Ermlere Franciska

Jūgenda pasāža

Franciska Ermlere

Jūgenda pasāža

atsauksmes

“Jūgenda pasāža” ir prasmīgi foturēts žanra darbs, kā arī mūsdienu Rīgas sabiedrības pētījums,' vienos vākos ietilpināts pilsētvides pieraksts. Smalkais cilvēku portretējums ir pa s'pēkam vien nobrieduša autora vērojumam, un Franciskai tāds piemīt. Nav vajadzīgi ne tiesneši, ne bendes - grēks pats nobriest par sodu.”

Inga Ābele, rakstniece

“Darījums ar Rīgas Alberta iela īres namu ir nbslēgts. Summa -pārmaksāta. Nedaudz, bet pārmaksāta. Slavenais jurists ar pieredzi nekustamo īpašumu tirgū un viņa jaunais palīgs vilcinās ar ierakstu Zemesgrāmatā...

Franciskas Ermleres detektīvam piemīt dokumentālas mistikas svars. Tas ierauj lasītāju kultūrvēstures dzīlēs. Sasien mezglā vietas un cilvēku likteņus. Detaļu precizitāte valodā un dzīves vērojumā tēlotajam piešķir klātbūtnes sajūtu.”

Anita Vanagav mākslas zinātniece

Katrs patiess mākslas darbs ir enerģijas lādiņš, kura iedarbības spēku, trajektoriju un iedarbības ilgumu uz atseviškm dvēseli līdz šim nevienam nav izdevies nedz paredzēt, nedz aprēķināt.

Visas situācijas un personāži ir izdomāti, jebkādas sakritības ir uzskatāmas par nejaušām.

Autore pateicas manuskripta pirmajai redaktorei Ligitai Bīberei.

1

Ir vēla PĒCPUSDIENA, pa atvērto logu ienāk agra pavasara dienas dzestrums. Aizvēris mapi, es piece|os no rakstāmgalda, aizeju līdz logam un to aizveru. Tur nu tas guļ uz mana rakstāmgalda — mana darba auglis, plāna, melna mape, kurā esmu kārtīgi nopakojis visus dokumentus, kurus var nodot tālākvirzīšanai uz Zemesgrāmatu nodaļu. Trīs gadi, pavadīti Salēviča birojā, ir krietni vien paplašinājuši manas zināšanas par Rīgu gan plašumā, gan dziļumā, taču šis nule ka pārdotais un manis iegrāmatotais nams atrodas tieši pretī mūsu birojam, ielas otrā pusē. Un tagad es gluži kā skeneris braucu ar skatienu pa mēmajām mājas sienām, kuras, saskaņojot darījuma detaļas, kā teātra priekškars pavēra man skatuvi uz pavisam citu nama dzīvi. Es neklātienē esmu izstaigājis visus dzīvokļus un izlodājis visus pagraba kaktus, lai beigu beigās fiksētu to, ko uzņēmējs Ešots bija pārdevis uzņēmējam Goldmanim. Darījuma summa bija pieklājīga, no

kā izrietēja arī visai iespaidīgā mums atvēlētā komisija. Taču, neraugoties uz to, noslēpums tomēr paliek, jo Gold-manis pērkot pārmaksāja. Nedaudz, tomēr pārmaksāja. Un tur nu nams, visa vaininieks, stāv nepieejams savā noslēpumā un skaistumā, zils ar baltām jūgendiskām cakām, un iespējams, ka tieši rās bija kāpinājušas nama vērtību, protams, ņemot vērā arī atrašanos Alberta ielā, Rīgas galvenajā jūgenda citadelē. Es skatos uz sagumušajiem titāniem, kuri balsta mazos balkoniņus, uz bioloģiski nepareizu vīteņaugu ieskautajiem logiem, uz falšā augšējā stāva tukšajiem logu caurumiem. Viltus stāvs, kurš varētu būt gan saules gaismas vadītājs, gan arī vienkārši dekoratīvs veidojums, lai nodrošinātu viendabīgu ielas augstumu.

Kaut ko tādu taču kādam vajadzēja izdomāt!

Skaistuma nelietderība te sit gan acīs, kurām vajadzētu redzēt, gan pierē, kurai vajadzētu saturēt smadzenes, ar kurām cilvēki mēdz domāt. Par labu ārējam skaistumam te bija notikusi atteikšanās no pamatlietām, un, tikai kārtojot nama papīrus, atklājās, cik naudas pēdējos divdesmit gados te ieguldīts, lai padarītu namu kaut cik piemērotu puslīdz normālai sadzīvei. Jo kurš gan gribēs dzīvot namā, kur guļamistabas logi atduras aklā un nekad neapgaismotā šahtā, bet istabas savieno tumšs, garš gaitenis? Vitrāžas un apgaismes ķermeņi, spoguļi... Te skaistums ir uzziedējis kā visīstākie meli, viltīgas un neglītas sievietes ieroči, kurai šī iemesla dēj vienmēr vajag dārgu veļu, speciālu apgaismojumu un noskaņojumu. Te nav nekā no zemes godīguma, kuru es līdz mugurkaulam sajūtu mūsu Mežaparka priedēs, mājā un dzīvē. Šeit brīvība nav radusies no sekošanas dabai, no uzticības Lielajam Meistaram, veiksmīgas jau esošo kalniņu un zemes stūrīšu savienošanas, tā ir izburta no garlaicīgas zemes kastītes, kura tai iedalīta kopējā, tikpat ģeometriski pareizā un tāpēc apnicīgā, Rīgas kvartālā. Taču vienalga — acis skraida pa titānu rokām, sieviešu galvām un vainagiem, un es jūtos noķerts kā tīklā. Tam piemīt burvju mākslinieka harismas spēks. Šim skaistumam, kas spītīgi nepadodas prātam.

Tajā pašā laikā mani urda jautājums, kā nazis griežot pušu skaistuma valgu un tīkla acis: “Kāpēc gan lai pēc tik lielu investīciju ieguldīšanas kāds pārdotu tādu namu pašā Rīgas centrā, it īpaši, ja tas atrodas galvenajā jūgenda ielā, uz kuru bariem klīst tūristi, nemaz nerunājot par tiem, kas gribētu te padzīvot?”

Ovālais logs trešajā stāvā, kurā, kā es tagad zinu, dzīvo Vācijas vēstniecības kultūras atašejs, spoži izgaismojas un atgādina, ka jau tuvojas pievakare, un es sarosos. Paskatos uz sava kabineta ziedu bareljefiem — tos jau slēpj tumsa, tātad pie loga esmu nostāvējis vismaz pusstundu. Visu krēslas šalti. Rītdiena ir mana diena, diena, kad dodos uz tēlniecības darbnīcu pie Aleksandra. Paņēmis melno mapi vienā rokā, nospiežu zvana pogu, lai ieaicinātu mūsu biroja sekretāri Rutu. Viņas persona šajā birojā man ir un joprojām paliek mīkla, tāpat kā mana atrašanās te. Šajā birojā nekas nav pēc priekšrakstiem. Nedz es, nedz Ruta, nedz pārējie advokāti un notārs, kurus, jāsaka, gan redzu reti. Rutai nav divdesmit un pat ne trīsdesmit gadu, kā to varētu iedomāties pēc viņas amata nosaukuma jebkurā citā mūslaiku iestādē, visticamāk, viņai ir visi sešdesmit, tā teikt Balzaka vecums mūsdienās, turklāt tas galīgi neizpaužas kā Balzaka vecums, jo viņa ir bezgala korekta, ar tumši brūnām, spožām acīm un bērnišķīgām un laiku pa laikam izlecošām bedrītēm vaigos. Jā, viņa vienmēr smaida, pat tad, kad nesmaida nemaz. Tas ir viņas fenomens. Tāds bērna smaids. Tieši tāpat kā vienīgais sievišķais aksesuārs — mūžīgais lietussargs, kurš tiek iekarināts biroja priekštelpas apaļajā statīvā, tiklīdz viņa ierodas darbā, un novākts tieši pirms aiziešanas, kaut gan ir reizes, kad man šķiet, ka tas izzūd kopā ar viņas mēteļa stērbelēm ceļā uz ārdurvju pusi. Lietussarga krāsas ir vienīgais, kas ļauj nojaust, ka viņai mēdz būt garastāvoklis un savas īpašās vēlmes. Melns lietussargs ir atgādinājums, ka viņai pienākas brīvdiena. Zaļš nozīmē, ka šī ir diena, kad drošu sirdi var palūgt viņai lieku kafiju vai kādu izgājienu uz iestādēm. Dzeltens savukārt nozīmē, ka darba viņai ir pāri kaklam. Man pagāja pāris mēnešu, līdz es atšifrēju viņas krāsu ābeci, jo nedienā vai nestundā atnestie dokumenti varēja nomētāties pa viņas plauktiem mēnesi, bet prasītā kafija nekad nematerializējās dzeramā šķidrumā. Jāatzīst, ka reizēm mani pārņem kārdinājums pārmeklēt viņas skapjus un pa kluso nočiept kādas vienas krāsas lietussargu, lai paskatītos, kā viņa izgrozīsies.

Es nospiežu zvana pogu, un durvis uz Rutas valstību atveras, tikai pa tām izsauktās Rutas vietā ienāk pats Salēvičs, mans advokatūras metrs un mūsu biroja vecākais partneris, kā vienmēr akurāts un sakopts jau uz robežas ar kretīnisku perfekciju. Es pārsteigts saraujos. Salēvičs klusēdams lēnām nopēta kabineta iestiklotos, bet tukšos ozolkoka plauktus, tad manu galdu, uz kura šobrīd saplacis guļ vairs tikai mans portatīvais dators. Es stingri sekoju viņa paša padomam, ko viņš man izteica vēl pirmajā darba dienā:

— Tajā brīdī, kad mūsu birojā ienāks ļaudis pelēkos uzvalkos, uz tava galda nedrīkst būt neviena lieka papīra un uz atlikušajiem papīriem — neviena tava nejaušā paraksta.

Jāatzīst, paša Salēviča kabinetā nav pat visparastākā galda. Šis padoms laikam bija izaudzis no viņa atmiņām par darbošanos padomju laikā, taču es neiebildu, ka laiki mainās un tiem, kas grib ielūkoties tur, kur viņi grib ielūkoties, papīri sen vairs nav vajadzīgi. Viņi to izdara ar tevis paša datora palīdzību. Es klusējot viņu uzklausīju un galdu tiešām novācu kārtīgi, bet liekos papīrus nokūpinu kamīnā, kas atrodas katrā biroja kabinetā. Papīra griezējus jeb tā sauktos krokodilus te nav pieņemts izmantot.

Visas mūsu līdzšinējās sarunas ar Salēviču aprobežojušās ar stingri profesionālo lauku. Līdz šim pat meteo-apstākļu novērtējumam mēs abi netikām iztērējuši nevienu lieku teikumu, pat ne lai cilvēciski pabridinātu kolēģi par dabas stihiju, redzot, ka viņš bez lietussarga dodas ārā, lietusgāzē. Tā te nav pieņemts. Tāpēc es gaidu kādu piezīmi vai rīkojumu attiecībā uz tikko notikušo darījumu. Viņš pieiet pie loga, lai no mana nesenā skatpunkta pats novērtētu zili balto fasādi.

— Es stāvēju sava kabineta erkerī un skatījos uz tevi, kamēr tu skatījies uz to būdu pāri ceļam.

“Laba būda — triju miljonu vērtībā,” es klusībā nodomāju, taču skaļi izpaužu tikai lietišķu piezīmi:

— Darījuma papīrus esmu izskatījis, visu sakārtojis un tagad izsaucu Rutu, lai viņai atdotu mapi.

— Un ko tad tu izfunktierēji? — Salēvičs izturas tā, it kā neko no manis teiktā nebūtu dzirdējis.

— Atklāti sakot, neko! — Es negrasos arī turpmāk pārkāpt savu mazrunības standartu. Taču pauze ieilgst, un es saprotu, ka man ir jāsaka vēl kaut kas. —Jūs, visi trīs, esat sen pazīstami!

Salēvičs neiztur un skaļi iesmejas.

— Andrej, drošāk, tu taču pilnam attaisno savu uzvārdu Vanags un esi īsts aizdomīgu rēbusu medību

putns! Gan jau tava acs ir paspējusi nopeilēt galveno mīklu šajā lietā. — Ar šiem vārdiem viņš izņem man no rokām Rutai sagatavoto mapi, noliek atpakaļ uz galda un lēni atslīgst mana kabineta vienīgajā Vīnes krēslā. Es, brītiņu domājis, apsēžos savā augstajā ādiniekā un, atsperdamies ar kājām gluži kā pirmās klases puišelis, izbraucu kabineta vidū, kā man patīk darīt, kad es nespēju izlemt savu tālāko darbības plānu. Ir skaidrs, ka tūlīt sekos, iespējams, pirmā garākā saruna mūsu pazīšanās laikā. Salēvičs man uzsmaida.

— Es augstu vērtēju tavu prasmi klusēt, taču šoreiz gribētu dzirdēt tavas domas.

— Jūs esat pazīstami vēl no skolas laikiem, droši vien esat gājuši vienā skolā vai arī, visticamāk, spēlējuši vienā komandā, piemēram, futbolu. Un Ešots, visticamāk, ir bijis vārtsargs, jo jūs savā starpā nesarunājaties tā, kā to parasti dara citi cilvēki, kuri saka runas, lai ekshibi-cionētos, bet tikai izdarāt viens otram piespēles. Un Ešots šīs piespēles aprauj. No viņa gluži kā pēc bumbas auta sākas jauna padeve.

— Trāpīts! Tikai tas bija hokejs. Tālāk!

— Tad jūs kādu laiku esat pārtraukuši attiecības, jo Ešots nezināja, ka Goldmanim ir nomirusi sieva.

— Super!

— Tas arī viss!

— Paskopi. Bet kādas tad tu savērpi domas par mājas

pārdošanas iemesliem? Tas taču bija galvenais, kas tevi nodarbināja, kad tu veselu pusstundu skatījies uz tiem baisajiem dievekļu monstriem divarpus stāvu augstumā? Tomēr — māja Rīgas centrā, ekskluzīvi dzīvokļi, kuru krietni lielo īri apmaksā ārvalstu vēstniecības. Viņš šobrīd jau trīskārtīgi ir dabūjis atpakaļ savas investīcijas. Ešots nav bankrotējis, viņam nav finansiāla rakstura grūtību, un viņš nesirgst ar marasmu, ka naudas čaukstoņa kabatā vai nullīšu rinda uz bankas izdrukas lapiņas ir vērtība. Tu taču to visu apsvēri?

Es, ar strauju virāžu gandrīz skardams viņa krēslu, iebraucu kabineta tumšākajā stūrī, lai tūlīt atkal mestos

rinkī.

— Varbūt viņš ir nolēmis samazināt savas bagātības fiziskos apmēros un iepirkt dimantus? Viņam uz vecumu bojājas redze, un viņš grib turēt un taustīt tos saujā arī tad, kad vairs nevarēs iziet no istabas un paskatīties uz savu māju.

Salēviča skatiens ieurbjas manī un skenē mani no labās puses uz kreiso un tad atkal atpakaļ. Un man kļūst nelāgi, jo mani visu laiku pavada aizdomas, ka viņš ļoti labi zina, kas toreiz izbeidza Rīgas zīmoga prēmijas padarīšanu.

— Baidos, ka visu mūsu motīvi ir krietni vien vienkāršāki. Bet tu taču ievēroji, ka viņi abi parakstīja līgumu, to neizlasījuši? Kā tu domā, kāpēc?

— Viņi jums uzticas, un jūs viņu uzticību esat nopelnījis... — Es ievelku elpu. —Jūsu kopējā pagātnē ir bijis kāds gadījums, kad jūs to esat pierādījis.

Salēvičs piece|as no krēsla un, nostājies pie mana rakstāmgalda, pacilā mapi un smīnot iesāk:

— Ar uzticību ir gluži kā ar jaunavību, to var zaudēt tikai vienu reizi. Un es to mūsu trijotnē tomēr esmu saglabājis, kaut arī man ir jau krietni pāri sešdesmit. — Un Salēvičs pirmo reizi manā klātbūtnē atļaujas smieties. — Es ļauju lietām iet to dabisko gaitu.

Tad, izturējis pauzi, viņš ar pirkstu pieklauvē pie savas pieres un turpina:

— Jo ir tikai viens Likums — mijiedarbības likums, no tā izaug uzticība. Tas ir vienīgais, kas bremzē to, lai cilvēks būtu tieši pakļauts augstākiem spēkiem. Viņa saistība ar citiem cilvēkiem. Un uzticību šajās attiecībās palīdz ievērot tikai godīgums, savienots ar taisnīguma izjūtu. Bet katra cilvēka taisnīguma izjūta rodas tikai pilnīgi skaidrā apziņā, kura nav apēnota ar jaunību, spēku vai varu. Tikpat labi taisnīgumu var apklāt ar savtīgumu tiktāl, ka cilvēks kļūst akls, un, jo savtīgāks ir cilvēks, jo lielāks viņa aklums. Un tad aklajiem vajag vadātāju, vai arī viņiem nekas cits neatliek, kā aprobežoties ar parasto — dari otram to, ko tu gribi, lai darītu tev pašam. Un, kad divas puses nevar vienoties, ko viņi vienā vai otrā situācijā darītu sev paši, viņi meklē

uzticības personu, un tā nu ir iznācis, ka dažreiz šī persona esmu es.

