins pārvaicāja. - Laikam jau neko. Man pat nav ne jausmas, ko var izdarīt tāda puiša labā… Kā viņš nonāca uz šī slidenā ceļa? Kas lika zaglim kļūt par algotu slepkavu? Pie tam sliktam zaglim par sliktu slepkavu… Es klausos, ko teiksit.

-     Nezinu, - Čufarovs pēc ilgas klusēšanas atzinās. - Man ari nav ne jausmas.

-      Ko viņš darīja vasarā?

-      Mēs atpūtāmies… Kopā.

-      Kur?

-      Pie jūras.

-      Kurā vietā?

-     Novorosijskā.

-     Tā, - Usošinam bija nepieciešams laiks, lai apdomātu dzirdēto. Ap Novorosijsku jau iepriekš vijās visas viņa aizdomas. Tieši Novorosijskā firma cieta pirmos zaudējumus. Tur tika nogalināts Guščins. "Ballistiskā ekspertīze, jāsalīdzina lodes," prātā iešāvās skaidra un lakoniska doma. Abas reizes tika šauts no priekšas. Novorosijskā - kad Guščins vēra vaļā vārtus, bet te - kad Gorožaņinovs ielaida slepkavu savā kabinetā. Arī pavērs- damies pretim lodei. Protams, abi gadījumi atšķiras, bet šis tas sakrīt.

-      Kā jūs atpūtāties? - Usošins beidzot pavaicāja.

-      Normāli. Peldējāmies, dzērām vīnu, klīdām pa pilsētu…

-     Un visu laiku kopā…

-     Nē, tas nebūtu iespējams… Viņš taču ir jaunāks, ar citām interesēm.

-      Kādām? - Usošins stingri noprasīja.

-     Nu, kā… Dejas, meitenes, draugi…

-      Vēlu nāca mājās, nez kur nozuda… Jā?

-     Gadījās arī tā.

-      Un gadījās vēl kaut kas, kas satrauca jūsu sirdi?

-     Gadījās gan, - Čufarovs vārgā balsi atzinās.

-      Bīstamas pazīšanās?

-      Nevar teikt, ka bīstamas… Pareizāk būtu - riskantas… Piedodiet… Es gribu pavaicāt… Jūs taču varēsit ar viņu parunāt?

-     Jā, - Usošins asi attrauca, jo pats bija nolēmis nelikumīgi apraudzīt Jesjuginu.

-      Un es? Vai varēšu vinu satikt?

/

-     Nē. Lai gan kādu vēlējumu… Es jūsu vārdā varu pateikt.

-      Paldies! Pasakiet viņam, ka zvanīja no Novorosijskas… Un lika pasveicināt.

-     Vīrietis vai sieviete?

-     Vīrietis.

-      Vai vēl ko tas zvanītājs piebilda? Kādu mīļu vārdu? Varbūt atgādināja par neaizmirstamām vietām, brīnumainiem dzērieniem un sarunām?

-      Nē, nekā tamlidzīga… Vienkārši piezvanīja kāds puišelis un pateica, ka viss paliek spēkā… Kā jau norunāts.

-      Kā to puišeli sauc? - Usošins pavaicāja, pat necerēdams uz veiksmi, vienkārši tāpēc, lai pārliecinātos par savām aizdomām.

-     Viņš nepateica. Bija slikta dzirdamība, tālsaruna…

-     Zvanīja pirms vai pēc Gorožaņinova slepkavības?

-      Pēc, - Čufarova balss kļuva noteiktāka - viņš laikam saprata, cik svarīga ir šī ziņa.

-     Tātad tā bija tālsaruna? No automāta?

-     Nē, vispirms runāja telefoniste.

-      Un ko tas nozīmē?

-      Tas nozīmē, ka puisis zvanīja no kādas mazas pilsēteles, stacijas vai ciema…

-               Laba doma, Eduard Valentīnovič, - Usošins uzslavēja. - Piezvaniet vēl. Ja būs kādi jaunumi, pastāstīšu. Tikai ar vienu noteikumu - jums man arī būs jāpavēsta viss, ko uzzināsit.

-     Sarunāts.

-     Tā jūs palīdzēsit savam aizbilstamajam slepkavam, - Usošins tīšām izvēlējās šo skarbo un nežēlīgo vārdu. - Iespējams, ka jūsu Oļežka nesēdēs uz apsūdzēto sola viens.

-     Saprotu.

-      Un tad vaina, atbildība un sods… Tas viss tiks dalīts divās daļās… Varbūt pat trijās…

-     Jā, jā, es saprotu, par ko jūs runājat.

-     Uz drīzu tikšanos ēterā, - Usošins atvadījās.

-     Visu labu, Nikolaj Ivanovič. Pasakiet Oļežkam, ka es zvanīju. Vismaz to jūs varēsit?

-     To es varēšu, - Usošins pateica un nolika klausuli.

Un atkal viņš klusēdams sēdēja pie galda. Usošins izskatījās miegains un īgns, acis nedaudz pievērtas, un, likās, viņš vienkārši snauž, gadīdams kādu nesvarīgu sanāksmi vai paziņojumu.

Tomēr miegainums bija tikai šķitums. Usošins vērīgi ieklausījās visās ārpasaules skaņās, skaidri iztēlodamies visu, kas notiek gaiteņos, aiz loga, laukumā un barakās. Viņš izdzirdēja arī, kā nogrāb vārti, kā ierūcas milicijas mašīna, kā sarunājas cilvēki un kā viņi aizsoļo pa gaiteni. Pat neizkustēdamies no vietas, Usošins jau zināja, ka Jesjugins atrodas viņa teritorijā, zināja pat, kurā kamerā un kas viņam pašam tagad jādara.

Atkal nograbēja vārti, un atvadoties norūcās milicijas gazika motors.

Kabinetā ieskrēja palīgs.

-     Atveda, Nikolaj Ivanovič.

-     Vai viss kārtībā?

-     Jā, puiši jau aizbrauca.

-     Tas pats Jesjugins, par ko runājām?

-     Tas pats.

-      Man vajadzētu ar viņu parunāt.

-     Nekādu problēmu.

-     Vai viņš ir normālā stāvoklī?

-     Cik nu tas viņa situācijā iespējams.

-     Tātad - normālā.

Usošins piecēlies smagā solī devās uz kameru, kurā atradās pie visām miesām drebošais Oļegs Jesjugins. Visas durvis viņam pašas pavērās, gaitenī sastaptie darbinieki pasveicinājuši spiedās gar sienām, pašķirdami ceļu. Usošins tikai palocīja galvu, it kā baidītos zaudēt enerģiju, kas nepieciešama sarunai ar savu bijušo ieslodzīto. Pēdējo reizi nočīkstēja durvju aizbīdņi, un viņš iesoļoja kamerā.

Jesjugins sēdēja stūrī uz dzelzs gultas un joprojām trīsēja. Lai nedaudz savaldītos, viņš bija aptvēris ar rokām ceļus un tādā pozā arī palicis. Pašķielējis uz Usošinu, viņš tūlīt pat novērsās.

-     Sveiks, Jesjugin! - Usošins sasveicinājās. - Vai tu mani pazīsti?

-      Pazīstu.

-     Ātri esi atgriezies… Acīmredzot pārāk labi pie mums klājās, ja tā steidzies atpakaļ? - Usošins apsēdās uz grīļīgas taburetes kameras vidū.

-     Kā nu bija, tā bija. - Acīmredzot Jesjugins nespēja koncentrēties sarunai.

-     Sveiciens tev no Maskavas. Eduards Valentīnovičs novēl veselību un laimi.

-      Paldies.

-     Zvanīja arī no Novorosijskas.

-      Kas? - Jesjugins sarāvās.

-     Nezinu…

-      Vīrietis vai sieviete?

-     Sieviete, - Usošins sameloja. Un saprata, ka rīkojies pareizi - Jesjugins tikai pamāja ar galvu, sak, zinu, kas tā varēja būt. - Par taviem nedarbiem jau visa valsts zina. Starp citu, Gorožaņinovs bija mans draugs. Gandrīz vai vienīgais.

-     Es nezināju.

-      Un ja būtu zinājis?

-      Es neuzņemtos.

-      Paldies par laipnību… - Usošins, pētīdams savas plaukstas, brīdi klusēja, tad lēni, neko neredzot, pārlaida skatienu kamerai, pakavējas pie maza, aizrestotā loga un smagi nopūtas, kā pirms grūta un smaga darba. - Man ir tikai viens jautājums, Oļežka.

-      Nu?

-      Pasūtītājs?

Jesjugins tikai aizvēra acis, sakoda zobus, sasprindzinādams vaigu muskuļus, un noraidoši pašūpoja galvu.

-     Tā, - Usošins novilka, un viņa balss kļuva bargāka. - Tad uzklausi mani. Mēs piecus gadus plecu pie pleca esam nodzīvojuši. Pa šo laiku esmu nopelnījis vienu lieku zvaigzni uz uzplečiem un man piedzima bērns. Arī tevi esmu daudz vērojis. Saki man, lūdzu… Es taču esmu tīri normāls vecis, vai ne?

-     Jā. - Jesjugins tramīgi pašķielēja uz Usošina pusi.

-      Es pret tevi slikti neizturējos… Dažreiz pat nesodīju, lai gan varēju, vai ne? Ārstēju tevi, muļķi, kad tu slimoji vai tikai izlikies par slimu. Vai tā bija?

-      Bija.

-      Vai ar mani var runāt cilvēcīgi?

-     Var.

-      Ar tevi arī var, - Usošins paglaimoja.

-      Paldies.

-     Viens tu to nedarīji, tas ir skaidrs. Milicija jau atradusi kaut kādus galus. Tagad komplektē operatīvo grupu komandējumam.

-      Uz kurieni? - Jesjugins atkal salēcās.

-      Uz Novorosijsku. Tu šovasar tur laikam tīri labi atpūties?

-      Kā jūs to zināt?

-     Nav svarīgi. - Usošins novēzēja smago plaukstu. - Paklausies… Gorožaņinovs bija mans draugs. Viņa slepkavība ir mana problēma. Es nevienam neziņošu, nevienu neiesaistīšu un, protams, uz miliciju stāstīt kas un kā neskriešu… Atkārtoju vēlreiz - tā ir mana paša rūpe. Viss, ko pateiksi, paliks starp mums. Es apsolu. Piecu gadu laikā tev gan vajadzēja saprast, ka Usošins savus solījumus izpilda.

-      Es zinu. - Jesjugins palocīja galvu.

-     Tu taču esi dzīvokļu zaglis… Bet tevi ievilināja citā jomā.

-     Neviens mani neievilināja!

-      Beidz! - Usošins atkal pavicināja roku. - Kurš muļķis tev lika iebraukt Gorožaņinova pagalmā? Mašīna tādos gadījumos jāatstāj uz ielas. Bet tu?

-      Kas varēja zināt, ka kravas mašīna vārtos iestrēgs?!

-     Arī tas tev bija jāparedz. Ja jau ķēries pie šāda darba. Pie- redzējušākiem biedriem bija tevi jābrīdina, - Usošins klusi, bet neatlaidīgi turpināja kā komandieris, kurš analizē mācībās pieļautās kļūdas. - Ar tevi viss ir skaidrs. Savu tiesu tu saņemsi. Ja izrādīsities divi, dabūsi pusi no soda. Ja atkal nokļūsi pie manis… Viss būs normāli. To es varu apsolīt. Iziesi ārā dzīvs. Varu par tevi parūpēties arī tad, ja nonāksi citā nometnē. Sazvanīšos ar puišiem, parunāšu. Bet tagad es lūdzu tev palīdzību. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka ar mūsu draugiem kāds tik slikti izrīkojas. Miliciju es neiesaistīšu, pats ar visu tikšu galā. Vai viņš jums avansu izmaksāja?

-      Izmaksāja.

-      Abiem? - Usošins vēlējās noprecizēt.

-     Jā.

-     Cik?

-      Pa pieciem.

-      Un pārējo?

-      Pēc notikušā.

-     Cik?

-     Tikpat.

-      Krietna summa. Bet nepietiekama. Tu esi iesēdies. Tavs drauģelis arī neko nepaspēs notērēt. Tevi ir piemuļķojuši, Oļežka. Tev uzdeva to darba daļu, ko tu nespēj izdarīt. Un viņi to zināja. Tā neviens nerīkojas. Un vēl… Man nav tiesību te ar tevi atrasties - es ļaunprātīgi izmantoju dienesta stāvokli. Tāpēc neviens neko neuzzinās. Vai saproti, ko-es saku?

-     Jā.

-      Kurš pasūtīja Slavas Gorožaņinova slepkavību?

-      Kurjanovs.

-     Tā. - Usošins pat aizturēja elpu, baidīdamies, ka uzvārda skaņas piepeši izgaisīs. - Kā viņu sauc?

-      Nezinu.

-      Kas viņš ir?

-      Kaut kāds muitas šefs ostā.

-      Kādā ostā? - Usošins turpināja prašņāt, lai gan viss jau bija skaidrs. - Vai jūras?

-     Jā, Novorosijskā.

-     Tu viņu esi redzējis?

-      Nē.

-      Kas bija tavs pārinieks?

-      Vaņa.

-      Kas tas par Vaņu?

-     Vaņa, un viss. Neko vairāk es par viņu nezinu. Pludmalē iepazināmies. Un viņš man piedāvāja. Reiz piedzēries izmuldējās par to Kurjanovu. Nosauca vēl par Toļiku. Viņi abi ar Vaņu sen kopā strādā. Bijušas jau šādas tādas lietiņas.

-     Viņš par tām kaut ko stāstīja?

-      Reiz lielījās, ka nesen vienu veci novācis… Arī pēc Kurjanova pasūtījuma. Paša pagalmā. Ļoti veiksmīgi, teica, viss izdevās. Vecis esot bijis no biezajiem. Pat pa televizoru rādīts.

Usošins tikai māja ar galvu - skaidrs, ka runa bija par Guščinu.

-     Tas notika turpat, Novorosijskā?

-     Jā. Starp citu, Nikolaj Ivanovič… Ja jau mēs par to runājam… Vaņam uz labās rokas zeltneša ir tetovējums… Gredzentiņš ar rombu. Viņš dzīvo kopā ar māti Novorosijskas nomalē. Blakus kaut kādam tirgum.

-     Pārtikas vai rūpniecības preču? - Usošins jau it kā starp citu painteresējās.

-     Šķiet, tur tirgojas ar visu…

-      Vai tu esi bijis pie viņa mājās?

-      Nē, mēs tikāmies tikai pludmalē. Dažreiz iedzērām kopā alu. No viņa mājas redzama jūra.

-      Kā sauc to ielu?

-      Kaut kāda Matroža…

Usošins atkal palocīja galvu.

Ar šo nesvarīgo, juceklīgo faktu palīdzību bez grūtībām varēs atrast veiklo Vaņu, kurš dažreiz izpilda Anatolija Anatoļjeviča Kurjanova, jautra un uzņēmīga cilvēka, delikātos uzdevumus.

-      Tad mēs esam sarunājuši, ja? - Jesjugins atgādināja par sevi, kad Usošins piecēlies pastūma pie sienas grīļīgo tabureti.

-       Es te neesmu bijis, un tu neko man neesi stāstījis, - Usošins klusi noteica. - Vai tāds solījums tevi apmierina? Tevi neesmu ne redzējis, ne dzirdējis. Vai der?

-      Der. - Jesjugins piekrītoši palocīja galvu.

-               Bet es rīkošos tā, kā man liksies pareizi. - Usošins zīmīgi pacēla rādītājpirkstu.

-     To jums neviens nevar liegt.

-               Tātad esam pazīstami kopš tava pēdējā ieslodzījuma. Pēdējo reizi tikāmies apmēram pirms gada? Vai pareizi esmu sapratis?

-               Der, - Jesjugins atkārtoja. - Un vēl… Ja zvanīs Eduards Va- lentīnovičs… Neesiet pārāk skarbs… Pasakiet kaut ko cerīgu.

-      Labi, pateikšu.

-               Lai viņš nemokās pašpārmetumos… Tā nav viņa vaina, viņš darījis manā labā vairāk, nekā esmu pelnījis.

-     Sarunāts!

-               Tāds tūļīgs, labsirdīgs un naivs cilvēks, un tieši viņam gadījos līdzās es, īsts izdzimtenis. Ja gribēs braukt apraudzīt… Un to viņš noteikti gribēs… Atrunājiet. Viņam tas viss nav jāzina. Sajuks vēl prātā, nabags.

Dzīve Koktebelē apstājās pavisam. Cilvēki pazuda ne tikai no pludmales un krastmalas, bet arī no ielām, šķiet, visi, pametuši mājas, bija devušies kalnos, pārvēršoties mežonīgos, pinkainos radījumos. Ja pa ceļu aizbrauca mašīna, tas jau bija notikums, tāpēc nejaušie garāmgājēji ilgi tai nolūkojās pakaļ.

Izmira ari tirgus.

Tikai dažas vecas dīvainos kankaros, kas atgādināja kaut ko vidēju starp cietumnieka vateni un formas halātu, sabozušās kā vecas vārnas, centās par lētu naudu iesmērēt erzackonjaku. Dievu dzēriena atblāzmu, kā teiktu dzejnieks.

Žora bija patvēries kaut kur Šebetovkā un acīmredzot nelaimīgs vēroja pār logu stikliem plūstošās bezgalīgās lietus straumes. Vai viņš vēl ticēja, ka atkal atnāks vasara? Diez vai. Pats man atzinās - netic. Vērojot trakojošo jūru un mākoņu plaisās pavīdošās kalnu galotnes, ieklausoties lietus graboņā… Nē, šķita neticami, ka kādreiz atkal būs silts.

-     Vasaras vairs nebūs, - Žora skaidri un gaiši paziņoja. - Nekad.

-      Laikam tev taisnība, - es piekritu.

Izplosījies un izsmējies uz Maskavu aizdrāzās Judahins, lai izdotu kārtējo dzeju krājumu, kas sarakstīts te, Koktebeles tveicē.

Deviņpadsmitajā korpusā es tagad paliku viens pats. Direktors Leonīds Nikolajevičs izdarīja manā labā visu, ko spēja - ļāva palikt numurā un lika apkopējai atnest sildītāju, lai es nesasaltu ragā.

-     Tu slēpies? - viņš man bez aplinkiem pajautāja.

-     Jā, slēpjos. - Es piekrītoši palocīju galvu.

-      No kā?

-     Galvenokārt no sevis paša.

-      Un vai izdodas?

-     Dažreiz.

-      Iedzersim konjaciņu? - Viņš piedāvāja.

-     Var jau. - Es pamāju, un mēs devāmies uz viņa privāto viesnīcu, kas bija uzbūvēta blakus Rakstnieku namam.

Abi zem viena melnā lietussarga, kurā direktors dāsni ar mani dalījās.

-      Brīnišķīgs laiks, vai ne? - piepeši es ierunājos un, to pateicis, pārbijos - šie vārdi varēja mani atmaskot.

-      Dzīvot var! - Leonīds Nikolajevičs priecīgi iesmējās.

Šie vārdi viņam neko neizteica, vienkāršs joks, ar ko kliedēt ieilgušu klusumu. Jā, ļoti labs apzīmējums - es atrados ieilguša klusuma zonā, un manī atkal valdīja tukšums.

Pie Desantnieku ielas stūra mēs ieraudzījām rudo leitnantu. Stāvēdams ietves vidū, viņš neizpratnē vēroja netīrās ūdens tēr- cītes, kas skalojās ap zābakiem. Lietum viņš uzmanību nepievērsa.

-      Uz kurieni jūs? - rudais, ieraudzījis mūs zem lietussarga, apvaicājās.

-      Ejam dzert konjaku.

-      Paņemiet mqni līdzi!

-      Nāc! - Direktors iesmējās. - Tikai par darbu ne vārda, - viņš brīdināja.

-      Runāšu tikai par vecenēm un laiku! - leitnants svinīgi apzvērēja.

-     Sarunāts! - Leonīds Nikolajevičs pamāja.

Ak, kā mēs šajā lietainajā dienā pielakāmies, kā pielakāmies… Konjaks bija labs, glāzītes biezas un šķautnainas, bet uzkodām atradās tikai konfektes spīdīgos papīriņos.

Leitnants noāvies atstāja zābakus priekšnamā. Turpat uzkāra arī savu slapjo frenci un smago formas cepuri, no kuras jau pilēja ūdens. Iegājis istabā, viņš novilka ari kreklu un kārtīgi to uzklāja uz radiatora. Un piepeši pārvērtās vārgā un nelaimīgā puišelī izstaipītā apakškreklā ar biklu skatienu un izspūrušiem, rudiem matiem. Nerunādams ne par vecenēm, ne par laiku, viņš tikai klusēdams mūs vēroja un apzinīgi iztukšoja katru glāzi. Un tikai naktī, kad jau bija atslēgta elektrība un mēs iededzām sveces - bet sveču gaismā konjaks patiešām garšo dievīgi -, viņš paliecās man tuvāk un čukstus pavaicāja:

-      Saki godīgi… Kā vecis vecim… Vai tu?

