Proņins Viktors

Sievietes loģika

VIKTORS PROŅINS

Sievietes loģika

Viss bija brīnišķīgi — pilsēta slīga vakara krēslā, rasināja silts lietus, kaimiņu mājas atspīdēja peļķēs, un tikai paretam garām klusi aizšvīkstēja mašīnas. To gaismu atblāžmas uzvēdīja senas, gandrīz pagaisušas atmiņas par laiku, kad naksnīgā pilsēta aicināja un valdzināja katru mīļu brīdi. Ko tur liegties — tumsas slāpētie atspīdumi, lietus čaboņa, mīlētāju balsis kaut kur tur, lejā, krūmājā, bērnu dārzā starp lapenēm un nojumēm, atsauca atmiņā jaunību…

Dzīve turpinās, dzīve turpinās…

Jekaterina Sergejevna Kasatonova, uzmetusi plecos biezu svīteri, stāvēja uz sava balkona. Viņa atspiedās ar muguru pret dienā sasilušo ķieģeļu sienu un domīgi smēķēja, laiku pa laikam izpūzdama pelēkajā izplatījumā dūmu strūkliņu. Uzvārdu viņa bija ieguvusi no sava tagad jau puspiemirstā vīra. Tas viņai nepatika, tomēr ar laiku Jekaterina Sergejevna samierinājās un svešiniekiem tagad jau stādījās priekšā, nosaucot nevis vārdu un tēvavārdu, bet uzvārdu. No piektā stāva Kasatonova vēroja koku galotnes, spīguļojošās metāla garāžas un peļķes, un dīvainā kārtā šovakar šis ierastais un sen apnikušais skats viņu nez kāpēc satrauca, it kā solot kādu sengaidītu, bet absolūti neprognozējamu piedzīvojumu.

Un piedzīvojums patiešām gadījās, šodien pat, šajā smacīgajā un smagajā dienā, kas beidzās ar veldzējošu lietu. Kasatonova tika aizvadīta pensijā.

Piecdesmit gados.

Vienmēr viņai bija licies, ka viss vēl būs, viss vēl priekšā. Neizlasītas grāmatas, nenoskatītas izrādes, neredzētas dienvidu kalnu virsotnes, ziemeļu upes, mērenās joslas meži un pameži gadiem ilgi bija viņu gaidījuši, un, lūk, liekas, pienācis laiks. Bet piepeši sāka šķist, ka tas viss ne tikai nav pietuvinājies, gluži otrādi — attālinājies un kļuvis pilnīgi nesasniedzams.

Un, kas Kasatonovu visvairāk satrauca, pat vairs nebija vajadzīgs.

Jā, to visu… Vairs vienkārši negribējās.

—    Redz, cik ātri viss beidzas, — viņa nomurmināja un tad bravūrīgi ar knipi aizraidīja cigareti tumsā. — Cik ātri viss beidzas… Kas to būtu domājis! — Kasatonova jau dusmīgi piebilda, sirds dziļumos tomēr apzinādamās savu liekulību — nekas taču īstenībā nebija beidzies, joprojām viss vēl bija priekšā. Vienkārši šodien bijusi slikta diena, tveicīga un smaga, pensijā aizvadīšanas diena. Piecdesmit gadu! Kā skrien laiks!

Sākumā liktenis bija viņu aizvedis uz ziemeļiem, uz kaut kādu Sahalīnas ķīmijas kombinātu, tad piedzima bērns, pēc tam sekoja šķiršanās ar Fjodoru Kasatonovu, un visbeidzot piektā gadu desmita nogalē viņa nonāca sīkā apgādā, kas izdeva kaut ko vidēju starp ķīmijas zinātņu vēstīm un tehnoloģijas rakstu krājumu vai vēl jupis zina ko. Lai nu kā būtu, piepeši izrādījās, ka strādāšana ziemeļos, un turklāt kaitīgos apstākļos, krietni pavairojusi darba stāžu un viņa, ja vien vēlas, var pensionēties arī savā krāšņajā piecdesmit gadu vecumā.

Tomēr šķiršanās no apgāda bija murgaina.

Bāla, trīcošām kājām un strauji pukstošu sirdi viņa uztraukta iegāja direktora kabinetā. Viņš runāja pa tālruni. Pamanījis atnācēju, plašā žestā uzaicināja piesēst pie žurnālu galdiņa un jautājoši sarauca uzacis — sak, kas lēcies. Kasatonova pabīdīja viņam savu iesniegumu. Direktors, sameklējis kabatā pildspalvu, noņēma tai vāciņu un, pavirši pārlaidis skatienu rindiņām, nesvārstīdamies, ilgi nedomādams un pat nejuzdamies pārsteigts, dokumentu parakstīja.

Pat nepārtraukdams tālruņa sarunu.

Un tūlīt pat aizmirsa, kas te sēž par apmeklētāju, kāpēc tā atnākusi un ko viņš vispār parakstījis.

—    Vai jūs vēl ko gribējāt? — atrāvies no klausules, direktors pavērsa seju pret Kasatonovu.

—     Varbūt jūs nepamanījāt… Es uzrakstīju atlūgumu. Aizeju pensijā.

—   Es sapratu. — Direktors šķita aizvainojoši rāms un mierīgs, tomēr balsī jautās arī viegla nepacietība—viņam bija svarīga tālruņa saruna.

Kasatonovai piemita kāda absolūti nekaitīga dīvainība — ievērojusi, ka viņai vai kādam citam tiek izrādīta necieņa, viņa jutās pārsteigta, aristokrātiskā veidā, kas nekādi nesaskanēja ar viņas biogrāfiju, dzīves stilu un darba algu. Šo pārsteigumu vienmēr visi uzreiz pamanīja. Tā arī tagad, izdzirdusi no direktora, ka viņš visu sapratis, izlasījis un tad spējīgs tikai painteresēties, vai viņa vēl kaut ko vēlas, jeb, citiem vārdiem sakot, vienkārši palūdza izvākties no kabineta un netraucēt viņa svarīgo tālruņa sarunu…

Kasatonova jutās pārsteigta.

Viņa pastūma augstāk pa izteiksmīgo degunu brilles, starp citu, ļoti dārgas brilles, kuras spīdēja gandrīz kā tīrs kristāls. Tātad, pabīdījusi brilles, lai tās neslīdētu, Kasatonova plati iepleta acis un atlieca galvu, lai ieskatītos direktoram tieši sejā. Un tā arī palika, ik pa brīdim pievērdama un atkal atvērdama plakstus, it kā mērotu laiku vai attālumu, vai vēl ko svarīgāku. Kopumā viņas seja šķita naivi pārsteigta, varbūt pat priecīga, kā cerot uz dāvanu, kura beidzot sagaidīta, kā ieraugot tieši acu priekšā atveramies krāšņo, spožo iesaiņojumu.

Apmēram tāda bija viņas sejas izteiksme.

—   Vai kaut kas nav kārtībā? — direktors samulsis painteresējās. Viņu, tāpat kā Kasatonovas bijušo vīru, sauca Fjodors Ivanovičs, uzvārdā Hilovs, lai gan nekāds vārgulis viņš nebija, drīzāk jau otrādi. Pilnīga bija nc tikai direktora seja, bet arī visas pārējās ķermeņa daļas, viss bija pilnīgs — pēcpuse, kakls un pat tauku krokas, kas bija mākslinieciski izkārtojušās pa visu augumu.

—   Kas nav kārtībā? — Kasatonova pārjautāja, labi apzinādamās savas atbildes efektu. Viņa jutās aizvainota un, kā vienmēr šādos gadījumos, sāka vārdu spēles, uzvarot visus pretiniekus, kādus dzīvē bija nācies satikt.

—   Es parakstīju jūsu iesniegumu, — Hilovs nomurmināja, zaudējis sarunas pavedienu.—Un tagad… .

Runājiet, runājiet, Fjodor Ivanovič. — Kasatonova joprojām lūkojās platām acīm.

—   Pensijā, — Hilovs izgrūda un, pagrozījis rokās klausuli, nolika to uz aparāta.

—     Esmu jums ārkārtīgi pateicīga! — Kasatonova pacilāti iesaucās. — Man bija ļoti patīkami.

—   Kas bija patīkami?

—   Piedalīties.

—   Kur?— Hilovs atslīga krēslā.

—   Parakstīšanas brīdī.

—Ak, Dievs… Kādas parakstīšanas?

—    Iesnieguma parakstīšanas. — Kasatonovas acis joprojām bija tikpat platas, un tagad nedaudz pavērās arī lūpas, starp citu, tīri vēl labi saglabājušās, pilnīgas lūpas.

—    Kāda iesnieguma? — Hilovs klusi pajautāja, noslīgdams uz galda.

—   Mana.

—   Ak, jā… Jūs aizejat pensijā. Apsveicu.

—    Interesan-n-nti, Fjodor Ivanovič! Vai drīkstu jūs tā uzrunāt? Jūs man esat kā vīrs…

—   Ko?!

—r- Manu vīru arī sauca Fjodors Ivanovičs. Mums ir dēls. Vārdā Aleksandrs. — Kasatonova turpināja spēli.

—Jā, tā muļķīgi iznāca… Piedodiet.

—    Vai jūs man kaut ko atvadoties uzdāvināsit? Kolektīva vārdā, protams.

—   Un ko jūs vēlētos?

—    Apmalotu šalli! — Kasatonova piecēlās un tikpat pārsteigtu seju izsoļoja no kabineta. Priekštelpā, atdevusi sekretārei Zinočkai parakstīto iesniegumu, viņa devās uz savu kabūzīti, kur klusēdama sēti izvāca no rakstāmgalda trūcīgo iedzīvi — kurpes, lūpu zīmu- līšus, aizsāktu šokolādi, kuru piepeša dāsnuma uzplūdos bija pasniedzis kāds rakstnieks, salauztu lietussargu un detektīvromānu bez vākiem un nosaukuma. Tam trūka arī pēdējo lappušu, kas Kasatonovu nebūt nemulsināja — tad beigas viņa varēja izdomāt pati, turklāt vēl labākas. Starp citu, bieži, nopirkusi n.īkstos sēju- miņus, viņa nekavējoties noplēsa vāciņus kopā ar pirmajām un pēdējām lappusēm — pistoles, naži, kastetes un asiņainie miesas gabali tikai traucēja. To, kas palika atkritumu urnā pie grāmatnīcas, daudz interesantāk bija izdomāt pašai. Un nekas, padevās tīri labi. Tā bija savdabīga spēle, ar kuras palīdzību — kā vienmēr šajā pasaulē, kur nav nekā nejauša, bet viss notiek likumsakarīgi — liktenis gatavoja Kasatonovu turpmākajiem notikumiem, jaunai, pārsteigumu un noslēpumu pilnai dzīvei.

Lietus pieņēmās spēkā, lāses sparīgi rībināja balkona plastmasas nojumi, peļķēs uz asfalta izira laternu atspulgi, un garāmbraucošās mašīnas šalca aizvien skaļāk. Paņēmusi vēl vienu cigareti, Kasatonova neskatīdamās sataustīja aizmugurē uz palodzes sērkociņus un aizsmēķēja. Stunda bija vēla, logi kaimiņu mājās pamazām satumsa, mašīnas garām trauca aizvien retāk, un aprima pat runātāju čalas bērnudārza lapenēs. Acīmredzot jaunieši bija pievērsušies kādai nopietnākai nodarbei vai vienkārši izklīduši. Kaut kur lejā noklaudzēja durvis, un Kasatonova ievēroja sievieti gaišā lietusmētelī ar tumšu lietussargu. Viegli noskrējusi pa lieveņa pakāpieniem, viņa pazuda aiz stūra.

Dzīve turpinājās.

Tomēr izbaudīt cigareti Kasatonova nepaspēja — istabā iezvanījās tālrunis. Nodeguli viņa, kā radusi, bezbēdīgi ar knipi aizraidīja samirkušajā, mirguļojošā lapotnē.

—Jā,— viņa atsaucās.— Klausos.

—   Tas esmu es, mammu. — Zvanīja Aleksejs. — Kā tev tur klājas, vai vēl dzīva?

—   Pa pusei.

—Cīņasspars nav zudis?

—   Bez komentāriem.

—  Bet dzīve taču turpinās? — Dēls mēģināja viņu uzmundrināt un izkliedēt skumjas, iesaistot vieglā un nepretenciozā sarunā.

—    Dažreiz man arī tā šķiet, — Kasatonova nopūzdamās atbildēja, pārlaizdama skatienu grāmatplauktiem, kur glabājās pēdējos trīsdesmit gados savāktie sējumi — komandējumos, mežonīgos nostūros, stundām nīkstot rindās, ak, kungs, pat naktīs nācās stāvēt, lai pasūtītu, un ko! Puškinu, Dostojevski, Tolstoju…

—    Vai atlūgumu uzrakstīji? — Aleksejs beidzot uzdeva galveno jautājumu, kura dēļ vispār bija zvanījis.

—  Uzrakstīju.

—  Vai priekšnieks parakstīja?

—   Parakstīja.

—  Un tagad tu esi brīvs putns?

—   Brīvāku vairs nemēdz būt.

—Un ko tagad? Nekāda prieka?

—  Zini, Ļoša… Es tagad nevaru neko atbildēt. Pati neesmu tikusi skaidrībā ar liecībām… Ai, piedod, nejau ar liecībām, bet ar izjūtām. To ir tik daudz un tik dažādas…

Bet tu taču priecājies un smējies, lēkāji uz vienas kājas un salutēji ar šampanieti, piepildīdama jūsu kantora glāzes, kas nomelnējušas no kafijas un tējas…

—  Ar meitenēm mēs pasēdēsim vēlāk, tepat, pie manis… Kantorī negribas. Bet ar pārējiem… Baidos, būs tevi jāapbēdina — nekas no tevis pieminētā nenotika…

—  Vai tev kaut ko uzdāvināja?

—  Lika pagaidīt.

—  Vajadzēja pašai pateikt… Sak, tā un tā, gaidu atvadu dāvanu.

—  Es jau pateicu.

—  Un ko tu palūdzi?

—Apmalotu šalli.

—     Lūk, tagad esmu drošs, ka tu izķepurosies. — Aleksejs atviegloti nopūtās. — Direktoram laikam acis iepletās no brīnumiem?

—      Tik platas vēl nebija redzētas! — Kasatonova beidzot iesmējās. — Un laikam ari vairs neviens neredzēs.

—   Klausies tagad uzmanīgi… Es nezinu, kā veiksies ar darbiem turpmāk, bet jebkurā gadījumā mans piedāvājums paliek spēkā. Simt dolārus mēnesī es tev garantēju — saldējumam, smēķiem, šņabim un^ citiem dzīves kārdinājumiem.

—Zini, Ļoša, artiem kārdinājumiem radušās problēmas.

—   Kas tad noticis?

Tie… Tie izzuduši. Atkāpušies.

Tā nemēdz būt, — Aleksejs izlikās neticam.

Mami pašu tas arī pārsteidz. Neko negribas. Vai vari iedomāties, pilnīgi neko negribas. Visam bija kāda jēga un pievilcība, kamēr tas nebija sasniedzams un pieejams, kamēr bija aizliegts. Bet tagad… Lūk, pilni plaukti ar nelasītām grāmatām… Un pat roka neceļas kādu paņemt, atšķirt, izlasīt kaut vienu lappusi.

—   Mammu! —Aleksejs viņu apņēmīgi pārtrauca. — Tās tev ir lomkas. Tu esi narkomāne. Kad tāds rūdīts lietotājs paliek bez devas, viņam sākas lomkas. Viss iekšā griežas un sāp, viņš vaid, vāļājas pa grīdu un izmisīgi vāvuļo. Tu pirmo dienu esi palikusi bez darba, tāpēc arī mokies. Tev jāturas. Varbūt gribi aizbraukt nedēļu uz Turciju? Vai gribi?

—  Nē. Varbūt vēlāk. Ja tu nepārdomāsi.

—   Mans solījums… Vai tu zini, kas ir mans solījums?

—Zinu. Tas ir kā sienā iemūrēts ķieģelis. Uz visiem laikiem.

—  Pareizi. Bet ar lomkām jācīnās.

—  Kādā veidā, Ļoša?

—  Ierauj glāzi šņabja.

—Jau izdarīts.

—  Un kādi rezultāti?

—  Nekādi!

—  Ierauj vēl vienu!

—    Man bail, ka rezultāts nedaudz atšķirsies no tā, ko vēlos panākt.

—  Arī taisnība. Tātad veselais saprāts tevi nav pametis, par alkoholiķi vēl neesi kļuvusi, tava balss man arī patīk… Zini, cerība ir. Tu izdzīvosi.

—  Es centīšos. Vai tu tagad esi mājās?

—Jā.

—  Viens?

—Nē.

—Tad ar labunakti.

—  Uz redzi, mammu. Rīt ieskriešu! Apskatīšu. Apciemošu.

—   Lai notiek!

Aleksejs bija grāmatu tirgotājs. Turklāt ne jau kaut kāds prasts būdeļnieks vai izplatītājs, bet nopietns vairumtirgotājs. Viņš ņēma no tipogrāfijām bankrotējušu izdevēju neizpirktas grāmatas, slēdza vienošanās ar autoriem, piedalījās gadatirgos un izpārdošanās, sadarbojās ar plaukstošiem apgādiem un joņoja pa tuvējām ārvalstīm, piedāvādams, kā arī uzpirkdams grāmatas—vispār darbs gāja no rokas. Acīmredzot noderēja mātes ieaudzinātā uzņēmība un elastība, kas ļāva pastāvēt šajā mūžam mainīgajā vidē, precīzi novērtējot, ko vērts pirkt un ko pārdot. Misējās viņam reti, galvenokārt pirātisko izdevumu dēļ, kas piepeši pārplūdināja tirgu ar nekur nereģistrētām grāmatām no neeksistējošiem apgādiem un tipogrāfijām. Bet arī tad viņš izmanījās noturēties un izkļūt no situācijas iespējami sausām kājām.

Darbs bija dinamisks, Aleksejam patika, un savās tirgotāju un izdevēju aprindās viņš jau bija kļuvis pazīstams, izpelnīdamies uzticama un godīga cilvēka reputāciju. Un tādas lietas jau vienmēr agrāk vai vēlāk atmaksājas.

Nolikusi klausuli, Kasatonova brīdi palika nekustīgi sēžam krēslā, bet tad piecēlās, piegāja pie grāmatu skapja un, aizvērusi acis, paņēma pirmo pa rokai gadījušos sējumiņu. Joprojām acis neatvērdama, viņa to atšķīra un tramīgi pavērās labajā lappusē — tieši tajā bija iedomāta pirmā rindiņa.

—    Cik skaistas, cik svaigas bija rozes, — viņa skaļi nolasīja un, aizcirtusi sējumiņu, nolika to atpakaļ plauktā. Vārdi nebija peļami, jāatzīst, pat patīkami, tomēr reizē ar skumju atvadu un bezcerības zemtekstu. — To mēs vēl paskatīsimies, to mēs vēl redzēsim, — Kasatonova nomurmināja un, pavērusi nākamās grāmatu skapja durtiņas, izcēla pusdzertu degvīna pudeli. Ielējusi gramus simts, viņa šaubīgi uzlūkoja glāzīti, skaidri apzinādamās, ka tās saturs nekad vairs pudelē neatgriezīsies.

Un izdzēra.

Aizvērtām acīm brīdi pastāvēja, bet, kad tās atvēra, izskatījās ļoti pārsteigta—gluži kā šodien pie direktora Hilova.

—   Atvadoties apmalotu šalli man ap kaklu liec, tā, kā liktenis mums abiem kopā bija siets, — Kasatonova nostenēja un, pametusi skatu pulkstenī, sāka rosīties ap dīvānu, gatavodamās naktsmieram.

No rīta Kasatonovu pamodināja durvju zvans. Uztrūkusies viņa bridi ieklausījās — vai nerēgojas? Bet zvanīšana turpinājās, ilga un neatlaidīga. Kāds noteikti bija nolēmis viņu pamodināt, neatkāpjoties nekādu šķēršļu priekšā.

Uzmetusi rītasvārkus un steigšus aizsējusi jostiņu, Kasatonova piegāja pie durvīm un palūkojās actiņā. Kāpņu laukumiņā stāvēja labi zināms cilvēks — iecirkņa pilnvarotais Nikolajs Stepanovičs Gordjuhins. Viņš steidzīgi centās ar pirkstiem savest kārtībā izspūrušos, mitros matus. Formas cepure acīmredzot atradās otrā rokā, bet, tā kā viņš stāvēja tuvu durvīm, nebija saskatāma. Kasatonova sakārtoja uz deguna brilles, savilka pārsteigtu sejas izteiksmi un atvēra durvis.

—   Labrīt, Nikolaj Stepanovič! — viņa pasteidzās sasveicināties, pirms vēl pilnvarotais attapa pavērt muti. — Kā jums klājas?

—  Paldies, labi.

—Varbūt vēlaties tējiņu?

—    Labprāt, Jekaterina Sergejevna. Tikai vēlāk. Zināt… Mūsu mājā notikusi slepkavība, kā man liekas… Trešajā stāvā.

—Jūs neesat par to īsti drošs?

—  Nepieciešami aculiecinieki, Jekaterina Sergejevna. Bet jūs, es zinu, ceļaties agri… Tā nu es nodomāju… Varbūt izpalīdzēsit, ko?

—  Kam tie liecinieki nepieciešami?

—   Lai apliecinātu notikušo. Un pēc tam parakstītu notikuma vietas apskates protokolu. Dažādas lietas var piepeši atklāties… Visādi gadās… Un jūs reiz teicāt, ka ceļaties agri… Tā nu es nodomāju… Varbūt nenoraidīsit, — Gordjuhins šķietami atvainojās, bet viņa acīs neredzēja ne miņas no nožēlas vai mulsuma. Visbeidzot, uzlicis savu formas cepuri, viņš palieca galvu sānis un gaidīja atbildi.

—  Vai tas ir steidzami?

—   Varētu teikt, ka jā… Tūlīt ieradīsies mūsu nodaļas operatīvo darbinieku grupa. Esmu jau sameklējis arī atslēdznieku, laikam nāksies uzlauzt durvis. Nu, un tur pie durvīm gaida vēl viens cilvēks, kurš īstenībā ari paziņoja, ka mājā… Es pat nezinu, kā picklājīgāk pateikt… Guļ nogalinātais.

—  Kā tad viņš to uzzināja?

—  Ieskatījās dzīvoklī pa logu.

—   Pa trešā stāva logu?

—    Ielas pusē atrodas pacēlājs, spuldzītes tika mainītas… Viņš pierunājis autoceltņa vadītāju pacelt līdz logam… Un ieraudzījis. Kasatonova ilgi nedomāja. Gluži dabiska sievietes ziņkāre, vēlēšanās piedalīties svarīgā notikumā un gaidāmā garā, tukšā diena…

—  Vai varu rītasvārkos?

—   Mierīgi. Tu, dūjiņ, jebkurā tērpā izskaties labi, — pavīpsnāja pilnvarotais —drukns, bet sparīgs vīrs arī ap gadiem piecdesmit.

—   Paskatīšos uz sevi spogulī un iešu, — Kasatonova apņēmīgi paziņoja. — Ienāciet. — Ielaidusi pilnvaroto gaitenī, viņa aizvēra durvis un pazuda vannas istabā. Sabužinājusi īsos, gaišos matus, sakārtojusi brilles un pārlaidusi pār lūpām bezkrāsainu balzamu, viņa nolēma, ka liecinieces lomai sagatavojusies pietiekami. Izgājusi gaitenī, vēl pamanīja uz spoguļplauktiņa fotoaparātu — visparastāko „zicpju trauku", kāds atrodams teju katrā dzīvoklī. Tagad, kad fotografējot vairs nav jārūpējas ne par asumu, ne citām smalkām lietām un pietiek tikai nospiest pogu, lai iegūtu jaukas bildītes, daudzi piepeši atklājuši sevī fotogrāfa talantu.

—   Es to paņemšu līdzi, labi? — viņa palūdza. — Ja nu piepeši noder?

—Vispār jau operatīvajā grupā ir fotogrāfs…

—  Un ja nu viņš neierodas?

—   Nu labi, ņemiet ar… Bet fotografēt drīkst tikai ar operatīvās grupas priekšnieka atļauju. Lai gan viņš visticamāk neatļaus.

—Tad es nofotografēšu jūs, Nikolaj Stepanovič! Un jūs mani.

—    To gan var, — Gordjuhins piekrita, bet piekrita negribīgi, acīmredzot pārvarēdams kādu iekšēju protestu. Lieciniekiem nekādi fotoaparāti nepienācās, tas neatbilda priekšrakstiem. Tomēr, izrāvis sievieti no gultas, Gordjuhins nolēma piekāpties. Galu galā ne jau viņš tur būs noteicējs.

—Cik liecinieku būs? —Kasatonova painteresējās.

—   Divi. — Gordjuhins jau kāpa lejup pa kāpnēm uz trešo stāvu.

—  Un kas būs otrs?

—     Atslēdznieks. Viņš tur šobrīd ar lauzni stāv… Kad uzlauzīs durvis, varēs uzņemties liecinieka lomu.

—   Vai tad tas atļauts? — Aizcirtusi durvis un pārbaudījusi, vai atslēgas ieliktas kabatā, Kasatonova sekoja pilnvarotajam.

—    Atļauts ir viss, kas nav aizliegts ar likumu. — Gordjuhins atskatījās un aicinoši pamāja ar roku. — Lūdzu!

Trešajā stāvā bija četri dzīvokļi — divi divistabu, viens vienistabas un viens trīsistabu. Trīsistabu dzīvokļa durvis nepārprotami pauda, ka te nekādi nabagi nedzīvo. Tērauds ar mākslīgās ādas polsterējumu izskatījās grezni un pat izsmalcināti. Apdare veiksmīgi mīkstināja dzelžaino būtību.

—  Vai tikai tas nav Balmasova dzīvoklis?

—    Balmasova gan, — kāds aiz muguras apstiprināja. Atskatījusies Kasatonova ieraudzīja satrauktu un mazliet dīvainu cilvēku. Palūkojusies vērīgāk, viņa saprata, kas licies savāds—svešais turēja rokā koferi. No uztraukuma cilvēka seju klāja sarkani plankumi, un viņš nemitīgi susināja kaklu ar saburzītu mutautu, pārlikdams koferi no vienas rokas otrā. Mums šodien ar Balmasovu bija jālido uz Volodu. Darba jautājumos. Aizbraucu uz lidostu — viņa nav. Zvanīju uz mājām — neatbild. Jau izziņoja iekāpšanu — viņa nav. Zvanīju atkal — klusums. Lidot vienam nebija jēgas. Direktors ir viņš. Es braucu šurp. Zvanīju pie durvīm — neviens neatver. Pieklauvēju. Rezultāts tāds pats. Izskrēju uz ielas — vecis ar pacēlāju spuldzītes laternām maina. Palūdzu pacelt mani līdz logam. Par piecdesmitnieku piekrita. Ieskatījos pa logu — Balmasovs guļ uz grīdas. Blakus krēslam.

—  Asinis bija?—Kasatonova painteresējās.

—   Asinis… Laikam pie pakauša. Es piezvanīju uz miliciju. Un viņi sazinājās ar iecirkņa pilnvaroto.

—   Varbūt mēs… Nikolaj Stepanovič…Vai sāksim? — piepeši kāds klusi un pat pieglaimīgi ierunājās.

Atskatījušies viņi ieraudzīja cilvēku ar prāvu lauzni. Vīrietis šķita kalsns, neskuvies un visu laiku vainīgi smaidīja. Acīmredzot tas bija Gordjuhina pieminētais atslēdznieks. Viņš pārlaida visiem pazemīgu skatienu, kā teikdams — tāds nu reiz esmu, mīļie pilsoņi, cieniet un mīliet, jo, lai ko jūs par mani domātu, tomēr bez manis arī nevarat iztikt.

—   Bet durvis taču no tērauda! — Kasatonova iesaucās.

—   No tērauda. — Atslēdznieks piekrītoši pamāja. — Kādam tās varbūt tiešām ir no tērauda.

—   Un tu tā vienkārši ar lauzni?

—    Ar prasmīgu lauzni.— Laikam noguris un vairs nespēdams taisni noturēt galvu, atslēdznieks sāka lūkoties caur pieri un izklaidīgi pavēra muti smaidā kā suns karstumā.

—   Un tu tās atvērsi?!

—Atvērt tās nav iespējams… — atslēdznieks pacietīgi sāka skaidrot. — Tērauda. Tapas pirksta resnumā. Piecas. Tādas atvērt nevar. Tehnoloģija neparedz. Tāpēc jau tērauds. Tāds ir metāla nosaukums — tērauds. Kā tad darīsim, Nikolaj Stepanovič, varbūt jūsu operatīvo grupu nemaz negaidīsim un sāksim ar dievpalīgu?

—   Sāc vien. Tikmēr viņi arī ieradīsies.

—    Kā tad viņš domā uzlauzt tērauda durvis? — Kasatonova neizturēja.

—   Gudrs cilvēks kalnā augšā nerāpsies, — atslēdznieks pacietīgi skaidroja. — Gudrs cilvēks darīs — ko? Viņš kalnu apies. Tērauda durvis, mīļā kundze, uzlauzt nav iespējams. —Atslēdznieks paklanījās tik galanti, cik vien spēja. — Bet izcelt tās kopā ar rāmi no sienas, kas kādreiz mūrēta, pārkāpjot dažas tehnoloģiskās prasības… Cementa veikalos trūka, to varēja sarunāt tikai būvlaukumos. Un cilvēki sarunāja. Bet celtnieki iztika ar to, kas palika pāri. Tāpēc tērauda durvis sienā nedaudz kustas, par ko jau pārliecinājos. Mēs tās nesabojāsim, nē, durvis būs tikpat skaistas un drošas… īsta tērauda. Mēs tās uzmanīgi izcelsim ar visu rāmi un noliksim malā. Rāmis, sfdrp citu, arī ir tērauda. — Atslēdznieks nesteidzīgi aizkabināja laužņa galu aiz durvju rāmja un, viegli uzspiedis, iebīdīja to uz iekšu. Aizgājis otrā pusē, viņš vairs nespieda uz iekšu, bet mēģināja pavilkt durvis uz savu pusi, kas ātri vien arī izdevās. Sāka birt sausas smiltis, kaļķis un apmetuma druskas. Durvis acīmredzami ļāvās prasmīga meistara rokām. — Tās taču man nav ne pirmās un arī ne otrās tērauda durvis. — Atslēdznieks pagriezās pret aizmugurē gaidošajiem cilvēkiem un pasmaidīja, nodemonstrēdams, ka daudzu zobu 14 mutē trūkst un atlikušie arī nav īpaši spožā stāvoklī. Attapies viņš atkal pievērsās durvīm.

—   Ak, cik slikti, cik nelāgi viss iznācis! — ievaidējās sarkan- ģīmis ar koferi. — Mēs taču tagad ar Balmasovu būtu jau galā un strādātu!

Kastonova, to izdzirdusi, pārsteigumā iepleta acis un pievērsās sarkaņģīmim.

—  Kur tad jūs šobrīd atrastos?— viņa painteresējās.

—  Vologdā! Mums bija jāiepērk kokmateriāli savai mēbeļu fabrikai! Viss jau saskaņots un sarunāts! Atlika tikai papīrus parakstīt! Tur jau noteikti galdi uzklāti! — Sarkanģīmis izmisis nošūpoja galvu.

—   Piedzerties gribējāt? — Kastonova vēlējās precizēt.

—    Svinēt! — Sarkanģīmis viņu izlaboja. — Nosvinēt līguma parakstīšanu ar vietējo mežrūpsaimniecību. Paskatījos pa logu — guļ, un pakausis vienās asinīs. Un viņš atkal ar mutautu, kas nu jau līdzinājās lupatai, sāka susināt skaustu.

—  Vai esat drošs, ka viņš ir miris?

—   Dzīvi cilvēki tā neguļ, — Sarkanģīmis atbildēja.

—    Kā jūs sauc? — Kasatonova pavaicāja, nedaudz pazeminādama balsi, mazliet aizsmakusi un intriģējoša.

—  Ļoņa, — sarkanģīmis atbildēja un tūlīt attapās. — Leonīds Va- lentīnovičs Cokockis.

—Cokockis?

—  Kas jūs pārsteidz?

—Nekas, es tikai atkārtoju, lai labāk iegaumētu. Skaists uzvārds, man patīk.

—   Un kas, piedodiet, esat jūs?

—   Kasatonova.

Tajā mirklī durvis padevās un, nebūtu Gordjuhins laikus paslējis pretim savu raženo plecu, nogāztos tieši uz kāpnēm. Abi ar atslēdznieku noturējuši durvis vertikālā stāvoklī, viņi tās apgrieza un pieslēja pie sienas. Ieeja dzīvoklī bija atbrīvota.

Pirmais iekšā metās Cokockis.

—   Lūdzu, piedodiet! — viņam ceļu aizšķērsoja Gordjuhins. —

Nedaudz vēlāk… Tūlīt atbrauks .operatīvā grupa. Lūk, šķiet, jau viņi piestāja pagalmā… Tikai pēc viņiem. Atvainoj iet.

—    Varbūt viņam nepieciešama palīdzība?! Un ja nu viņš vēl ir dzīvs?! Tā taču nedrīkst!

—    Jā? — Gordjuhins, paliecis galvu sānis, brīdi padomāja, ieklausījās pagalma trokšņos, līdz beidzot viņa klīstošais skatiens apstājās pie Kasatonovas. — Jekaterina Sergejevna… Jūs tomēr esat notikuma vietas apskates dalībniece… Lūdzu, palūkoj ieties dzīvoklī. Varbūt biedram taisnība, un mēs varam kaimiņam sniegt pirmo palīdzību.

'—Unjūs pats?

—   Labi, iesim kopā. Bet jūs, lūdzu, palieciet kāpņu telpā. — Viņš atskatījās uz atslēdznieku un Cokocki. — Ja sāks pulcēties ziņkārīgie, izklīdiniet. — Gordjuhins pamāja uz pavērtajām kaimiņu dzīvokļu durvīm. Un devās iekšā. Kasatonova bikli sekoja viņam priekšnamā.

—  Nekam nepieskarties! — Gordjuhins brīdināja.

—   Skaidrs.

—   Es atkārtoju — nekam! Ne slēdžiem, ne durvju rokturiem, ne sienām, ne plauktiem, ne spoguļ iem!

—   Skaidrs, Nikolaj Stepanovič.

Iegājis istabā, Gordjuhins apstājās. Pietika ar vienu skatienu, lai saprastu, ka Balmasovam vairs neviens nevar palīdzēt. Samērā druknais, varētu pat teikt, resnais cilvēks vaļējos rītasvārkos, kas atsedza spalvainas krūtis, gulēja uz paklāja. No pakauša sūcās asinis, acīmredzot tieši tur bija trāpījis sitiens, šāviens vai vēl kas cits, no kā iet bojā šādi raženi cilvēki.

—    Dodiet man savu mašīnu. — Ignorēdams Kasatonovas vārgo pretošanos, Gordjuhins izņēma viņai no rokām fotoaparātu, ātri noorientējās tā uzbūvē un nofotografēja kādus desmit skatus — pie krēsla guļošais cilvēks ar sažņaugtu televizora tālvadības pulti rokā, tukšs žurnālgaldiņš, aizbīdīti aizkari ar tikko samanāmu atvērumu starp tiem, skapis ar traukiem, glāzītes bufetē. Viņš pat pavēra dzērienu bāriņa durvis un nofotografēja tā saturu, kas Kasatonovai likās gluži lieki.

—  Acīmredzot gribēja ieslēgt televizoru, bet tā arī nepaguva. — Kasatonova norādīja uz stingajā rokā sažņaugto pulti.

—  Iespējams.

—  Vai ir vēl cits izskaidrojums?

—   Visādi var būt. — Gordjuhins paraustīja plecus, un tas nepatīkami aizskāra Kasatonovu — izlasījusi lērumu kriminālromānu bez sākuma un beigām, viņa uzskatīja sevi par eksperti šajā jomā.

—    Vai jūs nepiekrītat manam minējumam? — Viņa pievērsa pilnvarotajam savu pārsteigto seju.

—Gan jā, gan nē.

—  Paskaidrojiet;Nikolaj Stepanovič!

—  To es varu. — Gordjuhins nesteidzīgi nofotografēja vēl dažus skatus. Nepaslinkoja pat tualetē divas vai trīs reizes kaut ko noknipsēt. „No savas filmiņas varu atvadīties," nodomāja Kasatonova. "Visus trīsdesmit sešus kadrus izfotografes, sasodītais izšķērdētājs."

—   Mēs ienācām istabā un redzējām, ka gaisma nodzēsta. Vai tad viņš tiešām būtu sēdējis vakarā pilnīgā tumsā? Galds arī tukšs, vai redzat? Tā nemēdz būt. Aiziesit mājās, pati paskatieties uz savu galdu — tas nekad nav tukšs.

—  Redz, kur šķiltavas stāv…

—  Šķiltavas neskaitās. Tās tikai vēl vairāk liek brīnīties par tukšo galdu. Televizors izslēgts, bet tālvadības pults rokā… Tā nemēdz būt. Vīrietim gandrīz uz kailas miesas uzvilkti rītasvārki… Tātad gaidīja tuvu cilvēku, nevis svešinieku.

—   Kāds secinājums?— Kasatonova pavaicāja.

—   Kāds te rosījies jau pēc slepkavības.

—  Viņam ir tālrunis ar numuru noteicēj u…

—    Nepieskarties! — Gordjuhins iekliedzās kā sāpēs. Un tūlīt pat, pavērsis fotoaparātu pret tālruni, nospieda slēdzi vienreiz un tad otrreiz, Kasatonovai atkal uzdzenot žēlabas par filmiņu, kas, starp citu, maksāja simt rubļu, viņa atcerējās. — To var darīt tikai operatīvās grupas speciālists. Jāzina, kā tieši šis numuru noteicējs darbojas.

—  Man mājās ir tāds pats. Jānospiež labās puses otrā poga, un tas parādīs visus pēdējās diennakts zvanus.

—    Ļoti labi, — Gordjuhins prātīgi noteica. — Ceru, ka speciālists to zina. Ja nezinās, jūs viņam paskaidrosit. Viņam, nevis man. Es te neesmu nekas.

—  Un es?

—Jūs esat nepiederoša persona.

—   Es esmu uzaicināta lieciniece.

—Tad jums jāsēž maliņā, viss jāredz, jādzird, visur jāpiedalās, lai beigās rūpīgi izlasītu protokolu un parakstītos. Ja tur tiešām viss atbilst redzētajam un dzirdētajam. — Gordjuhins, vēlēdamies mīkstināt pamācošo toni, pamirkšķināja Kasatonovai ar aci.

Šai brīdī gaitenī atskanēja balsis, un istabā ienāca vairāki cilvēki, kam, spriežot pēc pašpārliecinātās darbošanās, te bija visas tiesības atrasties — tā bija Gordjuhina gaidītā operatīvā grupa. Sākās ikdienišķs darbs, kā allaž šādos gadījumos. Grupai līdzi atbraukušais fotogrāfs ieslēdza gaismu un atvilka aizkarus, lai izdotos labākas fotogrāfijas. Kasatonova ar atslēdznieku klusi iekārtojās maliņā uz dīvāna. Atslēdznieks tikai iecietīgi smaidīja, kā piedodams visiem klātesošajiem viņu bezjēdzīgo rosīšanos. Druknais vīrs ar koferi, tas pats, kurš pirmais sacēla trauksmi, paziņodams par Balmasova nāvi, metās pie nogalinātā un gluži vai sastinga. Tad ar visu koferi devās pie loga un sāka skatīties ārā, nespēdams lūkoties uz notiekošo.

Kapteinis pārlaida skatienu telpai un nez kādēļ tūlīt pievērsa uzmanību Cokockim.

—    Ubahtins, — viņš, pastiepdams roku, stādījās priekšā. — Vai jūs zvanīj āt milicijai?

—Jā, es zvanīju.

—   Kā jūs uzzinājāt par slepkavību?

—   Ieskatoties pa logu.

—   Tā. — Ubahtins piegāja pie loga un paskatījās lejup, uz ielu. Jūs ieskatījāties pa logu?

—  Vai redzat to elektriķi, kas maina spuldzītes? — Ievērojis kapteiņa šaubas, Cokockis nolēma vēlreiz visu izskaidrot. — Viņa pacēlāju es varēju izmantot. Noplēsa man, starp citu, piecdesmit 18 rubļu. Varat pats viņam pajautāt, domāju, neliegsies. Pacēla mani līdz pašam logam.

—    Tā. — Kapteiņa acīs joprojām vīdēja jautājums. — Pieņemsim. Bet kāpēc jūs vispār nolēmāt skatīties pa logu?

—    Vai redzat manu koferi? — Cokockis novietoja to brīvajā laukumiņā pie dīvāna. — Vai redzat? Tas ir mans koferis. — Manīdams, ka viņam netic, Cokockis sāka nervozēt. — Vai redzat manu koferi?—viņš pārvaicāja kapteinim teju desmito reizi.

—   Redzu.

—   Lūk! — iesaucās Cokockis. — Par to jau es jums stāstu.

—    Es klausos. — Ubahtins arī nedaudz samulsa, nespēdams saprast, ko īsti vēlas pateikt šis druknais pilsonis.

—  Ar šo biedru, — Cokockis norādīja uz mirušo. — Man šodien bija jālido komandējumā. Tikties norunājām lidostā. Es ierados, viņš ne. Nevarēja. Kā redzat, attaisnojoša iemesla dēļ.

—   Piekrītu, iemesls tiešām attaisnojošs. — Kapteinis pamāja ar galvu, nenovērsdams skatienu no Cokocka.

—   Tika izziņota reģistrēšanās, iekāpšana lidmašīnā, iekāpšanas beigas, bet viņa nebija. Viņš ir šefs. Boss. Citiem vārdiem, direktors. Bez viņa lidot nav jēgas. Tikai direktoram ir paraksta tiesības. Bet paraksta tiesības—tas, es jums teikšu…

—Zinu. Turpiniet.

—   Lidmašīna aizlidoja uz Vologdu, bet es paliku. Balmasova joprojām nebija. Es zvanīju. Neviens neatbildēja. Domāju, varbūt guļ… Kādreiz viņam gadījās, ko tur slēpt… Dažreiz vakaros iemeta. Nospriedu, būs pārvērtējis spēkus un aizsnaudies. Zvanīju vēlreiz — klusums. Es uz šejieni. Durvis neviens neatvēra. Izgāju ārā — pacēlājs. Iegrūdu vecim piecdesmit rubļus…

—Vai viņš paņēma?— Ubahtins nopietni painteresējās.

—- Protams. Abām rokām. Prasīja jau simtu, es nokaulēju līdz piecdesmit. Lūk! — Cokockis parādīja kaļķa un cementa traipus uz biksēm. — Vai redzat? Nē, jūs man atbildiet! Vai redzat?

—  Redzu.

—Pacēlājs izrādījās netīrs, es viscaur nosmērējos.

—     Skaidrs. — Saprotoši palocīja galvu kapteinis — kalsns un stiegrains, ar stingu, mūžam aizdomīgu skatienu. Pat beigdams sarunu un novērsdamies, viņš vēl atskatījās, lai pārbaudītu, kā cilvēks pēc tam izturas un reaģē. Vai nepavīdēs sejā kāda noziedzīga doma, kas perinājusies melnā un melīgā dvēselē? — Skaidrs, — Ubahtins atkārtoja, uzlūkodams Cokocki jau pār plecu.

—   Tikko sapratu, ka noticis kaut kas briesmīgs, uzreiz ķēros pie telefona.

—  Pie kāda?

—   Pie mobilā. Lūk, šī. Izvilcis no kabatas mazu, melnu kastīti, Cokockis novicināja to kapteinim gar degunu, kā bērni mēdz kacināt cits citu ar krāsainām konfektēm.

—  Un ko pats?— Ubahtins pavaicāja.

—  Pats pie durvīm. Tām, kuras šis meistars… — Viņš norādīja uz atslēdznieku. — Kuras izlauza pirms jūsu ierašanās. Pirmais te ieradās iecirkņa pilnvarotais. Laikam jūs viņam zvanījāt.

—    Saša, — kapteinis uzrunāja vienu no operatīvajiem darbiniekiem. — Pieraksti šī pilsoņa personas datus un lai iet, kur vēlas.

—  Nekas nav jāraksta, lūk, mana vizītkarte! — Cokockis ar pieredzējuša burvju mākslinieka žestu izvilka no kabatas vizītkarti un pasniedza kapteinim.

—Pieraksti, Saša,— kapteinis atkārtoja.— Un lai iet.

—   Vai es drīkstu par visu notikušo informēt kolektīvu? — Cokockis, nedaudz aizvainots, painteresējās — kapteiņa rīcība likās netak-tiska, viņu it kā izraidīja no dzīvokļa.

—  Man nav iebildumu. Valstij jāiepazīst savi varoņi.

—  Es nesapratu?— Cokockis salēcās.

—       Es gribēju teikt… — Ubahtins bez jebkāda mulsuma paskaidroja. — Ka jums šodien gadījusies darbīga diena. Jūs neapjukāt un rīkojāties nevainojami. Dzīvē taču visādi gadās. Tagad jums būs ko pastāstīt kantorī — Ubahtins iesmējās, atsegdams prāvus, no smēķēšanas dzeltenīgus zobus. — Mēs vēl tiksimies, — viņš nomierināja Cokocki.

—Un šeit es jums vairs nebūšu vajadzīgs?

—Nē, jūs varat iet, — kapteinis atkal izteicās aizvainojoši vaļsirdīgi, bet Cokockis acīmredzot pie tā jau bija pieradis. Viņš nodiktēja operatīvajam savus datus, paķēra koferi un, paskraidījis pa istabu, piepeši atradās līdzās nogalinātajam. Kāpt pāri Balmasovam neuzdrošinādamies, Cokockis pagriezās pretējā virzienā. Apgājis apkārt žurnālgaldiņam, viņš piepeši paklupa uz paklāja krokas un būtu nokritis, ja nepaspētu pēdējā brīdi atbalstīties pret galdiņu. Gaitenī viņš izgāja lepni izslietu galvu, laikam vēlēdamies kompensēt aizskarto pašcieņu.

—    Nez kāpēc es nekur neredzu papirosus? — Ubahtins īgni noteica. — Pelnutrauks ir, bet papirosu nav.

—  Balmasovs nesmēķēja, — Cokockis paskaidroja. — Un pelnutrauks bija paredzēts ciemiņiem.

—    Tiešā-ā-ām? — Izmeklētājs jutās pārsteigts. — Tas ir labi. Smēķēšana kaitē veselībai. — Viņš jau gribēja turpināt domu, bet, palūkojies uz mirušo, aprāvās —joks nebija izdevies.

—     Vai atļausit man ieiet virtuvē un izdzert glāzi ūdens? — Cokockis palūdza.

—   Kaut vai divas, — Kapteinis nosmīnēja.

—   Paldies.

Cokockis iegriezās gaitenītī, kas veda uz virtuvi, paņēma no plaukta glāzi, atvēra ledusskapi, sameklēja aizsāktu minerālūdens pudeli, ielēja sev un strauji izdzēra. Nolicis pudeli atpakaļ ledusskapī un glāzi plauktā, Cokockis jau devās uz durvīm, kad pamanīja smaidošo Ubahtinu, kurš visu laiku bija viņu uzmanīgi vērojis gar stūri.

—   Baidījāties, ka es minerālūdens pudeli aiznesīšu? — Cokockis painteresējās.

—   Vai jūsu vizītkartē ir norādīts kantora telefona numurs?

—Mūsu kantori sauc par mēbeļu fabriku.

—   Par to jau es jautāju.

—   Ir. Tur viss ir norādīts.

—   Es šodien pie jums aizbraukšu. Būtu labi, ja visi darbinieki atrastos uz vietas.

—   Visi atradīsies savās darba vietās, — Cokockis apsolīja jau pie sliekšņa.

Turpmāk viss ritēja diezgan garlaicīgi. Kasatonova ar atslēdznieku klusēdami sēdēja uz dīvāna, kur līdzās bija piemeties Gordjuhins — arī viņam te nekāds darbs nebija paredzēts. Pagrozījis rokās Kasatonovas fotoaparātu un neatradis formastērpā nevienu piemērotu kabatu, viņš aparātu nolika uz bufetes plaukta. Gordjuhins bija kļuvis druknāks, un laiks būtu pagādāt brīvāku formas tērpu, taču pilnvarotais vēl neapjauta notikušās pārvērtības. Katru dienu spraukdamies ierastajā apģērbā, viņš acīmredzot cerēja izskatīties jaunāks un slaidāks.

Fotogrāfs, kas bija ieradies kopā ar operatīvo grupu, centīgi zibsnīja milzīgu fotoaparātu, kā ievēroja Kasatonova, arī nežēlodams filmiņu. Tā kā tā nebija pirkta par paša naudu, taupīt, protams, nebija jēgas. Viņš iededza visas sešas lustras spuldzītes, vēl tālāk malā atstūma aizkarus, ielaizdams istabā saules gaismu — protams, viņa bildes būs daudz labākas nekā Gordjuhinam.

—   Kā ar pirkstu nospiedumiem? — Ubahtins pavaicāja ekspertam, kurš visu laiku klusēdams pārvietojās pa dzīvokli ar kuplu otiņu un pulvera kārbiņu rokās.

—   Dīvaini, Jurij Mihailovič, ļoti dīvaini… Neviena pirkstu nospieduma. Ne uz durvju rokturiem, ne uz traukiem, pat ne uz pelnutrauka. Saprotiet, saimnieks smēķēja, kārtīgi smēķēja, te viss vienos pelnos…

—   Balmasovs nesmēķēja, — Ubahtins iebilda. — To es skaidri zinu. Smēķēja ciemiņi. Pelnutrauks paredzēts viņiem.

—    Tikpat uz tā nav neviena pirkstu nospieduma. Saimniekam patika iedzert, tas redzams… Bet pudeles, pat aizsāktās, bez neviena pirkstu nospieduma!

—  Vai tad tā mēdz būt?— Kapteinis iesmējās.

—   Dzīvē nē. Tikai nāvē.

—   Kas ar tualeti?

—Viss tīrs.

—Un virtuvē?

—  Viss nomazgāts un salikts pa vietām. Kā viesnīcā pirms viesu ierašanās.

—Glāzītes?

—     Vēl mitras. Skatieties, kā iznāk. — Eksperts, jauns, briļļains puisis, devās uz telpas stūri. — Bāriņš viņam spics, lai gan izpildījums varēja būt kvalitatīvāks. Laikam ražots paša fabrikā. Te ir tāda ierīce, kas ļauj glāzes iekarināt ačgārni, vai redzat? Lūk, karājas šampanieša, vīna glāzes, tur vēl citādas — laikam kādam īpašam dzērienam…

—  Konjakam, — Kasatonova paskaidroja.

—   Iespējams. Un tās malējās, tās, kas tuvāk… Vēl valgas. Tā kā tās bija apgrieztas ar kājiņām gaisā, tad pa nakti neizžuva. Dzerts tika vakar vakarā. Gan no mazajām glāzītēm, gan no tām, kas lielākas… Viņi gan dzēra, gan ēda.

—  yai tad uz glāzītēm palikušas ēdiena atliekas?

—  Ēdiena atliekas palikušas atkritumu spainī. Virtuvē.

—   Un ko viņi ēda?

—   Lasi, kūpinātu desu, konfektes, olīvas, citronus, vīnogas…

—  Kaut kāda sieviešu ēdienkarte,—kapteinis noņurdēja.

—  Arī dzīvokļa uzkopšanā jūtama sievietes roka.

—   Tātad slepkavībā iesaistīts sievišķis, — ierunājās Gordjuhins. — Lai gan es par to šaubos.

—  Un par ko tu nešaubies? — Kapteinis atskatījās uz pilnvaroto.

—   Vecis pie viņa ciemojās. Vecis. Iepirkās tuvējā veikalā, atnesa visu gatavu — zivis, olīvas, desu… Un kārtīgi pasēdēja. Ar sievišķiem tam nav nekāda sakara. Pārāk nežēlīgi un tīri te viss nostrādāts.

—    Labi. — Ubahtins piekrītoši palocīja galvu. — Lai tā būtu. Viņam gan pašam ledusskapī tas viss atrodams — zivis, desa… Bet es piekrītu. Viņi pasēdēja, iemeta. Un pēc tam?

—  To, kas notika pēc tam, šķiet, pat es jums varu pastāstīt,—pārsteigdama pati sevi, sarunā iejaucās Kasatonova.

—  Es klausos, mīļā kundzīt.

—   Neesmu nekāda kundzīte. — Kasatonova pārsteigta uzlūkoja kapteini. — Mani sauc Jekaterina Sergejevna.

—  Es vienalga klausos.

—   Viņi pasēdēja, iemeta, — mazliet saminstinājusies, turpināja Kasatonova. — Tad ciemiņš devās uz tualeti, sagatavoja šaušanai savu pistoli, revolveri, naganu… Nav ne jausmas, ar ko viņš šāva.

Un, pielavījies no mugurpuses saimniekam, kurš tobrīd sērfoja pa televīzijas kanāliem, iešāva pakausī. Kamēr nelaimīgais uz grīdas raustījās pirmsnāves konvulsijās, viņš saveda kārtībā galdu.

—  Un? — Kapteinis ieinteresēts pavērās Kasatonovā.

—  Un pazuda.

—  Bet kāpēc Balmasovu nogalināja? Ko par to saka jūsu sievietes loģika? Jūsu sievietes intuīcija?

—   Viņš bija mēbeļu fabrikas direktors. Manuprāt, jārok tur, — Kasatonova veikli pārgāja uz kriminālromānu leksiku, un šis izlēciens nepalika nepamanīts.

—   Jārok? — Ubahtins izbrīnīts pasmaidīja. — Neko darīt… Tad raksim. Ar jūsu piekrišanu. Kas ar telefoniem?—Viņš pievērsās teh- niķim, kurš darbojās ar numuru noteicēju.

—  Ir daži numuri. Puisis pasniedza kapteinim sarakstu.

—  Oho! — kapteinis iesaucās. — Balmasovam bijusi ļoti spraiga dzīve. Četrpadsmit zvanu vienā vakarā.

—Varbūt pa visu dienu? — Kasatonova precizēja.

—Te taču norādīts arī laiks.

—  Vai drīkst apskatīties?

—   Kāpēc? — Ubahtins likās pārsteigts.

—   Interesanti.

—  Vai ir kāda ideja?

—   Ir.

—    Nu, tad… Skatieties. — Pasniedzis lapiņu Kasatonovai, viņš nostājās līdzās un nenolaida no sievietes acis, it kā gribēdams sejā izlasīt, kāda doma radusies šajā galviņā aiz mirdzošajām brillēm, izbrīnītā skatiena un gaišajiem matiņiem. Bet Kasatonova bija nesatricināmi mierīga — pārlaidusi acis ciparu rindiņām, viņa atdeva lapiņu kapteinim.

—Te ir visi numuri vai tikai tie, kurus izdevās noteikt?

—   Visi, — eksperts atbildēja. — Ja kāds nav noteikts, tā vietā ievilkta svītra.

—Vai jūs esat apmierināta? — Ubahtins pavaicāja.

—Jā.

—  Vai jūsu ideja apstiprinājās?

—Teiksim tā… Nostiprinājās.

—  Varbūt padalīsities?

—  Pagaidām atturēšos.

—   Bet, kad ideja nobriedīs, jūs taču man noteikti par to izstāstīsit? — Ubahtins nenolaida no Kasatonovas uzstājīgo skatienu.

—Noteikti.

—   Tad jau labi, — kapteinis mazliet vienaldzīgākā tonī piebilda, un bija grūti pateikt, vai viņam tiešām svarīgi zināt, ko domā šī kundzīte, vai ari viņš vienkārši izklaidējas. Bet varbūt vienkārši piekasījās?

—  Ja jau mums izveidojusies cieša lietišķā sadarbība, — Kasatonova, izmantodama sarunā iestājušos pauzi, atkal ierunājās, — tad varbūt atļausit man aiziet uz tualeti? Sēžam jau otro stundu… Atvainojiet, protams.

—   Saša, — kapteinis atskatījās uz ekspertu, kurš joprojām klīda pa dzīvokli ar savu kuplo vāverastes otiņu. — Vai tualetē jau biji?

—  Jā, viss kārtībā. Tur ir tikpat tīrs, kā visur citur.

—   Es neiebilstu, — Ubahtins tikko jaušami paklanījās.

—     Paldies. — Un Kasatonova, izgājusi no istabas, iegriezās gaite-nītī, kas veda uz virtuvi. Nonākusi tualetē un ieslēgusies, viņa paskatījās apkārt.Tualete bija apvienota ar vannasistabu. Kādreiz te bijusi siena, kas tagad nojaukta. Tagad daudzi tā dara. Piepeši atklājies, ka atsevišķa tualete nemaz nav tik ērta, kā kādreiz likās. Ja dzīvoklis pārapdzīvots vai komunālais, tad jā, tāda nepieciešama. Bet, ja dzīvoklī dzīvo divi, trīs vai pat četri cilvēki, atdalīšanai nav jēgas. Labums gan, nojaucot sienu, vannasistaba piepeši kļūst ne tikai liela, bet gandrīz milzīga, tajā rodas vieta, kur izstaipīties, izvēzēt rokas, var pat iespiest dvieļu skapi, veļas mašīnu un piekārt pie sienas lielu spoguli.

Balmasovs tā ari bija izdarījis.

Pie brīvās sienas atradās stikla plauktiņi ar visdažādākajiem flakoniņiem, acīmredzot nelaiķim patika krēmi, odekoloni un citi parfimērijas nieki. Aplūkojusi sevi lielajā spogulī, kas aizsedza teju pusi sienas, Kasatonova kopumā jutās apmierināta. Mati, protams, bija mazliet izspūruši, bet tā viņa tikai izskatījās jaunāka un vieglprātīgāka. Tagad skaidrs, kāpēc kapteinis tik viegli paļāvās viņas lūgumiem, kas acīmredzami pārsniedza aculiecinieka tiesības. Kasatonova rūpīgi izpētīja vannas istabu, bet neko ievērības cienīgu neatrada. Viņa jutās vīlusies. Varēja taču atrasties kāds sīkums, kas vairāk pavēstītu par saimnieku, par viņa dzīvesveidu, par to, kas te īsti vakarā notika, kamēr viņa stāvēja uz balkona, izbaudīdama cigareti un lietus grabināšanos pa plastmasas nojumi.