— Temīdu, ar aizsietām acīm uz dzīvi, lēmuma svariem un taisnības zobenu rokās? — man nejauši izsprūk.

Salēvičs smejas atkal.

— Tad varbūt viņi ir atnākuši, uzticēdamies Temīdas skulptūrai, kura ir uzlikta uz mūsu mājas fasādes? — Un tad, kļuvis nopietns, viņš apsēžas atkal Vīnes krēslā un apjautājas: — Un ko tu domā par šīs būdas pircēju un pārdevēju? Man gribētos svaigas acs diagnozi!

Izkāpis no sava ratiņkrēsla, kā es klusībā esmu nokristījis savu braucamo, aizeju pie loga un, skatīdamies uz māju, klāju vaļā:

— Goldmanis ir pilsētnieks, toties F.šots — laucinieks.

— Gandrīz, jo Ešots tikai pēdējos desmit gadus dzīvo laukos. Kā tu nonāci pie šādām atziņām?

— Pēc apaviem. Viņi abi ir tajā vecumā, kad cilvēks sāk interesēties par sevi un negrib neko lieku nest. Ešota apavu zoles biezums un reljefs vēstī, ka viņš paredz varbūtību, ka viņam kādā brīdī nāksies iziet dabas stihijā, toties Goldmaņa plānās zoles paredz tikai pārvietošanos pa civilizācijas sliedēm.

Savu panākumu iedrošināts, es dragāju tālāk:

— Goldmanis neieredz Ešotu, un Ešots savukārt Goldmani, jo viņi, noslēdzot darījumu, visādi izvairījās

paspiest viens otram roku. Viņi gan katrs atsevišķi paspieda roku jums.

Uz to Salēvičs drīzāk sev nekā man piebilst:

— Tātad tas tomēr nav beidzies. — Tad viņš pagriežas pret mani. — Mēs visi izaugām šajā mājā. Šajā pašā, kuru Ešots tikko pārdeva Goldmanim. Manai ģimenei piederēja tur tie divi logi ceturtajā stāvā, tas ir, divas istabas komunālajā dzīvoklī. Ešota vecākiem dzīvoklis bija trešajā stāvā, tas, ar to ovālo logu, bet Goldma-ņiem — trīs istabas otrajā stāvā. Un ko tu tagad domā par šo darījumu?

Man pa galvu izskrien muļķīgu alkatības apsvērumu vilnis, un es izšauju vienīgo, manuprāt, iespējamo atbildi:

— Ešots grib tikt vaļā no tās mājas!

— Iespējams, ka tev ir taisnība. Tikai kāpēc?

Es klusēju, Salēvičs pieceļas un, aizgājis līdz mana kabineta durvīm, tajās iestājies, pagriežas atpakaļ, lai pavisam negaidīti pabeigtu mūsu sarunu:

— Man arī nav atbildes, tāpēc pagaidām dokumentus Rutai neatdod. Manas muguras smadzenes man to saka. Zemesgrāmatu reģistrs nekur neaizbēgs.

Palicis viens, es sastumju krēslus atpakaļ vietās, atveru seifu, lai ieliktu tur mapi, kad līdz manām ausīm atplūst satraukta klaigāšana biroja priekštelpā. Es knapi paspēju aizvērt seifa durvis, kad kabinetā ienāk, pareizāk gan jāsaka, ieveļas gandrīz pilnīgi apaļais Goldmanis kopā ar Salēviču. Goldmanis piesarcis vicina rokās apsūbējušu, netīru stikla cilindru.

— Tas mūdzis!!! Tas bandīts! Pič, ko lai es tagad daru?

Goldmanis nelaimīgs atkrīt manā ratiņkrēslā un, skatoties uz tikko iegādāto māju, sāk griezt zobus. Tad pagriežas pret kamīnu un met cilindru pret kamīna dzegu; tas sašķīst sīkās drumslās, un no tā izslīd papīra vīstoklis, arī gana vecs.

Goldmanis spēj tikai izstenēt caur zobiem:

— Sauc to mēslu šurp un atcel darījumu! Lai viņš man atdod manu naudu!

Tad viņa seja kļūst koši sarkana, bet plikais galvvidus — gluži otrādi — pilnīgi balts, un sejas izteiksme izšķobās kā greizā spogulī. Salēvičs atver durvis uz priekštelpu un nokomandē:

— Ruta, sauciet ātros!

Goldmanis vēl mēģina piecelties, taču atslīd atpakaļ manā ratiņkrēslā, un viņa kreisā roka noslīd gar rokas balstu. Salēvičs paskatās uz mani un tikpat mierīgi kā vienmēr, it kā nekas nebūtu noticis, paziņo:

— Andrej, uzkavējies, lūdzu!

2

Kad Ātrie, sašpricējuši Goldmani, aizbrauc, mēs ieejam Salēviča kabinetā, kur Goldmanis, noguldīts horizontāli, lēnām atgūst cilvēcisku sejas izteiksmi un apziņu. Salēvičs samiernieciski uzliek roku viņam uz pleca un slimnieku kopējas monotonajā balsī palūdz:

— Saša, un tagad man visu mierīgi un pēc kārtas. Es Paulam jau piezvanīju, viņš atbrauks tev pakaļ.

Goldmanis izslienas sēdus.

— Pič, kas tev ir par mieru! Es gribētu glāzi konjaka! Parastu armēņu konjaku!

Salēvičs dodas pie bāra, kas ierīkots viņa grāmatu plauktā, uz kura vientuļi stāv tikai latviešu tautasdziesmu sējumi.

— Ar to arī vajadzēja sākt! Bet tu jau vienmēr esi bijis tāds ašs uz dusmām. — Tad, paskatījies uz mani, viņš piebilst: — Nu, kā jau īsts centra uzbrucējs!

Goldmanis, paņēmis Salēviča atnesto glāzi, izdzer to vienā malkā un atslīgst atpakaļ guļus.

— Tu zini, ka cs to māju gribēju, pilnīgi nevajadzīgi un nepraktiski. Es gribēju to atstāt Paulam kā mantojumu.

— Pauls ir Sašas dēls, — Salēvičs manai zināšanai paskaidro.

Tagad beidzot Goldmanis ir pamanījis arī manu klātbūtni, taču, apsteidzot viņa iebildumus, Salēvičs pamāj uz manu pusi un noskalda:

— Es viņam uzticos.

Goldmani tas pilnīgi apmierina, un viņš pamāj uz nokritušā papīra pusi:

— Tu taču zini, ka es gribēju šo to pārtaisīt pagrabā. Arhitekts nesaprata, kāpēc ziemeļaustrumu fundamenta stūris ir aizmūrēts ciet ar nelielu slīpumu, un viņam radās ideja, ka tieši pa šo stūri, kas augšstāvā saskaras ar ventilācijas šahtu, varētu mājā ievilkt optiskos kabeļus. Un tad nu atsaucām celtnieku, viņš sāka urbt, un, re, kas atklājās!

Es tikām jau esmu piesardzīgi attinis papīra vīstokli. Tas ir rakstīts krieviski, vecajā drukā. Taču tas, izrādās, ir bijis tikai iesaiņojums, jo no tā izkrīt vēl viens vīstoklis, kurš jau ir pavisam satrunējis. Tas, šķiet, ir uzrakstīts vāciski. Es to aiznesu Rutai, kura vāciski lasa un sarunājas bez aizķeršanās. Atgriezies es palēnām beidzot atšifrēju krieviskā papīra saturu, kamēr Goldmanis stāsta tālāk: — Celtnieks ieurbās, un izrādījās, ka sienā, pie tā slīpuma, ir iemūrēta kapsula. Viņš atsauca mani, un, kamēr es pētīju kapsulu, turpināja urbt. Kas ir rakstīts tajā papīrā? — Goldmanis spēji pievēršas man.

— Izstāsti mums tagad vismaz aptuveni, kāds ir tā papīra saturs! — Salēvičs mani uzrunā, un es, nedaudz vilcinājies, aizķerdamies pie katra vārda, iesāku:

— Šī ir vēsts no 1900. gada, uzrakstīta pēc būvmeistara Johanna Kreiļa prasības. Viņš ir būvējis šo namu jaunizveidotajā Rīgas dibinātāja arhibīskapa Alberta vārdā nosauktajā ielā. Iela ir iemērīta klajumā, kas ilgu laiku pirms tam ir piederējis dārznieka un selekcionāra Timmes ģimenei, bet pārdots par septiņdesmit rubļiem kvadrātasī ģenerālim, nē, laikam tomēr juristam, kaut gan visticamāk — gan ģenerālim, gan juristam Andrejam Pavlovičam Ļebedevam. Nams ir būvēts pēc viņa pasūtījuma un būvinženiera Mihaila Osipoviča Aizenšteina projekta. Nama fundaments ir ielikts 1900. gadā, septītajā dienā pēc pareizticīgo Lieldienām, un Rīgas arhibīskapa iesvētīts. Namam sākta būvēt ausrrumu siena, taču ap Ūsiņa dienu cīruļputeņa, nē, stipras vētras dēļ tā sagāzusies. Tā ir atsākta būvēt, taču atkal sagāzusies pirms Jāņu dienas. Nu, tā vismaz tai tekstā izskatās. — Es paskatos uz Salēviču, kurš sēž noliektu galvu.

— “Un tad es...” — tas laikam ir domāts Johanns Kreilis, tas, kurš uzrakstījis šo tekstu... — Es paskatos uz Goldmaņa saspringto seju. — “...būvnieks astotajā paaudzē, nolēmu nama ziemeļaustrumu stūrī ielikt Bauopfer

— Tas vāciski ir “celtniecības upuris”, — Salēvičs paskaidro, un es turpinu tālāk:

— “Šim nolūkam es izmantoju no sava vectēva mantojumā saņemto kapsulu un jaunavas līķi, kuru viņš, uzaicināts nojaukt 1847. gadā Pfankuchen bastionu,” — tas laikam ir Pankūku bastions, — “atrada tur iemūrētu, un tā vietā vēlāk tika uzbūvēts Rīgas pirmais vācu teātris, tagad Opera. Vectēvs to atstāja man mantojumā, ieliktu lādē ar zilajām puķēm tieši šim nolūkam, ja kādreiz neizprotamu iemeslu pēc mums pasūtītā un iesāktā būve sabruktu. 1900. gada 28. septembra naktī es slepenībā kopā ar savu vecāko dēlu Jēkabu ielieku šo kapsulu un jaunavu šī nama fundamentā, lai saglabātu mūsu dzimtas godu un būvnieku slavu.”

Es nolieku papīru uz Salēviča kamīna dzegas un tikai tagad sajūtu, ka manas delnas ir nosvīdušas pilnīgi slapjas. Salēviča kabinetā iestājas klusums. Es piesardzīgi paskatos uz gulošo Goldmani, viņa sejā prieks mijas ar aizdomām, līdz beidzot viņš uzslienas sēdus un pastiepj Salēvičam savu tukšo glāzi. Salēvičs to atkal piepilda, un tagad Gold-manis to izdzer lēnām. Klusi pieklauvējusi, kabinetā ar tējas galdiņu iebrauc Ruta. Blakus kūpošajai tējkannai ir nolikts otrs satrunējušais vīstoklis no stikla cilindra.

— Es iedomājos, ka jums derētu tēja. — Un tad, it kā starp citu, paziņo: — Es izlasīju.

Salēvičs viņai uzsmaida.

— F.s nemaz nešaubījos. Mēs uzmanīgi klausāmies.

Taču Ruta nesteidzas, viņa vispirms salej mums tēju

un tad, akurāti uzlikusi brilles, iesāk:

— “Mūžīgais tēvs atdeva savu dēlu par akmeni radītajam, lai izglābtu pasauli no izkurtēšanas un ar nevainīgā nāvi apstādinātu elles spēku neganto uzbrukumu. Mums būs iet viņa pēdās, jo mēs esam radīti pēc viņa ģīmja un līdzības. Ar šo Rīgas pilsētas aizsardzībai tornī tiek iemūrēta Anna, jaunava, kura...” — Ruta atrauj acis no teksta un paskatās uz mums pāri brillēm, lai paskaidrotu: — Te pergamentā ir izbirzusi vieta, laikam bijis domāts kaujas nosaukums.

Un tad viņa atkal pievēršas tekstam:

— “...iemūrēta Anna, jaunava, kura... kaujā zaudējusi līgavaini un deva tam labprātīgu piekrišanu.

Lai viņa tagad arī Rīgu sargā

Ar savu līgavaini kopā,

Ir Rīgas sienas tagad stipras,

Tām pāri naidnieks vairāk netiks.”

Ruta noliek vīstokli atpakaļ uz tējas galdiņa tikpat akurāti kā uzlikusi, noņem brilles un, nepaužot nekādas emocijas, ne arī izsakot piezīmes, iziet no kabineta. Pēc brīža mūs sasniedz skaņas, kas liecina par biroja ārdurvju aizslēgšanu. Es paskatos pulkstenī, darbalaiks tiešām ir beidzies.

Abi teksti ir tikai savādi, un, ja Goldmani, nesatricināmo

Goldmani, pēc to izlasīšanas gandrīz vai nebūtu ķērusi trieka, par tiem pat varētu pasmieties. Un, kamēr es gaidu tālāko, Salēvičs jau ir savienojis vēstules tekstu un Goldmaņa uztraukumu vienā ķēdītē un beidzot pārtrauc klusumu:

— Tātad tu atradi Bauopferu, tā saukto celtniecības upuri, kas paredzēts, lai māja stāvētu un nesabruktu. Parasti gan to iemūrēja būvēs, kas paredzētas aizsardzībai — cietokšņos, sardzes torņos. Bet nu, tavas mājas gadījumā, iznāk, ka pie nama pirkšanas kopā ar pašu māju esi aizņēmies arī senu Rīgas pilsētas sargu, jaunavu Annu, kura jau kopš nama uzbūvēšanas to uztur vertikālā stāvoklī.

— Iznāk, ka tā.

Salēvičs ir gandrīz vai vienaldzīgs.

— Es domāju, ka ar kristietību gan tam visam ir mazs sakars, jo, cik nu manas vēstures zināšanas tālu sniedzas, tādā veidā cilvēki atpirkās vēl no saviem totēmis-kajiem kokiem, kurus cirta māju būvēšanai. Tā sacīt, dots pret ņemtu. Gilvēka gars pret koka garu. Nevar iebilst pret loģiku, kaut arī mūsu civilizācijai, kura paradusi tikai ņemt un grābstīties gar miesu, tas izklausās mazliet par šerpu. Mēs to pretī došanu tik ļoti nemēdzam sasteigt. Kas tad tevi nobiedēja? Blakus uzietie kauli?

Tagad arī man beidzot ataust gaisma, kāpēc Gold-manis ir tik satraucies.

“Līķis, līķis, kas ir atrasts iemūrēts viņa tikko nopirktajā namā. Līķis, kas nozīmē tikai nepatikšanas. Un pie mums viņš atnāca tikai tāpēc, lai mēs izlasītu viņam priekšā tekstu vai arī...”

— Iznāk, ka tā. — Goldmanis jau ir manāmi priecīgāks. Atradums izrauts no kriminālistu darbības lauka, jo par veciem līķiem mūsu sabiedrībā interesi mēdz izrādīt arheologi, nevis policisti. Viņš mēģina piecelties, taču viņam tas neizdodas:

— Laikam nervi. Vecums un viss pārējais.

— Tu un vecs!? Ar tevi taču viss kārtībā!

— Jā, viss ir kārtībā! — Goldmaņa balss sāk skanēt aizvien mundrāk. — Tikai Ešots, protams, varēja mani brīdināt, jo viņš, maita, taču bija to uzgājis. Celtnieks domā, ka apmetums uz rās sienas neesot vecāks par divdesmit gadiem. Vismaz tā viņš teica.

— Sienas apmest jau varēja arī pirms nedēļas. Bet ko viņš domā — cik vecs ir pats sienas mūrējums? Un kas tas vispār par celtnieku, kurš to brīnumu atrada?

— Tas ir nelcgālis no Ukrainas, viņš klusēs.

— Labi, tomēr aiziesim līdz tam pagrabam. Es gribu pats uz to paskatīties.

Goldmanis sāk spļaudīties, ka viņš otrreiz to redzēt vairs negribētu, bet Salēvičs viņā nemaz neklausās. Mēs saģērbjamies uz iziešanu, bet durvīs saskrienamies ar četrdesmitgadīgu vīrieti, visai nesamērīgas miesas būves un vecišķām kustībām. Viņa sejas panti ar noslīdējušām uzacīm gan uzreiz uzrāda piederību Goldmaņu ģimenei. Mēs izejam kāpņu laukumā. Pauls ar galvas mājienu sasveicinās, kamēr Goldmanis, par mums gandrīz pilnīgi aizmirsis, saņem viņu aiz pleca:

— Paul, es zinu, ka tu to galīgi negribēji, bet es tomēr nopirku mūsu veco māju un nejauši uzgāju vienu Ešota iecerētu cūcību. Iedomājies, kāds maita! Atstāt man mājā līķi! Tu tikai padomā, ja nu tos praulus būtu uzgājusi kada oficiāla celtniecības firma manā prombūtnē. Tur taču būtu policija un skandāls pa visu Rīgu! Skandāls, kas izmēztu man to māju tukšu no solīdiem īrniekiem un pataisītu par spieta vietu kādiem tur melnīšiem — gotiem, šmotiem vai sātanistiem. Kas gan, jāsaka, arī tagad vēl nav izslēgts! Un paskaties, kādas vēstules tur vēl klāt bija pieliktas! — Un viņš pamāj uz manu pusi.