-      Protams. Es.

-      Es tā arī domāju. - Sataustījis zem galda manu roku, viņš to spēcīgi paspieda. Es atbildēju ar tādu pašu stipru un godīgu spiedienu. Būdams tikpat iereibis, ja jau runājam atklāti.

-      Beidziet sačukstēties! - Leonīds Nikolajevičs sacīja un uzlika uz galda jaunu pudeli. Tās dzīlēs tūlīt iekvēlojās sveču liesmiņas, solot garu un laimīgu mūžu, kurā netrūks ne mīlas, ne draudzības.

Un kas gan vēl cits šai pasaulē ir?

Pasaulē nekā cita nav.

Un laikam arī nebūs.

-      Priekā! - Leonīds Nikolajevičs pacēla savu glāzīti, un mēs sekojām viņa piemēram. Arī glāzītēs iekvēlojās liesmiņas, zeltainas un trīsuļojošas, solot laimīgu mūžu un…

Lai gan par to es esmu stāstījis.

Jau labu laiku firmas "Ziemeļmežs" galvenais birojs līdzinājās ielenktam cietoksnim. Tajā iekļūt varēja tikai pēc uzaicinājuma un rūpīgas pārbaudes. Pie tam uzaicinājums tika izteikts pēc vairākām telefoniskām pārrunām. Mašīnas nemitīgi novēroja, un visus logus aizsedza blīvi aizkari. Nezināmajiem šantāžistiem nelīdzētu pat labākā optika un precīzākie ieroči, un šaut pa logiem, cerot uz nejaušu trāpījumu, butu bezjēdzīgi.

Nakšņoja viņi katru nakti citur - pie draugiem, cits pie cita, bet dažreiz turpat, savrupmājā, paļaudamies uz spēcīgo, moderni bruņoto apsardzi. Džipi, mersedesi un fordi tika apgādāti ar tumšiem logu stikliem un bruņotām durvīm, bez diviem sargiem ar automātiem neviens pilsētā pat degunu vairs nerādīja.

Tomēr miera un drošības sajūtas nevienam nebija. Uzņēmumi turpināja darboties, produkcija tika realizēta - kokmateriālus labprāt pirka gan tuvajās, gan tālajās ārzemēs -, firma strādāja ar peļņu, nauda plūda uz visām iespējamajām bankām, bet prieku tas vairs nevienam nesagādāja.

Reiz Vigovskis piezvanīja Usošinam.

- Nikolaj Ivanovič, kas jauns jūsu dzīvē, kur ik bridi uzglūn nāves briesmas?

-       Nekā īpaša nav! - Usošins jautri atteica. - Ieslodzītie strādā tik aizrautīgi kā vēl nekad.

-      Kas tad viņus tā stimulē?

-       Ēdināšana. Es viņus bagātīgi ēdinu. Uz firmas rēķina, protams. Izbadējies cietumnieks nav nekāds strādnieks.

-      Vai ar dzelzceļu nekādu problēmu nav?

-      Ha! Ja būtu, jūs, Igor Jevgeņjevič, par to tūlīt pat uzzinātu!

-     Jaunā priekšniecība nekaprlzējas?

-      Laipnāka par laipnu.

-     Jūs runājat par Gorožaņinova znotu?

-      Par viņu gan.

-      Un kā ar izmeklēšanu?

-               Vai tad ir svarīgi, ko noskaidros izmeklēšana? - Usošins uzdeva dīvainu jautājumu. - Slepkava ir aizturēts. Savu vainu atzīst. Un to jau arī nav iespējams neatzīt. Drīz būs tiesa, un noziedznieks saņems pelnīto sodu. Es ceru, ka viņu ievietos pie manis.

-     Tad nu gan jūs viņam pirti sakursit! - Vigovskis pasmīnēja.

-               Nebūt ne! Lielisks puisis, labs, prasmīgs strādnieks. Viņš jau piecus gadus bija pie manis pāraudzināšanā… Tika sasniegti tīri labi rezultāti.

-      Tas arī redzams.

-              Ja tu, Igor, runā par Slavas Gorožaņinova slepkavību, tad tā bija kļūda. Maldi. Oļežka no sirds to nožēlo.

-      Kas tas par Oļežku? - Vigovskis nesaprata.

-      Algotais slepkava, kurš nošāva Slavu viņa paša kabinetā.

-     Jūs tik vienkārši par to visu stāstāt, Nikolaj Ivanovič…

-      Tāpēc, ka biju atvaļinājumā. Pie jūras.

-              Jā, es zinu. Nez kāpēc jūs visus sākusi pievilkt Novorosijskā?

337 ,

-               Skaists apvidus. Arī uzņemšana ārkārtīgi augstā līmeni. Kurjanovs visas problēmas atrisina, pirms tās vēl radušās. Ļoti iesaku. Kamēr vēl nav par vēlu, - neviļus, bet varbūt arī apzinati piebilda Usošins.

22 — 2959

-      Kamēr nav par veļu? - Vigovskis parjautāja.

-     Jā, Igor, jā.

-     Godīgi sakot, man nepieleca… Ko jūs ar to gribējāt teikt? Varbūt paskaidrosit sīkāk?

-      Dzīve pati paskaidros!

-      Labi, tad par to vairs nerunāsim.

-      Runājot par izmeklēšanu un slepkavības pasūtītāju… Darām visu iespējamo.

-      Es nedrīkstu uzdot liekus jautājumus?

-      Pareizi, Igor. Un vēl - par šo sarunu nevienam nestāsti.

-      Pilnīgi nevienam?

-     Tieši tas ir galvenais - pilnīgi nevienam. Vai kabinetā tagad esi viens?

-     Jā, viens.

-     Tas ir labi.

-     Tu gribi teikt, ka viss ir tik… - Vigovskis apklusa, nespēdams atrast vajadzīgo vārdu, bet Usošins viņu pārtrauca.

-     Jā, Igor! Viss atrodas tik tuvu, pavisam blakus, ka… Tuvāk vairs nav iespējams.

-      Labi… Mēs ar Zdoru rīt dosimies atpūsties. Vai neiebilsti?

-      Uz kurieni? - Usošins painteresējās.

-      Uz Spāniju.

-      Kas tur tik īpašs?

-     Šārona Stouna filmējas jaunā filmā.

-      Nu un? - Usošins nesaprata.

-      Kādreiz es apsolīju Zdoru ar šo skaistuli iepazīstināt. Viņš man to atgādināja. Viss tagad tik veiksmīgi sakrīt. Tātad - mēs lidosim.

-     Vai viņa jūs gaida?

-     Nemels, Nikolaj Ivanovič… Mēs lidosim. Uz divām nedēļām.

-     Normāls termiņš.

/

-     No tavas mutes dzirdēt vārdu "termiņš"… Nav pārāk patīkami.

-     Zinu. Bet divas nedēļas patiešām nav slikts termiņš.

-     Vai, kad atgriezīsimies, būs jaunas ziņas?

-      Ļoti iespējams, - Usošins noteica.

-     Tad mēs ilgāk tur nekavēsimies.

-      Pasveiciniet daiļavu… Kā viņu tur sauca…

-     Zdors viņu dēvē par Sāroneni.

-      Pareizi dara. Pasveiciniet viņu no ziemeļu darba nometnēm. Pasakiet, ka vienmēr varu viņai piedāvāt labu un saturīgu atpūtu. Paliec sveiks, Igor!

-      Uz redzi!

Nolicis klausuli, Vigovskis atbalstījās pret augsto krēsla atzveltni un aizvēra acis. Saruna ar Usošinu bija viņu satraukusi. Kaut kādi mājieni, brīdinājumi… Pārāk bieži pēdējā laikā. Tik bieži, ka vairs pat nepārsteidza. Mierīgi un saturīgi pavadīta diena jau likās nedabiska un biedējoša - vai tik tas nav klusums pirms vētras?

Durvis bez klauvējiena atvērās, un kabinetā priecīgs iebrāzās Zdors.

-      Igor! - viņš iesaucās. - Šāronene filmējas Toledo!

-     Tad mēs lidosim uz Toledo, - Vigovskis vienaldzīgi atteica.

-     Es tikko, braucot mašīnā, dzirdēju pa radio! Nespēdama dzemdēt savu bērniņu, viņa adoptējusi svešu un iemīlējusi no visas sirds!

-      Un kāpēc tas tevi tā iepriecina?

-      Kā nu ne! Tātad viņa nav nekāda bezsmadzeņu lelle! Dzīvs cilvēks! īsta dāmite! Dzīvo tāpat kā visi! Ar saviem priekiem un bēdām…

-     Gribi mierināt?

-     Gribu.

-     Tad braucam.

-     Vajadzētu kādu dāvanu nopirkt?..

-     Nopirksim. Rāpulīti vai lācīti. Viņiem tur, ārzemēs, ar šīm mantām pagrūti.

22»

Toledo viņi nonāca agri no rīta, kad saule jau bija uzlēkusi, bet ielās vēl valdīja krēsla - sārtojās tikai ēku un dievnamu

339 -

smailes. Šaurā, akmeņainā ieliņa, pa kuru Vigovskis un Zdors soļoja, līdzinājās kalnu aizai, un tikai augstu virs galvām vīdēja debess strēlīte. Abpus ieliņai rindojās suvenīru tirgotavas, ieroču darbnīcas, vīna pagrabiņi, un tas viss viņus neizprotamā kārtā priecēja un saviļņoja. Šķita, beidzot sasniegta apsolīta zeme, kurp tik ilgi tiekušās nebeidzamas paaudzes, un tikai viņiem izdevies aizpeldēt līdz ilgotajam krastam.

Viss piepildījies un noticis.

Šaurā, bruģakmeņiem klātā ieliņa pamazām kļuva gaišāka - kaut kur no priekšas plūda spēcīga, zeltaina gaisma. Ieliņa pamazām kļuva platāka, debesu strēle virs galvas pieauga, un beidzot viņi nonāca saulainā laukumā pie baznīcas.

Tur šobrīd filmēja Šāronu Stounu. Un tieši tur Vigovskis un Zdors viņu ieraudzīja - starp dažādām filmēšanas un apgaismes ierīcēm, trijkājiem un ratiņiem, starp sliedēm, pa kurām uz maziņiem ritentiņiem slīdēja kameras. Visi bija aizņemti, kaut kur steidzās, klaigāja, dusmīgi vaibstījās, rādot uz debesīm, dievnama smailēm un laukumu, kurā ari stāvēja… Jā, jā, jā.

Maza, neuzkrītoša, apjukusi sieviete, kura tikai pēc vērīgākas aplūkošanas sāka līdzināties slavenajai Šāronai.

-      Klausies, Igor, man bail, - Zdors aizsmacis nomurmināja.

-      Beidz raustīties, gan tiksim galā.

-     Ne velna netiksim.

-      Klausies, Miša, - Vigovskis pamācoši sacīja, - es apsolīju tevi iepazīstināt ar Šāronu, vai ne? Neko vairāk neesmu solījis. Un es tevi ar viņu iepazīstināšu. Tālāk rīkojieties paši. Ja vēlaties, varat pārcelties uz Maskavu, ja vēlaties, noīrējiet savrupmāju Holivudā… Tev taču pietiks naudas īrei vienam vai diviem gadiem?

-      Pietiks.

-      Un kārtīgi piecirst, apvārdot… Varēsi?

-     Varēšu. Es viņai koka bābiņas nopirku, - Zdors nočukstēja.

-      Koka bābiņas?! - Vigovskis tik tikko valdīja smieklus.

-      Divdesmit četras cita citā. Ar zelta inkrustācijām un tamlīdzīgi… Visas viņai līdzīgas.

-      Uz katras uzgleznota Šāronas seja?!

-     Stilizēta, - Zdors precizēja. - Īpašā, koka bābiņu stilā.

-      Kur tu tādas atradi?

-     Specpasūtījums.

-      Kurš tad pasūtīja?

-      Es. - Zdors kautri nodūra acis.

-      Nu, Miša, ar tevi nav garlaicīgi, - Vigovskis satriekts novilka. - Es tev neesmu konkurents… Nopirku savā vientiesība tikai pudeli šampanieša!

-      Vai labu?

-      Nezinu… Trīsimt dolāru. Franču.

-      Būs labi, - Zdors paslavēja. - Pārāk labs jau nav, bet derēs.

-      Iztiks, - Vigovskis noburkšķēja.

-      Bet kādā valodā mēs sarunāsimies? - Zdors painteresējās.

-      Kā - kādā? Krievu valodā!

-     Tu domā, ka viņa prot krieviski?

-     Tās ir viņas problēmas.

-     Igor, ne velna viņa nesapratīs.

-      Kad ieraudzīs šampanieti par trīsimt dolāriem, tad kļūs tik saprotoša, ka tev atliks vien sasist plaukstas no brīnumiem.

-      To es varu. - Zdors palocīja galvu. - Sasist plaukstas katrs var. Es arī, - viņš murmināja, atkārtodams vienus un tos pašu vārdus, lai kaut nedaudz slēptu savu apjukumu.

Bet Vigovskis, satvēris Zdoru aiz rokas, klusītēm spraucās cauri pūlim, virzīdamies arvien tuvāk filmēšanas laukumam, līdz beidzot nonāca līdz košajai lentei, kas atturēja ziņkārīgos. Ik pēc desmit metriem izvietotie policisti, pārliecinājušies, ka pūlis sastāv no rāmiem, sajūsminātiem tūristiem, vairs nepieversa tam uzmanību, izbaudīdami kārtējā šedevra tapšanas procesu.

-      Tiklīdz es pārkāpšu pāri lentei, - Vigovskis norādīja uz plastmasas strēmeli, kas bija nostiepta starp metāla stabiņiem, - tev jādara tas pats.

-      Man bail.

-     Man ari.

Dīvaini, bet tieši šie vārdi Zdoru nomierināja un pat iedvesa pašpaļāvību.

-     Sliktākajā gadījumā mēs tos policistus vienkārši izgrūstīsim!

-      Beidzot dzirdu īsta vīra runu.

Filmēšana turpinājās, un kalsns plikpauris, klaigādams un šausmīgi grimasēdamies, kas laikam nozīmēja bēdas un izmisumu, nemitīgi skraidīja starp kameru un Šāronu, kura jautri smējās. Kustējās kameras, saule cēlās arvien augstāk, pakāpeniski apspīdēdama visu laukumu, ko apjoza baznīcu torņi un ēku smailie jumti. Beidzot pienāca mirklis, kad Vigovskis apņēmīgi pārkāpa pāri lentei, pabīdījis sānis pieskrējušo policistu, piegāja pie Šāronas un pasniedza viņai šampanieti tā, lai būtu redzama etiķete. Šķiet, aktrise dzērienos orientējās ne sliktāk par Vigovski, jo tūlīt pat pasmaidīja un sajūsmināti iesaucās:

-     O!

-     Starp citu, cienījamā skaistule, - Vigovskis, pieklājīgi smaidīdams, paskaidroja, - tas nemaz nav no manis, bet gan no mana labākā drauga Mišas Zdora, kurš jūs dievina un caurām naktīm raud no ilgām.

Paliekusi galvu sānis, Šārona Stouna uzmanīgi visu noklausījās, neaizmirsdama laiku pa laikam pamāt ar savu dievišķo galviņu. Tomēr viņas sejā prieku pamazām nomainīja apjukums. Un tad Vigovskis pārgāja uz tīru svešvalodu.

-     Suvenīrs, - viņš noteica, pasniegdams pudeli.

-     O! - šārona atplauka smaidā.

Un tajā mirklī Vigovskim no aizmugures iznira Zdors, kurš beidzot bija iztinis gandrīz pusmetru augsto koka bābiņu. Kad Šārona ieraudzīja zeltīto figūriņu, kad, nomierinājusi apsargus, atklāja, ka bābiņai ir viņas seja, aktrises acis iedzirkstījās satriecošā skaistumā. Un kad vēl Zdors ar provinciāla burvju mākslinieka veiklību nocēla bābiņas augšdaļu, zem kuras atklājās vēl viens Šāronas portrets, jaunāks un skaistāks, sajūsma pārauga skaļā kliedzienā. Iedevis nocelto augšdaļu paturēt Šāronai, Zdors sāka atsegt bābiņu pēc bābiņas…

Beidzot, kad katrs jau turēja rokās pa figūriņai, bet Zdors tik turpināja iesākto, nabaga Šārona satriekta metās viņam ap kaklu, pārklādama skūpstiem laimē starojošo seju.

Dāvana patiešām bija neparasta un pārsteidzoši skaista. Fotogrāfi, kuri parasti grozās pa filmēšanas laukumu, steidza iemūžināt sajūsminātos smaidus un apskāvienus. Un tikai viens cilvēks šajā jūkli saglabāja vēsu prātu - Vigovskis. Noskatījis trakojošajā pūlī, viņaprāt, vislabāko fotogrāfu ar lielu un acainu kameru, viņš to pavilka sānis un tīrā krievu valodā paziņoja:

-     Vajadzīgas bildes, saproti? Foto! - Vigovskis ar pirkstiem parādīja vēlamo izmēru. - Divdesmit četri reiz trisdesmit.

-     Okei! - Fotogrāfs pamāja.

-     Okei būs pēc tam. - Izņēmis no kabatas, Vigovskis parādīja fotogrāfam trīsimt dolāru. - Skaidrs?

-     Skadrss. - Fotogrāfs priecīgi pasmaidīja.

-     Morou, - Vigovskis tīrā angļu mēlē paziņoja, likdams fotogrāfam saprast, ka bildes vajadzīgas rīt. Un tūlīt pat iedeva

viņam viesnīcas vizītkarti.

f

-     Okei! - vēlreiz iesaucās fotogrāfs un, noglabājis kartīti, aiztraucās pie Šāronas - tur atkal notika kas ievērības cienīgs. Kaut ko savā nesaprotamajā valodā pateikusi, Šārona jau pēc brīža lēja šampanieti glāzēs, kuras bija atstiepis tas pats kalsnais, plikpaurainais cilvēciņš, kurš nesen nelaimīgs skraidīja pa filmēšanas laukumu.

Spānijas rīta saulē šampanietis dzirkstīja un putoja īpaši priecīgi un svētsvinīgi. Tāpat kā Literātu nama restorānā, ļoti sen, pirms gadiem trim, kad vēl visi bija dzīvi un darbi ritēja bez asinsizliešanas. Bet te, Toledo laukumā, neviens par to nedomāja - skaistākā sieviete pasaulē apkampa Vigovski un Zdoru, dzēra viņu dāvāto šampanieti, labprāt saskandināja un smaidīja daudz mīļāk nekā ekrānā. Divdesmit četras koka bābiņas ar viņas seju līdz pat zīdaiņa vecumam arī Šāronai lika atplaukt patiesā laimē.

Bet no rīta viesnīcā ieradās fotogrāfs, atnesdams pusotru desmitu bilžu, kā jau Vigovskis bija pasūtījis, divdesmit četri reiz trīsdesmit. Fotogrāfijas spīdēja vien, un Šārona tajās likās vēl krāšņāka nekā dzīvē, kā jau tas bieži gadās. Ari Zdors, atsedzis savu nevainojamo zobu rindu, smaidīja tik laimīgi un patiesi, ka nevienam ne prātā nenāktu nosaukt viņu par bijušo cietumnieku un slepkavu. Bet Vigovskis ar šampanieša pudeli rokās izskatījās vienkārši lieliski. Pārējo cilvēku it kā nemaz nebija, tie palika aiz kadra, kaut kur fonā, izcēlās tikai viņi trīs - jauni, skaisti un laimīgi. Kādi diez vai vēl būs.

Vigovskis dāsnu roku fotogrāfam trīs simtu vietā iedeva piecus. It kā to vien būtu gaidījis, fotogrāfs izņēma no mapes un uzlika uz galda vēl pusduci uzņēmumu - Šārona ar Vigovski, Šārona ar Zdoru un Šārona ar koka bābiņām.

Kad fotogrāfs bija aizgājis, Vigovskis izņēma no ledusskapja pudeli šampanieša, piepildīja kristāla glāzes un atkrita zemā atpūtas krēslā. Zdors iekārtojās turpat līdzās. Sauleszaķīši lēkāja viņam pa seju, un, skatīdamies fotogrāfijās, Zdors šķita ļoti svinīgs un pacilāts.

-      Un tā, - Vigovskis beidzot ierunājās, - esmu izpildījis arī savu otro solījumu - ar Šāronu tu nu esi iepazīstināts. Ko jūs abi tālāk darīsit, tā vairs nav mana problēma. Ja manā vārdā nosauksit dēlu…

-     Viņa nespēj dzemdēt, - Zdors skumji piebilda.

-     Izlemiet paši, izlemiet, - Vigovskis bezrūpīgi attrauca un vienā elpas vilcienā iztukšoja glāzi. Tiesa, pēdējo, vislielāko malku, paturēdams mutē, lai dzēriens kā viegls gāzu mākonītis izplūst pa ķermeni. Un klusi no baudas ievaidējās.