Pēdējā cerība bija tualetes pods. Pirms doties atpakaļ uz istabu, viņa ielūkojās tā pašos dziļumos, kur īstenībā pat pieklājīgam cilvēkam neklājās skatīties. Un tur viņu gaidīja mazs pārsteigums ūdenī peldēja kaut kas pilnīgi neuzkrītošs, brūns un grumbuļains. Kasatonova nebija izlepusi. Ziemeļos un Sahalīnas ķīmijas kombinātā pavadītais laiks viņu bija pilnība atbrīvojis no šī netikuma vai tikuma — kā nu kuram labāk tīk. Pieliekusies tuvāk, viņa pārliecinājās, ka tas nemaz nav tas, kas likās ekspertam, ja viņš vispār atļāvās iemest aci tik apkaunojošā vietā. Izņēmusi no glāzes saimnieka zobu suku, kura tam vairs diezin varētu noderēt, Kasatonova aukstasinīgi izzvejoja peldošo objektu. Un, pacēlusi pret gaismu, pārliecinājās — izsmēķis. Tievas, brūnas cigaretītes atliekas — tagad tādas parādījušās pārdošanā, tiesa, visai padārgas. Tas nebija nolauzts gabaliņš, nē, tas tiešām bija centimetrus divus garš nodegulis. Tātad kāds bija smēķējis lēni un pietiekami ilgi. Un iemetis izsmēķi podā pavisam nesen, ne ātrāk par vakarvakaru, jo, atrazdamies ūdenī ilgāk, tas sen būtu nogrimis un aizskalots.

Vispār viss skaidrs.

Kasatonova saprata — vakar kāds, novācis no galda, no pelnu- trauka un šķīvjiem visas sīkās atliekas, iesvieda tās podā un nolaida ūdeni. Bet, kā jau vienmēr šādos gadījumos, kāds niecīgs papīrelis vai tas pats izsmēķis neaizskalojās un palika peldam ūdenī.

Tātad vakara uzkopšana tomēr notikusi.

Tātad ilga un nesteidzīga saruna ar ciemiņu arī risinājusies.

Visai ticams, ka tikšanās iepriekš sarunāta pa telefonu… Pa telefonu, kura numurs saglabājies noteicējā un tagad uzrakstīts uz lapiņas, kas noglabāta kapteiņa Ubahtina kabatā.

— Ir nu gan uzvārds — Ubahtins! — Kasatonova noburkšķēja. Noplēsusi no rullīša gabaliņu tualetes papīra, viņa ietina tajā izsmēķi un iebāza rītasvārku kabatā. Kāpēc? Uz šo jautājumu laikam arī viņa pati nespētu atbildēt. Tikai piepeši radās apjausma, ka uzticētie pienākumi tik drīz nebeigsies un, ko var zināt, ko var zināt, varbūt viņa kļūs kaut kas vairāk par mēmu liecinieci, kura visu redz, dzird un paklausīgi paraksta tā paša Ubahtina iedotos papīrus.

Kas zina…

Vēlreiz paskatījusies uz sevi spogulī, Kasatonova spēji papurināja galvu, lai sabužinātu matus bez roku palīdzības, un izgāja no tualetes. Sastapusi tjbahtina izsmējīgo skatienu, viņa gandrīz sadzirdēja jautājumu: „Nu, vai viss kārtībā?"

Un atbildēja:

—Jā, viss kārtībā.

Pārskrējusi acīm istabu, Kasatonova pārliecinājās, ka viņas prombūtnes laikā nekas nav mainījies. Fotogrāfs, padarījis savu darbu, garlaikojās pie tālrāža, eksperts ar vāverasti kaunīgi pētīja istabu — ko vēl apkaisīt ar pulveri un kur vēl pameklēt pirkstu nospiedumus, atslēdznieks, atslīdzis mīkstajā dīvānā, klusi snauda, bet kapteinis Ubahtins steigšus rakstīja protokolu. Kas tur ko rakstīt? Nekādas pēdas nebija atrastas, ja nu tikai tālruņu numuri…

Un tad Kasatonovas skatiens aizķērās pie pašas fotoaparāta, kuru pilnvarotais pirms kādām divām stundām bija nolicis uz plaukta. Pa šo laiku tas jau bija veiksmīgi aizmirsts, un Kasatonova, izmantodama brīdi, kad Gordjuhins kārtējo reizi devās uz virtuvi padzerties, paslēpa aparātu savu rītasvārku milzīgajā kabatā. Atklāti runājot, ritasvārki bija viņai par lielu — dēls tos bija atdāvinājis, jo viņam tic savukārt izrādījās daudz par mazu.

Tālākie notikumi risinājās ātri, skumji un gandrīz pilnīgā klusumā. Kapteiņa izsauktie sanitāri uzkrāva līķi uz nestuvēm un stenēdami aiznesa uz mašīnu. Ubahtins. iedunkāja atslēdznieku un iedeva parakstīt protokolu, kuru pēc tam ar parakstu apstiprināja ari Kasatonova. Tad Gordjuhins kopā ar kapteini un atslēdznieku ielika vietā durvis, pa roku galam nostiprināja, pārlīmēja ar apzīmogotu papīra strēmeli, un Kasatonova mierīgu sirdi varēja doties uz savu piekto stāvu.

—   Kā jums patika būt par liecinieci? — Ubahtins painteresējās, kad viņa jau kāpa augšup pa kāpnēm.

—  Esmu sajūsmā!

—  Kādreiz es jūs atkal uzaicināšu par liecinieci.

—  Interesan-n-nti! Ar ko esmu izpelnījusies tādu uzmanību?

— Jums ir aktīva attieksme pret visu notiekošo. Parasti pieaicinātie lie-cinieki garlaikojas, apspriež jaunākās ziņas, interesējas, vai nevar doties prom un protokolu parakstīt vēlāk… Un tamlīdzīgi. Vai drīkstu uzdot vienu āķīgu jautājumu?

—   Man patīk āķīgi jautājumi.

—   Kas jūs ieinteresēja telefonu sarakstā? Varbūt kāds pazīstams numurs?

—   Nē, mana doma bija dziļāka. Telefonu īpašnieku uzvārdus un adreses jūs noskaidrosit bez pūlēm. Ceru, tas noderēs un palīdzēs atrast slepkavu. Bet, ja neatradīsit, sauciet palīgā. Nikolajs Stepa- novičs,— viņa pamāja uz pilnvarotā pusi,— zina, kā mani atrast.

—   Jūs mēs ātri sameklēsim. Labi, ja tā varētu atrast arī noziedznieku. — Kas meklē, tas atrod! — Pacēlusi roku, Kasatonova no visiem atvadījās un steidzās prom, kamēr Gordjuhins vēl nav atcerējies viņas „ziepju trauku".

Fotogrāfijas iznāca apbrīnojami veiksmīgas. Kasatonova tās saņēma nākamajā dienā. Atskrējusi mājās un tik tikko nometusi kurpes, viņa uzreiz apsēdās pie galda izpētīt krāsainās, spožās bildes. Acīmredzot Gordjuhins no fotografēšanas kaut ko saprata — visi kadri rindojās loģiskā secībā, katrā bija fiksēts kāds svarīgs fakts, Icatrs sniedza informāciju par notikušo. Jā, ne velti viņš tik daudz knipsēja — Kastonova neatrada nevienu atkārtojošos faktu. Atšķirīgas bija pat šķietami līdzīgās fotogrāfijas — kas trūka vienā, noteikti parādījās priekšplānā otrā.

Un viņa atkal domās izstaigāja neveiksmīgā kaimiņa dzīvokli, kurš centās paslēpties no visām dzīves likstām aiz tērauda durvīm, bet gāja bojā visticamāk no paziņas rokas, kuru pats bija ielaidis mājās un pavadījis kopā mūža pēdējo vakaru. Bet pēc slepkavības šis paziņa, mierīgi pārkāpis pāri saimnieka stingstošajam ķermenim, ķērās pie rūpīgas un nesteidzīgas dzīvokļa uzkopšanas, sava nozieguma pēdu — pirkstu nospiedumu, cigarešu izsmēķu, glāzīšu un trauku — likvidēšanas.

— Bet es tobrīd stāvēju uz balkona un klausījos, kā līst lietus, — Kasatonova piepeši skaļi noteica un, aizmirsusi fotogrāfijas, ieurbās ar skatienu sienā. — Un nekas manī nenotrīsēja, nekas brīdinoši ne- ierunājās un nepavēstīja par šausmām divus stāvus zemāk. Vēl runā, ka istabas augi kliedzot, kad istabā ienāk slikts cilvēks, kurš rauj tām lapas, met puķu podā izsmēķus un lej vīna vai alus atliekas. Stāsta, ka vistu olas vaimanājot, kad blakustelpā cep omleti. Tātad tās, uz pannas, raida briesmu signālus, bet citas, ērtās ligzdiņās, tos sadzird un arī šausmās vaimanā. Bet manī nekas ne iekliedzās, ne ievaimanājās, pat neiepīkstējās… Varbūt tomēr iespiedzās, es tikai nesaklausīju?

Redz kā, glābās aiz tērauda durvīm ar mākslīgās ādas pols- terējumu…Bet stiprinājums, izrādās, ne velnam neder — atslēdznieks, žūpa, durvis ar parastu lauzni atvēra — bez lielas piepūles, bez iepriekšējas gatavošanās, ne mirkli nešaubīdamies par izdošanos.

Un mēs tikai slēpjamies, un mēs tikai slejam ap sevi, kā pašiem šķiet, nepārvaramas, necaursitamas un necauršaujamas sienas! Palikdami tikpat bezpalīdzīgi un viegli ievainojami. Mums nez kāpēc liekas, ka briesmas ieradīsies tieši no tās puses, no kuras mēs tās gaidām, tad, kad gaidām, un tādas, kādas esam paredzējuši. Baidāmies no ūdens, bet mirstam ugunī, sargājamies no suņiem, bet iegāžamies bezdibenī, cenšamies izvairīties no lidmašīnām un ejam bojā no lodes. Ieliekam tērauda durvis ar ugunsizturīgu pārklājumu un paši tās atveram, lai ielaistu mājās slepkavu!

Dumjie, dumjie, dumjie cilvēki!

Bet kāda pašapziņa!

Viņi, redz, kosmosā traucas! Te, uz zemes, izrādās, viss jau noskaidrots, sadalīts, nosaukts un sakārtots.

—   Ha! — noteica, tieši noteica, nevis iesmējās, Kasatonova un atkal ķērās pie fotogrāfijām. To bija apmēram divdesmit, un visas padevušās skaidras un precīzas. Lūk, nelaimīgais Balmasovs ar sašautu galvu, un tumša asiņu tērcīte, jau sarecējusi un iesūkusies paklājā, papildinot tā raibos rakstus. Asiņu nebija daudz, lai gan Kasatonova nemaz nezināja, cik daudz tām jābūt, un lielu uzmanību tām nepievērsa. Tā bija ekspertu rūpe, lai viņi veic savas mistiskās ballistiskās ekspertīzes un noskaidro, kā lode lidojusi, kur ieurbušies un kur izurbusies.

Lūk, žurnālgaldiņa spožā virsma, kurā atspīd zeltītās šķiltavas, šaurā sprauga starp smagajām aizkaru drapērijām, bāra lete ar iekārtajām glāzēm un glāzītēm, lūk, vēlreiz šis skats, tikai palielināts, vērīgi ieskatoties, var pat samanīt neizžuvušo ūdens lāsi uz malējās glāzītes.

—  Bet kāpēc tā neizžuva? — Kasatonova uzdeva sev jautājumu, uz kuru tūlīt pati atbildēja: — Tāpēc, ka nakts bija auksta un lietaina, gaiss mitrs, bet glāzīti izmazgāja diezgan vēlu, ap pusnakti… Ap pusnakti? — viņa sev pārjautāja un tūlīt domās pārcēlās uz vakardienu, kad, stāvēdama uz balkona, salīgi tinās vecajā, izstaipītajā svīterī, kurš arīdzan bija no mantām, kas apnikušas mīļajam dēliņam.

To viņa prata, to viņa spēja — domās pārcelties pagātnē, pirms dienas, divām, pirms nedēļas un atcerēties izskanējušos vārdus, garām aizslīdējušās sejas, to izteiksmes, acis…

Viņa atcerējās — smiekli bērnudārza lapenēs, palēnām tumstošie logi, garām šalcošās mašīnas un tad… Tad aizcirtās durvis, no nojumes straujā, vieglā solī izskrēja sieviete… Jā, sieviete gaišā lietusmētelī ar tumšu lietussargu. Lai gan šādos laika apstākļos jebkurš lietussargs var likties melns — arī zils, zaļš, sarkans un brūns. Un sieviete devās nevis pa kreisi uz autobusa pieturu, bet pa labi. Jā, viņa nogriezās pa labi. Turp, kur nav nevienas pieturvietas un bedrainā ietve noteikti vienās lāmās. Bet starp mājām bija saskatāma automašīna, stāvoša automašīna ar iedegtām ugunīm. Tās vāri atspīdēja mitrajā asfaltā, radot tīkami sēru noskaņu.

Tātad atkārtosim vēlreiz, Kasatonova sev domās pavēlēja. Aizcirtās nama ārdurvis, aizcirtās stipri, nesen tām ielika jaunu atsperi. Mājas iemītnieki jau atsperes viltības zināja, tāpēc durvis vienmēr mazliet pieturēja, jo tās aizcirtās ar ļoti netīkamu troksni, turklāt neuzmanīgākam gājējam vēl varēja viegli iebelzt. Tas nebija sāpīgi, bet negaidīti un tāpēc arī nepatīkami. Iemītnieki pie durvīm ātri pierada un vienmēr tās pieturēja. Bet šoreiz atskanēja krietns blīkšķis, sieviete durvis nebija pieturējusi.

Secinājums?

Viņa bija viešņa un te nedzīvoja. Turklāt ciemošanās nebija īpaši bieža, jo viņa bija paspējusi aizmirst durvju viltīgo dabu un atkal saņēma belzienu pa pēcpusi.

Tā, aizcirtās durvis.

Tad nošvīkstēja lietussargs.

Tad viņa parādījās gaismā, iznāca no nojumes un nedevās pa kreisi. Viņa devās pa labi. Lai gan ērtāk būtu doties uz kreiso pusi — gan ietve gluda, gan autobusa pieturvieta pie pašas mājas, gan koku zari, kuri kaut nedaudz var paglābt no lietus straumēm. Bet labajā pusē tikai bedrains asfalts ar lāmām… Tādā laikā kurpes piesmeļas dažos mirkļos.

Bet sievieti tas nemulsināja.

Varbūt viņa vienkārši nezināja, kurp iet?

Nē, zināja gan, jo ne mirkli nešaubījās, uz kuru pusi pagriezties.

Svešā vietā cilvēks vienmēr saminstinās, paskatās uz vienu, tad uz otru pusi, pagaida, vai neparādīsies kāds mājas iemītnieks, kurš paskaidrotu un ieteiktu… Nē, sieviete ne mirkli nešaubījās. Viņa atvēra lietussargu un vieglā solī, skriešus ne, tikai ātrā solī nogriezās pa labi.

Kas viņai tur bija meklējams?

Nekas tur viņai nevarēja būt darāms. Tikpat nāktos nogriezties vēlreiz pa labi un tad vēl, lai nonāktu atkal pie autobusa pieturas. Stunda bija vēla, un laiks arī nekāds jaukais, lai tā mierigi staigātu no vienas pieturvietas uz nākamo.

Lai gan nē, viss pareizi… Tur taču stāvēja mašīna ar iedegtām gaismām. Vai kāds viņu tur gaidīja? Varbūt. Un kāpēc gaidīja? Kāpēc neiegāja dzīvoklī kopā ar viņu? Kasatonova bija nostāvējusi uz balkona diezgan ilgi, apmēram stundu. Jā, nosalusi viņa uz bridi iegāja istabā pēc svītera un tad atkal atgriezās uz balkona. Vecā konservu kārbiņa gandrīz līdz malām pilna ar izsmēķiem. Tik daudz izsmēķu… Viņa noteikti nostāvēja ilgāk par stundu. Un visu šo laiku sievieti kāds gaidīja?

Nevisai ticami.

Drīzāk neviens viņu negaidīja. Mašīna bija tukša. Neviens sievieti lietus laikā mašīnā tik ilgi negaidīs. Vīrietis noteikti pabrauks kādus divsimt metrus tālāk līdz kafejnīcai, iedzers kafiju, aliņu, pasēdēs siltumā, izsmēķēs cigareti, patrīs mēli… Nē, vīrietis tik ilgi negaidītu. Ja tikai viņam nav prātā kāda ļaundarība, Kasatonova rezumēja savas pārdomas.

Šajā mirklī iezvanījās tālrunis.

—   Klausos!— viņa atsaucās.

Zvanīja Gordjuhins.

—  Vai Jekaterina Sergejevna? Sveicināta! Mans uzvārds Gordjuhins. Esmu iecirkņa pilnvarotais.

—Joprojām?

—    Pagaidām vēl pacieš… Es, lūk, kāpēc zvanu… Mēs atkal bijām nozieguma vietā, vēlreiz apskatījām un pārmeklējām.

—Vai kaut ko atradāt?

—  Godīgi sakot, tāpat bez rezultātiem… Kāds pirms mums cītīgi pastrādājis. Starp citu… Jūsu fotoaparātu es tur arī neatradu. Kad mēs gājām prom, palika uz plaukta.

—  Varbūt atslēdznieks nospēra?

—  Nevarētu būt, viņš vispār ir goda vīrs.

—  Tāpēc jau arī nospēra, — Kasatonova tēloja profesionāli. Kad iesit pārmeklēt viņa dzīvokli, varat uzaicināt par liecinieci. Man jau ir zināma pieredze.

—  Atzīstieties—fotoaparātu jūs pati pievācāt?

—  Es taču nevarēju to pamest nevainīga upura asinīm slacītā dzīvoklī.

—   Bet es jau sāku uztraukties, — Gordjuhins atviegloti nopūtās. — Mantu paņēmu, bet atdot neatdevu. Labi, ka viss nokārtojies.

—     Tās fotogrāfijas jau jums laikam nebūs vajadzīgas? — Kasa- tonovas jautājums izskanēja reizē kā apgalvojums, kuram Gordjuhins, ne mirkli nešaubīdamies, uzreiz piekrita.

—   Jā, tur taču bija eksperts ar savu jaudīgo aparātu. Domāju, ka tas būs fiksējis vairāk deta|u nekā jūsu „ziepju trauks". Es taču fotografēju tikai tāpēc, ka nebiju drošs par fotogrāfa ierašanos. Bet viņi ieradās pilnā sastāvā, un vairs nekādu problēmu. Kā pati jūtaties? Laikam pirmo reizi nācās darboties kā lieciniecei?

—    Vispār pirmajai reizei diezgan pašerpi, bet nekas…Gulēju normāli. Vai izmeklēšanai jau ir kādi panākumi?

—   Kādi panākumi, — Gordjuhins bezcerīgi atteica, un Kasatonovai pat likās — viņa redz, kā pilnvarotais, savā kabinetā sēdēdams, atmet ar roku. — Pēdu nekādu, brīvprātīgi atzīties ari neviens nav ieradies. Atliek pārbaudīt visas saiknes: ienaidnieki, varbūt kāds viņam draudējis vai mēģinājis jau agrāk uzbrukt… Un tā tālāk. Jāmeklē starp savējiem — draugiem, paziņām, kolēģiem, līdzgaitniekiem.

—Un sievietēm, — Kasatonova papildināja.

—    Jums prātā priekšzīmīgi uzkoptais dzīvoklis? Diezin vai… Manuprāt, sievietes atriebjas citādi. Turklāt šī nemaz neizskatās pēc atriebības, tas ir kas cits…

—īpašumu pārdalīšana?

—Uz to pusi. Pēdas jāmeklē mēbeļu fabrikā.

—Tātad tā ir pasūtījuma slepkavība?

—   Jekaterina Sergejevna! — Gordjuhins pasmīnēja. — Kur jūs esat sasmēlusies šādus vārdus? Kā jūs spējat tos tik vienkārši un dabiski izteikt? Divas stundas sabijāt lieciniece, bet, šķiet, visu mūžu esat nostrādājusi kriminālizmeklēšanas iestādēs.

—   Ziniet, Nikolaj Stepanovič, ja nedēļu pasēž pie televizora un paskatās kriminālhroniku… Un viss. Ar to pilnīgi pietiek. Un vēl taču ir ziņas, reportāžas no ieslodzījuma vietām, intervijas ar izmeklētājiem, dokumentālās filmas, mākslas filmu seriāli, ja to, protams, vispār var dēvēt par mākslu… Krievijas iedzīvotāji ļoti mērķtiecīgi tiek gatavoti dzīvei noziedzīgā vidē… Vai jums tā neliekas?

—     Esmu pārliecināts, ka Krievijas iedzīvotāji tai sen sagatavoti un, šķiet, pat aizmirsuši, ka iespējama ari citāda dzīve — mierīga, droša, labvēlīga… Vai gribat uzzināt dažus skaitļus, Jekaterina Sergejevna?

—  Gribu gan! — Kasatonova aši piekrita.

—  Pēdējo desmit gadu laikā, kad uzzēlusi demokrātija, brīvība un notikušas daudzas laimīgas reformas, desmit miljoni cilvēku guvuši cietuma pieredzi. Pieskaitiet vēl tikpat daudz viņu bērnu, sievu, vīru, radinieku, un jums sanāks gandrīz simt piecdesmit miljoni. Bet jūs runājat par gatavošanu… Vissjau ir sagatavots.

—Un kas būs tālāk?

—   Ienāciet kādreiz pie manis… Dzirdēju, jūs esot aizgājusi pensijā, ko? Un tagad ir daudz brīva laika?

Nepatika Kasatonovai pilnvarotā pēdējās frāzes, nemaz nepatika. Tās sāpīgi aizskāra patmīlību un pašcieņu vai vienkārši piespieda palūkoties uz sevi no citas puses. Viņa pat uzreiz nesaprata, kas par lietu, un tikai pēc mirkļa atskārta — nevajadzēja Gordjuhinam pieminēt vārdu „pensija". Varbūt jaunais apzīmējums „pensionāre" nemaz tik ļoti nesarūgtināja, tomēr nosvieda no iedomu mākoņiem un lika apzināties savu vietu. Aptuveni šādas rūgtas domas viņā izraisīja Gordjuhina gluži nevainīgā piebilde. Apjautis savu misēkli, pilnvarotais tūlīt pasteidzās glābt situāciju, kas, kā Kasatonovai nācās atzīt, viņam arī meistarīgi izdevās.

—   Vai jūs gadījumā neesat baletdejotāja? — Gordjuhins painteresējās, izmantodams ieilgušo pauzi.

—  Kāpēc jūs tā jautājat? — Kasatonova izbrīnījās.

—   Baletdejotājas, stāsta, trīsdesmit gadu vecumā ejot pensijā… Jums taču arī nav vairāk?—viņš naivi piebilda.

—    Nu, jūs gan pateicāt, Nikolaj Stepanovič! — Kompliments bija neveikls, bet tomēr Kasatonovai patīkami glaimojošs. — Kā jums vispār tas varēja iešauties prātā!

—   Ak, jā! — pilnvarotais piekāpās, sajutis, ka viņam piedots. — Tagad jau visur cenšas ātrāk aizdzīt pensijā, pat priekšlaikus, krietni pirms pensijas vecuma sasniegšanas! Laikam arī baletā šis process sācies, kā izteicās viens dižmanis.

—     Paldies, Nikolaj Stepanovič! To es neaizmirsīšu. Sakiet, jūs atkal bijāt nelaimīgā Balmasova dzīvoklī… Vai tad šoreiz aculiecinieki vairs nebija nepieciešami?

—    Redzat, Jekaterina Sergejevna, juridiski svarīgi ir liecinieku klātbūtnē fiksēt tieši pirmreizējo nozieguma vietas apskati, tās gaitu un apstākļus. Bet pēc tam, kad ierosināta krimināllieta un sākta izmeklēšana, liecinieki vairs nav tik ļoti nepieciešami. Nevar taču izmeklētājs katram operatīvajam darbiniekam piekomandēt divus lieciniekus… Visam jānotiek veselā saprāta robežās. Tad jūs ienāk- sit, Jekaterina Sergejevna?

—Noteikti.

—   Starp citu, jums sveiciens no izmeklētāja.

—    Atgādiniet man viņa uzvārdu… Tas viņam tik jocīgs, ka pirmajā reizē pat nevar iegaumēt.

—     Ubahtins. Kapteinis Ubahtins. Jurijs Mihailovičs. Domāju, jums viņš ļaus sevi saukt pat par Juru. Un jutīsies laimīgs. Viņš man atgādināja, ka notikuma vietas apskates laikā jums radusies kāda ideja un jūs apsolījāt viņu arto iepazīstināt.

—   Vispār jau man pastāvīgi rodas jaunas idejas, — Kasatonova paraustīja plecus, tomēr jutās pateicīga Gordjuhinam par atgādinājumu — runa bija par tālruņa numuriem, no kuriem Balmasovam kāds zvanījis viņa pēdējā dienā.—Tikai ar vienu noteikumu.

—  Pierakstu.

—   Viņš man parādīs tālruņu sarakstu, kuru eksperts atrada numuru noteicējā.

—  Jekaterina Sergejevna! — iecirkņa pilnvarotais gandrīz pārbīlī iesaucās. — Vai tik jūs negrasāties iesaistīties izmeklēšanā?!

—   Zināt, Nikolaj Stepanovič… Kaut kas tāds man tiešām iešāvies prātā.

Gordjuhins tikai ārēji šķita smagnējs, neveikls un pat nedaudz aprobežots. Tikai ārēji. Kasatonova pieļāva iespēju, ka šo iespaidu viņš pats arī bija radījis — tas palīdzēja strādāt. Nejuzdamies apdraudēti, cilvēki daudz labprātāk un izsmeļošāk atbildēja uz jautājumiem. Un ja viņš būtu skarbs, vērīgs un neatlaidīgs, ja pieķertos katram neuzmanīgam vārdam, skatam un žestam… Ak, tādu cilvēku satiekot, labāk uzreiz apklust un uz mūžu aizmirst visu, kas redzēts un dzirdēts, visu, kas zināms un pat tikai nojausts.

—     Sarunāsim tā, Jekaterina Sergejevna, — Gordjuhins prātīgi noteica. — Es tagad esmu savā darba kabinetā. Jūs zināt, kur es mājoju darba laikā. Gaidu tūlīt pat. Un, kamēr ncatnāksit, prom neiešu.

—   Vismaz uz tasi kafijas es varu cerēt?

—Varat. Un vēl man irrausīši.

—    Pierunājāt, Nikolaj Stepanovič. — Un Kasatonova nolika klausuli, negaidīti skaudri atskārzdama, ka saruna ieilgusi un ieguvusi jaunu zemtekstu, miglainus mājienus un neskaidrus minējumus. Tas tikai novirzīja domas un lika iestigt tukšā vāvuļošanā, bezmērķīgā un bezjēdzīgā. Viņai labāk patika īsas un konkrētas sarunas, varbūt pat asas. Tā bija ierasts apgādā — tikai viens numurs uz vairākām nodaļām, kā saruna ievilkās, vērās durvis, un parādījās kāds no re-daktoriem ar bargi sarauktu seju — sak, pasteidzies, cik var pļāpāt?

Iezvanījās tālrunis.

—Jā!

—  Vai vēl dzīva?—tas bija dēls.

—  Daļēji. _

—  Vai dzīve atplaukst visā daudzkrasainība? Visa skaņu un smaržu daudzveidībā?

—   Pagaidām vēl ne visā. Ļoša, es steidzos.

—   Dzirdēju, ka tavā mājā kaut kas noticis… Pa televizoru rādīja.

—   Kaimiņš nogalināts. Trešajā stāvā. Tieši zem manis. Nedaudz sānis.

—  Pilnīgi beigts?

—   Iešauts pakausī.

—  Vainīgais atrasts?

—  Vēl meklē.

—Viņš taču… Kaut kādas fabrikas īpašnieks?

—    Mēbeļu fabrikas, — Kasatonova atbildēja strupi un nepacietīgi, cenzdamās ātrāk beigt sarunu. Nez kāpēc gribējās satikt pilnvaroto, viņa ielūgums bija uzmundrinājis un pamodinājis no stinguma.

—  Vai īpašumu pārdale?

—   Tā liekas. Es to visu redzēju, Ļoša… Mani tur ievilka kā liecinieci.

—   Tiešā-ā-ām?! —Aleksejs sajūsmināts novilka. —Tu nu gan esi! Šerpi sāc jauno dzīvi. Tikai… Vai tev neviens nav draudējis?

—  Ļoša! Atbrauc, tad parunāsim. Labi?

—  Sarunāts. Es piezvanīšu. Jā?

—  Jā. -— Un Kasatonova nolika klausuli.

Bīdamās, ka atkal iezvanīsies tālrunis, viņa aši apģērbās, ar samta strēmelīti nospodrināja brilles, sapurināja galvu, piešķirdama matiem sev vien zināmu formu — un izdrāzās no dzīvokļa, aizcirzdama aiz sevis durvis. Nokāpusi pirmajā stāvā, viņa garāmejot iemeta aci pastkastītē. Pārliecinājusies, ka tā tukša, izgāja uz mājas sliekšņa un spožās saules gaismas apžilbināta apstājās. Un tad notika tas, ko viņa pati nespēja izskaidrot: tā vietā, lai nogrieztos pa kreisi un pa silto, sauso asfaltu dotos pie iecirkņa pilnvarotā, viņa aizsoļoja uz labo pusi: pa mitro, izdangāto un vēl neizžuvušo celiņu turp, kur aizpagājušajā naktī stāvēja mašīna ar iedegtajiem lukturiem.

Zinātnieki apgalvoja cilvēks paņem rokā pilnīgi nezināmu grāmatu, kuru nav iepriekš nedz lasījis, nedz pat redzējis, tātad, ja viņš to paņem un vienkārši nelasot pārlapo, tad tā līdz pēdējam burtiņam iegulst viņa apziņā. Un visi turpmākie cilvēka spriedumi, pašam neapzinoties, būs zināmā veidā saistīti ar šo grāmatu, tās idejām. Tāpēc ir zināma jēga grāmatas pirkt, pat ja tās nelasa un tūlīt noglabā plauktā. Pietiek minūtes desmit to tikai pašķirstīt, sēžot uz dīvāna, un nebūs arī nekāda nelaime, ja izlasīsit vienu rindkopu vai pat veselu lappusi. Un, lai gan nevarēsit neko pastāstīt par tās saturu — lai tas jūs nesarūgtina: grāmata jau ierakstīta jūsu zemapziņā.

Tāpat notika ar Kasatonovu.

Pietika nakts klusumā zem nojumes iešalcoties atvērties lietussargam, lai viņa tiktu ierauta neprognozējamu notikumu atvarā, kurā nācās visiem spēkiem cīnīties par izdzīvošanu un, lai cik savādi, arī palikšanu. Kasatonova nespētu izskaidrot savu interesi par notiekošo, bet pēdējo dienu laikā savāktās faktu drumslas domās jau bija izkārtojušās loģiskā kopainā, kas, lai ari fragmentāra un miglaina, pilnībā valdīja pār viņas prātu un rīcību.

Uz grīdas sastingušais Balmasova ķermenis ar cauršautu pakausi, no kura turpināja sūkties asinis, stingajā, pelēcīgajā rokā sažņaugtā televizora tālvadības pults, iereibušais atslēdznieks ar nedzīvo smaidu, kurš, gluži kā rotaļājoties, izlauž no sienas tērauda durvis ar visu rāmi — vai tas nesimbolizē mūsu neaizsargātību? Vai tas nesim- bolizē cilvēku veltīgos centienus izglābties un pasargāt sevi no augstākas varas radītiem apstākļiem?

Neizprotamā veidā tas viss Kasatonovas apziņā saplūda ar lietainā vakara iespaidiem, kad krāsainas logu gaismas atspīdēja peļķēs, no mitrā krūmāja plūda jauniešu smiekli un sieviete gaišā lietusmētelī ar tumšu lietussargu vieglā solī pazuda aiz tumšā nama stūra, pa ceļu, kur viņu gaidīja mašīna ar ieslēgtiem lukturiem. Un pat neviļus uzšķirtā rindiņa grāmatā „cik skaistas, cik svaigas bija rozes…"

„Slepkavām laikam vienmēr ir viegls solis," piepeši prātā iešāvās pārsteidzoša doma. Kasatonova pat aizvēra acis — tik ļoti viņu samulsināja negaidītā atskārsme.

Bija saulains dienvidus, asfalts izskatījās sauss un pelēks, garām drāzās automašīnas, uzvilnījot karstas gaisa masas, simt metrus tālāk autobusa pieturvietā drūzmējās cilvēki, bet te, pie pagrieziena, nebija ne dvēseles. Un tieši šis nebūtiskais sīkums Kasatonovu piepeši satrieca, kad, garām traucoties, kāds karstgalvis viņu pārbiedēja ar bezkaunīgu un ilgu taurēšanu—sak, kāda velna pēc te stāvi?!

— Patiešām, — Kasatonova nomurmināja. — Man šeit pilnīgi nekas nav darāms. Mašīnas drāžas kā apsvilušas, kauc, cenzdamās iekļauties pagriezienā, bremzē. Bet kāpēc tādā gadījumā tieši šeit tajā nelaimīgajā naktī stāvēja mašīna? Kāpēc tā stāvēja tieši šeit, ja piecdesmit metru tālāk paplašināts ceļš, lai droši varētu atstāt braucamo, nebaidoties, ka to aizķers kāds pašizgāzējs ar saviem muļķīgajiem riteņiem?

Kasatonova palūkojās apkārt vērīgāk.

Viņai tieši priekšā atradās kanalizācijas režģis lietus, pavasara palu un kūstoša sniega notekūdeņiem. Kasatonova smēķēja un, kā visiem smēķētājiem, viņai piemita daži īpaši paradumi, vājības un pat viltībiņas. Uzkāpusi uz akmens apmales, viņa uzmanīgi paskatījās zem kājām. Tad pagāja gar ceļu soli uz priekšu, tad vēl vienu, nedaudz pastaigāja un atrada, beidzot atrada vietu, kur bija stāvējusi mašīna. To viņai norādīja daži jau karstajā saulē viegli apžuvušie cigarešu izsmēķi. Jā, tonakt tic bija salijuši, lietus ieskaloti zemē, bet tagad, paspējuši apžūt un atgūt stingro formu, pat bija paņemami rokā. Kasatonovai no krūtīm izlauzās atvieglota nopūta. Cigarešu izsmēķi bija īsi, gandrīz viens filtrs. Un, kas viņu īpaši iepriecināja, tie bija brūni. Vēl vairāk, apskatījusi tos uzmanīgāk, no daudz mazāka attāluma un spilgtā saules gaismā, Kasatonova pamanīja skaidri saredzamas sarkanbrūnas lūpu krāsas pēdas.

Viņa pat apostīja vienu no izsmēķiem, bet nē, neko savādu nesajuta. Pavisam Kasatonova atrada piecus izsmēķus, varbūt to bija vairāk, bet daļu noteikti, izkrītot no mašīnas, lietus ieskalojis šajā pašā kanalizācijas lūkā. Cilvēku te maz, tāpēc lūka vēl nebija aizsprostota ar visādām sadzīves nejēdzībām: plastikāta maisiņiem, saspiestām plastmasas pudelēm, sasistiem stikliem un citu drazu, kāda parasti sakrājas šādos režģos.

— Interesanti, — skaļi novilka Kasatonova savu mīļo vārdiņu, kas ne reizi vien novedis līdz trakumam priekšniekus, ar kuriem viņai bija nācies kopā strādāt, kamēr nebija devusies godam pelnītajā atpūtā. — Interesan-n-n-ti, — viņa atkārtoja vēl stieptāk, un šoreiz balsī ieskanējās jau nedaudz draudīgas notis.

Gordjuhins viešņas uzņemšanai bija sagatavojies daudz kārtīgāk, nekā varētu gaidīt. Parasti iecirkņa pilnvarotie pieaicinātos lieciniekus tā neuzņem. Darba kabinets viņam nebija pašā labākajā vietā, bet tomēr pieņemams vienistabas dzīvoklis pirmajā stāvā ar mazu virtuvīti un mūžam tekošu tualetes podu, turklāt logi atradās prospekta pusē, pa kuru nemitīgi dārdēja mašīnas. Un tomēr tas bija vienistabas dzīvoklis, kurā Gordjuhins iekārtojies pamatīgi un uz ilgu palikšanu.

Tikko iegājusi gaitenī, Kasatonova iztālēm ieraudzīja istabā uzklātu galdu.

—     Interesanti, — viņa, kā radusi, novilka, pievērsdamās visur piestiprinātajām instrukcijām, nolikumiem un plakātiem. Pie loga karājās aizkars, darba galds pārklāts ar galdautu, turklāt visai mājīgu, ar puķītēm un odziņām. Uz galda atradās tējkanna, divas tasītes, šķīvis ar melniem rausīšiem un pat dažas konfektes, acīmredzot no kārbas, jo nebija ietītas papīrīšos.

—    Un ledusskapī stāv šampanietis, — Gordjuhins piebilda, pamanījis, ka viešņa telpu jau apskatījusi.

—  Vai jūs visus pieaicinātos lieciniekus tā sagaidāt?

—Tikai īpašos.

—    Ar ko tad viņi ir īpaši? JCā atšķiras no pārējiem? Ar attieksmi pret notiekošo? Ar izglītību? Ar ārējo izskatu?

—   No visa pa druskai, Jekaterina Sergejevna, no visa pa druskai.

Apsēdieties. Tēju? Kafiju?

—Tēju.

—   Man likās, ka dzerat kafiju.

—   Kafiju es dzeru mājās. Tas ir vesels rituāls. Jāapgrauzdē pupiņas, jāsama), jāieber aukstā ūdenī… Un tā tālāk. Atnāciet ciemos, uzcienāšu.

—   Aiziešu, — Gordjuhins piekrītoši palocīja galvu. — Noteikti aiziešu.

—    Kādi jaunumi mūsu frontē? — Kasatonova pati ielika tasītē tējas maisiņu, uzlēja verdošu ūdeni, iemeta divus cukurgraudiņus un, paņēmusi no šķīvja rausīti, pārlauza to uz pusēm. — Labi rausīši,— viņa paslavēja.

—   Kas tur labs?

—  Tie ir ēdami. Parasti rausīšus pasniedz, kad tie jau sakaltuši kā akmens. Bet šie ir svaigi.

—Pirms pusstundas nopirku.

—   Ko tad saka kapteinis Ubahtins?

—   Atbalsta versiju par īpašumu pārdali. Balmasovs acīmredzot slepkavu labi pazinis. Pats ielaidis dzīvoklī, uzcienājis ar viskiju.

—  To es neesmu parakstījusi!

—   Tas atklājās vakar, otrreiz pārmeklējot dzīvokli… Mēs atskrū- vējām aizsāktu pudeli. Pie vāciņa vēl atradās viskija pilītes, tāpat arī

uz pudeles kakliņa.

—   Un kā ar pirkstu nospiedumiem?

—Neviena paša. Pat ne Balmasova. Vai tas jums kaut ko izsaka?

—   Izsaka gan, — Kasatonova pamāja ar galvu. Ja pirkstu nospiedumi no pudeles noslaucīti, tad to turējis rokā slepkava, tātad viskiju glāzēs lējis ne tikai namatēvs, bet arī viesis. Tātad viņi sēdējuši ilgi, smēķējuši un runājuši.

—   Kāpēc jūs domājat, ka viņi smēķējuši? — Gordjuhins pavaicāja.

—  Vai uz pelnu trauka atradas kāds pirkstu nospiedums?—Kasa- tonovajautāja.

—Nē.

—   Pat ne Balmasova?

—Neviena paša.

—  Tas arī ir pierādījums. Turklāt uz galda atradās šķiltavas… Tātad tur sēdēja vismaz viens smēķētājs.

—   Šķiltavas? — Gordjuhins izbrīnījās. — Uz galda?

—Vai tad jūs neatceraties?

—    Kaut kas tāds laikam bija… Ubahtins nosūtīja uz fabriku revīziju pārbaudīt finansiālo stāvokli, noskaidrot darījumu partnerus, piegādātājus, vairumtirgotājus… Un tā tālāk. Kāds no viņiem varētu būt stipri ieinteresēts Balmasova nāvē.

Kasatonova nesteidzīgi maziem gabaliņiem ēda rausīti, dzēra tēju un caur brillēm pārsteigta vēroja Gordjuhinu, apbrīnodama viņa zināšanas, pieredzi un vērīgumu.

—     Jūs uz mani tā skatāties, it kā jums rausīši negaršotu, — Gordjuhins samulsa.

—Tieši otrādi, man tie ļoti garšo, sagribējās pat kādu pārīti paķert līdzi uz mājām.

—   Cik sirds kāro! — Gordjuhins nopriecājās.

—   Paldies. Jūs tikko uzskaitījāt cilvēkus, kuri varētu vēlēties Balmasova nāvi. Bet tic visi ir svešinieki, tikai darījumu partneri… Slepkava taču varētu būt ari kāds no kolēģiem. Vai jums tā neliekas? — Iezvanījās tālrunis, Gordjuhins pacēla klausuli, ilgi kaut ko skaidroja, tad saniknojās, sāka skaidrot no jauna, līdz beidzot pārtrauca sarunu un nolika klausuli. Kasatonova, iegrimusi savās domās, ne vārda nebija dzirdējusi, bet, kad Gordjuhins devās uz virtuvi, viņa ievēroja, tomēr viltniece ievēroja, kā atgriežoties viņš ātri apskata sevi gaiteņa mazajā spogulī, pieglauž matus un pagroza plecus, izlīdzinādams formas frenci. Kas tur ko līdzināt — frencis bija Gor- djuhinam vienkārši par šauru.

—  Tad pie kā mēs palikām? — viņš pavaicāja.

—   Es uzdrīkstējos izteikt pieņēmumu, ka slepkava varētu būt arī viens no Balmasova tuvākajiem kolēģiem.

—  Ļoti iespējams, — Gordjuhins uzreiz piekrita. — Ari šī versija tiek pārbaudīta, arī šī iespēja Ubahtinam iešāvās prātā.

—   Un vēl varētu būt tīri personīgas dabas antipātijas, — Kasatonova piesardzīgi virzīja Gordjuhinu tuvāk savai versijai.

—    Jekaterina Sergejevna… — Gordjuhins saminstinājās. — Redzu, rausīši jums tā iegaršojušies, ka līdzi sev vairs neko paņemt nevarēsit… Bet man ir vēl viena paciņa… Ja neiebilstat, es jums to uzdāvināšu.

—   Nekādā gadījumā! Jūs te badā nomirsit!

—   Kad es aiziešu ciemos pie jums, un tas notiks visai drīz… Jūs pacienāsit mani. Vai sarunāts?

—  Tikai ar vienu noteikumu!

—   Piekrītu uzreiz un bez iebildumiem.

—  Jūs neaizmirsīsit versiju par Balmasova personīgajām attiecībām.

—   Nekādā gadījumā! Tūlīt pat došos uz Balmasova fabriku un nogādāšu, lūk, šīs pavēstes, — Gordjuhins, izvilcis no kabatas, papurināja gaisā žūksni papīru. — Es tās nogādāšu adresātiem, lai gan dievs vien zina, cik ļoti negribas turp braukt! Ubahtins pa draugam palūdza, un es piekritu… Ja mēs pirms tam, lūk, pie šī paša galda nebūtu iemetuši pa simt gramiem, ja pēc tam nebūtu uzdzēruši vēl pa simtiņam… Es nepiekāptos. Bet tā piekritu.

—  Pavēstes var taču arī nosūtīt pa pastu… — Kasatonova nedroši ieminējās.

—     Var. Bet! Pirmkārt, tā paies vismaz nedēļa, otrkārt, tad ieradīsies tikai tie, kas vēlēsies ierasties. Kurš negribēs, vienkārši nenāks. Teiks, ka neko nav saņēmis. Teiks — neizlasīju. Vai nesapratu. Teiks, domāju, ka pienācis gāzes, ūdens vai elektrības rēķins!

—    Kas to būtu domājis, — Kasatonova novilka. — Cik interesanti… — Viņa pabungoja ar nagu pa galda virsmu, ko klāja puķainā vaskadrāna, palūkojās pa logu, kā garām traucas kravas mašīnas ar reklāmu izraibinātiem sāniem, vēlreiz pabungoja ar nagu, šoreiz pa tukšo tējas tasīti, kura tūlīt skanīgi un līksmi iešķindējās, un tad pavērās Gordjuhinam tieši acīs. — Es aiznesīšu tās pavēstes. Klusu! — viņa pacēla balsi, ievērojusi, ka pilnvarotais grasās to pārtraukt. — Klusu, Nikolaj Stepanovič… Es aiznesīšu šīs pavēstes, piespiedīšu visus parakstīties par to saņemšanu, un, ticiet man, rīt viņi kā jēriņi ieradīsies pie jūsu durvīm.

—  Vispār labāk būtu, ja viņi dotos pie Ubahtina. Viņš tos izsauc, viņš tos purinās un vērīgi pārbaudīs līdz pēdējai vīlītei. Bet nejau tas ir galvenais… Kāpēc jums jāuzņemas šī nasta, Jekaterina Sergejevna? Vai tad citu darbu nav?

—Jā! — viņa gandrīz pilnā balsī iesaucās. — Man nav citu darbu, dārgais Nikolaj Stepanovič! Un, ja jūs man tūlīt pat neiedosit šīs pavēstes, es vienkārši no jums ne soli neatkāpšos un došos līdzi uz mēbeļu fabriku, kuru jūs tik trāpīgi nosaucāt par Balmasova fabriku. Es esmu pieaicināta lieciniece! Es jau esmu iesaistīta šajā lietā! Un jums neizdosies!—Kasatonova draudīgi nogrozīja Gordjuhinam gar degunu rādītājpirkstu. — Jums neizdosies mani atšūt! Tas ir mans pienākums izdarīt visu iespējamo, lai noziedznieks iespējami ātrāk tiktu atrasts un pienācīgi sodīts atbilstoši pastāvošajai likumdošanai! Lūk! — Viņa ievilka elpu, kad bija pabeigusi frāzi, garu, neko neizsakošu, bet juridiski nevainojamu.

—   Ja jau tā, — Gordjuhins mulsi atteica.— Ja jūs, Jekaterina Sergejevna…

—  Kurjere! Es taču varu būt kurjere?! Visu mūžu esmu vēlējusies būt kurjere kādā krimināllietā.

—  Vēlaties vēl vienu tasīti? —Gordjuhins pasmaidīja.

—  Man jāieskrien mājās pārģērbties.

—   Sarunāts. Paskatieties, lūk, šī pavēstes daļa atlokās… Tur katram adresātam jāparakstās par saņemšanu. Daži mēģinās izvairīties…

—  Neizvairīsies.

—   Liekas, es sāku tam ticēt. Kur un kad viņiem jāierodas… Tas viss te ir uzrakstīts.

—  Gan tiks galā.

—    Atgādiniet arī, ka neierašanās gadījumā viņus atgādās piespiedu kārtā.

—   Roku dzelžos! — Kasatonova bargi paziņoja.

—  Nu, ne tik drastiski… Godīgi sakot, man vēl nav gadījies kādu nogādāt piespiedu kārtā.

—Tad nogādāsim!

Gordjuhins uzreiz uztvēra vārdiņa „nogādāsim" jēgu un saprata, ka ar šo sievieti tagad nāksies redzēties ļoti bieži, kas gan viņu nesarūgtināja, gluži otrādi — dvēselē ieskanējās kāda silta un gaiša stīga.

Iestūmusi pavēstes somiņā, Kasatonova ātri iztukšoja tējas tasi un steidza atvadīties. Pa saulaino pagalmu viņa tagad steidzās ašā, lietišķā un pat mērķtiecīgā solī. Viņai atkal bija nodarbošanās, atkal viņa jutās atbildīga un, kas zina, kas zina, varbūt pat par vairāku cilvēku likteņiem!

Piegājusi pie savām durvīm, Kasatonova apstājās, pat īsti neap- jauzdama, kāpēc. Kad viņa mēģināja iestumt atslēgu slēdzenē, durvis pat no šī vieglā spiediena padevās un atvērās. Paskatoties lejup, Kasatonovai aizrāvās elpa — durvis bija atlauztas ar kādu masīvu sviru, un porainā metāla slēdzene vienkārši izārdīta.

—   Interesanti, — Kasatonova, gluži pamirusi, novilka savu mīļ- vārdiņu. Kad viņa ar dievu uz pusēm bija pievērusi durvis un iegājusi istabā, tad tūlīt nevarīgi noslīga uz krēsla. Vienīgā istaba likās apgriezta kājām gaisā. Skapis bija iztukšots, un grāmatas vienkārši mētājās uz gridas, acīmredzot svešie kaut ko bija meklējuši — kā citādi lai izskaidro šādu naidu pret grāmatām. Iztukšots bija arī veļas skapis, un uz grīdas mirguļoja trauku lauskas.

Lai cik satriekta, Kasatonova nezaudēja aukstasinību un spriestspēju. Viņa piepeši skaidri ieraudzīja, ka labais tranzistoru aparāts palicis stāvam uz galda. Šo mantiņu kādreiz bija uzdāvinājis dēls, un viņa to bieži izmantoja, jo tas sniedza pieeju pasaulei. Visa pasaule gan viņai nebija nepieciešama, bet dažas pa kontinentiem izkaisītas raidstacijas bija viegli pieejamas ar vienu pogas klikšķi. Bet fotoaparāta, lētā „zicpju trauka", uz žurnālu galdiņa vairs nebija. Tāpat kā fotogrāfiju firmas aploksnē. Kasatonova vēlreiz, kā bīdamās aizmirst, domās atkārtoja: "Ļoti dārgais tranzistors stāv kā stāvējis, bet ļoti lētais „ziepju trauks" ar nevienam nevajadzīgām fotogrāfijām pazudis."

Lai gan—kāpēc nevienam nevajadzīgām?

Varbūt kādam vajadzēja tieši šīs nozieguma vietas fotogrāfijas?

Veļas skapī apakšējais plaukts nebija kārtīgi iestiprināts, un Kasatonova zem tā bija ierīkojusi slēptuvi. Piegājusi pie skapja, viņa notupās un pacēla plauktu — nauda nebija aiztikta.

—  Vismaz kāds labums, — viņa nomurmināja.

Iegājusi virtuvē, viņa pārliecinājās, ka tā izdemolēta tāpat kā istaba. Un atkal patīkams pārsteigums — dārgā kristāla vāze neskarta stāvēja uz ledusskapja, bet uz grīdas mētājās lēto šķīvju lauskas.

—   Tā, — Kasatonova noteica un, piemetusies uz taburetes, aizsmēķēja. Bet tūlīt pat izbīlī pielēca kājās un metās uz istabu — viņas soma, kur glabājās attīstītā filmiņa un tagad arī pavēstes, nekur nebija pazudusi. Kā izkrita no rokām, ienākot dzīvoklī, tā arī turpat uz grīdas mētājās. Fotogrāfijas Kasatonova bija izņēmusi, bet filmiņu vienkārši aizmirsa, un kasete palika somiņas dibenā starp atslēgām, sīknaudu un kaut kādām tūbiņām.

Kasatonovas turpmākā rīcība bija ļoti gausa, bet neapturama. Izņēmusi no somas filmiņu, viņa nokāpa stāvu zemāk un piezvanīja pie tāda paša vienistabas dzīvokļa durvīm. Tās atvēra sieviete mājas apģērbā un ar rullīšiem matos, kurus, tiesa, sedza plāns lakatiņš.

—    Ai, Katja! Nāc iekšā! Vai esi dzirdējusi, kas noticis mūsu kāpnēs? Tīrās šausmas! Vai kafiju dzersi?

—   Dzeršu.

Namamāte metās uz virtuvi, bet Kasatonova iegāja istabā un, ne mirkli nekavēdamās, bet ari nesteigdamās, piegāja pie trauku skapja, pavēra durtiņas un ielika vienā no tasītēm filmiņu, uzlikdama pa virsu citu tasīti.

Un atkal durtiņas aizvēra.

Un devās uz virtuvi.

—    Zoja, piedod… Es pavisam aizmirsu, man steidzīgi kādam jāpiezvana, nu ļoti steidzīgi! Piedod, es atnākšu vēlāk, labi? Neturi ļaunu prātu.

Tad viņa atgriezās savā dzīvoklī un uzspieda pilnvarotā tālruņa numuru.

—  Nikolaj Stepanovič, te atkal Kasatonova zvana.

—   Prieks dzirdēt jūsu balsi.

—   Mana balss nav īpaši skaista. Lūdzu, steidzami atnāciet pie manis. Tūlīt pat.

—  Varbūt pēc pusstundas?

—   Nē, Nikolaj Stepanovič. Jūs tūlīt noliksit klausuli uz aparāta, uzliksit galvā cepuri, aizcirtīsit sava kantora durvis un ātrā solī, gandrīz teciņus, steigsities pie manis.

—  Vai kaut kas atgadījies?

—  Jā, — Kasatonova atbildēja un nolika klausuli.

Lai uzliktu galvā cepuri, izsteigtos ārā pa durvīm, šķērsotu saules apspīdēto pagalmu, uzkāptu piektajā stāvā un ieietu Kasatonovas dzīvoklī, bija nepieciešamas minūtes desmit. Tā kā durvis bija uzlauztas, Gordjuhins ienāca pēc astoņām minūtēm. Apskatījis salauzto slēdzeni, viņš divos soļos izgāja cauri gaitenim un palika stāvam pie istabas sliekšņa. Izdemolētās istabas vidū, kājas sakrustojusi, atpūtas krēslā bija iekārtojusies Kasatonova un, pūzdama griestos dūmus, smēķēja cigareti.

—   Kaut kas traks! — Gordjuhins satriekts nomurmināja.

—   Sēdieties, Nikolaj Stepanovič, — Kasatonova norādīja uz otru krēslu. —Jūtieties kā mājās. Ko vēlaties? Tēju? Kafiju?

—   Šņabi.

Viss, kas šajas dienas notika ar Kasatonovu, viņai bija jauns un neierasts.

Nekad vēl viņai nebija nācies uzturēties nozieguma vietā, skatīties uz cilvēkiem ar sašautām galvām un piedalīties izmeklēšanas darbībās, kā to apzīmēja Ubahtins. Arī viņas dzīvokļa durvis līdz šai dienai neviens nebija uzlauzis. Tāpēc, skatoties līdzīgas lietas pa televizoru, viņa palika vienaldzīga un mierīga un nekad satriekta neiekliedzās: „Ak, Dievs! Kādas šausmas! Kādi murgi!"

Tā nekad nebija gadīj ies.

Pat kriminālās hronikas Kasatonovai vairāk asociējās ar mākslas filmām, tikai skati bija prastāki, apgaismojums draņķīgs, un aktieri darbojās pārlieku nevarīgi, varētu pat teikt neprofesionāli. Viņi runāja neskaidri, smaidīja nevietā, centās novērsties no kameras un aizsegt sejas ar dažādiem apģērba gabaliem: vējjakām, krekliem un apakškrekliem. Aizturētie noziedznieki izskatījās nožēlojami un nelaimīgi, kā nonākuši ļaunu un cietsirdīgu ļaužu varā.

Un piepeši Kasatonova pati atradās šādu notikumu epicentrā. Viņas personīgais dzīvoklis, kurš gadiem bija laizīts, lai panāktu ideālu stāvokli, kad jebkuru lietu bez domāšanas un meklēšanas var paņemt no plaukta vai skapja, kad aizvērtām acīm iespējams pieslēgt vai atslēgt gāzi, ūdeni un elektrību, viņas dzīvoklis, kārtības un sakoptības etalons, bija pārvērsts trauku, grāmatu, lupatu, stikla lausku un sirdij dārgu nieciņu, kuri gadu desmitiem vesti no kūrortiem un sanatorijām, reiz viņa pat uz Kipru bija aizbraukusi, bezveidīgā haosā.

—   Zināt, Nikolaj Stepanovič, — ierunājās Kasatonova, pār- laizdama savam izvarotajam dzīvoklim miglainu skatu, — man ir tāda sajūta, ka dzīve beigusies.

—     Jūs maldāties, Jekaterina Sergejevna, — Gordjuhins mazliet skarbi iebilda.— Jūs maldāties, — viņš atkārtoja jau maigākā tonī, laikam atcerējies, ka tomēr sarunājas ar cietušo. — Dzīve tikai tagad sākas.

—   Un tāds ir sākums?! — Viņa vēlreiz pārlaida istabai pārsteigtu skatienu.

—   Jā. — Gordjuhins mierīgi pamāja ar galvu. — Kā teikts svētajos rakstos… Sākumā bija haoss. To jūs esat saņēmusi.

—    Paldies par labajiem vārdiem.

—    Vai varat pateikt, kas jums pazudis?

—    Sākotnējā apskatē noskaidrots… — Kasatonovas balss pārvērtās, zaudējot raudulīgo pieskaņu, un tagad jau runāja lietišķa un vienaldzīga sieviete. — Pazudis fotoaparāts un nozieguma vietas bildes. Gan fotoaparāts, kuru jūs nicīgi nosaucāt par „ziepju trauku", gan bildes firmas aploksnē atradās, lūk, šeit. — Kasatonova norādīja ar pirkstiņu uz žurnālgaldiņa pulēto virsmu, ko klāja sīkas, mirguļojošas šķembas, kuras acīmredzot pavisam nesen vēl bija kristāla glāze.

—    Vai esat par to droša?

—    Jā.

—    Un nekļūdāties?