Es pastiepju Paulam abus papīra vīstokļus, kurus viņš vilcinoties paņem un, pievērsies tēvam, ar nepārprotamu īgnumu balsī jautā:

— Priekš kam tev tā māja?!

— Es savā vecumā taču varu atļauties kaprīzi! — Un, pieķēries pie dēla rokas, vecais Saša Goldmanis jau lēnām kāpj lejā. Mēs ar Salēviču pa to laiku aizslēdzam biroju un ieslēdzam signalizāciju, kaut gan joprojām nesaprotu, kuru gan varētu interesēt mūsu tukšie plaukti.

Ja nu varbūt vienīgi antikvārus, kas varētu iekārot ozolkoka dēļus, no kuriem šie plaukti sameistaroti.

Lejā noklaudz nama parādes durvis. Abi Goldmaņi, neraugoties uz vecā vājumu, kāpnes tomēr pievārējuši diezgan ātri. Mēs panākam Goldmaņi, kurš šobrīd jau ir atguvis formu un veļas blakus savam kārnajam dēlam, un man beidzot rodas iespēja apskatīt Paulu Goldmaņi ielas apgaismojumā. Viņš ir pilnīgs pretstats savam apaļ-vaidzim tēvam — kārns un salīcis, savītušu sejas ādu un tuvplānā izskatās pat vēl vecāks par veco Goldmaņi. Pauls pēdējā brīdī ietiepjas un apstājas uz ielas kā iemiets.

— Man nepatīk līķi! Es negribu skatīties uz līķi!

— Tas nav līķis, tā ir mūmija! — Goldmanis lūdzoši satver viņu aiz rokas. Tad Pauls tomēr saņemas, un mēs ejam tālāk, pāri ielai. Goldmanis atver nule nopirktā nama durvis, mēs ieejam spoži izgaismotā kāpņu telpā, kurā spoguļojas katra flīzīte. Taču Goldmanis dodas garām apaļajām kāpnēm un ieiet patrepē, kur ir nelielas tumša koka durvis. Viņš tās atslēdz, un mēs, paspraukušies garām ielas tīrīšanas un kāpņu telpas apkopšanas atribūtiem, kāpjam lejup. Un te jūgcnda skaistumam klāt uzrodas arī smaka — ne īsti pelējums, ne īsti sastāvējies mitrums. Investīcijas šo mājas sadaļu acīmredzami nav skārušas. Kad kāpnes beidzas, tūlīt aiz pirmā pagrieziena ir nelielas durvis, gar kurām laužas gaisma, tās tūlīt pat arī atveras.

Durvīs stāv vecs, salīcis vīrs un rokās tur kaut ko līdzīgu bisek Viņš ieslēdz gaismu, un apkārt paveras aina, kurai nav nekādas pievilcības: redzamas dažas nodalītas tādas kā lielas dēļu kastes, kas agrāk, visticamāk, kalpojušas par malkas šķūnīšiem, bet vēlāk noderējušas kā nevajadzīgu mantu noliktavas. Vecišķums, un nekādas senuma piegaršas, un pagrabam cauri izvilktās jaunās infrastruktūras caurules — gan kanalizācijai, gan ūdenim, gan arī elektrībai — tikai vēl vairāk paspilgtina kopīgo sirreālo iespaidu.

— Frīdi, ko tu āksties ar to bisi? — Goldmanis nemaz nav satrūcies.

— Saimniek, bet tu taču pats piekodināji nevienu nelaist. — Tas, kurš atsaucas uz. vārdu Frīdis, nolaiž bisi.

— Tas ir Frīdis, atceries, tas pats vecais mūsu mājas sētnieks, — Goldmanis uzrunā Salēviču.

Salēvičs paspiež Frīdim roku un tiešām ir pārsteigts:

— Nemaz nedomāju, ka tu vēl ierindā! Cik tad tev tagad ir?

— Deviņdesmit četri, bet nu jau te darbojas citi.

— Man jau desmit gadu uz šīs ielas ir birojs, bet es tevi ne reizes neesmu manījis.

— Es jau sen kā neslauku ielu. Fišots man ļāva te dzīvot, bet nu jaunais saimnieks Goldmanis laikam liks braukt uz pansionātu.

— Tev jau iesākumam būtu vismaz pase jāizņem. —

Goldmani šāds apgrūtinājums gan nemaz neiepriecina, taču arī pārlieku neskumdina.

— Tas ir tavējais puika? — Frīdis tostarp jau ir pamanījis aiz vecā Goldmaņa muguras Paulu, un viņa balsī, neraugoties uz lielo vecumu, vēl jaušas veca niknuma atskaņas. — PLs tevi labi atceros. Cik reižu tu manam kambarim tiki logus izsitis!

Negaidīdams atbildi, Frīdis uzgriež mums muguru un aizslēdz sava kambara durvis. Uzlicis galvā cepuri ar ogļraču lukturīti, viņš ved mūs tālāk, un mēs sekojam viņam pa neskaitāmajiem pagraba līkumiem un pagriezieniem. Frīdis zinātāja gaitā pārliecināti pieved mūs klāt vajadzīgajam stūrim, kurš gan ir pilnīgi sauss un kura gaisam arī nav ne vainas. Bet tas arī saprotams, jo šis kakts taču ir daļa no nama ventilācijas.

Mēs apstājamies. Ir redzami svaigi izlauzti sarkanīgi ķieģeļi, kuri mētājas visapkārt, zemē nomests un pat no elektrības neatslēgts urbis, apgaismes prožektors, kura gaismā atlauztajā caurumā samanāms ģindenis. Izskatās, ka tas sēž sakņupis, ar rokām apkampis ceļgalus. Manas zināšanas medicīnā neļauj pat saprast, vai tas ir vīrieša vai sievietes skelets.

Goldmanis pagriežas pret Paulu un Salēviču un ne bez īgnuma atļaujas izmest:

— Te nu ir tas Trojas zirga vēders, ko viņš man gribēja atstāt!

Pauls stāv blakus Salēvičam pavisam bāls, un, jāsaka, arī es jūtos diezgan šķebīgi, toties Salēvičs pieiet cieši klāt caurumam un, noliecies tuvāk, pēta mežonīgo viduslaiku upuri.

Goldmanis paceļ pāris nomestos ķieģeļus un novērtējot rezumē:

— Šos vairs izmantot nevarēs! Nāksies nopirkt jaunus un mūrēt ciet!

Pauls gandrīz salecas.

— Tēvs, es domāju — mums vajag vismaz apbedīt mironi!

Un tad Goldmanis, bargais materiālists, kurš vēl nesen smējās par apgaismojuma ietekmi uz dzīvokļa iemītnieku garastāvokli, ar nopietnu seju noskalda:

— Bet ja nu māja pēc tam sabruks? Nē, to es nepieļaušu! Aizmūrēsim un pārdosim to māju tālāk!

Neraugoties uz situācijas dramatismu, mani tas uzjautrina. Kaut gan tagad man tas uzvēdī Rīgas purviņa dvaku, par kuru Salēvičs mani brīdināja vēl pirms gada.

— Rīgas noziegumu līķi lielākoties neuzpeld pat pēc simt gadiem, tāpat arī to, ka noziegums vispār izdarīts, labākajā gadījumā nojauš visai šaurs ļaužu loks.

Taču šobrīd Salēviču ir pārņēmis darbošanās drudzis, un viņš jau rīkojas tālāk. Izņēmis Goldmanim no rokām lukturi, viņš paspīdina vēl dziļāk caurumā.

— Tie jau nu noteikti nav kauli no viduslaikiem.

Paskaties arī uz ķieģeļiem, neizskatās neko seni. Es domāju, ka šim līķītim nu nekādi nav vairāk par septiņdesmit gadiem. To rikai krietni ir apstrādājušas žurkas.

Šajā brīdī Pauls aizgriežas un sāk turpat vemt, taču Goldmanis nobāl un gluži kā papagailis atkārto to pašu, ko pirmīt:

— Sauc to mēslu Ešotu šurp un atcel darījumu! Lai viņš man atdod manu naudu!

Taču Salēvičs, paredzēdams neparedzamo, jau velk ārā no mēteļa kabatas līdzpaņemto blašķi un palaiž pa riņķi. Ir brīži, kad alkohola dullā svētība noder. Frīdis no piedāvātā malka atsakās. Viņš izvelk pats savu stikla pudeli ar dzeltenu šķidrumu. Mēs klusējot ļaujam siltumam ieplūst dzīslās, jo nāves tuvums saldē. īstenībā te vairs nav ko darīt, un es pagriežos uz izeju. Pēc brīža mēs visi četri esam atpakaļ birojā un karinām mēteļus tukšajā priekštelpas statīvā, kamēr Frīdis, man līdz šim pilnīgi nezināmais pārdotā nama īstenais spoks, paliek turpat pagrabā.

Iegājuši Salēviča kabinetā, mēs apsēžamies, un Goldmanis atkārto savu pirmītējo vaicājumu, ar kuru vēl pirms divām stundām ienāca birojā:

— Tas mūdzis!!! Tas bandīts! Pič, ko lai es tagad daru?

Tad viņš satrūkstas un izvelk no kabatas roku, tajā

vibrē mobilais telefons. Goldmanis ieskatās ekrānā un vēsi konstatē:

— Nepazīstams numurs!

Viņš iziet priekštelpā, lai pēc brīža bāls atgrieztos atpakaļ.

— Mani šantažē! Domājams, kāds, kuram tas celtnieks mani jau ir paspējis pārdot par vienu krutkas pudeli. Viņi mūs ir novērojuši, kamēr mēs gājām uz pagrabu. Man būs jāizsauc policija. Neiešu jau uzturēt vēl šantāžistu brigādi. Sauc rīt to mūdzi Ešotu uz šejieni, sāksim atkal visu no gala! Lai tik lien ārā no savas suņu fermas!

Abi Goldmaņi pieceļas un iziet no biroja, es pieeju pie loga un redzu, kā viņi dodas pāri ielai. Pauls paliek tēvam iepakaļ, tad paskatās uz mūsu logiem un, kā slīcējs ķerdamies pie pēdējā salmiņa, pamāj mums ar roku, lai pēc brīža pazustu parādes durvju pustumsā.

Es attopos, ka ne reizi neesmu piezvanījis uz mājām, lai pabrīdinātu, ka aizkavēšos. Izeju biroja priekštelpā, lai piezvanītu, jo nedz Salēviča kabinetā, nedz arī manējā mobilajiem telefoniem nav zonas. Nekādi neizskaidrojama dabas anomālija. Divu istabu tunelis, kas atkārtojas visos mūsu nama stāvos, kur telefoniem nav zonas. Un pēkšņi apstulbstu: Goldmanim taču neviens nevarēja piezvanīt, kamēr mēs bijām Salēviča kabinetā. Man nopakaļ iznāk Salēvičs, jau uzvilcis mēteli, un atkal pasmaida, šodien jau nez kuro reizi:

— Jā, es arī par to domāju. Neviens viņu nevarēja

pie manis kabinetā sazvanīt. Es domāju, ka viņš pats nebūs to līķi nolicis, taču gan jau pamanīsies uz tā rēķina noplēst Ešotam pieklājīgu summu, ar kuru viņš it kā ir atpircies no policijas, jo Goldmaņa galva šajā virzienā nepārtrauc darboties nekad. Bet iespējams arī, ka tas ir kas cits. Tās visas pasakas ar tiem kapsulas rokrakstiem, tās gan viņš nez vai izdomāja. Priekš tam viņam ir pārāk aprobežota iztēle.

Salēvičs atver Rutas slēgto skapi, kur uz pakaramajiem rotājas lietussargi visās varavīksnes krāsās. Pat vēl vairāk — tur ir balts mežģīņots saulessargs, kuru es līdz šim nekad neesmu redzējis. Salēvičs izņem melnu lietussargu un dodas uz durvīm.

— Lietus sākas, uzliec birojam signalizāciju! Tādas lietussargu kolekcijas, es domāju, nav nevienam visā Rīgā. Ruta ir sieviete, un nevajag viņai sagādāt netīkamus pārsteigumus. — Un tad, it kā starp citu, piebilst: — Es tev uz galda atstāju vienu avīzi, domāju, tev pirms rītdienas tikšanās būtu ar to jāiepazīstas! Un — jā, es gribētu, lai tu rīt arī būtu te klāt, jo izskatās, ka viss tikai sākas.

Salēvičs aiziet, bet es ieeju savā kabinetā. Uz galda vientuļa mētājas nevīžīgi noplēsta avīžlapa. Es to paņemu un pieeju pie loga: tomēr gribu pavērot, kas notiks pretējā mājā. Taču tur viss ir kluss. Ātri ar acīm pārskrienu virsrakstiem un apmulstu:

“Kas tad īsti man te būtu jāatrod?”

Tā ir avīzes priekšpēdējā lapa, kurā izvietoti sludinājumi. Otrā pusē ir milzīga bankas reklāma. Es pagriežu lapu atpakaļ. Te ir nekustamā īpašuma rubrika, sadzīves tehnikas sadaļa... Beidzot pašā apakšā, zem miglaina un neatpazīstamas šķirnes suņa purna foto ieraugu nelieliem burtiem iedrukātu sludinājumu, kur kāds, varbūt pats Salēvičs, ar zīmuli ir pasvītrojis vienu teikumu.

Kurtu klubs “Assa” ir lielākais kurtu klubs Baltijā. Kluba pirmsākumi meklējami 1988. gadā, kad viss sākās ar divu šķirņu — krievu vēja suņa un afgāņu kurta — atdzimšanu. Uz šo brīdi mūsu klubā ir daudz dažādu šķirņu: afgāņu kurts, saluki, krievu vēja suns, īru vilku suns, skotu dīrbaunds, greihaunds, vipets, levrete, Čir-neko delPEtna un faraonsuns.

Mūsu kluba biedru suņi ir lieliski izstādes dalībnieki un kompanjoni, tos pazīst Baltijas un citās valstīs. Mūsu audzētāju kucēni dzīvo Eiropā un arī Amerikā. Taču mēs arī nestāvam uz vietas un regulāri importējam uz Latviju jaunus suņus un jaunas asinis, ar kurām strādāt.

Mūsu biedru vidū ir daudz ārzemnieku no Igaunijas, Lietuvas, Čehijas, Norvēģijas, Zviedrijas un Krievijas. Par to, kādas priekšrocības sniedz klubs un kā tajā iestāties, jūs varat uzzināt, zvanot pa telefonu + 371 777 99 888. Aicinām visus kurtu mīļotājus apvienoties!

Manā atmiņā sarosās triju astotnieku kombinācija, es ātri pārskatu kontaktu sarakstu savā telefonā. Jā, tā ir — tas ir Ešota sekretāres telefons. Tad redz, par kādu suņu fermu runāja Goldmanis. Tiešām — hokeja komanda nokomplektējas tīri tā nekas. Ešota Bāskervilu suņu ferma, Goldmaņa pagrabā iemūrēts līķis un es, muļķītis pastarītis no Salēviča biroja.

Izgājis uz ielas, iekļūstu pamatīgā lietusgāzē. Par laimi, mana mašīna stāv tepat ielas galā. Iekāpis mašīnā, ieturu pauzi, tad piezvanu tēlniekam Aleksandram, lai atceltu rītdienas darbnīcu, un itin kā aizsmakušā balsī izstāstu, ka man nāk virsū saaukstēšanās. Aleksandrs noklausās manus melus bez jebkādiem komentāriem un, kad es jau grasos nolikt klausuli, nosmīkņā:

— Paņēma tevi tomēr tas vecais āzis aiz olām!? Brauc tik šurp!

Es pasmejos un apsolos piebraukt pēc pusstundas. Tad piezvanu savai sievai Jasmīnai un pasaku, ka šovakar aizkavēšos, lai viņas ar omi Ingu vakariņo bez manis. Beidzis zvanīt, es vēl nedaudz paklausos radioziņas. Beigu beigās esmu spiests konstatēt, ka policija joprojām nav redzama, kaut arī pagājusi jau gandrīz stunda, kopš tika piedraudēts, ka tā tiks izsaukta. Tātad Gold-maņa spēlīte tiešām ir pavisam cita, nevis tā, ko viņš mums mēģināja pārdot. Es pagriežu mašīnas aizdedzes atslēgu.

Viss tiešām tikai sākas.

3

— CILVĒKI savā muļķībā domāja, ka akmeņi viņiem kalpos, bet beigu beigās — kā iznāca?

Aleksandrs savā pustumšajā darbnīcā, kuru viņš ir iekārtojis bijušā autoservisa angārā, tāpat no šļūtenes mazgā rokas, kamēr es sadzīvei atvēlētajā stūrī ieleju sev melno, bet Aleksandram zaļo tēju. To viņš dzer rīts vai vakars — gan sevis uzmundrināšanai, kā viņš to sauc, gan sevis izslēgšanai, tas ir, iemigšanai. Galu galā, ja jau meli pravieša mutē pārvēršas par patiesību, bet patiesība muļķa mutē pārtop melos, kāpēc lai viena un tā pati tēja nevarētu noderēt visiem dzīves gadījumiem. Ias, kas paliek pāri pēc šīs dzīves īstenības izskriešanās Aleksandra ķermenī, ir tikai izlietne, pielādēta pilna ar netīrām glāzēm un krūzēm.