-      Kad es miršu, - Zdors sacīja, - kad es miršu…

-     Nu? - Vigovskis paskubināja.

-      Es atcerēšos Toledo un pasmaidīšu.

-      Un arī šāronu?

-     Jā, Toledo, Šāronu un sevi laukumā pie katedrāles. Virs mums slejas sinitmetrlgs tornis, bet aiz tā parādās saule. Kad visu to būšu atcerējies, varēšu mierīgi mirt. Rāmu garu.

-     Tikai nesteidzies ar to miršanu, labi?

-      Labi.

-      Vai tu man apsoli?

-     Apsolu!

Saruna ritēja viegli un nepiespiesti, un Vigovskis ar Zdoru pat nenojauta, cik šie vārdi pravietiski, cik ļoti kāds par viņiem rūpējas, likdams pašiem skaļi sevi brīdināt.

Bet nekā, viss velti.

Varbūt šampanietis pie vainas, varbūt fotogrāfijas, no kurām plūstin plūda mīlestība un dzīvesprieks, bet varbūt senā, mistikas apvītā Toledo kliedēja visas bailes un piesardzību. Tās šaurās, līkumotās ieliņas līdzīgi kalnu aizām glabāja sevī mauru burvju ēnas, kas spēja ceļot laikā un ietekmēt cilvēku likteņus.

Izdzēris vēl vienu glāzi un nolicis sev priekšā Šāronas bildi, Vigovskis, skatienu no viņas neatraudams, uzspieda sava Maskavas kantora numuru. Savienoja ātri un viegli.

-     Hallo! Es klausos! Runājiet! - Klausulē atskanēja Mandrikas balss.

-     Sveiks, Vasja! - Vigovskis sasveicinājās. - Kā klājas?

-      Labāk par visiem, tikai neviens mani neapskauž! Kur jūs esat?

-     Toledo!

-      Kur?

-     Spānijā, Vasja, Spānijā! Sveiciens tev no Šāronas Stounas!

-      Kā viņa tur jūtas?

-      Nosauļojusies, atpūtusies, kļuvusi vēl skaistāka…

-     Vēl skaistāka?! Tas nav iespējams!

-     Ir, Vasja, ir. Izrādās, pat Šārona Stouna uzplaukst mūsu Zdora klātbūtnē!

-      Pasveicini viņu! Kad var jūs gaidīt mājās?

-      Rīt, Vasja. Lidmašīna Šerementjevā ielido ap septiņpadsmitiem. Vai sagaidīsi?

-     Nevarēšu, Igor, nekādi! Septiņpadsmitos man norunāta viena tikšanās! Vairumtirgotāji ieradušies. Es atstāšu džipu lidostas stāvlaukumā. Vai atradīsit?

-      Atradīsim. Atslēgas man ir.

-     Sarunāts, Igor! Gaidu!

-     Tikai… Lai džipā būtu šoferis… Mēs ar Mišu būsim nedaudz apkodušies. Pats saproti - Spānija.

-     Skaidrs! Būs jums šoferis. Lidojiet šurp! Mēs gaidām!

Vigovskis neizpratnē palūkojās uz klausuli, no kuras jau skanēja pīkstieni, tad nolika to uz aparāta.

-      Vai kaut kas nav kārtībā? - Zdors apvaicājās.

-     Jā, bet es nevaru saprast - kas…

-     Vai viņš mūs sagaidīs?

-     Teica, ka atsūtīs mašīnu. Viņam norunāta tikšanās. Esot vairumtirgotāji ieradušies.

-     Tad jau lieliski!

-     Jā, bet… Vairumtirgotāji ir mans darba lauks. Tev viņš varētu teikt, ka tiekas ar vairumtirgotājiem, bet ne man. Pie tam es pats rīt būšu Maskavā. Viņam nav jānopūlas ar šīm pārrunām.

-     Lai viņš muld, cik vēlas! Papīri tāpat nonāks uz tava galda. Un tu tos parakstīsi. Vai arī neparakstīsi. - Zdors visiem spēkiem centās saglabāt to laimīgo pasauli, kurā bija šorīt iekļuvis.

-     Tā jau gan ir, - Vigovskis šaubīdamies novilka. - Bet kaut kas te tomēr nav kārtībā.

-      Kad aizbrauksim - noskaidrosim!

-     Arī pareizi! - Vigovskis paņēma pudeli, salēja glāzē atlikušo šampanieti, izdzēra un nolika glāzi malā, pastūma tālāk, it kā sacīdams sev, Zdoram un kādai augstākai varai - pietiek, laiks apstāties.

-      Piezvani savai sekretārei, - Zdors ierosināja, redzēdams, ka Vigovski joprojām māc šaubas.

-      Es jau arī zvanīju sekretārei.

-      Kāpēc tad klausuli pacēla Mandrika?

-      Nezinu.

-      Laikam būs nejauši gadījies priekštelpā… Kad Ļusja uz brīdi izskrējusi…

-     jā, visdrīzāk tā, - Vigovskis piekrita.

Piecēlies viņš piegāja pie ledusskapja, lēni, it kā šaubīdamies, vai rīkojas pareizi, izņēma vēl vienu pudeli šampanieša un atgriezās savā krēslā.

-      Rīt no rīta brauksim uz Madridi un uzreiz uz lidostu. Bet šodien vēl varam sevi palutināt. Vai neiebilsti?

-     Es?!

-      Tātad neiebilsti. - Vigovskis, atlocījis stieplīti un uzlicis pudeli uz galda, atslīga pret krēsla atzveltni. Viņš gaidīja, kad izsprāgs korķis. Un tas izsprāga, radot šāvienam līdzīgu troksni. - Negribas man braukt atpakaļ uz Maskavu, - Vigovskis, liedams glāzēs šampanieti, paziņoja. - Nezinu - kāpēc, bet negribas.

-     Tagad tu esi panācis visu, ko gribēji.

-     Vai tu runā par Šāroneni?

-      Jā. Nu man vairs nav, no kā baidīties. Un nav arī, par ko sapņot.

-     Tā nerunā, Miša.

-      Kāpēc?

-     Nezinu… Bet skaidri jūtu - tā runāt nedrīkst.

-      Labi, nerunāšu.

Lidmašīna no Madrides Šerementjevā ielidoja precīzi pēc saraksta. Laiks bija saulains, un visu laiku pa iluminatoru varēja vērot zemi. Kā saka, virs Spānijas ir skaidras debesis. Bet pirms nosēšanās labi varēja apskatīt Piemaskavas šosejas ar mašīnām, bērzu birzis un milzums jaunu savrupmāju, kuru aprises pēdējos gados kļuva arvien dīvainākas. Piepeši tikuši pie naudas, cilvēki centās cits citu pārspēt ar arhitektūras formām, fasāžu un žogu izsmalcinātību, ziemas dārziem, pirtīm un garāžām. Un tikai skatoties no augšas, varēja aptvert visu kopainu, pamanīt, kā mežonīgā ātrumā vairojas daudzstāvu villas un kotedžas, aprijot laukus, pļavas un ganības. Tikai daudzām būvēm ātri vien pazuda saimnieki, pie daudzām tika piestiprināti paziņojumi par pārdošanu, daudzās gadiem dzīvoja vienīgi sargi. Ne jau katrs īpašnieks spēja apdzīvot desmitiem istabu savā milzīgajā namā.

-      Kaut kur te arī mūsu mājeles stāv, - Zdors, atrāvies no iluminatora, paziņoja.

-      No šejienes nevar redzēt.

-      Kāpēc?

-     Šerementjevā ir uz ziemeļiem no Maskavas, bet mūsu muižas - uz rietumiem, ja mēs lidotu uz Vnukovu… Tad gan varētu redzēt. Baltie cilvēki būvējas rietumos.

-      Bet man atkal gribas pie Šāronenes, - Zdors piepeši noteica.

-     Ja būsim dzīvi - aizlaidīsim. Vai arī pie sevis uzaicināsim. Viņas vizītkarti neesi pazaudējis?

-      Ko tu?! - Zdors sašuta.

Džips stāvēja parastajā vietā stāvvietā, bet šofera nekur nebija. Vigovskis sameklēja savas atslēgas. Iekārtojušies sēdekļos, viņi vēl divdesmit minūtes pagaidīja - neviens nerādījās.

-     Varbūt šoferis nemaz nezina, ka lidmašīna jau nosēdusies, un klaiņo uzgaidāmajā zālē gar kioskiem?

-      Tur ir tādi tablo, ka pēdējam idiotam viss kļūs skaidrs.

-      Varbūt viņš aizgājis kaut ko ieēst.

-     Tā neviens nedara. - Pacēlis aizmugurējo sēdekli, Vigovskis pārliecinājās, ka bise atrodas savā vietā. Pabīdīja aizslēgu - viss kā nākas, pielādēts.

-      Kārtībā? - Zdors pavaicāja.

-      Kā armijā. - Brīdi svārstījies, Vigovskis tomēr nolika bisi uz grīdas blakus šofera sēdeklim. Zdors pabrīnījās, bet neko neteica un apsēdās līdzās. - Braucam! - Un Vigovskis iedarbināja mašīnu.

Izbraucot no stāvvietas, nācās samaksāt niecīgu summu, kas liecināja - mašīna te atradusies nepilnu stundu.

Bija silts vasaras vakars, un saule vēl kveldēja pilnā spēkā, ik pa brīdim pazibēdama caur kokiem kreisajā pusē, rietumos. Džipu uz šosejas cienīja un neapdzina pat tad, ja radās izdevība. Šis bija viens no labākajiem džipiem - liels, jaudīgs, ar tumšiem stikliem un platu aizmuguri. Izbraucis no Šerementjevas labirintiem, Vigovskis uzreiz palielināja ātrumu, jo ceļš bija gandrīz tukšs - sastrēgumi sāksies vēlāk.

-     Vai viņiem vismaz būs ienācis prātā kaut ko ielikt ledusskapi? - Zdors piepeši painteresējās.

-     Tu taču dzirdēji - Vasja pat painteresējās, ko mēs vēlamies dzert.

-      Un ko tu teici?

-     Sacīju, ka šampanieti.

-     Jā, tādā tveicē, pēc četru stundu lidojuma smacīgā lidmašīnā…

Un tad sākās kaut kas neizprotams. Vigovskis, sēdēdams pie stūres, gribēja apdzīt aplupušu kravas mašīnu, bet tā negaidot pasitās pa kreisi, un viņam nācās nobremzēt. Absolūta nerakstīto likumu ignorēšana un bezkaunība. Ja nu vienīgi braucējs bija piedzēries. Ka tā nav, Vigovskis un Zdors pārliecinājās jau nākamajā kilometrā. Kad džips bija samazinājis ātrumu, to no abām pusēm ielenca motocikli. Uz katra pa diviem cilvēkiem - vadītājs un aiz viņa līdzbraucējs.

Sajutis kaut ko nelabu, Vigovskis mēģināja palielināt ātrumu un apdzīt nelaimīgo kravas mašīnu, kura atkal brauca pa pašu ceļa vidu, pagriežot greznā džipa triecieniem savu noplukušo aizmuguri.

Šai mirklī abās pusēs ietarkšķējās automāti - šāva aizmugurē sēdošie motociklisti. Strauji pagriezis mašīnu, Vigovskis vienu motociklu notrieca, bet Zdors, pakampis no grīdas bisi, izliecās pa pavērto logu un tiešā tēmējumā ietrieca lādiņu mugurā tuvākajam motociklistam. Varēja pat redzēt, kā tas saplosa miesu.

Bet tad no mugurpuses nāca vēl viena automāta kārta, un Zdors ar cauršautu galvu ievēlās atpakaļ sēdeklī.

Pāris ložu tika ari Vigovskim, bet viņš tomēr saņēmās un nobremzēja. Kravas mašīna sāka strauji kāpināt ātrumu un pazuda transporta straumē, tāpat kā dzīvi palikušie motociklisti.

Džips aprima ceļmalā, un tūlīt blakus piestāja vairākas aizmugurē braucošās mašīnas. Vigovskis noliecās pie Zdora - viņš, neērti sagumis, gulēja sēdeklī.

-      Miša! Tu esi dzīvs?

-     Nē, Igor… Viss… Beigas… Beigas… - Zdors nez kāpēc pasmaidīja, bet tas jau bija pirmsnāves smīns.

Kad atbrauca milicija, džipā gulēja divi cietušie. Viens, labajā pusē, jau bija miris, bet otrs vēl elpoja.

Vigovskis atguva samaņu pēc trim dienām. Palātā valdīja tumsa, bet viņš saskatīja uz krēsla snaudošu milici. Līdzās, piesliets pie gultas gala, atradās automāts. Izdzirdusi vaidu, sanitāre aizsteidzās pie dežūrārsta, kurš tūlīt pat atskrēja un iededza gaismu.

-      Kur es atrodos? - Vigovskis pavaicāja.

Neko neatbildēdams, ārsts notrausa no pieres sviedrus un tikai dziļi ieelpoja, cenzdamies palēnināt sirdspukstus.

-      Nu, kā? - milicis painteresējās.

-     Viņš dzīvos, - ārsts noslīga uz blakusgultas. - Tikai nezinu, vai ilgi…

Koktebelē snieg slapjš sniegs, un pārslas zemi jau sasniedz kā ūdens lāses. Es no numura izeju tikai, lai paēstu un tuvējā veikalā nopirktu kabernē un konjaku.

Šampanietis nelīdz - auksti.

Visā piekrastes garumā var ieraudzīt tikai vienu tumšu stāvu - Žora pēc vētras meklē akmeņus, lai izgrebtu no tiem savus jūras un meža briesmoņus…

Nezina nabags, kur īstais atradums - no manis nolobot pavisam plānu kārtiņu, atklātos tāds briesmonis, kādu pasaule vēl nav redzējusi…

Pēcpusdienā lietus pārstāja, klusi un nemanāmi pagaisa ari sniegs. Uzspīdēja saule, un stundas laikā nožuva pat asfalts. Par nomākušos rītu vairs liecināja tikai dažviet atlikušās peļķes.

Aizgājis līdz krastmalai, es pārliecinājos, ka tā ir tikpat tukša kā no rīta. Žora, beidzis savus meklējumus, vientuļš stāvēja pie ēdnīcas, tāpat kā katru vakaru jūlijā un augustā, kad laukumā drūzmējās pircēji, no kalniem atklīdušie garmatainie un izsalkušie hipiji, pulciņā sasēdušies un pa vidu melnu platmali ziedojumiem nolikuši, dziedāja savas dziesmas. Un nevienu tas nepārsteidza.

Ieraudzījis mani, Žora pamāja ar roku. Piegājis es pārsteigts ieraudzīju, ka uz margām izkārtoti akmens kalumi - no vistiklākajiem līdz visbezkaunīgākajiem.

-     Ko tas nozīmē? - es pavaicāju un vēlreiz paskatījos visapkārt - no Vološina profila līdz Vološina kapam ne pludmalē, ne piekrastē, ne kalnos nebija ne tikai neviena cilvēka, bet pat suņu un kaiju. Jūra dunēja, un vējš viļņu šļakatas atnesa pat līdz šejienei - akmens veidojumi juras pusē bija samirkuši. - Ko tas nozīmē?

-      Ak! - Žora bezrūpīgi atmeta ar roku. - Lai paelpo.

-     Vai tiem patīk jūras gaiss?

-     Jā. - Žora pat nepasmaidīja. - Saproti, tie taču miljoniem gadu elpojuši tieši jūras gaisu. Dažreiz, uz pāris gadsimtiem, pazuda dzelmē, tad atkal viļņi tos izskaloja krastā… Bet tagad visu ziemu netīrā maisā, šķūnī… Lai paelpo, - Žora atkārtoja. - Vai iedzert gribi?

-      Kas tev ir?

-     Madeira. - Žora paraustīja plecus, it kā es nesaprastu acīmredzamas lietas.

-      Var jau iedzert, - piekritu.

-     Jā, iedzer, - Žora pamācoši mani palaboja un, parakņājies melnajā somā, izņēma aizsāktu pudeli un restorāna glāzi, kas tur glabājās vēl kopš vasaras. - Nespēju atdot, - Žora paskaidroja. - Vasarā atdošu.

-     Jauka lietiņa. - Es norādīju uz plakanu, vertikāli nostatītu akmeni plaukstas lielumā. Viena puse tam bija zeltaini dzeltena, bet otra - drūmi pelēka. Abās pusēs bija attēlotas noslēpumainas sejas - pat grūti pateikt, vai tās smaidīja, vai smīnēja.

-     Pagājušajā gadā bija pilnīgs saules aptumsums, to es arī attēloju, - Žora paskaidroja.

-     Cik? - es pavaicāju.

-     To es nepārdodu.

-      Kāpēc?

-      Pašam patīk. - Žora, pielējis glāzi, pasniedza to man. Glāzes iekšpusē ledaini nozibsnīja zelta vizma. - Sākumā es akmeņus vispār nepārdevu. Kad sakrājās ap simtu, vienkārši iesviedu jūrā. Metu pa vienam, pēc iespējas tālāk no krasta.

-      Kāpēc? - No pārsteiguma es pat aizrijos ar vīnu.

-     Kad vētra tos atkal izskalos krastā, cilvēki atradīs un brīnīsies - skat, kā jūra apstrādājusi. Redz, kāda jūra māksliniece! Brīnīsies taču, vai ne? - Žora tik satraukti uz mani palūkojās, it kā pasaulē šobrīd nebūtu nekā svarīgāka par manu atbildi.

-     Jā, ļautiņi būs vienkārši satriekti! - es no sirds iesaucos. - Sastings kā sālsstabi! - Es neatgādināju, ka šo stāstu jau esmu dzirdējis.

Jūra turpināja dārdēt, un ūdens lāses šļakstījās līdz pat margām, aprasinādamas mūsu sejas un akmens briesmoņus. Ari madeira tāpēc šķita rūgti sāļa, bet garšu tas nebojāja, gluži otrādi - piešķīra tai īpašu niansi, kuras pirms tam iespējams pat pietrūka.

-     Un vai bieži tu tos šurp nes? - es apvaicājos, pamājis ar galvu uz akmeņu rindu.

-     Šad tad, - Žora nenoteikti atteica.

-     Un kā var pateikt, vai viņi jau pietiekami saelpojušies?

-      Paši pasaka.

-      Kā?!

-     Ir daži veidi, - Žora nedaudz noslēpumaini atbildēja. - Kamēr kādu figūriņu izgrebj, kamēr noskalda lieko, veidojas tāda

izpratne… Pat ar visiem cilvēkiem tā nevar, skaidrs? Ar visiem nevar.

-     Bet vai cilvēku tev kādreiz nav gribējies aptēst? Piemēram, mani?

-     Tevi? - Žora vērīgi ieskatījās man acīs. - Nē, negribas gan. Daudz darba. Dažus akmeņus vispār nav iespējams apstrādāt, - Žora kā atvainodamies piebilda. - Tie ir tadi, kādi ir.

-      Vai tos arī pērk?

-      Reti. Labprātāk ņem tos, kuri ir mainījušies līdz nepazīšanai un piejaucēti. Tādus akmeņus visi grib. Tāpat kā cilvēkus, - Žora piebilda un nodūra skatienu, lai es viņa acis neizlasītu to, ko tas nevēlas atklāt.

-      Redz, kā, - es nomurmināju. - Bet vai tu atceries, kur katru akmeni esi atradis?

-     Jā, visus līdz pēdējam. Varu parādīt vietu ar precizitāti līdz vienam metram. Dzīvoja te viens rakstnieks… Detektīvus raksta… Uzdāvināja man akmeni, gandrīz gatavu locekli… Zaļu ar lāsumiņiem… Garu, gandrīz pusmetrs… Bet es ar to neko nespēju izdarīt. Neļaujas apstrādei.

-     Tev vajadzētu kādu darbmašīnu.

-     Negribu. Akmens rokās jāsasilda. Tāpat kā glāze. - Žora pasmaidīja. - Ar labu vīnu.

-     Varbūt pastaigāsim? - es ierosināju. - Tur ir atvērta jauna ieskrietuve.

-      Nē, - Žora pašūpoja galvu. - Es tepat pastāvēšu.

-      Akmeņi vēl nav saelpojušies? Grib vēl?

-     Jā. - Žoram prāts nenesās uz jokiem.

Pagājis garām Slavas Ložko restorānam, es atskatījos - Žora stāvēja turpat, pie saviem akmeņiem. No vienas puses tie bija sausi, no otras - sāļi valgi.

Tāpat kā Žora.

Tāpat kā mēs visi.