—   Vispār jau es kļūdos. Dažkārt. Bet šoreiz ne. Esmu pilnīgi pārliecināta par to, ko saku. Bezgaumīga standartaploksne grāmatas formātā atradās uz galda zem fotoaparāta. Izejot no dzīvokļa, atsaucoties jūsu uzaicinājumam, es atstāju balkona durvis atvērtas. Lai aploksni caurvējš nenopūstu no galda, es uzliku virsū „ziepju trauku". Tagad nav vairs nedz „ziepju trauka", nedz aploksnes ar fotogrāfijām.

—    Un kā ar filmiņu?

—    Filmiņai nekas nekaiš, es to biju paķērusi līdzi. Vienkārši palika somiņā. Bet somiņa visu laiku atradās pie manis. Ar to es arī atgriezos šajā alā, kas pavisam nesen vēl bija mans dzīvoklis. — Kasatonova acīmredzot pati nemanīja, ka sākusi sīki atstāstīt visas savas darbības, pat visnesvarīgākās, lai pilnvarotā atmiņā iegultu katrs viņas solis, žests un vārds. Lai Gordjuhinam nepaliktu ne šaubu ēnas par viņas veselo saprātu.

—   Varbūt viņi meklēja naudu? Vai jums ir nauda?

—   Nauda atrodas savā vietā. Kur—to esjums neteikšu.

—   Un pareizi darīsit, — Gordjuhins pavīpsnāja. — Kažoks, manto, dārglietas?

—   Viss pazudis. Jau pirms divdesmit gadiem. Kad aizgāju no vīra. Vai arī viņš aizgāja no manis. Kā jums labāk tīk. Bet to vismaz es notriecu pati, no brīva prāta.

—   Kāpēc? — Gordjuhins vientiesīgi brīnījās.

—   Ēst gribējās.

—   Piedodiet. — Viņš tik ļoti samulsa, ka seja kļuva tikpat koši sārta kā formas cepures apmale. — Esmu vainīgs.

—   Lūk, tranzistors, — Kasatonovai Gordjuhina kļuva žēl, un viņa pievērsās citai tēmai. Šis tranzistors. — Viņa pieskārās ar pirkstu aparātam, kurš joprojām atradās uz galda. — Tas maksā desmit reizes vairāk par fotoaparātu, kuru jūs tik necienīgi nodēvējāt par „ziepju trauku". Bet „ziepju trauka" vairs nav, bet tranzistors stāv sveiks un vesels.

—   Tādā gadījumā man ir tikai viens secinājums, — Gordjuhins stingri paziņoja.

—   Kāds? — Kasatonova painteresējās un pat noliecās uz priekšu, lai ātrāk izdzirdētu atbildi.

—   Tas viss. — Gordjuhins pārlaida roku plašā žestā pār telpu. — Tas viss ir inscenējums. Viņiem trūka laika un vajadzēja noslēpt savas ierašanās patieso iemeslu.

—  Ak, kungs, Nikolaj Stepanovič! Pasakiet taču beidzot īsto iemeslu! Vai viņi gribēja nogalināt mani?!

—   Pagaidām vēl ne.

—   Bet vēlāk gribēs?

—    Grūti pateikt, — Gordjuhins izvairīgi atteica. — Grūti pateikt, — viņš atkārtoja, acīmredzot tikai tagad atskārzdams sava minējuma briesmīgo jēgu. — Bet jūs nepārdzīvojiet, Jekaterina Sergejevna. Viss nemaz nav tik slikti.

—    Tātad var būt vēl sliktāk? Interesanti, ko jūs uzaicināsit par liecinieku, kad fotografēsit manu stingo ķermeni? To piedzērušos atslēdznieku? Es iebilstu. Tikai ne viņu. Viņš atkal iesnaudīsies uz dīvāna, krāks, šņākuļos un vaidēs… Un man, nedzīvai, pa to laiku būs jāguļ uz šīs pašas grīdas?!

Gordjuhins labu brīdi mulsi vērās Kasatonovai acīs, cenzdamies saprast, vai tie ir joki, vai sākusies histērija. Un tikai pēc laiciņa viņas acu kaktiņos saskatīja smaida ēnu — Kasatonova pēdējiem spēkiem valdīja smieklus.

—    Labi. — Viņš atmeta ar roku. — Atbildu uz jūsu jautājumu. Iespējams, ka vandāļu mērķis bija fotogrāfijas.

—   Fotogrāfijas? — Kasatonova jutās pārsteigta. — Kāpēc viņiem tās vajadzīgas? Kāda jēga iebrucējiem zagt fotogrāfijas, ja izmeklētāja Ubahtina mapē atrodas desmit reizes vairāk šādu bilžu?

—   Es nezinu, — Gordjuhins klusi atbildēja. — Nezinu… Bet kaut kas tur ir. Mēģināsim atcerēties, kā viss notika… Man piezvanīja Ubahtins un sacīja, ka zvanījis kāds tips un ziņojis par slepkavību. Jā, tad jau atskanēja vārds „slepkavība". Tas ir ļoti svarīgi — cilvēks piezvanīja Ubahtinam, pareizāk sakot, ne jau viņam pašam, bet dežurantam un pirmais pateica šo vārdu. Bet Ubahtins pēc tam piezvanīja man, lika doties uz notikuma vietu, un arī pats ar saviem puišiem devās ceļā.

—   Tad jūs nācāt piecelt mani no gultas, — Kasatonova papildināja.

—   Apmēram tā, — Gordjuhins samulsa, acīmredzot gultas pieminēšana viņam likās divdomīga. — Un mēs abi noskatījāmies, kā Pižovs ar savu vienkāršo instrumentu…

—    Kas ir Pižovs?

—   Atslēdznieks!

—    Ak, tātad viņš ir Pižovs? — Kasatonova novilka, it kā atslēdznieka uzvārdam būtu kāda īpaša jēga. — Pižovs! Padomā tik… Inte- resan-n- n- ti.—Viņa pat palieca sānis galvu.

—    Pēc tam.—Gordjuhins ar grūtībām sagaidīja, kad Kasatonova beigs brīnīties par atslēdznieka uzvārdu. — Pižovs bez īpašām pūlēm izcēla durvis un mēs iegājām dzīvoklī.

—    Mūs apdzina tas tips ar koferi, — Kasatonova piebilda. — Cokockis.

—    Nē, — Gordjuhins noliedzoši pavicināja plaukstu. — Viņš tikai mēģināja. Bet neapdzina. Mēs iegājām pirmie. Bet kāpēc mēs īsti iegājām pirmie?

—   Tāpēc, ka mēs ne no kā nebaidāmies!

—     Nē, ne tāpēc, — Gordjuhins pašūpoja galvu. — Cokockis, tas, kurš pirmais sacēla trauksmi un piezvanīja uz miliciju, bet pēc tam runāja ar kapteini Ubahtinu… Viņam torit kopā ar Balmasovu bija jālido komandējumā. Uz Vologdu, cik atceros. Tātad viņš tur, kāpnēs, izteica domu, ka varbūt Balmasovs vēl nav miris un viņam nepieciešama palīdzība… Tā Cokockis teica. Vai atceraties? Uztraucās par savu biedru un kolēģi… Nezinu, kas vēl viņi bija. Un mēs abi iegājām dzīvoklī. Gaitenī es paņēmu nojums fotoaparātu un sāku knipsēt. Jums, atceros, vēl nepatika, ka es tik daudz fotografēju.

—   Esjums neko neteicu! Nevajag mani apvainot!

—     Es gluži sajutu, kā jūs notrīsējāt pēc katra kadra. — Gordjuhins iesmējās

—    Es notrīsēju? Pasakiet vēl, ka es visa trīsēju kā apses lapa!

—    Par visu ķermeni neko nevaru teikt, bet par pārējo…

—    Man nemaz nekā cita nav! Tikai ķermenis.

—     Lai tā būtu, — Gordjuhins samiernieciski palocīja galvu, jau iepriekš piekrizdams visam, ko Kasatonova iedomātos pateikt. Tātad es fotografēju, kad dzīvoklī vēl neviens nebija ienācis. Izņemot jūs, Jekaterina Sergejevna. Pēc tam jau iegāzās Ubahtina banda, sāka fotografēt, zīmēt uz paklāja upura ķermeņa kontūras un meklēt visās malās pirkstu nospiedumus…

—    Un nevienu neatrada!

—   Neatrada. Bet tad es jau vairs nefotografēju. Noliku „ziepju trauku" uz plaukta, no kurienes jūs vēlāk to klusītēm nospērāt.

—    Kā tad citādi! Durvis izlauztas, dzīvoklis neaizslēgts — skaidrs, ka nozags! Simtprocentīgi nozags.

—    Labi, par to tagad nestrīdēsimies, — Gordjuhins noteica. — Es to jūsu aparātu vienkārši aizmirsu. Citādi nebūtu atstājis. Tā nu es klusībā domāju… — Viņš apklusa.

—   Nu?—Kasatonova nepacietīgi steidzināja.

—   Tā nu es domāju, — Gordjuhina skatiens atdūrās pret sienu un pieķērās kādam neredzamam punktam. — Tā nu es domāju, — viņš atkal ierunājās, šķiet, domās atrazdamies pavisam citur — Balmasova dzīvoklī. — Kas gan tik svarīgs šajās dažās minūtēs varēja notikt?

—   Kādās dažās minūtēs?

—    Starplaikā, — Gordjuhins nomurmināja, acīmredzot pilnībā neapjauzdams, ko saka. — Tātad mēs iegājām dzīvoklī… Pēc slepkavības pirms mums tur neviens vēl nebija spēris kāju… Mēs iegājām pirmie, jo Pižovs…

—   Kas tas tāds?

—    Atslēdznieks. Jo Pižovs atlauza durvis mūsu acu priekšā. Un jau gaitenī es aizņēmos jūsu „ziepju trauku", par ko gan jūs nekādu sajūsmu neizrādījāt.

—    Es gribēju pati fotografēt. Es protu ar savu aparātu rīkoties!

—    Klusu! Un es sāku knipsēt. Pa labi un kreisi. Pietuvojoties objektiem un attālinoties. Jau pēc dažām minūtēm dzīvoklī iedrāzās Ubahtina cilvēki. Un arī ķērās pie fotografēšanas. Vairs ne ar „ziepju trauku", bet kārtīgu aparātu ar spēcīgu objektīvu, ar programmu, kas ļauj fiksēt pat… Mušu uz miroņa pieres! — pēdējos vārdus Gordjuhins gandrīz izkliedza.

Jūs vēlaties teikt, ka šajā laika sprīdī dzīvoklī notika kādas pārmaiņas?

—   Ja pārmaiņu nebūtu, kam vajadzētu mūsu nemākulīgās fotogrāfijas un tik ļoti pūlēties? — Gordjuhins noplātīja rokas, vēlreiz pabrīnīdamies par istabā valdošo haosu. — Kam?

—    Es nezinu, — Kasatonova atbildēja.

Turklāt šīs ir ļoti dārgas izpriecas. Pasūtītājs samaksāja…— Gordjuhins sāka rēķināt uz pirkstiem. — Kādus divus vai trīs tūkstošus dolāru. Tā man liekas.

—    Par tādu naudu es pati te varētu visu vēl labāk izdemolēt!

—   Bet tagad iedodiet man to fotofilmiņu, — Gordjuhins pastiepa roku, pārliecināts, ka Kasatonova tūlīt pat viņam pasniegs kaseti ar negatīviem.

—   Nedošu,—viņa klusi paziņoja.

—   Kāpēc?—Gordjuhins pārsteigts atslīga krēslā.

Tā ir mana filmiņa. Un mans fotoaparāts. Es to pirku, maksāju par attīstīšanu un fotogrāfijām.

—    Bet tagad runa ir par daudz nopietnākām lietām nekā, cik maksā attīstīšana!

—   Un tāpēc esjums filmiņu atdot nevēlos.

—   Pie joda, es neko nesaprotu!

—    Kamēr tā atrodas pie manis, es palikšu dzīva! — Kasatonova skarbi paziņoja. — Jūs pats nesen sacījāt, ka varu gatavoties vissliktākajam. Tā nu es gatavojos. Kamēr negatīvi atrodas pie manis, neviens man pat pirkstu nepiedurs. Un pakausī arī neiešaus.

—   Bet ja tie nonāks krimināllietā, vairs nebūs jēgas jūs nogalināt! — Gordjuhins iesmējās.

—   Un kā ar atriebību? — Kasatonova pievērsa pilnvarotajam tik pārsteigtas acis, ka viņš pat uz mirkli apjuka, zināma loģika viņas vārdos, protams, bija, tiesa — tā bija dīvaina, neizprotama un pat nedaudz slimīga.

Un Gordjuhins atkāpās.

Es pati Ubahtinam iedošu fotogrāfijas, kad… — Kasatonova saminstinājās un domīgi pagrozīja galvu. — Kad mana dzīvība vairs nebūs apdraudēta.

—   Labi, — Gordjuhins gurdi atmeta ar roku. — Lai notiek… Tūlīt pateikšu Pižovam, lai ieliek jums durvīs jaunu slēdzeni.

—    Kas tas par Pižovu?

—    Atslēdznieks.

—    Ak, jā! Es nekādi nespēju iegaumēt šo uzvārdu. Bet vai viņš prot ielikt slēdzenes?

—    Gan pratīs.

—    Bet vai atradīs? Vai viņam ir liekas slēdzenes?

—   Man uz galda stāv jauna slēdzene. Vēl labāka par jūsējo.

—   Bet, kamēr viņš to liks… Vai neizgatavos vēl vienu atslēgu?

—   Kāpēc būtu vajadzīga vēl viena atslēga?

—   Ja nu viņš ir uzpirkts?

—   Kas viņu varētu uzpirkt?

—   Lūk, šie. — Kasatonova pārlaida skatienu savai istabai.

—   Jekaterina Sergejevna! — Gordjuhins jau sāka lūgties. — Rimstieties! Tā taču nevar!

—    Jā, protams. Te es mazliet pārspīlēju. Tā tiešām nedrīkst. Atri vien var prātā sajukt. Bet jūs man neatbildējāt.

—    Kojūs man vaicājāt?

—   Ko dzersit—tēju vai kafiju?

—    Ha!—Gordjuhins iesmējās. — Šņabi! Unkrietni!

—    Nekādu problēmu. — Kasatonova piecēlās un devās uz virtuvi, pie ledusskapja.

—    Jekaterina Sergejevna! — Gordjuhins tikko paspēja saķert viņu aiz rokas. — Kāds tagad šņabis! Es tūlīt pat izsaukšu Ubahtinu ar visu komandu.

—   Labi. Sauciet ar.

—   Bet pavēstes jūs man atdosit? Jums tagad citas rūpes.

—   Nekādā gadījumā! — Kasatonova stingri paziņoja. — Es apsolīju izdarīt un izdarīšu!

♦»-— Jūs, Jekaterina Sergejevna, mani pārsteidzat, — Gordjuhins samulsis noteica.

—    Ha! — Kasatonova azartiski iesaucās. — Ar to es nodarbojos visu mūžu!

—   Un neesat vēl nogurusi?

—   Tieši otrādi! Man tas patīk ar katru dienu vairāk!

—   Jūs bijāt izvēlējusies nepareizo ceļu, Jekaterina Sergejevna, tiešām nepareizo! Vajadzēja mūsu resorā strādāt.

—   Vēl jau nav vakars! Vēl nav vakars, Nikolaj Stepanovič! — viņa vēlreiz atkārtoja dīvaino apgalvojumu, kura baiso jēgu tobrīd neviens no viņiem pilnībā nenojauta, nezināja, cik tālu laikā un telpā aizsniegsies šie steigā nepārdomāti izgrūstie vārdi. Bet Kasatonova to nenožēloja, ne reizi nenožēloja. Tikai sajuta, ka piepeši dzīve pilnībā un neatgriezeniski mainās, ko iepriekš pat nebija iespējams paredzēt. Istabā uzvilnīja dzestra gaisa plūsma, un viņai pārskrēja saltas tirpas kā vilinošas, bet negaidītu briesmu pilnas dzīves priekš- vēstneses. Kasatonova pacēla grāmatu, kurai nejauši bija uzkāpusi, un uz labu laimi atšķīra. Un atkal pavērās tā pati lappuse — „cik skaistas, cik svaigas bija rozes…". Tas nebija nekas mistisks — ilgi atrodoties plauktā, grāmata vienmēr atveras pirmo reizi uzšķirtajā lappusē. — Vai gribat, lai nolasu jums kādu rindiņu, Nikolaj Stepanovič?

—   Nolasiet.

—   Cik skaistas, cik svaigas bija rozes! Turgeņevs!

—   Skaisti vārdi. Es tā nespētu pateikt. Man liekas, tur kaut kas ir. — Gordjuhins vēlējās atsaukties Kasatonovai, bet nesaprata, kas no viņa tiek gaidīts.

—   Šajos vārdos jaušams zemteksts, — Kasatonova palīdzēja.

—   Jā, tā liekas. Vai „Mumu" arī viņš sarakstījis? Par to vīru, kas suni noslīcināja?

—   Jā.

—   Labs rakstnieks, — Gordjuhins atzina, iegrimdams savās domās.— Saturīgs.

—   Tomēr atgriezīsimies pie savām aitām. Jāzvana Ubahtinam. Lieta, kā saka, gājusi plašumā un dziļumā.

—   Lai tikai neiet šķībi un greizi,—Kasatonova piebilda.

—   Piekritu, — Gordjuhins noteica un, nolicis tālruņa aparātu uz ceļiem, sāka spiest Ubahtina numuru.

Balmasova mēbeļu fabrika sastāvēja no piekrautiem šķūņiem, arkveida būvēm un haotiski samūrētiem bloku korpusiem. Malā, pie betona žoga, bija sakrauti dēļi, baļķi un kaut kādas aiznaglotas kastes, kurās visticamāk atradās mēbeļu iekārtas, furnitūra, naglas, kokskrūves un skavas. Ja grezno mēbeļu salonu apmeklētāji zinātu, kādos apstākļos izgatavo dīvānus, krēslus, kumodes un drēbju skapjus, viņi noteiktu sāktu apsvērt to ilglaicību.

Bet kas zina, kas zina, varbūt dzīves proza vienmēr ir šāda, vienmēr skurbulī, netīra, asinīm un sviedriem noplūdusi, rupja, vulgāra un vēl nez kāda. Visviens, vai tā ir mēbeļu ražošana, bērna dzimšana vai atzīšanās mīlestībā… Vienmēr apkārt krāsainas gaismas, koši gaisa baloniņi, braša mūzika, tāpat arī asinis un sviedri, lamas un šņabis.

Laikam tas arī pareizi — lai cilvēki cienītu kā vienu, tā otru, lai, grimdami smirdošā tumsā, justos droši — vēl būs rītausma, saule un rasaina zāle.

Kasatonova lēni gāja no viena korpusa pie cita un katrā ieskatījās, drīzāk sievišķas ziņkāres, nevis aizdomu dzīta. Viņai tiešām bija interesanti vērot, kā spurains, skabargains un zarains dēlis, iegrūsts briesmīgā atverē ar zibošiem asmeņiem, otrā pusē iznāca gluds, akurāts un pat svinīgs. Dažas reizes Kasatonova nespēja savaldīties un pieskārās apstrādātajam dēlim — tas bija valdzinoši silts. Nevis kā nedzīvs koks, bet kā draudzīgs rokasspiediens.

Cehos smaržoja pēc koksnes, sveķiem un lakām. Lai arī logi bija netīri, telpas bija siltas un saulainas. Tas viņai arī patika. Strādnieku cehos bija pārsteidzoši maz, turklāt viņi izrādījās skaidrā un darbīgi rosījās. Tikusi līdz gatavās produkcijas noliktavai, viņa atklāja, ka dīvāni nemaz nav slikti un no Balmasova krēsliem arī būtu grēks afitgikties…

Tas bija atklājums.

Viņa bija gaidījusi ieraudzīt kaut ko brāķīgu un kroplu, kas sabrūk no pirmā stiprākā pieskāriena.

Nekā tamlīdzīga.

Produkcija izrādījās kvalitatīva.

— Redz kā, — viņa nomurmināja.

Kasatonovai gadījās vēl viens pārsteigums — fabrikas pagalms bi ja tīrs. To viscaur klāja asfalts, tāpat arī cehu grīdas tajā pašā līmenī, kas ļāva elektrokāriem ar sagatavēm bez pūlēm iebraukt un izbraukt visur jautās krietna saimnieka doma un roka.

—   Piedodiet, lūdzu, — viņa apturēja garāmejošu strādnieku. — Man vajadzīgs jūsu kantoris… Kur te sēž visa priekšniecība?

—   Priekšniecība vēl nesēž… Pagaidām. — Pavīpsnāja strādnieks, jauns puisis tumši zilā darba kombinezonā.

—    Vai tad jau iet uz to pusi?

—   Viss dzīvē iet uz to pusi! No ubaga tarbas un cietuma neviens nav pasargāts!

Šķiet, puisim nebija iebildumu vēl pakulstīt mēli, bet kāds pasauca, un viņš promejot pamāja ar roku uz smagnējas divstāvu ēkas pusi. — Lūk, mūsu kantoris. Viss vienā zilā.

—   Kā tad tā? — Kasatonova izbrīnījās. — Jūs gribat teikt…

—   Tas izkrāsots zilā krāsā! — Puisis iesmējās. — Citas nebija pie rokas. Tur tas āķis.

Balmasova kantoris bija uzbūvēts no celtniecības blokiem, ne īpaši stipriem, kā likās Kasatonovai, tikai četrdesmit centimetru bieziem. Acīmredzot kāds kombināts tos atsūtījis apmaiņā pret mēbelēm.

Iekšpusē bija vēsi, tīri, bet nemājīgi. Nepiemērotie izejmateriāli jautās uz katra soļa. Masīvas kāpnes, no armatūras stieņiem same- tinātas margas, atkal zilā krāsā, un betona pārsedzes—viss vairāk iederētos cehā vai citā ražošana telpā. Acīmredzot, būvējot kantori, Balmasovu arhitektoniski smalkumi neinteresēja. Galvenais bija panākts — telpas bija plašas un drošas.

Ieraudzījusi pie durvīm stikla plāksnīti ar uzrakstu „Pieņemamā telpa", Kasatonova gāja iekšā. Lielā telpa bija saulaina, vieglie aizkari nespēja pretoties spožajiem stariem, un Kasatonova uz mirkli aizvēra acis — apžilbuši pēc gaiteņa krēslas. Apradusi ar spozmi, viņa ieraudzīja, ka stāv telpā, kas iekārtota ar pašražotām mēbelēm. Attālākajā stūrī atradās liels galds, aiz kura sēdēja sieviete.

—   Labdien, — Kasatonova sasveicinājās. — Šķiet, beidzot esmu atradusi.

—   Jūs pie kā? — sekretāre painteresējās, neatbildēdama uz sveicienu.

—   To es pati nezinu, — Kasatonovu piepeši pārņēma draisks noskaņojums.

Sekretāre, sveicienu neatņēmusi, uzreiz lika noprast, ka neaicināti viesi te uz laipnību un palīdzību var necerēt. Šādos gadījumos Kasatonova atviegloti uzelpoja, vairs nebīdamās pateikt kādu muļķību vai nokļūt neveiklā situācijā. Nelaipna uzņemšana viņai deva tiesības rīkoties pēc pašas prāta un labpatikas.

—   Apsēdīšos, labi? — viņa palūdza.

—    Es taču prasīju, pie kājūs esat ieradusies?

—   Pie priekšniecības.

—   Mums ir daudz priekšnieku.

—   Vēl jo labāk. — Kasatonova apsēdās, nolika klēpī somiņu, atvēra un sāka tajā nesteidzīgi rakņāties, kā meklēdama vajadzīgo dokumentu, ko parādīt bargajai sekretārei. Pavēstes īstenībā atradās pašā virsū un nekur tālu nebija jāmeklē.

Tikai tagad, pacēlusi galvu, Kasatonova vērīgi nopētīja sekretāri. Pietiekami jauna un kopta sieviete. „Dāmītei viss savās vietās," viņa klusībā nodomāja, „pilna dzīvesprieka un mīlestības." Frizūra, manikīrs, lietišķa pelēkvioleta blūzīte, mazliet tumšāka šallīte, kas pārsviesta pār krēsla atzveltni. Tikai acis, tās Kasatonovu satrieca, sekretārei bija nopērta suņa acis. Un nelaipnie jautājumi vairāk liecināja par vēlmi ātrāk atbrīvoties no sveša cilvēka, nevis bardzību.

—   No kurienes jūs esat? — šoreiz sekretāre uzdeva citu jautājumu.

—   No milicijas.

Sagatavojusies atkal izmest kādu nelaipnu piezīmi, sekretāre satrūkās, jo šādu atbildi nebija gaidījusi.

Vai varbūt tomēr bija?

—   Un kāpēc pie manis? — viņa pavaicāja, un Kasatonova pārsteigta ieskatījās vērīgāk. Jautājums patiesi likās dīvains un neiederējās nevienā no shēmām, kuras Kasatonova domās bija izveidojusi, braukdama šurp, uz pilsētas nomali, ar diviem autobusiem un

tad vēl ar trolejbusu.

—   Bet es nemaz neatnācu pie jums, — viņa atbildēja, turpinādama vērot sievieti ar nopērta suņa acīm.

—   Pie kā tad?

—   Es taču sacīju… Pie priekšniecības. — Kasatonova izņēma no somiņas vienu pavēsti un ar pūlēm atšifrēja Ubahtina hieroglifus. — Cokockis… Vai tāds piejums strādā?

—   Ģenerālā vietnieks, — sekretāre pamāja ar galvu uz melni polsterētām durvīm. — Sēž kabinetā.

—   Vai drīkstu pie viņa ieiet?

—   Protams… Tikai pabrīdināšu. — Sekretāre piecēlās, pavēra durvis, uzmanīgi ieslīdēja kabinetā, un durvis atkal klusītēm aizdarīja.

„Augums ari nevainojams," Kasatonova nodomāja, „un kājiņas. .. Kas viņai ko raustīties? Vai tiešām tik ļoti pārdzīvo ģenerāldirektora nāvi? Varbūt viņiem te sen vesela kopiena izveidojusies, tāda paplašināta ģimene? Interesanti, cik viņai gadu? Vai četrdesmit? Nē, mazāk. Ciešanas padarījušas kādus piecus gadus vecāku. Tātad nedaudz pāri trīsdesmit… Ļoti kaujasspējīgs vecums. Vitāla un mī- lētspējīga sieviete."

Sekretāre kavējās, un Kasatonova aiz gara laika vērīgāk pievērsās telpas apskatei, varbūt pat piekasīgi. Un pienāca mirklis, kad viņas skatiens, izklejojies pa telpas sienām, krēsliem un aizkariem, aizslīdēja līdz sekretāres galdam. Pirmais, kas samulsināja Kasatonovu, bija papīra lapa. Parasts kvalitatīvs standarta papīrs, kas paredzēts kopētājiem, printeriem un skaneriem. Tikai uz tā… Uz papīra bija sazīmēts bezgalīgi daudz aplīšu, kvadrātiņu un rombiņu, visi tie savijās, pārsedzās un savienojās, daži bija iesvītroti, citi pilnībā izkrāsoti. Lai kaut ko tādu sazīmētu, ar vienu stundu nepietiktu. Vai tiešām sekretāre visu laiku te sēdējusi un zīmējusi?

„Kaut kāds ārprāts!" Kasatonova nošausminājās, un piepeši viņas skatiens aizsniedzās līdz mazajam galdiņam, uz kura atradās tālruņu aparāti.

Nejau aparāti pārsteidza Kasatonovu, bet gan pelnu trauks.

Tas bija pilns ar izsmēķiem.

Bet ne jau tas bija galvenais — izsmēķi izrādījās brūni. Un cigaretes izsmēķētas līdz galam, līdz pašam filtram.

Un tad Kasatonova, mirkli ieklausījusies un pārliecinājusies, ka Cokocka kabineta durvis vēl neveras, drošu roku paķēra no metāla pelnu trauka dažus izsmēķus un paslēpa tos savas somiņas mazajā kabatiņā, kas bija paredzēta šķiltavām, atslēgām un citiem sīkumiem. Sirds sitās un pirksti trīsēja, it kā viņa būtu izdarījusi briesmīgu zādzību. Atslīgusi dziļāk krēslā, viņa pat pievēra acis, cenzdamās nomierināt sirdspukstus. Un atcerējās, redzēja un saprata — uz izsmēķiem bija samanāmi viegli tumšas lūpukrāsas nospiedumi.

Izdzirdusi soļus, Kasatonova atvēra acis un ieraudzīja, ka sekretāre jau nāk ārā no kabineta.

—   Leonīds Valentīnovičs jūs gaida, — viņa dīvaini nedzīvā balsī paziņoja un, nepievērsdama vairs apmeklētājai nc mazāko vēribu, apsēdās savā vietā.

—  Vai jūsu darbs? — painteresējās Kasatonova, norādīdama uz lapiņu ar ģeometriskajiem rakstiem.

—   Mans. — Sekretāre saburzīja lapu un nikni iesvieda papīr- kurvī. — Leonīds Valentīnovičs drīz brauks prom. Iesaku pasteigties.

—    Piedodiet, kā jūs sauc?—Kasatonova apvaicājās.

—   Kāpēc jūs tas interesē?

—   Ja nu jāzvana Cokockim… Kaut kā taču man jūs jāuzrunā…

—   Jeļena lvanovna Juškova, ja jau jums tik ļoti gribas zināt.

—   Bet es esmu Jekaterina Sergejevna. Ļoti patīkami.

Abpusēji. — Ledus sekretāres balsī nebija izkausējams.

Piegājusi pie durvīm, Kasatonova tās bez kādas vajadzības atvēra labi plaši, tad tīšām nometa zemē pildspalvu, lai durvis atsistos pret sekretāres krēslu un tikai tad atgrieztos normālā stāvoklī, pēc kā cēli iegāja kabinetā un tās aiz sevis aizvēra.

—   Labdien, Leonīd Valentīnovič! — viņa lēni, skaļi un neizprotami līksmi iesaucās.

—     Ā, tā esat jūs. — Cokockis likās acīmredzami vīlies. Savā, pareizāk sakot, Balmasova kabinetā viņš izskatījās mazliet citāds nekā kāpnēs, kad atslēdznieks Pižovs centās atlauzt ģenerāldirektora dzīvokļa durvis. Tas vairs nebija nosvīdušais, sasārtušais vecis ar trīsošajām rokām un muļķīgo koferi. Tagad Kasatonova ieraudzīja pavisam citu Cokocki. Krēslā sēdēja mierīgs, samērā bāls kungs ar līganām un rāmām kustībām, kura skatienā jautās pat zināms cēlums.

—   Jā, jā, jā! — Kasatonova steidza apstiprināt. — Jūsu mīļotā lieciniece.

—   Es atceros. — Cokockis piekrītoši palocīja galvu, un Kasatonova sajuta to pašu salto dzestrumu, kas strāvoja no sekretāres.

—   Īstenībā es varēju pie jums arī nenākt, bet sekretāre tik ātri aizsteidzās mani pieteikt, ka nepaspēju viņu atturēt.

—   Vai tad jūs šeit arī esat nolēmusi uzņemties liecinieces lomu? — Cokocka smaids bija viegls, ironisks un bezgalīgi augstprātīgs. To, protams, Kasatonova paciest nespēja un tūlīt pat neuzkrītoši pārvērtās nevaldāmā, bet ļoti pieklājīgā bestijā.

—   Nē, Leonīd Valentīnovič, tā vis nav. Redzu, jūs esat atguvies, uzvalciņš iztīrīts, pats nomazgājies un sasukājies… Arī es esmu mainījusi nodarbošanos… Pie jums ierados kā kurjere. Man ir labas attiecības ar iecirkņa pilnvaroto…

—   To es pamanīju.

—   Es arī kaut ko pamanīju, tikai nez vai tas jūs interesēs, lai gan izmeklētāju mans vērīgums burtiski satrieca. Tā nu pilnvarotais palūdza, un es piekritu… Aiznes, teica, kungiem pavēstes… Uzaicinājumus pie izmeklētāja. Ubahtins aicinajūs pie sevis ierasties.

—   Nezinu gan, vai varēšu. — Cokockis paņēma pavēsti diviem pirkstiem — acīmredzot tā viņš apgājās ar visiem padoto dokumentiem. Bet Kasatonovai šāds žests atkal nepatika, jo liecināja par necieņu.

—   Iecirkņa pilnvarotais Gordjuhins, Nikolajs Stepanovičs, lūdza mani visus brīdināt — neierašanās gadījumā uzaicinātos viņš būs spiests nogādāt piespiedu kārtā. Roku dzelžos.

—   Vai tiešām?—Cokockis jautri izbrīnījās. — Redz, cik bargi.

—     Runa ir par slepkavību. — Kasatonova visu laiku bija stāvējusi kājās, jo apsēsties neviens neuzaicināja. — Ja atļausit, es apsēdīšos?

—    Protams, protams, — Cokockis samulsa. — Piedodiet, ka nepiedāvāju… Mēs te visi esam tik ļoti satriekti, ka tiešām dažbrīd paši nesaprotam, ko darām un runājam… Piedodiet. — Izlasījis pavēstes tekstu, Cokockis mierīgi parakstījās uz noplēšamā talona, atdeva to Kasatonovai, bet pavēsti nolika sev priekšā uz galda. — Protams, es ieradīšos, kāpēc ne? Jūs, Jekaterina Sergejevna, atrodaties pašā notikumu centrā, dzīvojat tajā pašā kāpņu telpā… Vai lietā ir kādi jaunumi?

—   Izmeklēšanas noslēpums! — Viņa iesmējās. — Var gadīties, ka kaut kas vēl atrasts, bet lieciniekus par to neinformē.

—   Bet sakiet, kāpēc pavēste atsūtīta tieši man? Tikai tāpēc, ka es pirmais piezvanīju milicijai?

—   Nemaz ne! — Kasatonova izvilka no somas kādas desmit pavēstes. — Lūk, tās nav tikai jums. Arī grāmatvedim, kasierim, sagādniekam… Visam fabrikas krējumam.. .Ubahtins taču te bija un sastādīja to cilvēku sarakstu, ar kuriem vērts parunāt sīkāk… Vienkārši vi spirms es nokļuvu pie jums, un sekretāre, nesaprazdama, kas man vajadzīgs… Nu, un tā tālāk. Tagad man jāapstaigā visi pārējie, jāpalūdz parakstīties.

—   Kāpēc jums jāstaigā? — Cokockis nospieda neredzamu podziņu, priekštelpā atskanēja kluss zvans, un kabinetā ienāca sekretāre. — Ļenočka, te ir pavēstes ar mūsu darbinieku uzvārdiem… Apstaigā, lūdzu, visus, lai parakstās uz noplēšamajiem taloniņiem, pēc tam tos savāc un atnes man. Sarunāts? Citādi, kamēr Jpķaterina Sergejevna visus atradīs… Darba diena jau būs beigusies. Tikai brīdini, tā jau ir mana vēlēšanās, lai visi parakstās par saņemšanu.

—  Es visu izdarīšu, Leonīd Valentīnovič, — sekretāre pateica un izgāja, atkal izspraukdamās caur nedaudz pavērto durvju spraugu.

—   Viņa jums tāda pagausa,—Kasatonova secināja.

—   Paliecieties man tuvāk! — Cokockis paliecās uz priekšu un pamāja Kasatonovai ar pirkstu. — Juškova bija Balmasova mīļākā,

—    viņš pusčukstus pavēstīja. — Vecas un neaizmirstamas saites. Mēģiniet viņu saprast.

—   Vai tiešām?! — Kasatonova likās satriekta.

—   Viņi bija kopā savus septiņus gadus, ne mazāk… Vēl pirms šīs fabrikas dibināšanas. Tāpēc viņa galīgi zaudējusi galvu. Es jau arī cenšos viņu ar darbu pārāk nenoslogot… Vai negribat iedzert?

Kasatonovas izbrīnam nebija robežu.

—   Jūs gribat sacīt… — Viņa pat neuzdrīkstējās pabeigt jautājumu un pievērsa Cokockim patiesi pārsteigtu skatienu.

—  Tēju? Kafiju? Viskiju? Konjaku? — Cokockis likās nesatri- nāmi mierīgs.

—   Redziet, es gribētu jums uzticēt vēl vienu noslēpumu, bet tas ir tik delikāts, ka bez kāda stiprāka malka vienkārši neuzdrīkstos. Ko tad nolēmāt?

—   Protams, konjaku.

—    Brīnišķīgi. Cik jums gadu, Jekaterina Sergejevna? — Cokockis, liedams konjaku smalkās glāzēs, pavaicāja. — Atvainojiet, protams, par tik netaktisku jautājumu.

—   Četrdesmit, — ne aci nepamirkšķinājusi, atbildēja Kasatonova.

—   Tā jau man likās, brīnišķīgs vecums. Man arī kādreiz bija četrdesmit.

—   Pirms diviem gadiem?

—   Pirms pieciem! — Cokockis iesmējās un, vieglītēm pieskandinājis, vienā elpas vilcienā glāzi iztukšoja. — Vai, vēlreiz piedodiet!

—     Viņš izņēma no galda sauju konfekšu spožos papīrīšos un uzbēra uz galda. — Ar ko jūs nodarbojaties, Jekaterina Sergejevna, kad neuzņematies liecinieces vai kurjeres pienākumus?

—   Ne ar ko. Esmu pensionāre.

—   Četrdesmit gados?

—   Es dejoju… Balerīnas iet pensijā nedaudz ātrāk par vienkāršajiem mirstīgajiem.

—   Ak! — Cokockis apbrīnā iesaucās. — Kā es apskaužu jūsu iecirkņa pilnvaroto!

—   Viņu daudzi apskauž! — Izdzērusi konjaku, kas, starp citu, bija visai labs, Kasatonova labprāt uzkoda konfekti. Tā viņai tik ļoti iegaršojās, ka nācās paņemt vēl vienu.

—   Piedodiet… Vai jūs dzīvojat viena?

—    Man ir dēls, Aleksejs…Starpcitu, arī Kasatanovs. Nodarbojas ar grāmatu tirdzniecību. Savās aprindās diezgan pazīstams vairumtirgotājs. Vai jūs, Leonīd Valentīnovič, vēlējāties kaut ko teikt?

—   Jā. — Cokockis skumji pamāja ar galvu. — Vēlējos… Varbūt vēl pa malciņam?

—   Ja atteikšos, nekad sev to nepiedošu! — Kasatonova pārgalvīgi piekrita, labi zinādama, ka pat tik neplānota iedzeršana atraisa mēli un liek izkratīt sirdi.

Cokockis atkal ielēja katram pa pirksta tiesai, kas plānajā glāzē nemaz nebija tik maz, nemaz ar ne.

—   Pat nenojautu, ka darbdiena man beigsies tik, tik… — Viņš nekādi nespēja izvēlēties pietiekami pacilātu un reizē piesardzīgu apzīmējumu.

—   Tik brīnišķīgi! — Kasatonova piepalīdzēja.

—   Piekrītu! — Un Cokockis vienā elpā izdzēra savu konjaku. — Tātad… Mūs visus fabrikā pārņēmušas ne tikai skumjas, bet arī šausmas un neziņa… Nesaprotam, ko domāt, kā uztvert…

—   Kas tad jūs tā šausmina?

—   Lieta tāda, ka Jeļena Ivanovna, mūsu Ļenočka, kura te nesen bija ienākusi… Kā lai labāk pasaku, lai cilvēkam nekaitētu un nenolaistos līdz tenku līmenim… Viņa bija mīļākā… Man nepatīk vārds „mīļākā"! Viņa ir Balmasova bijusī mīļākā. Iet gadi, mēs maināmies… Nogurstam, meklējam kaut ko jaunu…

—   Viņš iemīlēja kādu citu,—Kasatonova atminēja.

—   Jā.

—   Jaunu, skaistu un izaicinošu…

—   Jā.—Cokockis izmisis pamāja ar galvu.

—  Un kas tad ir šījaunā būtne?

Cokockis ilgi klusēja, tad pacēla glāzi un, pārliecinājies, ka tur nekā nav, atkal to nolika uz galda, attina konfekti un kā neviļus sāka košļāt, līdz, pamanījis sev pretim Kasatonovu, sarāvās, atkal paliecās tuvāk un pamāja ar pirkstu, lai viņa dara to pašu.

—   Jeļenas Ivanovnas meita,—viņš nedzīvā balsī paziņoja.

—   Cik tad viņai gadu?!

—   Septiņpadsmit!

—   Kādas šausmas! — Kasatonova čukstus iesaucās. Viņai likās, ka tieši šie vārdi vislabāk iederēsies. — Kādas šausmas! — viņa satriekta atkārtoja.

—   Jeļena Ivanovna nezināja.

—   Māte neko nezināja?!

—  Jā… Un piepeši viss atklājās. Izrādījās, ka mūsu Balmasovs līdz ausīm ieķēries! Mati sirmi, bet sirds jauna! Tā, lūk, gadās, Jekaterina Sergejevna.

—   Vai viņš bija precējies?

—   Protams! Trīs bērni! Tiesa, viņi dzīvoja atsevišķi. Labā dzīvoklī, bet atsevišķi.

—   Bet ģimeni viņš taču negrasījās pamest?

—  Nekādā gadījumā! Un tas vēl nav viss… Meitene sāka atsvešināties no mātes… Dažreiz nenakšņoja mājās, smaržoja pēc alkohola… Izrādās, viņi ar Balmasovu braukuši uz Grieķiju un vēl kaut kur… Nevaru apgalvot droši, bet mūsu dzīves baudītājs…

—   Balmasovs?—Kasatonova precizēja.

—  Jā, viņš… Vispār, Turcijā… Izmēģināja kaut kādas narkotikas. Un Ļenočka šīs narkotikas atrada meitas mantās. Vai varat iedomāties, kas viņām mājās notika?

—   Kādas šausmas! Kādas šausmas!

—   Tāpēc viņas nedabiskais gausums viegli izskaidrojams, Jekaterina Sergejevna.—Cokockis bēdīgi palocīja galvu.

Tobrīd atvērās durvis, atkal tikai trīsdesmit vai četrdesmit centimetru platumā, kabinetā iespraucās sekretāre un klusēdama nolika Cokockim uz galda priekšā kaudzīti taloniņu.

—   Viss kārtībā, Leonīd Valentīnovič, — viņa paziņoja un neveikli apstājās dažu soļu attālumā no galda.

—Vai visus atradi?

—   Jā, viņi parakstījās un pavēstes atstāja sev.

—   Neviens nebija sašutis?

—   Nedaudz paņurdēja, bet neko vairāk.

—   Paldies, Ļenočka. — Un Cokockis pastūma visu kaudzīti tuvāk Kasatonovai.

—   Tur vairāki cilvēki… Vēlas ar jums runāt… Hromovs, Ribkins.

—   Nu… Ja jau vēlas, lai nāk iekšā. Tas ir mūsu grāmatvedis un sagādnieks, — Cokockis paskaidroja Kasatonovai. — Lieliski speciālisti!

—   Esjums vairs nebūšu vajadzīga? — sekretāre pavaicāja.

—   Nē, nē, viss kārtībā. — Cokockis uzmundrinoši pamāja sekretārei, ļaudams viņai iziet no kabineta.

Tikko sekretāre aizgāja, kabinetā viens pēc otra iesoļoja grāmatvedis Hromovs un sagādnieks Ribkins. Uzmetuši tramīgu skatienu Kasatonovai, abi palika minstināmies pie sliekšņa neziņā, kā uzvesties sveša cilvēka klātbūtnē.

—   Nāciet, puiši, sēdieties,—Cokockis kliedēja saspringumu. — Iepazīstieties, tā ir Jekaterina Sergejevna, tiesībsargājošo orgānu pārstāve.

—   Vai jūs tiešām tā domājat?—Kasatonova jutās pārsteigta.

—   Tas bija joks! — Cokockis pavīpsnāja. — Šī jaukā sieviete atnesusi izmeklētāja pavēstes. Tās pašas, par kurām jūs tikko parakstījāties.

—    Ļoti patīkami. — Grāmatvedis nolieca savu kailo galvvidu. — Mēs noteikti ieradīsimies. Protams, ja varēsim. Vai ne, Zeņa? — Viņš pievērsās Ribkinam.

Sagādnieks tikai klusēdams noplātīja rokas, sak, darīsim, ko varēsim.

Iestājās klusums. Ribkins un Hromovs, uzskatīdami, ka izrāde beigusies, vienkārši gaidīja, kad Kasatonova pratīsies un aizies.

—   Es Jekaterinai Sergejevnai mazliet pastāstīju par mūsu direktoru…

—   Bijušo direktoru, — Ribkins izlaboja.

—    Un par viņa attiecībām ar Jeļenu Ivanovnu. — Cokockis pamāja ar galvu uz durvju pusi, aiz kurām bija pazudusi sekretāre. — Intriga visai amizanta, bet tādas jau laikam tās intrigas ir. Lai nu jūsējie tagad lauza galvas.

—   Viņi visu noskaidros. — Kasatonova pamāja, juzdama, ka laiks doties prom — sagādnieka un grāmatveža klusēšana kļuva ar katru mirkli drūmāka, neatlaidīgāka un nepārvaramāka.

—   Starp citu, mēs te visi esam cietušie. — Cokockis plašā rokas vēzienā iekļāva vienā veselumā sevi, Hromovu un Ribkinu. — Balmasovs mūs visus krietni nosvētīja, vai ne?

Padotie klusēdami nodūra galvas.

—    Jūs nosvētīja… Kā to lai saprot?—Kasatonova painteresējās.

—    Saņēmām kārtīgu triecienu! — Cokockis jautri noteica. — Jā, mēs noturējāmies kājās, neiekritām dubļos, nenoslīkām… Bet varēja notikt arī tā. Un ja jūsu izmeklētājs sāks meklēt slepkavības motīvus… Tāds iemesls atradīsies katram mūsu kantora darbiniekam. Varēsit droši mūs garā kolonā vest uz cietumu! — Cokockis aizsvilās aizvien vairāk. Acīmredzot konjaks uz viņu iedarbojās stiprāk nekā uz viešņu, vai arī viņš jau iepriekš bija paguvis iestiprināties. Kasatonovai nez kāpēc iešāvās prātā doma, ka arī abi atnākušie vīreļi tūlīt pēc viņas aiziešanas steigsies ar prāvu glāzi pieminēt Balmasovu.

—   Vai jūs jau aizejat? — Cokockis, ievērojis, ka Kasatonova sniedzas pēc somiņas, notēloja sarūgtinājumu.

—   Laiks. Taures jau aicina! Visu labu, paldies par palīdzību. Dzimtene jūs neaizmirsīs.

—   Atstājiet savu tālruņa numuru, Jekaterina Sergejevna! Ja piepeši kādi jaunumi.. .Ja notrīs roka un uzspiež numuru, ko?

—   Ak! Nekādu problēmu! — Un viņa aši uzšņāpa savu numuru uz kādas lapeles.

—   Ceru, ka vēl tiksimies šīs lietas-plašumos, — Cokockis apvaicājās vai arī palūdza.

—   Noteikti! — Kasatonova pārliecināta atbildēja un izgāja no kabineta. — Visu labu! — viņa atvadījās arī no sekretāres.

Nonākusi gaitenī, Kasatonova palūkojās apkārt un nemaldīgi devās uz kāpņu pusi. Bet pusstāvā apstājās — viņai vienkārši bija jāapstājas. Tikai pēc mirkļa nāca apjausma — tur bija smēķētava, un, kā jau visi smēķētāji, arī Kasatonova nespēja vienaldzīgi ieelpot dūmu smārdu, pati neķeroties pie cigaretes. Pavērusies apkārt, viņa uzkāra somu uz apkures caurules krāna, sameklēja savu cigarešu paciņu, uzšķīla caurspīdīgās šķiltaviņas un sāka jau iedziļināties savos haotiskajos minējumos un aizdomās, kad izdzirda jautras balsis. Pa kāpnēm lejup kāpa meitene un smējās par kādu muļķīgu joku, jo jauni un skaisti cilvēki smejas tieši par tādām lietām, saskatot tajās jēgu, kas nav pieejama citiem — vecajiem un neglītajiem. Meitene rokās nesa torti, un aiz viņas soļoja puisis ar diviem šampaniešiem — acīmredzot muļķīgā joka autors.

—   Ko svinam? — Kasatonova pavaicāja tik bargi un uzstājīgi, ka meitene atkal izplūda jautros smieklos.

—   Vēl neesam izdomājuši!

—    Pilngadību, mēs svinam pilngadību,—puisis paskaidroja.

—   Laba lieta. Vai viesu būs daudz?

—   Laikam būs jāskrien pēc papildu porcijas. — Puisis garāmejot pacēla augšup pudeles, tādējādi likdams saprast, par ko runā.

—    Laba lieta,—Kasatonova atkārtoja un samulsa.

Kaut kas nebija pareizi, kaut kas tieši acu priekšā ritēja greizi, bet viņa nespēja apjaust — kas. Līdz beidzot saprata — direktors taču nogalināts! Gandrīz visos kabinetos uz galda pavēstes, uzaicinājumi pie izmeklētāja, līķis ar sašautu galvu guļ morgā, pie ieejas durvīm portrets ar sēru lenti, bet visi smejas un priecājas.

Interesanti gan!

Kasatonova, pievērusi izbrīna pilnās acis, ievilka dūmus un pēc mirkļa atkal samulsa. Uz grīdas bohēmiskā haosā mētājās izsmēķi, tiesa, daži bija iesviesti arī spainī ar smiltīm, jo viens otrs no pīpmaņiem vēl spēja trāpīt mērķī. Bet Kasatonovu pārsteidza kaut kas cits — vismaz ceturtā daļa izsmēķu bija brūnā krāsā. Un gandrīz visi nopīpēti līdz filtram.

—    In-n-nteresanti, — viņa skaļi novilka un piespieda muguru ciešāk sildierīcei — tobrīd garām aizsteidzās vairākas sievietes, kuras bija iegrimušas aizrautīgā sarunā par atvaļinājumiem, ūdens temperatūru Melnajā jūrā un peldkostīmiem. — Vecās čības,— Kasatonova noņurdēja. — Viņas vēl tērgā par peldkostīmiem! Vēl nelaiķis nav zārkā guldīts! Kapu runa vēl nav sacerēta! Tiesa, pēdējās frāzes viņa skaļi nepateica, tikai nodomāja. Muļķīgā apzinīgumā Kasatonova pacēla dažus nodeguļus un, ietinusi salvetē, noglabāja somā. — Varbūt noderēs, — viņa nomurmināja, cenzdamās attaisnot tik nožēlojamu uzvedību.

Izgājusi uz ielas, Kasatonova brīdi pastāvēja, nespēdama paspert ne soli, — garām, rēcot un ap sevi izplatot smirdīgas izplūdes gāzes, drāzās milzīgas kravas mašīnas ar kokmateriāliem, metāla izstrādājumiem, ķieģeļiem un kaut kādām pavirši aiznaglotām kastēm. Te bija pilsētas rūpniecības zona, ko Kasatonova tagad labi iepazina. Beidzot sasparojusies viņa pārskrēja pāri ceļam, gandrīz atsizdamās pret tabakas pārdotavu, un piekļāvās letei kā glābējkrastam — labāk elpot nikotīnu nekā izplūdes gāzes.

—   Sakiet, lūdzu, — viņa uzrunāja pārdevēju un tikai tad atskārta, ko vēlas uzzināt.

—  Jā, kundze? — atsaucās neskūts subjekts, atraudams lūpas no alus kausa.

—  Man patīk cigaretes…Brūnās. Bet baltās ciest nevaru. Vai saprotat?

—  O! — Neskūtais jūsmīgi iesaucās.— Kāda brīnišķīga gaume! Cik izsmalcināta izvēle! Un dīvainas kaprīzes! — viņš nolika uz letes trīs paciņas. — Lūdzu! Ar tādu žestu piedāvā karaļiem mantijas, nevis vienkāršas cigaretes.

—Un tās visas ir…

—  Jā, kundze! Brūnās. — Atslīdzis atpakaļ savā vietā, puisis lūkojās uz Kasatonovu kā cilvēks, kurš tikko tiešām piedāvājis dārgu kažokādas mantija.

—   Es ņemšu visas trīs,—Kasatonova sparīgi paziņoja.

Pirkums izrādījās padārgs, daudz dārgāks, nekā viņa bija rēķinājusi, nācās atdot gandrīz veselu simtnieku. „Gan jau," viņa nodomāja, cenzdamās saglabāt bezrūpību. "Vai tādas vien ķibeles pārvarētas! Izdzīvosim! Izsmēķēsim!"

Kasatonovai paveicās — trolejbuss apstājās tik veiksmīgi, ka durvis atvērās tieši viņai pretim. Ielēkusi iekšā, Kasatonova tūlīt atkrita brīvā sēdeklī. Palaimējās arī ar pusi — varēja vērot garām slīdošos gājējus, skatlogus, pārdotavas un ieskrietuves. Kasatonovai patika vērot pilsētas dzīves ainas pa milzīgo trolejbusa logu. Līdz mājām jābrauc vismaz pusstunda, un viņa jau iepriekš izbaudīja prieku par mazo ceļojumu, kas turklāt vēl veda pa vietām, kuras iepriekš nebija gadījies apskatīt.

Bet dīvaini, šoreiz brauciens pilnīgu gandarījumu nesniedza. Viņas līdzšinējā, rāmajā dzīvē viss bija sakārtots, pārbaudīts un nepārprotams. Jā, protams, gadījās piepeši mainīt taktiku, bet rezultāts, visviens, bija viegli prognozējams. Bet tagad notikumi savērpās tik neparedzamās kombinācijās, ka Kasatonova samulsa. Tādēļ, ne- novērsdamās no loga, tomēr neredzēja ne gājējus, ne ielas kņadu, ne skaidrās debesis, kas pletās pār pilsētu, pa kuru traucās trolejbuss.

Nu labi, Gordjuhins, kas cenšas ar viņu flirtēt, izfotografeja kādus desmit vai piecpadsmit kadrus. Un tūlīt, tajā pašā istabā, Kasatonovas un Gordjuhina klātbūtnē, to visu iemūžināja arī milicijas fotogrāfs, turklāt noteikti labāk, jo galu galā tas ir viņa maizes darbs un arī aparāts nebija nekāds „ziepju trauks", bet pieklājīgs profesionāļa instruments. Un tagad piepeši kādam, vai varbūt pat kādiem, kā ēst ievajagas tieši viņas amatierbildes, kuras radušās tikai trīs minūtes pirms milicijas oficiālajām fotogrāfijām.

Vai kaut kas tāds vispār iespējams?

— Nē, — Kasatonova pārliecināti sev atbildēja, — tas nav iespējams. — Secinājums? Secinājums var būt tikai viens neaicinātie ciemiņi viņas dzīvoklī nemaz nemeklēja nelaimīgā Balmasova fotogrāfijas.

Viņi meklēja gluži ko citu.

Kāpēc citādi būtu jāapgriež kājām gaisā viss dzīvoklis?

Atbilde radās pati no sevis —ja dēls ir biznesmenis, viņam noteikti kaut kas iekrāts, un glabā viņš naudu nejau pie sevis, jo tas būtu

parak bīstami, bet pie matēs, kura dzīvo pavisam cita pilsētas rajonā.

Labi, laupītāji ielauzās dzīvoklī.

Kas tālāk?

Apgrieza visu kājām gaisā, bet naudu, pat to, kas tur bija paslēpta, neatrada. Tad paķēra vismaz aparātu un fotogrāfijas un aizlaidās. Kasatonova pat neievēroja, ka domās sāk izmantot sev neierastus darbību apzīmējumus.

Vai tas bija ticami?

Ļoti.

Tiesa, nebija gluži skaidrs, kam viņiem fotogrāfijas, bet kopumā izskatījās loģiski.,.Gadās taču, un Kasatonova par to bija vairākkārt lasījusi dažādos izdevumos, ka laupītājs dažreiz paķer no nozieguma vietas kādu lelli savam bērnam vai koka putniņu, vai vienkārši sev par prieku žurnālu ar puskailām daiļavām…

Bet manējie paķēra fotogrāfijas, Kasatonova sevi mierināja un pārliecināja, bet viss velti — rūpīgi veidotā versija pašai nelikās ticama.

Nemiera mocīta, viņa pievērsās citai tēmai — šodienas vizītei mēbeļu fabrikā un visam tur dzirdētajam un redzētajam. Labi, jaunatne līksmojas, dzer šampanieti un svin dzimšanas dienu! To es saprotu, Kasatonova gandrīz pateica skaļi. Viņi jautri smejas un gremo cepumus. Balmasovs viņiem neko nenozīmē, gan jau redzēja viņu ne biežāk kā reizi nedēļā, tāpēc arī direktora nāve, lai kāda tā arī nebūtu, jauniešus personīgi neskāra un nesatrauca.

Balmasova vairs nav, tagad ir Cokockis.

Kāda viņiem atšķirība? Pilnīgi nekāda.

Bet pieaugušākas sievietes, kuras varētu nosaukt arī par padzīvojušām, kuras acīmredzot ar Balmasovu paguvušas nostrādāt kopā ne tikai vienu, divus vai trīs gadus..

Kā tad ar viņām?

Ari smējās un mielojās!

Un pie Balmasova sēru fotogrāfijas, kur viņš kā nelga plati smaida, arī nebija pat sīkākā ziediņa, Kasatonova atriebīgi nodomāja. Vai tad firma nevarēja kādu pušķīti atļauties nopirkt?

Bet nenopirka. Pat pieklājības pēc nenolika.

Kāds secinājums?

Balmasova fabrika nesēro, un kolektīvs izmisīgi asaras nelej. Pat cilvēks ar dīvaini aulekšojošo, šmaukstinošo uzvārdu, tas pats Cokockis, nelaiķi ne ar vārdiņu nepieminēja, Kasatonova piepeši atcerējās. Pacienāja ar konjaku, konfektes atvēlēja, par vecumu painteresējās un pat desmit noblēdītajiem gadiem noticēja… Laikam es tīri labi vēl izskatos. Kasatonova putekļainajā trolejbusa sēdeklī izslējās staltāk. Cokockis pat lika manīt, ka labprāt satiktos vēlreiz, āzis tāds.

Bet nelaiķi pat neatcerējās.