Es atnāku un apsēžos uz zviļņa, kuram no apakšas rēgojas nelieli āķīši. Sākumā es tos neatpazīstu, taču ieskatījies paraustu aiz āķīša un izvelku no zviļņa apakšas

sieviešu krūšturi, vismaz ceturto izmēru. Redzams, tas ir dārgs izstrādājums, to apliecina dabiskā zīda kritums un blāvi oranžais tonis. Hrestomātiskās detaļas klātesamība Aleksandra telpā izraisa manī homērisku smieklu lēkmi.

Kopš Aleksandrs ir sācis ņemties ar akmeņiem, viņš šajā ziņā ir stipri mainījies. Viņa gandrīz vai mūka dzīvesveids ir beidzies. Laiku pa laikam es redzu gan šo, gan to, kas liecina, ka sieviešu klātesamība Aleksandra dzīvē vairojas ar joni, taču aizmirsts krūšturis...

Aleksandrs, nedaudz apmulsis, izņem krūšturi man no rokām, tad pasmaida un aizmet to pāri galvai. Krūšturis iekrīt mālu podā.

— Man jāattīsta tauste, un tam man vajag miesas, daudz un labas. Un es taču neesmu vainīgs, ka tie sievišķi izvēlas galīgi nevajadzīgus rāmjus, — tā viņš nokomentē manu atradumu un atgriežas pie pirmīt uzdotā jautājuma, lai pats arī atbildētu:

— Tad kā ir iznācis ar akmeņiem? — Aleksandrs, slaucīdams rokas krāsainā lupatā, apsēžas man blakus un neatlaižas, lai pats sev arī atbildētu. — Iznāca tā, ka mēs visi tupam cieši saspiesti kā kulakā pilsētā, kas pēc savas būtības akmens cilvēka garam vien ir. Bet laikam jau garam gribas to slogu, lai sajustu savu spēku.

Skatoties uz māla podu, kur iekrita sievišķības atribūts, es pats sev par pārsteigumu piecos teikumos

Aleksandram izstāstu visu notikušo — to, kā sētas zēni savā starpā turpina spēlēties, kā Salēvičs, izmantojot Ešota piespēli, padod Sašam Goldmanim jūgenda citadeles Alberta ielas namu. Bet tas, paķēris pirkumu, noslēpjas, lai vienatnē to uzšķērstu, un atrod ne vairāk, ne mazāk kā — līķi, par kuru vēl joprojām nav īstas skaidrības, vai tam jābūt arheologu uzmanības laukā kā celtniecības upurim llauoļ>fer vai tomēr kriminālizmeklētāju interešu lokā kā nogalētam un likumīgai apbedīšanai paslēptam līķim.

Aleksandrs uzmanīgi noklausās, lai vārdos materializētu to, kas mani mocīja visu pēcpusdienu:

— Padomā vien krietni par to, kāpēc visa trijotne tik dikti spieto gar to māju. Salēvičs tieši pretī ir sev pat biroju noīrējis.

— Nopircis visu māju!

— Vēl labāk! Vigiem tur ir kāds akmens pagātnē nogrimis, bet akmeņi necieš, ka tos aizmirst un pazaudē Tāpēc jau viņi tur ganās.

— Viņi cits citu tur aizdomās un cits citam neuzticas, — es sāku skaļi domāt.

— Jo, redzi, tas, kas tev pagaidām ir tikai akmens, citam, kas ir redzīgs, ir pērle. Tev būtu jāparaugās uz to māju ar viņu acīm.

— Viņi šajā mājā ir uzauguši...

— Tu gribi man teikt, ka tie vecie krabji ir sentimentāli?

“Te mans pirmais izsistais logs, te mans pirmais ar kaķeni nošautais balodis...” — Un Aleksandrs smejas, ari es sāku smieties viņam līdzi, jo iedomāties Salēviču īsās bikšelēs raudošu vai noskumušu es nevaru nekādā kombinācijā, kur nu vēl Goldmani ar viņa atspoļveidīgajām acīm.

Aleksandrs pēkšņi apraujas un kļūst nopietns.

— Bet kas viņu zin’! Tā jau ar šiem parasti gadās — viņi apjāj visus, lai beigās paši iekristu uz kādu pilnīgu muļķību vai sentimentālas jaunkundzes cienīgu vājību, teiksim, uz tīrām zeķēm vai ziliem kaķīšiem.

— Tur bija viens patiess brīdis, kas gan bija tik smieklīgs, ka pats es to domādams neizdomātu, — Goldma-nis patiešām nobijās, ka, ja izņems to līķi no kakta, māja sabruks. — Es arī šobrīd, to atceroties, nevaru atturēties no smaida.

I'aču Aleksandram tas nemaz neliekas smieklīgi.

— Tas krupis nemaz nav tik dumjš, kā varētu iedomāties, spriežot pēc tā, kā viņš ir apkrāvies ar mantu. Katrā akmenī ir dvēsele, un tāda dvēseles ielikšanas metodika, kādu piekopa viduslaikos, protams, ir pārāk tehniska. Bet, ja cilvēki grib dzīves laikā uzbūvēt piecdesmit piecas mājas, tad jau šiem nekas cits neatliek, kā tās dvēseles zagt no citiem. Alkatība ir traka lieta. Bija te mums viens galma gleznotājs Rīgā. Labi gleznoja, nevar neko iebilst. Tikai viņa gleznojamie, skaties, kā gribi, uzgleznojas un nomirst. Un tā viņš te rullēja, līdz viens, kuram šis bija visu ģimeni uzgleznojis, saka par to skaļi taurēt. Tagad, es tā dzirdēju, viņš ir pārmeties uz Maskavu, un tur viņu aicinot tieši šim nolūkam. Kad ģimene pārāk izplešoties, iespējamo mantinieku pārvieto uz bildi viesistabā, un dalīties nevajagot.

— Te nu gan neizskatās pēc kaut kādas mantinieku padarīšanas! Māja piederēja Ešotam, un to nopirka Goldmanis!

— Tu jau runā kā īstens zelta teļa pielūdzējs! Kapitālisma audzēknis, kurš visu samēro ar banknotēm. Bet šie tavi trīs gurķi auga padomju siltumnīcā, kur priekšstati par mantu bija citādi. Kad viss piederēja visiem un tajā pašā laikā nepiederēja nevienam. Un miljonāri dzīvoja kurmju dzīvesveidu, jo savas banknotes viņiem nācās glabāt koferī, kuru nedrīkstēja izvilkt dienasgaismā, bet vara un māksla dzīvoja pilnīgi atrauti no naudas saimniecības. Viņiem labumus vienkārši izsniedza cars vai dalienas kņazs, kuru toreiz sauca par apgabala partijas sekretāru. Un tad, redzi, tiem, kad tos siltumnīcas stiklus izsita un katrs rāva un vilka, ko spēja, priekšstats par mantošanu sašķobījās. Tāpēc es par mantiniekiem nesaucu tikai tos, kas saistīti ar asinsradniecību. Tur varbūt ir kaut kas, kas kādam šķiet nepareizi sadalīts vai kur briest kāda jauna pārdalīšana. Kaut kā taču viņi arī pirms tam bija pa to māju sadalīti, — toreiz gan, kā sacīt, pēc vecāku izveicības padomju varas vertikālē, liet izveicība tur bija gan! Jo fabriku strādnieku pēcteči mitinājās te, nevis Alberta ielā. — Un Aleksandrs pamāj ar roku uz darbnīcas logu, aiz kura redzami augstceltņu penāļi.

— Salēvičs man parādīja, kuri bija viņu logi, kad viņi tur dzīvoja. Tie visi bija fasādes pusē. — Manas domas tomēr neatlaižas no šī vakara galvenā intereses objekta.

— Nu tad braucam! Paskatīties mēness gaismā, kā viņi tur ir blietējušies, kāvušies un beigu beigās sacietējuši savos krastos.

Kad mēs piebraucam pie Alberta ielas, ir jau pavisam tumšs, taču iela ir labi izgaismota. Nams zaudējis savu pirmītējo krāsu un pievilcību. Tumšās ēnas iegriezušas skulptūru sejās pavisam jaunus vaibstus, un tur vairs nav nekāda skaistuma. Tagad re ir mošķu un briesmekļu valstība.

— Rādi, kuras tad bija viņu bērnības pasaules acis uz ārpasauli!

Un es rādu ar roku uz ovālo logu trešajā stāvā, kas atrodas pašā mājas centrā gan pa horizontāli, gan vertikāli. Ovālais logs ir sadalīts trijās daļās, vidējā ir iebūvēta izeja uz nelielu balkonu visa loga garumā, taču malējās daļas ir iestiklotas ar sīkām rūtīm.

— Te viss ir skaidrs — Kremlis ar tribūnu un cietuma restītēm vienā komplektā. Tā varētu būt uguns stihijas daļa. Neaizmirsti, ka vēl pirms tam, kad šie zēni te iepe-

rinājās, bija citi zēni, kas to visu uzbūvēja, un viņu ambīcijas bija nevis ieņemt, bet gan radīt. Viņi katrā mājā radīja savu pilnīgi pabeigtu pasauli, ar visām četrām stihijām, kosmosu un visu citu. Atcerēsimies, ka līdzīgs pievelk līdzīgu, un mājas iedzīvotāji, pat ja paši to nesaprata, ņēma to, kas viņu sirdij bija vistuvākais. Ešots ir ieņēmis uguns daļu, redzi, kāda sarkanu liesmu atblāzma ir ielikta apdarē. — Aleksandrs nopēta un uzkāpj uz galvas sfinksai, kas atrodas pie mūsu biroja parādes durvīm. Es uzkāpju uz galvas otrai sfinksai. Tagad kļūst redzama pavisam neliela ovālā loga iekštelpas augšdaļa.

Tikām Aleksandra skatiens tur, telpas iekšienē, jau ir atradis sev tuvo, un viņš pārņemts rāda man šādā veidā vienīgo redzamo kolonnas fragmentu.

— Skat, kāds izcils marmors! Zaļais — tas izskatās vēl no tiem laikiem, kad ir būvēta māja.

— Ešotam mājas investīcijās marmora kolonnas nebija minētas, — man viņam ir jāpiekrīt.

— Tie divi augšējie logi, no kuriem vienam blakus ir piebūvēta izeja uz balkoniņu, ir Salēviča logi, — es turpinu savu gida misiju.

— Tā, tur mēs interjeram klāt netiekam! Taču logiem ir atslēgas cauruma forma. Tas tavs Salēvičs taču arī ir baigais vecīts! Bet redzi, ka tās sarkanās liesmas velk līdz ceturtajam, viņa stāvam, ugunij ir atvēlēti divi stāvi, bet zemei un ūdenim tikai pa vienam, izgaisots ir tikai

pēdējais — viltus stāvs. — Aleksandrs beidz savu vēstījumu, un mūsu izjāde uz sfinksām beidzas, jo Aleksandrs jau ir nolēcis atpakaļ uz zemes. — Un kur dzīvoja trešais personāžs?

— Tie trīs kazemāta logi zem ovālā loga balkona, ar skatu uz titānu ribām! — Un tiešām, tikai tagad, kopā ar Aleksandru, es pamanu, cik necili bijuši Goldmaņu ģimenes redzokļi uz ārpasauli.

— Tātad ūdens stihija, kuras uzdevums — plūst un mainīties, taču tieši ūdens visvairāk ciena akmeņus. Taču gan jau Goldmaņu papucītis tik smalki nedomāja, bet ieņēma šīs istabas tāpēc, lai varētu tur sastumt visas savas antikvārās mēbeles, jo, redzi, kad telpās ir lieli logi, tur ar skapjiem un bufetēm izvēršanās nesanāk. Tikai tie viņu pasaules redzokļi kaut kā traki ož pēc proletariāta, logi kā gumijas fabrikai. — Un Aleksandrs jau dodas puspavērtajos pagalma vārtos, kas atrodas tieši mājas centrā, divu parādes durvju ielenkumā. Parādes durvis ar savu izliekto stiklojumu īstenībā ved uz vienu un to pašu kāpņu telpu, kurā atrodas tikai astoņi dzīvokļi, pa diviem katrā stāvā. Pirmajā stāvā ir divi nelieli, tagad izbūvēti studijas tipa dzīvokļi, kur no pārējās telpas ir norobežota tikai dušas kabīne kopā ar tualeti. Mājas projektā šie dzīvokļi, visticamāk, bija paredzēti kungu ģimeņu apkalpotājiem — ķēkšai, auklei vai istabenei.

Ziedu vītnēm rotātajos iekšpagalma metāla vārtos kāds ir atstājis nelielu spraugu, un Aleksandrs par visām varītēm tagad cenšas tur iespraukties. Ar skaļu čirk-stoņu ieplīst viņa vējjaka — rožu ērkšķi pilda arī sarga funkciju.

— Maitas tādas! — Aleksandrs nolamājas, jo nu jau viņš vārtus spiež ar visu spēku. — Es tev kā lielākais zēns mazākajam zēnam varu pateikt, ka savā laikā dabūt trešajā stāvā to istabu ar ovālo logu varēja tikai tāds zēna paps, kurš strādāja Stūra mājā, tas ir, drošības orgānu darbinieks. Nu, to ceturto stāva stūri, kur mitinājās Salēvičs, to varēja vienkārši ieņemt, kad pēc kara visi šīs mājas dzīvokļi, es domāju, bija tukši. Tur pietika ar uzņēmību, jo tolaik varēja dzīvokļus ieņemt un tad apstiprināt savas tiesības jaunajai varai. Taču vajadzēja arī prātu, lai izvēlētos pareizo stāvu, jo liela priekšniecība kāpt uz ceturto vai piekto stāvu negribēja vis, tāpēc bija jāņem tas, ko šie negribēja. Neaizmirsti vēl arī to, ka centrālapkuri šim rajonam pieslēdza tikai sešdesmitajos gados. Līdz tam arī es pats kopā ar savu vecāko brāli rīts vai vakars drasēju uz sesto stāvu ar malkas grozu, jo manam tēvam pietika prāta ievākties pēc Rīgas bumbošanas sestajā stāvā, kamēr tie plānprātiņi, kas ievācās otrajā vai trešajā, visi esot savākti uz čeku pārdomāt un atdzesēt savas sadzīves ambīcijas jaunajā iekārtā. Es uzaugu četrus kvartālus tālāk.

— Bet Goldmanis, viņa tēvs, arī strādāja Stūra mājā?

— Tas dzīvoklis izskatās paštruntīgs, tieši virs vārtiem, kas nozīmē mūžīgu aukstumu no apakšas, un tādi kazarmu lodziņi. Tie zēni no Stūra mājas centās tikt labi tālu prom no tādiem lodziņiem. Varbūt viņš bija tur kāds sīks činavnieks, radinieks kādam ar nopelniem vai arī pierādīja savu izcelsmi no galvenā proletariāta celma...

Nezinu gan, kā Goldmanis kādam būtu varējis pierādīt savu proletārisko izcelsmi, tāpēc jāpaliek pie tā, ka viņam bija nopelni padomju varas priekšā.

Beidzot mēs pa nelielu vārtu rūmi ieejam mājas iekš-pagalmā. Skars pēc mājas fasādes spozmes te ir visai nepievilcīgs. Četri reiz četri metri, ne vairāk, neapmesti, melni, nokūpējuši ķieģeļi.

— Daudz tas mājas saimnieks ar investīcijām nav vis nopūlējies. Piecdesmitajos te turēja ogles, ar kurām arī daži kurināja krāsnis. Tie, kas varēja atļauties tās nopirkt. Mūsējai aklais arī viss bija nokūpējis melns.

— Tur ir otra ieeja. — Es pamāju ar roku uz iekšpa-galma dibenā iemūrētajām necilajām durvīm.

— Kalpu gals ar stāvām vītņu kāpnēm. Taču tieši tur ir noslēpta vertikāle! Tā, caur kuru var atrast visu un saprast visu! Tam visam mēs esam cauri gājuši, toties paskaties, ar kādām vitrāžām pēc Vidberga zīmējumiem viņš ir aizlipinājis ciet skatu uz šo melno caurumu dārgajiem īres dzīvokļiem! — Aleksandrs, pametis ar roku atpakaļ uz sienas pusi, kur tiešām izgaismojas krāsu līnijas zīmējumi, jau spraucas atpakaļ uz ielu.

Kalpu gala durvis atveras, un gluži kā sentēvs ar baltu bārdu un resnu nūju rokās pa tām iznāk Frīdis.

— Kas jums te meklējams? — Viņš krata savu nūju mūsu virzienā.

Es veikli sekoju Aleksandram, un mēs izmetamies uz ielas. Mums garām slaidi tipina zilā apmetnī ietinusies dāmīte ar melnu tīkliņplīvuru uz sejas. Mēs abi vērojam viņu, šo dīvaino parādību no 19. gadsimta, kuras naksnīgajiem soļiem vēl piemīt tas, kas mūsējiem dienā jau sen ir zudis, — skaņa. Es paskatos pulkstenī, tā ir, spoku stunda tuvojas. Šai ielai piestāvētu arī tas. Aleksandram gan rodas pavisam citādi jūtu uzplūdi.