353

***

23 — 2959

Jaunākās ziņas Usošins skatījās gluži vienaldzīgi. Puspievērtās acis šķita pat miegainas. Viņš satraukts neskraidīja pa kabinetu, neklaigāja un nevienam nezvanīja, tāpat arī nesteidzās pie loga aizvilkt aizkarus, lai vismaz uz brīdi justos drošībā. Nē, viņš tikai sēdēja, nolīcis pār galdu, un skatījās televizora ekrānā. Un redzēja ložu sacaurumoto džipu, redzēja, kā izceļ no mašīnas mirušo Zdoru, kurš joprojām briesmīgi smaidīja, redzēja, kā ātrajā palīdzībā iebīda nestuves ar noasiņojušo Vigovski. Un ne reizi viņš nenovērsās no tuvplāniem, par kuriem kaifoja televīzijas maitu lijas. Diktors priecīgā satraukumā aizgūtnēm stāstīja arvien jaunas nianses par uzbrukumu firmas "Ziemeļmežs" vadītājam, bet neko būtisku pateikt nevarēja. Viņa vārdus Usošins laida gar ausīm, it kā gaidīdams, kad beigsies šis slimīgais entuziasms. Ik pēc pāris vārdiem druknais korespondents atkal un atkal atgādināja, ka notikuma vietā ieradies pirmais, ka tieši viņš vēl paguvis skatīt līķu pirmsnāves konvulsijas, bet citi žurnālisti savas tūļības dēļ to nokavējuši. Viņi Zdora gār- dzienus, agoniju un centienus pateikt pēdējos vārdus palaiduši garām.

Un atkal druknais rādīja asiņaino džipa grīdu, Zdora caur- šauto galvu un brūces Vigovska krūtīs. Viņam, veiksminiekam, pat izdevās fiksēt, kā apstājas Vigovska sirds un aizmiglojas skatiens. Satriecoša karjera visas valsts acu priekšā. Tagad viņu noteikti sūtīs aprakstīt arī citus līķus - apdegušus, suņu saplosītus, nošautus, samaltus zem kāpurķēdem, noslīkušus, pakar- tus, nodurtus un sacirstus gabalos. Un kā viņš šovakar leposies draugu pulkā, izklaidēdams sev līdzīgos, mazāk veiksmīgos spalvas brāļus ar dažādām nozieguma detaļām…

Pacietīgi sagaidījis reportāžas beigas, Usošins, nospiežot pogu, izslēdza televizoru. Pēc tam nospieda citu pogu un izsauca palīgu, kurš jau pēc mirkļa - nerunīgs un izpildīgs - parādījās durvīs. Galvu nepagriezis, Usošins viņu ieraudzīja, bet runāt nesteidzās, saprazdams, ka šoreiz vārdi nesīs ne tikai taisnību, bet arī nāvi un cietsirdību.

-      Vai tu… - beidzot viņš aizsmacis ierunājās. - Vai skatījies jaunākās ziņas?

-     jā, uzgaidāmajā telpā.

-      Un kā?

-     Skarbi.

-      Mūsu puiši.

-     Zinu, viņi te pirms pusgada bija atbraukuši.

-      Kāds ar viņiem ir slikti izrīkojies.

-      Es vairāk pazinu Slavu Gorožaņinovu.

-      Jā, arī Slava Gorožaņinovs… Kaut kas notiek… Laiks rīkoties, - Usošins it kā starp citu ieminējās, varbūt sev, varbūt kādam citam. Bet bija skaidrs - viņš lēnām tuvojās lēmumam, un palīga atbildes varēja tikai apliecināt, ka viņš rīkojas pareizi, ka viņš ir tiesīgs tā reaģēt. - Klausies, ko teikšu… Lūk, ko es teikšu… Atved pie manis to…

-     Šestopalovu, - palīgs pasteidzās pabeigt teikumu.

Usošins strauji paskatījās uz palīgu, it kā dusmotos par tik

labu izpratni.

-     Jā, to pašu. Kur viņš mums strādā?

-     Virtuvē.

-      Vai nav izkāmējis?

-      Ar Šestopalovu viss kārtībā.

-     Ved viņu šurp.

Usošins atkal nolīka pār galdu, tikai tagad jau droši un pašpārliecināti. Viņš vienkārši gaidīja ienākam Šestopalovu, kurš tika nodarbināts virtuvē.

Un Šestopalovs atnāca. Delikāti pieklauvējis un divas trīs sekundes pagaidījis, vai no kabineta kāds neatsauksies, viņš pats atvēra durvis. Droši un pašpārliecināti. Turēdams rokās adīto cepuri, palika stāvam pie sliekšņa.

-      Esi atnācis? - Usošins pavaicāja..

-               Esmu ieradies, - šestopalovs atbildēja. - Pēc jūsu izsaukuma.

23*

-     Sēdies! - Usošins pamāja ar roku uz mazā galdiņa pusi.

355 .

Šestopalovs apsēdās, savas milzīgās plaukstas nolikdams uz galda. Pats viņš bija kalsns, kā ieslodzītajam pienākas, bet veselīgs, skatiens skaidrs un izsmējīgs, un ari stājā jautās pašcieņa. Brīdi pagaidījis un ne vārda no Usošina nesadzirdējis, viņš ierunājās pats:

-     Tāds labs laiks tagad, vai ne, priekšniek?

-      Beidz, - Usošins attrauca.

-      Es, redz, nācu šurp un pie sevis domāju… Gena, es sev teicu, ja izsauc priekšniecība, viss var gadīties. Tevi var paaugstināt amatā, var arī pazemināt. Un tad es, dodamies uz jUsu kabinetu, Nikolaj Ivanovič, sev pajautāju, ko tu, Gena, visvairāk gribētu… Un pats sev atbildēju…

-     Vai tu gribi aizbraukt uz jūrmalu? - Usošins pavaicāja.

-     Gribu.

-      Uz kādām divām nedēļām?

-     Vienmēr gatavs!

-      Un pastrādāt savā specialitātē?

-      Kvalifikāciju vēl zaudējis neesmu, Nikolaj Ivanovič. - Šestopalovs vērīgi ieskatījās Usošinam acīs.

-      Es arī tā ceru.

-     Nav ko cerēt, Nikolaj Ivanovič. Jūs vienkārši pats par to pārliecināsities.

-     Tu saki, ka varu būt drošs?

-      Vai esmu jūs kādreiz pievīlis? Nē, nē, nē. - Šestopalovs sa- vicināja rokas. - Protams, ir bijušas sīkas kļūmes. Bet tādas gadās visiem. Tomēr kopumā mums domstarpību nav bijis. Un ari nebūs, Nikolaj Ivanovič. - Šestopalovs uzlika plaukstas uz galda, kā apzvērēdams un pat apzīmogodams norunu.

Atbildēt Usošins nepaspēja - pa durvim ieskatījās palīgs.

-      Es, protams, atvainojos, - viņš sacīja.

-      Es klausos, - Usošins īgni attrauca.

-     Atkal raida jaunākās ziņas. - Palīgs pamāja ar galvu uz televizora pusi. Un izgāja, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

Usošins paņēma pulti un pavērsa pret ekrānu.

-     Paskaties, - viņš sacīja Šestopalovam. - Kamēr tu te risini ķēķa problēmas, ārā dzīve sit augstu vilni.

šestopalovs neko neatbildēja un klusēdams noskatījās visu reportāžu. Ari Usošins neko neteica, bet, kad pārraide beidzās, izslēdza televizoru.

-     Rupji gan nostrādāts, - Šestopalovs beidzot ierunājās. - Tā nevar.

-     Nogalināti mani draugi.

-     Tie, kas džipā? - Šestopalovs vēlējās precizēt.

-     Jā, Gena… Džipā. Igors Vigovskis un Miša Zdors. Uz viņiem es vienmēr varēju paļauties. Tāpat kā uz. Slavu Gorožaņinovu… Par viņu laikam arī esi dzirdējis?

-      Esmu gan.

-      Es nevaru to tā atstāt.

-     Tādas lietas nedrīkst palikt nesodītas. Vai ir kāds pavediens?

-      Ir.

-     Tad nav problēmu. - Šestopalovs droši paskatījās Usošinam acīs. - Par kuru jūru jūs, Nikolaj Ivanovič, pirmīt runājāt?

-      Par Melno.

-     Viszilākā jūra pasaulē, - Šestopalovs iedziedājās. - Tur tagad brīnišķīgs laiks.

-     Tur vienmēr ir brīnišķīgs laiks.

-      Un kura pilsēta? - Šestopalovs pavaicāja.

-      Novorosijskā.

-     Sarunāts!

-     Visi citi domās, ka tu dodies uz tālo cirsmu. Kokus zāģēt.

-      Nu tad zāģēsim. Kokus, - viņš piebilda.

-     Tātad par galveno jautājumu esam vienojušies?

-     Pilnībā, Nikolaj Ivanovič. Ja esmu piekrītoši palocījis galvu, tas ir drošāk par desmit starptautiskiem līgumiem. Vai jums nav bail pazaudēt priekšzīmīgu cietumnieku?

-      Nē, nav'bail, Gena. Manas bailes beigušās. Sen jau, Gena.

-      Manas arī. Vēl tikai daži sīkumi.

-      Iepriekšējās summas tevi apmierināja?

-      Pilnībā.

-     Tās paliek spēkā. Un pat tiek divkāršotas.

-     Tiešām?!

-     Tev būs divi klienti.

-      Vai viņi ir savstarpēji saistīti?

-     Jā, tāpēc, izejot no šejienes… Tev taču atlicis te sēdēt pavisam nedaudz?

-     Jā.

-     Tātad tu iziesi brīvībā kā turīgs cilvēks.

-      Vai jūs mani nepiekrāpsit, Nikolaj Ivanovič?

-     Es nemaz to nevaru. Pats pirmais tad nokļūtu uz apsūdzēto sola.

-     Tas nu gan.

-     Visu nepieciešamo saņemsi rīt. Drēbes, dokumentus, pārtiku. Instrumentu pats sameklēsi.

-      Par papildus samaksu, - Šestopalovs aši iestarpināja.

-     Protams. Dokumenti iepriekšējie. Vai vēl atceries, kā sauc tevi, tavu tēvu, kur esi dzimis un uz kurieni dodies? Vai neko neesi aizmirsis? Viss skaidrs?

-     Tātad pase būs tā pati vecā?

-     Jā. Pagājušajā reizē taču viss izgāja gludi, vai ne?

-     Šķiet, jā. Un vēl, Nikolaj Ivanovič… Ja kaut kas būtu nogājis greizi, jūs taču uzzinātu. Jums ir labs informācijas tīkls. Pazīmes, fotoroboti, pirkstu nospiedumi… Viss saskaņots.

-     Tad klausies… Te būs izziņa… Tā ir laba izziņa, ar to tu tiksi līdz stacijai. Uz izziņas ar zīmulīti uzrakstīts glabāšanas kameras numurs. Tur iekšā būs ceļasoma, un tajā - viss nepieciešamais. Ieskaitot avansu, dokumentus, drēbes un tamlīdzīgi. Izziņu pēc tam iznīcināsi.

-     Skaidrs.

-      Ar šo izziņu tevi arī izlaidīs no šejienes. Nekas tev nebūs jāsaka, tikai parādi un ej ārā.

-      Ļoti labi. Vārdi cilvēkiem tikai traucē saprasties.

-     Kā tev ar atmiņu?

-     Sūdzēties nav iemesla.

-     Tad klausies…

Un Usošins sīki izstāstīja visu, ko zināja par Anatoliju Anatoļ- jeviču Kurjanovu un viņa centīgo palīgu. Pateica, kur un par ko Kurjanovs strādā un kā atrast Vaņu. Ik pa brīdim viņš atkārtoja Kurjanova vārdu un uzvārdu, Vaņas adresi un īpašās pazīmes. Beidzot Šestopalovs viņu pārtrauca.

-      Pietiks, Nikolaj Ivanovič. Nesajaukšu. Kad jābrauc atpakaļ?

-      Kad piezvanīsi, aiziešu pretim uz vilcienu.

-      Un atkal iesēdināsit aiz restēm.

-      Vai tev ir iebildumi?

-     Nekādi. Vai drīkst vienu jautājumu?

-     Jautā!

-      Kāpēc jūs to darāt?

-     Ja nedarīšu, viņš ķersies arī pie manis.

-     Šeit?! - Šestopalovs atslīga krēslā.

-      Es jau vienmēr te neuzturos. - Usošins pasmīnēja. - Dažreiz arī ārā izeju.

-     Tāpat kā mēs visi, - Šestopalovs piepeši skumji piebilda.

-   Tāpat kā mēs visi.

-      Viss kārtībā, - Usošins iecietīgi noteica. - Viss kārtībā. Kvalifikāciju jau nezaudēsi.

-      Zaudēšu gan, - Šestopalovs bargi un pat nosodoši paskatījās uz Usošinu. - Es taču esmu mehāniķis, Nikolaj Ivanovič. Pie tam labs mehāniķis. Vismaz nometnes virtuvē visas ierīces, pateicoties man, darbojas nevainojami.

-      Bet es skolas laikā gleznoju, - Usošins tikpat skarbi atteica.

-    Ar eļļas krāsām. Izstādēs saņēmu prēmijas un godarakstus… Pratu gleznot ainavas, portretus un pat pasaku sižetus. Ieslodzītā cara meita, varonis cīnās ar trejgalvaino nezvēru… Bet tagad man darīšana ar tūkstošgalvainu briesmoni.

-      Vai jūs runājat par mūsu mīļo darba nometni? - Šestopalovs pasmīnēja, atsegdams retu, nomelnējušu, bet spēcīgu zobu rindu.

-Jā.

-      Kāpēc ne… Ļoti trāpīgi. Un katra galva var ne tikai iekost, bet arī pasūtīt trīs mājas tālāk.

-      Gan izturēšu. Pagaidām es sūtīšu tevi. Un diezgan patālu. Vai atgriezīsies?

-      Zini, Nikolaj Ivanovič, ko es tev teikšu, - Šestopalovs pirmo reizi sarunā pārgāja uz "tu". - Vari man neticēt, bet es nemaz tik ļoti pēc brīvības neilgojos. Tikai pirmos trīs gadus. Pēc tam pārgāja. Un es pieņēmu šejienes dzīvi. Tu taču arī savas dienas te, aiz dzeloņstieplēm, aizvadi. Un nekādu problēmu. Pat vēl spēj aizsniegties līdz ienaidniekiem tūkstošiem kilometru tālu, vai ne?

-     Vai tu atgriezīsies? - Usošins vēlreiz atkārtoja.

-      Es jūs, Nikolaj Ivanovič, nepiekrāpšu. Ja palikšu dzīvs, atbraukšu.

-      Es gaidīšu. - Usošins pastiepa roku.

-      Redz, kā, - Šestopalovs glaimots un reizē samulsis nomurmināja, bet plaukstu paspieda stingri un pat pakratīja, vēl ar kreiso roku mierinoši uzsizdams Usošinam pa plecu.

Kad ieslodzītais aizgāja, Usošins piegāja pie loga un ilgi skatījās, kā viņš attālinās pa šauro, iemīdīto taciņu. Šestopalovs gāja, uzmetis kūkumu, viens plecs uzrauts augstāk par otru, un pat gaita šķita lēkājoša - viens liels solis, tad divi maziņi un pec tam gandrīz palēciens. Usošins labi zināja, ka tā ir tīrā izlikšanās, lai gan iespējams - neapzināta. Cietums stipri maina cilvēka raksturu. Dažu pārņem augstprātība, cits tā apvainojas, ka, izgājis brīvībā, gatavs mesties virsū pirmajam, kurš tikai greizi paskatīsies vai neīstā brīdī pasmaidīs. Šestopalovs nodevās fizisko trūkumu izkopšanai, tā uzsvērdams savu nenozīmību un razdams tajā pat zināmu mierinājumu un varbūt arī attaisnojumu. Bet tas viss notika tikai te, aiz dzeloņstieplēm. Usošins zināja - sagaidot Šestopalovu pēc divām nedēļām, viņš ieraudzīs no vilciena izlecam jaunu, pašpārliecinātu, staltu un nosau- ļojušos vīrieti sniegbaltā virskreklā un lieliski pašūtā uzvalkā.

Tas viss jau bija pieredzēts, viss bija zināms.

Sakumpums un pat kroplība nebija tikai maskēšanās, vienkārši tā viņam likās vieglāk pārciest ieslodzījumu, pret sevi tādu neradās žēlums.

Novorosijskā no vilciena patiešām izkāpa gluži cits cilvēks. Gaišs uzvalks, gaiša sporta soma ar platu ādas plecu siksnu un milzums kabatām, īsi apgriezti mati, tas viss pārvērta Šestopalovu līdz nepazīšanai. Tādu viņu nepazītu pat kameras biedri.

Dzīvokli Šestopalovam kāda večiņa piedāvāja turpat uz perona. Viņam bija tikai viena prasība - jūras tuvumā. Jā, un arī atsevišķa ieeja. Viss tika apsolīts, un abi, ilgāk nekavēdamies, devās uz taksometru pieturu.

-      Varbūt brauksim ar autobusu? - večiņa bikli ieminējās.

-      Nē, tikai ar taksometru! - Šestopalovs kategoriski paziņoja. Lai gan - kāpēc Šestopalovs, viņam kabatā, protams, atradās dokumenti ar pavisam citu vārdu, dzimšanas gadu un vietu. Tiesa, tautība bija tā pati vecā, tāpat kā fotogrāfija.

Atlikušo dienas daļu viņš pavadīja pie jūras, plunčādamies ūdenī, jautri smiedamies, flirtēdams ar meitenēm un dzerdams zeltainu alu zem liela, sarkana saulessarga, kurš visu pasauli vērta rožaināku un laimīgāku.

Šestopalovs rīkojās kā parasti - vispirms jāizskalo no katras miesas poras cietuma smakas un putekļi, viss, kas kaut netieši uzvedinātu domāt par vietu, kura tika atstāta pirms divām diennaktīm. Viņš nopirka dārgu zobu pastu, labu losjonu un skūšanās piederumus - otiņai bija dzintara rokturītis -, par katru sīkumu priecādamies kā bērns.

Arī nākamā diena tika pavadīta jūrmalā. Seja tagad vairs nebija pelēcīga un drūma, bet sārta un veselīga. Viņš labprāt uzsāka sarunu ar jebkuru, kurš gadījās ceļā: ar alus un saldējuma pārdevējiem, ar meiteni trolejbusā, ar večiem dzertuvē un ar tuklām kundzītēm pludmalē. Viss viņu interesēja, ar visiem viņš runāja aizrautīgi un no sirds, skaidri apzinādamies, ka rīkojas pareizi, ka tā arī jāuzvedas, lai neradītu aizdomas ar nepiedienīgu smiešanos, dīvainiem jautājumiem un neizprotamām piezīmēm.

Šestopalovs pamazām iekļāvās ikdienišķā un nesteidzīgā dzīves ritmā.

Bet vakaros viņš klīda pa pilsētu, piesēdās pie kāda galdiņa, izdzēra kausu alus un gāja tālāk. Un tomēr, ieraugot miličus, kuri viņam nepievērsa nekādu uzmanību, Šestopalovs iekšēji sarāvās. Nelīdzēja ne gaišās audekla bikses, ne pītās ādas kurpes, ne baltais krekliņš ar vieglprātīgajiem uzrakstiem svešā melē, kas viņu pilnībā iekļāva noreibušajā, bezrūpīgajā dienvidnieku pūlī. Šestopalovs pastaigājās, smaidīja, iekāpa un izkāpa no trolejbusa un atrada, beidzot atrada Matrožu ielu. Tāpat kā mājiņu, pa kuras logu varēja redzēt jūru. Ceturtajā dienā viņš ievēroja pasīku puišeli centīgi izgludinātās biksītēs, no sirds nožēlodams tā neizdevušos un īso dzīvi. Pie viena arī atvadīdamies.

Atvadīdamies, neko vēl viņam neizdarījis.

Atrada arī Kurjanovu.

Te bija vēl vienkāršāk - Šestopalovs iegāja ostas teritorijā, iegāja viegli, bez problēmām, pamādams ar roku karstuma nomocītajam sargam. Pārvaldes ēkā viņš nesteidzīgi pārlūkoja plāksnītes ar uzvārdiem. Un atrada to, ko meklēja. Kad pavēra durvis, sekretāre, mazā spogulītī skatīdamās, pūderēja degunu.

-      Vai šefs ir kabinetā? - viņš pavaicāja.

-      Būs pēc pusstundas.

-     Svarīga sanāksme?

-      Pusdieno, - sekretāre atbildēja, tā ari nepagriezdamas pret durvīm un neieraudzīdama, kas Kurjanovu meklē, tikai balts, izplūdis plankums pārslīdēja pār viņas apaļo spogulīti.

-     Ārkārtīgi pateicos! - Šestopalovs noteica un tūlīt pat aizvēra durvis, lai sekretārei neiešautos prātā palūkoties uz viņu vērīgāk.

Nē, Nadjeņka no spogulīša nenovērsās.

Un velti.

Šestopalovs iekārtojās uz cieta krēsla gaiteņa galā un atlocīja dienvidu pļāpu lapu. Lasīt viņš nelasīja - burti bija sīki un traucēja arī tumšās brilles. Garāmgājēji sēdētājam nekādu uzmanību nepievērsa, jo viņš ne ar ko neatšķīrās no citiem gaidītājiem, pilnīgi ne ar ko.