Toties par sekretāri sastāstīja tādas lietas, ka Juškovai jau kameru varētu gatavot. Vismaz šobrid viņas motivācija liekas ļoti pārliecinoša, Kasatonova nodomāja.

Un piepeši viņas nelietīgā zemapziņa atgādināja kādu tā lietainā vakara ainu — sieviete gaišā lietusmētelī ar tumšu lietussargu, kura pa zāli aizsteidzās pie neērti novietotās mašīnas ar iedegtajiem starmešiem… Bet no rīta tur, pie kanalizācijas lūkas režģa, mētājās vairāki brūno cigarešu izsmēķi ar tumšas lūpu krāsas nospiedumiem.

„Vai tā notika?" Kasatonova sev pārvaicāja. „Jā, viss bija tieši

tā."

Bet šāviens pakausī? Ļoti nesievišķīgi. Pat pamestas mīļākās tā nerīkojas.

Un kā tad rīkojas pamestas mīļākās?" Dažādi," Kasatonova pati sev atbildēja. „Un nav te nekādu priekšrakstu. Sak, šādi drīkst darīt, bet tā—nekādā gadījumā."

Nav ne priekšrakstu, ne ierobežojumu. " Bet, ja Balmasovs viņu gaidīja… Ja zināja, ka Juškova atnāks vai varētu atnākt… Kāpēc viņš atstāja mugurā vecos ritassvārkus? Un kādēļ bczjostas? Kāpēc josta palikusi karājamies vannas istabā? Bija norunāta romantiska tikšanās? Bet Juškova jau bija pamesta, Balmasovs sev paspējis atrast citu mīļāko —jaunu un skaistu. Tātad, ja Juškova pati pieteicās ciemos, viņam būtu tā jāsagaida oficiālākā ietērpā. Kā tad lai izskaidro jostu vannas istabā? Balmasovs grasījās pirms došanās komandējumā nomazgāties? Jā, lai paspētu uz lidmašīnu viņam bija agri jāceļas.

Un brūnais cigaretes izsmēķis tualetes podā? Balmasovs taču nesmēķēja!

Lai gan par izsmēķiem var neuztraukties — puse viņu kantora iepērkas tuvējā kioskā, un visa smēķētava piesvaidīta brūniem filtri- ņiem. Bet tad jau pie viņa ciemojies kāds no kantora? Un vēl šķiltavas uz galda…

Kasatonova piepeši atskārta, ka atrodas tieši saules svelmē, bet viņas trolejbuss lēni aizslīd tālumā. Tā gadās, tā gadās gandrīz visiem — šķiet, tu kaut ko domā, bet īstenībā prāts pievērsies pavisam citām lietām, daudz būtiskākām un svarīgākām.

Tā arī Kasatonova — lauzīdama galvu par podā peldošo cigareti, Balmasova apvalkātajiem rītassvārkiem un Cokocka piedāvāto konjaku, neapzināti risināja daudz sarežģītāku mīklu. Un, kad risinājums bija rokā, automātiski saprata, ka no trolejbusa jāizkāpj tieši šajā pieturvietā.

Ko Kasatonova arī izdarīja.

Pati neapjauzdama—kāpēc.

Un tikai tad, kad ieraudzīja „Kodak" dzeltensarkano reklāmas plakātu, saprata, ka jādodas iztincināt fotoateljē darbinieci. Lai gan pietiks arī ar vienu jautājumu. Tieši uz šejieni viņa pirms divām dienām bija atnesusi attīstīšanai savu kriminālo fotofilmiņu.

Darbiniece atradās uz vietas — garkājaina meitene visai simboliskos svārciņos un tik īsā blūzītē, kas atsedza skatienam glītu nabu. Tāpat kā iepriekšējā reizē, viņa iecietīgi pļāpāja ar sargu, kurš izmisīgi sarka un bālēja, nespēdams pat uz mirkli aizmirst kailo vidukli ar glīto nabiņu. Tāds nu viņam vecums, kad dzīves jēga meklējama un atrodama tieši šādos vidukļos. Brīnišķīgs vecums, Kasatonova neviļus nodomāja.

—    Piedodiet, — viņa uzrunāja meiteni. Es uz mirkli pārtraukšu jūsu sarunu…

—   Ak, kungs, kāda nu saruna!— meitene īgni iesaucās.

—   Es biju pie jums pirms divām dienām, lai attīstītu filmiņu un

izgatavotu fotogrāfijas.

—  Atceros! Un jūsu fotogrāfijas arī atceros. Vienkārši šausmīgas, pat nezinu, kur kaut ko tādu var nofotografēt.

—   Nozieguma vietā.

—  Es tā arī nodomāju… Jums tur dažādās pozās viens vecis asinīs gulēja.. Vai tās bija jūsu bildes?

—   Manas gan, — Kasatonova piekrītoši palocīja galvu. — Man visas tādas. Es, lūk, gribēju pavaicāt.. Sakiet, lūdzu, — Kasatonova nekādi nespēja formulēt jautājumu, kurš būtu precīzs un reizē pietiekami neuzkrītošs.

—  Atnāca. — Meitene pamāja, uzreiz visu salikdama pa plauktiņiem.

—   Kas atnāca?

—   Divi…Tīri simpātiski puiši, tikai nobijušies, nezināja, ko vaicāt, par ko vaicāt… Viņiem bija mūsu firmas aploksne un tās fotogrāfijas.

—   Ko viņi gribēja?

—   Jautāja, vai tās attīstītas pie mums… Es uzreiz bildes pazinu, un viņi aizgāja.

—   Un vairāk neko nejautāja?

—   Šķiet, ka ne. — Meitene pakasīja nabu, ta vieglītēm, ar mazā pirkstiņa nadziņu. Iznāca tīri labi. Kasatonovai pat likās, ka apsargs ievaidas un strauji pievēršas vitrīnai ar rāmīšiem un albumiem. — Jā, viņi jautāja par filmiņu. Es atbildēju, ka mēs filmiņu izsniedzam klientam kopā ar fotogrāfijām.

—   Tātad viņi interesējās par filmiņu?

—Jā, es atcerējos… Vēl nodomāju, ka esat to pazaudējusi un tāpēc atsūtījusi puišus pie mums… Es teicu, ka filmiņas mums nav. Vai jūs tiešām to pazaudējāt?

—   Nē, nē, viss kārtībā. Tā tikai izslīdēja no aploksnes un iekrita somā, — Kasatonova drošības pēc pacēla augšup somu un parādīja, kā tā izskatās. Bet sakiet, lūdzu… Vai jūs viņus pazītu, ja vēlreiz ieraudzītu?

—   Protams! Viņa pašķielēja uz apsargu, sak, klausies un brīnies,

mīļais. Mēs pat nedaudz paflirtējām. Puiši uz goda.

Izgājusi uz ielas, Kasatonova brīdi pastāvēja, cenzdamās apjēgt dzirdēto. Viņas seja likās ne tikai pārsteigta, bet pat satriekta. Viss trolejbusā prātotais par nelūgto ciemiņu interesēm…

Viss sagruva vienā mirklī.

Viņi meklēja fotofilmiņu

Tomēr fotofilmiņu.

Dzīvoklī viņi meklēja filmiņu, bet atrada aploksni ar fotogrāfijām. Un saprata, ka nokavējuši. „Ziepju trauku" viņi varēja arī neņemt. Acīmredzot samulsa un paķēra līdzi drošības pēc.

Meitene teica, ka puiši bijuši normāli. Ko nozīmē normāli? Džinsos, melnās saulesbrillēs, pinkas līdz pleciem, krekliņi ar stulbām apdrukām. Apmēram tā.

Bet kāpēc bija viss jāsajauc?

Laikam centās slēpt savus īstos nolūkus, Kasatonova nodomāja.

Lai visi domātu, ka tā bijusi laupīšana.

Tāpēc arī fotoaparātu paņēma.

Bet radio viņiem acīs neiekrita, nesaprata, ka tas ir labs.

Tumši ļautiņi.

Izpildītāji.

„Secinājumi?" Kasatonova sev bargi pavaicāja. Un, ne mirkli nevilcinādamās, atbildēja: „Viņi mani atradīs. Atradīs jau šodien pat."

Kasatonovas turpmākā rīcība bija tik precīza un nekļūdīga kā pieredzējušam izmeklētājam, kurš līdz sīkākai niansei iepazinis noziedznieku psiholoģiju. Un kāpēc lai viņa to nezinātu, kāpēc lai nebūtu gatava dažādiem pārsteigumiem, ja dzīve mūs ik dienas apgādā ar faktiem un padomiem, kā šādā situācijā rīkoties. Kasatonovas gaita bija domīga un nesteidzīga. Viņa lēni slāja pa ielu, vai nu aplūkodama skatlogus vai bezmērķīgi nosizdama laiku. Ja viņai kāds sekotu, tad arī noteikti zaudētu modrību un sāktu garlaikoties.

Bet tie bija maldi.

Īstenībā Kasatonova bija modra un saspringta. Izdzirdusi fotoateljē par ziņkārīgajiem puišiem un sapratusi, ka dzīvoklī meklēta filmiņa, viņa sajuta pakausī briesmu dzestro elpu. Secinājums bija vienkāršs un acīmredzams — uz spēles bija līķis, un kāds cenšas glābt savu ādu.

Par katru cenu.

Ja parādās viens līķis, var rasties arī otrais un trešais, viņa sev atgādināja, pavīpsnāja un, apskatījusi sevi skatlogā, tikpat gausi un piesardzīgi devās tālāk.

Kasatonova bija atskārtusi vienu svarīgu faktu — viņai piederēja kaut kas ļoti vērtīgs, filmiņa glabāja noslēpumu, kas šobrīd rāmi dus viņas somiņas dzīlēs. Atkal un atkal pārcilājot prātā visu piedzīvoto Balmasova dzīvoklī, domās pārskatot visas fotogrāfijas, viņa tomēr nespēja atrast to, kas tik ļoti spētu satraukt…

„Satraukt ko?" viņa sev uzdeva jautājumu. Un kā tiešs un atklāts cilvēks atbildēja: „Slepkavu."

Jā, slepkava bija satraukts.

Un nekas viņu neapturēs, Kasatonova sev vēlreiz atgādināja.

Beidzot viņas gurdums un gausums pazuda — viņa strauji devās uz ietves malu pie apstājušās mašīnas. Pa pavērto logu tajā ieskatījās garāmgājējs, pārmija dažus vārdus ar šoferi, bet vienošanās netika panākta, un viņš atkāpās. Tātad šoferis bija gatavs vest nejaušu pasažieri. Un Kasatonova, vienā mirklī novērtējusi situāciju, klusēdama atvēra durvis, apsēdās blakus šoferim un sacīja:

—   Brauksim?

—   Uz kurieni?

—   Tātad brauksim. —Cik?

—   Sarunāsim.

—   Labi. — Šoferis pasmaidīja. — Laikam gadās arī tā. — Un, iedarbinājis mašīnu, tūlīt iekļāvās kopējā transporta straumē.

Kasatonova atskatījās un ilgi nenovērsās no vietas, kur tikko bija stāvējusi, bet neko aizdomīgu neievēroja — neviens citu mašīnu apturēt necentās un arī citādi nesekoja.

—   Vai viss kārtībā?—šoferis pajautāja.

—   Laikam.

—   Vai tālu braucam?

—    Paskatīsimies, — viņa atkal atskatījās.

—   Jūs nepūlieties, — šoferis pasmaidīja. — Man spogulī ērtāk viss redzams. Varu apliecināt — mums neseko ne mašīna, ne cilvēks. Viss mierīgi.

—   Tas labi. Uz kurieni mēs braucam?

—   To jūs jautājat man? — Šoferis izbrīnījās un jautrā neizpratnē pavērās uz Kasatonovu.

—   Kāds pie jums piegāja, lūdza aizvest… Bet, kā nopratu, jūs nevienojāties. Acīmredzot virzieni nesakrita?

—   Par samaksu nevarējām vienoties. Bet ar jums, kā saprotu, problēmu nebūs.

—   Neatrisināmu problēmu nebūs, — Kasatonova precizēja. Vai tagad varam nogriezties pa kreisi? Lūk, tajā krustojumā?

—   Varam. Šoferis piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Tad nogriezīsimies.

—   Labi.

—   Un tad, vienu kvartālu tālāk, pa labi.

—   To arī var. Vai pēdas pūlamies nojaukt?

—    Ak, kungs! — Kasatonova novilka, atslīgdama dziļāk sēdeklī. — To mēs vien dzīvē darām! Tikai bēguļojam, glābjamies un pūlamies nojaukt pēdas!

—   Zināma jēga tur ir, — šoferis piekrita un nogriezās pa labi. — Zināma jēga ir,— viņš vēlreiz atkārtoja.

—    Tik dīvainas pasažieres jums laikam nekad vēl nav gadījušās?

—   Kāpēc ne? Visādas bijušas. Tagad daudzi bēguļo. Vai cenšas bēguļot. Nejau visiem tas izdodas. Jums, redz, izdevās.

—   Vai esat drošs par to?

—   Esmu. Neviena mašīna mums nesekoja.

—    Lūdzu, pieturiet, — Kasatonova palūdza.

Mašīna līgani paslīdēja uz labo pusi un piestāja milzīgas kļavas ēnā. Cilvēku te gandrīz nebija, tikai pa retam aizsteidzās kāds gājējs, kurš arī likās vietējais — večiņa ar somām, kāds santehniķis vai atslēdznieks ar kāpnēm uz pleca, bariņš bērnu, kuri spiegdami aizskrēja tieši gar mašīnas priekšu un pazuda mājas vārtu arkā.

Kasatonova vēl nesteidzās izkāpt. Vēlreiz atskatījusies un pārliecinājusies, ka neviena mašīna aiz muguras nav piestājusi, viņa paskatījās uz šoferi.

—   Vai esmu jums palīdzējis?—viņš pavaicāja.

—   Iespējams.

—   Jūs neesat par to pārliecināta?!

—    Es neesmu pārliecināta, vai man vispār bija jābēg. Cik esmu jums parādā?

—    Pussimtu. Ja neiebilstat.

—   Es neiebilstu, — Kasatonova izņēma no somiņas naudu un pasniedza šoferim. — Jūs taču pats sacījāt, ka mums neviens nesekoja.- Varbūt tur neviena sekotāja arī nebija.

—    Vēlu veiksmi! — Šoferis pasmaidīja. — Jakas gadās… Esmu jūsu rīcībā!

—   Paldies. — Kasatonova aizcirta mašīnas durvis un, daudz nedomādama un nesvārstīdamās, devās uz arku, kur tikko bija ieniruši vietējie puišeļi. Šoferim nebija jāzina, ka viņa te pirmo reizi sper kāju. Pēc brīža, palūkojusies ārā no arkas, Kasatonova pārliecinājās, ka mašīna aizbraukusi.

Lai arī viņa nekad te nebija bijusi, tomēr zināja, ka netālu atrodas prospekts, pareizāk sakot, krustojums, kur iekārtots liels un skaists fotoateljē.

Tas arī bija viņas ceļamērķis.

—   Jums ātri vai parīt? — pavaicāja darbiniece, kura ļoti līdzinājās tai, ar kuru Kasatonova bija runājusi pirms stundas. Šai meitenei gan nebija atsegta naba, toties viss pārējais atklāts skatienam daudz pārdrošāk.

—   Ātri.

—   Tātad jūs vēlaties fotogrāfijas saņemt pēc stundas?

—   Par to vien sapņoju.

—   Tas izmaksās dārgāk.

—   Zinu.

Kasatonova redzēja, ka viņas nerunīgums meiteni nez kāpēc kaitina, acīmredzot cilvēki te parasti daudz vaicā, paskaidro un lūdz.

—   Uz kāda papīra?

—   Uz laba.

—   Es domāju—uz spīdīga vai matēta?

—   Un kādu jūs ieteiktu?

—    Man vienalga!

—    In-n-nteresanti! — Kasatonova novilka, labi zinādama, ka šis viņas vārdiņš daudzus tracina. — Ņemsim spīdīgu, tad labāk varēs saskatīt detaļas.

—   Kādas nu kuram tās detaļas, — darbiniece noņurdēja.

—   Intīmas.

—    Pornogrāfiju negatavojam! — viņa stingi pavērās Kasato- novā.

—    Un nevajag arī.

—   Tātad jūs no pasūtījuma atsakāties?

—   Nē.

—   Ko tad mēs darīsim?

—    Meitenīt! — Kasatonova skanīgā balsī iesaucās. — Jūs man esat apnikusi. Vai jūs pieņemsit pasūtījumu?

—   Nu… Bet jūs taču teicāt, ka pornogrāfija?

—   Nē, to teicāt jūs. Bet es teicu, ka man gribas spīdīgas fotogrāfijas. Vēl kādi jautājumi? — Kasatonovas balss skanēja tik vēsi, valdonīgi un augstprātīgi, ka meitene apjuka.

—   Kāda izmēra?—viņa pavaicāja.

—    Lielas. Piecpadsmit reiz divdesmit.

—    Mums ir tikai piecpadsmit reiz divdesmit divi.

—    Ļoti labi. Visas fotogrāfijas divos eksemplāros. Vai naudu tūlīt samaksāt?

—    Nē, saņemot fotogrāfijas.

—    Es atnākšu pēc stundas.

Pēc stundas fotogrāfijas bija gatavas, un meitene tās tramīgi izsniedza.

Kasatonova pārliecinājās, ka ar bildēm un filmiņu viss kārtībā un neviens neko nav samainījis vai nozadzis.

—    Kā jums patika mana pornogrāfija? — viņa promejot painteresējās.

—    Šausmas, — meitene atbildēja.

—    Šausmas, liekas, vēl tikai sākas, — Kasatonova klusi nomurmināja un izgāja no darbnīcas.

Viņa gribēja atkal apturēt kādu mašīnu, bet neuzdrošinājās. Simt rubļu par cigaretēm, piecdesmit šoferim, divsimt par fotogrāfijām… Balmasova nāve izmaksā pārāk dārgi, viņa nosprieda un iekāpa trolejbusā, galu galā pietura atradās netālu no viņas mājas. Tomēr uz mājām nebija ko steigties, pirms tam vēl jāapciemo iecirkņa pilnvarotais. „Jā, Nikolajs Stepanovičs! Lūk, kas man šobrīd vajadzīgs," viņa nopriecājās, cieši spiezdama pie krūtīm somiņu, lai neviens ļaundaris un noziedznieks to nespētu atņemt.

—    Ak! — Gordjuhins līksmi iesaucās.—Jekaterina Sergejevna! Cik labi, ka atnācāt! Es tieši tikko nopirku veikalā rausīšus, kuri jums tā garšoja.

—    Ko jūs nopirkāt? — Kasatonova uzreiz nespēja pārslēgties uz ikdienišķiem sīkumiem.

—    Rausīšus.

—    Cik brīnišķīgi, Nikolaj Stepanovič! Kas gan var būt labāks par rausīšiem! — Apsēdusies pie galda, viņa atbalstīja vaigu dūrītē un izbrīna pilnām acīm pavērās Gordjuhinā. — Man ir jaunumi.

—    Vai labi?—Gordjuhins iesmējās, neuztverdams sarunas jēgu.

—      Brīnišķīgi! — Kasatonova atbildēja, no sirds uzskatīdama, ka jebkurš jauns fakts nozieguma lietā ir noderīgs izmeklēšanai, vis- ■^viens, kā tas ietekmē konkrētu cilvēku dzīvi.

—   Tad pastāstiet man arī!

—   Labprāt! Pavēstes lieciniekiem izsniegtas. Viņi visi parakstījās, lūk, kvītis atskaitei. Apsolīja ierasties laikā. Bet fabrikas vadība Cokocka kunga personā apsolīja, ka no viņu puses nekādu šķēršļu nebūs un visi uzaicinātie varēs izmeklēšanai sniegt godīgas un pilnvērtīgas liecības.

—   Jekaterina Sergejevna… Šķiet, jūs kaut kas mazliet nomāc?

—   Mazliet? — Kasatonova brīnījās. — Mani nomāc kaut kas ļoti liels, Nikolaj Stepanovič, ļoti liels! Šerpi, kā tagad bieži mēdz izteikties.

—   Vai kas atgadījies?

—   Balmasovs nogalināts. Pats savā dzīvoklī. Ar šāvienu pakausī. Tātad, kā es to saprotu, slepkava nolēma velti netērēt patronas, bet uzreiz kontrolšāviens galvā. Un nekādas šaudīšanās pa citām ķermeņa daļām.

—   Jā, esmu par to dzirdējis.— Kasatonovas uzstājības samulsināts, Gordjuhins nolēma neiebilst. Viņš zināja, ka šādās situācijās labāk pretī nerunāt, bet tikai piebalsot, māt ar galvu un laiku pa laikam līdzjūtīgi iesaukties "ai, ai, ai!"— Runā, ka viņš bijis labs cilvēks?

—   Viņš bija nelietis! —Kasatonova atcirta. — Fabrikā valda prieks un līksmība. Visi pērk šampanieti un tortes, smēķētavā nemitīgi skan smiekli, Cokockis dzer konjaku un cienā visas skaistules, kas ienāk viņa kabinetā. ..To jau es pastāstīju par sevi! — Kasatonova, zaudējusi bardzību, iesmējās.

—  Un jūs… iedzērāt?

—   Ne jau tikai iedzēru! Pusglāzi izlaku par direktora dvēseles mieru.

—    Par dvēseles mieru iedzert nav grēks, — Gordjuhins prātīgi paskaidroja.

—    Jā, starp citu. — Parakņājusies somā, Kasatonova izvilka fotogrāfiju žūksni. Otru komplektu, paslēptu aizvelkamā nodalījumā, viņa tālredzīgi atstāja sev. Jūs, Nikolaj Stepanovič, reiz interesējāties par tām mana „ziepju trauka" bildēm… Lūk, tās. Laikam ir jēga tās iedot Ubahtinam.

Gordjuhins piesardzīgi paņēma fotogrāfijas, nolieca galvu pie pleca un brīdi paturēja tās rokā — Kasatonovas tonis likās ļoti aizdomīgs, pat šie vienkāršie vārdi izskanēja nervozi un satraukti.

—    Labi, iedosim, — iecirkņa pilnvarotais noteica un, izņēmis fotogrāfijas no paciņas, sāka tās lēni apskatīt. — Labas bildes, lielas… Laikam krietni iztērējāties? Nāksies man kompensēt ar rausīšiem!

—   Var ari ar rausīšiem. — Kasatonova paraustīja plecus.—Tikai tad mums abiem tie sāks jau murgos rādīties!

—   Vai tiešām tik daudz iztērējāt?— Gordjuhins izbijās.

—   Nikolaj Stepanovič… Noziedznieki uzlauza mana dzīvokļa durvis, lai paņemtu šīs fotogrāfijas.

—   Jums tā liekas? — Gordjuhins pavīpsnāja. — Varbūt viņi tomēr meklēja kaut ko vērtīgāku?

—   Nikolaj Stepanovič! — Kasatonova apklusa, cenzdamās savaldīties. — Vai jūs labi saklausījāt, ko es sacīju? Viņi meklēja fotogrāfijas. Un arī atrada, pietrūka tikai filmiņas, jo tā bija palikusi manā somiņā. Man tur daudz kas neievērots gadiem mētājas. Es tikko biju darbnīcā, kur man attīstīja filmiņu un izgatavoja fotogrāfijas. Laupītāji tur jau paciemojušies.

—   Ko viņi tur meklēja?

—   Filmiņu. Laikam, neatraduši to aploksnē, nolēma pameklēt darbnīcā —ja nu nejauši aizmirsusies… Visādi gadās. Varbūt tur nofotografētas arī nevainīgākas ainas, varbūt man iešāvies prātā izgatavot vēl dažas kopijas un tā tālāk. Svarīgāko es jums jau pateicu — laupītāji devās uz darbnīcu meklēt filmiņu. Viņi nerimsies, Nikolaj Stepanovič. Apciemos arī mani. Tāpēc atnesu jums šīs fotogrāfijas. Otru komplektu paturēšu pati. Pieliks nazi pie rīkles — filmiņu atdošu. Bet fotogrāfijas jums būs. Kaut kas tajās slepkavam neļauj mierīgi gulēt. Kaut kas tur slēpjas. Tajās dažās minūtēs, kamēr mēs uzturējāmies Balmasova dzīvoklī, tur kaut kas mainījās. Parādījās vai pazuda. Mūsu fotogrāfijās tas redzams, bet Ubahtina bildēs — ne miņas. Vai saprotat, par ko es runāju?

—   Jā, es saprotu, jūs ļoti skaidri izsakāties,—Gordjuhins atteica, atkal izņemdams fotogrāfijas no aploksnes. — Es neko neredzu, — viņš piebilda. — Mēs taču nekam nepieskārāmies, atceraties? Es brīdināju, lai jūs pat gaismas slēdzi neaiztiekat.

—   Un es arī neaiztiku. Es nekam nepieskāros. — Paņēmusi no Gordjuhina fotogrāfijas, Kasatonova tās lēni sāka vēlreiz pārcilāt.

Acu priekšā atkal parādījās Balmasovs vaļējos rītasvārkos uz paklāja, galva sašauta, no brūces lēnām sūcas asinis. Acīmredzot veiksmīgs šāviens. Tad sekoja sīkākas detaļas—lūk, galva tuvplānā, rokas, saliekta kāja, logs, aizkari, žurnālu galdiņš ar vientuļām šķiltaviņām, lūk, televizors, roka ar sažņaugtu tālvadības pulti…

—   Tas viss redzams arī Ubahtina fotogrāfijās. Tiesa, viņa fotogrāfs noskopojās un bildes ir mazākas. Šīs jau ir fantastiskas. Es tādas vispār neesmu redzējis.

—   Var izgatavot vēl lielākas. Bet ne jau par to ir runa, Nikolaj Stepanovič!

—   Nu ko… Tad brauksim pie Ubahtina?

—   Vai viņam ir kādi panākumi?

—   Šaubos. Tad es noteikti būtu dzirdējis.

—   Jā, ienāca prātā… Pirkstu nospiedumus viņš tā arī neatrada?

—   Nē, neviena paša.

—   Bet vai viņa puiši visu apskatīja

—Jekaterina Sergejevna! —Gordjuhins pārmetoši iesaucās.

—   Kur pults? —Kasatonova skanīgi pavaicāja.

—   Kāda pults?

—   Televizora!

—   Nezinu… Laikam palika Balmasova dzīvoklī… Bet kāda tam nozīme?

—   Kad mēs fotografējām… Kur atradās pults?

—   Balmasovs mirstot to tā arī neizlaida no rokām.

—   Kad iegājām dzīvoklī, televizors bija izslēgts. Vai ne tā? Bet kad slepkava šāva Balmasovam pakausī … Televizors darbojās. Televīzijas programmā, kas mētājās turpat uz grīdas, bija pasvītrota viena vienīga rindiņa… Tā bija sestdiena. Sestdienās rāda seriālu „Kolombo". Balmasovs skatījās „Kolombo". Nekas cits viņu neinteresēja, jo neviens cits raidījums nebija pasvītrots. Kad atskanēja šāviens, viņš skatījās „Kolombo". -

—   Jums liekas, ka tas kaut ko nozīmē?—Gordjuhins šaubījās.

—   Ko pēc nozieguma dara slepkava?

—   Laižas lapās.

—   Nē, viņš likvidē pēdas. Noslauka galdu, izmazgā pelnutrauku, savāc atkritumus no grīdas un galda… Un tā tālāk.

—   Piekrītu! —Gordjuhins nokaunējies iekrekšķējās.

—   Un ko viņš dara pirms aiziešanas?

—   Es laikam viņa vietā kaut ko iedzertu.

—   Viņš izslēdz televizoru. Viņš nez kāpēc izslēdz televizoru un nodzēš gaismu. Kāpēc tas viņam bija vajadzīgs? Kas viņu piespieda to darīt?

—   Cilvēks šoka stāvoklī spējīgs uz visnejēdzīgāko rīcību.

—   Nikolaj Stepanovič, ja viņš šoka stāvoklī spējīgs uzkopt dzīvokli labāk par dažu sievieti… Tad es to par šoku nesauktu. Un ritasvārku josta nez kāpēc vannas istabā karājās, — Kasatonova piepeši piebilda, pārtraukdama pati savus prātojumus par slepkavas akurātumu.—Vai jums tas kaut ko izsaka?

—   Absolūti neko, — Gordjuhins godīgi atzinās un pat piespieda roku pie sirds, kā zvērēdams, ka runā tīru patiesību, bez mazākā viltus un maldiem.

—   Labi, par jostu nerunāsim… Aizejot viņš pieliecas pie upura un, neizņemot pulti no stingstošiem pirkstiem, nospiež pogu. Pults paliek Balmasova rokā. Tad slepkava vēl nospiež gaismas slēdzi. Dzīvoklis iegrimst tumsā. Kāpēc viņš tā rīkojas? It kā lūgdams mirušajam piedošanu.

—   Nu, Jekaterina Sergejevna, tagad jūs jau fantazējat!

—   Varbūt. Mans jautājums ir skaidrs un nepārprotams — vai kāds meklēja noziedznieka pirkstu nospiedumus uz pults? Ja pults neatrodas uz stingras pamatnes — un mēs zinām, ka to rokā turēja ņelaiķis… Kādam pults bija cieši jāsatver, no apakšas atbalstot un no augšas nospiežot pogu. Vai eksperts pulti apskatīja?

—   Neesmu pārliecināts, — Gordjuhins šaubīgi noteica. — Neesmu pārliecināts.

—    Un kur pazuduši atkritumi no galda, pelnu trauka un šķīvjiem…

—   Jūs domājat, ka…

—     Šķīvji bija nomazgāti, Nikolaj Stepanovič! Un salikti kaudzītē. Tie bija vēl mitri. Bet ārā trīsdesmit grādu karstums. No kurienes mitrums?

—   Kā jūs to visu zināt?!

—   Es biju pieaicinātā lieciniece! — Kasatonova lepni izslēja zodu, bet tūlīt pati iesmējās. — Kur tad palika atkritumi, Nikolaj Stepanovič?

—   Es tos būtu sabēris maisiņā, paņemtu līdzi un pēc tam iesviestu kādā atkritumu tvertnē. Simtprocentīgi drošs variants.

—    Atkritumus viņš iebēra tualetes podā.

—   Jekaterina Sv ergcjcvna! — Gordjuhins satriekts iesaucās. — Kurš vada izmeklēšanu?!

—• Ubahtins. Tātad atkritumi tika sabērti tualetes podā. Un tad noziedznieks tos aizskaloja. Tur arī noteikti saglabājušies viņa pirkstu nospiedumi. Varbūt viņš tos notīrīja, bet varbūt arī aizmirsa. Tādas lietas uztraukumā grūti atcerēties.

—   Jūs tiešām domājat, ka slepkava iesvieda atkritumus tualetes podā?

—   Jā.

—   Un varat to pierādīt?

—   Jā.

—   Vienreizēji! — Gordjuhins noteica. — Tad braucam pie Ubahtina?

—   Vienu fotogrāfiju komplektu es iedevu jums, bet otru paturēšu. Ja nāksies glābt savu ādu, varēšu atdot.

—   Jums liekas, ka viss ir tik nopietni?

—   Un jūs vēl to neesat sapratis?

—   Pagaidām tomēr neko pilnīgi droši mēs apgalvot nevaram…

—    Un mans izdemolētais dzīvoklis? Un laupītāji, kuri darbnīcā meklēja filmiņu? Jūsu vietā es piedāvātu apsardzi, Nikolaj Stepanovič! Vai jūs tiešām mani šonakt atstāsit vienu un neaizsargātu? Un ja nu rīt arī mani atradīs stingu, ar lodi galvā?

Gordjuhins brīdi caur pieri vēroja Kasatonovu, un šoreiz skatienā nebija ne miņas no izsmiekla vai neuzticēšanās. It kā tikai tagad viņš beidzot būtu apjautis notikumu patieso būtību. Bet Kasatonova, visu pateikusi, atvēra brūno cigarešu paciņu, vienu no tām izņēma, noklikšķināja šķiltaviņas un aizmēķēja.

—   Jums tagad citas cigaretes?—Gordjuhins izbrīnījās.

—   Jā, gribējāsjaunas izjūtas.

—   Jūs gribat teikt…

—    Slepkava arī smēķē tādas, — Kasatonova, kā starp citu, piebilda, un Gordjuhins, jau pavēris muti nākamajam teikumam, tā arī sastinga. — Jā, jūs dzirdējāt pareizi, Nikolaj Stepenovič. Slepkava smēķē šādas cigaretes. Tā arī Ubahtinam pasakiet. Varbūt tas līdzēs viņa grūtajā un bīstamajā darbā, kur uz katra soļa uzglūn nāves briesmas. Jā, un nododiet ari šo. — Izvilkusi no paciņas trīs cigaretes, Kasatonova tās iestūma aploksnē blakus fotogrāfijām.

—    Vai tas nav joks, Jekaterina Sergejevna?

—   Nē, tas nav joks.

—    Un jūs to varat arī pierādīt?

—   Jā.

—   Tūlīt pat?

7— Interesn-n-nti! — Kasatonova novilka. — Jūs labprāt uzklausījāt visas manas liecības, vēl vairāk, tūlīt pat pieprasījāt arī pierādījumus. Gribat, lai runāju ar Ubahtinu, lai nolieku uz galda visus pierādījumus… Nikolaj Stepanovič! Bet kā tad ar mani? Tā slēdzene, kuru durvīs ielika atslēdznieks ar grūti iegaumējamo uzvārdu…

—   Pižovs.

—   Jā, tāda slēdzene der tikai deguna rubināšanai!

—   Nomainīsim.

—Nikolaj Stepanovič… Šodien man zvanīs noziedznieki. Es filmās bieži esmu redzējusi, kā tālrunim pieslēdz ierakstošu aparatūru. .. Jūs ar Ubahtinu arī par to varētu padomāt?..

—   Jums liekas, ka viņi zvanīs?

—    Esmu pārliecināta, ka jau tagad zvana. Labi, ka man ienāca prātā no kaimiņienes uz pāris dienām aizņemties aparātu ar numuru noteicēju. Tas parādīs, nē, nē, ne to, ko jūs nodomājāt… Tik stulbi jau viņi nav, lai zvanītu no mājām vai darba. Noteikti izmantos telefona

automātu. Es tikai uzzināšu, cik reižu zvanīts.

—   Jūs runājat tik pārliecināti…

—   Es vēl daudz ko šādi varētu pateikt. Bet varbūt vispirms atrisināsim manu mazo problēmiņu. Vai man būs apsardze?

—   Es pats varu jums pa nakti pakavēt laiku! — Gordjuhins paziņoja un tūlīt pat mulsi nosarka, lai gan viņa sārtajā sejā to bija grūti pamanīt.

—   Tas nav sliktākais variants. Kritiskā situācijā noderētu. — Kasatonova piekrītoši palocīja galvu, bet tūlīt attapās, cik divdomīgi izteikusies. — Neapvainojieties, Nikolaj Stepanovič, man dažreiz patīk jūs ķircināt. Ja patiesi nolemsit nākt ciemos, neaizmirstiet paķert līdzi rausīšus.

Ubahtinam bija neliels, bet tomēr atsevišķs kabinets. Acīmredzot viņš priekšniecībai likās kādu nieku labāks, ja jau šāda priekšrocība. Varbūt gadu dēļ — Ubahtinam jau nāca pie četrdesmit, kamēr daži viņa kolēģi izskatījās pēc vidusskolas absolventiem — jauni un dedzīgi, starojošu skatienu. Aizrestotais logs atradās pagalma pusē, un tur auga kļava, kas ar savu zaļo lapotni priecēja izmeklētāja gurdās acis. Logs bija atvērts, un kabinetā ielauzās bērnu balsis, sēdamas sirdī vārgu cerību, ka šādi asiņaini noziegumi vairāk neatkārtosies. Bet veselais saprāts un zināms cinisms visu atkal salika pa plauktiņiem.

Pats Ubahtins, karstuma mocīts, sēdēja kreklā ar atrotītām piedurknēm, žakete karājās uz krēsla atzveltnes, un pretim sēdošo Gordjuhinu un Kasatonovu viņš uzklausīja ar visai izmisīgu sejas izteiksmi. Nevarēja pat saprast, ko viņš apšaubīja—ciemiņu vai pats savas prāta spējas.

—   Tātad jūs sakāt — pults, — viņš beidzot noteica, kad apmeklētāji bija dalījušies savos secinājumos un aizdomās. — Pults — tas ir labi.

—   Un kas tad ir slikti? — Kasatonova, mazliet apvainojusies, pavaicāja, jo bija cerējusi uz nedaudz lielāku sajūsmu no izmeklētāja

puses.

—   Slikti ir tas, ka mūsu puiši, ņemot pulti no Balmasova stingās rokas, pirkstu nospiedumus būs sabojājuši.

—    Tas jāpārbauda! — iecirkņa pilnvarotais atbalstīja Kasatonovu. — Un es ar to nevilcinātos.

—    Pārbaudīsim, — Ubahtins atkal bezcerīgi pamāja. Nē, jaunas idejas viņu vairs neaizrāva. Tikai apdzisušas ogles un pelni. Tomēr gurdumam un šķietami mākslotajai vienaldzībai bija sava jēga un arī labums. Tas pasargāja no liekas laika un spēku šķiešanas, no tukšām cerībām un priekšlaicīgas sajūsmas. — Tagad par tualetes skalojamo kasti. — Ubahtins tikpat gurdi turpināja. — Baidos, ka tur mūs gaida vilšanās.

—   Kāpēc?—Gordjuhins drūmi painteresējās.

—   Atceros, kāds no puišiem iegāja tualetē… Kratīšanas laikā. Un, tā kā viņi tomēr ir diezgan labi audzināti, tad ūdeni pēc sevis nolaiž. Bet, lai nolaistu ūdeni, jānospiež svira. To nospiežot, protams, iepriekšējie pirkstu nospiedumi tiek iznīcināti.

—    Pārbaudīt tomēr vajadzētu. — Gordjuhins, turpinādams atbalstīt Kasatonovu, neatlaidās.

—    Pārbaudīsim. — Ubahtins atkal palocīja galvu un beidzot pasmaidīja, lai mazliet uzmundrinātu sadrūmušo Kasatonovu. — Jāsaka, jūs esat pārsteidzoši vērīga. Pirmo reizi redzu tik interesantu liecinieci.

—    Paldies. — Kasatonova saviebās par tik apšaubāmu komplimentu.

—    Tātad jūs apgalvojat, ka slepkava smēķē brūnās cigaretes? — Ubahtins pārvaicāja.

—   Jā, esmu par to pārliecināta.

—   Es arī. — Viņš piecēlās, piegāja pie seifa, atvēra to un izņēma mazu metāla pelnu trauku. Kad tas tika nolikts uz galda, Kasatonova ieraudzīja tajā dažus brūnus izsmēķus. — Nesen pie manis bija mēbeļu fabrikas galvenais grāmatvedis. Apjautājās, vai drīkst uzsmēķēt. Es neiebildu.

—     Viņiem tur puse fabrikas smēķē brūnās cigaretes, — Kasa- tonova apvainojusies paziņoja. — Kāpēc jūs nolēmāt, ka tās lieto arī slepkava?

—   Jūs pati man to pateicāt. — Ubahtins pasmaidīja, atsegdams garus, tumšus zobus. — Par jūsu versiju nekļūdīgumu esmu jau pārliecinājies.

—   Es arī to varu apliecināt. — Gordjuhins atgādināja par savu klātbūtni.

—   Bet sakiet, — Ubahtins turpināja, — kā jums pašai ienāca prātā, ka slepkava smēķē tieši brūnās cigaretes?

—   Tualetes podā atradu izsmēķi. Jūs taču pats man atļāvāt izmantot tualeti? Es ari izmantoju. Podā peldēja izsmēķis. Ar lūpu krāsas paliekām.

—    Lūk, tas jau ir kaut kas! — Beidzot Ubahtina balsī varēja saklausīt kaut ko līdzīgu atzinībai. — Bet kāpēc šo izsmēķi nepamanīja mani puiši?

—   Tas vairāk izskatījās pēc mazas kakiņas.

—    Labi, sapratu. Tad es viņiem piedodu. Lai gan viņi to nemaz nav pelnījuši. Kāpēc tad jūs par savu atradumu mums uzreiz nepastāstījāt?

—   Nedomāju, ka tas jūs ieinteresēs. Turklāt, kad iznācu no tualetes, visi man pievērsa uzmanību, es samulsu, apjuku un … Un aizmirsu pateikt.

—   Mānāties, Jekaterina Sergejevna.

—   Tā nav mānīšanās.

—   Kas tad?

—   Koķetēšana.

—   O! — Ubahtins iesaucās, un, šķiet, šoreiz patiešām izskatījās sajūsmināts. — Labi, tad tā tiešām ir pavisam cita lieta. Man sāk likties, ka jūs jau arī zināt, kurš ir slepkava?

—   Baidos kļūdīties, Jurij Mihailovič.

—   Ļoti slavējama attieksme.

—   Jura, varbūt tev tomēr vajadzētu uz Balmasova dzīvokli aizsūtīt ekspertu? — Gordjuhins neizturēja. — Laiks rit, diena iet uz beigām, varētu vēl šodien saņemt atbildi — ir tur kāds pirkstu

nospiedums vai nav… Ko mēs gaidām?

—   Nomierinies, es jau viņus turp aizsūtīju. Tūlīt pēc tava zvana. Kuru katru brīdi būs atpakaļ. Pats gaidu un nevaru vien sagaidīt. Arī mūsu liecinieci gribas iepriecināt. — Ubahtins viegli palieca galvu uz Kasatonovas pusi. — Viņas versiju taču pārbaudām, viņas trauksmainās un nerimtīgās idejas! Pat ja tās nedaudz aizkavējušās.

—   Par to aizkavēšanos vēl var pastrīdēties.

Šai mirklī bez klauvējiena atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās eksperts. Acis puisim staroja, un viņš nedaudz aizelsās, acīmredzot skriešus uzskrējis trešajā stāvā.

—   Nu? — Ubahtins ierunājās, un Kasatonova tikai tagad saklausīja rūpīgi apvaldīto nepacietību. Tagad skaidrs, kāpēc viņš likās tik lēns un vienaldzīgs—īstenībā savilcies ciešā gaidu kamolā.

—   Ir, Jurij Mihailovič! Ir kontakts!

—   Kam ar ko?

—   Noziedzniekam ar pulti. Tur ir liela apaja poga! Tai pašā vidū neskarts pirksta nospiedums. Tas pats otrā pusē!

—   Galvenais, lai tas nebūtu paša Balmasova pirksta nospiedums.

—   Varat nešaubīties. Lai izslēgtu televizoru, viņam pults nebūtu tā jāsatver no abām pusēm.

—   Kāds ir secinājums? Ubahtins žirgti painteresējās un tūlīt pats atbildēja.

—   Secinājums tas pats vecais: pēdas paliek vienmēr, Jekaterina Sergejevna! Visviens, ko jūs man stāstītu, visviens, par ko censtos pārliecināt! — Ubahtins azartiski saberzēja plaukstas, un Kasatonova teju sajuta, cik tās strauji sakarst.

—   Vispār jau es neko tamlīdzīgu neesmu teikusi. — Ubahtina vardi Kasatonovu bija samulsinājuši. — Es jau arī to saku, Jekaterina Sergejevna! — izmeklētājs mirdzošām acīm iesaucās, un pat viņa kustības, kas iepriekš bija likušās haotiskas un muļķīgas, tagad izstaroja apgarotu dziJdomību. Jā, kad cilvēks jūtas nedrošs, tas tūlīt izpaužas viņa žestos, kustībās un skatienā.

—   Viss! — Ubahtins spēji pielēca kājās no krēsla, pārskrēja pa diagonāli pāri kabinetam un nostājās pretim ekspertam. — Drāz uz laboratoriju un dari visu, lai tie pirkstu nospiedumi pēc stundas skaidri un palielināti atrastos uz mana rakstāmgalda, kaut vai neapžuvuši!

—   Skaidrs!

—   Pagaidi! Ko tu atradi tualetē?

—     Jurij Mihailovič… Kā lai to labāk pasaka… Pārmeklējot dzīvokli, mēs taču gandrīz visi tur iegriezāmies un nokārtojām, kādas nu kuram bija tās vajadzības…

—    Bet pēc manis! — Kasatonova paspēja iestarpināt. — Es tur iegāju pirmā. Citādi izsmēķis podā vairs nepeldētu.

—   Tātad tas bija izsmēķis! — eksperts dziļā nožēlā iesaucās. — Redzēju es to kriksīti, redzēju taču… Tikai nodomāju, ka nelaiķa saimnieks nav kārtīgi visu pēc sevis aizskalojis. Mana vaina!

—   Vai uzdevums skaidrs? — Ubahtins pavaicāja ekspertam, kurš tūlīt pat zibenīgi pazuda aiz durvīm. — Ko lai saku. — Ubahtins vainīgi noplātīja rokas. — Visi mēs kļūdāmies. Galvenais to apzināties, nožēlot un visu izlabot. Vai tiesa, Koļa? — viņš pievērsās iecirkņa pilnvarotajam.

—   Tiesa gan, Jura, tiesa. Es vienmēr esmu zinājis, ka uz tevi var paļauties.

—    Jā, tāds nu es esmu. — Ubahtins beidzot paņēma aploksni, kura visu šo laiku atradās uz galda. — Tagad pievērsīsimies fotogrāfijām.

Izņēmis Kasatonovas fotogrāfijas, izmeklētājs tās rūpīgi sarindoja uz galda.

Tās bija spožas, spilgtas un krāsainas, ka šķistu teju priecīgas, ja neatainotu tik drūmus notikumus. Būdamas divas reizes lielākas par Ubahtina bildēm, tās noteikti izskatījās krietni iespaidīgākas. Ubahtins, atlasījis identās fotogrāfijas, tās sakārtoja pa pāriem, jo visus trīsdesmit eksperta uzņēmumus skatīt nebija jēgas.

—   Tātad jūs, Jekaterina Sergejevna, apgalvojat, ka jūsu dzīvoklī kāds ielauzās un to izdemolēja tieši šo fotogrāfiju dēļ? Vai pareizi esmu jūs sapratis?

—      Katrā ziņā iebrucēji dzīvokli uzlauza un apgrieza visu kājām gaisā. Un, kad visu sakārtoju, atklājās, ka pazudis tikai fotoaparāts un aploksne ar fotogrāfijām.

—    Bet varēja taču gadīties, ka zagļus vienkārši kaut kas nobiedēja! Piemēram, viņi ieskatījās aploksnē, ieraudzīja nozieguma ainas, tad piepeši kāpņu telpā atskanēja balsis vai kaut kas tamlīdzīgs. Un… Vai tā arī nevarēja notikt?

—   Nē, nevarēja gan.

—  Es jūs vērīgi klausos.

—     Filmiņa aploksnē aizņēma pārāk daudz vietas… Tāpēc es to izņēmu un ieliku plastmasas futrālītī. Tādā, kur parasti glabājas jaunas filmiņas.

—   Turpiniet.

—   Tā nu šodien, tikai pirms dažām stundām, es aizgāju uz fotodarbnīcu.

—   Ko jūs tur meklējāt?

—    Klausieties. Es biju tajā pašā darbnīcā. Turpat, kur man izgatavoja fotogrāfijas. Un meitene, kas pieņēma pasūtījumu, pastāstīja, ka laupīšanas dienā pie viņiem ieradušies divi aizdomīgi tipi un meklējuši negatīvus.

—   Kā viņi varēja zināt, kur jūs nodevāt filmiņu?

—     Firmas aploksne. Tur uzrakstīta adrese, tālrunis un viss pārējais.

—   Un ko viņiem meitene pastāstīja?

—   Pateica, ka filmiņa atdota klientam kopā ar fotogrāfijām. Neatraduši negatīvus manā dzīvoklī, viņi noteikti nodomāja, ka tie palikuši darbnīcā, — redzēdama Ubahtina neticīgo smīnu, Kasatonova ielaidās daudz sīkākos skaidrojumos, nekā pašai gribētos.

—     Ziniet, ko jums teikšu, Jekaterina Sergejevna… Es jums teikšu, lūk, ko, — Ubahtins, nenovērsdams skatienu no fotogrāfijām, murmināja. — Es teikšu, ka jums pilnībā piekrītu.

—    Paldies Dievam! — Kasatanova nopūtās. — Es jau klausījos un domāju, ko nu man atkal bliezīsit pa pieri!

—   Labāk pievērsīsimies fotogrāfijām, — Gordjuhins ieņurdējās.

— Kas tur īsti slēpjas, ja bilžu dēļ dzīvoklis jāuzlauž!

Sastājušies pie galda, visi trīs ņēmās pētīt abas fotogrāfiju rindas. Bet, lai kā centās, lai kā skatījās, nekādu īpašu atšķirību neatrada.

—   Šķiltavas! — Kasatonova beidzot iesaucās. — Manā fotogrāfijā redzamas šķiltavas, kuru jūsējā nav. Skat! Palicis tikai pelnu trauks. Šķiltavas pazudušas.

Kasatonova uzmeta triumfējošu skatienu Ubahtinam un pilnvarotajam, kurus viņas atradums, šķiet, nemaz nesajūsmināja. Vienaldzīgi paraustījuši plecus, abi saskatījās un atkal pievērsās galdam.

—   Kāds no puišiem varēja paņemt, lai aizsmēķētu,—Gordjuhins beidzot paskaidroja. — Un tad nolika citā vietā. Tas arī viss noslēpums.

—   Bet varbūt aiz izklaidības vienkārši iebāza kabatā. — Ubahtins iesmējās. — Lūk, jūsu bildē, Jekaterina Sergejevna, aizkari aizvilkti, bet mūsējā atvilkti…To eksperts izdarīja manu acu priekšā, pēc mana ieteikuma. Gaismas likās par maz. Viņš arī lampu ieslēdza, lai gaišāks būtu. Zināt, ko domāju… Apzagtajam visur laupītāji rādās. Protams…Ja pieņemam jūsu versiju. — Ubahtins caur pieri palūkojās Kasatonovā. — Slepkava vai slepkavas varēja arī nobīties no kaut kā, kas nejauši iekļuva kadrā. Vai saprotat? Cilvēks izdara slepkavību, iznīcina pēdas, cik nu atliek laika un prāta. Un laižas lapās. Bet, noslēpies savā alā, sāk visu pārdomāt un atcerēties, vai kaut kas nav piemirsts.Tad piepeši atskārš, ka atstājis pierādījumu. Un steigšus metas to iznīcināt vai mazināt tā nozīmīgumu.

—    Kā tad tā? — Kasatonova painteresējās. — Ja pierādījumi ir, tad tie ir! Lai ko es darītu, tie nepazudīs

—     Paskaidroju lieciniekiem…Piemēram, blakus līķim atrasta pistole, bet uz tās jūsu pirkstu nospiedumi. Kā?! Jūs izlickaties sašutusi. Tas nevar būt! Lūk! Kāds vientiesīgs izmeklētājs uzķeras uz jūsu āķa. Un parāda pistoli, parāda pirkstu nospiedumus uz tās. Kur?! —jūs kliedzat un izraujat pistoli izmeklētājam no rokām. Un viss, pirkstu nospiedumi zaudē savu pierādījumu spēku.

—   Kāpēc?

—      Tāpēc, ka tiesā jūs paziņosit… Jā, uz pistoles tiešām atrodami manu pirkstu nospiedumi. Tie parādījās izmeklētāja kabinetā, kurš ļaunprātīgi un ar nolūku ielika man šo ieroci rokās. Sapratāt? Pirkstu nospiedumi būs, bet izmeklēšanā tiem zudusi nozīme. Tie vairs nevārē kalpot par pierādījumu.

—  Cik jūs daudz zināt! — Kasatonova apbrīnā nočukstēja, nenovērsdama no Ubahtina sajūsmas pilnu skatienu. Cenzdamies slēpt mulsumu, viņš steigšus savāca fotogrāfijas divās kaudzītēs un ielika aploksnēs. — Bet pirkstu nospiedumi uz televizora pults… Vai tie nezaudēs savu nozīmi?

—   Nekādā gadījumā! Un tikai pateicoties jums, Jekaterina Sergejevna! Jo tūlīt, tikko eksperts atnesīs pirkstu nospiedumu palielinātus attēlus, jūs kā lieciniece parakstīsities, tādējādi apstiprinot to likumību. Attēlos tiks norādīts datums, laiks un pat vietas nosaukums. Un tad, lai cik viltīgi arī slepkava nerīkotos, nekas viņam neizdosies.

—    Ak, Jekaterina Sergejevna! — Gordjuhins nopūtās. — Nepareizo darbu jūs visu mūžu esat strādājusi.

—   Jā, jā, jā! — Kasatonova piekrita. — Tikai šeit, šajā kabinetā, es piepeši apjautu, ka dzīve paskrējusi man garām.

—  Bet jūs vēl daudz ko varat paspēt!

—   Jau cenšos! — Kasatonova iesmējās. — Jūs taču redzat, kā es cenšos!

—  Turklāt ļoti sekmīgi! — Ubahtins viņu paslavēja. — Iespējams šis noziegums tiks atklāts tikai pateicoties jums. —Viņš dāsni atmaksāja par Kasatonovas nesenajiem sajūsmas pilnajiem skatieniem.

^ — Šodien es rūpnīcā izdalīju pavēstes…Jūs esat uzaicinājis kādus desmit cilvēkus.

—    Jā, zinu. Koļa man pastāstīja. — Ubahtins pamāja uz pilnvarotā pusi. — Paldies, jūs mums ļoti palīdzējāt. Sūtīšana pa pastu ir ilga un nedroša. Bet visi mūsējie vienmēr ir aizņemti un nevaļīgi.

—   Nejau par to es runāju, — Kasatonova beidzot nolēma pateikt to, kas jau labu laiku bija uz mēles. — Jūs neesat uzaicinājies vienu cilvēku.

—   Kuru?

—   Balmasova sekretāri. Jeļenu Ivanovnu Juškovu.

—Jums liekas, ka viņa būtu jāizsauc?

—Jā.

—Jums ir pamatotas aizdomas, ka…

—Jā. — Kasatonova droši paskatījās izmeklētājam tieši acīs.

—    Labi, — Ubahtins neko daudz neiebilda. — Uzaicināsim arī Juškovu. Vai aiznesīsit viņai pavēsti?

—   Aiznesīšu. Parunājiet par viņu ar Cokocki.

—    Ar to, kurš visu laiku grozījās pa dzīvokli ar koferi? Kurš mums pirmais paziņoja par slepkavību?

—Jā, viņš šobrīd aizvieto Balmasovu.

—   Domājat, pastāstīs kaut ko interesantu?

—Es tā ceru.

—Tā vien liekas, ka esat jau viņu nopratinājusi?

—   Bez protokola. — Kasatonova platām acīm pavērās Ubahtinā.

—     Bez protokola cilvēki runā atklātāk.

—   Un bezatbildīgāk. Kad runāto neviens nepieraksta un viņi zina, ka sacītais nebūs jāatkārto tiesā… Tad bieži sarunā tādas blēņas, tik atklāti, ka šermuli metas. Šermuļi! — Ubahtins atkārtoja.

—Vai cilvēki noliedz savus vārdus?

—   Bez mazākās piepūles!

—    Bet tas taču kaut kā jāpaskaidro… Nevar vienkārši pateikt — es to neesmu teicis.

—    Ha! — Ubahtins iesaucās un īgni trieca pirkstu kauliņus pret galda virsmu. — Jūs mani nepareizi sapratāt! — viņi saka. — Es to nevarēju teikt! — viņi saka. — Kā jūs varējāt kaut ko tādu izdomāt!

—   viņi saka, nikni zibinot acis. — Tie nav mani vārdi! To būs teicis kāds cits!

—   Cik jums tomēr grūts darbs! — Kasatonova atkal nočukstēja, vēlreiz pievērdama Ubahtinam sajūsmas pilnu skatienu.

Bridi svārstījusies, viņa nolēma Ubahtinam Cokocka tenkas par sekretāri nepārstāstīt — galu galā tāpat jau bija daudz runāts. Un iejaukties izmeklēšanā, apsūdzot cilvēku noziegumā, bez būtiskiem pierādījumiem, balstoties tikai uz svešiem vārdiem, kuri pat varētu nebūtu objektīvi… Nē, to viņa nespēja. Gan jau rūpnīcā arī citi zina par sekretāres piedzīvojumiem, un kāds to noteikti izstāstīs izmeklētājam. Noteikti tagad visi par to vien tērgā. Vai nu Cokockis viņai vienīgajai par to būs izstāstījis? Protams, Kasatonovai bija arī savi pierādījumi, tas pats izsmēķis tualetes podā, nodeguļi uz ceļa, ārdurvju aizciršanās naktī un sievietes stāvs gaišajā lietusmētelī ar tumšo lietussargu rokās… Kasatonova bija pārliecināta, ka viņas mājā šī sieviete noteikti nedzīvo, tāpat kā kaimiņos. Bet pasniegt to visu tagad izmeklētājam tik negatavā veidā… Un ja nu rīt piepeši Cokockis paziņo, ka viss viņa teiktais bija tikai tenkas, nekas vairāk? Tad būs kauns! Milzīgs kauns pār Kasatonovas dumjo galvu.

Aizvadījis viesus, Ubahtins cieši aizvēra durvis, atgriezās pie sava galda, apsēdās un, sažņaudzis rokas dūrē, uzlika tās uz vēsā stikla, kas bija vienīgais nobružātās galda virsmas rotājums.

—    Tā, — Ubahtins noteica.—Tad nu ķersimies pie darba.

Tagad viņš likās gluži cits cilvēks nekā pirms desmit minūtēm.

Svešinieku klātbūtnē Ubahtins parasti tēloja viesmīlīgu namatēvu, izturējās laipni un iecietīgi. Viņš varēja kādu augstsirdīgi paslavēt vai piekrītoši māt ar galvu pat tad, ja domāja citādi. Šobrīd pie galda sēdēja bargs, neuzticīgs un aizdomīgs cilvēks, kurš jebkurā vārdā centās saklausīt zemtekstu vai slēptu nolūku, ko tiešām arī atrada- pat tad, ja tāda nebija.