— Mana bijusī! Bet tu domā, ka te ir tikai viena iespēja konfliktam — starp ūdeni un uguni! Tas tur ari čirkst! — Aleksandrs paspēj man iečukstēt un prom ir. Mani tas atkal sāk smīdināt, tieši tāpat kā pirmīt darbnīcā ieraudzītais krūšturis. Es tikai vēl paspēju pamanīt, ka viņš veikli iegrozās tā, lai nav redzama viņa saplēstā jaka.

“No kuriem laikiem un kam bijusī?” Es palieku viens, jo nevar taču ar saviem miroņu noslēpumiem traucēt citu cilvēku dzīvi un prieku. Tad, nostājies pārdotā nama ielas pusē, es ar muguru cieši piespiežos pie mājas sienas un cītīgi nopētu to, ko mana trijotne varējusi redzēt, sēžot pie savas bērnības loga. Tā sacīt, pilnveidoju Aleksandra formulu.

Temīda ir tieši pretī Salēviča logiem, toties Ešota bal-koniņš ir vienā augstumā ar atvērto lauvas muti. Goldina ņu artilērijas lūkas trajektorija arī atduras atvērtās mutēs, tikai šoreiz sieviešu. Atvērtas mutes, atvērtas mutes, aizsietas acis... Par ko viņas kliedz? Un pēc Aleksandra piedāvātā stihiju konflikta iznāk, ka Kšots un Salēvičs ir no vienas, uguns, stihijas, bet Goldmanis ar savu ūdeni ir viņiem svešs! Kaut kādas muļķības!

Mani sāk kratīt drebulis.

— Es tevi uzreiz pazinu. — Man blakus nostājas Frīdis, kuram rokā tukšs iepirkumu tīkliņš. Els iesānis paskatos uz viņu — diez kur tagad, pusnaktī, var doties ar iepirkumu tīkliņu? Bet viņš mēģina saskatīt to, ko esmu tik cītīgi pētījis uz pretējās sienas. Viņam tur neizdodas neko ieraudzīt, un tad jau mēs skatāmies viens otram acīs. Man viņš patīk, un es nolemju pamēģināt.

— Es gribētu vēlreiz paskatīties uz to līķi!

Frīdi tas nemaz nepārsteidz, viņš apgriežas un dodas uz iekšpagalmu. Es eju viņam nopakaļ. Mēs ieejam kalpu gala durvīs. Šoreiz mūsu gājiens uz pagraba stūri izrādās tik īss, ka es to pirmajā brīdī gandrīz neatpazīstu. Frīdis, sapratis manu izbrīnu, nosmīn bārdā.

— Muļķus jau vajag muļķot.

Abi Goldmaņi te acīmredzami ir visai sparīgi darbojušies.

Visi ķieģeļi, ar kuriem bija aizmūrēts stūris, nu ir izlauzti un akurāti sastumti malā. Tagad līķis ir redzams pilnā augumā, tas sēž uz neliela izvirzījuma, ar savām kaulu rokām apkampis savus kaulu ceļgalus. Es izvelku telefonu un ķeros fotografēt to dažādos rakursos. Mājās izpētīšu, tam tagad nepietiks laika.

— Tas laikam ir celtniecības upuris? — es naivi iejautājos Frīdim.

Frīdis sapīkst.

— Nevajag mani turēt par dumju!

— Bet Goldmanis mums ar Salēviču gan to gribēja pārdot tieši tā!

— Goldmanis, tas jau tāds pats kā tēvs — tas tev sprāgušu suni par faraonu pārdos! Bet es skatos, ka tu tomēr neesi Salēviča mazdēls. Es tevi neatceros, kaut arī slauku šito ielu jau no sešdesmitā gada. Salēvičam bērnu, man domāt, nebija!

— Es pie viņa strādāju. Palīdzēju rakstīt līgumu, šīs mājas pārdošanas līgumu, — es izklaidīgi paskaidroju, jo pievēršos izlauzto ķieģeļu kaudzes studēšanai un fotografēšanai.

— Upuris tas varbūt arī ir, — Frīdis atgriežas pie manas versijas, — tikai čekas. Septiņdesmit otrajā Berga, tā, kurai māja piederēja pirms Otrā pasaules kara, atgriezās no Sibīrijas. Veca, salīkusi, bet vēl ar tvaiku. Viņa te visādi izmeklējās savu pazudušo meitu, pat pie manis

uz kambari atnāca. Apraudājās, ka bija palikusi Latvijā, jo tieši tobrīd, kad visi laidās projām, viņai vīrs esot apslimis. Kad ienāca krievi, dzīvoklī viņai atstājuši tikai vienu istabu, bet sākumā viņu neesot aiztikuši. Vīrs esot nomiris, un šī aizvedusi šo uz Meža kapiem apglabāt. Tikko viņa pēc bērēm atnākusi uz dzīvokli, tā viņai pa pēdām čekisti bijuši klāt. Meita, pavisam skuķis, esot paslēpusies tepat mājā. Čekisti visādi izmeklējušies, bet pat viņi ar savu suņa ožu tomēr neesot viņu atraduši. Tā man iedzīvotāji stāstīja.

Berga bija traki aizdomīga, pat man neteica, kur meita bija no šiem paslēpusies, kaut gan es jutu, ka viņa zināja. Elizabete! Elizabete! — tā viņa man te skandēja un tad atiezusi parādīja savus dzelzs zobus, ka, redz, tie viņai esot no tās reizes par mutes vārtiem. Elizabetes valnis! — tā viņa to nosauca.

Bet lodāja gan viņa ap mūsu māju kā odze, pa visiem stāviem. Vistrakāk veča rāvās uz Ešota dzīvokli, kur pati pirms tam bija dzīvojusi. Kundzīte atnesa man šņabi, bet es jau nemaz nedzēru, un tik ilgi te luncinājās, līdz iebaroja man visu pudeli. Un, kamēr es gulēju, šī bija no-kabinājusi no mana saišķa atslēgu, jo Ešots man bija iedevis savas dzīvokļa atslēgas. Viņam tur remonts bija, un man vajadzēja citreiz strādniekus ielaist. Berga domāja, ka svētdienā Ešotu nav mājā, jo viņi pa remonta laiku dzīvoja laukos, bija viņiem tur sava dāča, un bija

ielavījusies viņu istabā. Ko viņa tur bija vandījusi, neviens nezina, gan jau kādi grabuļi viņai bija tur pieslēpti — tik atbrauca Ešota fāterīts, pavisam negaidīti, bija kaut ko mājā aizmirsis, un viņu aiz rokas noķēra. Un kundzīte aizgāja pa etapu atkal atpakaļ uz nometnēm, tikai tagad jau pēc kriminālpanta. Un veča kā zuda, tā arī pazuda, vairs nebija no viņas ne ziņas, ne miņas. Neganta jau bija gan. Kad viņu veda prom, viņa ārdurvīm stiklu izsita. Rasmai, Salēviča sievai, kura tieši tobrīd esot vērusi durvis, sagrieza roku. Tā, ka dabūja viņu ar ātrajiem vest uz slimnīcu. Man vecais Ešots pats stāstīja. — Un var jaust, ka veča Frīdim tiešām ir ieriebusi, gan jau viņu neviens par sliktu atslēgu glabāšanu neuzlielīja.

— Jūs visu laiku te dzīvojāt?

— Jā, vienīgais laiks, kad sabiju projām, bija 1991. gada janvārī, iesākumā mani ielika slimnīcā, no kurienes es aizbēgu pa taisno uz barikādēm. Divas nedēļas sabiju projām, un, kad atgriezos, kāds maita bija logu pagrabā izsitis. Te celtnieki saimniekoja, pārtaisīja gāzes vadu, droši kāds no viņiem arī izsita. Stiklus gan bija akurāti savācis, bet pagrabs bija tā izsaldēts, ka viena apkures truba saplīsa...

Es iegrimstu līķa pētīšanā un pat nenofiksēju brīdi, kad Frīdis apklust. Zobi līķim cieši sakosti. Iespējams, ka apcietināšanas laikā saimnieces meita bija slēpusies

ventilācijas šahtā un rad nejauši iekritusi pagrabā. Varbūt pat nositusies krītot? Es paskatos uz augšu — jā, šis kakts savienojas ar šahtu, tāpēc laikam te arī nav nomācošās trūdu smakas. Tikai, sasodīts, vai tad neviens no mājas iemītniekiem to nejuta? Bet tad, atceroties mūsu padomju laika dzīvokļa smakas, jāatzīst, ka iespējams bija viss! Ventilācijas šahtu varēja aizmūrēt vēl celtniecības procesā, atstājot tikai to imitējošu caurumu, bet ūdensvadu varēja netīšām savienot ar kanalizāciju, kas atklājās tikai tad, kad visi mājas iedzīvotāji nokļuva infekciju slimnīcā ar dizentēriju. Cilvēki nebija izlepuši...

Es paveru līķa žokļus un safotografēju zobus. Nāves tuvums atkal sāk stindzināt, un pēc ieilgušā klusuma attopos, ka esmu palicis viens. Frīdis ir izkūpējis, es lēnām aiztaustos līdz durvīm un, izsprucis pagalmā, uzelpoju; pagalma vārti ir vaļā, un es neatskatoties metos uz mašīnu.

Kad ierodos mājās, visi jau sen guļ, ar astes luncināšanu mani priecīgs apsveicina tikai Džerijs, mūsu labradors. Nosnaudis pāris stundu, jo notikums man neļauj aizmigt, es pamostos un ar izmisīgu slīcēja roku meklēju Jasmīnas gurnu; viņa guļ, piespiedusies man cieši klāt. (iurns ir silts. Tā ir laime. Tad es, neieslēdzis gaismu, aizeju uz blakusistabu, ieslēdzu datoru un ielādēju tajā pagrabā uzņemtās fotogrāfijas. Es tās graizu un palielinu. Palielinu

un graizu. Kaulus, ķieģeļus, sienu un atkal visu no gala. Palielinu līdz miglai, līdz tomēr atrodu meklēto.

Viens no izlauztajiem ķieģeļiem ir tā sauktais ventilācijas ķieģelis. Tas gan ir sasists un sadrupis. Tagad arī vairs nebūs nosakāms, kurā vietā tas bijis iemūrēts. Taču tam ir pielipusi tās pašas krāsas java, kas pārējiem. Tātad Goldmanim varētu būt taisnība vismaz šajā jautājumā. Ešots vai kāds cits nesenā pagātnē tiešām ir uzgājis līķi un tad, pēc Goldmaņa receptes, to atkal aizmūrējis ciet. Mani no mugurpuses apņem silta Jasmīnas roka, un es sajūtu viņas matus uz sava vaiga.

— Kas viņa tāda ir?

Tātad Jasmīna jau sen mani vēro, es paskatos uz viņu. Arī viņu ir pārņēmis ziņkārības drudzis. Mēs kā nekā esam iepazinušies pie līķa, par ko savā laikā tik ļoti bija sašutusi ome Inga. Laikam tāpēc līķi mūs arī pavadīs. Un tagad ir šis Nezināmais no Nezināmā laika. Laikam no šī eskorta mums vaļā netikt. Ks paskatos uz Jasmīnu.

— Es arī gribētu to uzzināt! Bet kā tu zini, ka tā ir “viņa”? Jasmīna nosēžas man cieši blakus, atliek atpakaļ vienu

no manām pirmīt izskatītajām fotogrāfijām un parāda ar pirkstu.

— Pēc iegurņa. Tev vajadzēja man uzreiz pajautāt. Ks taču esmu gandrīz mediķe.

Un tagad viņa šķiro un groza fotogrāfijas, meklē kaut ko internētā, tad atkal salīdzina ar manām fotogrāfijām. Es nokāpju lejā uz virtuvi un uzvāru kafiju, atgriežos, bet viņa vēl nav beigusi.

— Zobi, zobi, zobi... Zobi ir visdrošākais.

Es aizeju atpakaļ uz mūsu gultu, un, kad esmu jau gandrīz aizmidzis, Jasmīna atgriežas.

— Viņai bija gadu divdesmit — divdesmit pieci. Viņai ir bijis žilbinošs smaids, un vispār viņa ir bijusi izsmalcinātības kalngals. Kādi viņai ir pirksti! Es tik garas falangas redzu pirmo reizi. Varbūt viņu var meklēt pēc plombām? No tavām bildēm izskatās, ka kreisajā žoklī augšā viņai ir divi plombēti zobi. 'T ikai divi! Tas ir izcili maz!

Es jau veru muti, lai izstāstītu tikko no Frīda dzirdēto padomju laika sākuma šausmu stāstu, kad lejā, virtuvē, atskan omes Ingas kliedziens. Jasmīna nobīstas, bet es jau ceļos no gultas.

— Viņa laikam atrada kaulu!

— Ko?!

— Es nospēru tam līķim kaulu!

— Tu viņu redzēji dzīvajā? To līķi?

— Jā, kauls ir maisā, es ieliku ledusskapī, lai nesabojājas.

Bet ome Inga jau ieveļas mūsu guļamistabā ar dzeltenu kaulu izstieptā rokā.

— Tu, cilvēks, atver ledusskapi, lai paņemtu kafijai pieniņu, bet tur priekšā rēgojas dinozaura pirksts.

— Ome Inga, tas ir mazais apakšstilba kauls!

— Tātad tu to nešķīstību tur ieliki? Nu tad es tev pasaku, ka to ledusskapi vajag izmest! Šito dumumu!

Ome aiziet atpakaļ, skaļi šķendēdamās, bet Jasmīna aizdomīgi skatās uz mani. Viņa pat atļaujas pasmīnēt.

— Bet kāpēc tu paņēmi tieši šo kaulu?

— Tu taču toreiz stāstīji, ka tas ir vislabākais, lai varētu visu uzzināt par cilvēku!

— Fibula?

— Varbūt arī fibula. Tu varēsi man kaut ko par viņu uzzināt?

— Pamēģināšu.

— Ņemt galvaskausu es neuzdrošinājos, bet šito varbūt nepamanīs. — Es sāku atkal migt ciet. Tagad es gribu gulēt un tikai gulēt.

— Ak tu mans prātvēders, līķu apzadzējs! — Un te jau jaušas izglītota mediķa izsmiekls, kas gan tūlīt nogrimst sirsnīgā atvadu bučā. — Man šodien rīta nodarbība. Bet kaulu es paņemšu un visu, ko var noskaidrot, noskaidrošu, neuztraucies.

Bet man jau viss ir vienalga, un es iemiegu un izslēdzos, kamēr Jasmīna aiziet, aiziet un aiziet, bet ome Inga lejā klaigā un klaigā, un tad beidzot neiztur arī Džerijs. Viņš sāk riet. Un tikai tagad es sajūtu, ka beidzot esmu ticis vaļā no pagraba līķa skatiena.

Taču tūlīt man kā veseris iesit galvā nākamais, pagaidām neatbildamais, bet loģiskais jautājums: “Pārdotā māja

taču pēc visiem Ešota īpašumu apliecinošajiem dokumentiem ir atgūta kā padomju varas nacionalizēts mantojums. Kā gan Ešots, Stūra mājas darbinieka dēls, ir pie tās ticis? Nemaz nerunājot par to otro namu, kuru viņš pirms desmit gadiem pārdeva Salēvičam!”

4

Kad es nākamajā dienā ierodos birojā, Ruta servē brokastis Salēviča kabinetā. Durvis uz priekštelpu ir atvērtas, un es redzu, ka Salēvičs ir iekurinājis kamīnu.

Salēvičs mani tūlīt uzaicina uz vēlajām brokastīm. Novilcis mēteli, es ieeju pie viņa, jo tūlīt klāt jābūt arī abām iesaistītajām pusēm.

— Tādas sarunas labāk risināt uguns klātbūtnē. — Un, viņu papildinot, no kamīna izkrīt dzirkstele, jo Salēvičs arī šajā ziņā necieš tādas sadzīves perfekcijas kā stikla durvis, kas neļautu ugunij izvērsties.

Goldmanis nenokavējas ne mirkli un kopā ar savu dēlu Paulu ierodas tieši vienpadsmitos. Viņi abi ir melnos uzvalkos.

— Aiz cieņas pret nelaiķi, — vecais Goldmanis samulsis paskaidro un metas ieēst, savukārt Pauls iesēžas dziļajā krēslā un skatās uz uguni kamīnā.

Ešots savu ierašanos nesasteidz, viņš to pasniedz.

Izturējis piecpadsmit minūšu nokavēšanās pauzi, viņš ienāk biroja priekštelpā, nesasveicinājies ar Rutu, novelk un uzkarina jaku. Tad ienāk Salēviča kabinetā un, nostājies pie kamīna, pagriežas pret mums.

“Vārtsargs vienmēr meklē vārtus,” man iešaujas prātā.

Ešotam ir samērā drukna miesasbūve, taču viņā, atšķirībā no Goldmaņa, nav nekā ļumīga, viņā nav arī nekā no Salēviča stiegrainības. Vecums, kas viņam arī jau skaitāms septiņdesmit gados, viņu šajā ziņā nekādi nav skāris. īsie mati pat nav sirmi, un neizskatās, ka viņš tos krāsotu. Viņš ir ģērbies džinsos un zaļganā puloverā.