Kurjanovs parādījās pēc divdesmit minūtēm. Skaļi uzkāpis pa kāpnēm, viņš drošā solī aizdimdināja līdz savam kabinetam, plaši, kā jau saimnieks, atvēra durvis un, iegājis iekšā, tūlīt tās aizcirta.

Apmeklētāji tā neuzvedas, tas nu bija skaidrs.

Klusajā, miegainajā kabinetā sīca un pret stiklu sitas mušas, kaut kur citos stāvos dažbrīd tika sistas durvis un murdēja tveices un jūras nogurdinātas balsis.

-     Tiesai viss skaidrs, - Šestopalovs nomurmināja un, ostas pārvaldē ilgāk nekavēdamies, devās žilbinošajos ielu plašumos, bungodams sev pa kāju ar salocīto avīzi, kura bija pilna ar pludmales fotogrāfijām un raibām reklāmām.

Vēl pēc četrām dienām Šestopalovs jau zināja, kur Kurjanovs dzīvo un pusdieno, kāda viņam mašīna. Pāris reižu piezvanījis sekretārei, viņš pārliecinājās, ka Kurjanovam ne atvaļinājums, ne kādi braucieni nav gaidāmi un tuvākajā laika viņa dzīves ritms nemainīsies.

-     Tiesai viss ir skaidrs, - viņš atkārtoja vēlreiz, tādējādi pabeigdams sagatavošanās periodu.

Šestopalovs gulēja pludmalē, ļaudams pelēcīgajai, ziemeļos iznīkušajai miesai baudīt saules tveici. Viņš pakāpeniski kļuva arvien sārtāks un brūnāks, atgūdams jaunību un skaistumu. Atšķirībā no citiem atpūtniekiem, Šestopalovs biežāk devās peldēties. Tālu viņš nepeldēja, kādus metrus piecdesmit un tūlīt atpakaļ krastā, saulītē. Bet tiklīdz apžuva, atkal ūdenī. Viņš zināja - bieža temperatūru maiņa norūda un stiprina organismu.

Bet ne jau tas viņam šobrīd rūpēja visvairāk. Šestopalovs pra- toja, kā veiklāk un drošāk piekļūt Kurjanovam. Bija radies gandrīz nepārvarams šķērslis - Kurjanovs visur gāja kopā ar draugu

■v

baru. Dažreiz viņi bija divi, citreiz pieci vai vēl vairak. Šestopalovs no attāluma sekoja, ne mirkli nešķirdamies no savas mazās ādas somas - tur atradās instruments.

Reiz viņš nolēma vienkārši ieiet Kurjanova kabinetā un uzreiz izdarīt savu melno darbu.

Neizdevās.

Kad viņš ieradās pieņemšanas telpā, tur jau gaidīja vairāki cilvēki.

-     Anatolijs Anatoļjevičs aizņemts! - sekretāre iekliedzās, kad viņš jau atradās pie durvīm. - Pie viņa ir cilvēki!

-     Atvainojiet! - Šestopalovs nomurmināja un gluži vai gaisā izkūpēja, vispirms pievirzīdamies tuvāk durvīm, tad palūkodamies ārā gaitenī, un visbeidzot it kā uz brīdi izgāja, lai vairs neatgrieztos. Nevienu tas nepārsteidza - tā uzvedas daudzi. Atnāk kaut ko noskaidrot, bet, redzēdami, ka nāksies ilgi gaidīt, aiziet, nolemdami ieskriet citā reizē. Tas nebija nekas jauns ne sekretārei, ne Kurjanovam, ne cilvēkiem, kuri ilgstoši nīka uzgaidāmajās telpās.

Pusdienlaikā Šestopalovs pastāvīgi dirnēja pie restorāna, kur Kurjanovs bieži pusdienoja - un vienmēr ar diviem vai trijiem paziņām. Kā likās Šestopalovam, tie nebija draugi, bet drīzāk klienti, cilvēki, kuriem no viņa kaut ko vajadzēja. Tāpēc jau Kurjanovs sarunāja tikties restorānā, jo skaidri zināja - rēķinu, lai cik liels tas būtu, samaksās klienti. Katru reizi tie bija citi cilvēki, un katru reizi viņi vispirms iepazinās. Pusdienas ilga parasti stundu vai pusotru, un tad visa kompānija - atvilguši, runīgi un sasārtuši - iznāca no apzaļumotā paviljona un iesēdās mašīnās.

Pakāpeniski Šestopalovs izpētīja tuvējo apkārtni. Netālu piestāja maršruta taksometri - apmēram ik pēc piecām minūtēm. Aiz restorāna, skrajā krūmājā, atradās tualete - parasta ķieģeļu būve, nokrāsota balta. No vienas puses dižojās trekns "V", no otras - tāds pat "S". izejot caur krūmāju un nogriežoties gar trīsstāvu māju, uzreiz varēja nokļūt uz prospektu.

Otrpus restorānam bija uzslieti vairāki saulessargi, zem kuriem atradās plastmasas galdiņi ar ļodzīgiem, nedrošiem krēsliem. Tur pārdeva alu tieši no mucas. Labu alu, Šestopalovs bija pagaršojis, vēsu un pietiekami stipru.

Kurjanovs pat uz mājām negāja viens un, kas Šestopalovam visvairāk nepatika, katrreiz citā laikā. Viņš vienā mierā varēja ierasties mājās trijos dienā un tikpat labi - aplaimot savus mājiniekus ar ierašanos trijos nakti. Tāpēc gaidot stundām dirnet pie mājas būtu muļķīgi un neprofesionāli.

Beidzot Šestopalovam palaimējās.

Nepaspējis vēl noorientēties situācijā, viņš piepeši sajuta, ka salecas sirds un nosvīst plaukstas. Šķiet, viss ritēja ka parasti, nekas īpašs nenotika, bet radās pilnīgi skaidra apjausma - ir laiks! Gluži kā negaidīts strāvas trieciens.

Kurjanovs - ka allaž skaļš un sasārtis - iznāca ar paziņam no restorāniņa, un visa kompānija nostājās papeles ēnā, lai turpinātu pie galda iesākto sarunu. Viņi aizsmēķēja, jo šādos gadījumos pie cigaretes ķeras ari tie, kuri parasti to nedara, lai neizskatītos pēc baltā zvirbuļa un, nedod Dievs, kāds nenodomātu, ka viņi uzskata sevi par pārākiem un vairāk rūpējas par veselību, jā, tā nu gadījies, ka rūpes par veselību vairs nav modē un tās jāslēpj kā kaut kas slikts un apkaunojošs, kas varētu liecināt par lojalitātes trūkumu darbā un pret draugiem.

Tā nu Kurjanovs, iesilis no konjaka un šašlikiem… Ka viņi tos ēda un dzēra, nebija nekādu šaubu - vajadzēja tikai paskatīties uz sasārtušajiem ģīmjiem… Tā nu Kurjanovs, cigareti no mutes neizlaizdams, uzsita draugiem pa plecu, sak, pagaidiet, es tūlīt, un ašā solī aizsteidzās uz tualeti, turp, kur lepni dižojās burts "V". Neviens no kompānijas viņam nesekoja, turpinājās skaļas sarunas, kas tikai vēlreiz apliecināja - katram ticis pa pudelei konjaka.

Iegājis tualetē, Šestopalovs ieraudzīja Kurjanovu vēl sasār- tušāku tupam nolaistām biksēm virs bedres. Ne mirkli nekavēdamies, viņš pagāja garām, atvēra somu, izņēma ieroci un pukstošu sirdi ieklausījās - ja nu piepeši vēl kāds no kompānijas sadomā te ieskriet. Bet nē, runas ritēja tikpat skaļi, turpat tālāk dunēja prospekts, no restorāna skanēja mūzika - skaidrs, ka tādā troksnī viņi iekšā parunāt nevarēja…

Piegājis pie bezpalīdzīgi tupošā Kurjanova - viņam pat seja, kā lūgums pēc augstsirdības un sapratnes atspoguļojās ciešanas - Šestopalovs aši pielika stobru pie spīdīgās pieres un nospieda gaili.

Un tad vel vienu reizi.

Drošības pēc.

Ielicis pistoli somā un ai/.vilcis rāvējslēdzēju, viņš lēni, mokoši lēni, izsoļoja no tualetes, abām rokām kārtodams bikses - lai visiem skaidrs, kas tur darīts. Un tikpat lēni devās prom, lai gan gribējās, šausmīgi gribējās mesties krūmos un skriet, skriet, lecot pāri žogiem un šķērsojot ielas - lai tikai tālāk no šīs tveicē piesmirdušās atejas.

Tomēr viņš gaja lēni, cenzdamies nenoiet no iemītā celiņa. Un, tikai nogriezies gar stūri, atļāvās pielikt soli, pavisam nedaudz, tomēr pielikt. Nebija taču noslēpums, ka steidzīgs gājējs dienvidos allaž piesaista apkārtējo interesi.

Šestopalovs vērīgi ieklausījās skaņās aiz muguras, skaidri saprazdams, ka viņa rīcībā ir tikai viena minūte, ja nu īpaši palaimēsies - tad divas. Pēc tam noteikti kāds no kompānijas ieskatīsies balti izkaļķotajā tualetē. Tā kā iereibuši cilvēki vienmēr ir varonīgi, viņi noteikti dižodamies paši metīsies noziedzniekam pa pēdām.

Šestopalovs pārgāja pāri plašajam, patukšajam prospektam un, ieraudzījis tuvojamies "žigulīti", pacēla roku.

Tis apstājās.

-      Vai uz universālveikalu aizvedīsi?

-     Cik maksāsi?

-      Un cik prasīsi?

-      Piecdesmit.

-     Sarunāts! - Un Šestopalovs apsēdās blakus šoferim, somu nolikdams uz ceļiem.

-      Kā sokas ar atpūtu? - vadītājs pavaicaja.

-     Dažādi, - viņš nenoteikti atbildēja un tūlīt piebilda: - Brīnišķīgs laiks, vai ne?

-     Tavai atpūtnieku partijai paveicies! Trīs nedēļas no vietas! Neviena mākonīša un lietus piles, pat vēja nav… Un karstums arī ciešams. Vai ne?

-     Tā izskatās. - Šestopalovs piekrītoši pamāja.

-      Kas tad tajā universālveikalā? - Šoferis izrādījās ziņkārīgs, lai gan iespējams - tikai iedzēris dažas glāzes vina.

-     Skūšanās piederumi.

-     Svēta lieta. - Piebraucis pie ietves malas, šoferis nobremzēja. - Esam atbraukuši.

-     Paldies! - Iedevis viņam piecus desmitniekus, Šestopalovs izkāpa, aizcirta durvis, pamāja ar roku un saplūda ar puskailo atpūtnieku pūli. Pēc"dažām sekundēm viņš tomēr atskatījās - mašīnas vairs nebija.

"Tas ir labi," viņš pats sev noteica un, turpinādams virzīties kopā ar pūli, izņēma no somas naģeni ar lielu, modernu nagu, uzlika milzīgas, tumšas brilles. Sameklējis kabata ielocīto celofāna maisiņu, Šestopalovs ieslidināja tajā ādas somu. Šķiet, nekas īpašs, bet nu jau pa ielu soļoja pavisam cits cilvēks, kuru neviens vairs neatpazītu. Pat ja Kurjanova kompānija viņu būtu rūpīgi nopētījusi un pēc tam sīki noraksturojusi. Tagad cauri drūzmai virzījās cilvēks ar citu gaitu, ar citu sejas izteiksmi - vienkāršs, lai neteiktu padumjš, kurš gluži vai pavērtu muti pavadīja ar skatienu katru daudzmaz simpātisku ģīmīti.

Bet vēlu vakarā, jau pa tumsu, Šestopalovs stāvēja Matrožu ielā. Mazo mājeli viņš bija noskatījis jau iepriekš, tāpēc tagad, ieraudzījis pa logu, ka vajadzīgais cilvēks skatās televizoru un ēd kaut ko nenosakāmu, uzdzerot pienu tieši no paciņas, Šestopalovs devās pie durvīm.

Viņš sagatavoja pistoli un pieklauvēja.

-      Kas tur ir? - iekšā atskanēja balss.

-     Savējie, Vaņa, ver vaļā…

Un Vana atvēra. /

Ne vārda neteikdams, Šestopalovs trīsreiz iešāva viņam krūtīs, mērķēdams kreisajā pusē - tā vienmēr drošāk. To izdarījis,

Šestopalovs aizvēra durvis un pazuda tumsā pa šauru celiņu, kas veda uz spoži apgaismoto ielu. Pusceļā apstājies augstas papeles ēnā, viņš paņēma pistoli aiz klusinātāja un no visa spēka iesvieda klajumā, kur to varēs atrast tikai nejaušs garāmgājējs. Un garāmgājēji arī mēdz būt dažādi. Labas mantas apkārt nemētājas, un saimniecībā viss var noderēt.

Šestopalovs klusībā pateicās Dievam, ka ir tumšs. Iekšā kaut kas sīki trīsuļoja un smeldza, bet gan pāries - to viņš jau zināja. Aizmetis savu instrumentu ar klusinātāju uz izgāztuves pusi nezālēs, Šestopalovs uzreiz nomierinājās. Lai kas arī tagad ar viņu notiktu, ieroča nav un nekad ari nav bijis. Un lieciet man, miļie cilvēki, mieru, atkāpieties, atšujieties ar savām muļķīgajām aizdomām.

Viņš pat somu bija izklājis ar salocītu auduma gabalu, lai nepaliktu kāda eļļas lāse, pulvera vai deguma pēdas, ko tik veikli pamanījušies atrast eksperti, plašakai publikai par to neko ne- bilstot. Izņēmis audumu no somas, Šestopalovs to savīstīja un iesvieda tuvākajā urnā. Sajuzdams vēl lielāku atvieglojumu, viņš neviļus pacēla roku, lai apturētu mašīnu.

Šoferis piestāja, logu stikli bija nolaisti, tāpēc viņš tikai paliecās pa labi, lai labāk sadzirdētu, kurp saposies vēlīnais gājējs.

-     Klau, kā būtu ar Gelendžiku?

-     Nekādu problēmu. Cik maksāsi?

-     Braucam, pa ceļam sarunāsim! - Šestopalovs apsēdās blakus šoferim, uzlika uz ceļiem somu un aizcirta durvis. Šī pilsēta viņam vairs neeksistēja. Ak jā, pie saimnieces bija palikusi ceļasoma. - Man jāpaķer soma, - Šestopalovs paziņoja. - Tepat netālu. Vai aizbrauksim?

-      Nekādu problēmu.

-      Brīnišķīgs laiks, vai ne? - Šestopalovs ierunājās, kad viņi jau bija izbraukuši no pilsētas un Novorosijskā pārvērtusies uguntiņu krellēs gar līča malu. Jurā mirguļoja kuģi, un debesis šķēla starmešu strēles - ne jau satraukti kā kara, bet vienkārši aiz labpatikas un dzīvesprieka. Jautri smējās iereibušas sievie

tes, aizmirsdamas visus pienākumus un likumus, lai ļautos kāda pavedēja valdzinājumam.

-     Vai trīssimt rubļu derēs? - šoferis neatbildējis pavaicāja.

-      Mierīgi.

-      Uz kurieni jābrauc?

-      Uz autoostu.

-     Nekādu problēmu.

Gelendžikas autoostā Šestopalovs piigaidīja, līdz aizbrauc mašīna, un tad bez pūlēm atrada večiņu, kura bija ar mieru izīrēt mitekli. Iegājis istabā, viņš uzreiz pasvieda zem gultas somu, ar plašu atvēzienu iemeta krēslā cepuri, noāva pītās kurpes un pagriezās pret večiņu.

-     Vai konjaks ir?

-     Atradīsies.

-      Es gribu labu konjaku, īstu.

-      Piecsimt rubļu.

-      Nes šurp!

-     No uzkodām būs tikai melone, - večiņa bikli brīdināja.

-     Nes šurp! - Šestopalovs iesaucās vēl priecīgāk. - Kas gan var būt labāks par labu konjaku ar labu meloni labā kompānijā? Vai ne?

-     Es gan tev nekāda labā kompānija nebūšu, - večiņa pieglai- mīgi noteica. - Bet varu sasparoties.

-     Tad sasparojies! - Šestopalovs izlēma. - Ja mirt - tad ar mūziku! Vai es pareizi saku?

-     Tūkstoš rubļu, - večiņa klusi paziņoja.

' - Eh! Lai iet!

369

Šestopalovs tomēr Usošinam doto vārdu neturēja. Vienkārši nespēja pamest Melno jūru jau pēc divām nedēļām. Gelendžika, lai arī mazpilsēta, tomēr izrādījās ārkārtīgi pievilcīga vieta ar milzumu vecu priežu, kuru smarža reibināja dvēseli, un skaistām meitenēm pludmalēs un mazos restorāniņos. Kā lai to visu neapskata, neizmēģina un neizgaršo? Un Šestopalovs metās dzīves virpulī. Bet pēc trim nedēļām piezvanīja Usošins.

24 — 2959

-     Brīnišķīgs laiks, vai ne? - viņš drūmi apvaicājās.

-     Nikolaj Ivanovič! Jūs pat nevarat iztēloties!

-      Es ļoti labi varu iztēloties.

-      Vai par darbu pastāstīt?

-     Nevajag. Es visu zinu.

-     Sagaidiet mani, Nikolaj Ivanovič.

-      Kad?

-      Šodien ir septiņpadsmitais… Gaidiet divdesmitajā. Braukšu ar Maskavas vilcienu.

-     Citi pie mums nebrauc. Kurš vagons?

-      Nezinu. Tiksimies pie desmitā.

-     Vai bija kādas problēmas?

-     Nē.

-     Tātad uz tevi aizdomas nekrīt?

-     Šķiet, ka ne.

-     Es jau sāku gaidīt. - Un Usošins nolika klausuli.

Šestopalovs, kā jau bija solījis, ieradās ar vilcienu divdesmitajā augustā. Izlēcis no vagona, iededzis un smaidīgs, viņš jau iztālēm ieraudzīja Usošinu un pamāja ar roku - līksmi un nepiespiesti, kā dienvidos. Vēl pēc stundas viņš iegāja savā barakā, sakumpis un neveikls, bet sejā vīdēja noslēpumains smaids - vai nu senas atmiņas, vai nākotnes cerības.

Tā gadās - cilvēks vēl nav pamodies, vēl maldās savu sapņu briesmīgajos labirintos, dzerot šņabi ar sen mirušiem cilvēkiem, sarokojoties ar nelaiķiem un skūpstoties ar sievieti, no kuras palikušas tikai miglainas atmiņas, bet jau saprot, skaidri apzinās, ka beidzies būtisks dzīves posms.

Atvēris acis, es palūkojos ārā pa logu. Pa stikliem slīdēja laiskas lietus lāses un sniegpārslas, no piekrastes skanēja viļņu dārdi - tur jūra aizskaloja netīrumus, lai uz pavasara pusi ūdens atkal kļūtu tīrs un maigs.

Es biju pietiekami ilgi uzturējies Koktebele - laiks domāt par prombraukšanu. Laiks būs izdzēsis manu noziegumu pēdas, un diez vai kāds vēl gribēs ar mani nokārtot rēķinus. Dzīve kā milzīga, dārdoša muca, palēkdamās uz grambām un akmeņiem, traucās virpulī, trakoja citas kaislības un gāja zūdībā cita nauda.

Laivā mēs bijām daudzi… Daži uzvilka buras, citi izlaida garu.

Tikai es kā pamests peldētājs…

Tikai es kā noslēpumains dziedātājs…

Tikai es kā pēdējais nelietis…

Kaut kur ārpusē atskanēja svilpiens.

Es piegāju pie loga un atbīdīju aizkaru.

Lejā, slapjāks par slapju, tāds, ka pat vairs neslēpās no lietus, stāvēja Žora. Saskatījis caur ūdens straumēm manu siluetu, viņš pavicināja roku. Es nokāpu lejā un atvēru durvis.

Viņš ienāca numurā, pa ceļam nomezdams slapjās kurpes, lietusmēteli un kaut kādu bezformīgu naģeni.

-      Brīnišķīgs laiks, vai ne? - es ierunājos.

-     Normāls. - Žora palocīja galvu. - Kas liegs man dzert, tas radīs liesmu kvēlu. Kas liegs man mīlēt, ieraudzīs…

-      Ielej, - es sacīju.

Tas bija teikts pa jokam, lai neklusētu un pierādītu, ka esmu vēl dzīvs. Bet Žora visu saprata pareizi - parakņājies savās sa- mirkušajās drēbēs, viņš izņēma pudeli madeiras. Acīmredzot arī tā mirkusi lietū, jo etiķete bija atlīmējusies un tagad karājās pie pudeles dibena.

Mēs klusēdami saskandinājām tējas glāzes.

-     Es redzēju Žannu, - viņš noteica.

-     Vēl dzīva?

-     Šoreiz man viņa nepatika.

-     Vai iedegums pazudis?