—   Tā,—viņš atkal novilka. — Fotogrāfijas.. Labi, tiksim galā ar fotogrāfijām. Varbūt tās tiešām kādam vajadzīgas. Bet varbūt arī nē. Izsmēķis podā? Lai jau būtu. Tomēr viņa uzreiz to neatdeva, neko neteica.Viltniece jūs esat, Jekaterina Sergejevna, viltniece. Interesanti, vai tā ir tikai koķetēšana, vai arī kas nopietnāks? Labi, to mēs noskaidrosim. Zviegšana smēķētavā? Tas ir fakts. Sekretāre? Labi, lai būtu sekretāre. Fotogrāfijas… Atkal tās fotogrāfijas. Ubahtins strauji atrāva atvilktni, izņēma aploksni un izlasīja darbnīcas adresi un tālruņa numuru. — Labi, apciemosim biedrus. — Iesviedis

aploksni atvilktnē, viņš tikpat spēji to aizcirta.

Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—Jā! — Ubahtins atsaucās.

Ienāca eksperts ar dažām papīra lapām.

—Jurij Mihailovič… Viss kārtībā.

—    Izdevās? Dod šurp. — Ubahtins paķēra lapas ar palielinātajiem pirkstu nospiedumiem un sāka pētīt. — Kā saka gudri ļaudis, pilnībā derīgi identifikācijai.

—  Visā pilnībā, Jurij Mihailovič.

—  Paldies, Kostja. Esmu tavs parādnieks.

—  Nav jau par ko"

—   Lūk, šis nospiedums bija uz virsējās pogas, vai ne? Bet šis apakšpusē? Tātad virspusē labās rokas īkšķis, bet apakšā — rādītājpirksts vai vidējais.

—   Drīzākjau vidējais.

—   Kāpēc?

—  Tā ir ērtāk. Pamēģiniet pats paņemt rokā jebkuru priekšmetu, kaut piezīmju grāmatiņu, un iedomājieties, ka nospiežat pogu.

—    Nē, Kostja, es tev nepiekrītu. Tu esi aizmirsis vienu mazu niansi… Pults atradās rokā mironim… Padomā par bailēm un pretīgumu… Es tomēr domāju, ka tas būs rādītājpirksts. Bet tas galu galā nav svarīgi. Klausies… Rīt pie manis ieradīsies cilvēki no rūpnīcas. Kādi desmit cilvēki pa visu dienu. Tev jānoņem viņiem pirkstu nospiedumi. īkšķa un rādītājpirksta, kā arī zeltneša. Dzīve parādīs, kuram no mums taisnība.

—  Baidos, ka jums, Jurij Mihailovič. — Kostja padevās.

—  Par to neraizējies. Tikpat uzvarēs… Kas uzvarēs?

—   Draudzība.

—   Patiesība uzvarēs, Kostja. Bet arī tev ir taisnība. Jo draudzība un patiesība ir viens un tas pats. Vai pierakstīji manas gudrās domas?

—Vispār jau ne…

—    Veltīgi. Jāpieraksta. Un sāc ar šo. Draudzība un patiesība ir viens un tas pats. Neaizmirsti norādīt autoru.

—   Kurš tad ir autors, Jurij Mihailovič?

—    Es! — Ubahtins iekliedzās. — Kurš tad vēl spējīgs ko tādu pateikt? — viņš jau klusāk pavaicāja. — Viss, Kostja! Šodien vari būt brīvs. Bet rīt… Rīt tev būs dubultslodzc. Pirkstu nospiedumus paņemsi, pirms mēs sāksim runāt, skaidrs?

—   Skaidrs.

—    Bet pirms katras sarunas beigām tu man piezvanīsi un paziņosi, vai tie gadījumā nav tie paši pirkstiņi, kas uz pults. Ja sakritīs… Pats saproti—tā būs uzvara. Lasies!

—   Visu labu, Jurij Mihailovič.

Ubahtins piecēlās, stingrāk aizvēra durvis un atkal atgriezās pie galda.

—    Tā,—viņš noteica. — Sekcija.

Paņēmis krimināllietas mapi, Ubahtins to atvēra un uzreiz atrada ekspertīzes slēdzienu. Lai arī viņš to jau vairākkārt bija lasījis, tomēr nolēma vēlreiz iedziļināties. Pakausī bija šauts no ļoti tuva attāluma — mati ap brūci bija apsviluši. Tātad slepkava, piegājis no mugurpuses, gandrīz pielika stobru pie upura pakauša. Tomēr tam nepieskaroties, nē, to eksperts bija īpaši uzsvēris. Spriežot pēc matu apsviluma pakāpes, noziedznieks šāvis no desmit vai divdesmit centimetru attāluma.

—  Protams,—Ubahtins noņurdēja, — tad jau nevar misēties.

Nāve bija iestājusies tajā pašā mirklī. Trieciens pasvieda Bal-

masovu uz priekšu, viņš atsitās pret žurnālu galdiņu, bet tūlīt noslīdēja no krēsla un agonijā atkrita augšpēdu. Rītasvārki pavērās un Balmasovs palika guļam, izstiepis labo roku ar pulti uz televizora pusi. Ieslēgta televizora pusi. Tur tieši rādīja, kā slavenais detektīvs Kolombo atrisina kārtējo sarežģīto kriminālmīklu. Kolombo bija Balmasova iemīļotais varonis — tas noskaidrojās izmeklēšanas gaitā. Pārbaudot avīžu kaudzīti tualetē, Ubahtins pārliecinājās, ka šis seriāls bija vienīgais pasvītrots vairāku nedēļu garumā. To Balmasovs vienmēr skatījās vai vismaz—bija iecerējis skatīties.

—   Rītasvārki, — Ubahtins nomurmināja. Skaistais frotē apģērba gabals, kas daļēji atsedza nelaiķa miesu, bija pirkts Kanāriju salās. „Tenerife" — pār muguru stiepās košs uzraksts. Un turpat dzeltena pludmale, zila jūra, balta bura, bet smiltīs gozējas skaistas meitenes ar aukliņām peldkostīmu vietā. Pareizāk sakot, peldkostīmi sastāvēja no aukliņām, kas pazuda jauno augumu izliekumos. Bet rītasvārku josta karājās vannas istabā uz āķīša. Kāpēc tā atradās tur, nevis ap īpašnieka vidu, kā tas pienāktos? — Tāpēc, — Ubahtins pats sev atbildēja, — ka viņš grasījās mazgāties, jau bija iegājis vannas istabā un pakarinājis jostu uz āķīša. Un tad kāds piezvanīja pie durvīm. Vēlīns viesis, kurš iepriekš nebija telefoniski brīdinājis par savu ierašanos. Citādi jau Balmasovs nebūtu sācis izģērbties. Zvans bija negaidīts. Nesakārtojis rītasvārkus, Balmasovs devās uz gaiteni un palūkojās durvju actiņā. Aiz durvīm stāvēja labi pazīstams cilvēks. Ļoti labi pazīstams. Pretējā gadījumā Balmasovs būtu sakārtojis savu apģērbu, uzvilcis kaut ko pieklājīgāku… Tātad tas bija cilvēks, kuru varēja pieņemt arī vaļējos rītasvārkos.

—  Lūk, tas jau ir svarīgi,—Ubahtins skaļi noteica. — Ieradās cilvēks, kuru Balmasovs varēja mierīgi pieņemt jebkurā paskatā. Un ja mēs atceramies mūsu vērīgās liecinieces podā atrasto izsmēķi… Tad varam pieņemt, ka viesis strādā mēbeļu fabrikā. Kāds no strādniekiem? Šoferis? Brigadieris? Ceha priekšnieks? Nē, šie sešinieki neiedrošinātos lietainā naktī ierasties pie direktora un fabrikas īpašnieka pat ļoti svarīgā jautājumā.

—  Vai es nefantazēju? — Ubahtins pats sev pavaicāja. — Nē, tu, Jura, nefantazē. Tu ej pareizā virzienā. Bet, ja jau es eju pareizā virzienā, tad varu turpināt ceļu. Ko mēs parasti darām, kad pie mums dzīvoklī ierodas labi draugi? Mēs apsēžamies pie galda, uzsmēķējam, iedzeram kādu glāzīti, patērzējam. Vai tas viss notika arī tajā vakarā?

Tas ir ļoti svarīgi — notika vai nenotika?

Ubahtins piecēlās, straujā, nervozā solī šķērsoja kabinetu, mirkli pakavēdamies pie loga, bet neko svarīgu neieraugot, tad atkal atgriezās pie galda un apsēdās, tik spēcīgi pastumdams krēslu, ka pats tika saspiests starp galda malu un krēsla atzveltni. Tā bija viņa parastā poza. Acīmredzot tas bija simboliski un pat mazliet mistiski, jo, tikai iedzīti šaurā bezizejā, mēs sākam izmisīgi meklēt izeju, ko parasti arī atrodam. Labāku vai sliktāku, bet atrodam. Atstājot apģērba skrandas uz šaurās ejas sienām, noskrambājot vēderu un muguru, līdz asinīm savainojot ceļus, mēs mērķtiecīgi virzāmies uz gaismas pusi, uz brīvību, uz patiesību.

—   Viņi sēdās todien pie galda vai nesēdās? — Ubahtins, viegli smaidot, pats sev pavaicāja, jo jau zināja atbildi — viss notika kā parasti.

Balmasovs nesmēķēja, bet Kasatonova, šī nepārspējamā lieciniece, atrada podā izsmēķi. Tātad kāds tur bija izbēris visu pelnu trauka saturu, un tikai visizveicīgākais, visveiksmīgākais nodegulis spēja noturēties virs ūdens un sagaidīt cilvēku, kurš to ievēroja, novērtēja un izvilka no poda. Kāds secinājums? Tātad kādam šie izsmēķi traucēja, tātad kādu tie varēja atmaskot. Tātad kāds izmisīgi centās radīt iespaidu, ka dzīvoklī vispār nav bijis, ar direktoru nav runāj is un, protams, pakausī viņam nav šāvis.

—       Labi! — Ubahtins pusbalsī iesaucās. Pieņemsim, ka Balmasovs, baudīdams vienacainā Kolombo piedzīvojumus, pats dzēra viskiju un, nokrāsojis lūpas, smēķēja cigaretes. Cilvēkiem ir dažādas dīvainības. Varēja taču viņam rasties vēlme nokrāsot lūpas pirms gulētiešanas vai iedzeršanas, vai pirms Kolombo… Pieņemsim, ka viņam bija arī paradums ļoti rūpīgi visu pēc sevis sakārtot, pat pārspīlēti rūpīgi.

Vai izklausās ticami?

Protams!

Viņš dzīvoja viens, sieva ar bērneļiem citā vietā, ienākumi ļāva iekārtot sievai atsevišķu, daudz plašāku dzīvokli…Balmasovs bija Jpti akurāts vīrietis. Nevar taču gulēt istabā, kur stāv pilns pelnu trauks, smird visa kāpņu telpa. Tāpēc visus izsmēķus viņš iesvieda podā.

—   Vai ticama versija? — Ubahtins pats sev pavaicāja. — Ļoti ticama, — viņš tūlīt arī atbildēja. Lai arī visi vienbalsīgi apgalvo, ka Balmasovs nav smēķējis.

Ja jau viņš bija tik dīvains, ka nespēja noskatīties uz pilnu pelnu trauku, netīrām glāzītēm, dakšiņām un tamlīdzīgām lietām, ko tad varēja darīt tālāk? Turpināt uzkopšanu. Balmasovs notīrīja galdu, izslaucīja grīdu, ar putekļusūcēju sakopa paklāju, salika skapī glāzes. To visu var saprast, izskaidrot un galu galā samierināties.

Bet!

Kāpēc viņam likās svarīgi notīrīt durvju rokturus, aizsāktās viskija pudeles un pat galdu, pie kura tik jauki sēdēt, izbaudot Kolombo piedzīvojumus?

Tas ir absolūti neloģiski, tāpat kā izsmēķis ar lūpu krāsas traipiem tualetes podā.

Un pats galvenais—kādam taču arījāiešauj viņam pakausī.

—    Vai tiešām sievišķis? — Ubahtins sev pajautāja. — Vai tiešām sievišķis? — viņš vēlreiz jau rāmāk atkārtoja. — Tiešām sievišķis, — trešo reizi Ubahtins pat vairs nevaicāja, acīmredzot samierinājies ar šo domu. — Labi, pierunājāt. Pierunājāt. Bet tad jāmeklē cits slepkavības motīvs. Tad jau… Sadzīviska ķilda.

To pateicis, Ubahtins pat sadrūvējās par tik vienkāršu izskaidrojumu. Izšķiest tik daudz laika un spēka, lai nonāktu pie tik primitīva secinājuma.

—   Sadzīviska ķilda? — Ubahtins pats sev priecīgi pārvaicāja. Inte-resan-n-nti, kā izsakās mūsu kopējā draudzene Kasatonova. Bet kā ar uzlauztajām durvīm? Kā ar nozagtajā fotogrāfijām un negatīvu meklējumiem? Un vizīte fotodarbnīcā? Un Koļa Gordjuhins, kurš grasās nakšņot Kasatonovas dzīvoklī? Vai tas viss sader ar sadzīvisku ķildu?!! — Nejauciet mums galvu!— Ubahtins stingri noteica un, brīdi parakņājies krimināllietas mapē, atrada liecinieces Kasatonovas tālruņa numuru.

—  Vai Jekaterina Sergejevna? Jums zvana izmeklētājs Ubahtins. Vai vēl atceraties mani?

—    Sveiki, Jurij Mihailovič! Sen neesam redzējušies! Laikam vesela stunda pagājusi?

—Vaijūsjau esat mājās?

—  Vai tad tās ir mājas?!

—  Nekas, Jekaterina Sergejevna… Pēc gada vai diviem jūs visu būsit atjaunojusi, salikusi pa vietām, un jūsu miteklis atkal kļūs

apdzīvojams.

—Tas kļūs apdzīvojams pēc stundas.

—Ak jā, jūs gaidāt viesus.

—Jā, es gaidu Nikolaju Stepanoviču Gordjuhinu.

—  Vai viņš paliks visu nakti?

—  Es tā ceru.

—  Vai jums nebūs garlaicīgi?

—  Vai vēlaties pievienoties? Es neiebilstu.

—Vispār jau ļoti kārdinošs piedāvājums…

—    Nāciet vien. Nikolajs Stepanovičs solīja atnest rausīšus, tāpēc jautrība garantēta.

—    Es padomāšu. Ja nekas neaizkavēs… Jekaterina Sergejevna, — Ubahtins ierunājās citā tonī, — jūs reiz izmētāt, ka glabājat izsmēķus ar ķiršsarkanas lūpu krāsas nospiedumiem?

—Jā. Bet jūs tas nez kāpēc neieinteresēja.

—     Es esmu kautrīgs, Jekaterina Sergejevna. Pie visa vainīgs mans muļķīgais biklums.

•— Tad metiet kautrību pie malas, Jurij Mihailovič! Zobenu ārā! Piešus zirgam sānos! Karogu augstāk!

—  Kur jūs tos atradāt?

—   Uz ceļa.

—   Uz kāda ceļa? — Ubahtins bezgalīgā pacietībā pavaicāja, dusmodamies pats uz sevi —pirms stundas taču viņa sēdēja šai kabinetā un bija gatava izgaisināt jebkuru neziņu.

—Tūlīt aiz mūsu mājas. Slepkavības naktī tur stāvēja mašīna…

—  Varbūt jūs zināt arī tās numuru?

—    Nejau visu uzreiz, Jurij Mihailovič. Gan uzzināsit numuru, vārdu un arī uzvārdu…

—    Kādu uzvārdu? — izmeklētāja balss nodevīgi ietrīsējās — Kasatonova solīja neiespējamo.

—    Kā — kādu? — Kasatonova likās pārsteigta. — Slepkavas uzvārdu.

—  Vai tad jums ir… Kā lai pasaka… Pieņēmumi?

—  Ir.

—   Un jūs varētu…

—     Protams, nē! Es taču nevaru no zila gaisa apvainot cilvēku slepkavībā! Un ja nu es kļūdos?! Un jūs iesēdināsit cietumā nevainīgu cilvēku, sāksit viņu spīdzināt! Adatas zem nagiem, gaisma acīs un tie.. Kā tos sauca… Spāņu zābaki!

—    Jekaterina Sergejevna. — Ubahtina balsī ieskanējās cieņa un bijība, kas, starp citu, nebija liekuļota. Esmu jau pārliecinājies, ka jūs nemaldāties. Jā! Jums taču tālruņa aparātam ir numuru noteicējs?

—   Protams.

—   Jūs teicāt, ka baidāties — laupītāji varētu atgriezties… Sakiet, vai noteicējā nav svešu numuru?

—   Neviena paša. Tikai daži, kas nav noteikti, trīs vai četri. Kāds ļoti uzstājīgi cenšas man piezvanīt, tikai, kā saprotat, no automāta.

—   Dažu automātu numurus arī var fiksēt, — Ubahtins iebilda.

—Tātad viņi zina, no kurienes var droši zvanīt.

—   Sakiet… Vai jūs dzīvojat viena?

—Jā. — Šis jautājums Kasatonovai manāmi nepatika.

—   Vai pilsētā jums dzīvo kāds radinieks?

—   Dēls.

—   Vai viņam nav kādas problēmas?

—      Šķiet, nav, — Kasatonova aprāvās. — Vismaz šorīt vēl nebija…. Viņš man zvanīja.

—   Varbūt jums vajadzētu viņu brīdināt?

—   Vai tad viņam arī kaut kas varētu draudēt?

—      Kas zina… Piesardzība nekad nenāk par ļaunu. Es tūlīt aizsūtīšu pie jums vienu puisi. Viņš pieslēgs pie tālruņa aparāta kādu ierīci.

—   Vai man ar to kaut kas būs jādara?

—    Jums nekas nebūs jādara. Ierīce pati darbojas. Ja nu laupītāji nolemj piezvanīt, ja nu nejauši kaut ko pasaka…

—   Kā es zināšu, ka atnācis tieši jūsu puisis?

—Viņš jums pamirkšķinās. Vispirms ar vienu aci, tad ar abām reizē. Vai iegaumējāt?

—   Es pierakstīju.

—   Tad jau… Visu labu. Ja kas gadīsies, zvaniet!

—   Ja jums kas atgadīsies — atnāciet, — Kasatonova atteica un nolika klausuli.

Ubahtins pagrozīja rokā klausuli, it kā nezinātu, ko ar to iesākt. Saruna ar Kasatonovu likās ļoti noderīga un pat cerīga, radot zināmu drošību. Un tomēr viņš dusmojās. Skaidrs, ka Kasatonova visu nepateica, noklusēdama savas sievišķās fantāzijas. To nodomājis, Ubahtins sakaunējās. Kasatonova viņam bija krietni palīdzējusi — izsmēķi ar lūpu krāsas traipiem vien bija vērtīgs atradums. "Ja es būtu slepkava," Ubahtins nodomāja, „noteiktu izdomātu kādu maldinošu versiju, kas novestu izmeklēšanu neceļos. Galu galā cigarešu nodeguļu izkaisīšana lielu piepūli neprasa. Bet, ja kādam tas iešāvies prātā…"

Labs gājiens.

Un tomēr šajā noziegumā ik uz soļa jaušama sievietes klātbūtne. Izsmēķi, uzkopts dzīvoklis, nomazgāti un sakārtoti trauki, tīras glāzītes, izslēgts televizors un gaisma…

Šai vietā Ubahtina domu skrējiens pierima un neviļus sāka mest lokus ap iedomāto medījumu. Viņš nespēja aizmirst izslēgto televizoru…

Ubahtins vēlreiz apskatīja uz pults atrastos pirkstu nospiedumus. Šie paši pirksti izslēdza ari gaismu, viņam iešāvās prātā…

—   Bet kāda velna pēc?! — Ubahtins nikni sev pavaicāja. — Kāda velna pēc viņam bija jānopūlas ar televizora un gaismas izslēgšanu? Taupīgums? Negribēja saimniekam sagādāt liekus izdevumus? In- teresan-n-nti! Nošauj bez emocijām, bet taupa elektrību?! Bet, ja nu tas notika neviļus, gluži automātiski?! Kā to dara jebkurš cilvēks, kuram jātaupa katrs grasis…

Pēdējo dienu notikumi Kasatonovai nemanāmi, bet ļoti ātri bija iemācījuši piesardzību un pat bailes. Var jau būt, ka atslēdznieks Pižovs bija ielicis sliktu slēdzeni, bet tā tomēr bija slēdzene, tāpēc, aizvērusi durvis, Kasatonova ilgi nedomāja un tūlīt pat to nobloķēja.

Tagad dzīvoklī pat ar atslēgu neviens neienāks. Ja nu tikai atslēdznieks Pižovs ar savu universālo lauzni.

Uzsviedusi somiņu gaitenī uz āķīša, Kasatonova iegāja istabā un apstājās pie sliekšņa. Seja neviļus savilkās neapmierinātā, varbūt pat nedaudz nicīgā izteiksmē. Pēc laupītāju apciemojuma viņa visur gandrīz fiziski sajuta kādu svešu un nepatīkamu klātbūtni, nīstamu psihiskās enerģijas materializāciju, kas biezēja ap laupītāju skartajām vietām. Nosviedusi kurpes gaitenī un paķērusi vannas istabā lupatu, viņa samitrināja to ar kādu ķīmisku draņķību un metās berzt visu, ko varēja noberzt — palodzes, grāmatu plaukta sienas, kārtējo reizi grīdu un durvis. Savulaik dēla atnestās rozes, kuras jau bija paguvušas apvīst, arī drošu roku aizceļoja uz atkritumu kasti. Enerģijas uzplūdos viņa pat sasparojās pastumt sānis izvelkamo dīvānu un izmazgāt apputējušo grīdas pleķi, kas sen jau prasījās tikt iztīrīts arī bez laupītāju ielaušanās — tur mētājās dažādi papīriši, apdeguši sērkociņi un putekļu kamoli, kā jau parasti tumšos stūros, kur neielūkojas dienas gaisma.

Pievērsusi skatienu spainī iesviestajām rozēm, viņa steigšus traucās uz atkritumu vadu kāpņu telpā.

—  Cik skaists, cik svaigs bija rozes zieds, — Kasatonova atriebīgi nočukstēja.

Tieši šai mirklī piezvanīja Ubahtins. Kaut ko vaicāja, centās precizēt un noskaidrot. Kasatonova uz visiem jautājumiem atbildēja zibenīgi un pat nedaudz agresīvi, joprojām atrazdamās naidīgās enerģija varā, kuru ar tādām pūlēm beidzot bija izkvēpinājusi no sava dzīvokļa. Jā, mājīgums zudis, istaba likās juceklīga un haotiska, bet tā atkal bija viņas istaba.

Beidzot Ubahtinam likās gana, un viņš atvadījās.

Kasatonova nosvieda klausuli, bet tālrunis tūlīt atkal iezvanījās.

—     Jā!—viņa asi nokliedza.

—     Vai Jekaterina Sergejevna? — kāda nepazīstama balss piesardzīgi pavaicāja.

—      Nu?

—      Es vaicāju, vai jūs esat Jekaterina Sergejevna? — balss joprojām likās rāma un tik nesatricināmi mierīga, ka sāka izklausīties bezkaunīga.

—     Jā, es pati.

—    Kasatonova? —jaunā, bezkaunīgā balss nerima izprašņāt.

—    Jā, Kasatonova, un kas sekos tālāk?

—    Tantiņ, netēlo spico.

—    Kas runā?

—     Klausies, tantiņ…

Pēc šiem vārdiem Kasatonova nosvieda klausuli.

Viņai viss bija skaidrs.

Jau no pirmā vārda, tikai nekādi nespēja apvaldīt dusmas — pēc dzīvokļa tīrīšanas, pēc svešo enerģiju likvidēšanas, pēc sarunas ar Ubahtinu.

Un, nosviezdama klausuli, Kasatonova ne mirkli nešaubījās, ka ne vēlāk kā pēc minūtes viņai piezvanīs vēlreiz.

Tā arī notika.

—     Klausos, — viņa atsaucās un pamanīja, ka balss nodevīgi ietrīcas—iepriekšējais spars jau bija pagaisis.

—    Tantiņ! — Balss ne par matu nebija mainījusies, Kasatonovai bija jāatzīst svešā zvanītāja aukstasinība. — Vairāk klausuli nost neliec. Tā nedari. Nekaitini mani. Vai dzīvokli pēc mūsu apciemojumajau esi sakārtojusi?

—Tad tas biji tu?

—Vai tev nekas nav pazudis?

—       Šķiet, ka nekas. — Kasatonova neviļus pārlaida skatienu dzīvoklim, pakavēdamās pie plauktiem, sienām un logiem. Paldies. Esmu ļoti apmierināta.

—   Mēs paņēmām tikai fotoaparātu un bildes.

—    Ļoti laipni no jūsu puses.

—   Mēs gribam filmiņu.

—  Vai gurķus ari likt uz galda? — Kasatonova valdījās pēdējiem spēkiem, klusībā lādēdama Ubahtinu, kurš nebija attapis ātrāk atsūtīt savu ekspertu — tad šī saruna kļūtu par pierādījumu. Tad viņš vairs tik stulbi nesmīkņātu.

—  Filmiņa vajadzīga, tantiņ. Citādi atkal ieradīsimies. Un tad jau tev vairs nebūs, ko kārtot.

—  Kur tad viss paliks. Līdzi aiznesīsit?

—  Viss pelnos pārvērtīsies. Un tev palaimēsies, ja pati nesadegsi kopā ar saviem krāmiem.

—    Bet kas jums vispār vajadzīgs? Ja jūs runājat par pēdējo filmiņu, tur daudz kas nofotografēts es, mans dēls…

—  Starp citu, runājot par dēlu… Viņam taču nav apsardzes? Par to arī neaizmirsti!

—   Ak, jūs mani tā nobiedējāt, ka tūlīt atdošu visas filmiņas, kas sakrājušās divdesmit gadu laikā!

—  Tikai vienu. Pēdējo. Kurā redzams Balmasova dzīvoklis.

—   Nāciet! Ņemiet! — Nespēdama ilgāk turpināt šo briesmīgo sarunu, Kasatonova nosvieda klausuli, ko tūlīt nožēloja. Atkal sevi pieteica muļķīgā spītība un dumpīgums, kas viņu ne reiz vien jau bija noveduši muļķīgā situācijā. Bet turpināt sarunu Kasatonovai tiešām vienkārši pietrūka spēka. Kad svešais mērglis pieminēja Alekseju, viņai aizžņaudzās kakls. Tātad viņi zina arī par dēlu, kur viņu atrast, ar ko viņš nodarbojas. Kasatonova gribēja Aleksejam tūlīt piezvanīt, bet nepaspēja— atkal ieskanējās tālrunis.

Kasatonova pacēla klausuli, kaut ko pateica un tikai tad aptvēra, ka klausulē dzirdams nepārtraukts signāls. Vispirms viņa nesaprata, kas notiek, un tikai pēc mirkļa atskārta—zvana pie durvīm.

Ārprāts,—viņa nomurmināja. — Viņi jau ieradušies…

Un metās pie durvīm.

Pavērusies durvju actiņā, viņa burtiski trīsdesmit centimetru attālumā ieraudzīja lēcas izkropļotu ģīmi ar visām noziedzniekiem raksturīgām pazīmēm. Ģīmis piemiedza vienu aci, tad otru un beidzot abas reizē. Un tikai tad Kasatonova pamazām sāka atcerēties — kāds bija pieminējis acu mirkšķināšanu, brīdinājis, ka ieradīsies cilvēks… Varbūt viņa to nosapņojusi,, varbūt tas noticis kādā no iepriekšējām dzīvēm..

Sagrīļojusies Kasatonova atslīga ar muguru pret pakaramo un uz brīdi sastinga, līdz viņu atgrieza dzīvē nākamais zvans, kas apdullinoši nodārdēja tieši virs galvas.

Un tikai tad nāca atskārsme — Ubahtins! Jā, izmeklētājs bija brīdinājis, ka ieradīsies eksperts, kas uzstādīs noklausīšanās ierīces un pamirkšķinās, lai viņu nesajauktu ar kādu citu.

Atgrūdusies no sienas, Kasatonova sapurināja cirtas, sakārtoja brilles un atvēra durvis. Puisim ar lielo somu viņa jau pievērsa izbrīna pilnu skatienu, kas parasti cilvēkus uzreiz samulsināja, jo izskatījās pēc sajūsmas, kas vērsta uz viņu brīnišķīgo izskatu un cēlajām rakstura īpašībām.

—     Mani atsūtīja Ubahtins,—puisis nomurmināja.—Vai drīkstu ienākt?

—     Vai! — Kasatonova ievaidējās. — Protams! Es senjūs gaidu!

—      Mēs tikko sameklējām nepieciešamo tehniku, un es tūlīt pat… Vispār…

—    Bet es brīnījos, kas man tik valdzinoši met ar aci viņpus durvīm… Izrādās, tas esat jūs!

—     Ubahtins teica, ka tā jādara.

—     Jūs vairāk klausieties, ko viņš saka, — Kasatonova labsirdīgi noņurdēja un atkal aizslēdza durvis, nobloķēja slēdzeni un vēlreiz caur actiņu pavērās kāpņu telpā. Tā bija tukša, un viņa nomierinājusies devās uz istabu, sev pa priekšu stumdama ekspertu. — Vispār jūs nākat nedaudz par vēlu. Zvans, ko mēs visi gaidījām un kam gatavojāmies… Ir jau atskanējis.

—    Es vienalga uzlikšu noklausīšanās ierīci. Ja nu viņi vēlreiz piezvana. Tā taču notiek?

—      Esmu pārliecināta, ka viņi noteikti piezvanīs vēlreiz.

^— Tas nebūs ilgi. — Puisis notupās pie tālruņa aparāta, kaut ko apskatīja, izņēma no melnās somas kārbiņu, no kuras savukārt izcēla stūrainu iericīti. Tad viņam rokās parādījās skrūvgriezis, smalkas platknaibles, un saimnieces klātbūtne, šķiet, tika aizmirsta.

Kasatonova devās uz virtuvi un izsmēķēja cigareti, domās pārcilādama sarunu ar mērgli, kurš viņu uzstājīgi dēvēja par tantiņu — tas bija vēl aizvainojošāk par draudiem. — Gan mēs visu noskaidrosim, — viņa nomurmināja, lēni izpūzdama dūmus pa vēdlodziņu. — Tad redzēsim, kurš no mums ir tantiņa un kurš onkulītis…

Kad Kasatonova atgriezās istabā, eksperts jau lika somā savus necilos darbarīkus.

—  Varbūt vēlaties kafiju? Vai tēju? —Viņa piedāvāja, baidīdamās palikt dzīvoklī viena.

Nē, paldies. Es iešu. Šim darbam Ubahtins man atvēlēja tikai vienu stundu.

—    Es viņam tūlīt piezvanīšu un pateikšu, ka mēs dzeram tēju. Viņš neiebildīs. Sarunāts?

—Nē, nē. — Puists pavīpsnāja. —Tas man maksās vēl dārgāk.

—   Vai man kaut kas jānospiež vai jāieslēdz? Kā ar šo ierīci vispār jāapietas?

—   Nekādi. Aizmirstiet par to.

—   Vai zvanītājs var manīt, ka aparātam šī ierīce pieslēgta? Piemēram, es vienmēr zinu, kad darbojas numura noteicējs. Kā būs tagad?

—  Nekādu pazīmju, — eksperts apsolīja.

—   Vai tiešām kaut kas tāds iespējams?!

—  Cenšamies! Saulespuķu sēklas netirgojam.

Izvadījusi puisi no dzīvokļa, Kasatonova atkal aizslēdza durvis, nobloķēja slēdzeni un brīdi saspringti vēroja kāpņu laukumiņu. Neko aizdomīgu neieraudzījusi, viņa beidzot atgriezās istabā.

Tieši laikā, lai paceltu klausuli.

—   Tā, — viņa klusi noteica, kā bīdamās, ka kāds viņu izdzirdēs pat pirms klausules pacelšanas. — Tā. — Viņa sakārtoja brilles, papurināja cirtas un satvēra klausuli. Zvana skaņa uzstājīgi turpināja urbties nervos.

—Jā, — viņa beidzot atsaucās, paceļot klausuli.

—    Tantiņ, tagad iegaumē… Tu teici, ka mēs varam nākt pēc filmiņas? Mēs tūlīt aiziesim. Vai jautājumi ir?

—   Ko nozīmē tūlīt… Es neesmu gatava.

—  Tante, tu kaut ko jauc. — Zvanītāja balsī ieskanējās ironija. — Gatava vai negatava — tu mums neesi vajadzīga. Mēs gribam

filmiņu.

—    Es esmu vannas istabā un neatvēršu, pirms nebūšu savedusi sevi kārtībā! — Kasatonova atcirta. Viņa neviļus atskārta, ka bezkaunīgi meli būs vislabākais un ticamākais arguments. Galvenais —melot droši un pārliecinoši.

—    Tiešām? — balss apjukusi pārvaicāja. — Nu ko… Vai pa pusstundu pagūsi nožūt?

—   Pēc četrdesmit piecām minūtēm!

—   Sarunāts. — Un saruna pārtrūka.

Nolikusi klausuli, Kasatonova bezspēkā atkrita līdzās noliktajā krēslā un pievēra acis.

—    Kāda velna pēc zivij lietussargs?! — viņa patiesās dusmās iesaucās. — Sakiet lūdzami, aculieciniece! Viņa, redz, nozieguma vietā, atradās! Ka tavu māti!

Pēdējās frāzes, lai arī bezjēdzīgas, likās uzmundrinošas. Spēji izslējusies krēslā, Kasatonova uz mirkli sastinga, un tad satvēra klausuli un uzspieda numuru.

Savienoja ātrāk, nekā viņa cerēja.

—   Ļoša, kur tu esi?

—  Mašīnā. Tieši šobrīd stāvu pie luksofora un domāju, kā manai māmulītei klājas, kā viņa cīnās ar likteni…

—   Aizveries, Ļoša! Man draud briesmas! Ātri brauc šurp! — Un Kasatonova nolika klausuli, labi saprazdama, ka viss, kas aprauts pusvārdā, vienmēr iedarbojas labāk par vispārliecinošākajiem skaidrojumiem, lūgumiem un prasībām. Tagad dēls varēs iztēloties jebko un, protams, atbilstoši cilvēka dabai, viņam prātā ienāks tikai visbriesmīgākie izskaidrojumi, uz kādiem spējīgas tirdzniecības samaitātas smadzenes.

Pēc tam Kasatonova, ne mirkli nekavēdamās, piezvanīja iecirkņa pilnvarotajam, kurš, par laimi, atradās savā darba vietā.

—  Nikolaj Stepanovič? Kasatonova zvana. Man draud briesmas. Steigšus brauciet šurp. Tikai neaizmirstiet paķert ieroci.

Un nolika klausuli.

—       Kas vēl? Kas vēl? Kas vēl? — viņa atkārtoja, steigšus cenzdamās atcerēties, ko vēl varētu pasaukt palīgā gaidāmajā asiņainajā un nežēlīgajā cīņā. — Vai! Ubahtins! Viņš to visu iesāka, viņa vainas dēļ es te lēkāju kā uts uz ķemmes. — Un Kasatonova, pagriezusi pret sevi papīra lapiņu, izlasīja izmeklētāja numuru. — Jurij Mihailovič? Kasatonova zvana. Viss ir noticis, viss ierakstīts, bet man draud nāves briesmas. Slepkavas jau stāv pie sliekšņa. Steigšus brauciet šurp! Un ieročus, neaizmirstiet ieročus!

Un atkal, negaidīdama atbildi, nolika klausuli, atslīga krēslā un aizvēra acis. Bet tūlīt pat pielēca kājās un paskatījās pulkstenī

Tā, — viņa noteica. — Zvanīšanai es patērēju kādas trīs minūtes, ne vairāk. Tātad palikušas vēl četrdesmit divas. Kādam no viņiem taču vajadzētu paspēt ierasties. Un tad jau redzēsim, kas notiks tālāk.

Nostājusies istabas vidū, Kasatonova sāka ar skatienu meklēt kaut ko smagu, ko paņemt rokās, lai aizstāvētos. Nekā, tikai acis pašas no sevis atkal un atkal apstājās pie Turgeņeva rakstu sējumiņa, kurš neatradās vis kopējā rindā, bet atsevišķi virs pārējām grāmatām. — Cik skaistas, cik svaigas bija rozes, — Kasatonova nomurmināja un tūlīt saprata, kas darāms.

Nolikusi krēslu pie grāmatu skapja, viņa pakāpās un, pastiepusies uz pirkstgaliem, aizsniedzās, tomēr aizsniedzās, līdz skapja malai pie pašiem griestiem. Tur, starp putekļiem, sprāgušām mušām un sakaltušiem zirnekļiem, viņas pirksti sataustīja mazu cilindriņu ar sarkanu rozīti uz sāna. Tas bija gāzes baloniņš, kuru no kāda ceļojuma viņai bija atvedis Aleksejs. Kur tas pirkts, nebija zināms —varbūt Turcijā, varbūt Grieķijā, varbūt Izraēlā…Bet baloniņš, kā viņš pastāstīja, piepildīts ar ļoti spēcīgu gāzi, kuru ieelpojis, cilvēks tūlīt saļimst, no acīm sāk plūst asaras, bet no mutes — rozā putas, rokas un kājas raustās krampjos, un neviens nespēj pārtraukt nelaimīgā mocības. Tikai pēc stundas vai divām, atkarībā no fiziskās uzbūves, konvulsijas beidzas, bet putas un asaras, un viss cits, kas var iztecēt no organisma, turpina plūst.

Lūk, šādu baloniņu Kasatonovai bija uzdāvinājis viņas mīļotais dēls Ļoša, atgriezies no kāda ceļojuma. Uz melnā baloniņa sāna bija redzama izplaukusi roze, krāšņs zieds indīgā biešu sarkanumā.

Tāpēc jau Kasatonova to atcerējās, palūkodamās uz Ivana Serge- jeviča Turgeņeva grāmatiņu.

Kad gaitenī atskanēja zvans, viņa notrīsēja, nobālēja, bet saņēmusies uz pirkstgaliem tomēr lēni devās pie durvīm, labajā rokā sažņaugusi baloniņu ar rozi. īkšķis atradās uz pogas, jebkurā mirklī gatavs iesmidzināt indi ienaidnieka ģīmī.

Kad viņa piesardzīgi pavērās actiņā, tad ieraudzīja viņpus durvīm iecirkņa pilnvarotā pieskārtušo un nosvīdušo seju. Gordjuhins bija aizelsies un labo roku piespiedis vietai, kur, viņaprāt, atradās sirds.

Kasatonova aši atvēra slēdzeni un durvis un nočukstēja:

—    Nāciet iekšā… Ātrāk, Nikolaj Stepanovič! — Un tūlīt pat durvis atkal aizcirta un slēdzeni nobloķēja, drošības pēc vēlreiz ielūkodamās actiņā, vai ārājau nedraud briesmas.

—    Kas noticis? — Gordjuhins pēdējiem spēkiem vēdināja gar seju formas cepuri.

—     Viņijau brauc!

—     Kādi viņi?

—     Bandīti!

—     Uz kurieni viņi brauc?

—     Uz šejieni. Pie manis.

—    Kā jūs to zināt?

—    Viņi piezvanīja un pateica, ka ieradīsies pēc četrdesmit, piecām minūtēm. Šo laiku es pati noteicu.

—     Kāpēc jums vispār viņus vajadzēja aicināt?

—     Teica, ka meklē filmiņu. Tāpēc arī brauc pie manis. Lūk, kur tā. Kasatonova nolika uz galda plastmasas glāzīti ar vāciņu.

^ .— Jūs gribat viņiem to atdot? — Gordjuhins jutās pārsteigts.

—     Protams, es taču apsolīju. Viņiem jau viss zināms arī par manu dēlu, par Alekseju.

—     Kas viss?

—     Nu… Ka viņš eksistē.

—     Jā, — Gordjuhins, pamazām atgūdams spriešanas spējas, novilka. Acīmredzot viņš bija skrējis no sava kabinetiņa līdz šejienei, ne mirkli neapstādamies, baidīdamies par Kasatonovas dzīvību. —

Jā, — viņš novilka, smagi atkrizdams krēslā. — Man jums, Jekaterina Sergejevna, jāsaka… — Pabeigt sakāmo Gordjuhins nepaspēja atkal ieskanējās durvju zvans. Kasatonova izbijusies pavērās Gordjuhinā, kurš, noliecis galvu kā vērsis pirms cīņas ar spēcīgu ienaidnieku, piecēlās, izņēma no maksts ieroci, atbrīvoja aizslēgu un devās uz durvīm, pa ceļam pavirzīdams Kasatonovu sev aiz muguras. Viņa gaitā un augumā jautās gatavība rīkoties ātri un skarbi, atbilstoši pastāvošajām likuma normām.

Viegli pieliecies pie durvju actiņas, Gordjuhins brīdi tajā lūkojās un tad piepeši atslāba, rokas noslīga gar sāniem, un viņš gluži bezpalīdzīgi paskatījās uz Kasatonovu.

—   Veriet vaļā, Jekaterina Sergejevna, — viņš vārgā balsī izdvesa, — veriet vaļā.

—Kas tur ir?!

—   Ubahtins ar operatīvajiem.

—   Viņš nav viens?

—Ar visu operatīvo grupu. — Un Gordjuhins atkal atkrita krēslā.

Brīdi mēmi lūkojusies actiņā, Kasatonova sāka lēni rosīties ap slēdzeni, kuru tik rūpīgi bija ielicis Pižovs. Pēdējo reizi pagriezusi ritenīti, viņa pavilka durvis uz savu pusi un tūlīt pat tika pagrūsta malā — gaitenī iedrāzās vairāki cilvēki ar šāvienam gatavām pistolēm. Pirmais skrēja Ubahtins, aiz viņa vairāki puiši maskās ar izgrieztām acu spraugām. Viens no viņiem tūlīt metās uz virtuvi, otrs okupēja vannas istabu, trešais sekoja Ubahtinam istabā, kur bezspēcīgi krēslā slīga Gordjuhins, joprojām vēdinādams gar seju formas cepuri.

* — Sēdies, Jura, — Gordjuhins uzaicināja, norādīdams uz blakus krēslu. — Mazliet atslābinies.

—   Kur?!

—   Par ko tu runā?

—Jekaterina Sergejevna piezvanīja un teica, ka…

—   Viņi brauc. Būs pēc pusstundas.

—  Kas brauc, Koļa? — Ubhtins beidzot spēja uzdot saprātīgu jautājumu.

—   Noziedznieki. Viņa likusi tiem ierasties pēc četrdesmit piecām minūtēm,šobrīd pagājušas piecpadsmit…Pēc pusstundas būs klāt, — Gordjuhins gurdi un mazliet vienaldzīgi paskaidroja, it kā runātu par atslēdznieku Pižovu.

—   Viņi piezvanīja un pieprasīja filmiņu, — Kasatonova iejaucās sarunā. — Teica, ka dēlam var būt nepatikšanas. Jau noskaidrojuši, kas viņš ir. Mans dēls.

—    Vai saruna ir ierakstīta? — Ubahtins pavaicāja, pamādams ar galvu uz kārbiņas pusi, kas daudziem vadiņiem bija savienota ar tālruņa aparātu.

—   Jā, tur viss ierakstīts. Jūsu eksperts paguva atnākt laikus. Bet viņi zvanīja arī pirms tam.

Kaujinieki maskās, pārbaudījuši visas telpas un pārliecinājušies, ka briesmas nedraud, sapulcējās pie durvīm, gaidīdami turpmākos norādījumus.

—Esam paspējuši laikā, — Ubahtins viņiem paziņoja. — Gaidīsim.

—     Padzerties gribas. —Viens no kaujiniekiem noņēma masku, atsedzot vientiesīgu, vasarraibumainu seju ar piesvīdušiem, mitriem matiem.

—    Jekaterina Sergejevna. — Ubahtins pievērsās Kasatonovai. — Vai pacienāsit puišus?

Bet Kastonova pusceļā uz virtuvi piepeši pārakmeņojusies sastinga — gaitenī atkal skaļi un kaitinoši ierēcās durvju zvans.

—    Visiem palikt savās vietās! — Ubahtins pavēlēja, pagriezies pret Kasatonovu un Gordjuhinu. Viņš atbrīvoja aizslēgu un svešādā kaķa solī lēni virzījās uz gaiteni, pa ceļam ar roku nesaprotami pamādams saviem puišiem, kuri uzreiz visu aptvēra — viens iekārtojās aiz vannas istabas durvīm, otrs nostājās pie ieejas, lai mestos virsū jebkuram, kurš tūlīt nonāks viņa redzeslokā, bet trešais, cieši abās rokās satvēris un pacēlis ieroci, gaidīja gandrīz istabas vidū.

Piesardzīgi pietuvojies durvju actiņai, Ubahtins ieraudzīja cilvēku, kurš bez apstājas spieda zvana pogu.

—   Kaut kāds šiziķis, — viņš noņurdēja.

—Varbūt tas ir Ļoša? — Kasatonova nedroši ieminējās.

—Noziedznieks? —Ubahtins vēlējās noskaidrot.

—Ne gluži. . Vispār jau viņš ir mans dēls.

Saviebies no zvana skaņām, kas viņam dārdēja tieši virs galvas, Ubahtins ar pirkstu pamāja Kastonovai panākt tuvāk. Viņa piegāja pie actiņas, palūkojās ārā un uz bridi sastinga.

—   Liekas, tas ir Ļoša,—viņa nedroši nomurmināja.

—Jūs nepazīstat pati savu dēlu? — Ubahtins jutās pārsteigts.

—Viņš šķiet uztraucies… Es viņu tādu nekad neesmu redzējusi.

—    Nu, vai zināt, Jekaterina Sergejevna! — Ubahtins atvirzījās no durvīm.—Jums ir tik muļķīga slēdzene… Kur jūs tādu atradāt?

—Nikolajs Stepanovičs uzdāvināja.

—   Slēdziet vaļā.

Arī Aleksejs iebrāzās dzīvoklī ar cēlu nodomu kādu izglābt, kādu sodīt, vispār — ievest kārtību. Bet, ieraudzījis kaujinieku grupu melnās maskās stāvam draudīgā pozā ar ieročiem, ieraudzījis māti, kura bailīgi šķielēja aiz Ubahtina kalsnās muguras, Aleksejs bezspēkā atslīga pret sienu.

—     Tā, — viņš noteica. — Un kas notiks tālāk? — Vēlreiz pārlaidis visiem skatienu, viņš uzlūkoja Kasatonovu. — Vēl dzīva?

—    Liekas,jā.

—    Kā tas saprotams?

—    Viņi atnāca mani glābt… Redz, kā iznāca… Ieradās pirms tevis. Tu nedaudz nokavēji.

—   Jā, kas nav paspējis, tas ir nokavējis, — Ubahtins rezumēja, paslēpdams ieroci makstī.—Vai jūs, Jekaterina Sergejevna, vēl kādu gaidāt? Varbūt aviāciju? Vai artilēriju? Tankus? Vai vēl kāds šobrīd izmisīgi traucas cauri pilsētai glābt jūsu dārgo dzīvību?

—    Jurij Mihailovič… Šķiet, jūs sarūgtina, ka tā… Es runāju par savu dārgo dzīvību… Jūs sarūgtina, ka tā vēl nav pametusi manas siltās miesas?

—    Nezinu, kas tur jums ir silts un kas jau atdzisis!

—      Nekas vēl manī nav atdzisis! — Kasatonova, uztvērusi

izmeklētāja vārdos slēpto ironiju, atcirta.

—   Man prieks to dzirdēt. — Ubahtins palocīja galvu. — Domāju, ka noteikti atradīsies cilvēks, kurš spēs par to pārliecināties.

—Jūs par to šaubāties?!

—    Tāds ir mans darbs, Jekaterina Sergejevna. — Ubahtins kā atvainodamies noplātīja rokas. — Par šaubīšanos man maksā algu. Es pārtieku no šaubām.

—    To uzreiz var manīt! — Kasatonova rezumēja mazo vārdu divkauju sev par labu. — To uzreiz var manīt! — viņa atkārtoja, pamanījusi, ka Ubahtins grasās atbildēt, varbūt kaut ko vēl bezkaunīgāku. — Bandīti man piezvanīja un paziņoja, ka tūlīt ieradīsies pie manis! — Kasatonova paskaidroja Aleksejam. — Viņi gribēja uzreiz, bet es atbildēju, ka vannojos un tādā slapjā izskatā viņus pieņemt nevaru…

—   Tev ar šiem noziedzniekiem, kā redzu, izveidojušās diezgan siltas attiecības, — Aleksejs noņurdēja. — Tu teici, viņi piekrita ierasties, un tagad grasics viņus sagaidīt slapjā vai sausā izskatā.

—  Mani arī tas pārsteidza, — Ubahtins iestarpināja. — Viss liekas diezgan aizdomīgi.

—   Jā! Viņi taču zvanīja ari man! —Aleksejs piepeši attapās. — Pavisam aizmirsu… Jā, jā, zvanīja gan.

—  Kad?

—  Šorīt.

—    Un ko teica? — Ubahtins acīm ieurbās Alekseja apjukušajā sejā.—Viņi taču kaut ko pieprasīja?

—       Pieprasīt gluži nepieprasīja… Bet ļoti uzstājīgi ieteica parunāt… Ar tantiņu, ka viņi izteicās. Ar Jekaterinu Sergejevnu kasatonovu…

—    Par ko jums ar viņu jārunā? — Gordjuhinam piemita spēja uzreiz saklausīt galveno, nepievēršot uzmanību vārdiem, kas slēpa aizskartu patmīlību — kādu nosauca par tantiņu, cits apšaubīja cita spējas kādā jomā…

—   Neatceros vairs vārds vārdā.. .Istabā valdīja troksnis, bija ieradušies izplatītāji, ņēma grāmatas, klaudzināja durvis, viens muļķīgs vairumtirgotājs nekādi nespēja izvēlēties… Un tad atskanēja zvans. Vai Kasatonova, vaicāja, ir tava māte? Jā, atbildēju, viņa ir mana māte? Kas noticis? Problēma tā, man atbildēja, ka tavai mātei jādara tas, ko viņai liek. Un nekā citādi. Ja nedarīs, būs slikti. Kam, es vaicāju. Gan viņai, gan tev. Un kā tas sliktums izpaudīsies, jautāju. Es sākumā to sarunu nemaz neuztvēru nopietni.

—   Ko viņi atbildēja? — Ubahtins painteresējās.

—   Asarās, teica, izpaudīsies. Asiņainās asarās.

—   Šerpi, — Gordjuhins nosēca.

—    Tā jau it kājzklausās, — Ubahtins noņurdēja. — Bet zini, Koļa, man tomēr tas viss izskatās pēc pašdarbības. Tā uzvedas bērni, kas kariņu spēlē.

—   Bērni? — Kasatonova pārsteigta palūkojās izmeklētājā. — Jūs teicāt — bērni?! Bet kā ar Balmasovu, kuram galvā iešāva lodi?! Kā ar manu izdemolēto dzīvokli? Un kā ar pazudušajām fotogrāfijām, par kurām jūs joprojām neko jaunu neesat noskaidrojuši?

—Varbūt to varētu noskaidrot jūs, Jekaterina Sergejevna?

—   Un noskaidrošu arī!

Ubahtins nepaspēja atbildēt — gaitenī atkal atskanēja zvans, šoreiz bikls un nedrošs, acīmredzot kāds šaubījās, vai vispār zvanīt.

—   Visi savās vietās! — Ubahtins pavēlēja. Iebīdījuši Kasatonovu un Alekseju istabā, maskotie puiši atkal ieņēma savas pozīcijas un sastinga.

Uz pirkstgaliem pielavījies pie durvīm, Ubahtins tikai pēc brīža uzdrošinājās palūkoties actiņā. Viņpus durvīm neviena nebija. Un tomēr vēlreiz atskanēja zvans. Ubahtins apjucis pavērās pār plecu. Kasatonova to saprata kā aicinājumu palīdzēt — aizslīdējusi garām kaujiniekiem, viņa arī palūkojās actiņā un ieraudzīja to pašu tukšo kāpņu laukumiņu.

—   Es atvēršu? — viņa ierosināja Ubahtinam.

—     Pagaidiet. — Ubahtins pagriezās pret saviem puišiem. — Tikko durvis atvērsies, tūlīt ārā… Un tad atbilstoši apstākļiem. Ar seju pret sienu, rokas augšā, kājas plati un pārmeklēt. Ja viņiem rokās būs ieroči — šaujiet bez brīdinājuma. Vai gatavi? Uz priekšu!

Nomieriniet viņus. — Ubahtins norādīja Kasatonovai uz durvju pusi.

—   Mirklīti! Tūlīt atvēršu! — Kasatonova moži iesaucās un devās pie durvīm.

—   Pagaidiet, — Ubahtins sacīja. — Kur filmiņa?

—     Lūk, te. — Kasatonova pavēra plaukstu un parādīja melno futrālīti.

Ubahtins klusēdams izņēma no tā filmiņu, atkal aizvākoja un atdeva Kasatonovai.

—    Mūsu te ir pietiekami daudz, — viņš paskaidroja. — Lieki neriskēsim. Kas zina, ko ieraudzīsim fotogrāfijās, ja uztaisīsim tās virtuves galda lielumā.

—    Kā teiksit. — Un Kasatonova pavēra durvis. Ārā neviena nebija.Viņai pa pēdām no dzīvokļa izdrāzās puiši maskās ar automātiem, kuri ari neizpratnē apstājās. Viens uzskrēja stāvu augstāk, otrs noskrēja stāvu zemāk — ne dzīvas dvēseles. Un tikai tad Kasatonova tieši zem durvju zvana pogas ieraudzīja pārbijušos puišeli, kurš izmisīgi spiedās pie nokrāsotās sienas.

—     Vai tu zvanīji?—viņa pavaicāja.

—     Nu.

—      Kāpēc?

—     Jums kaut kas jāiedod. Tur mani gaida… Teica, ja atnesīsi, iedosim naudu saldējumam.

—     Dodiet,—Ubahtins sacīja. — Lai aiznes.

Paķēris plastmasas kārbiņu, puišelis steidzīgi aizcilpoja lejup pa kāpnēm. Kad pieaugušie attapās, kas jādara, viņš jau atradās pirmajā stāvā.

*„ — Sekot viņam! — Ubahtins īgni pavēlēja — par vēlu, ak, par vēlu atskārtis, kas notiek. Kad visveiklākais kaujinieks izskrēja uz lieveņa, viņš ieraudzīja zēniņu pazūdam aiz stūra, tad pa labi un vēlreiz pa labi. Smagos zābakus klaudzinādams, kaujinieks metās pa pēdām, bet par vēlu.

Izskrējis cauri krūmiem, puišelis nonāca uz ielas pie tur stāvoša žiguļa un iebāza kārbiņu pa logu. Mašīna tūlīt pat uzņēma ātrumu — acīmredzot bija gaidījusi ar iedarbinātu motoru. Kad kaujinieki maskās un ar automātiem izskrēja uz ielas, viņi tikai noskatījās, kā mašīna izzūd tālumā. Labāk nebūtu izskrējuši, labāk nebūtu noskatījušies. Tagad visiem skaidrs, kāda operācija izgāzusies.

Ubahtins izskatījās nomākts.

—  Varbūt nopratināt puišeli?—viņš uzrunāja Kasatonovu.

—   Var jau. — Viņa paraustīja plecus. — Ja cita neviena nav, var nopratināt arī puišeli.

—     Vai viņš nav aizbēdzis? — Ubahtins pavaicāja vienam no kaujiniekiem, kurš bija atgriezies dzīvoklī.

—   Kur lai viņš bēgtu? — Kasatonova nervozi iesmējās. — Dzīvo kaimiņu kāpņu telpā. Viņu sauc Vasja. Tāds saprātīgs zēniņš… Pieklājīgs, vienmēr sveicina. Dzīvo kopā ar mammu, tēva viņiem nav. Tāpēc labprāt izpilda visādus uzdevumus. Un tīri labi tiek galā, kā redzat.

—     Labi, Jekaterina Sergejevna, — Ubahtins sacīja. — Labi. Mēs, tā teikt, esam izgāzušies. Katram gadās. Būs vien jāvelk savs smagais vezums tālāk. Atceros, jūs grasījāties nosaukt slepkava uzvārdu?

—Jā, grasījos gan.

—Vai tagad esat pārdomājusi?

—Jā, esmu.

—Jūs var apsūdzēt par faktu slēpšanu.

—Apsūdziet.

—Jūs neiebilstat?

—   Tikai priecāšos. Liekas, ka aiz restēm būšu lielākā drošībā. Lai gan — kas zina, kas zina… —Viņa bēdīgi pašūpoja galvu, vēlreiz visiem atgādinādama neseno sakāvi.

Gaitenī mulsi drūzmējās raženi vīri maskās, bruņojušies ar automātiem, Gordjuhins apkaunots klusēja, bet Ubahtins mocījās pašpārmetumos. Kasatonova, stalti izslējusies, pievērsa visiem sajūsmas pilnu skatienu, it kā tiešām būtu ieraudzījusi mījus, kaut arī negaidītus viesus savā mazajā dzīvoklītī.

—   Varbūt vēlaties tēju? Vai arī kafiju? — viņa pavaicāja, jūsmīgi uzlūkodama vīrus citu pēc cita. — Kāds, liekas, apsolīja atnest

rausīšus?

—  Rausīši ir atnesti, — Gordjuhins atsaucās.

—  Nē, nē, paldies. — Ubahtins sasparojās. — Gan jau mums vēl būs iemesls visiem kopā padzert tēju.

Šai mirklī iezvanījās tālrunis.

Neviens nepakustējās. Arī Kasatonova ne, ļaudama rīkoties Ubahtinam.

—     Paņemiet klausuli, Jekaterina Sergejevna, — viņš beidzot sacīja.

—  Es klausos, — Kasatonova atsaucās.

—  Tantiņ. — Viņa izdzirdēja pazīstamo balsi. — Velti tu ar mums tik slikti izrīkojies… Mēs taču sarunājām? Tā nevajadzēja. — Svešinieka balsī ieskanējās pat nožēla. — Tukšu kārbiņu iedevi, bērnu piekrāpi, sasauci pilnu dzīvokli ar kaulu lauzējiem… Bet mēs taču brīdinājām. Tagad pati tiec galā.