Klusuma pauze ieilgst, arī Goldmanis ar Salēviču nav vakarējie, viņi neliekas traucēties un turpina ēst. Es ieleju sev kafiju, jo vēl joprojām nevaru īsti atmosties. Kad šmak-stināšana beidzas, ienāk Ruta un aiznes projām mielasta atliekas. Ešots visu šo laiku ir nostāvējis nekustēdamies.

Goldmanis atkrīt krēslā, toties Salēvičs iesāk runu:

— Sašam sakarā ar vakardienas darījumu ir radušās pret tevi nelielas pretenzijas.

— Tad tāpēc tas vecais papagailis tā izpucējies! — Tas ir pirmais teikums, ko Ešots noskalda, un laipnība acīmredzami nav viņa stiprā puse.

Goldmanis, pieradis pie šādas attieksmes, pat nedomā apvainoties:

— Es gribētu uzzināt, kāpēc tu pārdevi māju.

— Es taču nepratinu tevi, kāpēc tu nopirki šo māju!

Notiek spēku pārgrupēšanās, Goldmanis pienāk Ešo-tam klāt un triec savu ripu tieši vārtos.

— Mēs vakardien mājas pagrabā atradām līķi!

Ešots nemaz neļaujas aplaisties.

— Citi kopā ar īpašumu nopērk spoku, bet tu līķi! Es tur neredzu neko īpašu!

— Tatad tu zināji, ka tas līķis tur ir! — Goldmaņa seja atkal pieņemas sārtumā uz plikā galvasvidus rēķina.

— Tu gribēji to māju, un tu viņu dabūji!

— Man vakardien nācās izsaukt policiju!

— Tu un izsaukt policiju?! — Ešota smiekli sāk dārdināt Salēviča kabineta griestus.

Goldmanis sapīkst, jo ir skaidrs, ka Ešots neļausies šantažēties.

— Es jau neesmu Saeimas deputāts, lai uzķertos uz tik lētiem trikiem! — Ešots nespēj rimties.

— Tēvs, tas tiešām ir smieklīgi! — Pauls pieceļas no krēsla un pirmo reizi iesaistās sarunā.

— Ko tad tu meklēji tajā pagrabā? — Un tas jau no Ešota puses ir klajš izsmiekls. — Un kāpēc te sasaukta tik plaša publika?

Salēvičs pieiet pie sava bāra un salej glāzēs konjaku. Kā es saprotu, nolūkā izvairīties no ātro saukšanas. Mēs visi izdzeram, arī es kā plašās publikas pārstāvis. Un te mani pārņem īgnums, un es sāku provokāciju spēlīti.

— Bergas daimondus meklēja!

— Dimantus, latviešu valodā runājot! — mani piepeši atbalsta Pauls, taču viņa balsi jaušas niknums.

Trijotne saskatās, bet es, it kā pārņemts ar konjaka izgaršošanu, viņus vēroju.

Akmeņi atveras tikai savā stihijā, tajā, kurā viņi ir radīti, kā būtībā arī jebkurš no mums. Ja granītu iesloga mazdārziņā, lai izkaltu no tā eža skulptūriņu, tas izskatās pēc spēka mitriķim norauta pirksta falangas, bet slīpēts marmors, nomests izcirtuma malā, smilkst kā izsmalcināta jaunkundze, kuru dzīve ir iegrūdusi pašapkalpošanās ēdnīcas trauku mazgātavā. Atrast katram akmenim īsto vietu, uztaustīt stihiju...

Ar cilvēkiem tas ir trīsreiz grūtāk, jo, ietinušies uzvalkos kā skafandros, viņi mēdz savu stihiju noslēpt līdz neatpazīstamībai. Taču, ja grib tikt viņos iekšā, tad nākas pogāt viņus vaļā ar muļķīgām provokācijām un skatīties, kurās vietās viņiem uzmirdz acis. Un Cīold-maņa acis tiešām iemirdzas, viņš pat tīksmē sāk berzēt delnas un nemaz nejūtas samulsis, ka viņa pasaciņa par optisko kabeļu līniju ir diskvalificēta par ziepju burbuli. Savukārt Ešota redzokļu zīlītes paplašinās, un viņš man piekožas ar čūskas skatienu. Salēvičs ir ieinteresēts, taču nekā vairāk, un man diemžēl jāatzīst, ka viņa stihija manā blefā par dārgakmeņiem neatveras. Tātad tas nebūs īsti ne par viņu, ne par Ešotu, bet man vairs nekas cits neatliek, kā tikai turpināt uzsākto:

— Kratīšanas laikā taču neko neatrada — ne viņas meitu, ne krāsainos grabuļus!

— Rupjība ir mūslaiku jaunatnes iezīme. — Goldma-nim mans jaunais, no Frīda aizgūtais briljantu apzīmējums nemaz netīk. Viņš jūtas pazemināts savā kaislībā.

— Un kurš tad no mums šim jaunietim ir izsniedzis svaigās ziņas? — Ešots tagad nikns pagriežas pret Salē-viču, kurš tikai smīnot noplāta rokas.

— Nav jau jābūt Šerlokam Holmsam, lai saprastu, ka tajā namā ir ieslēpts kaut kas, kas jūs velk tam klāt vairāk nekā magnēts. — Es nemaz negrasos izdot Frīdi.

— Nama īpašniecei Bergai tiešām bija izcila zelta broša ar divām pienbaltām upes pērlēm, gan jāsaka — briljantu ietvarā. Mēs, puišeļi būdami, paši to redzējām viņai uz kakla. Tad jau vēl Jānis, — un te Salēvičs paskatās uz Ešotu, — dzīvoja tajā pirmā stāva kambarītī.

— Kratīšanā neatrada nevienu dārglietu, — Ešots pabeidz zinātāja balsī, — dažas lietas parādījās apritē, bet šī broša ne.

Acīmredzami, ka šīs drošās ziņas Ešots ir ieguvis no sava tēva, kurš, iespējams, pat bija viens no kratītājiem, tāpēc man tās šķiet diezgan drošas, taču Salēvičs turpina manu izglītošanu Rīgas vēsturē.

— Bet mūsu, puišeļu, uzmanību brošai pievērsa Sašas tēvs, kurš tobrīd jau bija atgriezies no evakuācijas un pārtapis atpakaļ juvelierī Goldmanī. Bergai taču nepietika naudas vīra zārkam, jo mana māte viņai šim nolūkam aizdeva sava grāmatu plaukta dēļus. Atceries, kā tavs tēvs centās izdīkt to brošu Bergai turpat kāpņu telpā, kad viņa atnāca no vīra bērēm!

— Jā, mans tēvs kā eksperts bija aizsaukts kratīšanā novērtēt viņas rotaslietas. — Goldmanis viegli pārlec pāri nepatīkamām atmiņām un apliecina: — Brošu neatrada. Tas bija izcils Vilhelma Lūkasa fon Kranaha darbs, vēl no tiem laikiem, kad viņa stils nebija atzīts. Upes pērles kroplība tur bija pataisīta par skaistumu, to prata tikai Kranahs! Tas bija īsts šedevrs! Bergas vīratēvs to bija nopircis pa lēto Vācijā, vēl pirms tā maksāja to, ko maksāja, jo sākumā Kranaha darbus neatzina. Bergs, visticamāk, to nopirka par pliku briljantu vērtību, vēl tur bija divi safīri. — Goldmanī biznesmenis nekad neatslābst, un viņa balsī jaušas viegla skaudība par izdevīgo darījumu, kas pašam aizgājis gar degunu tā niecīgā iemesla dēļ, ka viņš tolaik vēl nebija piedzimis. Viņa informētība par brošu pārsteidz, bet droši, ka, neraugoties uz savām biznesmeņa dotībām, Goldmanis sirdī ir un paliek juvelieris.

— Brošu neatrada, — brīdi klusējis, Goldmanis atkārto, jo viņam šis fakts ir vienīgais svarīgais. Un te jau tiešām ir kaislība.

“Iespējams, ka tavs tēvs,” es nikni nodomāju, “arī bija tas, kurš to Bergu denuncēja. Iespējams, viņš arī bija tas, kurš palīdzēja šo kolekciju iepirkt:.” Taču tūlīt pat arī at-dziestu — Bcrgai bija mājas, brošas un brošiņas: ne jau vienas brošas dēļ te ieradās čekas kratītāji, droši vien vēl bija vasarnīca Lielupē un fabrīķis Juglā. Viņa bija nolemta, jo ābeles rudenī nopurina. Un tos, kas grib ēst savus ābolus vienatnē vai zem segas, vēsture jau ne vienu reizi vien ir palūgusi pašus doties uz to glabāšanai sagatavotajiem pagrabiem un restainām kastītēm. Krāšana ir un paliek visbīstamākā cilvēces nodarbe.

— Tas taču bija Frīdis, kas tev piespēlēja to visu par Bergas brošu, vai ne? — Mūsu sarunā iesaistās Pauls, un es jūtos nokautēts. Kamēr es domāju spēlējamies ar hokeja komandu, viņš visu laiku ir vērojis mani un vēsi izsecinājis. Mana dedukcija ir satriekta pīšļos.

Iestājas klusums.

Jūgenda līniju esot saukuši arī par pātagas cirtiena trajektoriju. Izskatās, ka šis novērtējums ir diezgan tuvs. Tā nu mēs te sēžam, pātagas līkloču skaistuma aplaimoti. Un kāds taču tur šo pātagas kātu? Tikai kurš?

— Ko lai es tagad daru? — Goldmanis nu ir vairs tikai nelaimīgs cilvēks. Viņa gribēšana atrast Bergas brošu ir graciozi izvijusies vēsturiskajā telpā un sāpīgi iecirtuši atpakaļ, apdraudēdama iepirktā nama slavu.

— Ir divas iespējas — aizmūrēt caurumu atkal ciet vai arī izvilkt līki ārā un apbedīt. — Salēvičs joprojām ir mierīgs.

Goldmanis nopūšas.

— Man ir jāpadomā! Uz jūsu klusēšanu es taču varu paļauties?

Atbildi uz savu retorisko jautājumu viņš nemaz negaida un ceļas uz promiešanu. Pauls gribētu kaut ko iebilst, bet tēva autoritāte nav apstrīdama, un viņš aiziet, zobus sakodis.

Ešots kopā ar Goldmaņicm iziet priekštelpā, lai pēc brīža atgrieztos viens, ar saburzītu vēstuli rokās. Ešots brīdi svārstās, tad pasniedz to man.

— Man to atnesa pirms kāda mēneša mans strādnieks Oskars. Aploksnē bez markas.

Es atveru aploksni, uz kuras uzdrukāti tikai divi vārdi — “Ešotam Jānim”, un izņemu baltu bezpersonisku lapu, uz kuras visparastākajā šriftā ir uzdrukāts:

“Bergas namā suns aprakts.”

Un krietni zemāk — piebilde lieliem burtiem: “RODŽERS!”

Salēvičs neizpratnē skatās uz Ešotu, kamēr viņš turpina:

— Es par to pasmējos! Tīrās nejaušības dēļ es to nesadedzināju. Taču šorīt man strādnieks paziņoja, ka pazudusi Lora, mana labākā saluki kucīte, un mans Rodžcrs, dobermanis. Saluki — tie ir persiešu kurti. Mēs izķemmējām visu apkārtni... — Un tad Ešota balss aizlūst, un

viņš aizgriežas. Tātad arī viņa vājā vieta ir uztaustīta. Lai turpinātu, viņam ir jāsaņemas.

— Mēs atradām Rodžera kaklasiksnu pie Kārļa un Elzas kapa, tu jau zini, es viņus apglabāju tur, laukos. Tātad suņi ir nozagti vai... vai piebeigti! Es šorīt atbraucu tikai tāpēc, ka gribu atrast to kretīnu, kas to ir izdarījis!

— Tas ir tavā lauku muižā, Rastienas pagastā? — Sa-lēvičs apjautājas. — Bet varbūt to uzrakstīto nevajag uztvert tik tieši? Varbūt tā ir tikai tāda vārdu spēle?

Salēvičs apklust, jo šajā situācijā tomēr ir pagrūti to neuztvert tieši. Ir līķis, kaut arī sievietes, tas atrasts Ber-gas namā, un ir pazuduši divi suņi, viens no tiem ir Ro-džers. Salēvičs aizdomājas un jautā tālāk:

— Kas tev atnesa to vēstuli? Ne jau nu pastnieks?

— Tur jau tas joks, ka vēstule bija iemesta ciema pasta nodaļas vēstuļu kastē, ar klāt piespraustu piecīti markas vietā. Redzi, tur vēl ir sarūsējušas piespraudes nospiedums. Tad nu pasta darbinieces bija noņēmušas to piecīti un ieturējušas sev par labu, bet vēstuli man atgādāja mans strādnieks Oskars, kas mēdz tur iegriezties un savākt man domātos rēķinus. Tagad jau nav tas laiks, kad pēc bojāta taustiņa varēja atšifrēt rakstāmmašīnu, tā var būt nodrukāta jebkurā datorā.

— Kas varēja iemest vēstuli tajā ciema pastā?

— Neviens neko neesot redzējis.

— Tomēr šis kāds zināja, ka tev pieder Bcrgas māja! Un pēc šīs vēstules saņemšanas tu izlēmi to māju pārdot?

— Vispār ne tik tieši, bet man vajadzēja naudu, un, redz, sākumā taču es tirgoju to māju caur nekustamo īpašumu aģentūru. Goldmanis to arī uzzināja no viņiem, vai ne?

— Es to nezināju. Viņš to neteica, bet, ņemot vērā visus pagātnes notikumus, piezvanīja un palūdza man tevi uzrunāt.

— Es viņam atdevu to māju tikai tāpēc, ka viņš deva visaugstāko cenu! — Ešota balsī ieskanas īgnums. — Un tu jau zini, ka viņš to maksāja tikai cerībā atrast Bergas karekļus, visticamāk, to sasodīto brošu, kuras dēļ viņa fāters vēl čurāja karstu.

— Un kas ar taviem suņiem, viņi taču mitinās slēgtā mājā? Te nu gan jābūt kādam sataustāmam āķim!

— Loru mēs parasti turam pie saites, taču vakarvakarā Pēteris, viens cits mans strādnieks, esot gan vienā brīdī palaidis viņu izskrieties. Kad visi citi suņi jau bija atgriezušies, Lora, mana saluki kucīte, esot aizdrasējusi līdz kaimiņu mājai un nokodusi tur vistu. Viņa bija izcila medniece!

Salēvičs savelk izbrīnā uzacis:

— Kādas vistas! Vēl taču auksts!

— Viņam tur sava metode vistu audzēšanai. Esot iznācis konflikts, tāds jau mums nav pirmais. Taču es viņam vienmēr visu esmu samaksājis.

— Un ko tie tavi suņi tur vēl mēdz nokost?

— Lora pēc tam atvesta atpakaļ, uz nakti visi suņi bija ieslēgti savā mājā. — Ešots, it kā nedzirdējis jautājumu, turpina, taču pēc brīža acīmredzami apmulst. — Tu domā, ka vēstule nav saistīta ar suņu pazušanu?

— Ir jāizskata visas versijas. Arī ar plikām sakritībām. Tīts, kurš ir rakstījis tev vēstuli, ir visai labi informēts par lietām, kuras zina tie cilvēki, kuri nez vai gumijas zābakos pastaigājas gar tavu muižu un nolūko tavus labākos suņus.

— Lora tikko pēdējā izstādē Budapeštā paņēma abas zelta medaļas, par viņu rakstīja žurnālā “Astes”. Es viņu nopirku tikai pirms pusotra gada kā kucēnu. Tur ir tādas asinis! — Un Ešota balsī jaušas satriektu cerību un atriebes alku mistrojums.

— Es nejautāšu, cik tu par viņu samaksāji, jo cilvēks, kas sāk ņemties ar asiņu uzlabošanu, veselo saprātu ir zaudējis vēl pirms tam! Bet tā suņu būšana taču ir tā, kuras dēļ tu pārdevi māju?

— Var teikt ari tā. Tas nav lēts prieks — dabūt izcilus paraugus, visas izstādes un pārošanas, kopšana. Suņu kopšanā vien strādā pieci cilvēki. Man tagad jau ir četrdesmit vēja suņi, divi saluki... — Ešots aizvainojošo Salē-viča piezīmi par zaudēto prātu izliekas nedzirdējis.

— Skaidrs, — Salēvičs viņu pārtrauc. — Vai Kārļa un Ļizas kaps ir tālu no mājas?

Elza-Ļiza manās smadzenēs izvelk “Elizabetes valni” — dzelzs zobu rindu, kuru man naktī tik spilgti uzzīmēja Frīdis. Tātad Ešots ir pamanījies noprecēt Bergas meitu, to pašu, kuru toreiz kratīšanā neatrada. Tātad kāds viņu tomēr bija atradis, vai arī viņa nemaz nebija pazudusi! Bet kas tad ir tas sakņupušais stāvs jūgenda nama pagraba ziemeļaustrumu stūrī? — Un es atceros nepatīkamo sajūtu, kad, uzvilcis cimdu, izcēlu līķim apakšstilba kaulu.

Ešota balss atgriež mani atpakaļ, jo viņš tostarp jau turpina aprakstīt notikumu vietu.