-      Iedegums vēl turas, lai gan bālāks… Viņa mani nepazina.

-     Varbūt viņa tevi neredzēja?

-      Redzēja.

-     Tādā paskatā es arī tevi nebūtu pazinis.

-      Es biju daudz sausaks.

-      Kur?

-     Feodosijā. Netālu no Aivazovska galerijas. Turpat blakus ir pasts un tālsarunu vieta. Viņa ar kādu runāja.

-      Pa telefonu?

-     Jā. - Žora atkal pielēja glāzes. - Tā bija tālsaruna. Man tur strādā viena paziņa… Mums ir labas attiecības. Godīgi sakot, viņa vienmēr mani ir… Sapratusi. Es pavaicāju - uz kurieni ši skaistulīte zvanīja… Un paziņa pateica… Godīgi, nemelojot. Viņa vienmēr tā ar mani… Arī šoreiz.

-      Nu? - Es nespēju ilgāk izturēt.

-      Hannovere. Vācijas ziemeļdaļā.

-     Esmu dzirdējis, - es noteicu.

Un varētu piebilst vēl daudz ko, jo šis vārdiņš "Hannovere" visas lietas padarīja ļoti saprotamas. Bet Žoram tas nebija jāzina. Man tikai piepeši kļuva pilnīgi skaidrs - jālaižas.

Un labāk šodien, nevis rīt.

Un labāk tūlīt, nevis pēcpusdienā.

-     Starp citu, viņa nesazinājās. Hannoverē neviens nenāca pie tālruņa. Vai tev tas kaut ko izsaka?

-     Jā-

-     Tad jau nebušu velti tik agra stunda šurp vilcies?

-     Nekādā gadījumā. Žora… Vai tu esi kādreiz dzirdējis par diženo dzejnieku Omāru Haijāmu?

-      Ir gadījies, - Žora piesadzīgi atteica.

-     Tad zini, ka šis Omārs nav tava mazā pirkstiņa vērts. Nīkulis!

-     Vai tiešām? - Žora apjuka. - Tad es aizskriešu pēc madeiras.

Un, uzāvis savas slapjās kurpes, kurās vēl skalojās lietus-

ūdens, un uzmetis uz pleciem melno, pilošo mēteli, Žora izgāja no numura. Piegājis pie loga, es noskatījos, kā viņš sakumpis ātrā solī steidzas uz kiosku - teju vienigo, kurš vēl darbojās šaja ļaužu pamestajā, vientuļajā piekrastē.

Atgriezies no slimnīcas, Vigovskis savu biroju vairs nepazina. Stāvvietā gandrīz nevienas mašīnas, kaut kur pazudis ari durvju sargs. Viņš pārlaida skatienu logiem - aizkari aizvilkti pat tur, kur nebūtu vajadzīgs. Par Kurjanova slepkavību Vigovskis bija uzzinājis vēl slimnīcā, televīzijā par to izstāstīja sīki un smalki - cik liels caurums pierē, kādā pozā līķis sastindzis, cik satraukti un reizē iepriecināti visu komentē viņa pēdejie pudeles brāļi. Todien nekas nebija liecinājis par tik spēju pavērsienu. Un nu - visi interesējās par viņu viedokli, uzdeva jautājumus, lūdza pastāstīt savas versijas.

-     Nebija Anatolijam Anatoļjevičam ienaidnieku, nebija! - visi kā vienā balsī apgalvoja. - Kādi ienaidnieki tik kārtīgam, apzinīgam un godīgam cilvēkam!

Tā viņi teica, bet paši šaubījās - kurš gan nezināja, ka arī godīgums ir lielisks iemesls slepkavībai.

Vigovskis lēni uzkāpa otrajā stāvā. Pa ceļam ar kādu sasveicinājās, kādam kaut ko atbildēja un kādam pateicās par apsveikumu. Ar ko viņš tika apsveikts - pašam gan nebija ne jausmas.

Ja nu vienīgi - ka palicis dzīvs.

Sekretāre, viņu ieraugot, nez kāpēc pielēca kājās un nostiepa rokas gar sāniem, it kā visu mūžu būtu dienējusi armijā. Viņas acīs vīdēja pārbīlis.

-     Esiet sveicināta, - Vigovskis ierunājās. - Brīnišķīgs laiks, vai ne?

-     Jā, Igor Jevgeņjevič… Iedomājieties, no rīta lija lietus, bet pēc tam sāka spīdēt saule, tāda saule…

-     Apaļa?

-     Jā, - sekretāre apjuka galīgi. - Pilnīgi apaļa. Kā ar cirkuli uzzīmēta. Kas to būtu domājis?

-     Varu iedomāties. - Vigovskis palocīja galvu. - Vai pie mums, izņemot mani, vēl kāds ir pie dzīvības?

-      Nezinu… Šķiet, nekas tamlīdzīgs vairs nav noticis.

-     Vai Zdors apglabāts?

-     Jā, viss iznāca ļoti veiksmīgi.

-      Veiksmīgi? - Vigovskis pārjautāja. - Nu, labi… Uzaiciniet pie manis Mandriku.

Un viņš iegāja kabinetā.

Ar grūtībām iesēdies savā krēslā, viņš pēc brīža, izdzirdis troksni, pacēla galvu un ieraudzīja pie durvīm sekretāri.

-      Igor Jevgeņjevič…

-      Vai tiešām atkal kaut kas noticis?

-     Zināt… Mandrika… Viņa nav.

-      Nav vēl ieradies?

-     Viņa nav jau veselu nedēļu.

-      Kā tā? Vai nogalināts?

-      Es nezinu… Nav, un viss.

-     Tā… Kas tad vēl ir palikuši?

-      Vakar Usošins zvanīja… Interesējās. Es teicu, ka bUsit šodien. Solīja piezvanīt.

-      Kas viņam tur, aiz dzeloņstieplēm, nekaiš! - Vigovskis iesmējās. - Bet… Mandrika… Ne ziņas, ne miņas?

-      Nekā. Tikai… Nezinu pat, kā jums pateikt…

-      Nu sakiet vien, pacentieties. - Vigovskis neslēpa īgnumu.

-      Kad viņa nebija vienu dienu, divas, trīs… Es iegāju viņa kabinetā. Vai zināt, kas mani visvairāk pārsteidza?

-      Kas tad jūs pārsteidza?

-      Kārtība.

Vigovskis jutās noguris. Atslīdzis krēslā un pievēris acis, viņš pāris minūtes vienkārši elpoja, cenzdamies atjaunot normālu sirdsdarbību. Atguvies, tāpat aizvērtām acīm, pamāja sekretārei ar roku.

-      Nāciet tuvāk, apsēdieties… Man grūti visu laiku sēdēt uz vienu pusi. Tātad jūs pārsteidza kārtība galvenā grāmatveža Mandrikas kabinetā? Vai pareizi esmu uztvēris jūsu domu?

-     Varbūt ne īsti kārtība… Šis tas ir pazudis.

-      Piemēram?

-      Nav dienasgrāmatas… Uz galda viņam vienmēr stāvēja dārga pildspalva ar zelta spalvu. Tās arī nav. Pie manis bija atnākušas grāmatvedības meitenes. Viņas nevar atrast kaut kādus dokumentus… Un vēl… Viņam skapī vienmēr karājās vairākas žaketes un virskrekli… Ziniet, viņam patika mainīt žaketes…

-      Rūtainas, - Vigovskis tikko dzirdami piebilda.

-     Jā, visas žaketes viņam rūtainas. Tagad… Vairs nevienas nav. Vai jūs to varat izskaidrot?

-     Varu. - Vigovskis piekrītoši palocīja galvu. - Un jūs jau pati arī esat uzminējusi. Mandrika ir aizbēdzis.

-      Un vēl, Igor Jevgeņjevič… Viņš izņēma no bankas lielu naudas summu. Vairākus miljonus.

-      Dolāros?

-      Protams. Šo naudu ieskaitīja, kamēr jus atradāties slimnīcā.

-      Vai uz mājām viņam zvanījāt?

-     Neviens neatbild. Un vēl, Igor Jevgeņjevič… Jūs jau nedēļu meklē Favaza sieva.

-     Valentīna?

-     Jā… Es pateicu, ka šodien atbrauksit. Viņa zvanīs. Favazs arī ir nogalināts, vai zinājāt?

-      Es zinu. - Vigovskis pamāja ar galvu. - Kāds man to teica… Jā, Zdors pastāstīja. Vēl pirms nāves. Spānijā. It kā pastāstīja, it kā atzinās… Ka zina, - Vigovskis klusi murmināja zem deguna, zvilnēdams krēslā un akli vērdamies biedējošajā tukšumā.

-      Ko darīt ar Valentīnu?

-     Sakiet sargiem, lai ielaiž. Vai tas ir viss?

-     Šķiet, jā… Piedodiet, ka sagaidīju jūs ar tādām ziņām… Bet ir arī citi jaunumi. Nauda kontā tiek ieskaitīta, uzņēmumi darbojas… Tikai šis tas sācis ķerties.

-     Tas ir normāli. - Vigovskis, atrāvies no sava krēsla atzveltnes, nolīka pār galdu. - Tātad tas mēsls Mandrika tomēr ir aizlaidies!

-     Tā izskatās.

-      Iztīrījis kontus un - paliec sveiks!

-     Grāmatvedībai arī tā liekas.

-     Te pat nav vairs kam likties, - Vigovskis atkal iesmējās.

Un tomēr par spīti visam viņš pārsteigts sajuta, ka nemaz nav nomākts, bet drīzāk mierīgs. Vai tad, iznākot no slimnīcas, varēja cerēt uz priecīgām ziņām? Labi vēl, ka piepildījās tikai sliktie minējumi, nevis kaut kas briesmīgāks. Šādu pavērsienu Vigovskis jau bija gaidījis. Kāds brīnums, ka Mandrika aizbēdzis?! Galu galā, kad viņi ar Zdoru atgriežas no Spānijas, zināja tikai viens cilvēks - Mandrika. Un uzzināja to tikai pēdējā brīdī, jo Vigovskis negribēja, lai viņu sagaida algotu slepkavu armija. Tomēr tika organizēts pārdomāts uzbrukums.

Kuru šajā situācijā varēja turēt aizdomās?

Protams, Mandriku.

Prognozēt viņa turpmāko rīcību ari nebija grūti. Ja uzbrukums būtu pilnībā izdevies un viņi abi būtu miruši, Mandrika, protams, nekur nebēgtu. Kāpēc bēgt, ja viņa rokās pilnībā nonāktu kokmateriālu ražošanas impērija ar cirsmām, gateriem, mēbeļu fabrikām un visu pārējo saimniecību?

Tā kā uzbrukumā bija iesaistīts vismaz pusducis cilvēku, jāsecina, ka tas netika sagatavots vienā dienā. Tika gaidīts tikai viens - precīzs atgriešanās datums.

Tātad slepkavu brigāde atradās pastāvīgā kaujas gatavībā. Un pietika Mandrikam uzzināt, kad Vigovskis atlidos, lai sarežģītais mehānisms sāktu darboties.

Tikai viena kļūme. Bet kur nu bez tā - galu galā viss notika diezgan lielā steigā. Nevajadzēja atstāt džipā bisi. Lai gan, protams, pielādēts ierocis pa tvērienam ļautu Zdoram ar Vigovski nomierināties un atslābināties.

Un tomēr viss nebija izdomāts līdz galam - ne velti Vigovskis intuitīvi nolika bisi blakus sēdeklim. Rezultātā vienu uzbrucēju notrieca džips, bet otru pirms nāves vēl paspēja sašaut Zdors.

Un tikai tagad Vigovskis atcerējās un saprata, kāpēc vispār radās aizdomas - džipam bija sakarsis motors. Tātad mašīna tikko piebraukta. Bet kur tad palicis šoferis? Kāpēc džips atgādāts uz lidostu pēdējā mirklī?

Un vēl - kāda vajadzība Mandrikam piedalīties pārrunās, ja firmas vadītājs pats pēc stundas būtu klāt? Normāli vajadzētu pagaidīt un ļaut visam ritēt, kā ierasts.

Jā, motors bija par karstu un Mandrikas neierašanās iemesls nepārliecinošs. Ierocis gan aizdomas nedaudz izkliedēja, tomēr ne tik ļoti, lai to atstātu zem aizmugurējā sēdekļa.

Un Mandrikas bēgšana nozīmē tikai vienu - notika tieši tā. Tikai muļķis nesaprastu, ka visi šie sīkumi agrāk vai vēlāk savienotos kopējā nozieguma ainā, bet Mandrika muļķis nebija.

Jā, kamēr Vigovskis gulēja bezsamaņā, uz dzīvības un nāves robežas, viņš vairākkārt ieradās slimnīcā. Bet tiklīdz sākās atveseļošanās - vairs ne ziņas, ne miņas.

-     Secinājums? - Vigovskis klusītēm ierunājās. - Secinājums var būt tikai viens… Mēs viens otru mierā neliksim. Viņš zina, ka es zinu - ar to jau pietiek. Bet kāpēc vispār kaut kas tāds bija jādara? - Vigovskis atkal savas domas izteica skaļi. - Suns zina, ko ēdis. Un vēl - novācot direktoru, var ne tikai pievākt firmu, bet arī atrisināt problēmu ar nezināmo bandu, kura sākusi viņus apšaut cerībā saņemt pieprasītos piecus miljonus.

Ap trijiem pēcpusdienā durvis pavēra sekretāre.

-     Zvana Favaza sieva. Ko darīt?

-     Savienojiet. Hallo, - Vigovskis, izdzirdis klikšķi, sacīja klausulē. - Es klausos.

-     Jums jau laikam pateica, kas zvana?

-     Jā.

-     Es gribētu ar jums tikties personīgi.

-      Esmu gatavs.

-     Jā? - Valentīna apjuka. - Tūlīt pat?

-     Ja jums nav iebildumu.

-     Nē, man nav iebildumu. - Viņa jau bija savaldījusies.

-     Tad es gaidu, - Vigovskis pateica un nolika klausuli.

Valentīna ienāca kabinetā pēc piecpadsmit minūtēm. Vigovskis, sievieti ieraugot, izbrīnījās. Nekas neliecinaja par sērām. Viņa pat izskatījās jaunāka, brīvāka un pašpārliecinātāka. Acīmredzot nav atnākusi tukšām rokām, Vigovskis saprata. Mēs varētu runāt par laiku, sauļošanos un vira piepešo bojāeju, bet tā būtu tikai tukšu salmu kulšana. Viņai ir kāds trumpis, un tas tiks likts galdā.

-      Labdien, Igor Jevgeņjevič! - Valentīna pastiepa sveicienam spēcīgu, apaļīgu roku. - Jūs labi izskatāties!

-     Jūs arī. - Viņš pasmaidīja.

-     Jūs tomēr pirmo dienu ārā no slimnīcas… Bet es tikko no pludmales.

-     Tas ir brīnišķīgi. - Neko neizsakošā frāze ļāva uzturēt sarunu un tikko radušās simpātijas. - Sēdieties! - Viņš norādīja uz krēslu pie mazā galdiņa. - Esmu dzirdējis par jūsu vīra nāvi. Izsaku jums līdzjūtību. Mēs kādu laiku diezgan veiksmīgi sadarbojāmies.

-      Viņu nogalināja jūsu darbinieks Zdors.

-      Es to nezināju. - Vigovskis likās pārsteigts.

-     Viņš nejauši. Nogalināt gribēja Favazs. Bet liktenis nebija lēmis.

-      Redz, kā…

-      Viņi pat nepaspēja parunāt.

-      Vai tad viņiem bija kaut kas jāpārrunā?

-     Jā. Tagad mēs abi varam parunāt viņu vietā.

-      Labi, tad tā arī darīsim. Kamēr vēl esam dzīvi.

-     Jā, es sekoju jūsu firmas darbībai. Pa televizoru. Man ļoti žēl Mišas.

-      Kā jums žēl? - Vigovskis nesaprata.

-     Zdora, Mihaila Zdora. Mums kaut kas sākās un varētu arī turpināties. Bet liktenis nebija lēmis, - Valentīna atkārtoja vēlreiz. - No Favaza man palikuši mantojumā daudzi dokumenti… Pēdējā laikā es ar tiem vien nodarbojos.

-     Jūs protat arābu valodu? - Vigovskis uzdeva visnevainīgāko no visiem iespējamajiem jautājumiem.

-      Es to protu labāk nekā Favazs.

-      Brīnišķīgi!

-     Jūs uz Favazu turējāt ļaunu prātu…

-     Viņš mums nesamaksāja.

-     Nē, viņš samaksāja.

-      Interesanti, - Vigovskis samulsis novilka.

-     Vai jūs Favazu meklējāt?

-     Šķiet, Zdors vinu atrada.

/ ' /

-     Jā, Miša viņu atrada. Annozačatovkā.

-      Kur?!

-     Tā sauc manu dzimto ciemu. Annozačatovka. Jāpiebilst, ka viens cilvēks jūsu firmā labi vienmēr zināja, kur atrast Favazu.

-      Kurš tad?

-      Mandrika. Viņam tika samaksāts par to nelaimīgo kravu, kuru jūs nespējat aizmirst. Tiesa, mazāk nekā parasti, toties viss vienā kabatā. Un skaidrā naudā.

-      Tā, - Vigovskis novilka. - Jūs tik daudz zināt, ka ar jums ir ļoti interesanti sarunāties!

-     Varat pietaupīt savu sajūsmu vēlākam laikam. Iemesls bus!

Vigovskis saprata, ka šī sieviete ir piedalījusies ne vienā vien

starptautiskā avantūrā. Acīmredzot Favazs viņu iesaistījis tādos darījumos, ka tagad tā spēj darboties arī pati uz savu roku.

-      Atkārtoju vēlreiz, es uzmanīgi sekoju jūsu firmas darbības atspoguļojumam presē.

-     Šķiet, jums ir kāds piedāvājums?

-      Protams! Es piedāvāju sadarbību! - Valentīna iesmējās, atsedzot tik skaistus zobus, kādi varēja saglabāties, ēdot tikai Annozačatovkā audzētos augļus un dārzeņus.

-      Esmu gatavs. - Vigovskis sajuta, ka tagad brīvi spēj runāt ar jebkuru cilvēku par jebkuru tēmu.

-     Jūs gribat atrast Mandriku?

-      Un jūs zināt, kur viņš ir?

-      Es nojaušu.

-     Nojautas ir lēta manta.

-      Redzat, Igor Jevgeņjevič, manas nojautas nav vienkāršas, tās ir dokumentāras. Apstiprinātas ar parakstiem, zīmogiem un citiem rekvizītiem.

-     Tad palielieties! - Vigovskis pasmaidīja.

-      Favazs Mandrikam palīdzēja nopirkt māju. Vienā no Eiropas valstīm. Šķiet, tagad viņš patvēries tieši tur, jo - kur gan citur?

-      Vai māja ir laba?

-      Divi stāvi, liels pagrabs, zemes gabals, ar skatu uz kalniem… Uz Eiropas kalniem.

-      Uz Alpiem?

-      Es slikti orientējos kalnos. - Valentīna pasmaidīja. - Favazs bija piesardzīgs un tālredzīgs cilvēks un glabāja visus papīrus, kas vēl kādreiz varētu noderēt. Vai to kopijas. Vai audioicrak- stus. Dažreiz paniekojās arī ar videokameru.

Vigovskis klusēdams pavirpināja pa spīdīgo galda virsmu pildspalvu, palūkojās ārā pa logu, patīksminājās par Valentīnas svaigo iedegumu, atkal pavirpināja pildspalvu un beidzot uzdeva ļoti vienkāršu un dabisku jautājumu:

-      Cik jūs gribat?

-      Simt tūkstošus dolāru.

-     Tā ir liela nauda.

-     Zinu. - Valentīna paraustīja apaļīgos plecus. - Tāpēc jau arī nosaucu šādu skaitli.

-      Un kā ar garantijām?

-      Kādām garantijām?

-      Ka Mandrika tiešām apmeties šajā mājā.

-     Nē, Igor Jevgeņjevič, to nu es garantēt nevaru. Un neviens cits arī nevarētu. Runa ir par ko citu. Es pateikšu jums, kur atrodas māja, kuru mans vīrs Mandrikam palīdzēja iegādāties. Par šo darījumu zināja tikai divi cilvēki. Tagad viņi ir miruši. Ja pra- tīsit Mandriku pareizi iedzīt stūrī, jūsu izdevumi atmaksāsies ar uzviju. Ja gudri visu izdarīsit. Bet es uz jums paļaujos. - Valentīna pasmaidīja.

-      Vai adrese jums ir līdzi?

-      Protams, ne.

-      Pareizi. Vai jūs to darāt tikai naudas dēļ?

-       Ne tikai. Viņš nogalināja Mišu. Un jūs to zināt ne sliktāk par mani.

-     Mišu Zdoru? - Vigovskis gribēja noprecizēt.

-     Jā. Mēs pēdējā laikā sazvanījāmies… Jau pēc Favaza nāves.