—Ar ko man jātiek galā?

—Tu nu gan esi labā, tantiņ! — Svešais pavīpsnāja.

Kasatonova apjukusi pagrozīja rokā klausuli un piesardzīgi nolika uz aparāta.

—   Kas zvanīja? — Ubahtins pavaicāja, nespēdams ilgāk palikt neziņā.

—   Viņi.

—Ko gribēja?

—  Neko. Izteica patiesu nožēlu par notikušo.

—  Vai draudēja? —Ubahtins drūmi apjautājās.

—      Ne pārāk. — Kasatonova paraustīja plecus. — Tikai lika jjianīt.

—    Ko lika manīt? — Ubahtins nedaudz aizkaitināts turpināja tincināt.

—     Lika manīt, ka mana dzīvība vairs diez ko augstu netiek vērtēta.

—    Citiem vārdiem sakot, — Ubahtins iesāka, bet, ieraudzījis Kasatonovas jūsmīgo skatienu, aprāvās. Viņa brīdi to vēroja patiesā apbrīnā, līdz beidzot apžēlojās.

—  Jurij Mihailovič, — viņa sacīja, —jūs teicāt—citiem vārdiem sakot? Kādi citi vārdi var būt manā situācijā? Es tādus nezinu. Starp citu, viņi mani uzrunā ārkārtīgi pieklājīgi par tantiņu. Vai jūs spējat uztvert šīs uzrunas aizvainojošo jēgu?

—   Es tur neredzu neko tādu, kas varētu…

—   Velti. Pirmkārt, tantiņa tā vairs nav sieviete. Otrkārt — tā ir dzīves atlieka, kuru pieklājīgā sabiedrībā neviens pat nepiemin. Un, runājot par šī dīvainā radījuma dzīvi, jāatzīst, ka tā nav ne graša vērta. Ja ar šo tantiņu arī kas notiktu, tad cilvēce tikai atviegloti uzelpotu — beidzot!

—   Jūs, Jekaterina Sergejevna, pārspīlējat, — Ubahtins, pieradis darbā uzklausīt vēl bargākas apsūdzības, nesatricināmā mierā atbildēja.

—   Protams! — Kasatonova neatlaidās. — Kā jau visi cilvēki, es pārspīlēju visu, kas skar personīgi mani. Un pietiekami nenovērtēju to, kas mani neskar. Indijā upē iegāzās vesels vilciens bet man pie kājas! Turcijā zemestrīce — bet es tik mierīgi turpinu kūpināt savas cigaretes! Amerikā divus debesskrāpjus sagrāva, un ko es? Es tikai pasaku, redz, cik žēl! Un viss. Neko vairāk es nesaku, jo turpinu vērot televizora ekrānā Kolombo dēkas.

—   Starp citu, arī Balmasovam patika šis seriāls, — piebilda Gordjuhins, lai atgādinātu par savu klātbūtni.

—    Un vai jūs zināt, kā tas beidzās? — Kasatonova azartiski turpināja domu.

—   Kā tad tas beidzās? — Ubahtins nesaprata.

—    Kā? — Kasatonova pievērsa savu skatienu Ubahtinam. — Vienā dzīvoklī līķis, bet otrs—izdemolēts! Un tas vēl nav viss! Tas ir tikai sākums!

—   Nepārspīlējiet, Jekaterina Sergejevna, — Ubahtins nesatricināmā mierā atkārtoja savu universālo frāzi, kas, starp citu, noder vienmēr un visur. — Mums laiks doties prom. Nedomāju, ka viņi iedrošināsies te ierasties vēlreiz.

—   Kāpēc jūs tā domājat?—Aleksejs painteresējās.

—   Nav jēgas. Filmiņa viņiem vairs nav vajadzīga.

—   Kāpēc tā?

—    Filmiņa viņiem bija vajadzīga tikai tikmēr, kamēr tā atradās Jekaterinas Sergejevnas somiņā. Kamēr fotogrāfijas bija tikai viņai. Kamēr par filmiņas un fotogrāfiju meklēšanu zināja tikai viņa. Tagad, kad viņi pārliecinājušies, ka viss ir daudz nopietnāk… Filmiņa kļuvusi nevērtīga.

—   Vai arī es viņu acīs esmu kļuvusi nevērtīga? — Kasatonova, nedaudz apvainojusies, pajautāja.

—   Manuprāt, jā, — Ubahtins nežēlīgi atbildēja.

—   Paldies par laipnību.

—    Toties izmeklēšanai jūs joprojām esat vērtīga, — Ubahtins piebilda. — Pat vēl vairāk. Mūsu interese par jums vairākkārt palielinājusies.

—    Redz, kā. — Kasatonovas balsī ieskanējās gandarījums — izmeklētāja vārdi viņai likās glaimojoši.

—  Ceru, ka tuvākajā laikā mēs noteikti redzēsimies. — Ubahtins viegli palocījās Kasatonovai.

—    Šovakar es diemžēl esmu aizņemta! — Kasatonova nespēja no ironijas atturēties. —Vispār es runāju par rītdienu.

—   Ak! Tātad no rīta! — Kasatonova vīlusies novilka. Spriegums atslāba, visi sāka smaidīt, un Ubahtins devās prom ar saviem raženajiem puišiem melnajās maskās, ar melniem automātiem rokās un melniem, klabošiem zābakiem kājās. Kasatonova, kā radusi, izgāja uz balkona, lai pārliecinātos, ka ciemiņi laimīgi nokāpuši lejā un, automātiem žvadzot, sasēdušies mašīnā. Ubahtins, pacēlis galvu un sameklējis ar acīm vajadzīgo balkonu, uz atvadām pamāja ar roku.

—   Uz drīzu redzēšanos!

—    Ja Dievs būs lēmis, tad redzēsimies, — Kasatonova atbildēja un arī pamāja pretim. Tad viņa gaisā uzzīmēja ar rādītājpirkstu dažus pusapļus, kas nozīmēja —ja kas gadās, zvaniet. Ubahtins saprata, palocīja galvu un par atbildi arī atkārtoja tās pašas kustības. Tas nozīmēja, ka arī Kasatonova var zvanīt jebkurā laikā — kad vien jutīsies apdraudēta, kad prātā iešausies spoža ideja un vienkārši tad,

kad viņai radīsies zvanīšanas noskaņojums.

Kalsnais, vingrais Ubahtins viegli ielēca kabīnē un iekārtojās līdzās vadītājam. Durvis aizcirtās, mašīna strauji uzņēma ātrumu un pazuda aiz stūra.

Bija pagājis pavisam maz laika, kopš Kasatonova bija uzaicināta par liecinieci nelaimīgā Balmasova dzīvoklī un pirmo reizi mūžā saskārās ar noziedzīgās pasaules tikumiem un cilvēkiem, kuri šajā vidē dzīvo un strādā.

Tikai dažas dienas, ne vairāk.

Bet dīvainā kārtā visa Kasatonovas iepriekšējā dzīve bija nez kur pagaisusi, atstājot atmiņā tikai dažus blāvus gadu skaitļus un datumus, kas arī šobrīd likās nereāli. Skolas absolvēšana, laulības, Aļoškas piedzimšana, pat šķiršanos viņa vairs lāgā neatcerējās. Bija vecis un nez kur pazuda, pagaisa smacīgajā virtuves klēpī.

Bet viss, kas pieredzēts pēdējās dienās, kopš Gordjuhins agri no rīta piezvanīja pie viņas durvīm, kvēloja košās krāsās, rosināja domas un jūtas, liekot straujāk iepukstēties viņas nelaimīgajai sirdij. Viņa labi apzinājās, ka noticis necerētais un negaidītais—no apziņas dzīlēm iznirušas viņas patiesās vēlmes un intereses, kas apspiestas un vārdā nesauktas ilgus gadus slēpušas kādā klusā dvēseles nostūrī.

Viņa bija pamodusies.

Izbrīna pilnais skatiens nemaz nebija liekuļots, Kasatonova tiešām nebeidza apbrīnot pasauli, kurā dzīve tik negaidīti viņu bija ierāvusi. Citas sarunas, citas uzvedības normas, citi cilvēki. Tas viss likās ne tikai interesants, bet arī tuvs un pazīstams, pēc kā viņa mūžam tiekusies, tikai nepratusi nosaukt vārdā. Tā bija viņas dzīve, viņas īstā būtība, viņas es.

Vai viņa jutās satriekta par izdemolēto dzīvokli?

Ne mazākā mērā.

Vai viņa tiešām baidījās no noziedzniekiem, kuri zvanīja, izsakot neskaidrus — un tāpēc vēl briesmīgākus—draudus?

Ne mazākā mērā.

Vai viņa mulsa, runājot ar izmeklētāju Ubahtinu un iecirkņa pilnvaroto Gordjuhinu par tēmām, kādas nekad iepriekš nebija

apspriedusi?

Tieši otrādi.

Piepeši viņa sajuta, cik šie jautājumi īstenībā tuvi, ka viņai ir ko sacīt, ka viņa spēj ģenerēt idejas un veidot loģisko secinājumu ķēdes ne sliktāk par profesionāļiem. Un viņa pat lepojās, ka ir, ir viņai maza versija, kas ne tikai palīdzēs ātrāk notvert slepkavu, bet arī kardināli mainīs visu izmeklēšanas gaitu. Bet citiem viņa par to nestāstīja ne jau tāpēc, lai ļaunprātīgi triumfētu un apkaunotu izmeklētāju vai slēptu noziedznieku, nē, tas bija tikai piesardzības dēļ —ja nu viņa tomēr visu nav pareizi sapratusi, novērtējusi un secinājusi? Bet pagaidām izmeklēšana ritēja pa ceļu, kas viņai bija atklājies jau pašā sākumā, kad lietainā vakarā piepeši skaļi aizcirtās mājas durvis un sieviete gaišā lietusmētelī ar tumšu lietussargu vieglā solī, gandrīz netverami, neskarot mitro ietvi, aizspurdza gar stūri, izgaisdama no redzesloka…

Kasatonova iekārtojās uz dīvāna maliņas, bet viņai pretim krēslos sēdēja Gordjuhins un Aleksejs. Redzēdami, ka viņa iegrimusi domās, abi klusēdami saskatījās, cenzdamies neradīt lieku troksni.

—     Jūs laikam grasāties te nakšņot? — Kasatonova beidzot atcerējās, ka istabā ir vēl kāds bez viņas.

—  Dzīves nepieciešamība, —Aleksejs atbildēja.

—   Manuprāt, šo jautājumu mēs jau esam apsprieduši, — Gordjuhins piebilda.

—  Kurtadrausīši?

—Virtuvē. Vai atnest?

—Vai j ūs esat bruņots?—Kasatonova painteresējās.

—   Pat ar rezerves aptveri.

—Brīnišķīgi!

—   Kas ir brīnišķīgi?—Gordjuhins nesaprata.

—    Brīnišķīgi, ja cilvēkam ir rezerves! Aptvere, naudas maks, māja, sieviete… Vai ne tā?

—   Tam nu es pilnībā piekrītu! — Aleksejs piebalsoja. — Ne ko pielikt, ne ko atņemt.

—    Jums nu gan, Jekaterina Sergejevna, tāda savāda loģika, —

Gordjuhins noņurdēja, acīmredzot viņas uzskaitījuma aizskarts. — Turpinot jūsu sarakstu, mēs varam nonākt ari līdz rezerves sirdsapziņai, morālei un nez kam vēl…

—     Un būtu jānonāk arī! — Kasatonova iesaucās. — Kas tur slikts? — Viņa atkal kļuva ironiska, gatavodamās aizstāvēt pat visšaubīgākās idejas, lai tikai izprovocētu konservatīvo iecirkņa pilnvaroto.

—    Nu, vai zināt, — viņš mulsi noņurdēja, — tā mēs varam tālu aiziet…

—   Un vairs neatgriezties! —Aleksejs piebalsoja.

—     Tā ir īsta sievietes loģika, — Gordjuhins izdvesa, beidzot atradis piemērotu apzīmējumu visam runātajam, kas tomēr nevienu neapvainoja un neaizskāra.

—     Jūs zināt, kas ir sievietes loģika? — Kasatonova pārsteigta palūkojās Gordjuhinā. — Pastāstiet,Nikolaj Stepanovič!

—    Labprāt, — Gordjuhins piekrita. — Bet vispirms vienosimies. Mēs ar Alekseju nakšņosim šeit. Vai esmu pareizi visu sapratis?

—   Pareizi, —Aleksejs atbildēja.

—Domājat, viņi var ierasties? — Kasatonova pavaicāja.

—     Kāpēc par to jādomā? — Gordjuhins paraustīja apaļīgos plecus. — Vai tas iespējams? Iespējams. Tātad jānodrošinās. Tas arī viss.

—    Tā. — Kasatonova uz mirkli iegrima pārdomās, pārlaizdama skatienu istabai, kura joprojām izskatījās haotiska — tukši plaukti, grāmatas uz grīdas.— Es gulēšu uz dīvāna. Nikolaj Stepanovič, jūs nakšņosit saliekamajā gultiņā. Tu, Ļoša, iekārtosies uz krēsliem. Vai jautājumi ir? Piezīmes? Papildinājumi?

—   Mani nomāc rausīšu liktenis,—Gordjuhins atgādināja.

—   Tūlīt mēs to nokārtosim. Bet pagaidām, lūdzu, aizvelciet aizkarus. Sāk jau tumst.

—Tas gan pareizi,—Aleksejs piekrita.

Pēc piecpadsmit minūtēm galds bija uzklāts, tēja uzlieta, rausīši sabērti dziļā traukā, bet Kasatonova, Aleksejs un Gordjuhins, iekārtojušies ap zemo žurnālu galdiņu, beidzot ķērās pie tējas

dzeršanas.

—   Tad kā jums ar to sieviešu loģiku, Nikolaj Stepanovič? — Kasatonova apvaicājās. —Apsolījāt? Tad pildiet solījumu.

—   Nav jau nekādas sieviešu loģikas. — Gordjuhins pavicināja gaisā rausīti.—Visi pēc vieniem likumiem dzīvojam.

—Un kā tu, Ļoša, domā?—Kasatonova jautāja.

—   Ko lai saku? Ja nav atsevišķas loģikas, tad savas īpatnības jums tomēr ir. Niķīgums, nepastāvība spriedumos, gatavība pievienoties jebkuram viedoklim, ja to izteicis cilvēks, kurš atbraucis ar mersedesu, un, ja viņš vēl ir simpātisks, augumā virs simt astoņdesmit, pieklājīgi apģērbies… Tad absolūta piekrišana. Sieviete nesavtīgi, no visas sirds aizstāv jebkuru muļķību, ja viņai jauna frizūra, kājās jaunas kurpes un viņa tikko nosauļojusies. Tādējādi sievietes spriedumi pilnībā atkarīgi no pašsajūtas, no izskata, no tā, cik simpātisks viņai liekas sarunu biedrs. Un viņa tiešām no sirds tic savai nevienam neizprotamajai taisnībai, lai kāda tā arī nebūtu. Ja tam visam ir kāda saistība ar loģiku, tad es to neuztveru. Tādas nav.

Kasatonova klusēdama malkoja stipro, karsto tēju, maziem gabaliņiem ēda rausīšus un lūkojās tukšumā starp abiem vīriešiem, šķietami neredzēdama nevienu no viņiem.

—    Aizstāviet mūs, Nikolaj Stepanovič, — viņa uzrunāja Gord- juhinu.

—Tas ir grūts uzdevums, Jekaterina Sergejevna.

—Tātad jūs esat vienisprātis ar Alekseju?

—  Varbūt viņa izteikumi ir mazliet paskarbi, bet būtībā… Viņš ir visai tuvu īstenībai. Tā man liekas.

—     Alekseja teiktais ir pilnīgas muļķības. Viņš nerunāja par sievietēm, bet par savu draudzenīti. Vai ne tā, Ļoša? — Kasatonova līdzjūtīgi painteresējās.

—   Jāatzīst, ka mana draudzenīte, kā tu viņu nodēvēji, tiešām lieliski iekļaujas šajā shēmā.

—  Un, kad viņa tajā būs iekļāvusies, vai tur vēl kāda brīva vietiņa atliks?

—Jā, tāds mazs, silts stūrītis.

—  Kā, tu teici, viņu sauc? Esmeralda?

—   Arčibalda. — Mātes vārdi Aleksejam nepatika, un viņš kļuva nopietns.

—  Redzi nu, Ļošeņka… Kamēr tu tikko lāčoj i pa manu patmīlību, pašlepnumu… Viss bija kārtībā. Bet tikko es uzdrīkstējos tev mazliet iebilst… Tu kļuvi skarbs. Vai pats ievēroji, cik skarbs tu kļuvi?

—     Es kļuvu skarbs, kad tu pievērsies personīgām lietām.

—      Un kā tad es aizskāru tavu daiļavu? Vai apšaubīju viņas tikumus? Nē. Bet tu manējos apšaubīji. Pasakot to man tieši acīs. Bet es tikai dzeru tēju uņ smaidu. Secinājums- sievietes labāk pārcieš aizvainojumus.

—       Nē, mamma, aizvainojumus labāk pārciet tu.

—      Paldies, dēliņ. Bet es turpināšu. Sievietes loģika tomēr eksistē, Nikolaj Stepanovič. Un tā nebūt neizpaužas niķīgumā un bezgalīgā paļāvībā uz savu nevienam neizprotamo taisnību, kā nesen izteicās viens no mūsu sarunas dalībniekiem… Vai ne tā, Ļoša?

—     Es vērīgi tevī klausos, mamma.

—     Jums, Nikolaj Stepanovič, jāpiekrīt, ka sievietēm ir labāk attīstīta intuīcija. Tā ir rezultatīvāka. Man nav nekādas pieredzes izmeklēšanas darbā, bet es iesaku izmeklētājam Ubahtinam slepkavas pirkstu nospiedumus meklēt uz televizora pults.

—   Piekrītu, jums taisnība.

—     Un tagad, tikko, es sapratu, ar ko atšķiras manas un jūsu fotogrāfijas.

—     Vai tiešām?! —Gordjuhins apbrīnā iesaucās.

—      Jā, Nikolaj Stepanovič, jā. Un, ja mēs par to kādreiz runāsim, esjums šo noslēpumu atklāšu. Bet tagad es turpināšu. Atzīstiet, ka pasaule, kurā mēs visi dzīvojam, pieder vīriešiem, viņi ir šīs dzīves saimnieki. Bet mēs esam kā papildinājums. Kalpones, vešerienes un apkopējas lielajā mājā, ko sauc par pasauli. Bet kalpiem atļauts rīkoties pēc savas, kalpu, otršķirīgās un savtīgās loģikas. Tā nu mēs liekuļojam un melojam kā visi pasaules kalpi. Skat, varbūt kaut kas atlec no bagātīgā galda, kamēr kungs aizņemts ar saviem smalkajiem viesiem.

—     Tā ir interesanta doma, — Gordjuhins piekrita.

—     Nevis interesanta doma, bet dzīves patiesība, — Kasatonova izlaboja. — Tāpēc sievietes ir lielākas aprēķinātājas vai, labāk teiksim, taupīgākas. Viņām ir mazāk iespēju, viņas ir atkarīgākas. Mēs varam paļauties tikai uz savu tālredzību, vairāk rēķināmies ar situāciju, mums svarīgs katrs žests, skatiens, balss skaļums un tonis, kaklasaites krāsa un losjona smarža. Mēs iegaumējam visu, kam vīrieši var vieglu sirdi nepievērst uzmanību. Vai es izteicos pietiekami skaidri?

—      Pilnībā. — Gordjuhins piekrītoši palocīja galvu.

—      Bieži šāds dzīves veids izpaužas vaļīgākā uzvedībā. Kā bērniem… Esmu vārgāks, tātad drīkstu. Man tas atļauts, jo tikpat jāatbild būs tev. Un tā tālāk. Daži to dēvē par niķīgumu… Nē, īstenībā tas ir pavisam kas cits. Mēģinājums nostāties līdzīgā pozīcijā, piecelties kājās, atgādināt par savu esamību. Ļoša, vai tu man piekriti?

—     Lai cik tas nebūtu dīvaini… Jā.

—    Pēdējo dienu notikumi mūsu namā, bēdīgie notikumi, piepeši lika man aizdomāties… Sievietes dzīvo neuzkrītošāk, viņu darbība ir maskētāka.

—  Interesanti! — Gordjuhins Kasatonovas vārdos saklausīja kaut ko iepriekš dzirdētu, varbūt vienkārši viņa atkārtoja kādu frāzi. — Par maskēšanos, godīgi sakot, es neiedomājos.

—      Nē, nē, Nikolaj Stepanovič. Es runāju par citu. Ne jau par maskēšanos. Dzīvē mēs esam nemanāmākas. Darbojas galvenokārt vīrieši. Notikusi slepkavība? Protams, vainīgs vīrietis. Nozagta .mašīna? Tas pats. Izdarīts atklājums? Ne domas par sievieti! Piemēram… Jūs pieejat pie nama ieejas un jautājat večiņai… Vai kāds iegāja mājā? Nē, večiņa atbild, neviens nav iegājis. Bet viena sieviete ir iegājusi. Tomēr večiņa viņu nekad neatcerēsies, ja nu vienīgi kāda pamanīsies uzlikt galvā ekstravagantu cepuri ar strausa spalvām.

—     Un kāds ir secinājums?—Aleksejs pajautāja.

—     Mēs dzīvojam citā līmenī. Daudz trauslākā. Es tagad neskaidrošu, kurš līmenis ir būtiskāks. Tas nav svarīgi. Atkārtoju, mēs dzīvojam citā, daudz trauslākā līmenī. Tāpēc cita rīcības loģika. Cita notikumu izpratne, bieži arī citi secinājumi.

—    Jūs gribat teikt, ka slepkava ir sieviete? — pavaicāja Gordjuhins, kuru nespēja samulsināt izsmalcinātas prāta spēles. Dzīvodams un strādādams starp bīstamiem un neprognozējamiem cilvēkiem, viņš bija radis pat vissarežģītākajos izteikumos saskatīt to vienkāršo jēgu un jutās līdz sirds dziļumiem pārliecināts, ka viss šai pasaulē ir vienkāršs un viegli izprotams. Bet, ja kaut kas liekas neskaidrs un neatrisināms, tas nozīmē tikai vienu — kāds viņu mēģina apmuļķot un sajaukt prātu.

Izdzirdējusi jautājumu, Kasatonova pievērsa Gordjuhinam savu apbrīnas pilno skatienu un brīdi turpināja viņā lūkoties. Viņa nespēja atbildēt neko citu, kā vien mazu vārdiņu:

—Jā.

Šai mirklī viņu saruna pārtrūka, jo spalgi un pat kaitinoši uzstājīgi iezvanījās tālrunis. Aleksejs sēdēja vistuvāk aparātam, tāpēc arī pacēla klausuli.

—   Klausos,—viņš laiskā vienaldzībā atsaucās. — Runājiet.

Bet tūlīt pat viņa sejas izteiksme, poza un kustības spēji pārvērtās. Aleksejs paliecās uz priekšu, acis sāka nervozi klīst pa telpu, laiku pa laikam bezpalīdzīgi apstājoties pie Kasatonovas vai Gordjuhina, kā lūgdamas palīdzību, bet nespēdamas izlemt, pie kura vērsties vispirms.

—    Jā… Es sapratu… Viss skaidrs… Kad? Un tagad? Jau?! Skaidrs! Es būšu! Būšu! Tūlīt būšu!

Bezspēcīgi nolicis klausuli uz aparāta, viņš atslīga dziļāk krēslā un aizvēra acis. Ne Kasatonova, ne Gordjuhins neiedrošinājās iejaukties viņa iekšējā cīņā, tāpēc neko nevaicāja un nesteidzināja paskaidrot, kas noticis.

Beidzot Aleksejs izslējās, platām, bet, šķiet, neko neredzošām acīm, apskatīja telpu, pārlaida vieglu skatienu mātei un Gordjuhinam un tad nervozi iesmējās.

—     Ziņoju. — Viņš beidzot sasparojās pirmajam vārdam. —

Ugunsgrēks ir nodzēsts.

—   Tas ir labi. — Gordjuhins pamāja ar galvu. — Ugunsgrēkiem nedrīkst ļaut pilnu vaļu. Viss var sadegt.

—  Viss jau ir sadedzis.

—  Bet mēs taču esam dzīvi.

—   Tam vairs nav lielas jēgas. Vismaz es esmu sadedzis pilnībā. Lai gan biežāk šādos gadījumos laikam saka—izputējis.

—    Labi, labi, — Kasatonova piepeši rāmā, svešādā balsī sacīja. —Ar tevi viss kārtībā, pat nosirmojis neesi. Stāsti visu, kas noticis.

—   Izdegušas manas grāmatu noliktavas,—Aleksejs paskaidroja.

—   Visas trīs.

—   Dažādās pilsētas malās? — pārjautāja Gordjuhins.

—    Nē, tās atradās līdzās. Kādas nu īstenībā noliktavas… Trīs metāla garāžas. Tās stāvēja tukšas. Saimniekiem dažādu iemeslu dēļ nebija mašīnu. Es tās īrēju noliktavas vajadzībām.

—   Varbūt īssavienojums? — Gordjuhins ieminējās, vēlēdamies pateikt kādu mierinošu vārdu.

—    Jūs domājat? — Aleksejs izbrīnījās. — Ziņoju… Elektrība nebija pieslēgta. Nekādas vajadzības. Visi darbi tika veikti dienas gaismā. Turklāt… Visas trīs garāžas uzliesmojušas vienlaicīgi.

Brīdi visi klusēdami apdomāja notikušo, tad Kasatonova samirkšķināja acis, kā vēlēdamās atbrīvoties no baisajām ugunsgrēka ainām.

—  Vispār jau grāmatas deg slikti… Gandrīz nemaz nedeg. Vēl jo vairāk iesaiņotas.

—  Kā tā? —Aleksejs nesaprata.

—    Ja garāža uzliesmojusi no durvju puses, būs sadegušas tikai kādas divas vai trīs rindas. Grāmatas nedeg, tikai gruzd, — Kasatonova turpināja.— Ja iznesīsi no garāžas divas vai trīs gruzdošās rindas… Ar to arī viss beigsies. Pārējās grāmatas būs glābtas.

—   Tad es braukšu. —Aleksejs pielēca kājās un metās uz gaiteni.

—    Apsolīju puišiem būt pēc piecpadsmit minūtēm. Varbūt tiešām izdosies kaut ko paglābt.

—   Pagaidi,— Gordjuhins iesaucās. — Es braukšu tev līdzi.

—Viena es te nepalikšu. — No dīvāna piecēlās arī Kasatonova.

—      Vai tiešām tā būtu viņu atbilde? — Aleksejs no gaiteņa ielūkojās istabā.

—Kādu viņu? — Kasatonova izlikās neko nesaprotam.

—    Tavu drauģeļu! Neatdevi filmiņu, saņem granātu, nolādētais fašist!

—   Gan mēs visu noskaidrosim, — Gordjuhins mierinoši sacīja.

—   Visu noskaidrosim. Neviens jautājums nepaliks neatbildēts.

—   Galvenais neaizmirstiet paķert rezerves aptveri! — Aleksejs gaitenī nervozi iesaucās. — Bez rezerves aptveres tur nav ko darīt. Vai man nav taisnība?

—  Taisnība, tikai pāragra. Bet būtībā viss pareizi. Ticiet, aptvere paņemta. Negaidītiem situācijas pavērsieniem esmu gatavs.

—Cik reižu jāšauj gaisā brīdinot pirms īstās mērķēšanas?

—    Tas atkarīgs no situācijas. — Gordjuhins bija nesatricināms.

—    Gadās, ka labāk gaisā nemaz nešaut. Man gan pagaidām nav gadījies uzreiz šaut mērķī, tiešām nav gadījies. Bet, ja skarbā dzīve piespiedīs… Tad ari izlemsim, ko darīt.

—      Lai jums veicas! — Aleksejs iesaucās jau no kāpņu telpas. Novēlējuma sarkasmu un ironiju Gordjuhins vienkārši izlikās nemanām. Cilvēks satriekts, uztraucies, varbūt pat izputināts, lai jau izlādējas. Lai izgāž dusmas uz citiem, ja citādi nespēj tikt galā, gan jau pārdzīvošu, Gordjuhins nodomāja. Visvairāk viņam patika, ka Kasatonova izturējās daudz savaldīgāk un vīrišķīgāk par savu dēlu.

—     Ļaujiet, Nikolaj Stepanovič, paspiest jums roku, — viņa sacīja, panākusi Gordjuhinu uz kāpnēm. — Dzīvē reti var sastapt kaut ko tik drošu un nesatricināmu…

—     Vai tiešām jūs runājat par mani?!

—     Vai tiešām es tik neskaidri izsakos?

—     Skaidrs.— Gordjuhins palocīja galvu. — Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu?

—     Klājiet vaļā!

—     Vai jūs patiešām zināt, kurš ir slepkava?

—     Dažreiz man tā liekas.

—     Un kas jums traucē nosaukt viņa vārdu Ubahtinam?

—     Smalkjūtība.

—     Pret ko?!

Pret slepkavu, pret ko gan citu! — Kasatonova atcirta. Turklāt… Es vēl mazliet šaubos. Un šaubas nez kāpēc pieaug.

—    Darbojas sievietes loģika?

—    Tā pati, Nikolaj Stepanovič, tā pati.

Kad viņi izgāja uz lieveņa, Alekseja opelis jau bija piebraukts, un viņš pats, sēdēdams pie stūres, nepacietīgi māja ar roku — sak, sēdieties beidzot iekšā!

Mazais, veiklais opelis, manīgi lavierēdams starp mašīnām, attālumu no Kasatonovas dzīvoklim līdz vientuļajam pagalmam, kur atradās Alekseja īrētās nelaimīgās garāžas, tiešām pievārēja piecpadsmit minūtēs. Kad mašīna iebrauca pagalmā, uzreiz kļuva skaidrs, ka Alekseja zaudējumi būs krietni. Visas trīs garāžas bija atvērtas, iekšā gruzdēja grāmatas, kuras varenām ūdens šaltīm slāpēja līdzās novietotās ugunsdzēsēju mašīnas, appludinot ne tikai priekšējās grāmatu kaudzes, bet piepildot arī pašas metāla kastes. Ieraudzījis šo ainu, Aleksejs šausmās aizvēra acis. Ko nebija paveicis uguns, izdarīja ūdens—grāmatas noteikti bija neglābjami sabojātas.

Teju visi apkārtējo trīs māju iedzīvotāji, kuru logi bija vērsti uz pagalmu, lūkojās no dzīvokļiem vai balkoniem, daži čaklākie pat noskrēja lejā un platā lokā ielenca nelaimes vietu, acīmredzot gūdami neizprotamu baudu no šīs šausmu ainas.

—         Tiesai viss skaidrs, — Aleksejs nomurmināja. — Grāmatu „yairāk nav.

—   Varbūt iekšā kaut kas vēl palicis, — ieminējās Gordjuhins.

—    Diez vai… Rau, cik spēcīgas ūdens strūklas… Uguns vairs nav, bet viņi tik lej un lej! Un karstums! Jumti čūkst!

—   Varbūt vērts viņus apturēt?

—    Lai lej. — Aleksejs bezcerīgi atmeta ar roku. Viņš gribēja piebilst, vēl kaut ko paskaidrot Gordjuhinam, bet atskatījies pilnvaroto neieraudzīja. Acīmredzot pagājis sānis.

No visām trim garāžām plūda tvans, svilstoša papīra smirdoņa un ūdens tvaiki. Biezām straumēm tecēja ar ūdeni sajaukušies pelni. Sarkanās ugunsdzēsēju mašīnas vēsā mierā turpināja iztukšot savas milzīgās cisternas — acīmredzot vīri nolēmuši pēc tam doties atjaunot svaiga un auksta ūdens rezerves.

—   Vai tās ir visas tavas grāmatas? — Kasatonova pavaicāja.

—   Puse būs noteikti.

—  Vai labas grāmatas?

—  Cietie vāki, labs iesējums, papīrs, — Aleksejs uzskaitīja savas preces kvalitātes rācļītājus.

—  Un kas tie par autoriem?

—  Normāli autori, ejoši. Ar citiem es nemaz nesaistos.

—  Vai vērtīga literatūra?

—    Divdesmit vai divdesmit piecus rubļus par katru noteikti dabūtu. Kasatonova saņēma pavisam citas atbildes, nekā bija gaidījusi, tāpēc, sapratusi, ka saruna neraisās, apklusa.

—   Tikpat žēl, — viņa noteica. — Bet nav jau mirstamā vaina. Dzīve turpinās.

—   Vai tad tā ir dzīve? — Aleksejs pasmīnēja. Kasatonova jau grasījās kaut ko atbildēt, kad piepeši sajuta — kāds piesardzīgi pieskaras viņas rokai. Paraudzījusies lejup, viņa ieraudzīja zēniņu, kurš raustīja viņu aiz rokas, bikli cenzdamies pievērst sev uzmanību.

—   Ko tu gribi?—viņa pavaicāja.

—    Lūk, — puisēns pastiepa viņai kaut ko tumšu un nelielu, ko mijkrēslī nevarēja lāgā saskatīt. Neapzināti paņēmusi priekšmetu un pagriezusies uz ugunsdzēsēju mašīnu pusi, Kasatonova ieraudzīja filmiņas kārbiņu. Tā bija pavisam viegla, acīmredzot tukša.

Kasatonova, piesardzīgi to atvērusi, palūkojās iekšā. Tur atradās papīra strēmele. To izņēmusi un atlocījusi, viņa izlasīja drukātiem burtiem uzrakstītos vārdus: „Vai jautājumi ir?"

—  Kas tur ir?—Aleksejs uztraukts pavaicāja.

Kasatonova klusēdama atdeva viņam papīra strēmeli.

—     Tiesai viss skaidrs un saprotams, — Aleksejs atkārtoja, uzmetis skatienu zīmītei. — Mēs taču par to jau runājām, vai ne?

—   Es viņu atradīšu, — Kasatonova ikdienišķā balsī paziņoja. — Tu redzēsi —es viņu atradīšu.

—  Ko tu atradīsi?

—  Slepkavu. Viņš slikti uzvedas.

—Cilvēkus nogalina?—Aleksejs painteresējās.

—  Aritas. Kur ir Gordjuhins?

—  Laikam aizlaidies.

—  Nē, tas nevar būt.

—  Kāpēc?

—Nav no tādiem cilvēkiem.

—  Tu viņu tik labi pazīsti?

—  Pietiekami labi.

—    Nu, nu, — Aleksejs smaidot novilka. — Zini, bet man par garāžām arī būs jāsamaksā.

—  Slepkava samaksās. Par visu.

—Arī par preci?

—  Protams.

—   Laikam viņš ir turīgs?

Kasatonova atbildēja tikai ar mēmu skatienu, kurā plaiksnīja liesmu atspulgi.

—   Es, protams, atvainojos,—Aleksejs samulsis noteica. — Iešu sameklēt Gordjuhinu. Laikam tepat vien staigā. Rau, kur jau viņš nāk.

Pienāca Gordjuhins un, paskatījies uz Kasatonovu un Alekseju, uzreiz saprata, ka kaut kas noticis.

'—Vai ir jaunumi?

Kasatonova klusēdama pasniedza viņam zīmīti. Gordjuhins to izlasīja, pārlocīja uz pusēm un ielika kabatā.

—Tas Ubahtinam,—viņš paskaidroja. Bet es pa šo laiku kaut ko izdarīju — pierakstīju visu pagalmā un tuvākajā apkārtnē atstāto mašīnu numurus.

—  Kāpēc?—Kasatonova nesaprata.

—   Ar vienu no tām atbraukuši viņi. — Gordjuhins pabungoja pa kabatu, kur bija noglabāta zīmīte.

—   Vai tad tehniski to iespējams izskaitļot? — Kasatonova jutās pārsteigta.

—   Protams, atskaitot mašīnas, kuru īpašnieki dzīvo šajās mājās, paliks kādi desmit braucamie. Ar tiem jau Ubahtins ātri tiks galā.

—    Redz, kā! — Kasatonova sajūsmināta iesaucās. — Man tas nekad nebūtu ienācis prātā.

Pa to laiku uguns garāžās bija noslāpēta, un virs metāla jumtiem griezās tikai tvaiku mākoņi. Degoša papīra smirdoņa joprojām piepildīja pagalmu. Ziņkārīgie pamazām sāka izklīst, apkārtējo namu balkoni iztukšojās — cilvēkiem apnika skatīties, un viņi atgriezās pie saviem tālrāžiem.

Piepeši pie Alekseja pieskrēja puisis, viss vienos sodrējos, ar apdegušu krekla piedurkni un asiņainu pieri.

—     Ļoša! — Nevarēja saprast, vai viņš kliedz no bailēm vai prieka. — Beidzot! Bet mēs tevi gaidām un gaidām…

—   Kas noticis?—Aleksejs pavaicāja.

—    Iedomājies… Piebraucām „gazeli", sākām iekraut preci, viss mierīgi, visas tris garāžas vaļā, jo grāmatas ņēmām no visām, iedomājies? Mēs ar „gazeles" šoferi ņēmām preci no visām garāžām, jo „Grāmatu pasaule" bija pasūtījusi visus nosaukumus pa divām pakām. Jau beidzām kraut, vai iedomājies?

—  Ļoti labi iedomājos.

—   Un te piepeši parādās tie trīs mērgļi!

—Vai jūs viņus varēsit atpazīt?—Sarunā iejaucās Gordjuhins.

—   Kaut nakts vidū! Pamodiniet mani nakts vidū, un es uz katru norādīšu ar pirkstu! Uz katru! Tātad parādījās tie mērgļi. Es mēģināju iebilst un tūlīt pat dabūju ar montējamo lāpstiņu pa pieri, lūk, skaties.— Puisis parādīja pārsisto pieri. ■— Un tūlīt pat vēlreiz pa galvu! Bet šie ienesa katrā garāžā trīslitru burku ar benzīnu, uzlika uz grāmatām un sasita ar to pašu montējamo lāpstiņu, ar kuru ieblieza man pa galvu. Benzīns, pats saproti, izlija un ieplūda katrā spraudziņā starp grāmatām, notecēja uz gridas, iesūcās iesaiņojuma papīrā, bet tic mērgļi ar montējamo lāpstiņu, ar kuru ieblieza…

—  Cik viņu bija?—Gordjuhins painteresējās.

—   Trīs. Ja būtu mazāk, mēs ar šoferi būtu tikuši galā! Bet viņš jau bija izbraucis no pagalma, un es paliku viens. Tikko sāku rakstīt mūsu kantora grāmatā, parādījās tie trīs…

—   Ar montējamo lāpstiņu,—piebilda Kasatonova.

—   Precīzi. Kā jūs zināt?

—   Uzminēju.

—    Labi… Benzīns izlija, viņi katrā garāžā iesvieda pa degošam sērkociņam un aizlaidās. Skaidrs? Uzreiz aizlaidās. Nav vairs viņu. Domāju, iesēdās mašīnā. Acīmredzot viņiem te netālu bija mašīna. Kad visas tris garāžas uzliesmoja… Iedomājies, uguns kauca kā lokomotīve! Nebiju domājis, ka uguns var kaukt. Es būtu ticis galā, Ļoša, es būtu ticis galā. Pietiktu ar dzelzs āķi izvilkt no garāžām pirmo paku rindu un viss! Saproti? Pēc tam jau būtu vienkārši! Bet tie stulbie iedzīvotāji pietaisīja bikses! Visu trīs māju iedzīvotāji pietaisīja kolektīvi bikses! Visi kā viens metās zvanīt ugunsdzēsējiem. Iedomājies, visi reizē pietaisa bikses un metas zvanīt ugunsdzēsējiem! Ārprāts!

—    Tas viss ir labi, — Aleksejs noteica, vērdamies sodrējainās garāžu durvīs.—Tas viss ir labi.

—   Kas tad ir slikti?

—   Preces vairs nav. Tikai makulatūra palikusi.

—Zini, prece, galvenokārt nav sadegusi, tikai samirkusi.

—Un arī garāžas…

—Kas vainas garāžām?!

—   Paskaties, kā no uguns sašķiebušās… Tās vairs neviens neizlī- dzinās. Arī durvis nevar aizvērt… Nāksies mums arī par garāžām samaksāt. Izputējuši mēs abi, Kostja, esam, pilnīgi izputējuši.

—   Ļoša, nekrīti panikā! Gan izgrozīsimies!

—    Tas ir labi, — Aleksejs atkal bezcerīgi noteica un pagriezās pret Gordjuhinu. — Nikolaj Stepanovič, kā jums liekas, vai mēs izgrozīsimies? Vai izdzīvosim?

—   Mēs viņus atradīsim, Ļoša. Gan tiešos izpildītājus, gan pasūtītājus. Jekaterina Sergejevna, vai mēs atradīsim noziedzniekus?

—      Esmu pilnīgi pārliecināta, ka atradīsim. — Kasatonova paraustīja plecus. — Viņi jau raustās uz āķa. Pagaidām gan es vēl nezinu, kas tas par āķi, bet rokā man tas ir. Par to varat nešaubīties. Turklāt, ja jau runājam atklāti… Es zinu, kas tas par āķi. Mums tikai vēlreiz jāapskata savas fotogrāfijas, Nikolaj Stepanovič. Nevis Ubahtina bildes, bet mūsējās.

—Vai tad tās atšķiras?—Gordjuhins neticīgi pārjautāja.

—    Ļoti atšķiras. Ja šaubāties, tad vēlreiz paskatieties uz šīm garāžām.

—   Jūs gribat teikt, ka mūsu nevainīgās nozieguma vietas bildes un šīs izdegušās, appludinātās garāžas ir vienas ķēdes posmi?

—  Jā! — Kasatonova viņu nepacietīgi pārtrauca. Un tad atkārtoja vēlreiz, vēl asāk un noteiktāk:—Jā, Nikolaj Stepanovič.

—Un jūs to spēsit pierādīt…

—Jā!

—   Un es varu ziņot…

—   Jā!— Kasatonova dusmīgi iesmējās. — Varat ziņot to visu savam Ubahtinam vai Šubahtinam, vai kam vien vēlaties! Un varat neziņot nevienam, jo es visu izdarīšu pati. Ļoša! — viņa pasauca dēlu. — Cik saprotu, tev šeit vēl jānokārto dažas lietas?

—Jā, būšu te visu nakti.

—   Labi, tad es braukšu mājās. Man rīt gaidāma gara un smaga diena.

—   Rīt, mamma, būs svētdiena! —Aleksejs atgādināja.

—  Vai nu es nezinu! Nikolaj Stepanovič, vai jūs paliekat?

—  Jā, ja neiebilstat, es labprāt vēl te mazliet pakavētos. Viss var gadīties… Ja nu kas interesants parādās zem sodrēju un pelnu kārtas. Man, Jekaterina Sergejevna, ļoti gribētos precizēt dažas lietas…

—   Vai jums ir Ubahtina mājas tālruņa numurs? — Kasatonova bez kādas pietātes pārtrauca pilnvarotā skaidrojumus.

—   Pierakstiet!

—Tāpat iegaumēšu!

Noklausījusies tālruņa numuru, Kasatonova palocīja galvu, kā nostiprinādama ciparu kombināciju atmiņā, un, pamājusi visiem uz atvadām ar roku, ātri aizsoļoja uz trolejbusu pieturu. Pavadījuši viņu neizpratnes pilniem skatieniem, Aleksejs un Gordjuhins tikpat izbrīnīti saskatījās un reizē paraustīja plecus. Sak, tas viss ir pārāk dīvaini un neizskaidrojami.

Nez kāpēc Kasatonova skaidri zināja, ka šonakt nekādas briesmas viņai vairs nedraud. Ienaidnieks ieradās, deva triecienu, pietiekami sāpīgu, un nu viņam tikai atliek gaidīt. Tagad atbildes triecienam kārta Ubahtinam vai Gordjuhinam, lai cik pieticīgas arī nebūtu viņa iespējas, vai Kasatonovai pašai. Visdrīzāk šo atbildi ienaidnieks gaida tieši no viņas.

Šī pārliecība nebija nekas īpašs vai pārdabisks, kas liecinātu par pārcilvēcīgu vērīgumu, izsmalcinātām prāta spējām vai dziļu analīzi.

Nekā tamlīdzīga.

Viss bija daudz vienkāršāk. Visi pieredzētie un vēl gaidāmie notikumi iekļāvās visparastākajā loģikas sistēmā: kādam iesiti — gaidi atbildes sitienu, netrāpīji — dabūsi dubulti.

Kādu laiku Kasatonovu mulsināja pašas klusēšana — viņa zina svarīgus faktus, bet nez kāpēc klusē. Paskatījusies uz ugunsgrēku un dēla izmisumu, kurš tagad noteikti vairs nespēs viņai katru mēnesi piesviest simt dolārus šņabim, cigaretēm un saldējumam, viņa nomierinājās. Vēl vairāk — guva pārliecību par savas rīcības pareizību.

Ugunsgrēks viņai atraisīja rokas.

Īstenībā diezgan brīva viņa jutās jau pēc dzīvokļa izdemolēšanas, tomēr kaut kas vēl kavēja un liedza bez apdoma mesties notikumu virpulī. Acīmredzot nepieciešams laiks, lai cilvēks apgūtu jaunās spēles noteikumus, uzvedības normas un rīcības sistēmu. Un tagad Kasatonova izbijusies vēroja sevī notiekošās pārmaiņas. Izbīlis nebija liels, jo viņai tiešām patika būtne, kādā pamazām pārtapa. Pagaisa biklums un atkarība spriedumos, bailes kļūdīties un pateikt skaļi kaut ko muļķīgu un neiederīgu. Šīs bailes, kas viņai, tāpat kā mums visiem, bija dzīvē sekojošas katrā solī. Pēdējo dienu pārdzīvojumi ļāva atskārst, ka tas viss ir nieki un smieklīgi būtu

pievērst tam uzmanību.

Notika vēl kāda maza pārvērtība Kasatonova vairs nešaubījās un necentās atrast pareizāko un drošāko risinājumu, iepriekš apdomājot gaidāmās sekas un iespējas.

Tā vairs nebija.

Tagad viņa vienkārši rīkojās, kā likās pareizi, un piepeši izrādījās, ka vienmēr prātā uzreiz iešaujas vienīgais un pareizais risinājums. Ko viņa arī izvēlējās.

Izzuda bailes kādu aizskart ar neveiksmīgi izvēlētu vārdu, smiekliem vai muļķīgiem jautājumiem. Vēl vairāk — viņai ļoti iepatikās muļķīgi jautājumi, jo tieši tajos, tāpat kā atbildēs, visbiežāk atklājās tas, ko cilvēki vēlējās noslēpt un noklusēt.

Nez kāpēc viņa jutās droša, ka pēc ugunsgrēka neviens viņu šonakt netraucēs ar zvaniem vai klaudzināšanu pie durvīm. Tā arī notika — nakts pagāja mierīgi, Kasatonova dusēja dziļā un saldā miegā un pamodās atspirgusi. Stāstot Aleksejam par garo un grūto dienu, viņa jau zināja, kas gaidāms. Un jutās gatava dot ienaidniekam spēcīgu, negaidītu, varbūt pat pēdējo triecienu.

Iepriekšējā dienā viņa bija palūgusi izmeklētājam Juškovas adresi un tālruņa numuru, lai šodien, svētdien, no paša rīta dotos ciemos pie Balmasova sekretāres. Paldies dievam, atradās labs iegansts — pavēste par ierašanos pie izmeklētāja. Viņai bija izdevies pārliecināt Ubahtinu, ka sekretāre par priekšnieku varētu zināt vairāk nekā viss pārējais kolektīvs. Turklāt viņas zināšanas ir tik īpašas, cieši savijušās ar priekšniecības personīgo dzīvi jebkurās tās izpausmēs — kriminālās pasaules aizsardzībā, slepenās mīļākās, attiecībās ar bērniem, naudas noguldījumos vai pat slimībās, kaitēs un nelabumos.

—    Labdien! — Kasatonova skaļi un līksmi sasveicinājās, tikko Juškova pavēra durvis.—Vai jūs mani atceraties?

—    Atceros, — Juškova vārgi atsaucās. — Nāciet iekšā. — Un pirmā devās pa gaiteni uz istabu. Viņai mugurā bija balti frotē rītasvārki ar platu jostu un pat ar pušķiem.

—Cik skaisti rītasvārki! — Kasatonova neviļus iesaucās.

—Jums patīk?—Juškova vāri pasmaidīja.

—   Manas dzīves sapnis!

—   Redz, kā. — Juškova palieca galvu pie plecu, it kā apdomātu dzirdēto. — Cik dažādi cilvēkiem sapņi. — Viņa apsēdās krēslā, un sakrustoja kājas, atsedzot celi, tīri labu ccii, kā ievēroja Kasatonova.

—   Un par ko jūs sapņojat? — Kasatonova arī iekārtojās krēslā, bet, tā kā bija ģērbusies biksēs, ar Juškovas ceļiem sacensties nevarēja.

—Jūs neticēsit—man nav sapņu.

—  Vai tad tā mēdz būt?

—   Visādi gadās.— Juškova tikpat vārgi izņēma no paciņas brūnu cigareti, aizsmēķēja un pasvieda šķiltavas pār galdu Kasatonovai. Sak, smēķējiet, ja vēlaties.

—Jūsu kantorī, ievēroju, visi smēķē brūnās cigaretes.

—Ne jau visi. — Juškova pasmīnējusi izpūta dūmus pret griestiem.—Tikai aizdomās turētie.

—    Aizdomās turētie? — Kasatonova pievērsa namamātei pārsteigtu skatienu.

—  Par ko tad viņus tur aizdomās?!

—  Par slepkavību, par ko gan vēl… Par slepkavību.

—Ak, dievs! Viss kantoris tiek turēts aizdomās?!

—Nu, es jau noteikti.

—Jūs?!

—    Nevajag. — Juškova gurdi nopūtās. — Es redzēju, kā jūs no mana pelnu trauka nodeguļus savācāt. Vai tas ari ietilpst kurjeres pienākumos? — Juškova caur dūmu sienu, saprotoši smaidot, paskatījās Kasatonovai tieši acīs.

—Jūs pamanījāt? — Kasatonova vientiesīgā apbrīnā iesaucās.

—   Jūs nebijāt īpaši piesardzīga. Acīmredzot pieredzes trūkums. Vai varbūt cits iemesls?

Kasatonova klusēdama parakņājās savā somiņā, izņēma cigarešu paciņu un parādīja Juškovai. Cigaretes bija brūnas. Nez kāpēc šodien viņa tās bija paķērusi līdzi. Būdama absolūti pārliecināta, ka rīkojas pareizi, paņēma vienu no trim paciņām, kas pirms divām dienām bija

pirktas kioskā pie rūpnīcas pārvaldes.

—Vai redzat?—viņa pajautāja. — Brūnās.

—   Un kā man tas būtu jāsaprot?

—  Jums jāsaprot, ka es tiešām pievācu jūsu cigarešu nodeguli. Ar vienu vienīgu mērķi — parādīt tabakas kioskā, lai nopirktu tādas pašas. Man iepatikās to smarža.

—     Jā-ā-ā? — Juškova novilka. — Redz, kā dzīvē gadās… Piedodiet. Godīgi sakot, es nodomāju, ka jūs man uzsūtījuši un tūlīt kāds ieradīsies mani arestēt. Sāku jau kārtot māju, gatavojoties ilgstošai prombūtnei, — Viņa pārlaida skatienu istabai. Kasatonova sekoja Juškovas skatienam, bet nekādas gatavošanās pēdas nemanīja. — Arēji jau nekas nav mainījies, — Juškova atbildēja uz neizteikto jautājumu. — Puķes izdalīju kaimiņiem, samaksāju visus parādus, komunālos maksājumus, atnesu veļu no mazgātavas, paslēpu naudu un vēl šādus tādus sīkumus. — Juškova aprāvās, ļaudama viešņai pašai izdomāt, ko viņaīsti paslēpusi.

—   Jūs paslēpāt tērpus? — Kasatonova nolēma izmantot negaidīto izdevību.

—    Vai zināt šādu anekdoti… Ienāk kupejā muitnieks un prasa… Ieroči? Narkotikas? Sprāgstvielas? Antikvitātes? Bet pasažieri atbild… Paldies, mums tas viss jau ir. Varbūt tikai tasīti kafijas varētu atnest.

—  Gribat teikt, ka ieroci un narkotikas jums arī nācās paslēpt?

—    Protams. — Juškova pamāja un atkal ievilka dūmus. — To pirmām kārtām.

—  Un tikai tad naudu?

—    Un tikai tad naudu. — Juškova nesatricināmā mierā palocīja galvu. — Par naudas glabāšanu nevienu neapsūdz, — viņa paskaidroja. — Jā! Es nemaz nepajautāju… Jūs pie manis darba jautājumā vai kā citādi?

—   Atnesu pavēsti. — Kasatonova,-paceldama no grīdas somu, paraustīja plecus.

—  Tātad līdz manim ariaizrakušies?

—  Līdz visiem aizrakušies.

—   Skaidrs… Līķis ir un paliek līķis. Slepkava jāatrod, par katru cenu jāatrod slepkava. Līķis sauc pēc atriebības, vai ne?

—     Zināt, es kaut kā neesmu radusi pie tik pārsteidzīgiem secinājumiem. — Kasatonova pārsteigta palūkojās uz Juškovu. — Bet slepkava tiešām jāatrod. Viņš visu noskaidros un saliks pa plauktiņiem. Kamēr viņš nav atrasts, pasaulē valda haoss un bezjēdzība. Tikko viņš parādīsies, iestāsies kārtība un harmonija.

—   Sāks skanēt mūzika, smiesies bērni, cilvēki kļūs godīgāki un vienkāršāki?

—Jā, apmēram tā.

—    Bet tagad visi izliekas, muļķīgi vaibstās, lēkā, taisnojas un meklē pierādījumus savai nevainībai, vai ne?

—   Apmēram tā, — Kasatonova atkal piekrita, saprazdama, ka Juškovai uznākusi ironijas lēkme. Velti, velti. Viņai jau ironizēt gan nevajadzētu. — Es jau esmu tikai kurjere. — Viņa beidzot atrada savā somā saburzīto pavēsti un nogludināja uz galda.

—  Bet es esmu tikai sekretāre.

Vērodama Juškovu, Kasatonova nebeidza vien brīnīties — pavisam cits cilvēks, nekādas līdzības ar mēbeļu rūpnīcas kantorī satikto sievieti. Tur viņa likās atkarīga, gatava izpildīt jebkuru pavēli un kaprīzi, pat neiedomājoties, cik tā saprātīga. Te sēdēja valdonīga un augstprātīga sieviete, pat kuras gurdums izraisīja bijību. Juškovu nesatrauca uzaicinājums pie izmeklētāja, viņa tikai pavīpsnāja par sev vien zināmām lietām un viegli paraustīja plecu.

—     Vai jūs Balmasovu labi pazināt?—Kasatonova pavaicāja.

—      Pietiekami. Mēs kādu laiku dzīvojām kopā.

—    Kādā nozīmē?

—    Vistiešākajā. Gulējām vienā gultā. Tā nekas… Viss bija kārtībā. Viss, kā saka, pie vietas. Un tad beidzās.

—    Tādas lietas vienmēr beidzas. Agrāk vai vēlāk.

—   Mums beidzās drīzāk vēlāk, nekā agrāk. Kā raksta mīlestības romānos… Viņš iemīlēja citu un viņu pameta.

—     Tas man ir pazīstams stāsts. — Kasatonova palocīja galvu.

—     Vai vēlaties kafiju?—Juškova negaidot piedāvāja.

—     Labprāt.

—    Vai jūs nesteidzaties?

—     Šodien taču svētdiena. — Kasatonova viegli novēzēja plaukstu.

—     Tiesa gan.—Juškova piecēlās un pazuda virtuvē. Kājas viņai, kā paspēja ievērot Kasatonova, bija druknas, pat paresnas, bet solis viegls. Tagad, kad namamāte gatavoja kafiju, Kasatonova beidzot varēja uzmanīgāk apskatīt istabu. Standartiekārtojums, absolūts, nomācošs standarts. Sekcija ar kristāla traukiem, divi plaukti ar nejauši iegādātām grāmatām, uz grīdas paklājs, stūrī televizors, uz žurnālu galdiņa tālvadības pults. Un dīvāns, kurš uz nakti izvelkams, pārvēršot divguļamā. Jā, virs dīvāna glezna, tā gan īsta, eļļas glezna uz audekla, lai arī rāmis paprasts, varbūt pat paštaisīts. Glezna Kasatonovai iepatikās—košas un bagātīgas saulespuķes.

—     Labs darbs, — Kasatonova ieteicās, kad durvīs parādījās Juškova ar mazu paplātīti.

—   Jā, man arī patīk. Nopirku Koktebelē. Pareizāk sakot, nopirka Balmasovs, kad mēs reiz nokļuvām tajā pusē. Izvēlies, teica. Tā nu es izvēlējos.

—    Būs piemiņa, — Kasatonova sacīja un tūlīt pat savus vārdus nožēloja—tie izklausījās pārāk divdomīgi.

—  No Balmasova? — Juškova nicīgi pavīpsnāja. — Man tāpat ir pietiekami daudz iemeslu atcerēties viņu līdz kapa malai. Viņu daudzi atcerēsies. Līdz kapa malai. Kā pēdējo nelieti. Un es arī. — Juškova paplāti ar krūzītēm nolika uz galdiņa. — Arī es viņu pieminēšu kā pēdējo nelieti.

—   Vai jūs sastrīdējāties? — Tas bija vienīgais jautājums, kuru Kasatonova spēja izdomāt.

—   Sastrīdējāmies? — Juškova skaļi iesmējās. — Mēs viens otru nolādējām. Lai gan, godīgi sakot, nolādēju galvenokārt es. Viņš tikai izvairījās. Tāpēc pasakiet savam izmeklētājam, ka man bija iemesls viņu nogalināt. Tāpat kā daudziem citiem.

—     Daudziem citiem?