— ...nav gan tālu. Māja atrodas pakalnā pie ezera, bet es apglabāju viņus pāri ezeram, otrā pusē. Tie nav nekādi kapi, rikai divas kapu vietas. Melna marmora obelisks un maza dekoratīva priede.

— Banzai? — Salēvičs, man par brīnumu, atļaujas būt sarkastisks.

Ešots negaidīti pievēršas man:

— Tu vari šodien pat atbraukt to visu apskatīt un sākt meklēt, es kaklasiksnu atstāju, kur atradu. Suņus vēl pagaidām nav izdevies atrast, es izsūtīju visus meklēt. — Un Ešota balsī tomēr uzpeld cerība, kas tūlīt noslāpst gatavībā pieņemt nenovēršamo, visai līdzīga tai, kura pirmīt ieskanējās Goldmaņa jautājumā: “Ko man darīt?’’

— Es apsolīju, ka tu uzņemsies izmeklēšanu, — Salēvičs beidzot uzrunā mani, — jo tu šobrīd esi vienīgais, kas to var izdarīt! Protams, visam jānotiek bez policijas iejaukšanās un nevajadzīgas publiskas rosības. Visu vajadzīgo atbalstu mēs tev sniegsim. Ari tehnisko! Cian Goldmanis, gan, domāju, ari Ešots, — tā reizē ir gan piezīme, gan arī paša Ešota apliecinājums, — apmaksās tavu darbu!

Neiešu slēpt, ka manā saules pinumā sakustējās patīkama kņudoņa, taču es ari vairs neesmu paipuisītis, kas palēkdamies priecājas par katru iespēju.

Viņi abi apklust, gaidot manu atbildi.

Bet man beidzot atnāk pavisam cita atbilde — uz jautājumu, kas urdīja mani visu laiku pēc vēstules izlasīšanas. Tā ir rakstīta divos piegājienos!

No sākuma ir iedrukāts: “Bergas namā suns aprakts.”

Un vārds “RODŽERS” ir iedrukāts nākamajā piegājienā, jo tas nekādi nesamērojas ar pirmo. Abiem tekstiem gan sakrīt šrifts, ko piemeklēt nemaz nebija grūti, bet nesakrīt lapas centrēšana. Kāpēc tik dīvainā veidā rakstīt vēstuli? Te ir kaut kas kopīgs ar to sūtījumu, ko atrada blakus līķim. Tas arī sastāvēja no divām daļām.

Taču Salēvičs un Ešots gaida manu atbildi, un es īsti nesaprotu, kā lai viņiem to pārdod?

Un es palieku pie viselementārākā — pie pauzes, kuras aizpildīšanai pieeju pie loga. Pie Goldmaņa nama durvīm tieši šobrīd piebrauc policijas mašīna, no kuras kāpj ārā cilvēki civildrēbēs. Viņus sagaida un ved dziļāk pagalmā divi policisti formas tērpā, apkārt sāk pulcēties cilvēki. Apstājas pat viena japāņu tūristu grupa. Viņi, rokas izstiepuši, knipsē kaut ko mājas iekšpagalmā.

— Nez vai tas, par publisko klusumu, vairs ir iespējams? — Atkāpies es ar roku norādu uz loga pusi saviem sarunas biedriem.

Viņi abi pienāk pie loga. Un mēs stāvam, kamēr piebrauc ātrie un no iekšpagalma uz nestuvēm iznes ārā veco Goldmani. Blakus nestuvēm iet Pauls, viņš iekāpj mašīnā, un ātrie, ieslēguši zilos guņus un gaudu sirēnu, aizbrauc.

— Ķēpa būs pāri galvai! — Ešota balsī ieskanas sapīkums, kas pāriet nogurumā.

Pa mājas parādes durvīm, it kā nekas nebūtu noticis, iznāk sirms vīrietis, gadus sešdesmit vecs, ar būti galvā un spieķi rokā, viņam blakus ir krāšņa rudmataina sieviete, gadus četrdesmit veca. Viņi apstājas un neizpratnē nolūkojas uz cilvēku pūlīti. Viņiem tūlīt klāt piesteidzas apmēram trīsdesmit gadu vecs vīrietis sporta jakā un, žestikulējot ar rokām, smaidīdams neīstu, uzlipinātu smaidu, cenšas kaut ko iestāstīt, taču sieviete piepeši iekliedzas un gandrīz pusskriešus metas projām. Viņas partneris, cik nu atļauj viņa vecums, steidzas tai pakaļ, tomēr jaunais vīrietis sporta jakā ir nadzīgāks. Viņš pamanās sievieti panākt pirmais, un nu sievietei sākas histērija. Viņa spiedz tik skaļi, ka tas ir dzirdams pat cauri aizvērtajiem logiem.

— Tas ir atašejs ar savu draudzeni, psihopātisku gleznotāju. Viņa jau no paša sākuma sirga ar bailēm no stāstiem par vecu māju spokiem un kādām tur ezotērikas glupībām. Esot pat likusi Jurim, nama pārvaldniekam, tam, kas viņu tikko centās pārķert, ierakstīt īres līgumā punktu, kas apliecina, ka “māja ir bez spoku apgrūtinājumiem”.

Policists tikām izgaiņā sanākušos, aizslēdz vārtus, un iela noklust. Mēs atkāpjamies no loga, un es pamanu, ka kamīnā beidz kvēlot pēdējās ogles. Kāds klusi pieklauvē pie kabineta durvīm.

— Jā, Rūtiņ! — Salēvičs atkal ir pati pieklājība.

Ruta ienāk telpā, un bedrītes izlec viņas vaigos:

— Tikko bija atnākusi mūsu sētniece. Pretējā namā ir atrasts nosists cilvēks. Vecs večuks. Viņš esot tur pagrabā dzīvojis. Viņu šorīt no rīta pavisam nejauši atradis blakusmājas īrnieks, kura pastaigā izvestais suns pa vārtos atstātu spraugu esot iesprucis iekšpagalmā. Kad saimnieks iespraucies viņam pakaļ, suns ošņājis večuka līķi, kurš esot gulējis atvērtajās kalpu gala durvīs, zem galvas bijusi īsta asiņu peļķe. Taču domā, ka viņš nogalēts savā istabā, jo asiņu sliede sākas tur. Redzams, viņš vēl ar pēdējiem spēkiem rāpus ir mēģinājis izkļūt no sava mitekļa. Atrada arī to otro, pareizāk sakot, skeletu...

Tālāk Ruta vairs neturpina un aiziet.

Tad es vēl nesalīmēju, ka pats esmu vislabākais objekts, lai kļūtu par večuka slepkavībā aizdomās turamo. Bet to gan es sapratu uzreiz, ka tobrīd, kad Frīdis mani pieveda klāt līķim, mēs neesam bijuši vieni. Frīdim, tēlaini izsakoties, ir aizbāzta mute.

Ja nu kas ir viennozīmīgi skaidrs pat katram japāņu grupas tūristam, tad tas, ka Frīdis pēc desmit gadu spo-cības un bezdokumentu dzīves beidzot ir materializējies dienasgaismā. Ķermenī, kurš ar glābējriņķa neatlaidību ir izvilcis civilizācijas un birokrātijas acīm Aizmigušo princesi ar slaidajiem pianistes pirkstiem... un rikai divām zobu plombām.

5

EŠOTS KAUT ко nomurmina par vajadzību tikties ar sava bijušā nama pārvaldnieku un iziet.

Mēs ar Salēviču paliekam divatā. Salēvičs aicina, lai aizeju līdz savam kabinetam, un nez kāpēc pats atnāk līdzi.

— Tas vajadzīgs pareizai lietas subordinācijai, — viņš pavisam nopietni paskaidro, — tu tagad esi galvenais. Un šajā sakarā man tev ir vēl kas piebilstams.

Es apsēžos savā ratiņkrēslā, taču Salēvičs paliek stāvam kājās.

— Ir lietas, kuras tev būtu jāuzzina tīri tehniski, un es tevi atbalstīšu, cik nu manas iespējas atļauj. Taču es tev nestāstīšu savas versijas vai ko es turu aizdomās, lai tevi neietekmētu. Tā ir tava izmeklēšana, un esmu pilnīgi pārliecināts, ka tu atradīsi pareizās atbildes.

Salēvičs iziet, es palieku viens. Viens ar pirmo man uzticēto lietu. Kad norimst pirmais emociju vilnis, es

izvelku papīru, lai sastādītu plānu. Plānu, kā darboties. Taču tā vietā es uzzīmēju tikai pliku trīsstūri.

“Hipotenūza šajā dislokācijas trīsstūrī ir ievilkusies starp Salēviču un Goldmani, bet ko lai ar to visu iesāk loģiski domājošs cilvēks?” Un es to saplēšu un iemetu kamīnā. Tad es velku nākamo trīsstūri.

“Kaut kur taču abi šie trīsstūri krustojas!” Es saburzu arī šo lapu un nokurinu abus papīrus kamīnā.

Frīdis, nu jau nelaiķis. Berga, kas nu jau arī nelaiķe. Bergas broša, kas pazudusi. Bcrgas meita...

Elizabete! Tas ir vienīgais, kas man šobrīd iešaujas prātā. Tātad sākšu ar Elizabetes meklējumiem.

Mans skatiens atduras kamīnā, kamīnā, kurā nokū-pināti manis uzzīmētie trīsstūri, tāpat kā jūgenda nama aklajā šahtā ir nokūpinātas visu iepriekšminēto dzīves.

Ārpus nama ir tikai Ešota suņi, un tie manos trīsstūros pat neparādījās, jo galu galā viņi taču nav vilki un viņiem nav savas spēles. Viņi ir tikai suņi, kuri pieder vienam no trīsstūra. Viņus baro cilvēks, un viņi pieder cilvēkam. Tam, kurš arī ir iesiets jūgenda nama mezglos un ar man nezināmas kosmosa gumijas spēku atvilkts atpakaļ.

Atveras durvis, man pakaļ ir atnācis Ešots.

Rutas lietussargu statīvā nav lietussarga. Toties blakus viņas galdam viens atvērts lietussargs valstās no sāna uz sānu. Spilgti sarkans. Ruta kaut ko cītīgi raksta savā piezīmjdatorā un pat neaplaimo mani ar skatienu. Salēviča kabineta durvis ir puspavērtas.

— Man parīt jābrauc sniegt liecību, — Ešots iemet šos vārdus tukšajās Salēviča kabineta durvīs. Salēvičs pienāk tām tuvāk, taču priekštelpā neparādās un no mums neatvadās. Biroja durvis mums aiz muguras smagi aizkrīt. Un es sajātos nošķelts, viens un... brīvs.

Mēs braucam Ešota džipā jau otro stundu un nesarunājamies. Sākumā mēs rullējam pa līkloču šosejām uz Ērgļu pusi, laikam, lai izvairītos no radariem un ceļu policistiem, jo Ešots uz nebēdu pārkāpj visus ātruma ierobežojumus un noteikumus. Kad beidzot nogriežamies no šosejas un sākam braukt pa izdangātu zemes ceļu, apkārt vairs nav nekādas sakoptības un tumšais egļu mežs nebūt neveicina saulainu bērnības izbraukumu atcerēšanos. Drīzāk pirmās šausmenes, pēc kurām bija bail gulēt tumšā istabā. Bet Ešota sejā sāk iekrāsoties jaunas krāsas — pirmatnējas mežonības tiešums. Egļu ēnu drūmums, jāsaka, visai labi sasaucas ar Ešota neizdibināmību. Un viņā vairs nav nekā no pilsētnieka. Viss, uz ko man šobrīd atliek cerēt, ir tas, ka viņš savus suņus nebaro ar cilvēku gaļu.

Par laimi, mēs iebraucam priežu silā, tad gaišā izcirtumā, un var just, kā Ešots izgaršo katru dzelteno smilšu bedri un katru dangu, kurai mēs veiksmīgi tiekam pāri. Džips žēlots netiek, tādus viņš laikam mēdz ātri vien nobraukt un aizmest. Mani mētā pa mašīnu, un sākumā es sitos pret mašīnas durvīm un sēdekli, līdz tomēr pielāgojos Ešota stihijai, un tad jau mēs kopā rullējam pāri kalniem un lejām kopā kā viens vesels. Bet vienā slīkšņā mūsu mašīna tomēr iestrēgst un tad, nespējot izkārpīties, arī noslāpst. Ešots nemaz neliekas pārsteigts, viņš veikli izmetas no mašīnas, atstāj atslēgas aizdedzē un, pat ne-iesmeldams ūdeni savos zābakos, divos soļos izlec sausumā.

— Lec tu arī. Mana māja ir tepat, aiz kalna. Pēc tam izvilks ar traktoru.

Manas kurpes piesmeļas ar ūdeni un žļurkst. Es apstājos, lai to izlietu, taču Ešots nemaz nedomā mani gaidīt. Viņš jau ir uzkāpis kalna galā. Kamēr viņš tur stāv, es viņu panāku.

— Apkārtnes iedzīvotāji cerēja, ka es te izbūvēšu ceļus. Ber man riebj tā pilsētas sasniedzamība, jo tur, kur viegli nokļūt man, viegli būs nokļūt arī tiem, kurus es varbūt nemaz negribu redzēt. Vismaz tik daudz esmu panācis, ka nejauši garāmgājēji te neklīst.

Es klusēju, jo kritiens atpakaļ senču asinīs, kad dārgumus vadāja ar zirgiem un slēpa svešam skatienam, ir acīmredzams. Te jūgenda vītnes ir uzzēlušas atpakaļ neiz-brienamos krūmos, gan jāatzīmē — par labu spēkam, nevis enerģijas surogātam, vārdā amerikāņu dolārs.

Tagad arī manām acīm paveras visa ainava. Lejā ir ezers, balts un stings, dienvidu pusē zeme vietām atkususi un pelēka, bet te vēl sniega un ledus papilnam, nav nekāda pavasara, kurš jau atkausējis Rīgu. Viņa māja piekalnē tiešām ir izcils veidojums. Tai nav nekā nedz no latviešu zemnieku sētas taupīguma, nedz arī no vācu baronu piļu drūmuma un... neviena asa stūra vai stingras līnijas. Tā ir ovāla horizontāli un, izskatās, arī vertikāli. Trijos stāvos, kuri malās sarūk līdz vienam. Ovāla konstrukcijā un ovāla dizainā, un ainavā tā izskatās pēc ligzdā ieliktas olas. Šo iespaidu pastiprina arī dzeltenīgā mājas krāsa. Iestādītie koki ir vēl mazi un gana tālu no mājas, lai arī paaugušies to nenomāktu.

Uz leju, tuvāk ezeram, pēc visa spriežot, atrodas staļļi un, kā es saprotu, ari suņu aploki. Tiem atšķirībā no mājas klāt pieiet lauku celiņš. Pāri pretī, otrā kalna galā stāv melns obelisks, kas laikam kļuvis par kapa vietu Ešota ģimenei. Es melotu, ja apgalvotu, ka obeliska siluets kalna galā ar visu tam piegulošo stāvo taciņu nemodina manī domas par upurvietu. Par laimi, pagaidām tikai suņu nebrīvei, jo neredzu citu iemeslu, kāpēc lai kāds atstātu suņa siksnu tieši tur.

“Kaps suņu nebrīvei, kad viņi atraujas no Ešota dresūras un selekcijas idejām uz citiem medību laukiem. Un tad jau kaps nebrīvei kļūst par visīstāko Brīvības pieminekli.” Man pašam tas iepatīkas.

Mājas durvis atveras, un uz kolonādes ieskautā lieveņa iznāk slaida tumšmataina sieviete ar mandeļu acīm. Viņa ir no tām sievietēm, kurām precīzu vecumu pateikt ir grūti, taču viņai noteikti nav mazāk par trīsdesmit pieciem gadiem. Viņa stāv uz lieveņa, drebinādamās savā bēšīgajā puloverā, un nenāk mums tuvāk. Та viņa tur stāv, kamēr Ešots, nekādi uz viņu nereaģēdams, apved mani ap māju, pie reizes atklādams mīklu, kas man, uzskatot māju, nedeva mieru: kāpēc Ešots nav centies iezīmēt braucamo ceļu uz savu māju. Aiz mājas stāv mazītiņš helikopters.

Kad atgriežamies atpakaļ, sieviete vēl joprojām gaida mūs uz lieveņa.

— Iepazīsties, tā ir Marina. — Ešots tikai tagad atļaujas viņu ievērot.

Marina pasniedz man savu šauro plaukstu, un es to satveru ar pašiem pirkstu galiem. Kaut kāda sestā maņa man saka, ka viņā austrumu asinis ir iegāztas ar spaini, nevis iepilinātas ar pipeti. Un mandeļveida acis noteikti nav Ešotu ģimenes mantojums.

— Jums ir skaista māja. — Es atkal atļaujos provokāciju, taču Marina manu āķi nemaz tā neuztver. Viņa nosarkst un ar svešādu akcentu apveltītā balsī bērnišķīgi nopriecājas:

— Jums patīk?!

— Šo māju es uzbūvēju viņai, — paskaidro Ešots, pie-kļaujot sev Marinu, un tas jau varētu liecināt par ilgstošām un stabilām attiecībām, ja tikai Ešots tūlīt pat ar atklātu nevērību nebūtu pastūmis Marinu uz durvju pusi, jo būtībā galveno — savas īpašumtiesības uz šo skaisto būtni — viņš taču man jau ir prezentējis.