-     Vai jūs nemulsina, ka viņš nogalināja jūsu viru?

-       Es jau teicu - Miša negribēja. Viss notika manu acu priekšā, tāpēc varu to droši apgalvot. Vai jūs šaubāties? Gribat vēl padomāt?

-       Padomāt nekad nav par ļaunu, - Vigovskis izvairīgi atbildēja. - Tātad jūs apgalvojat, ka Favazs norēķinājās ar vienu konkrētu cilvēku, nevis firmu?

-     Jā, tieši tā.

-      Un vai viņš daudz samaksāja?

-       Apmēram pusi no parastās summas. - Valentīna sēdēja Vigovskim tieši pretim - apaļīga, spēcīga un mierīga savā melnajā kleitā ar daudzajām zeltlietām. Kā jau pieņemts arābu zemēs, kur viņa bija vairākus gadus mitusi kopā ar Favazu.

-      Bet jūs nemaz neesat mainījusies, - Vigovskis sacīja.

-       Paldies. Varat pat teikt, ka esmu kļuvusi skaistāka. Tas tikai atbildīs patiesībai.

-      Un, šķiet, arī esat novājējusi?

-               Par trim kilogramiem. Libānā sievietēm apaļumi nav trūkums. Drīzāk otrādi.

-     Vai vēlaties tēju? Varbūt kafiju?

-      Un tā ir visa izvēle?

-      Ir arī šampanietis.

-     Pie tā arī paliksim. Man garšo šampanietis.

• - Man arī.

Vigovskis piegāja pie ledusskapja, kas bija nomaskēts aiz ozolkoka paneļa, un atnesa pudeli. Atlocījis stieplīti, viņš uzlika pudeli uz galda, ļaudams tai pašai izvēlēties atvēršanās laiku. Un tā atstprāga pilnīgi negaidīti, kad visi to jau bija aizmirsuši.

Valentīna savu glāzi iztukšoja ātri, tikai brīdi paturēdama mutē pēdējo malku.

-     Es arī tā dzeru, - Vigovskis sacīja.

-      Kā?

-      Ātri visu glāzi… Izņemot pēdējo malku.

-      Kas jūs manā piedāvājumā mulsina? - Valentīna painteresējās. - Summa vai informācija?

-     Summa mani nemulsina. Es neesmu drošs par jūsu sniegtajiem faktiem.

-     Varu dot tikai vienu padomu - riskējiet. Dokumentus parādīšu tad, kad saņemšu naudu. Ne velti es pieminēju Annoza- čatovku… Zdors taču mani tur atrada. Ja jutīsities piekrāpts, arī jūs mani tur varēsit sameklēt. Es esmu vārga, vientuļa sieviete, visu Favaza mantu Libānā jau sadalījuši radinieki. Man nepieciešama nauda dzīvošanai. Man jāpadomā par savu mazo arā- bēnu. Vai gribat, lai viņu atstāju jums ķīlā?

-      Un jūs to spētu izdarīt?

-      Man nav, par ko baidīties. Es spēlēju godīgi. Vai parādīt jums Mandrikas mājas fotogrāfiju?

-      Parādiet.

Valentīna atsprādzēja somiņu un izņēma jau iepriekš sagatavotu nelielu fotouzņēmumu. Vigovskisto paņēma, pagriezās pret gaismu un ieskatījās. Vācu tipa divstāvu māja - pelēcīgas sienas, smagnēja arhitektūra bez dekoratīviem elementiem, otrajā stāvā - liela lodžija un rožainu ziedu ūdenskritumi. Blakus mājai augstas, zilganas egles un raupjš, tumšs, vīts žogs. Logi vidēja lieluma ar savdabīgām portjerām. Pie mājas stāvēja mašīna, laikam "bembis", bet pie stūres, pacēlis roku sveicienam, sēdēja Mandrika.

-     Vācija?

-     Jā, - Valentīna bez kavēšanās atbildēja.

Savādi, bet fotogrāfija Vigovski pārliecināja, lai gan Mandrika, protams, būtu varējis nofotografēties arī pie kādas svešas mājas.

-     Vai es varu to paturēt?

-     Protams! - Valentīna savicināja rokas. - Tāpēc jau es to atnesu. Starp citu… Ja jūs apskatītu šo bildīti ar palielināmo stiklu, varētu izlasīt ielas nosaukumu un mājas numuru. Man nav jābaidās - ielas ar puķu nosaukumiem ir teju katrā vācu pilsētelē.

-      Jā, atceros, atceros… Favazs reiz minēja, ka viņam darīšanas Vācijā… Ja nemaldos - Vācijas ziemeļdaļā… Hamburgas tuvumā. Un Hamburgā ir arī osta… Kokmateriālus viņam patīk transportēt pa jūru.

-      Jums ir laba atmiņa, - Valentīna nedaudz nervozi atsaucās - acīmredzot Vigovskis bija tuvu patiesībai.

-      Man vispār ir daudz labu īpašību… Vēl šampanieti?

-      Labprāt.

-     Par ko dzersim?

-      Par jūsu veiksmīgo braucienu uz Vāciju.

-      Un kāpēc gan ne? - Vigovskis līksmi piekrita.

Mazā pilsētiņa Hiforna, kurā varēja nokļūt ar vilcienu no Hannoveres, Vigovskim iepatikās uzreiz. Vienkārši pastaigāt pa pilsētu viņš neuzdrošinājās - ja nu piepeši liktenis saved aci pret aci ar Mandriku, kurš, visu sapratis, steigšus pazudīs pūlī, lai pēc tam uzrastos Amazones džungļos, kādā Singapūras priekšpilsētā vai Toledo. Un tad viņu vairs neviens neatradīs. Tāpēc Vigovskis rīkojās vienkāršāk un drošāk - ar ātrvilcienu no Frankfurtes aizbraucis uz Hannoveri, viņš noīrēja gandrīz jaunu mersedesu un nesteidzīgi devās uz Hifornu. Mašīna bija pelēka un ar tumšiem stikliem, kā jau pieņemts Maskavas un Novorosijskas kriminālajās aprindās.

Lai nokļūtu vajadzīgajā ielā, Vigovskis ilgi brauca gar priežu silu, kuru vietējie iedzīvotāji krieviem neizprotamā veidā kopa un aizsargāja. Nogriezies pa kreisi, viņš negaidot atradās pie mājas numur viens. Ja Valentīna nemaldījās, tad tieši šeit mita pilsonis Mandrika.

Vigovskis uzreiz pazina fotogrāfijā redzēto māju - zilganas egles, zems, krusteniski vīts žogs, pelecigi drūmas sienas un lo- džija ar mūžam ziedošajām rožainajām puķēm…

Samazinājis ātrumu, Vigovskis neapstādamies brauca tālāk pa ielu, tad vairākkārt nogriezās pa kreisi, līdz beidzot noslāpēja motoru pie kāda veikala. Mašīnu te bija daudz, tāpēc viņš mierīgi varēja apdomāt, ko darīt tālāk. Ap viņu murdēja rimtā vācu dzīve, skraidīja saposti bērni, viņu mātes krāva mašīnās pirkumu kārbas, tēvi uzkrītoši centās palīdzēt, un visi šķita briesmīgi pareizi un pieklājīgi.

Dažreiz Vigovskim likās, ka viņi vienmēr spēlē teātri, sakot iepriekš izdomātus vārdus, smaidot īstajā brīdi un rīkojoties pēc kāda sveša scenārija. Viss šķita nedabiski, viņi vienkārši tēloja godīgus un taupīgus vāciešus. Lai gan, protams, dažreiz kāds sacēlās un, piemēram, nopirka dažas alus pudeles vai ziedus savai sievietei, pats juzdamies ļoti dumpīgs un nesaprazdams, ka ari šī mazā nepakļāvība ir lielā scenārija sastāvdaļa.

Vērodams svešo lomu spēli, Vigovskis turpināja prātot, kā labāk piekļūt Mandrikam. Iet pie viņa uz mājām? Kas zina, kādas lamatas tur ierīkotas… Pie tam Mandrika ir prātīgs cilvēks un durvis jebkuram garāmgājējam uzreiz neatvērs. īpaši, ja nekādus viesus negaida. Varbūt viņam mājās kāds asinssuns vai pārītis sargu ar automātiem…

Nē, uz mājām iet nedrīkst.

Tirgus? Pats viņš noteikti neiepērkas. Un arī šo veikalu neapmeklē, pie tam tādā pūlī viņam nemaz nepiekļūt.

Vērodams rimto vācu dzīves plūdumu, Vigovskis pamanīja, ka ik pēc brīža pa speciāli iekārtotiem celiņiem garām aiztrauc riteņbraucēju pulciņi košos sporta krekliņos. Pabraukuši garām, viņi pēc laiciņa drāzās atpakaļ - jauni vācieši ar spēcīgiem stilbiem stiprināja savu veselību. Velosipēdi bija viegli un vairāk atgādināja mirdzošus gaismas zibšņus, kas aizšaujas virs ceļa…

"Bet Mandrika taču aizraujas ar skriešanu!" Vigovskis piepeši atskārta. Jā, jā, jā! Viņi taču kopā atpūtās Kiprā vai Krētā, un

Mandrika vienmēr no rīta skrēja. Lai ari cik daudz šampanieša būtu izdzerts iepriekšējā vakarā.

Tas jāatceras - Mandrikam patīk skriet.

Un viņš noteikti skrien arī tagad.

Dzīvojot šādā vietā, bez rūpēm un raizēm, materiāli nodrošināts līdz mūža galam…

Un neskriet?!

ja simt metru attālumā priežu sils!

Ar celiņiem, kur pēdējais cigarešu nodegulis redzēts pirms piecpadsmit gadiem!

Un tie vis nav betona vai kancerogēnā asfalta celiņi, bet no tīrām smiltīm un gliemežvākiem, kas maigi skrapst zem brīnišķīgo vācu ādas sporta kurpju zolēm…

Un pēc tam - duša.

Spēcīgas ūdens šaltis spoži flīzētā vannasistabā.

Un tad milzīgs frotē dvielis!

Un glāze īsta šampanieša! Kuru ieraugot, aizraujas elpa kā Šāronai!

Viss skaidrs - Mandrika skrien.

Ilgāk nekavēdamies, Vigovskis ieslēdza motoru un devās prom no jaukās pilsētiņas Hifornas, lai nevienā neradītu liekas aizdomas. Pēc stundas viņš jau bija Hannoverē. Bet ari te nolēma nekur neklaiņot un tūlīt devās uz viesnīcu.

Gulēt Vigovskis aizgāja agri.

Un agri arī pamodās.

385 .

Bet pusseptiņos jau atkal bija Hifornā. Apturējis mersedesu ielas galā, viņš izslēdza gaismas un sagatavojās uz gaidīšanu. Mandrikas māja, ja tā, protams, tiešām bija Mandrikas māja, atradās divsimt metru attālumā, ne vairāk. Bet ietves malā rindojās mašīna pie mašīnas, tāpēc viņa pelēkais braucamais lieku interesi noteikti nepiesaistīs. Biezā migla pamazām izira, un garām jau aizslīdēja dažas mašīnas. Miegs nenāca, un Vigovskis jutās možs un enerģisks. Dažbrīd viņš ielūkojās pulkstenī - nāca jau septiņi.

25 — 2959

Bet tieši septiņos pa Mandrikas vārtiem izbrauca mašīna. To Vigovskis nebija gaidījis, tomēr, bridi pasvārstījies, nolēma tai sekot un iedarbināja mašīnu. Vara krāsas opelis lēni aizbrauca līdz ielas galam un līgani nogriezās pa labi. Ielas vēl bija tukšas, tāpēc Vigovskis nebaidījās opeli pazaudēt. Nobraucis puskilometru, opelis piestāja ceļmalā.

Nedaudz pasvārstījies, Vigovskis nolēma neapstāties. Nemainīdams ātrumu, viņš turpināja braukt un, atrazdamies gandrīz līdzās, ieraudzīja, ka durvis šofera pusē atveras un izkāpj…

Viņš pazina uzreiz - tas bija Mandrika.

Sporta šortos, sniegbaltās īszeķēs, ādas krosenēs un krekliņā ar suni uz krūtīm. Braukdams garām, Vigovskis pat paspēja viņam ieskatīties sejā. Tā izskatījās vāciska vai varbūt eiropeiska - rāma, pašapmierināta un augstprātīgi laipna. Mandrika piespiedās pie mašīnas, palaizdams garām mersedesu, un tad nesteidzīgi devās uz parku, priežu pavēnī, ar lielisko kroseņu zolēm mīdams gliemežvāku taciņu.

Jā, viņš skrēja. Tāpat kā agrāk.

Viņš gribēja dzīvot ilgi un vispār sākt dzīvi no jauna citā valstī, ar citiem cilvēkiem…

Kas zina, kas zina…

Tikai Mandrika bija pārkāpis dzīves pamatlikumus, un tādi cilvēki ilgi nedzīvo. Tādiem vispār nav jādzīvo.

Vini nedrīkst dzīvot. /

Jo dzīves likumi ir jāievēro visiem.

Var nodot mīlestību - cilvēks nespēj valdīt pār savām jūtām, un dažreiz mīlestība pati aiziet. Un grūti pateikt, kas šādos gadījumos labāk - attiecības saglabāt vai saraut. Tas katram jāizlemj pašam, un neviens nav tiesīgs citus tāpēc nosodīt.

Bet ir ari draudzība - un tur nu mēs esam atbildīgi pilnā mērā. Ir uzticība - vīrietim, biedram, vienkārši cilvēkam. Lai kas te būtu likts uz kārts, lai cik liela nauda, lai cik skaistas sievietes un lai cik tālas valstis karsētu prātu, likumus pārkāpt nedrīkst. Jo tie sargā esības pamatus.

Mandrika tos pārkāpa.

Viņš nogalināja Zdoru un tīkoja ari pēc manas dzīvības…

Apmēram tādas domas maisījās pa prātu Vigovskim, kamēr viņš lēnām brauca atpakaļ uz Hannoveri. Gan ceļš, gan mašīna ļāva braukt trīsreiz ātrāk, bet viņu pilnīgi apmierināja sešdesmit kilometri stundā.

Garām trakā ātrumā aizjoņoja automobiļi - vācieši pamodušies steidza pelnīt naudu.

Laba nodarbošanās, Vigovskis atzinīgi nodomāja, bet ātrumu nepalielināja.

Savu naudu viņš jau bija nopelnījis.

Atstājis mašīnu viesnīcas autostāvvietā, Vigovskis iegāja numurā un nomazgājās dušā, ik pa brīdim mainīdams ūdens temperatūru no ledaini aukstas līdz dedzinoši karstai. Tad ilgi pētīja spogulī ievainojumu rētas. Tās jau bija sadzijušas un izlīdzinājušās, drīz vispār gandrīz nebūs manāmas. Ilgāk smelgs citas brūces, daudz dziļākas, literāri izsakoties, tās, kas cirstas dvēselē un iededzinātas atmiņā.

Laikam jau paliks, Vigovskis rezumēja savas bēdīgās pārdomas. Laikam jau neaizmirsīsies.

Diena likās gara un smaga. Brokastīs zviedru galds ne ar ko īpaši neizcēlās - pāris šķirņu plāni sagrieztas desas, olas, sula, kafija, džemi mazās paciņās, kaut kādi piena produkti. Bet viss bija svaigs un ēdams, tāpēc ar brokastīm Vigovskis jutās apmierināts.

Pēc tam viņš nolēma pastaigāt pa pilsētu. Uzlika lielas, tumšas brilles, rūtainu vācu cepuri un uzvilka vietējā universālveikalā pirktu audekla vējjaku. Šādā izskatā Mandrika viņu nepazītu pat soļa attālumā. Ievainojumi un slimošana bija mainījuši arī Vigovska gaitu, viņš gāja piesardzīgi, it kā bītos kaut kam uz- grūsties un nokrist. Viņš pat nopirka sev spieķi - lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības -, uzreiz sajuzdamies daudz drošāks.

25*

Pusdienoja Vigovskis restorānā, izvēlēdamies tikai zivju un dārzeņu ēdienus. Garšoja labi, un viņš pat sadūšojās izdzert

387

pudeli baltvīna. Iespējams, kādam tas liktos par dārgu, bet Vi- govskim cena nebija šķērslis. It īpaši, ja runa par tādu nieku kā pudele vīna. Protams, Mozeles.

Uz vakarpusi viņš sajuta, ka dvēseles dzīlēs kaut kas sarosās un iesmilkstas, vēlēdamies tikt brīvībā. Vigovskis vērīgi nopētīja vāciešus, mēģinādams iztēloties viņu attieksmi pret savu ieceri, tāpat arī uzmeta aci vienam otram policistam kā nākamajam pretiniekam. Nē, viss bija mierīgi, un nevienam ne sapņos nerādījās, kādas šausmas viņu rāmajā eksistencē ielauzīsies rīt no rita…

Hifornas priežu parkā Vigovskis ieradās agrā rītausmā. Tālākās priedes vēl slēpās miglā, slapjā zāle nešvīkstēja, un krūmāji sniedza drošu patvērumu ikvienam, kurš vēlējās paslēpties. Vigovskis tālredzīgi bija uzvilcis pelēkas bikses, pelēku vējjaku un to pašu rūtaino naģeni. Starp kokiem viņš nu nebija saskatāms pat desmit metru attālumā.

Aizgājis līdz stāvvietai, kur Mandrika vakar bija atstājis savu opeli, viņš vēlreiz pārliecinājās, ka vieta izvēlēta pareizi. Mersedess tika atstāts tajā pašā ielā, tikai nedaudz tālāk. Protams, varēja jau gaidīt parka otrā pusē, bet kas zina, kurp Mandrika skries, pa kādiem celiņiem bēgs no infarkta, insulta un visa cita, no kā viņš glābās katru ritu…

Pastaigājis pa parku, Vigovskis nopriecājās, ka tas pilnīgi tukšs - neviena vācieša un nevienas vācietes. Plecu somā bija tikai viena smaga manta - ierocis ar klusinātāju. Pistoli viņš bija nopircis te - doma radās jau iepriekšējā brauciena laikā, tāpēc viņš tagad varēja tikai uzslavēt pats savu tālredzību. Jaudīgais un smagais ierocis ar piecpadsmit patronām masīvajā spalā sniedza paļāvību, ka viss notiks, kā iecerēts.

Mandrika bija kļuvis par īstu vācieti - iznira uz taciņas, tāpat kā vakar, tieši piecas pāri septiņiem. Iesildījies pāris reizes pie- tupās, izvicināja rokas, izvingrināja kaklu un tikai tad uzsāka skrējienu.

Vigovskis viņu vēroja no divsimt metru attāluma. Sagatavojis instrumentu, viņš nostājās aiz priedes un sāka gaidīt savu veco draugu, līdzgaitnieku un galveno grāmatvedi. Kad Mandrika atradās desmit metrus no viņa, Vigovskis iznāca no aizsega un nostājās uz takas.

Mandrika viņu pamanīja tikai piecu metru attālumā. Automātiski noskrējis vēl pusotru metru, viņš apstājās.

-      Igor? - Mandrika dīvaini aizsmakušā balsī nočukstēja.

-     Sveiks, Vasja, - Vigovskis sasveicinājās. - Brīnišķīgs laiks, vai ne?

-      Kā tu mani atradi?

Vigovskis izlikās nedzirdam. Viņš vēlreiz pārbaudīja ieroci - viss sagatavots, un nekas un neviens, pat ne piepeši uzradušies vācieši, neaizkavēs šāvienu.

-     Saki, Vasja… Vai tu vismaz pats apjēdz, cik slikti esi izrīkojies?

-      Redzi, Igor…

-      Es tev uzdevu jautājumu, Vasja, tāpēc atbildi.

-     Jā, laikam, tā varētu teikt. - Mandrika pašķielēja pa labi un tad pa kreisi, gaidīdams mirkli, kad varēs ienirt lapotnē, mesties sānis, samulsināt Vigovski un izglābties, tomēr izglābties. - Nedari to, - viņš lūdza. - Tu nožēlosi. Ja vēlies, es pazudīšu, un tu par mani vairs nekad neko nedzirdēsi.

-     Sarunāts, - Vigovskis piekrita un nospieda gaili. Lode ieurbās Mandrikam krūtīs, caururbdama un saplosīdama plaušas, un viņš vairs nespēja ne ieelpot, ne pakliegt, saucot palīgā, ne krievu, ne vācu valodā.

Vigovskis nospieda gaili vēl un vēl.

Tikai pēc trešā šāviena Mandrika nokrita. Kāda dzīvotgriba un veselība, ja šis jaudīgais ierocis spēja nopļaut tikai ar trešo šāvienu!

Mandrika jau sāka raustīties pirmsnāves krampjos, bet Vigovskis pieliecies tomēr drošības pēe izšāva vēlreiz, šoreiz mērķēdams galvā, kaut kur pa vidu starp ausi un deniņiem.

Mandrikas krampji aprima, bet gārdzoņa vēl brīdi turpinājās.

-      Nu jau būs labi, - Vigovskis nomurmināja.