—     Cokockim viņš jau trešo gadu neatdeva piecdesmit tūkstošus

dolāru. Tas nabadziņš beidzot saprata, ka savu naudu nekad nedabūs.

—    Vai sen saprata?

—     Pirms mēnešiem diviem. Viņiem abiem bija nopietna saruna, un tad viņš ari saprata. Kas tur ko nesaprast… Balmasovs viņam pateica skaidri un gaiši. Grozies, sacīja, atgūsti, kā vēlies, es tev netraucēšu. Tagad viņš tiešām nevienam vairs netraucēs. Lode pakausī. Līķis morgā, kreditori palikuši ar garu degunu!

—     Kā jūs zināt par lodi pakausī? — Kasatonova klusi, kā baidīdamās izbiedēt tramīgu putnu, painteresējās.

—     Nav ne jausmas! —Juškova bezbēdīgi ieķiķinājās. — Kaut kā jau zinu. Patiešām, no kurienes? Varbūt pa televizoru pastāstīja?

—     Nestāstīja,—tikpat klusi, bet stingri atteica Kasatonova.

—    Tad jau pastāstīs! Tātad tas par Cokocki… Bet galvenais grāmatvedis vispār pēdējo gadu pa naža asmeni staigā.

—      Vai jūs par Hromovu runājat?

—     Par viņu gan. Paļaujoties uz Balmasova goda vārdu, viņš parakstīja dokumentus un ieķēpājās. Bet Ribkinam, mūsu galvenajam sagādniekam, viņš aprija ģimeni.

—Visu?

—    Nē, tikai sievu. Bet bērnus izspļāva.

—     Un arījums bija iemesls!

—     Protams! Es taču stāstīju! Balmasovs pārtika no cilvēkiem, vai saprotat? Izmantoja visus, kas atradās izstieptas rokas attālumā. Nevienu neizlaida no nagiem, kamēr nebija izsūcis pēdējo asiņu pili! Teicu taču—cilvēkēdājs!

—     Un pārtika no cilvēku gaļas?

—     Nu… — Juškova saminstinājās. — Dažreiz arī no vistas gaļas.

—      Tīrais ārprāts! —Kasatonova pārliecinoši sacīja. — Bet, ja divi cilvēki šķiras… Lai kāds arī būtu šķiršanās iemesls… Tas nav iemesls slepkavībai.

—   Ir gan iemesls! — Juškova atcirta. — Ļoti būtisks iemesls. Ļoti būtisks.

—   Jums tā liekas? — Kasatonova augstākās sabiedrības cienīgā

augstsirdībā piebilda.

—     Esmu pārliecināta!

—    Arjums irtik interesanti sarunāties!

—  īpaši tad, kad es runāju to, ko man nevajadzētu runāt, vai ne? — Juškova izpūta griestos dāsnu dūmu strūklu.

Vēlreiz paskatījusies uz Juškovu, Kasatonova piepeši atskārta, ka viņa tūlīt kritīs histērijā. Jā, Juškova spēja runāt, uzcienāt ar kafiju un cigaretēm, spriedelēt par bijušo mīļāko, bet īstenībā atradās uz kraujas malas, saspringta kā stīga.

Izdzirdusi nočīkstam durvis, Kasatonova atskatījās un ieraudzīja ienākam istabā jaunu meiteni. Viņai bija ļoti dīvains apģērbs — it kā pidžama, bet pilnīgi caurspīdīga, ne tikai atsedzot skatienam visus jaukumus, bet pat tos izceļot.

—   Sveiki, — meitene sacīja, apsēžoties uz dīvāna. —Visu laiku dzerat?

—   Visu laiku dzeram, mīļā, tikai dzeram. — Juškova piekrītoši palocīja galvu. — Mana meita. Skaistule, sportiste un pat nedaudz komjauniete. Viņas vārds ir Nadežda. Nadjeņka.

—Tu, mamma, aizmirsi piebilst, ka es esmu arī narkomāne.

—Tas tāpat visiem redzams.

Kasatonova spēja tikai uzmest mātei un meitai pārsteigtu skatienu.

—  Cik saprotu, tā bija jūsu rīta rosme?—viņa beidzot piebilda.

—  Vakaros mēs darām to pašu.

—     Un jūs tiešām esat lietojusi narkotikas? — Kasatonovas vārdos bija jaušama naiva neziņa un izbīlis.

—Jums arī gribas?

—    Zināt… — Sajutusi pret sevi vērstu necieņu, Kasatonova uzreiz nomierinājās, viņai kļuva ap sirdi viegli un droši. Saņēmusi nicinājuma devu, viņa ieguva brīvību vārdu izvēlē, rīcībā, uzskatos un secinājumos. — Zināt, Kuprins reiz sacīja, ka rakstniekam vienreiz jāiejūtas pat grūtnieces ādā. Tāpēc narkotikas man neliekas nekāda šausmīgā inde. Katrā ziņā pamēģināt es neatteiktos.

—Tas ir dārgs prieks,—Nadja svarīgi noteica.

—   Es pacentīšos.

—   Sarunāts. Muterīt… Klau… Iedod kādu grasi.

—   Paņem somā.

—   Domā, tur pietiks?

—   Iztiksi ar to pašu.

—   Es jau iztikšu, tikai baidos, ka tev tas prieku nesagādās.

—Galvenais, lai tev, meitiņ, būtu labi.

—  Tu jau par to esi parūpējusies?

—Nepārvērtē manas iespējas.

—Tas vairs nav manā ziņa, par to lai domā citi. Izmeklētāji.

Klausīdamās šajā dīvainajā mātes un meitas sarunā, kurā brīnumaini savijās abpusēja neapmierinātība, miglaini draudi un mājieni par kaut ko svarīgu un lielu, kas viņas šķir, Kasatonova nebeidza vien brīnīties. Platām acīm, kurās varēja saskatīt tikai patiesu apbrīnu par strīdnieču gudrību un asprātību, viņa pārmaiņus vēroja te vienu, te otru sarunu biedreni.

Pasviedusi beidzamo frāzi, Nadja piecēlās un laiski devās uz vannas istabu. Pēc mirkļa tur iešalcās duša, un Juškova aizsmēķēja jaunu cigareti…

—    Balmasovs pataisīja viņu par savu mīļāko, — viņa absolūti neizteiksmīgā balsī paziņoja. It kā runātu par laiku, par drīzumā gaidāmo lietu vai tveici.

—  Un jūs…

—     Kad es uzzināju, bija jau par vēlu. Man viņa sameloja, ka kopā ar draudzeni dodas ceļojumā pa Volgu, bet pati kopā ar Balmasovu aizdrāzās uz Turciju… Jūs tikko atzinīgi izteicāties par narkotikām…Nadja, protams, nav narkomāne, bet šo to viņš meitenei pamēģināt iedeva. Es nezinu, vienkārši nezinu, cik dziļi viņa tajā purvā iestigusi, bet pagaidām vēl reaģē samērā normāli. Balmasovs jau nebija muļķis, ne uz to pusi, un labi saprata, ka noturēt tik jaunu meiteni var tikai, radot kādu atkarību. Un radīja arī.

—   Viņi mīlējās?! — Kasatonova nošausminājās.

—   Tas bija sīkums, parasta lieta… Mīlējās, kopā gulēja, snauda, grozījās… Tad nu liela lieta! Bet viņa sāka dzert. Un kaut ko smēķē.

Viņai visu laiku vajadzīga nauda. Liela nauda. Viss birst kā caurā sietā.

—  Varbūt drēbēm?

—   Kādām, pie velna, drēbēm! Dzīvei! Viņa to sauc par dzīvi. Vai saprotat? Kad vakarā iziet no mājām ar tūkstoš rubļiem kabatā, bet no rīta atgriežas bez graša pie dvēseles… To sauc par dzīvi. Bet viss pārējais — pelēcība. Vai zināt, kas ir visbriesmīgākais, ko Balmasovs viņai nodarījis… Nadja vairs neizjūt naudas vērtību. Zināja, nelietis, ko dara. Tā ir visbriesmīgākā narkotika. Visas tās zālītes, ripas, pulveriši un šprices… Tie ir nieki! Viņa vairs neizjūt naudu. Tagad Nadjai nekad nepietiks naudas. Balmasovs izvadāja viņu pa ārzemju kūrortiem, pa lepniem restorāniem, pa lidostām un viesnīcām… Neļaujot izdot ne kapeiku. Pati zinu, kā tas notiek… Balmasovs norēķinājās tik veikli, ka tai muļķei radās priekšstats, ka nekur nekas nav jāmaksā. Pasaucis viesmīli malā, viņš pasūtīja vēl vienu pudeli vīna un tūlīt pat norēķinājās. Pēc vakariņām atlika tikai piecelties un, jautri smejot, doties prom. Un manai muļķei, — Juškova pamāja uz vannas istabas pusi, — manai muļķei izveidojās priekšstats, ka Balmasova dzīvē nauda vispār neeksistē. Viņa naudu vispār neredzēja. No vienas puses, brīnišķīgi — vecis ir dāsns un augstsirdīgs, pasargājot savu izredzēto no negatīvām emocijām, no atkarības sajūtas, no otras puses, tā… Tā ir narkotika. Un tagad, kad viņa vairs nav… Nadja piepeši atklāja, ka visas durvis ir slēgtas.

—     Jūs man, protams, piedodiet, bet sarunas laikā viņa deva mājienu…

—     Tā muļķe domā, ka Balmasovu nogalināju es, — Juškova atbildēja un dziļi ievilka dūmus no brūnās cigaretes, kuru jau klāja tumšas lūpu krāsas traipi.

—   Bet piedodiet, tur taču bija ierocis, pistole, šaudīšanās…

—   Pistole bija.

—  Atvainojiet?

—    Viņš Nadjai uzdāvināja pistoli. Mazu, melnu, skaistu… Nezinātājs domātu, ka šķiltavas, tiesa, visai prāvas šķiltavas.

—   Un šī pistole…

—  Tās vairs nav.

—  Viņa to pārdeva?

—  Es to izsviedu.

—Kātā?

—    Paņēmu un izsviedu, — nedaudz dusmīgi atkārtoja Juškova, turklāt, šķiet, dusmas vērsās pret viņu pašu, nevis Kasatonovu. — Izsviedu, lai mana muļķe nevienu nenošauj.

—  Un viņa tā arī neizšāva?

—  Nepaguva.

Sīkiem, piesardzīgiem malciņiem iztukšojusi kafijas tasīti, Kasatonova to pastūma tālāk, lai neviļus neaizķertu, tikpat uzmanīgi paņēma cigarešu paciņu, izņēma vienu cigareti, aizsmēķēja un delikāti sānis izpūta dūmus. Troksnis vannas istabā bija apklusis, un jebkuru mirkli uz sliekšņa varēja parādīties daiļava rožainajā ietērpā. Turpināt iepriekšējo tēmu vairs nebija iespējams.

—   Vai Nadja ļoti pārdzīvo Balmasova nāvi? — Kasatonova klusi painteresējās.

—  Viņas pārdzīvojumi izpaužas ļoti savādā formā. Dusmās.

—  Uz ko viņa dusmojas?—Kasatonova brīnījās.

—   Ne uz vienu. Vienkārši dusmojas. Parādījās pie apvāršņa lielā, skaistā dzīve… Un pazuda. Varbūt tās nav dusmas, bet vilšanās. Lai nu kā, bet ir noticis vissliktākais — mēs esam atsvešinājušās. Mūs tagad šķir Balmasova melnā ēna.

—Jums viņu nemaz nav žēl?

—   Balmasovu? — Juškova uz brīdi iegrima domās, noliekdama galvu pie viena, tad otra pleca, it kā izvērtētu visas Balmasova labās iin sliktās īpašības. — Nē. Viņš pats šo ceļu izvēlējās un dabūja tikai to, ko bija pelnījis.

—  Bet rūpnīcā spriedelē, kurš varētu būt slepkava.

—   Jebkurš. — Juškova atkal dusmīgi paraustīja plecus. — Man negribētos, lai slepkavu noķer. Viņš būtībā izdarīja labu darbu. Ja vainīgo noķers, iznāks, ka Balmasovs pat no viņsaules spējis kādam ieriebt. Man to negribētos,—Juškova atkārtoja.

No vannas istabas iznāca Nadja un apsēdās uz dīvāna. Joprojām klusēdama, paņēma no galda pavēsti, uzmanīgi izlasīja, nolika atpakaļ un vīpsnādama paskatījās uz māti.

—   Kāpēc tu klusē?

—   Ko lai es tev, meitiņ, saku?

—Tevi beidzot atraduši?

—   Kā redzi.

—   Tā, — Nadja novilka un neviļus, pati to neapzinādamās, pārlaida vērtējošu skatienu istabai.

—Tīri labs dzīvoklītis, vai ne?

—Noderēs.

—   Es arī tā domāju. Labāka jau tev nav.

—Cik tad tev spīd?

—Cik man spīd?—Juškova pagriezās pret Kasatonovu.

—   Kā jūs to domājat…

—Nadja, ko tu domāji, jautājot, cik man spīd?

—   Labi, to tagad neapspriedīsim. — Strauji piecēlusies no dīvāna, Nadja pazuda savā istabā.

—   Lūk, tā mēs abas dzīvojam,—Juškova noteica.

—   Pirms Balmasova viss bija citādi?

—   Pilnīgi citādi.

—Tātad augsne izrādījās sagatavota?

—    Tātad augsne izrādījās sagatavota. — Kasatonova mirkli paklusēja, dažas reizes ievilka dūmus un beidzot sadūšojās uzdot jautājumu, kura dēļ vispār šurp bija nākusi ar Ubahtinam izdiedelēto pavēsti.

—   Vispār es dzīvoju vienā mājā ar Balmasovu, — viņa paziņoja. — Šķiet, es jūs redzēju slepkavības vakarā. Manuprāt, bija jau satumsis.

—    Pilnīgi iespējams, — Juškova nepiespiesti atzinās. — Es biju pie viņa.

—Tajā nelaimīgajā vakarā?!

—   Tajā nelaimīgajā vakarā, — Juškova mierīgi apliecināja, it kā runātu par gluži ikdienišķām un nesvarīgām lietām.

—    Un kas notika?

—      Parunājām. Pat mazliet iedzērām. Nosaucām visas lietas īstajos vārdos.

—Citiem vārdiem sakot…

—  Citiem vārdiem sakot, es viņu pasūtīju loti tālu.

—    Un ko viņš? — Kasatonova pavaicāja, bīdamās pieļaut pauzi, jo, ja Juškova apklusīs, pie šīs tēmas viņa vairs neatgriezīsies.

—   Pasūtīja mani vēl tālāk.

—    Un kā tas viss beidzās?

—     Kā beidzās? — Juškovai bija dīvains paradums vispirms atkārtot jautājumu un tikai pēc tam atbildēt. — Lūk, kā beidzās. — Viņa paņēma no galda pavēsti un atkal nosvieda atpakaļ. — Jā, man taču tā arī jāparaksta, vai ne? Kad man jāierodas pie izmeklētāja?

—  Rīt.

—Vai viņš man parakstīs atbrīvojumu no darba uz visu dienu?

—    Viņam tas vienkārši būs jādara! — dedzīgi iesaucās Kasatonova, vēlēdamās kaut nedaudz pateikties Juškovai par viņas šā rīta atklātību.

—  Vismaz kaut kas, — Juškova noteica un vienā vēzienā nevērīgi uzšņāpa uz pavēstes savu parakstus. — Pat no sliktas aitas nāk savs vilnas kamoliņš, — viņa paskaidroja, vēl vairāk samulsinādama Kasatonovu.

—    Man ir tāda sajūta, ka mēs noteikti vēl redzēsimies, — Kasatonova atvadoties ieminējās.

—Ak, kungs! Es par to esmu pilnīgi pārliecināta!

—   Tiešām? — Kasatonova likās pārsteigta. — Kāpēc jūs esat tik pārliecināta?

- — Nav ne jausmas! — Juškova iesmējās. — Lai gan… Varu gan pateikt… Jūs liekaties nenovēršama. Jā, tas tiešām ir visprecīzākais apzīmējums — nenovēršama. Jūs esat kā poltergeists. Nemierīgais gars.

—    Kaut ko tādu es par sevi dzirdu pirmo reizi, — Kasatonova godīgi atzinās. Atbildes vietā Juškova tikai noplātīja rokas — nekādi nevaru palīdzēt.

—     Labi. — Kasatonova paņēma somiņu un aizvilka rāvējslē- dzeju. — Nakamajā reize parunāsim par poltergeistu. Par nemierīgo garu.

— Labprāt, — Juškova apsolīja. Kasatonova devas prom galēji apjukusi. Liekas, visas aizdomas apstiprinājušās, un tagad tām būtu jāpārvēršas stabilos pierādījumos. Bet Juškovas paskaidrojumi skanēja tik dabiski, ka visi pieņēmumi zaudēja jēgu. Kā izrādās, pistole tiešām bija, bet viņa to izsvieda. Dabiski, ka neatceras, kur tas noticis, un, ja arī atcerētos, tikpat neviens ieroci tur vairs neatrastu. Kur viņa ņēma pistoli? No tā paša Balmasova.

Jā, Juškova tajā nelaimīgajā vakarā ieradās pie bijušā mīļākā, kur ar skarbiem pārmetumiem neskopojās. Viņi lamājās, izkliedza skaļus apvainojumus un, kā izteicās Juškova, pasūtīja viens otru labi tālu.

Vai viņa varēja zaudēt savaldību? Mierīgi.

Vai viņš varēja zaudēt savaldību? Pilnīgi iespējams.

Un meita rožainajās drēbēs, liekas, ir pilnīgi pārliecināta, ka tieši māte nošāvusi Balmasovu. „Un cik tad tev spīd?" viņa nekautrējās pajautāt sveša cilvēka klātbūtnē.

Un tomēr Kasatonova nespēja droši pateikt: „Jā, viņa ir vainīga!" No kurienes šīs šaubas? Un vai tās vispār ir šaubas? Varbūt vienkārši līdzjūtība pret sievieti, atbalstot viņas lēmumu un tam sekojošo rīcību? Varbūt tas bija izmisīgs mēģinājums aizstāvēt un attaisnot?

„Un kāpēc gan ne?" Kasatonova nodomāja un šoreiz apbrīnā laikam palūkojās pati uz sevi — ideja likās neierasta un izaicinoša.

Neko darīt, mēs visi laiku pa laikam lepojamies ar sevi, kad pārkāpjam kādas robežas un dumpojamies, jo īpaši, ja tas saistīts ar kāda rakstīta vai nerakstīta likuma neievērošanu.

Jā, jā, jā, jo īpaši, ja tas aizliegts.

Tā nu reiz iegājies, ka likumu neievērošana skaitās īpaši drosmīga rīcība. Protams, kopējie valsts likumi jāievēro, bet tie tomēr ierobežo pilsoņu brīvību, jo katrs no mums uzskata sevi par īpašu un unikālu personību. Tādējādi bez iebildumiem pakļauties šiem likumiem ir ne tikai nevēlami, bet pat pazemojoši, jo katram taču izveidojušās savas morāles un uzvedības normas, kuras mēs bijājam daudz labprātāk. Tas ir dabiski, saprotami un pat prātīgi, ņemot vērā, ka vismaz trešajai daļai valsts iedzīvotāju ir šāda krimināla vai cita veida likumu neievērošanas pieredze.

Piemēram, Kasatonova!

Jā, arī viņai bija pašai savs viedoklis par vispārējo tiesību normu jēgu un pielietojumu. Un, protams, kā jebkuram citam normālam pilsonim, tas bija pretrunā ar valsts kopējiem likumiem. Tāpēc brīdī, kad izmeklētājs Ubahtins viņai piezvanīja uz mājām un apsveica ar panākumiem — pirkstu nospiedumi uz pults Balmasova stingajā plaukstā piederēja Juškovai, tādējādi apliecinot, ka tieši viņa tajā briesmīgajā naktī izslēgusi tālrādi, lai netiklās bildes ekrānā neaptraipītu kādreiz mīlētā cilvēka nāves dusu, tātad, kad Ubahtins viņu apsveica ar pirmajiem izmeklēšanas panākumiem, Kasatonova nekādu prieku nesajuta un, brillēm lepni zibsnījot, līksmi iekliegties pat nedomāja.

Gluži otrādi—viņa apmulsa, noskuma un sabozās.

Viņai nemaz negribējās, lai Juškovu atzītu par slepkavu.

Jā, protams, Kasatonova saprata, cik neapstrīdami ir viņas pierādījumi — brūnās cigaretes, sievietes roku uzkopts dzīvoklis, vēlīnā viešņa, kas pa lietu aizsteidzās uz mašīnu, izsmēķi pie mašīnas un tagad arī pirkstu nospiedumi…

Netrūka arī nozieguma motīva.

Lai arī Kasatonovai trūka šajā jomā pieredzes, viņa labi apzinājās, cik svarīgs izmeklēšanā ir nozieguma motīvs. Juškovai bija neapstrīdams iemesls slepkavībai, viņa nemaz nevarēja dzīvot, neizdarījusi šo noziegumu. Nenogalinot Balmasovu, viņa zaudētu .iespēju saglabāt jebkuru cilvēcību. Izvēle bija ierobežota - nodzerties, kļūt par klaidoni un bezpajumtnieci, apmetoties uz dzīvi zem stacijas platformas un aizmirstot, aizmirstot, aizmirstot visus pāridarījumus vai arī rīkoties daudz vienkāršāk, prātīgāk un, galu galā,higiēniskāk—nogalināt.

Būdama lepna un stipra sieviete, iepazinusi gan mīlestību, gan naidu, viņa, protams, izvēlējās pēdējo variantu.

Un pareizi darīja.

Kasatonova, kā jau visi neprofesionāļi, tūlīt pat iztēlojās sevi sekretāres vietā un, ne mirkli nešaubīdamās, nolēma, ka būtu rīkojusies tāpat.

Tad vēl šis ierocis!

Tas vienmēr provocē, maina attiecības, nemitīgi atgādinot, ka allaž paturēs pēdējo vārdu, ka tā klusēšana nav vēsi vienaldzīga un tam ir savs īpašs viedoklis un vērtējums visam, kas notiek apkārt. Un šo viedokli visiem būs jārespektē.

Protams, no sava kalniņa skatoties, iefiltrēdams ieroci Juškovas mājās, Balmasovs .rīkojās pareizi. Viņš saprata, ka tas kā slepens aģents ar savu klātbūtni vien kardināli mainīs mātes un meitas attiecības.

Bet dīvaini — jo vairāk sakrājās pierādījumu pret Juškovu, jo stiprāk Kasatonova apšaubīja savus sākotnējos pieņēmumus. Būdama saprātīga sieviete, kas radusi paļauties tikai pati uz sevi, viņa saprata — šoreiz nav runa par personīgām simpātijām, sieviešu solidaritāti un nevēlēšanos redzēt Juškovu uz apsūdzēto sola. Kaut kas nesaskanēja, kaut kas nonāca pretrunā ar izmeklētāja konstruēto nozieguma shēmu. Kaut arī bijusī mīļākā, tomēr rītasvārku josta, kas karājās vannas istabā neļāva Juškovu uzreiz neatgriezeniski ierindot noziedznieku sarakstā. Balmasovs nekad nebūtu sagaidījis savu sekretāri vaļējos rītasvārkos, zem kuriem bija tikai apenes, turklāt visai parastas un apvalkātas!

Bija pienācis brīdis, kad Kasatonova spēja samierināties ar jebko un noticēt visam, bet frotē rītasvārku josta vajāja viņu ik uz soļa. Viņa nemitīgi redzēja to karājamies uz āķīša vannas istabā, redzēja uz grīdas guļam dzīvokļa saimnieku vaļējos rītasvārkos un apvalkātās apenēs.

Labi, ja būtu notikusi cīņa, tiktu bārstīti savstarpēji apvainojumi, sievietes nagi iecirstos vaigos un visbeidzot izmisīgs šāviens krūtīs, sejā, vēderā…

Tas būtu ticami.

Bet rūpīgi pārdomāts šāviens pakausī?

Rītasvārku josta uz āķīša vannas istabā?

Un fotogrāfijās, fotogrāfijās? Visa šījezga ar fotogrāfijām?!

Nākamajā rītā, pirmdien, Kasatonova uzvilka savu labāko, savu satriecoši pelēko lietišķo kostīmu, baltu blūzi, kas nedaudz līdzinājās vīriešu virskreklam, ar zamšādas strēmeli nospodrināja mirdzošās brilles un, sapurinājusi gaišās cirtas, ieradās izmeklētāja Ubahtina kabinetā.

Pati nezinādama, kāpēc, kādā nolūkā un ko vēlas panākt.

Pareizāk sakot, iemesls bija — viņa gribēja ziņot, ka pavēste nogādāta adresātam, Juškova parakstījusies un apsolījusi ierasties laikus un ka nekādi sarežģījumi, izpildot šo uzdevumu, nav gadījušies. Par ko viņai prieks ziņot pilsonim priekšniekam.

—    Labdien! — Kasatonova parādījās uz Ubahtina kabineta sliekšņa.

—Ak! — izmeklētājs iesaucās.—Tā esat jūs!

—Tā esmu es!

—  Brīnišķīgi! Absolūtai laimei man trūka tikaijūsu klātbūtnes.

—     Vai tiešām tā ir patiesība? Vai jūs nejokojat? — Ienākusi kabinetā, Kasatonova aizvēra aiz sevis durvis.

—    Protams, ka jokoju! — Ubahtins cietsirdīgi atbildēja. — Bet katrā jokā ir zināma daļa patiesības. Šajā gadījumā, varat man ticēt, visai prāva daļa.

—     Ar sievietēm nejokojiet! Tā sacīja klasiķis.

—   Jā, es zinu — šādi joki ir muļķīgi un nepieklājīgi. Lūdzu, apsēdieties taču!

—     Vai es drīkstu?

—

—     Jums noteikti jāapsēžas! Par ko ieradāties pavēstīt?

—     Par uzvaru.

—     Es uzmanīgi klausos.

—     Juškovai pavēsti es iedevu.

—      Un jums nācās to darīt brivdienā?

—     Ko tik cilvēki nedara taisnās tiesas labā.

—     Man patīk, ka jūs tik aktīvi piedalāties mūsu problēmu

risināšanā.

—     Esmu gatava piedalīties vēl aktīvāk! — Kasatonova apliecināja, satriekdama Ubahtinu ar savu spulgo, apbrīnas un pielūgsmes pilno skatienu.

—       Baidos, ka tas vairs nebūs nepieciešams. — Ubahtins pārtrauca pieklājīgo tērzēšanu, vēlēdamies pievērsties nopietnākiem jautājumiem.

—     Jūs vēlaties sacīt… — Kastonova piespieda plaukstas pie krūtīm.—Jūs liekat man saprast…

—    Es neko nelieku saprast. Runāju tieši un nepārprotami. Slepkava ir atrasts.

—    Kurš gan tas ir?

—    Jūs taču pati labi zināt, jo krietni esat pastrādājusi, lai mēs viņu atrastu.

—    Viņu?

—    Jā, Jekaterina Sergejevna! Jā. Jums taisnība. Juškova.

—Vai jūs par to esat pilnīgi pārliecināts?

—    Pirkstu nospiedumi uz televizora pults. Paldies par padomu. Atzīstu, tā bija jūsu ideja. Pults, kā atceraties, bija sažņaugta miroņa plaukstā.

—     Ak, dievs, kā jūs izsakāties!

—      Iespējami īsi, iespējami precīzi. Man vienkārši tā jāizsakās, jo jebkurš cits izteiksmes veids — smalkāks, izmeklētāks, delikātāks, līdzjūtīgāks… Novedīs pie kļūdām, pārpratumiem un maldiem.

—    Jūsu patiesība izskatās diezgan skarba.

—     Vai jums ir cita? Maigāka patiesība?

—     Tātad, kad viņa ieradīsies ar pavēsti… Jūs viņu aizturēsit?

—    Mēs jau viņu aizturējām. Vakar.

—     Juškova ir arestēta?!

—     Jā. — Ubahtins noplātīja garās rokas un pasmaidīja, cenzdamies ar dziļajām grumbām paust zināmu līdzjūtību. Sak, tāda nu reiz ir dzīves realitāte. — Piedodiet, Jekaterina Sergejevna, bet man rodas iespaids, ka jūs par saviem panākumiem nemaz nepriecājaties. Vai ne tā?

—     Par kādiem panākumiem jūs runājat, Jurij Mihailovič?

—     Slepkavu mēs taču atradām, pateicoties tieši jūsu padomiem!

—     Vai viņa atzinās?

—     Protams, nē.

—     Redziet!

—     Kāpēc mums vajadzīga viņas atzīšanās? Starp citu, viņa nemaz nenoliedz, ka slepkavības naktī atradusies Balmasova dzīvoklī.

—    Slepkavības vakarā, — Kasatonova neviļus izlaboja.

—     Vai tam kāda nozīme? — Ubahtins, kārtīgi pastrādājis un apmierināts ar rezultātiem, atslīga krēslā un uzmeta Kasatonovai augstprātīgi iecietīgu skatienu, labsirdīgi piedodams neprofesiona- litāti, neizpratni, varbūt ari zināmu sievietes muļķību. Bet tādas lietas Kasatonovai nepatika. Vēl vairāk — viņa to necieta ne acu galā un vienmēr atrada iespēju nolikt nekauņu pie vietas.

—     Kā?! Jums, izmeklētājam, ir vienalga, kurā laikā notikusi slepkavība?! — Kasatonovas pārsteigumam nebija robežu.

—     Redziet, dārgā Jekaterina Sergejevna. — Ubahtins beidzot saslējās krēslā taisni un uzlika rokas uz galda. — Tam, protams, ir nozīme. Tur jums taisnība. Bet, ņemot vērā pārējos faktus, viennozīmīgus un nepārprotamus, dažas nesvarīgas nianses mēs varam ignorēt.

—     Vai jūs zināt, ka Juškova bija Balmasova mīļākā?

—      Zinu. Tāpat kā to, ka pēc tam šo vietu ieņēma viņas meita. Paaudžu maiņa, kā saka. Māte izaudzināja cienīgu aizstājēju. Bet acīmredzot kādā mirklī ļāva vaļu emocijām. Tā gadās. Laikam būs abi ar Balmasovu tovakar kopīgi iemetuši, varbūt pat visai krietni… Un, lūk, mēs zinām rezultātu.

—     Un kur viņa dabūja pistoli?

—     Zinu, zinu, es par pistoli, — Ubahtins tik sparīgi pavicināja savu milzīgo plaukstu, ka Kasatonovas seju skāra gaisa plūsma. — Balmasovs pats savā muļķībā un pašpārliecinātībā šo pistoli iedeva Juškovas meitai. Bet māte atrada. Un metās pie Balmasova skaidrot attiecības. Kā tas viss beidzās, jūs jau zināt.

—    Man viss ir skaidrs, — Kasatonova, acis nodurusi, drūma nolemtībā paziņoja.—Jums vienkārši nepieciešams slepkava.

—    Ko?!

—    Un tāpēc jūs esat gatavs nosēdināt uz apsūdzēto sola jebkuru… Lai noziegums skaitītos atklāts. Atskaitēm.

Kasatonova labi zināja, ka gvelž muļķības, tomēr saprata — šis apgalvojums, pirmkārt, Ubahtinu noteikti aizskars, laupot mieru un skaidras spriešanas spējas, un, otrkārt, skan pietiekami loģiski, lai tā uzreiz nemaz nevarētu to apstrīdēt. Ja vēl ņem vērā, ka šo absurdo domu pateica sieviete, kura pati devusi savu artavu slepkavas atmaskošanā, tad nekāds brīnums, ka izmeklētājs vienkārši zaudēja runas spējas.

—    Man vienkārši vajadzīgs slepkava?! Kāda velna pēc?! Kāda velna pēc?!

—    Atskaitei, — Kasatonova, joprojām acis nodūrusi, tikko saklausāmi atbildēja.

—Kāda velna pēc?! —Lai saņemtu paaugstinājumu.

—   Kāda velna pēc?!

—   Un tad jums palielinās algu. — Kasatonova joprojām nepacēla galvu un neskatījās uz Ubahtinu, it kā kaunētos par viņa savtīgajiem centieniem, kurus tikai tagad apjautuši.

—    Pie velna, — Ubahtins gurdi novilka, nedaudz mainījis frāzi.

—     Jūs, lūk, sacījāt—pirkstu nospiedumu palikuši…

—     Nē! — Ubahtins pagrozīja gaisā rādītājpirkstu. — Pirkstu nospiedumi ir jūsu darba rezultāts, Jekaterina Sergejevna! Man ir citi panākumi. Es noskaidroju, kur ņemts ierocis, kāds bijis slepkavības motīvs… Vai jūs zināt slepkavības motīvu?

—    Zinu.

—    Vai tas ir pietiekami pārliecinošs?

—      Pietiekami.

—    Vai viņas meitu esat redzējusi?

—      Jā, esmu.

—    Vai runājāt ar viņu?

—     Mazliet.

—     Un kādi secinājumi?

—     Skaista meitene.

—    ŠT skaistā meitene ir pilnīgi pārliecināta, ka viņas māte ir slepkava. Vai to jūs zināt?

—      Jā, bet radinieku liecības netiek ņemtas vērā.

—     Kas jums iestāstījis šādu muļķību? Tiek ņemtas vērā! Ja radinieki cenšas attaisnot — jā, tad viņu sacīto var ignorēt. Bet, ja radinieki apsūdz…

—     Tad neko vairāk jūsu laimei nevajag?

—     Jā, es smejos un līksmoju!

—     Bieži gadās, ka viņiem ir ne mazāk iemeslu apsūdzēt, kā attaisnot. Radiniekiem. Un, ja jau jūs noliedzat attaisnojumus, tad esiet vīrišķīgs un noliedziet arī apsūdzības.

—    Jekaterina Sergejevna! Ko jūs gvelžat?

—    Nezinu, Jurij Mihailovič, nezinu… — Kasatonova beidzot pacēla galvu un paskatījās Ubahtinam acīs. — Es nesaku, ka neticu, es saku citādi—man neticas, ka to izdarījusi Juškova.

—     Kāpēc?! — Ubahtins ierēcās.

—     Tāpēc! — Kasatonova atbildēja, labi saprazdama savas atbildes bezjēdzību. — Kā tad lai izskaidro mana dzīvokļa izdemolēšanu? Un fotogrāfiju medības? Un mana dēla nodegušās grāmatu noliktavas?

—     Kāpēc gan jums to visu nepavaicāt savam dēlam? Varbūt sākums jāmeklē tieši pie viņa? Varbūt jūsu dēlam misējies ar maksājumiem, avansējumiem un īres naudām? Vai tāda doma jums nav iešāvusies prātā?

—     Ir iešāvusies.

—      Un kā?

—    Nekā.

Kasatonovu pašu mulsināja jaunās sajūtas. Viņai nepārvarami gribējās attaisnot Juškovu un pierādīt viņas nevainīgumu. Varbūt tā bija vienkārši sievišķīga vēlme iedzelt Ubahtinam? Nē, par to viņa jutās droša tādas vēlēšanās nebija. Ar katru kabinetā pavadīto minūti

Kasatonova juta sevī briestam kādu milzīgu, neveiklu sajūtu, kas tracināja ar savu netveramību.

Kas tas bija?

Šaubas?

Vai gluži otrādi pārliecība?

—     Jekaterina Sergejevna, — Saņēmis sevi rokās, Ubahtins ierunājās klusā un prātīgā balsī. — Pārrunāsim vēlreiz visu, ko mēs zinām. Balmasovs kādu laiku dzīvoja ar Juškovu, pietiekami ilgi, kādus gadus piecus, ne mazāk. Tas ir daudz, cilvēki pa šo laiku paspēj iekšēji satuvināties. Ar Juškovu tā arī notika. Bet Balmasovs piepeši viņu pameta un aizbrauca uz Turciju kopā ar meitēnu. Viņš pieradina Juškovas meitu pie dzeršanas, narkotikām, greznības, aplipinot ar saviem netikumiem. Vai tas ir pietiekams iemesls, lai ietriektu lodi pierē?

—    Pietiekams, — Kasatonova piekrita. — Tikai lodi ietrieca pakausī. Man Juškova pati to pateica.

—    Viņa jums pateica, ka upurim kāds iešāvis pakausī?! — Ubahtins noliecās pie galda, kā gatavodamies lēcienam, kā izdzirdējis ko tādu, kas kardināli maina visu nozieguma kopainu.

—  Pateica. — Kasatonova piekrītoši palocīja galvu.

—  Pati?

—   Nu. — Kasatonova nesaprata Ubahtina jautājumus. Viss, par ko viņi bija runājuši, likās, absolūti skaidrs.

—  Bez kādas iniciatīvas un paskaidrojumiem no jūsu puses?

—  Viņa sacīja, ka lode pakausī, līķis morgā… Kaut ko tādā garā.

—  Pati sacīja?

—  Jā, jā, jā! — Kasatonova nedaudz dusmīgi apliecināja. — Un kas no tā izriet?

—     No tā izriet, ka tieši viņa ir ietriekusi lodi Balmasovam pakausī! — Ubahtins pārliecinoši noskaldīja. — Kā citādi viņa zinātu, kalode iešauta tieši pakausī, nevis pierē?

—    Viņa to varēja redzēt pa televizoru, kaut kur dzirdēt, — Kasatonova nedroši ieminējās.

—   Nē-ē-ē! — Ubahtins atkal sparīgi pakratīja rādītājpirkstu. —

Es pats gatavoju visu informāciju televīzijai! Personīgi! Un cits neviens! Un apzināti… Vai saprotat? Apzināti sniedzu kļūdainu informāciju, lai gan varat to saukt arī par lamatām — es visiem un visur, visos līmeņos ziņoju, ka Balmasovs nogalināts ar šāvienu sirdī. Un visi televīzijas kanāli informēja — lode sirdī. Un piepeši manas lamatas aizcērtas! Es visu laiku gaidīju, no kuras puses parādīsies informācija par šāvienu pakausī! Un sagaidīju! Juškova! Tieši viņa pirmā to pateica — lode pakausī. Vai jautājumi ir?

Kasatonova klusēja, turklāt klusēja drūmi, it kā izmeklētāja neiejūtība, primitīvā domāšana un aizdomīgums viņu sarūgtinātu. Tad skumji nopūtās un pacēla skatienu.

—  Viņi taču tik daudz gadu nodzīvojuši kopā, Jurij Mihailovič.

—Nu un?

—   Viņa vienkārši varēja to sajust.

—   Kā tā? — Ubahtins nesaprata.

—Viņa vienkārši sajuta, ka Balmasovam iešāva pakausī.

—   Vai tad tā mēdz būt?—Ubahtina pārsteigumam nebija robežu.

—  Turklāt ļoti bieži.

—    Ja jau viņa ir tik jūtīga… — Ubahtins nezināja, kā pabeigt frāzi. — Ja jau viņa ir tik jūtīga, tad kāda velna pēc tonakt drāzās pie Balmasova?

—   Sirdij jau nevar pavēlēt, — Kasatonova pazemīgi atbildēja. — Starp citu, vai pistoli atradāt?

—  Nē. Viņa apgalvo, ka to izsviedusi.

—    Redzat nu.

—   Ko es redzu?! Kas man jāredz?! Slepkava pamanījusies atbrīvoties no ieroča! Tātad viss iepriekš pārdomāts! Tātad viņa noziegumam gatavojusies! Tātad viss darīts apzināti!

—Un jums par to tikai prieks.

—  Nesapratu?!

—    Cilvēkiem sagrautas dzīves… Bet jūs līksmojat.

—     Nesapratu?! — Ubahtins nespēkā atslīga krēslā un neprātīgām, baltām acīm pavērās Kasatonovā.

—    Vai jūs uzskatāt, ka tas viss ir taisnīgi?

—     Kas ir taisnīgi? Kas?!

—     Viss,—Kasatonova tikko saklausāmi atteica.

—   Mīļo kundzīt! Manos pienākumos neietilpst taisnības meklēšana. Ja jau esam par to sākuši runāt, man tas ir pilnīgi vienaldzīgi.

—Tas arī redzams.

—   Man vienalga, kurš vainīgs, kurš nē! Kurš kuru paveda, kuram nesamaksāja, kuram ir meita un kuram mīļākā! Mans uzdevums ir daudz vienkāršāks un garlaicīgāks — atrast slepkavu. Un es viņu esmu atradis. Bet par taisnīgumu, cilvēcību, iecietību un citām lieliskām cilvēka rakstura īpašībām lai domā tiesa. Lai tiesa izlemj, kuram taisnība un kurš vainīgs. Tas nav mans darbs. Man saka — gādājiet slepkavu. Es atbildu — ņemiet, lūk, kur viņš ir. Dariet ar viņu, ko vēlaties! Mans uzdevums ir izpildīts.

—   Protams. — Kasatonova piekrītoši pamāja ar galvu. — Visiem vajadzīgs slepkava. Un jūs šos slepkavas piegādājat nepieciešamajā daudzumā.

—   Ak, dievs! Kādus niekus jūs gvelžat, Jekaterina Sergejevna! Vai gribat… Gribat, lai Juškova tūlīt pat jūsu klātbūtnē apliecina savu sniegto liecību?

—    Gribu, — Kasatonova nočukstēja.

—     Labi! — Ubahtins nospieda neuzkrītošu podziņu uz sava galda, un pēc brīža pie durvīm parādījās kusls puišelis zaļganā formas tērpā, ar greizi uzliktu cepuri un sašķiebušos jostas sprādzi.

—   Atvediet Juškovu! — Apsargs aizgāja, uzmanīgi pievērdams aiz sevis durvis, un tūlīt atskanēja tālumā izgaistošs soļu troksnis — acīmredzot arī zābaki zēniņam bija par lielu.

Lai arī Kasatonovas vārdi izklausījās bezjēdzīgi un vairāk sakņojās parastā sievietes loģikā, kurai gaužam maz saskarsmes punktu ar vīrieša domāšanu, nevis balstījās uz reāliem faktiem, tie tomēr lika izmeklētājam aizdomāties, ka varbūt viņa konstruētajā versijā varētu būt arī dažas nepilnības. Acīmredzot viņa loģisko secinājumu ķēdītē arī veidojās daži pārrāvumi un neatbilstības. Acīmredzot arī viņu kaut kas šajā slepkavībā mulsināja.

—      Ja Juškova teica, ka Balmasovs nogalināts ar šāvienu pakausī, — Ubahtins lēni ierunājās,—tad viņa tur ir bijusi. Juškova redzējusi nozieguma vietu.

—To viņa nemaz nenoliedz.

—Jā, nenoliedz.

—  Es pati redzēju, kā viņa iziet no mājas.

—  Ko?!

—    Es taču jums stāstīju — viņu gaidīja mašīna. Ar ieslēgtām ugunīm. Tieši aiz mūsu mājas.

—Cikos! — Ubahtins aizsmakušā balsī pavaicāja.

—Apmēram ap vienpadsmitiem.

—  Vakarā?

—  Protams.

—    Bet ekspertu slēdzienā norādīts, ka slepkavība notikusi ap desmitiem vakarā.

—    Eksperti mēdz arī kļūdīties, — Kasatonova nesatricināmā mierā paziņoja.

—    Ja viņi kļūdījušies par stundu vienā vai otrā virzienā, tas nemaina notikumu būtību.

—  Kāda tad ir notikumu būtība?

—  Nogalināts cilvēks. Un Juškova ar to ir cieši saistīta. Es pieļauju — viņa nebija viena, bet dalība tā vakara notikumos nav apšaubāma.

Iestājās klusums.

Kasatonova un Ubahtins prātā pārcilāja visus slepkavības apstākļus, katru piemērot Juškovai, kā drēbnieks pielaiko sadiegtu žaketi, to pagarinot un saīsinot, piešujot, noārdot un atkal piešujot ^piedurknes un apkakli, tiecoties pēc pilnības un atbilstošākajām proporcijām.

—  Liekas, es zinu, kur ir ierocis, — piepeši Kasatonova paziņoja. Viņa bija iegrimusi sevī, pārsteigta par piepešo atskārsmi.

—  Tā, — Ubahtins nosēca un neviļus saguma savā krēslā. — Vai es nepārklausījos, Jekaterina Sergejevna?

—Nezinu… Bet, šķiet, es zinu, kur meklēt pistoli.

Šajā mirklī atvērās durvis un ienāca Juškova. Viņai pa pēdām

atkal ieslīdēja apsargs un jautājoši pavērās Ubahtinā.

—      Pagaidiet gaitenī, — izmeklētājs sacīja. — Piecpadsmit minūtes.

Juškova izskatījās sagurusi, seja, lai arī bez kosmētikas pelēcīga, tomēr likās mierīga un pat pacietīga. Šķiet, žēlojot izmeklētāju, viņa nolēmusi ziedot laiku atbildēm uz muļķīgajiem jautājumiem.

—   Sēdieties,—viņš uzaicināja, norādot uz krēslu.

—    Labdien. — Juškova beidzot pamanīja Kasatonovu. — Mani vārdi piepildījušies.

—   Kādi vārdi?

—   Ja atceraties, es kaut ko teicu par jūsu nenovēršamību. Kad atnesāt pavēsti. Es toreiz jūs salīdzināju ar nemierīgo garu.

—  Tā bija. — Kasatonova piekrītoši palocīja galvu.

—   Nejauši izteikti vārdi dažreiz izrādās vispatiesākie. Jūsu pavēste man vairs nebija vajadzīga. Nepaspēju izmantot. Jurijs Mihailovičs mani apsteidza un pats ieradās apciemot.

—    Bija mainījusies situācija, — izmeklētājs mulsi paskaidroja. —Jeļena Ivanovna… Man ir daži jautājumi. Vai neiebilstat?

—    Vai tad es drīkstu iebilst? — Juškova apsēdās telpas malā uz krēsla un, sakrustojusi kājas, paskatījās apkārt.

—Tad sāksim.

—   Vai ar cigareti uzcienāsit, Jurij Mihailovič?

—     Lūdzu. — Piecēlies kājās, Ubahtins piegāja pie Juškovas, pastiepa paciņu un, kad viņa paņēma vienu cigareti, uzšķīla šķiltaviņas. — Varbūt šīs nav tik smalkas, pie kādām esat radusi, bet piedāvāju to, kas man ir.

—Jūsējās ir dārgākas, — Juškova atteica.

—   Bet jūsējās atrodas nogalinātā dzīvoklī.

—   Saprotu, ka iesildīšanās beigusies?

—    Tā nemaz nebija sākusies. — Ubahtins nez kāpēc saskaitās, turklāt Kasatonova nespēja pateikt, kas no Juškovas teiktā vai darītā viņu īsti aizvainojis. — Lai arī slepkava telpas ļoti rūpīgi uzkopa, Balmasova dzīvoklī atrasti jūsu pirkstu nospiedumi.

—   Es biju šajā dzīvoklī.

—   Pirkstu nospiedumi atrasti uz Balmasova plaukstā sažņaugtās pults. Mirušā Balmasova. Tātad tie ir pavisam svaigi. Jūsu pirksta nospiedums atradās uz televizora izslēdzēja pogas. Tātad tas tur radies jau pēc Balmasova nāves. — Juškova izpūta dūmus griestos un neko neatbildēja.

—   Tāpēc es jautāju… Vai slepkavība naktī jūs bijāt Balmasova dzīvoklī?

—  Biju.

—  Vai redzējāt Balmasovu vel dzīvu?

—  Redzēju.

—  Vai redzējāt Balmasovu mirušu?

—  Arī mirušu es viņu redzēju.

—  Vai jūs viņu nogalinājāt?

—Nē.

—   Kurš tad?

—   Nezinu. Bet esmu pārliecināta, ka jūs slepkavu atradīsit. Visi pierādījumi ir jūsu rokās.

—Par to es nešaubos.

—  Vai jums mājās bija pistole?

—  Jā, Balmasovs to uzdāvināja manai meitai.

—  Kur tagad atrodas šī pistole?

—  Es to izsviedu.

—   Kāpēc?

—   Lai nerastos kārdinājums likt lietā.

—  Vai tad tāds kārdinājums radās?

—Teiksim tā—dažbrīd. Tāpat kā jebkuram normālam cilvēkam. ^ —Vai jūs uzskatāt, ka izmantot ieroci ir normāli?

—    Es tikai runāju par vēlēšanos to izmantot. Tāda vēlēšanās ir normāla.

—   Bet jūs šo kārdinājumu pārvarējāt?

—    Nē, viss notika daudz vienkāršāk. — Juškova vēlreiz dziļi ievilka dūmus un tad nodzēsa cigareti pelnu traukā. — Es nokavēju.

—   Kojūs nokavējāt?—Ubahtins pacietīgi turpināja izprašņāt.

—  Es nokavēju to likt lietā.

—  Bet gribējāt?

—    Pilnībā nebiju izlēmusi… Bet tāda doma apziņā kūņojās. Vai zināt, kas mani pēdējās dienās visvairāk aizvainojis? Kad meita pavaicāja, cik man spīd… Viņa nešaubās, ka esmu nogalinājusi Balmasovu.

—   Es arī nešaubos,—Ubahtins vienaldzīgi piebilda.

—Jums tas ir amata pienākums, jums slepkava vajadzīgs.

Ubahtins klusēdams virpināja pa galdu lodīšu pildspalvu, mirkli palūkojās ārā pa logu un tad pievērsās Kasatonovai.

—     Jekaterina Sergejevna, varbūt jūs vēlaties uzdot kādu jautājumu?

—      Sakiet, Jeļena Ivanovna… Balmasovs… Kāds viņš bija? Nekārtīgs, netīrīgs, draiskulīgs, ākstīgs,īsts džentlmenis…

—    Vislabāk, protams, viņam atbilda pēdējais apzīmējums. Bet, pati saprotat, tas attiecās tikai uzvedību, ģērbšanos un saskarsmes veidu. Vispār tas skāra tikai manieres. Ne vairāk. Būtībā viņš bija un palika tirgonis.

—    Un otrs jautājums… Jūs teicāt, ka tovakar bijāt pie viņa… Kāds bija jūsu apciemojuma iemesls?

—   Gribēju parunāt par meitu.

—Vai parunājāt?

—Jā.

—   Vai saruna izdevās?

—Nē.

—    Vai pirms došanās pie viņa… Vai jūs piezvanījāt? Vai brīdinājāt par savu ierašanos?

—   Jā, protams. Gribēju būt droša, ka viņš būs mājās un vismaz atvērs durvis.

—  Jūs uzkopāt viņa dzīvokli? Es runāju par to nelaimīgo nakti.

—   Jā.

—   Kāpēc?

—   Pieradums. — Juškova pavīpsnāja. — Vai jūs vēlaties dzirdēt citu atbildi? Varu atbildēt arī citādi. Uzkopu dzīvokli, lai likvidētu savas klātbūtnes pierādījumus. Par pulti neiedomājos. Mana vaina.

Pēdas jau paliek vienmēr, vai ne? — Viņa pievērsās Ubahtinam.

—  Esjums pilnīgi piekrītu. Man vairāk jautājumu nav. Pagaidām nav.

Ubahtins atkal nospieda neuzkrītošo pogu uz galda, ienāca apsargs un aizveda Juškovu uz kameru.

—  Ko teiksit, Jekaterina Sergejevna?

—   Man liekas, viņai patīk būt arestētai un apsūdzētai.

—  Nesapratu?—Ubahtins izbrīnā sarauca biezās uzacis.

—   Jurij Mihailovič! Vai tas kāds retums? Cilvēkiem dažreiz patīk ciest, jo īpaši — nepelnīti. Tādējādi viņi kļūst par savu apkārtējo upuriem — sak, skatieties, cik jūs netaisnīgi, zemiski un ļauni! Dzeriet manas asinis, izbaudiet manu nelaimi, bet asaras un lūgšanos jūs nesagaidīsit. Es nelūgšu arī saudzēt mani. Gan paši attapsities un nožēlosit, bet tad jau būs par vēlu. Varēsit taisnoties un lūgt piedošanu savai sirdsapziņai. Varbūt dievs jums piedos, bet manis tad vairs nebūs. Šķiet, Juškovai šobrīd ir tieši šāds noskaņojums. — Ubahtins klusēdams ilgi un cieši lūkojās Kasatonovā — vai nu apbrīnodams vērīgumu, vai skumdams par viņas naivumu. Tad smagi nopūtās kā pēc grūta darba.

—   Lai ieslīgtu tādā noskaņojumā, dārgā Jekaterina Sergejevna, cilvēkam jābūt… Viņam jābūt…

—   Nu? Nu? — Kasatonova skubināja izmeklētāju, varbūt gaidīdama no viņa kādu būtisku atziņu.

—   Cilvēkam jābūt nevainīgam. Tā sevi spēj šaustīt tikai nevainīgs cilvēks.

—Vai jūs nepieļaujat…

—  Vai tad viņa tikko jūsu klātbūtnē neatzinās noziegumā?

—  Es kaut kā nemanīju, — Kasatonova apjukusi atbildēja.

—  Redzat, dārgā Jekaterina Sergejevna…

—   Beidziet, lūdzu, saukt mani par dārgo Jekaterinu Sergejevnu!

—Piedodiet. Vairāk tā nedarīšu. Es nedomāju, ka…

—   Un par to arī nerunājiet.

—   Labi. Man liekas, ka Juškova, kā jau cilvēks, kurš pirmo reizi kādu nogalinājis, neapzināti cenšas attālināties no visa, kas saistīts ar nozieguma apstākļiem. Daži cilvēki sevi tā iespaido, ka tiešām aizmirst visu, ko darījuši iepriekšējā vakarā. Viņa gatava daudz ko atzīt — Balmasova dzīvoklī bija, ieroci paņēma, bet tad kaut kur izsvieda, kopā ar Balmasovu iedzēra, no sirds parunāja, noskaidroja attiecības… Bet šāvienu pakausī neatzīst. Vai zināt kāpēc? —Viņa to neatceras. Pati sevi pārliecinājusi, ka šī skumjā fakta nemaz nav bijis. Vai redzēja viņu gan dzīvu, gan mirušu? Jā. Pēc tam uzkopa dzīvokli? Jā. Kāpēc? To es viņai pajautāju. Lai noslēptu savas klātbūtnes pierādījumus. Bet kā ar pulti? Par pulti aizmirsu. Neiedomājos par jūsu, Jekaterina Sergejevna, pārcilvēcisko vērīgumu. Un tagad rezumējiet visu teikto, rezumējiet! Kāds ir secinājums?

—Un kāds tad ir secināj ums?

—  Vaļsirdīga atzīšanās.

—     Redz, cik veikli jums viss izdevās. — Kasatonovas balsi gandrīz ieskanējās apbrīna.

—    Mums laiks ķerties pie galvenā, Jekaterina Sergejevna. Vai atļausit?

—   Kas tad mums, Jurij Mihailovič, ir galvenais?

—    Pistole. Jūs man apsolījāt pistoli, ar kuru tika izdarīta slepkavība.

—   Ak, pistoli… — Kasatonova nevērīgi pavicināja plaukstu, it kā runātu par tik nesvarīgu sīkumu, kuru pieklājīgā sabiedrībā neviens pat nepiemin.

—   Jā! — Ubahtins neatlaidās. — Es runāju par to, par vērtīgo ieroci! Tikai tas var izšķirt mūsu strīdu.

—Ne tikai,— Kasatonova iebilda.

—  Kas tad vēl?

—Jurij Mihailovič, nekāda strīda mums nav bijis. — Kasatonova veikli izvairījās no atbildes, bet Ubahtins to neievēroja. Vai arī izlikās neievērojam, nolēmis pie šī jautājuma atgriezties vēlāk, kad Kasatonova būs vēlīgāka. — Mēs tikai apmainījāmies viedokļiem. Un tikai.

—  Bet jūs taču neticat, ka Juškova ir slepkava?

—  Neticu.

—   Kāpēc?

—    Nezinu. — Kasatonova atkal pavicināja plaukstu. — Nez kāpēc man tā liekas.

—   Zināt, Jekaterina Sergejevna… Jūs jau man esat iemācījusi, ka jums tāpat vien nekas neliekas. Ja jau liekas, tad tiešām jāsāk domāt un apšaubīt.

—   Ļoti laba īpašība, — Kasatonova uzslavēja.

—  Kāda?

—   Spēja laiku pa laikam padomāt un apšaubīt.

—     Pistole, — Ubahtins īgni atgādināja. Kasatonovas pēdējie vārdi viņam nepatika, jo tajos skanēja tikko jaušama augstprātīga iecietība, ko izmeklētājs, tāpat kā Kasatonova, nevarēja ciest.

—    Iesim. — Viņa piecēlās, uzmeta plecā somiņas garo pleca siksnu un neatskatīdamās devās uz durvīm, būdama absolūti pārliecināta, ka Ubahtins viņai seko. Izgājusi gaitenī, viņa atskatījās un ieraudzīja, ka izmeklētājs pat nav pakustējies, un apsvilināja viņu ar ļoti pārsteigtu skatienu.

—Vai jūs nejokojat?—Ubahtins pavaicāja.

—   Ir lietas, ar kurām nejoko, — Kasatonova nopietni paziņoja.

—      Labi. — Ātri savācis no galda papīrus, izmeklētājs tos nešķirojot iebāza seifa un ieslēdza, iesvieda atslēgas kabatā un, izgājis gaitenī, aizslēdza ari kabineta durvis. Katrā viņa kustībā jautās īgnums. „Ja jau vēlaties dzīt jokus, dārgā Jekaterina Sergejevna, lūdzu, esjums netraucēšu!" pauda katra viņa kustība un žests. — Uz kurieni mēs iesim? — izmeklētājs, skatīdamies sānis, painteresējās.

—    Iesim? Vai tad mēs nebrauksim ar automobili?

—   Labi. — Ubahtins piekrītoši palocīja galvu. — Mēs brauksim, kā jums labpatika izteikties, ar automobili.

—  Es neatteiktos arī no kabrioleta.

—No kā?!

—    Iesēdīšos kabrioletā…Un aiztraukšu tālumā… Tu atbrauksi, manis vairs nebūs… Es sēdēšu kabrioletā, — Kasatonova klusītēm

iedziedājās.

—    Nē, jūs tomēr neesat mūsējā, — Ubahtins, kāpdams lejup pa kāpnēm, paziņoja.

—   Kāpēc tā?