Uzmetis ieroci uz dziestošā, trīsošā ķermeņa, viņš vēl pārlaida skatienu apkārtnei un tad ienira krūmos. Pēc dažiem metriem parādījās taka, kas veda taisnā ceļā uz pelēko mersedesu.

Mašīnā viņš iekāpa nesteidzīgi, vēl iepriekš palūkodamies pulkstenī kā īstens, akurāts vācietis, tad iedarbināja motoru un sāka braukt. Pēc nepilnas stundas viņš jau bija Hannoverē, kur, iebraucis viesnīcā, paņēma iepriekš sagatavoto koferi, brīdināja portjē, ka mašīnu atstās stacijā, tad norēķinājās un devās prom.

Tā kā līdz ātrvilcienam bija palikusi vesela stunda, viņš laiski sāka pārdomāt, vai nav atstājis kādas pēdas parkā vai uz Mandrikas ķermeņa… Šķiet, viss bija iznācis tīri labi.

Vilciens piebrauca precīzi paredzētajā laikā, un pēc četrām stundām Vigovskis jau atradās Frankfurtē pie Mainas. Visu ceļu viņš bija skatījies ārā pa milzīgo logu, kurš likās neierasti tīrs un caurspīdīgs. Garām aizzibēja zaļas pļaviņas, ceļi un piepilsētas, kas sastāvēja no mats matā Mandrikas mājai līdzīgiem namiem, labām un pamatīgām būvēm ar parasto un rezerves apkuri, ar gāzi, elektrību, kanalizāciju un pats galvenais - ar neparasti skaistām zilganām eglēm.

Frankfurtē Vigovskis, jau pārguris un vācu tīrības un čakluma pārsātināts, no stacijas aizbrauca uz lidostu, kuru dēvē par lielāko Eiropā, ņemot vērā pašas ēkas, skrejceļu izmērus un pasažieru plūsmu apjomus. Viņu, šo pasažieru, kas devās uz visām pasaules malām, bija tik daudz, tik ļoti daudz, ka Vigovska vientuļais stāvs rūtainajā cepurē ar ceļasomu un spieķi rokās pilnīgi pazuda un vairs neeksistēja. Un viņš patiešām pazuda brīdī, kad lidmašīna atrāvās no skrejceļa, strauji traukdamās pretim mākoņainajām debesīm un vezdama līdzi slimību novārdzināto Vigovski.

Kad lidmašīna atradās paredzētajā desmit tūkstošu kilometru augstumā virs jūras līmeņa, Vigovskis atviegloti nopūtās un, pasaucis stjuartu, pasūtīja šampanieti.

-     Šampanieti, - viņš sacīja.

-     O! Money, monev,- stjuarts, rokas iepletis, lika noprast, cik tas būs dārgi.

-      Viss kārtībā, mīļais biedri, - Vigovskis viņu nomierināja. - Mums abiem viss ir brīnišķīgi.

-     Moment! - Stjuarts pazuda lidmašīnas dzīlēs un jau pēc divām vai trim minūtēm atnesa sudrabotu pudeli, kuras etiķete atsauca atmiņā neseno tikšanos ar Šāronu. Otrā rokā viņš turēja augstu kristāla glāzi.

Paņēmis glāzi, Vigovskis parādīja stjuartam divus pirkstus - sak, šādas mantas pa vienai nenes. Kamēr stjuarts meklēja otru glāzi, viņš atkorķēja pudeli, pielēja savu glāzi un tad otru, kuru atnesa aizelsies vācietis.

-      Par uzvaru! - Vigovskis pieskandinādams sacīja. - Pār ļaunumu… Kā nu mēs katrs to izprotam. - Viņš pamācoši pacēla rādītājpirkstu.

-      Okay! - atbildēja stjuarts.

Jau uz rīta pusi redzēju dīvainu un pat baisu sapni. Likās, es atrados starp baļķiem sapuvušu, melnu dēļu jūklī. Visapkārt salauzīti zari, jumta gabali, skārda driskas un sarūsējušas naglas. Debesis pagaisa skatienam, un zuda pēdējās cerības, ka kāds mani ieraudzīs. Tad piepeši parādījās dīvains radījums garā, melnā apmetnī. Ārēji tas likās cilvēks, bet man nez kāpēc bija pilnīgi skaidrs, ka tas ir kaut kas daudz briesmīgāks un bīstamāks. Tas devās prom no manis un sāka rāpties kādā celtnē ar izsistiem logiem un norautu jumtu. Nonācis trešā stāva līmenī, viņš piepeši pagriezās, un es ieraudzīju starp dēļiem un skārda gabaliem pretim veramies ņirdzīgu galvaskausu. Tieši ņirdzīgu. Radījums, paskatījies man tieši acīs, beidzot noteica:

- Es tevi vienalga redzu.

Un tad es pamodos.

Ārā vēl valdīja nakts, bet debesis virs Hameleona jau sāka bālēt. Es nopriecājos, kad ieraudzīju zvaigznes un Vološina profila skarbo kontūru uz Karadaga fona. Tātad gaidāma skaidra un saulaina diena. Īstenībā tā bija ne tikai skaidra, bet arī silta. Mierīgi varēja staigāt žaketē, nebaidoties no lietus gāzmām. Arī jūra likās gaišāka un dzidrāka, un aprimušie viļņi klusītēm pieglaudās palsajiem oļiem.

Es izstaigāju visu piekrasti no vienas nūdistu pludmales līdz otrai. Tās bija pilnīgi tukšas, bet gaisā joprojām virmoja netiklība, ko nespēja aizskalot ne vētras, ne ilgstošās lietavas. Lai gan iespējams, ka tās bija tikai manas iedomas.

Kafejnīcai "Kamelots", ne visai skaistai un labai, tomēr bija viena būtiska priekšrocība - tā darbojās visu ziemu. Un tāpēc ziemās, rudeņos un agros pavasaros te sanāca tādi nomaldījušies ļautiņi kā es, lai nosistu laiku. Visi cits citu pazina un sasveicinājās gluži kā radinieki vai labi draugi, lai gan īstenībā tik vien bija no tās draudzības kā daži kopā iedzerti aliņi, vērojot aptra- kušo viļņu skrēju. Tomēr Koktebelē rudenī, nemaz nerunājot par ziemu, arī tas nemaz nebija tik maz, nebūt ne.

"Kamelots" bija stāvgrūdām pilns - kāds mani pazina, citam es paspiedu roku, puspazīstami puiši mani aizvilka pie sava galdiņa, un no stūra man ar roku pamāja Žora. Viņš izspraucās starp galdiņiem pie mums, un mēs sasēdāmies ciešāk, lai arī viņš varētu pievienoties kompānijai.

-      Vai dzīve vēl turpinās? - Žora painteresējās.

-     Tā izskatās…

-     Vai tad tu vēl šaubies?

-     Zini, Žora, šaubos gan, - es godīgi atzinos.

-     Sliktu sapni būsi redzējis, vai?

-     Kā tu uzminēji? - Mani satrieca viņa vērīgums, jo par sapņiem un nakts vīzijām mēs vispār nekad nebijām runājuši, un tagad tik precīzs minējums.

-     Esmu gudrs. - Žora nopūtās un nodeklamēja vienu no savām četrrindēm par vecumu un vīnu kā pēdējo iepriecinājumu.

-     Tev steigšus jāizdod grāmata, - es paziņoju.

-     Gan paspēšu. - Žora bezrūpīgi atmeta ar roku. - Viena sieviete pludmalē man pareģoja, ka nodzīvošu ilgu un laimīgu mūžu. Es jau tev esmu par to stāstījis. Viņa aizraujas ar hiromantiju un spožajā saules gaismā kārtīgi izpētīja manu plaukstu. Un atrada tādas līnijas, tādas līnijas, kādu nav nevienam citam. Garš mūžs, teica, tev lemts, Gregorij Sergejevič. Viņa mani sauca par Gregoriju Sergejeviču.

-      Un kā tu viņu sauci?

-      Par mīļumiņu. - Žora nodūra acis un paslēpa seju alus kausa putās. - Tā nu iznāca, - viņš piebilda. - Es pat dzejoli viņai sacerēju.

-     Vai labu?

-      Ko gan var gribēt no provinciāla dzejnieka, kurš lok alu jau no rīta jeb, kā tautā saka, no rītiņa agrumā… Nu ko tu, zaļojošā atvase, vēlies no manis, nokaltuša zara, kas vairs derīgs tikai iekuram.

-     Poētiskajam iekuram? - es gribēju noskaidrot.

-      Kā teiksi.

Piepeši es sajutu sevī dīvainas trīsas, un iedrebējās arī rokas. Es ieklausījos, mēģinādams saprast, kas īsti notiek. Bet atmiņā pavīdēja tikai rīta sapnis, ņirdzīgais galvaskauss grausta trešajā stāvā un viss. Kas vēl? Pastaiga pa krastmalu, siltā diena, tukšā nūdistu pludmale, Žora ar saviem dzejoļiem… Nekas nešķita tik satraucošs, lai spētu radīt šādas nervozas trīsas.

-      Vai tu labi jūties? - Žora pavaicāja.

-      Pats vēl neesmu ticis skaidrībā. Laikam jāiet pastaigāties.

-      Vai man piekāpt?

-      Vēlāk.

Velti es tā atbildēju, velti atraidīju drauga līdzjūtību, gatavību kliedēt vientulību un slikto pašsajūtu un veldzēt ar glāzi zeltainās madeiras.

Velti gan…

Jau pēc pavisam neilga laika, pēc divdesmit minūtēm, es to nožēloju.

Apbučotais Ļeņins ar nosisto degunu un sārtajām lūpām vienaldzīgi pavadīja mani ar skatienu, kurš īstenībā tikai pret mani bija vienaldzīgs, bet pārējo pasauli bargi aicināja uz brīnišķo nākotni, neļaujot apstāties nekādu šķēršļu priekšā.

Deviņpadsmitais korpuss, vienpadsmitā istaba…

Divi nepāra skaitļi, kas bija tik nepārīgi, ka dalījās tikai un vienīgi paši ar sevi…

Laikam tā bija laba zīme.

Kamēr es kāpu pa garajām kāpnēm uz savu otro stāvu, man joprojām tā šķita laba zīme, bet visai drīz nācās pārliecināties, ka nekā laba tur nav.

Kāpņu laukumiņā, pie loga, ko sedza no balta palaga pašūts aizkars, stāvēja Žanna.

Jā, tā bija viņa.

-     O! - es priecīgi iesaucos. - Klāt kā nagla!

-      Iesim iekšā, - viņa sacīja un pat nepasmaidīja. Skatiens varēja likties arī bargs.

-      Iesim vien. - Un es pirmais pārkāpu pāri slieksnim.

Žanna ne tikai ienāca iekšā, bet arī aizvēra un aizslēdza durvis. Un tikai pēc tam pagriezusies piepeši mani sparīgi pagrūda. Man aiz muguras atradās krēsls, un es paklupis nogāzos zemē.

-     Tev nu gan ir gājieni, - es noteicu, cenzdamies piecelties.

-     Gulēt! - atskanēja Žannas skarbā balss.

Es sastingu - viņa rokā turēja pistoli. Un, protams, ar klusinātāju. Pistole bija neliela, piemērota sievietei, bet tik nelielā attālumā tas neko nemainīja.

-     Gulēt! - viņa atkārtoja.

-      Es pat nekustos… Bet kas te īsti notiek?

-     Vai Igors Jevgeņjevičs Vigovskis? - Žanna pavaicāja.

Neliegt nebija jēgas. Bet es neatbildēju.

-      Es ilgi tevi nespēju atšifrēt.

-      Un tagad? Esi atšifrējusi?

-     Piedod, dārgais, bet tu esi pasūtījums. Mēs jau esam saņēmuši naudu.

-      Kas ir tie "mēs"?

-     Manu pārinieku tu nesen novāci.

-     Tā, - es nomurmināju. Bezpalīdzīgi gulēju uz muguras ar sānis atmestām rokām, kuras atradās katra zem savas gultas. Piepeši sajutu, ka labā roka atduras pret kaut ko cietu. Aptaustījis priekšmetu, es pazinu Žoras izkalto locekli. Kā tas paripojis zem gultas, man nebija ne jausmas, bet skaidrs, ka tas gadījies pa tvērienam īstajā brīdī. Smieklīgi, ka tagad visas manas cerības saistījās ar šo divkilogramīgo nešķīstību, kura bija izveidota tik naturāli, ka neviļus satrieca jebkuru, kurš to ieraudzīja pirmo reizi.

Vārā cerība atbrīvoja mani no sastinguma, un es atcerējos Žoras vārdus - laikam viņš kā sargeņģelis tagad izpleta pār mani savus spārnus, lai arī es, īsts muļķis, atraidīju pat piedāvājumu pavadīt mani līdz numuram. Tātad es atcerējos Žoras vārdus, ka Žanna zvanījusi uz Hannoveri.

Viņa varēja izšaut jebkurā mirklī, un tad visiem maniem prātojumiem vairs nebūtu nekādas nozīmes. Nebija jēgas lūgt žēlastību - profesionāļus tas tikai sanikno, drīzāk jāpaziņo kāds fakts, kas viņu paralizētu un samulsinātu.

-      Vai tu uz Hannoveri zvanīji? - es pavaicāju.

-      Uz kurieni?

-     Arī tev viņš nav iedevis savu telefona numuru? Īstenībā viņš nedzīvo Hannoverē, bet gan turpat netālu mazpilsētā… Hi- fornā. Pareizāk gan būtu teikt - dzīvoja.

-     Ko nozīmē "dzīvoja"? - Žanna painteresējās. Tas nebija nejaušs jautājums, bet gan jau iesaistīšanās sarunā.

-     Tas nozīmē, ka es viņu likvidēju. Hifornā. Parki1 . Tad viņš bija pasūtītājs? Un arī nauda nāca no viņa. Pēdējos tris mēnešus jums nebija nekādu sakaru. Pilnīgi noteikti! Jo pirms trim mēnešiem es viņu novācu. Par to ziņoja visas vācu avīzes.

-      Par ko tu runā? - Žanna apjukusi vaicāja.

-      Es runāju par Vasju.

-     Jā, viņu tiešām sauca Vasīlijs… Bet tam, vai tu esi, vai neesi vinu novācis, nav nekādas nozīmes. Nauda ir saņemta, tātad arī darbs jāpaveic līdz galam.

-     Tu nezini vēl kaut ko, - es pateicu bez nojausmas, ko tūlīt sacīšu, ko īsti Žanna nezina un ko vispār samuldēt, lai viņa uz mirkli aizmirstu savu stulbo nodomu. Es gulēju un žņaudzu rokā akmens locekli, ko Žora ar tādu iedvesmu bija izgrebis no Koktebeles akmens.

-      Ko es nezinu? - viņa pajautāja un beidzot izdarīja to, pēc kā es visu šo laiku biju tiecies, - nolaida lejup roku ar ieroci. Es nebiju kustējies, centies piecelties, pārvelties uz vēdera, pievilkt tuvāk krēslu vai darījis vēl kādu muļķību. Tas viņu nomierināja, un pistoles stobrs noslīga lejup.

-      Klausies, - es centos runāt ikdienišķā un pat vienaldzīgā tonī. Un tUllt pat, izvilcis roku no gultas apakšas, sviedu Žannai pa galvu ar akmens vīrietības simbolu. Loceklis trapīja Žannai tieši pa pieri, viņa atslīga pret sienu, izlaizdama no rokas pistoli, bet akmens veidojums, atsities pret čuguna radiatoru, sašķēlās divās daļās.

Bet tas vairs nelikās svarīgi - es, palēkdams sānis, metos pie pistoles un tikai tad ievēroju, ka Žanna joprojām nav attapusies. Piegājis pie viņas, aptaustīju visas tās vietas, kuras jau daudzkārt biju skāris ar pavisam citām domām, tad paņēmu somiņu un nomierinājies atkāpos līdz durvīm.

Žanna, ar grūtībām piecēlusies, piegāja pie gultas un apsēdās. Uz viņas pārsistās pieres samilza liels puns - Žora visu darīja kārtīgi.

-      Ko tad tu īsti gribēji teikt? - viņa pajautāja.

-     Nekad neielaidies sarunās, kad ierocis jau sagatavots šaušanai. Tas vienmēr beidzas slikti.

-     Tev taisnība. - Viņa pamāja un tūlīt saviebās - acīmredzot pat sīkākā galvas kustība radīja neciešamas sāpes.

-      Kad tu mani atpazini?

-      Man jau sen bija aizdomas, bet trūka pārliecības… Un tad vēl mūsu attiecības… Nesen, pavisam nesen man vienā redakcijā parādīja fotogrāfiju… Jūsu firmas svinības… Starp citiem darbiniekiem arī Vigovskis… Tu taču mani nenogalināsi?

-     Un ko tu ieteiktu?

-     Man negribētos, lai tu mani nogalini.

-     Kā tevi vispār sauc?

-     Tā ari sauc… Žanna. Vai Mandrika patiešām ir beigts?

-     Jā.

-     Tavs darbs? -Jā.

-     Tatad otru honorārā pusi es vairs nesaņemšu.

-     Diez vai. Un nav jau par ko - darbs nav izdarīts.

-      Es nezināju, ka viņš ir miris.

-     Tātad tu man nenoticēji?

-      Tā uzreiz jau nevar apstāties. Vajadzīgs laiks. Vai viņš tev neko nelūdza?

-      Lūdza gan. Piedošanu.

-     Un tu nepiedevi?

-     Tas nebija iespējams.

-      Bet mani, vai mani tu nenogalināsi? - viņa žēlā balsi pajautāja.

-     Tu ari vēlies lūgt piedošanu?

-      Paldies, - viņa atcirta.

-      Lūdzu. - Es paraustīju plecus.

-     Bet kas notika ar to veci? Manu pārinieku?

-     Viņš aizšāva garām, bet es - ne. Tas ari viss.

-     Tātad tu mani atlaidīsi?

-     Jā-

-      Un es varu iet prom?

-      Ej.

-      Tūlīt pat? - Viņa nekādi nespeja noticēt un gaidīja no manis kādu cūcību.

-     Ja tu vairs necentīsies mani nogalināt.

-      Pasūtītāja nav, naudu neviens nesamaksās, tātad - nekādu problēmu.

-      Par kādu summu jūs vienojāties?

-     Divdesmit pieci.

-      Maz. - Es pat apvainojos par tik lētu cenu.

-      Katram, - Žanna paskaidroja.

-     Tad jau gan normāli.

-      Klausies, Žeņa… Ai, piedod… Igor…

-      Ko niekus, sauc, kā vēlies!

-     Varbūt mēs vēl kādreiz tiksimies… Kā tev liekas?

-      Dzīvē viss gadās.

-     Ja radīsies vēlme… Raksti uz Kijevu, uz centrālo pastu. Vienkārši Žannai… Teiksim… Ivanovai.

-      Un tu raksti uz Maskavu… Uz centrālo pastu. Par mani tev zināms daudz vairāk.

-      Bet kā mēs viens otru pazīsim? - Viņa pasmaidīja.

Un tad man prātā iešāvās drastiska doma - es ieraudzīju uz grīdas akmens locekļa atliekas.

-     Tu ņemsi vienu pusi, es - otru. Kad tiksimies, saliksim kopā. Ja derēs, tad tie būsim mēs.

-     Nav slikta doma. - Žanna domīgi vērās sev pie kājām nokritušajos akmens gabalos. - Tikai es ņemšu galiņu, - viņa piebilda.

-     Labi, ņem galiņu. Pareizāk sakot, galviņu. Man paliek pamatne.

-     Tā būs taisnīgi, - Žanna sacīja.

-     Vai algotie slepkavas arī zina šo vārdu?

-      Un kā tu domā?

Šai mirklī ārā atskanēja svilpiens. Atvēris durvis, es izgāju uz lodžijas. Lejā stāvēja Žora. No aizmugures uzmanīgi pienāca Žanna un arī uzlika rokas uz margām, liekot saprast - esmu neapbruņota.

-     Nāc iekšā, - es paaicināju Žoru un atgriezos istabā.

-      Vai tu man neatdotu pistoli? - Žanna apjautājās.

-     Vai tad mēs visu neizrunājām?

Pie sliekšņa parādījās Žora. Katrā rokā turēdams pa pudelei madeiras.

-     Tīrās šausmas! - viņš sacīja. - Jūs man neticēsit!

-     Kas noticis?

-     Es pamodos - vīna nav, pie tam vēl svešā gultā… Skaidrs - kaut kas tāds var notikt tikai Koktebelē.

Un atkal glāzēs lija zeltainais dzēriens, līdzās tikko jaušami šalca jūra, kailie akāciju zari viegli locījās vējā, un saule vēsi apspīdēja vientulīgo līci, kas bija sastindzis trešās tūkstošgades pirmās atpūtas sezonas gaidās.

Šķiet, mēs tomēr to sagaidīsim.

***

[1] ' (krievu vai.) - nieks

Content

Proņins Viktors Šampanieša putas