—   Jums raksturīga… Zināma vieglprātība.

—  Un kā tā izpaužas?

—  Pati teicāt, ka ir lietas, ar kurām nejoko.

—    Bet tas bija joks. Jo, Jurij Mihailovič, ja par tēmu nevar pajokot, tad tā nav nopietna tēma.

—    Tiešā-ā-ā-ārņ? — Ubahtins novilka. — Interesants paziņojums.

—    Tas nav paziņojums. Tas arī ir joks. Diezgan vieglprātīgs, vai ne? — Jo vairāk viņi attālinājās no Ubahtina kabineta un kūla tukšus salmus, jo tā tiešām bija tīra tukšu salmu kulšana, jo vairāk Kasatonova pārliecinājās, ka zina, kur atrodas pistole.

—    Lūdzu. — Ubahtins atvēra viņai žigulīša durvis, acīmredzot personīgā, jo šoferi nekur neredzēja.

—Vai mēs brauksim divatā?—Kasatonova painteresējās.

—Vai jūs vēlaties vēl kādu paķert līdzi?

—Un operatīvā grupa?

—      Ko jūs grasāties aizturēt, Jekaterina Sergejevna?

—    Pistoli. Un jūs?

—    Mums tā būs jāatrod, jāatsavina, jāatņem?

—    No visa pa druskai, tā man liekas.

—    Un divatā mēs netiksim galā?

—    Tas atkarīgs no jūsu uzvedības. — Kasatonova, apsēdusies priekšējā sēdeklī, nolika uz ceļiem somiņu.

—    Ak, es nelaimīgais! — ievaidējās Ubahtins. — Kā es esmu noguris no jūsu mīklām, mājieniem, šarādēm un krustvārdu mīklām!

—    Vai mēs brauksim?

—     Uz kurieni? — Ubahtins truli vērās uz priekšu.

—   Pie manis uz mājām.

—     Pistole atrodas jūsu mājās?!

—    Ne gluži.

—     Ak, es nelaimīgais!

—    Būtu labi pa ceļam ieskriet namu pārvaldē un paķert pārīti santehniķu, — Kasatonova paziņoja.

—     Vai jums tek krāns?

—     Man liekas, viņi varētu noderēt.

—     Kā teiksit.

Kad žigulītis ar Ubahtinu, Kasatonovu un diviem santehniķiem piebrauca pie nama, kur tika izdarīta slepkavība, Ubahtins jautājoši pavērās Kasatonovā — kurp pavēlēsit braukt, dārgā Jekaterina Sergejevna?

—     Aiz stūra, lūdzu. — Kasatonova ar pirkstiņu norādīja braukšanas virzienu.

—     Var arī aiz stūra, — Ubahtins noburkšķēja.

—    Un līdz nama galam.

—    Skaidrs.

—     Un tagad pieturiet.

Ubahtins apstājās metrus trīs no vietas, kur vēlā, lietainā vakarā mašīna gaidīja Juškovu, kura bija aizkavējusies Balmasova dzīvoklī un tad vēl pusstundu sēdēja mašīnā, smēķēdama cigaretes un mezdama izsmēķus uz ielas, renstelē un zālājā. Ja jau Juškova bija nolēmusi atbrīvoties no ieroča, tad labāku vietu grūti iedomāties — tepat, neizkāpjot no mašīnas, pietika pavērt durvis un izslīdināt pistoli cauri čuguna režģim. Un nekādas klīšanas pa pagalmiem, meklējot atkritumu konteinerus un pievēršot sev lieku uzmanību.

—     Mēs jūs uzmanīgi klausāmies, Jekaterina Sergejevna, — Ubahtins atgādināja par savu klātbūtni.

. Garām brāzās mašīnas, uzvilnījot dienas svelmi, netālu autobusu pieturā drūzmējās ļaudis, no pagalmiem skanēja balsis. Viss peldēja žilbinošā pusdienas saulē, kravas mašīnu dārdoņa nomācoši griezās ausīs, dzenot nost no ielas, un Ubahtinam uzmācās nepārvarama vēlme patverties klusā koku pavēnī.

Atkāpšanās ceļa nebija, un Kasatonova pastiepa roku uz priekšu, norādot ar savu kopto pirkstiņu uz smago čuguna režģi.

—   Lūk, šeit,—viņa izmisusi paziņoja.

—   Nesapratu? — Ubahtins gandrīz ar šausmām uzlūkoja režģi — vai tiešām nāksies to pacelt.

—    Tas jāpaceļ un jāpastumj sānis, — Kasatonova, platām acīm skatīdamās Ubahtinā, sacīja.

—   Un ko mēs tur ieraudzīsim?

—     Paskatīsimies. — Elšot un pūšot, bet santehniķiem tomēr izdevās aizķert režģi ar resnu metāla stieples gabalu un pasviest sānis. Seklās kvadrātveida bedres dibenā mirguļoja bieza, tumša zampa. Kasatonovai neatlika nekas cits, kā turpināt nelaimīgā izmeklētāja spīdzināšanu.

—  Tā jāizsmeļ, — viņa paziņoja, atkal ar pirkstiņu norādīdama uz bedres dziļumiem.

—   Neko darīt! — Ubahtina balsī dusmas jaucās ar izsmieklu. — Ja jāsmeļ, tad smelsim arī. Vai ne, veči? — viņš uzrunāja santehniķus. Vīri, nodūruši skatienus, stāvēja nomaļus un, liekas, vēlējās tikai vienu — lai viņiem beidzot liktu mieru.

—Nav instrumenta,—viens no viņiem nomurmināja.

—   Atradīsim! — Ubahtins līksmi paziņoja.

—   Kur tad to atradīsim…

—    Rau, kur būvlaukums! — Ubahtins, ilgi nedomādams, atbildēja, saknē likvidēdams visus santehniķu iebildumus un protestus. — Tur ir gan lāpstas, gan spaiņi, gan kausi! Uz priekšu, vīri! Galvenais — ar dziesmu! Mēs ar Jekaterinu Sergejevnu jums palīdzēsim. Palīdzēsim taču? — viņš pagriezās pret Kasatonovu.

—   Labprāt!

—   Viņi mums nedos ne lāpstas, ne spaiņus, — santehniķi šķendējās.

—    Es došos jums līdzi! — Ubahtins apņēmīgi sacīja un pirmais devās uz būvlaukumu — tur cēla vēl vienu daudzstāvu ēku. Santehniķiem atlika tikai sekot izmeklētājam. Bet viņi kustējās tik negribīgi, ar tik mokpilnām un nelaimīgām sejām, ka Kasatonovai pat uz mirkli kļuva viņu žēl, turklāt, ja santehniķi atteiktos palīdzēt, tas viņu paglābtu no apkaunojuma — kurš varēja galvot, ka Juškova tajā nelaimīgajā naktī tiešām te iesvieda pistoli. Bet bažas izrādījās veltīgas. Pistole atradās, patiešām atradās. Kad viens no santehniķiem izlēja zālājā desmito vai divpadsmito spaini ar zampu, Ubahtins uzreiz pamanīja ieroča kontūras.

—   Stop! — viņš iesaucās, noliekdamies pār netīro peļķi. Nekad vēl Kasatonovai nebija bijis tik pārsteigts acu skatiens, kā mirklī, kad viņa pētīja ar stieples gabalu izvilkto pistoli.

—    Redzat nu, — viņa savaldījusies noteica. — Un jūs, Jurij Mihailovič, baidījāties!—Ubahtins neizpratnē palūkojās uz Kasatonovu, jo nejaušais anekdotes citāts no sievietes mutes izskanēja visai divdomīgi.

—   Jūs esat nepārspējama, Jekaterina Sergejevna!

—     Es jau esmu mājās, tāpēc vest mani nevajag. Ceru, ka šis atradums jums palīdzēs patiesības meklējumos, — viņa sacīja un, viegli pamājusi ar roku, devās mājup, ritmiski šūpodama plecā uzmesto somiņu. Izmeklētājs viņai piezvanīja vakarā.

—Ziņo Ubahtins, — viņš pieteicās.

—  Es klausos, Jurij Mihailovič.

—  Mēs esam izpētījuši pistoli.

—   Un atklājuši kaut ko negaidītu?

—  Kā jūs zināt?

—   Nav ne jausmas! — Kasatonova iesmējās. — Nez kāpēc es to vienkārši zinu.

—    Pistolei ir pilna aptvere. Neviena patrona nav izmantota. Tas pirmkārt. Otrkārt, Balmasovs nogalināts ar gluži citu ieroci. Lielāka kalibra. Šis ir par mazu.

—Vai esat nolēmis Juškovu atbrīvot? ^ļ— Pagaidām nē. Viņas pirkstu nospiedumi uz televizora pults, kuru nabaga Balmasovs sažņaudza pirmsnāves konvulsijās, joprojām pārspēj jūsu šaubas.

—Jūs esat sācis skaisti izteikties, Jurij Mihailovič.

—    Kā saka mūsu operatīvie darbinieki, viss atkarīgs no kompānijas.

—  Labi teikts, man patīk. Ja tas ir piedāvājums, es neiebilstu.

—Nedaudz vēlāk, Jekaterina Sergejevna. Domāju, arī

Gordjuhins neatteiksies mums piebiedroties. Kā saprotat, mana problēma joprojām nav atrisināta—vajadzīgs slepkava.

—   Kā tad ar Juškovu?

—   Kaut kā esmu sācis šaubīties.

—   Beidzot! — Kasatonova iesaucās.

—   Rīt es esmu uzaicinājis dažus cilvēkus no mēbeļu rūpnīcas. Ja vēlaties, arījūs varat atnākt.

—     Sarunāts! — Kasatonova atkal priecīgi iesaucās, tīksminādamās par jauno vārdu savā leksikā.

—Ja nu piepeši jums atkal kaut kas sāks likties.

—    Noteikti liksies! — Kasatonova dedzīgi apsolīja, sajuzdama sevī nebijušu pacēlumu. Pistole atradās tieši tur, kur viņa norādīja, un ne mazākajā mērā nav saistīta ar slepkavību, tādējādi izgaisinot galveno pierādījumu, kas apliecināja Juškovas vainu, ja, protams, neskaita nelaimīgos pirkstu nospiedumus un viņas stāstījumu, kuru izmeklētājs traktēja kā atzīšanos. Jā, viņa apstiprināja visus faktus, izņemot savu vainu. Ubahtinam likās, ka Juškova neuzdrīkstas nosaukt lietas īstajos vārdos, ka viņa neapzināti, saudzējot savu saprātu, cenšas izdzēst no atmiņas visu notikušo. — Labi, Jurij Mihailovič, — Kasatonova rezumēja savas pārdomas, —jums jau labāk viss zināms.

Tomēr rīts sākās pavisam citādi, nekā Kasatonova bija domājusi. It kā viņā būtu iemitinājusies kāda sveša būtne, kas pati visu izlēma, pat neiepazīstinot Kasatonovu ar saviem nodomiem. Tikko pamodusies, viņa ātri piecēlās, apģērbās, gandrīz skriešus izdzēra kafiju, pavirši paskatījās spogulī, sapurināja cirtas, tādējādi izveidojot kaut ko līdzīgu frizūrai, un izgāja pa dzīvokļa durvīm. Lifts atvērtām durvīm jau gaidīja — torīt viņai bija īpašs debesu atbalsts. Izgājusi pagalmā, Kasatonova apstājās uz lieveņa, pārlaida skatienu saulainajam pagalmam, kā brīnīdamās, cik tas tīrs pēc nakts lietusgāzes, un, atkārtojot Juškovas maršrutu slepkavības naktī, izgāja uz ielas. Palūkojās pa kreisi, palūkojās pa labi un tūlīt ieraudzīja meklēto — mašīna ar pacēlāju atradās aiz autobusu pieturas divu māju attālumā. Ne mirkli nevilcinādamās, Kasatonova devās turp.

—   Labdien, — skaļāk nekā parasti viņa sasveicinājās ar šoferi, kurš rakņājās motorā. Vīrietis pagrieza galvu, paskatījās uz kundzīti spožas brillēs un tikai tad lēni atvirzījās no savas mašīnas metāla sirds.

—    Labdien,—viņš samulsis atņēma sveicienu.

—    Labs laiciņš, vai ne?

—Tā nekas, tīri normāls.

—    Mans uzvārds ir Kasatonova. Es dzīvoju, lūk, tajā namā.

—    Ļoti patīkami. Muhins.

—    Un kāds ir jūsu vārds?

—    Aleksandrs. Var saukt arī par Sašu.

—    Klausieties, Saša… Vai es varētu jums kaut ko palūgt? Vai drīkst?

—     Prasiet vien!

—   Man jāpaskatās iekšā pa vienu logu. Bet pati aizsniegties nevaru augums par īsu.

—     Kurā stāvā tad tas logs atrodas?

—    Trešajā.

—    Jā, augumiņš jums tiešām paīss. — Muhins pasmīnēja. — Kurā namā ir tas logs?

—     Lūk, tepat blakus.. .Divas mājas tālāk.

—     Tā. — Muhins sabozās un saknieba lūpas, mēģinādams .saprast dīvainā lūguma patieso iemeslu.—Vai tā nav tā pati māja, kur tika izdarīta slepkavība?

—    Tā pati gan, — Kasatonova priecīgi piekrita.

—     Laikam jau logs arī būs tas pats, pa kuru pirms nedēļas gribēja paskatīties viens vecis.

—    Acīmredzot tas pats.

—     Nē, tas neies cauri. Ieķēpāšos tikai nepatikšanās, iekāpšu kādās kakās, tad nāksies nez cik ilgi mazgāties, atsisties un

taisnoties… Nē. Es negribu.

—     Tas vecis jums samaksāja piecdesmit rubļus, vai ne? Es maksāšu simt. Vai derēs?

—     Vai jūs dzīvoklī nelīdīsit?

—    Nekādā gadījumā. Pat vēdlodziņu neatvēršu. Tikai plaukstas pielikšu pie rūts. — Kasatonova parādīja, kā viņa pieliks plaukstas. — Citādi atspulgi traucēs iekšā kaut ko saskatīt.

—    Vai jūs ilgi gribat skatīties?— šoferis pamazām kļuva pielaidīgāks.

—     Pusminūti.

—    Un par pusminūti simt rubļu?

—    Varu iedot to simtnieku jau tagad. — Kasatonova pastiepa viņam naudaszīmi.

—    Nevajag. — Muhins atbīdīja viņas roku sānis. — Kad darbs būs izdarīts, tad arī samaksāsit. Sēdieties mašīnā. Tur ir tīrs.

Šoferis ceļu jau zināja, zināja arī, kā labāk piebraukt pie Balmasova loga un kur apstāties. Viss tika izdarīts viegli, eleganti un ar prieku — tādas lietas Kasatonova vienmēr sajuta nekļūdīgi. Muhins nolaida celtņa grozu līdz pašai zemei un pamāja no kabīnes ar roku — sak, kāpiet iekšā. Kasatonova piesardzīgi iekāpa ļodzīgajā grozā un aizkabināja drošības ķēdi, kurai vajadzēja viņu pasargāt no izkrišanas.

—    Uz priekšu? — Muhins pavaicāja. Kasatonova klusēdama pamāja ar roku — sak, braucam. Atrasties grīļīgā, nedrošā grozā trešā stāva augstumā bija pabailīgi, bet Kasatonova, pirkstiem iekrampējušies krītainajās margās, varonīgi klusēja. Grozs lēnītēm tuvojās nama sienai, un Kasatonova visvairāk baidījās, ka Muhins varētu zaudēt kontroli pār šo šaubīgo konstrukciju un viņa ar visu dzelzs būri iegāzīsies kādā dzīvoklī. Bet viss bija kārtībā. Acīmredzot Muhinam bija pietiekama pieredze, un grozs uzmanīgi, varētu pat sacīt — eleganti, pieslīdēja pie vajadzīgā loga. Ar grūtībām atrāvusi pirkstus no margām, Kasatonova pieplaka pie loga un pielika plaukstas pie deniņiem, lai labāk apskatītu dzīvokļa iekšpusi. Un patiesi —jau pēc mirkļa viņa pamāja šoferim, lūgdama ātrāk nolaist

zemē.

—   Vai viss kārtībā?—viņš painteresējās.

—    Nespēju iedomāties, kā jūs varat strādāt tajā dzelzs kastē! Vai tiešām neviens no tās vēl nav izkritis?

—     Ir gadījies, — šoferis novilka. — Visādi ir gadījies. — Nezaudēdams pašcieņu, viņš paņēma naudu, neskatīdamies iebāza brezenta vējjakas kabatā un, pamājis uz atvadām ar roku, ķērās pie groza nostiprināšanas, lai tas braucot nešūpotos.

—   Paldies! — Kasatonova nokl iedza.

—    Ja sagribēsies vēl kaut kur paskatīties nekautrējieties! Palīdzēsim.

—Tā arī darīšu! Uz drīzu redzēšanos!

Pie izmeklētāja Ubahtina Kasatonova ieradās, kad mēbeļu rūpnīcas darbinieku pratināšana jau bija sākusies. Kabinetā pretim izmeklētāja galdam rindā sēdēja Balmasova vietnieks Cokockis, galvenais grāmatvedis Hromovs un sagādes daļas priekšnieks Ribkins.

;— Vai drīkstu, Jurij Mihailovi-i-ič?—Kasatonova, iznirdama pie sliekšņa, nodziedāja.

—   Ienāciet, Jekaterina Sergejevna. Mēs jau sen jūs gaidām.

—    Es pildīju jūsu uzdevumu, — Kasatonova paskaidroja. — Tāpēc arī nedaudz aizkavējos.

—   Vai izpildījāt? — Ubahtins uzreiz iesaistījās spēlē.

—   Ir dažas nianses, bet kopumā…Viss kārtībā. Mūsu aizdomas apstiprinājušās.

—   Tiešām? — Izmeklētājs jutās pārsteigts, jo nebija gatavs tik pārgalvīgai spēlei. — Tad jau labi. Sēdieties, varam tagad turpināt. Turklāt mēs jau esam atraduši kopīgu valodu, vai ne tā? — Viņš pievērsās pretim sēdošajiem vīriešiem. Cokockis bija uzposies, pietvīcis un pašpārliecināts. Viņš, sakrustojis kājas, sēdēja vaļīgā pozā un rotaļājās ar mazām šķiltaviņām, kas izskatījās pēc patronas. Grāmatvedis Hromovs izskatījās tieši tā, kā jāizskatās grāmatvedim — plikpaurains, plāniem, atpakaļ atglaustiem mateļiem un prāvu, uz priekšu izvirzītu degunu. Viņa poza pauda padevību un atkarību — noliecies uz priekšu, grāmatvedis centās ātrāk saklausīt jautājumu, lai nekavējoties izsmeļoši un zibenīgi atbildētu. Šādai taktikai vajadzēja pārliecināt izmeklētāju par Hromova godīgumu, vaļsirdību un pilnīgu atklātību. Sagādes daļas priekšnieks Ribkins bija uztraucies un uz jautājumiem atbildēja nervozi, pat ja tie vispār neattiecās uz viņu. Acīmredzot jau pats uzaicinājums pie izmeklētāja lika saspringt, lai atbildētu pārliecinoši un nevainojami.

—    Tātad jūs apgalvojat, ka Balmasova nāve nav pasliktinājusi situāciju rūpnīcā? Uzņēmums nav sabrucis? — Ubahtins pajautāja visiem uzaicinātajiem.

—     Situācija ir pat uzlabojusies, — pirmais paspēja atbildēt Hromovs. — Par to liecina mūsu nodokļu maksājumi.

—   Vai tiešām ģenerāldirektora nāve tik strauji sekmējusi ekonomisko rādītāju augšupeju?—Ubahtins pavīpsnāja.

—    Šīs labvēlīgās pārmaiņa brieda sen, jau vairākus mēnešus. Vienkārši Balmasova aiziešana laika ziņā sakrita ar plānoto situācijas uzlabošanos, — Cokockis svarīgi paziņoja.

—   Vai es drīkstu? — Ribkins kā skolnieks pacēla roku.

—  Protams, runājiet,—Ubahtins atļāva.

—   Leonīds Valentīnovičs, apgalvojot, ka viss notiekošais ir mūsu agrākā darba rezultāts, ir pārāk pieticīgs savā vērtējumā. Pēdējās dienās mēs esam izvirzījuši stingrākas prasības saviem piegādātājiem, realizētājiem un vairumtirgotājiem, pieprasot samaksāt vecos parādus. Īstenībā tā nemaz nav stingrība, bet lietišķas un atbildīgas sadarbības veidošana. Par nelaiķiem nav pieņemts runāt slikti, bet, ja jau mēs sēžam izmeklētāja kabinetā, tad netiks grēkots, pasakot, ka Balmasovs ne tikai vadīja, bet arī krietni vien traucēja strādāt.

—   Kā tad viņš traucēja?— Ubahtins pavaicāja.

—   Niķojās, visu darīja pēc sava prāta, nerēķinoties ar ražošanas situāciju. Tā tas bija. Jā, viņš bija dibinātājs, jā, tikai pateicoties viņam, radās mūsu uzņēmums… Bet viņš arī pietiekami veiksmīgi traucēja kopējam darba procesam. — Ribkins, sameklējis mutautu, nosusināja mitro pieri. Acīmredzot tik garas runas nebija viņa stiprā

puse.

—   Esmu dzirdējis, ka ari galvenais grāmatvedis nav sēdējis klēpī saliktām rokām? Jūsu parakstītie dokumenti taču radīja uzņēmumam prāvus zaudējumus, vai ne tā?—Ubahtins pievērsās Hromovam.

—   Manis parakstītie dokumenti radīja zaudējumus ne tikai uzņēmumam, bet arī man pašam personīgi! — Grāmatvedis negaidīti skarbi atcirta. — Mani iekrājumi izkūpēja kā dūmi. Pateicoties Balmasovam. Un man ir dažas viņa zīmītes, kas var apliecināt manu vārdu patiesumu.

—Jūs laikam īpaši nesarūgtina viņa nāve?

—    Mani tā nemaz nesarūgtina. Un es nezinu rūpnīcā nevienu, kurš Balmasova pāragro nāvi tiešām pārdzīvotu. Leonīd Valen- tīnovič, sakiet, cik viņš jums palika parādā, — grāmatvedis uzrunāja Cokocki.

—    Piecdesmit tūkstošus dolāru, — Cokockis vēsi atbildēja. — Un, kā noprotu, atdot nemaz negrasījās.

—Viņš jums tā arī pateica? — Ubahtins vēlējās noskaidrot.

*—Skaidri un gaiši.

—   Vai sen?

—   Pirms diviem mēnešiem.

—  Un ko jūs atbildējāt?

—   Pasūtīju.

—  Vai tālu?—Ubahtins pasmaidīja.

—  No šejienes nevarēs saredzēt.

—   Un kā ar jums? — Ubahtins palūkojās uz Ribkinu. — Vai jums ar Balmasovu arī bija kārtojami savi rēķini?

•**— Tāpat kā visiem, — sagādnieks drūmi atbildēja.

—   Un par kādu summu šoreiz ir runa?

—   Par ģimeni. Un vēl septiņpadsmit tūkstošiem dolāru.

—  Kāds tam sakars ar jūsu ģimeni?

—   Viņš pieņēma darbā manu sievu. Protams, es neiebildu. Bet tad viņam iepatikās braukt kopā ar viņu komandējumos. Izrādījās, bez viņas nevar iztikt. Mana sieva ir dizainere. Audumi, krāsas, modeļi… Un tā tālāk. Balmasovam pastāvīgi bija nepieciešami viņas lietišķie,

gudrie un profesionālie ieteikumi.

—   Un kā tas viss beidzās? — Kasatonova, iejutusies sagādnieka nelaimē, painteresējās.

—     Mēs vairs kopā nedzīvojam.

—    Un kā ar bērniem?

—    Bērni dzīvo kopā ar viņu.

—     Kā tad jūs tagad dzīvojat?

—    Eju no rokas rokā, — tikpat drūmi paskaidroja Ribkins.

—    Ja es pareizi sapratu, jūs uzskatāt, ka viss, kas noticis ar Balmasovu… Ir taisnīgi?

—   Teikšu tā… Mēs sagādes daļā tostus neuzsaucam, un ļaunus vārdus jūs pie mums arī nedzirdēsit… Bet šampanieti dzeram jau otro nedēļu bez apstājas. Un rimties nedomājam.

—   Varējāt jau uzaicināt, — Hromovs nomurmināja.

—Atnāc, Fjodorovič… Vienmēr priecāsimies tevi redzēt.

—Jūs jau būsit visu izdzēruši?

—   Mēs papildinām rezerves.

—   Tad aiziešu. — Hromovs palocīja galvu, it kā būtu pieņēmis svarīgu lēmumu.

—   Kurš nogalināja Balmasovu? — Ubahtins negaidot pajautāja.

—    Jums vajadzīgs slepkava? — Cokockis pavīpsnāja. — Es jums tā teikšu, Jurij Mihailovič… Nezinu, kurš viņu nogalināja. Par ko — zinu, kurš — nav ne jausmas. Bet sacīšu tā — nogalināt varēja jebkurš. Pirmais, kuram zuda savaldība, kurā vēl kvēloja mazliet pašcieņas, mazliet lepnuma un goda…

—    Varbūt visi šie cēlie vārdi šoreiz ir nevietā? — Kasatonova ierunājās. — Varbūt slepkavību izraisījusi parasta nepacietība?

—     Vai liecinieki arī piedalās izmeklēšanā? — Cokockis pavaicāja, pievērsdamies izmeklētājam. To viņam sacīt nevajadzēja, tiešām nevajadzēja. Kasatonova saslējās, viņas pietiekami izteiksmīgā deguna nāsis ietrīsējās- un saspringa. Nervozi sameklējusi cigareti, viņa piegāja pie Cokocka, piegāja pavisam tuvu, cieši klāt.

—      Pacienājiet ar uguntiņu, Leonīd Valentīnovič! Ar konjaciņu jau esat mani lutinājis, par ko joprojām jūtos pateicīga… Tagad uguntiņu vajadzētu.

—   Vienmēr laipni. — Cokockis noklikšķināja savas interesantās šķiltavas, Kasatonova noliecās, aizsmēķēja, bet, kad Cokockis aizspieda vāciņu, cieši tās satvēra un, piegājusi pie izmeklētāja, nolika uz galda.

—      Aizsmēķējiet, Jurij Mihailovič. — Neko nesaprazdams, Ubahtins paklausīgi izņēma no paciņas cigareti un aizsmēķēja. Cokockis piecēlies aizgāja līdz galdam, paņēma šķiltavas un atgriezās savā vietā, atkal iespraukdamies starp grāmatvedi un sagādnieku.

—    Vai jūs gribējāt kaut ko sacīt? — Ubahtins uzrunāja Kasatonovu, joprojām nespēdams atgūties no viņas dīvainās uzvedības.

—    Manuprāt, viss jau ir pateikts. — Kasatonova paraustīja plecus. — Lai biedri iet savās gaitās… Uz viņu pleciem balstās rūpnīca, starp citu, plaukstoša rūpnīca.

—   Labi, — Ubahtins piekrita. — Tikai vēl jāparaksta protokols. Cokockis, Ribkins un Hromovs piegāja pie galda un cits pēc cita parakstīja protokolu, kuru visu šo laiku sīki un cītīgi bija rakstījis Ubahtins.

—    Paldies, ka atnācāt. Uz drīzu redzēšanos, — Ubahtins atvadījās, bezpalīdzīgi uzlūkojot Kasatonovu.

—    Vai tad jums tiešām vēl kaut kas nav skaidrs? — Cokockis atskatījās.

—    Man vajadzīgs slepkava, kā ēst vajadzīgs slepkava, Leonīd Valentīnovič! Es neesmu pats sev kungs un pavēlnieks.

—Tādā gadījumā… Vēlu veiksmi.

—  Visu labu, —joprojām tikpat drūmi atvadījās Ribkins.

—  Laimīgi! — Hromovs paklanījās. Visi trīs devās uz durvīm, jau gaitenī izgāja Hromovs un Ribkins, jau, nevainojami laipni smaidīdams, atvadoties pamāja Cokockis, kad piepeši klusi, mazliet pat piesardzīgi, ierunājās Kasatonova:

—Jūs, Leonīd Valentīnovič, es palūgšu palikt.

—Nesapratu?—Cokockis atskatījās.

—    Nāciet iekšā, Leonīd Valentīnovič, nāciet iekšā, — Kasatonova viesmīlīgi aicināja. — Gribu jums kaut ko parādīt.

—  Vai mums arī palikt? — Hromovs pavaicāja.

—    Domāju, ka nevar rūpnīcu tik ilgi atstāt bez vadības, — Kasatonova atbildēja.

—  Varbūt mums pagaidīt Leonīdu Valentīnoviču?

—  Nav vērts.

—Vai tad es… Vai palikšu ilgi?—Cokockis painteresējās.

—  Kas to lai zina.

—   Jurij Mihailovič! — Cokockis dusmīgi iekliedzās. — Kas te notiek?

—    Godīgi sakot, es pats gaidu paskaidrojumus no Jekaterinas Sergej evnas.

—  Vai tad jūs te vairs nestrādājat? — Cokockis neslēpa ironiju.

—  Pagaidām nezinu… Bet jūs ienāciet, Leonīd Valentīnovič, piesēdiet.

—   Piedodiet. — Cokockis piepeši kļuva neciešami oficiāls un pat ceremoniāls.

—    Diemžēl man ir ļoti maz laika. Jābrauc uz darbu. Kad būšu vajadzīgs, nekavējoties zvaniet, vienmēr jūsu rīcībā. Visu labu!

—     Interesan-n-nti! — Kasatonova mazliet frivoli novilka, un laikam tieši šī frivolitāte Cokocki apturēja pie sliekšņa. Viņš pārsteigts atskatījās—vai patiesi tā ir tā pati izsmalcināta dāma, kuru viņš pazina?

—  Sēdieties Leonīd Valentīnovič.—Arī Ubahtins beidzot atguva valdonību.

Un Cokockim atlika tikai atkal apsēsties uz sava vēl neatvēsušā krēsla. Viņš nervozi sameklēja cigareti, trīcošie pirksti neklausīja, un Kasatonovai nācās palīdzēt ar šķiltaviņām, pietuvinot liesmiņu tuvu Cokocka sejai. Tad, šķiltaviņas neizlaizdama no rokām, viņa aizgāja līdz durvīm, aizslēdza kabinetu un atslēgu atdeva Ubahtinam.

—Noglabāj iet, — Kasatonova mierīgi piekodināj a.

—   Labi. — Izmeklētājs piekrītoši palocīja galvu, visai miglaini apjauzdams, kas notiek, tomēr paklausīgi noglabāja atslēgu galda atvilktnē.

—   Lūdzu, šķiltaviņas, — Cokockis atgādināja par savu īpašumu.

—   Nedaudz vēlāk, — Kasatonova nesatricināmā mierā paziņoja.

—   Nedaudz vēlāk, Leonīd Valentīnovič. — Turpmākā Kasatonovas darbība ritēja pilnīgā klusumā. Pavērusi somiņu, viņa izņēma žūksni fotogrāfiju. Vēl nevienu neapskatījis, Cokockis aizvēra acis un, visu sapratis, padevīgi gaidīja likteņa spriedumu. Piegājusi pie izmeklētāja galda, Kasatonova savirknēja fotogrāfijas garā rindā un uz vienas uzlika Cokocka šķiltavas.

—   Leonīd Valentīnovič, pienāciet, lūdzu, pie galda, — viņa palūdza.

—   Es arī no šejienes labi redzu.

—    Lai notiek. Jurij Mihailovič. — Viņa pagriezās pret izmeklētāju. — Lūdzu, pievērsiet uzmanību… Lūk, Balmasova dzīvokja fotogrāfija pirms fotogrāfa ierašanās. Kā redzat, uz galda atrodas šķiltavas. Šīs pašas šķiltavas. Lūdzu, salīdziniet. Salīdziniet, Jurij Mihailovič, salīdziniet!

1 — Jā, tās ir tās pašas. — Ubahtins piekrītoši pamāja ar galvu. — Un kāds ir secinājums?

—Jūsu fotogrāfijās šķiltavu vairs nav.

—   Kur tad tās palika?

—    Tobrīd tās jau atradās šeit klātesošā Leonīda Valentīnoviča kabatā. Viņš tās nospēra.

—Tās ir manas šķiltavas un par tām zina visa rūpnīca!

—   Kā tad tās nokļuva upura dzīvoklī?

—     Kad kopā ar visiem iegāju dzīvoklī un ieraudzīju mirušo Balmasovu… Es aizsmēķēju, kas nav nekas pārsteidzošs… Un automātiski noliku šķiltavas uz galda. Kur jūs tās arī nofotografējāt.

—   Nekā tamlīdzīga! — Kasatonova satraukumā skanīgi iesaucās.

—    Es pirmā iegāju dzīvoklī. Jūs tobrīd ar savu koferi mīdījāties pa kāpņu telpu. Mēs iegājām kopā ar Gordjuhinu. Viņš apliecinās. Jā, jūs pirmais rāvāties iekšā, bet Gordjuhins jūs apturēja. Dzīvoklī iegājām mēs ar Gordjuhinu. Divatā. Viņš paņēma manu fotoaparātu un sāka bildēt pa labi un pa kreisi. Visas šīs ainas fotografētas, pirms dzīvoklī ienāca kāds cits, izņemot mūs ar Gordjuhinu. Uz grīdas gulēja Balmasovs, uz galda stāvēja jūsu šķiltavas. Kuras pēc tam pamanījāties kaut kādā veidā tomēr pievākt.

—     Tā, — novilka Ubahtins. — Leonīd Valentīnovič, kā tas izskaidrojams?

—   Nekā! Tas viss ir nieki! Nav pat vērts apspriest!

—   Bet fotogrāfijā tiešām redzamas jūsu šķiltavas… Un tagad jūs tās turat rokā… Turējāt pirms piecām minūtēm, — Ubahtins precizēja.

—Tas viss ir muļķības!

—       Turpināsim! — skanīgi iesaucās Kasatonova. — Jurij Mihailovič, atšķiriet nozieguma vietas apskates pirmo protokolu! Vai atšķīrāt? Sameklējiet ienākošo zvanu sarakstu! Vai atradāt? Kad Balmasovam zvanīja pēdējo reizi?

—   Ap divpadsmitiem naktī… Zvanīja no automāta.

—     Bet ko mums apgalvoja torīt Leonīds Valentīnovičs? Viņš teica, ka no rīta vairākkārt zvanījis Balmasovam no lidostas, jo abiem kopā bija jāaizlido. Kur tad sarakstā atrodami Leonīda Valentīnoviča rīta zvani? To nav. Tātad no lidostas viņš drāzās taisnā ceļā uz dzīvokli, labi zinādams, ka klausuli neviens necels. Viņam nebija noslēpums, ka Balmasovs ir miris. Es pat neesmu droša, vai viņš vispār aizbrauca uz lidostu. Kāda jēga turp doties? Viņš taču skaidri zināja, ka Balmasovs ne uz kādu Vologdu nelidos.

—    Zvanīju, nezvanīju! — Cokockis neizturēja. — Ko tas pierāda?

—Zināt, Leonīd Valentīnovič,—Ubahtins lēni ierunājās, — kaut ko pierāda gan. Lai cik bēdīgi tas jums arī nebūtu.

—    Redzētais mani pilnīgi satrieca! Torīt es neko neapjēdzu! Jā, acīmredzot uztraukumā kaut ko pateicu! Nu un?!

—    Turpināsim! — Kasatonova pārtrauca Cokocka un Ubahtina izskaidrošanos. — Jūs, Leonīd Valentīnovič, sacījāt, ka no pacēlāja groza caur logu ieskatījāties Balmasova dzīvoklī, kur ieraudzījāt uz grīdas guļam saimnieka līķi.

—Var j au būt, ka es tā teicu!

—   Nē, Leonīd Valentīnovič! Jūs noteikti to sacījāt. Jo tikai pēc tam zvanījāt milicijai un ziņojāt par līķi dzīvoklī! Jūsu ziņojums reģistrēts žurnālā. Kā gan citādi dzīvoklī ierastos Gordjuhins, parādītos es un atbrauktu Jurijs Mihailovičs? Viss tikai tāpēc, ka paziņojāt milicijai! Vai tad ne tā? Jūs taču visus kājās sacēlāt! Vai kāds cits? Zināmu laiku jūs rīkojāties diezgan saprātīgi — sarunājāt ar šoferi, samaksājāt piecdesmit rubļus, viņš jūs pacēla pie trešā stāva loga, jūs ieskatījāties dzīvoklī un ieraudzījāt Balmasova līķi. Un tad piezvanījāt milicijai. Vai es precīzi atstāstu jūsu tā rīta darbību?

—   Man tagad grūti par to runāt.

—   Runāt jums būs ar katru brīdi grūtāk, — Kasatonova brīdināja. — Jurij Mihailovič, apskatiet šo fotogrāfiju… Tā ir viena no pirmajām, pirms fotogrāfa ierašanās, pirms mēs ar Gordjuhinu kaut kam paspējām pieskarties! Nikolajs Stepanovičs aizliedza man pat gaismas slēdzim pieskarties! Un tikai knipsēja. Skatieties, aizkari aizvilkti tik blīvi, ka redzama tikai sīka spraudziņa un to pašu aizsedz plānais aizkars trīs kārtām. Vai iedomājaties? Kad biezos aizkarus aizvilka, plānie aizkari tika iespiesti spraugā. Ja pa šo spraugu iesprauktos kaut sīkākais gaismas stars, tas būtu redzams fotogrāfijā! Jo ārā spīdēja saule, bet istabā valdīja tumsa.

—   Ja būtu bijusi kāda sprauga, tad mēs gaismu noteikti pamanītu. .. — Ubahtins nedroši piebalsoja.

—   Bet tās nebija!

—    Man jums jāpiekrīt — spraugas starp aizkariem nebija. Citādi fotogrāfijā būtu redzama gaisma, — Ubahtins turpināja murmināt.

—    Bet tādā gadījumā—kā šeit klātesošais Leonīds Valentīnovičs varēja caur biezajiem aizkariem saskatīt Balmasova līķi tumšā istabā?

—  Tiešām, Leonīd Valentīnovič! Kā?

—    Jūs man labāk atbildiet uz citu jautājumu. — Cokockis lepni pacēla galvu. — Vai šīm bildēm ir kaut niecīgākais juridiskais spēks? Vai kaut kādas mājsaimnieces amatierfoto var būt pierādījums nopietnā krimināllietā?! Vai uz kaut kā tāda drīkst balstīt apsūdzību slepkavībā?! «

—    Piedodiet, — Ubahtins ierunājās, sajuzdamies aizskarts, ka kāds izrāda necieņu viņam un visam dienestam. — Šīs ainas fotografējis iecirkņa pilnvarotais Nikolajs Stepanovičs Gordjuhins, kuru es visnotaļ cienu kā godprātīgu un profesionālu darbinieku! — Kad Ubahtins apvainojās, viņa runas stils kļuva daudz pacilātāks, un vainīgajam ātri tika norādīta tā īstā vieta.

—   Turpināsim! — atkal iesaucās Kasatonova. Ja Leonīds Valentīnovičs nekādi nevarēja ieraudzīt mirušo Balmasovu no rīta, tātad viņš to ieraudzīja jau iepriekšējā vakarā! Bet no rīta viņam par katru cenu vajadzēja iekļūt dzīvoklī, lai paņemtu šķiltavas. Un savu viņš panāca — dzīvoklī iekļuva un šķiltavas paņēma, šķiltavas, kuras, kā pats nesen izteicās, pazīst visa rūpnīca. Protams, ka viņam bija izdevīgas jūsu fotogrāfa bildes! Aizkari atvērti — tātad līķi no ārpuses varēja ieraudzīt bez problēmām! Un šķiltavas arī nekur nav manāmas! Viņš par katru cenu centās pirmais ieskrietu dzīvoklī, lai atvērtu aizkarus un paņemtu šķiltavas! Bet Nikolajs Stepanovičs neļāva.— Kasatonova iepleta rokas.

—Tā, — Ubahtins novilka, apdomādams tikko dzirdēto.

—   Tāpēc arī rīta svārku josta palika karājamies vannas istabā, — Kasatonova piebilda.

—   Kas tā vēl par jostu? — Cokockis dusmīgi noelsās.

—    Rītasvārku josta karājās vannas istabā uz āķīša. Bet Balmasovs gulēja uz grīdas vaļējos rīta svārkos. Ja viņš gaidītu sievieti, noteikti jostu aizsietu. Bet, tā kā zvanītājs bija Cokockis, kurš gribēja apspriest kādu ļoti svarīgu darba jautājumu… Tā vismaz man šķiet… Balmasovs neuzskatīja par nepieciešamu savest sevi kārtībā tikai dēļ vietnieka apciemojuma. Un josta palika karājoties vannas istabā.

—   Un kā tad ar jūsu izdemolēto dzīvokli un ugunsgrēku grāmatu noliktavā?

—   Es domāju, ka tie bija rūpnīcas strādnieki, kuriem viņš kādreiz šo to atmet, vai arī kāds no radiniekiem. Jurij Mihailovič, tas jums nebūs grūtākais uzdevums. Viņus redzēja meitene fotodarbnīcā, krāvējs noliktavā… Gan atpazīs. Nekur viņi neliksies!

—    Tā, Leonīd Valentīnovič, tagad klausieties, ko es teikšu, —

Ubahtins paziņoja.

—   Es klausos.

—    Vai nu jūs tagad viegli un bez pūlēm atspēkojat Jekaterinas Sergejevnas apsūdzību, vai arī būšu spiests jūs arestēt.

—   Bez advokāta es vairs neko neteikšu.

—    Ļoti labi. — Ubahtins apmierināts palocīja galvu. — Es jūs labi saprotu. Bet atļaušos piebilst, ka jūs par daudz aizraujaties ar ārzemju filmām, ja jau atcerējāties advokātu. Atzīstieties!

—   Kādā nodarījumā man jāatzīstas?—Cokockis sarāvās.

—   Atzīstieties, ka daudz skatāties ārzemju filmas.

—   Es, protams, jūs, Leonīd Valentīnovič, saprotu, — Kasatonova lēni ierunājās, — ļoti labi saprotu. Bet jūsu rīcība ir dažas absolūti nepiedodamas lietas.

—   Ko tad jūs tik nepiedodamu esat saskatījusi? — Cokockis pasmīnēja.

—     Jūs mēģinājāt savā vietā aiz restēm nogādāt pavisam citu cilvēku. Piekrītiet, tas nebija labi. Par to vien pienākas sods.

—    Gan mēs visu noskaidrosim, — Cokockis izvairījās no atbildes.

—    Par to es ne mazākā mērā nešaubos, — atbildēja Ubahtins un izsauca apsardzi. Kad Cokocki aizveda, viņš akurāti savāca no galda visas fotogrāfijas, ielika tās vienā aploksnē, bet otrā aploksnē noglabāja šķiltavas, pēc tam visu ieslēdzot seifā. Nu, Jekaterina Sergejevna… — Viņš palūkojās pie sienas sēdošajā sievietē. — Jūs laikam var apsveikt?

—Nedaudz vēlāk.

^Kāpēc?

—Juškova.

—   Labi, tad tiksim galā ar Juškovu, — Ubahtins mierīgi piekrita un atkal nospieda neuzkrītošo pogu uz sava galda. — Atvediet pie manis Juškovu, — viņš pavēlēja apsargam.

—   Atkal?— apsargs brīnījās. t

—Atkal, no jauna, atpakaļ, vēlreiz… Kā tev labāk tīk.

—     Skaidrs. — Apsargs pazuda aiz durvīm. Pēc brīža ienāca

Juškova. Klusēdama palūkojās uz Ubahtinu, uz Kasatonovu, pie sevis pasmīnēja un palika stāvam pie durvīm.

—      Ienāciet, Jeļena Ivanovna, — Ubahtins uzaicināja. — Sēdieties. Stāvot kājās, patiesību neieraudzīsit.

—      Kur tad to var ieraudzīt? — Juškova caur pieri pavērās izmeklētājā. — Patiesība atrodas, lūk, šajā seifa. — Ubahtins norādīja uz dzelzs kasti stūrī.

—   Kur tad tā agrāk bija?

—  Gaisā lidinājās! Neredzama un nedzirdama. Bez krāsas, smaržas un garšas! Līdz te klātesošā Jekaterina Sergejevna to nesaoda ar savu nepārspējamo degunu.

—   Redz, kā.—Juškova pat nepasmaidīja. —Apsveicu.

—  Es jūs arī apsveicu.

—   Ar ko?

—   Ar atbrīvošanu.

—  Nesapratu?—Juškovas balss piepeši notrīsēja.

—    Notikumi ievirzījušies tādā gultnē, ka man jūs, Jeļena Ivanovna, nāksies atbrīvot. Jūs man visu laiku pārmetāt, ka man vienkārši vajadzīgs slepkava…

—  Vai tad jums slepkava vairs nav vajadzīgs?

—   Slepkava ir atrasts.

—   Kurš tas ir?

—   Cokockis. Jūsu tiešais priekšnieks.

—  Es tā arī domāju. — Juškova piekrītoši pamāja. — Neviens cits to neuzdrošinātos… Un nebūtu nekādas jēgas. Bet Cokockim vislielākais ieguvums— kļuva par direktoru.

—    Nejau uz ilgu laiku, — Ubahtins precizēja. — Bet tā viss arī, starp citu, notika… Tomēr jums nāksies vispirms atbildēt uz dažiem jautājumiem.

—Es atbildēšu.

—     Kas īsti tonakt notika? Jūs visu tā sajaucāt, ka mēs gandriz prātu zaudējām, cenšoties tikt skaidrībā ar jūsu liecībām. Tad jūs redzējāt Balmasovu dzīvu, tad redzējāt mirušu, tad jums parādījās pistole, kura tikpat ātri nez kur pazuda… Un tā — es atkārtoju.. .Lai mēs varētu likumīgi un pamatoti apsūdzēt Cokocki, mums jānoskaidro, kas īsti tonakt notika. Es jūs uzmanīgi klausos, Jcļena Ivanovna. — Juškova savija abu roku pirkstus, brīdi tos vēroja, tad pievērsās nagiem un beidzot pacēla galvu. — Tātad jūs sakāt, ka jums ir slepkava?

—Jekaterina Sergejevna, aplieciniet!

—    Viss pareizi, Jeļena Ivanovna, viss pareizi. Ir atradies viens labs un stabils kandidāts.

—   Vai viņš atzinās?

—Gandrīz.

—   Ha! Es arī gandrīz atzinos… Savā laikā.

—   Stāstiet, Jeļena Ivanovna, stāstiet, — Ubahtins pacietīgi un jau mazliet gurdi mudināja. Un tas laikam Juškovu pārliecināja vislabāk, izkliedējot aizdomas, ka viņa tiek muļķota.

—    Labi… Mēs kārtējo reizi sastrīdējāmies ar meitu. Viņa atkal grasījās kaut kur braukt, atkal tika pieminēts Balmasovs. Viņš aicināja viņu līdzi uz Vologdu. Pēdējā laikā Balmasovs viņu ņēma līdzi visos komandējumos. Es sadusmojos un devos pie viņa.

—   Iepriekš piezvanot?—Ubahtins piebilda.

—     Protams. Un visu viņam pateicu. Bet viņš klausījās tikai pa pusei, nepievērsdams maniem vārdiem un asarām nekādu vērību. Sapratu, ka viņš vienkārši garlaikojas un tā es neko nepanākšu. Balmasovs paziņoja, ka biļete Nadjai jau kabatā, komandējuma nauda izmaksāta, jautājums izlemts un vairāk nav apspriežams. Un es aizgāju.

—   Vai viņš pavadīja jūs līdz durvīm?

Nē. Palika sēžam krēslā. Pat neatskatījās, kad gāju prom. Lai gan vēlāk, protams, piecēlās un aizslēdza durvis.

—  Vai jūs tur bijāt ilgi?

—  Apmēram stundu.

—Vai viņš jūs uzcienāja?

—   Ar kafiju. Pēc tam piedāvāja vīnu… Es neatteicos ne no kā.

—   Viņš piegāja pie bāriņa, atnesa pudeli?

—Nē, pudele jau stāvēja uz galda.

—Jūs daudz smēķējāt?—Kasatonova painteresējās.

—   Jā, tovakar es daudz smēķēju. Galu galā viņš pateica, ka neko savā dzīvē nemainīs un viss paliks pa vecam.

—   Viņš runāja par attiecībām ar jūsu meitu?

—   Jā, protams. Mums abiem bija tikai viena tēma. Es izklaigājos un aizgāju. Bet mājās sarīkoju kārtīgu kratīšanu. Meklēju Vologdas biļetes un naudu… Tā es gribēju atturēt meitu no braukšanas.

—Vai atradāt?

—   Nē. Ne biļetes, ne naudu es neieraudzīju. Toties atradu pistoli. Mazu, melnu, elegantu… Agrāk viņš man solīja tādu uzdāvināt. Kad mēs vēl bijām kopā. Es atteicos. Tagad iemānīja meitai. Paķēru pistoli un atkal drāzos pie Balmasova.

—   Kāpēc?

—  Gribēju iesviest to pistoli viņam ģīmī.

—   Šoreiz jūs viņam iepriekš nepiezvanījāt?

—    Nē, es nezvanīju. Kad uzkāpu līdz dzīvoklim, man likās, ka durvis nav aizslēgtas. Es pagrūdu, durvis atvērās. Kad iegāju istabā, Balmasovs jau bija miris. Gulēja uz grīdas līdzās krēslam un, kā jūs paši zināt, turēja rokā pulti.

Vai televizors darbojās?

—    Jā, raidīja kādu reklāmu… Piedāvāja kaut ko ēdamu un dzeramu…

—Jūsu rīcība? — Ubahtins pajautāja.

—    Labu brīdi nespēju atgūties no šoka. Tad nedaudz saņēmos un, pagriežot pulti, izslēdzu televizoru. Laikam uz tās tiešām palika mani pirkstu nospiedumi. Un tikai tad sāku saprast, kas noticis. Uz galda joprojām atradās mana kafijas tasīte, glāze, no kuras dzēru vīnu, pelnu trauks pilns ar manām cigaretēm… Un tā tālāk. Vispār dzīvoklis pilns ar pierādījumiem pret mani. Un tad es nolēmu visu uzkopt.

—Vai jūs kārtīgi uzkopāt?

—    Jā, tā varētu teikt. Pēc tam blīvi aizvilku aizkarus, nodzēsu gaismu. Bet pirms aiziešanas vēl padomāju pārjums.

—   Par mani?—Ubahtins jutās pārsteigts.

—Jā. — Juškova pamāja. — Uz galda, starp netīrajiem traukiem, ēdiena paliekām un izsmēķiem, es uzkopjot atradu šķiltavas. Un uzreiz sapratu, kurš tur viesojies. Šīs šķiltavas redzēju katru dienu — nebija iespējams tās nepazīt! Tāpēc šķiltavas atstāju galda vidū.

—  Tas nostrādāja. — Ubahtins pamāja. — Pateicoties Jekaterinai Sergejevnai.

—  Es jau teicu, nemierīgais gars. — Juškova iesmējās.

—  Ko tas nozīmē?

—   Nemierīgais gars ir poltergeists. Tas izsvaida visus priekšmetus. Bet viņa, šķiet, visu sakārto. Acīmredzot abi darbojas kopā.

—    Labi, par to tagad nerunāsim. — Ubahtins šajā jomā nejutās īsti drošs.— Jūs uzkopāt dzīvokli, nodzēsāt gaismu, izslēdzāt televizoru un… Kas notika tālāk?

—  Es aizgāju.

—   Slēdzene aizcirtās?

—Jā.

—    Es tā arī domāju. — Ubahtins palocīja galvu. — Cokockis, atklājis, ka pazudušas šķiltavas, noteikti tonakt atgriezās vēlreiz, bet durvis bija aizcirstas. Lai arī viņš tās atstāja vaļā. Acīmredzot nodomāja, ka vainīgs caurvējš vai kas tamlīdzīgs.

—  Kā ar pistoli? — Kasatonova atgādināja.

—     Es atgriezos pie savas mašīnas un ilgi domāju, nespēdama iedarbināt motoru. Atceros, daudz smēķēju. Es nespēju vadīt mašīnu, pat aizsmēķēju ar lielām grūtībām. Rokas trīcēja kā trakas. Nez kāpēc ieskatījos somiņā un ieraudzīju pistoli. Un nodomāju, ka no tās jāatbrīvojas. Ka izmeklēšana noteikti sāks interesēties par mani un meitu… Un tad pistole kļūs par pierādījumu. Atvērusi durvis, gribēju iesviest to krūmos, bet stipri lija. Neuzdrošinājos izkāpt no mašīnas. Un tad ieraudzīju tieši blakus ritenim kanalizācijas režģi. Tur arī pistoli iesviedu. Man likās, ka tur to neviens neatradīs.

—Atradām,—Ubahtins piebilda.

—  Redz, kā. —Juškova izbrīnījās.

Visas patronas atradās aptverē, kalibrs pavisam cits. Lode, kuru izņēma no Balmasova pakauša, nāk no Makarova pistoles.

—    Vismaz te man paveicās. — Kasatonova iesmējās. — Vai drīkstu uzsmēķēt?

—   Protams. — Kasatonova piedāvāja viņai paciņu ar brūnajām cigaretēm un tad uzšķīla šķiltavas.

—  Pēdējais jautājums, — Ubahtins sacīja. — Kāpēc jūs mums to visu neizstāstījāt uzreiz? Kāpēc necentāties aizstāvēties? —Juškova brīdi alkaini ieelpoja dūmus un tad smaidot pavērās Ubahtinā.

—    Zināt, ir tāds stāsts… Kaut kur Sibīrijā aizturēja cilvēku ar nolaupītu zeltu. Pie viņa atrada trīslitru burku, līdz malām pilnu ar zeltu. Un viņš atzinās izmeklētājam, ka to nozadzis un trīsdesmit kilometrus stiepis pā taigu uz dzelzceļa staciju. Izmeklētājs to visu kārtīgi pierakstīja un nodeva materiālus tiesai. Bet tiesa viņu attaisnoja.

—   Kāpēc?

—   Apsūdzētais lūdza veikt izmeklēšanas eksperimentu. Un tad tiesā noskaidrojās, ka burka ar zeltu sver sešdesmit kilogramus. Ziemā pa taigu noiet trīsdesmit kilometrus ar tik smagu nešļavu vienkārši nav iespējams. Izmeklētājam neienāca prātā noskaidrot, cik tāds zelta daudzums vispār sver.

—   Un kāds sakars šim stāstam ir ar jums?

—  Es arī šo to nolēmu pietaupīt tiesai.

—   Lai mani iedzītu stūrī? — Ubahtins nošausminājās.

—  Vai ari strupceļā. Ja tā jums labāk tīk.—Juškova pasmaidīja.

—   Jūs esat cietsirdīga sieviete, — Ubahtins noteica un parakstīja caurlaidi. — Nežēlīga. Un tas ir slikti. Tā nedrīkst. — Juškova paņēma caurlaidi un nelasījusi iebāza kabatā.

—   Paldies, — viņa sacīja. — Laimīgi. — Nonākusi pie durvīm, viņa vēlreiz atskatījās. — Varbūt kādreiz atnāciet ciemos, Jekaterina Sergejevna. Mums ir, par ko parunāt.

—   Noteikti! — Kasatonova dedzīgi apsolīja. — Uz drīzu redzēšanos!

Pēc Juškovas aiziešanas kabinetā labu laiku valdīja klusums. Tad negaidot spalgi iezvanījās tālrunis.

—   Ubahtins klausās! — izmeklētājs skaļā balsī atsaucās.

Skaidrs! Ziņošu! Ziņošu visu, kā ir! — Un nolika klausuli. Gordjuhins uzaicina mūs uz tēju. Teica, ka nopircis kaut kādus satriecošus rausīšus. Un pietiekami daudz.

—    Rausīši — tas ir brīnišķīgi! — Kasatonova atbildēja. Un viņi vieglu sirdi izgāja no izmeklēšanas nodaļas, nokāpa lejā pa saules apspīdētajām kāpnēm un pa celiņu lēni devās uz iecirkņa pilnvarotā Gordjuhina darba telpām. Klusēšana viņus nenomāca, jo Ubahtins jau plānoja, kā labāk atrast Cokocka bandas locekļus, ar kuriem viņam noteikti ir attālas darba vai radniecīgās attiecības. Savu dēlu Cokockis tādās .lietās neiesaistītu, bet brālēna vai sen neredzētas krustmātes dēlu, vai nelaiķa kaimiņa mazdēlu — bez problēmām… Kasatonova, atbilstoši savai sievietes loģikai, savukārt apsvēra, kā labāk uzrakstīt kompensācijas prasību par dzīvokļa grautiņā un ugunsgrēkā ciestajiem zaudējumiem. Bez šādas prasības neiztikt, jo bija atrasts vainīgais, kuram tas būs jāsamaksā. Turklāt viņš arī spēs samaksāt. Ja jau viņš kādam aizdeva piecdesmit tūkstošus, tad tie, protams, nebija viņa pēdējā nauda. Un vēl, viņa nodomāja, nebūtu slikti pie tējas nopirkt citronu, derētu arī vīns, sausais, sarkanais, varbūt pat kabernē. Ja viņa paņemtu nulle septiņdesmit pieci tilpuma pudeli, tad katram iznāktu viena kārtīga glāze.

—Jekaterina Sergejevna, ko jūs teiktu, ja mēs ar jums vēl kādreiz satiktos… Nozieguma vietā? — Kasatonova pievērsa Ubahtinam pārsteigtu skatienu, brīdi viņu klusi vēroja jeb, pareizāk sakot, ļāva viņam izbaudīt savu skatienu. Un tikai tad pavaicāja:

—Un man atkal būs jākļūst par liecinieci?

—   Protams.

—   Diemžēl man jūs jāsarūgtina… Šodien esmu aizņemta. Un rīt arī man būs smaga diena. Bet, lūk, no pirmdienas…

—   Sarunāts, — Ubahtins piekrita, strauji atraudams durvis, aiz kurām skraidīja Gordjuhins, steigdams pabeigt tējas galda klāšanu.

Content

Proņins Viktors Sievietes loģika