— Palūdz, lai Sarma iedod Andrejam citus apavus! Mēs aiziesim līdz turienei. — Viņš nenoteikti pamāj Marinai ar roku. Tūlīt, it kā to vien būtu gaidījis, parādes durvis atver sievišķis ar kārtīgu dzīvsvaru, baltu priekšautu un milzīgu spraugu starp priekšzobiem, ar pirmo skatienu īsti nav iespējams noteikt, vai tas ir zoba trūkums vai tomēr dabas kaprīze. Un šis radījums nopietnā balsī tūlīt notēmē uz manu kāju, piedzīdams ar aci gandrīz kā ar cirvi.

— Kurš ta kājai ir mērs?

Es savos jauniegūtajos gumijas zābakos kopā ar Ešotu pietuvojos staļļiem, kuri kopā ar suņu kūtīm veido noslēgtu loku. Ešots atver vārtus, un mēs ieejam pilnīgi citā pasaulē, taču arī te viss ir izpucēts, cik nu to atļauj dzīvnieku turēšana. Pagalms ir daļēji bruģēts — tātad dubļi tomēr piespieduši Ešotu atcerēties civilizāciju. Strādnieki, starp kuriem ir arī jauna sieviete ar kārtīgām krūtīm, no kurām pagrūti atraut acis. Ešots pamana manu reakciju un pasmīn. 'Tajā pašā laikā viņš saņem savu padoto sveicienus, kuri nav nedz pārāk iztapīgi, nedz arī vaļīgi. Arī ģērbti visi ir tieši tāpat — atbilstoši apstākļiem, darba drēbēs, taču tīrās un pārdomātās.

Acīmredzami, ka laba desūra visos virzienos ir Ešota jājamzirdziņš, jo labi atceros, kādus redzēju darba cilvēkus pēdējo reizi, kad dzinu mašīnu uz servisu. Ar smēķi zobos, nenosakāmas dienas bārdu un uzpampušu ģīmi pēc iepriekšējā vakara iedzeršanas.

— Es turu arī dažus rikšotājus. — Ešots pieiet pie nožogojuma un noglauda zirgam galvu. — Pie manis cilvēki brauc medībās. Zirgus es pērku. Divgadniekus vai trīsgadniekus, kuriem nav sanākusi karjera hipodromā.

Bet ir redzams, ka galvenais saimnieka lolojums ir suņi. Tie aizgūtnēm rej un saceļ ausis ciet cērtošu troksni. Es nekad līdz šim neesmu redzējis vienkopus tik lielu daudzumu.

— Viņi apsveicinās ar mani, — Ešots man kliedz un, iegājis aplokā, atver ārējos vārtiņus.

— Visticamāk, ka suņi ir paņemti tieši pa šiem vārtiem, — viņš piebilst.

Suņi sprūk ārā, un blakus eošie cilvēki rokas vien noplāta, un tagad es redzu pat slēptu īgnumu, jo sadzīt šo baru rokā nav nieka darbs. Un tagad skaidrs, kur rodas tās nokostās apkaimes vistas. Paliek tikai tie, kas ielikti atsevišķos nodalījumos, un tie divi nelaimīgie, kuri tieši šobrīd tiek sukāti.

— Laid viņus vajā! — Ešota pavēle ir kategoriska un neapstrīdama, un tagad jau man vairs nav pārliecības, ka galvenie dresējamie šajā muižā ir suņi.

Ešots tikām jau ved mani tālāk, un te es beidzot pamanu pirmo mazo zemes celiņu, pa kuru mums tuvojas pajūgs, kam uzkrauti kautķermeņi. Tātad lopiņi tomēr tiek baroti ar importu no citām saimniecībām, tik paš-pietiekams Ešots nemaz nav.

Importētājs, kā es viņu nosaucu, piebraucis tuvāk, noņem cepuri un apsveicinās ar Ešotu, tad ar mani, un viņā es nojaušu brīvu cilvēku, tātad vienīgo, kurš man varētu kaut ko ticamu pastāstīt. Taču viņš aizbrauc, bet mēs dodamies tālāk ap ezeru, uz obeliska kalnu.

— Sugu var uzturēt tikai ar šādu saimniecību. Visi tie dzīvokļu un mazmājiņu sunīši ir un paliks dekoratīvu spilvenu statusā, pat ja tiem ir doga augums. Tā ir nejēdzība, kuru vajadzētu aizliegt ar likumu. Tur nevar attīstīt nedz vajadzīgās fiziskās, nedz rakstura īpašības, nemaz nerunājot par suņu turētāju alkatību, kuras dēļ tiek atstāts katrs kucēns un kuces dzemdē, kamēr pupi nokaras līdz zemei un viņas nogāžas. Viss viņu ideāls ir aprobežojies ar eksterjeru, iepakojumu, bet īstu sugu var izveidot tikai ar nežēlību. Tādu, kāda savulaik bija padomju un tagad ir Ķīnas sportā. Un, lai izvēlētos, vajag masu, vajag skaitu. Nevar izvēlēties no viena vienu.

Es saprotu, ka šoreiz labāk paklusēšu, ka arī esmu īpašnieks sunim, kuru es mīlu un kurš mīl mani, un mums ar to pilnībā pietiek. Bet Ešots tikām turpina savu teoriju:

— Eiropas aristokrātija izkurtēja, jo viņi savukārt lika labākos eksemplārus pārāk tuvu. Izvilkt ekstraktu ir riskanti, un likt to kopā ar citu ekstraktu ir vēl riskantāk, it īpaši tāpēc, ka cilvēki nav iemācījušies tikt vaļā no blakusproduktiem. Tāpēc, ka arī blakusprodukti var dot savu augstāko koncentrāciju. Un tad var iznākt vai nu izcils eksemplārs, vai arī... izdzimtenis.

Un tad Ešots, trijos teikumos izskrējies pa Eiropas aristokrātijas vēsturi, atkal atgriežas pie suņiem:

— Mums bija viens tāds vēja suns, kuram bija izcili vecāki, bet mēs bijām spiesti viņu nošaut. Viņš ķēzījās, kur pagadās, iekoda man un arī kopējam. Dresēt viņu vispār nebija iespējams. Tāpēc vienmēr jāļauj ienākt jaunām asinīm. Tas, protams, ir risks — krist trīs soļus atpakaļ, bet sugu veselu var uzturēt tikai tā. Ir kaut kāda robeža, kurai pāri netikt.

Iestājas pauze, kuras laikā es tomēr atļaujos atgriezties pie aristokrātiem un iebilst:

— Ar aristokrātiem vis nebija tik viegli kā ar suņiem. Viņus neviens negalēja, viņi tika atstāti pilnā skaitā, arī tie, kuri bija pilnīgi kretīni. Viņi kļuva par sodību saviem dzimtcilvēkiem. Es domāju, ka viņus, Eiropas valdošos namus, nevadīja cilvēka selekcijas ideāls, viņi vienkārši gribēja paturēt ģimenē naudu un varu.

Ešots ieinteresēts paskatās uz mani un pēc brīža skaļi pabeidz savu domu, kuru laikam rosinājis mans iebildums:

— Tāpēc vienmēr jāatstāj iespēja kauties ar dūrēm, jo jaunas asinis var ienākt arī tā. Un tāpēc vajag audzēt suņus, kas var iet medībās, kurās neizmanto ieročus.

Tur vairs nav ko piebilst, jo skaidrs, ka Ešotu visvairāk interesē spēka nesēju selekcija. Man nav saprotama rikai viņa piebilde par medībām bez ieročiem, kāpēc viņš ir izvēlējies vēja suņus, nevis rotveilerus un dobermaņus. Nav skaidrs tik ilgi, līdz viens no vēja suņiem, kas skrien mums blakus, pēc Ešota komandas dažu sekunžu laikā mūsu acu priekšā nokož lapsu, kura nez kādā veidā aizķērusies šajos desmitiem reižu izķemmētajos un pārķemmētajos medību laukos. Vēja suns to panāk dažās sekundēs, un lieta ir darīta. Ešots pieiet klāt medījumam, uzliela suni, paņem rokās nokosto lapsu, kuras kažoks tiešām ir apskādēts visai nedaudz, un tālāk mēs ejam klusējot. Rotveilers to saplosītu lupatās. Miesnieks ir un paliek miesnieks. Ešots audzē medniekus.

No kalna puses mums pretī iznāk Oskars, vezdams sev līdzi virvē iesietus suņus. Vienu tiešām izcili skaistu, slaiku, ar nokarenām ausīm, un dobermani, kas nebūt nav sliktākais savā sugā. Loru un Rodžeru.

— Tikko atskrēja! Paši atskrēja!

Suņi ir noguruši, noskrējušies un rimti. Vērojot viņu ķermeņus, es sāku Ešotu saprast. Tie tiešām ir izcili graciozi eksemplāri.

Taču Ešota sejā es neredzu gandarījumu, ka situācija ir tik vienkārši atrisinājusies. Neredzu selekcionāra prieku par sugas paraugu iegūšanu. Ešots suņus uzmanīgi vēro, viņš jautājoši paskatās uz Oskaru abiem vien saprotamā valodā, un Oskars tūlīt, nevarībā noplātījis rokas, arī apstiprina:

— Es domāju, jā! Rodžers ir aplecis Loru. Ko lai dara!

Ešots ātri atgūstas, taču viņa seja kļūst vēl drūmāka.

Viņš paņem pie saites abus suņus, un mēs tālāk turpinām ceļu kopā ar tiem.

Stāvā taciņa uzved mūs kalnā. Obeliskā ir iecirsti divi vārdi — Elizabete Ešota un Kārlis Ešots. Gadskaitļi ir neizlasāmi.

Un tad seko kaut kas man pilnīgi nesaprotams. Ešots ielādē savā bisē patronas un pilnīgi aukstasinīgi blakus kapam pavērš stobru pret slaiko saluki kucīti, un to nošauj. Viņa pat nepaspēja saprast, kas notiks, kamēr Rodžers, dobcrmanis, atlec malā un spalgi iegaudojas.

— Viņa sugai vairs neder. — Ešota balss atkal aizdomīgi sažņaudzas. — Tur būs tikai bastardi. Kuce, kuru pirmo reizi aplec cits, nekam neder.

— Mierā! — Ešots noglauda savu Rodžeru, paceļ pie kapa nomesto kaklasiksnu, apliek to viņam un strauji pagriežas, lai dotos atpakaļ. — Tā ir mana sieva un dēls. — Ešota balsī jūtas dīvaini miksējas.

Saluki kuce, skaistule, kurā pat es, sugu nesapratējs, jau paspēju ieskatīties, paliek guļot blakus Ešota sievas un dēla kapam.

— Tā ir kaimiņa jaunbūve? — pēc minūtēm desmit es beidzot spēju uzrunāt Ešotu un norādu uz pussabrukušu celtni, kura ir pamanāma tikai tagad, jo mēs dodamies mājup pa otru ezera pusi. Tajā vēl jaušas padomju cilvēka vēriens un izpratne par dzīvojamās mājas standartiem — liela kaste ar simetriski pareiziem logiem.

— Tā ir mana iepriekšējā māja, kur es dzīvoju ar Elzu un Kārli. Es atļāvu vietējiem izjaukt to ķieģeļos!

Tad redz, kas tas Ešots par putnu! Viņš katrai savai žubītei ļauj uzvīt ligzdiņu un, saldumu izēdis, atstāj viņas kauliņus blakus pašas notamborētajai ligzdiņai. īstens karalis Zilbārdis! Varbūt viņš tieši tāpat atstāja arī Alberta ielas māju. Uzlika vitrāžas, sapucēja un pēc tam iemūrēja apnikušo daiļavu viņas pašas lolojumā, lai jau Goldmanis pēc tam urbina tos ķieģeļus.

— Kārlis, jūsu dēls, laikam gāja bojā negadījumā? — es piesardzīgi ieminos.

— Negadījumā, vārdā sieviete! — Un tagad Ešots atkal kļūst nikns, jo ir skaidrs, ka viņš dēlam nomiršanu nav piedevis, un es ļauju viņam izrunāties.

— Iegrābās Goldmaņa skuķī kā tāda lupata! Pameta maču, kur viņam bija jākārto meistara normatīvs, un skrēja, lai lauztu kaklu! — Un man kļūst skaidrs Goldmaņa un Ešota ienaida cēlonis un nevēlēšanās par to runāt. Bērnības draudzību, ja to vispār var nosaukt par draudzību, drīzāk tikai status quo, pārcirta viņu pašu bērni. Mīlestība neprot spēlēt hokeju, izdarīt padeves un piespēles. Bērni salauza viņu spēli, liegdami viņiem pašiem turpināt būt bērniem.

— Un Elza nebija neko labāka! Pēc Kārļa nāves saslima un... — Te Ešots apraujas. — Tam ar notikušo nav nekāda sakara! Tagad suņi ir atrasti, paliek tikai vēstule!

Bet es turpinu verot Ešotu un domāt tālāk. Tātad Elza bija izvēlējusies par savas dzīves galveno vīrieti nevis viņu, Ešotu, bet gan otro Ešotu — junioru. Un to jau nu tāds vīrietis kā viņš piedot tiešām nevarēja. Viņš acīmredzami vispār nepiedod neko, kas nav tā, kā to grib viņš. Un tagad es ieraugu obelisku pavisam jaunā gaismā — tas ir atgādinājums par aizvainojumu. Aizvainojumu, kuru nevar piedot. Aizvainojumu, kuru nevar atstāt kapos. Ar šādu atgādinājumu Ešots iesāk katru rītu, un pārējā diennakts daļā to pilnā mērā apmaksā Marina.

Mēs ēdam pusdienas Ešota mājā, un es nemaz nebrīnos, ka ēdamistabas logi ir ar skatu uz ezeru un... obelisku. Ēdamistaba arī ir ovāla, ar garu, ovālu galdu. Ešots, tagad jau pavisam atguvies un mierīgs, sēž vienā galda galā, Marina otrā, bet es, pieklīdenis, tieku nosēdināts galda vidū. Mūs apkalpo tā pati jaudīgās miesasbūves sieva. Viņa nemaz necenšas būt iznesīga, traukus un ēdienus uz galda viņa vienkārši krauj, nevis uzliek. Tāda pilnīga disonanse ir pārsteidzoša, un es nespēju novērst acis no šī miesas blāķa, kurš pārvietojas pa spožo parketa grīdu.

— Marina uzstāja, ka Anita ir jānomaina pret Sarmu! Anita ir tā, kuru tu ievēroji staļļos, tā, ar tiem lielajiem pupiem, — Ešots runā ar mani, it kā Marinas te nemaz nebūtu. — Marina ir uz viņu greizsirdīga.

Ešota balsī jaušas prieks, ka Marina ir greizsirdīga. Viņš smīn, un man kļūst neomulīgi. Marinas pirksti ietrīcas, viņa nodur galvu šķīvī, un ir skaidrs, ka tā nav pirmā reize.

— Marina ir greizsirdīga arī uz suņiem, kaut arī es viņas vajadzībām tērēju vairāk naudas. Vai tad es neizbūvēju tev šo olu? — Ešots pievēršas Marinai.

Marina paceļ skatienu, un viņas acīs uzzibsnī liesma, kas tūlīt gan noplok. Viņa neatļaujas neko atbildēt un atkal skatās šķīvī. Viņa drīkst uzstāties rikai tās lomas ietvarā, kuru viņai ir atvēlējis Ešots.

Es klusēju visu maltītes laiku un gandrīz izkrītu no piedalīšanās, jo nespēju aizmirst Marinas acu uzzibsnīšanu. Pazemota, iedzīta šajā pasaules nostūrī, atstāta bez bērniem, jo nekas neliecina, ka šajā milzīgajā mājā kāds kādreiz būtu dzirdējis bērnu balsis.

Kāpēc viņa te dzīvo? Ar vīrieti, kas varētu būt viņas tēvs?

Un kas ir bijis tas arhitekts, kas izbūvēja Ešotam šo olu, kurā viņš glabā savu Kaščeja nemirstības adatu? Viņš noteikti ir bijis talantīgs un ar ļoti labām cilvēku pazīšanas spējām.

Mana nepiedalīšanās kaikam ir kļuvusi redzama un aizvainojoša, jo Ešots strauji pieceļas un iziet. Palieku divatā ar Marinu, pār kuras vaigiem sāk ritēt asaras.

— Tas vairs nav paciešams! — Arī es pieceļos no galda, lai izietu ārā no telpas un ļautu viņai nomierināties. Cialu galā mani sāk kaitināt Ešota nekaunība, ar kādu viņš mani pazemo, atļaudamies ievilkt savās mājas padarīšanās. Bet tas var noderēt izmeklēšanai, tas ir vienīgais, kāpēc es te palieku. Un jau pēc brīža man šis jandāliņš sāk likties kā saldā maize. Tas tiesa, ka visam vajag piemeklēt īsto atslēgu, un tad nekas vairs nav nedz lieks, nedz kaitinošs.

— Atvainojiet, — Marina mani lūdz, — es tūlīt saņemšos. Viņš nošāva Loru!

Un viņas balss atkal salūst, un asaras pil šķīvī.

Es palieku un turpinu ēst, kaut arī ēdiens spriežas man kaklā. Marina pamazām nomierinās.

— Es kādu dienu saņemšos un uzspridzināšu to obelisku,— Marina piepeši man atzīstas pavisam mierīgā balsī.

— Tā taču bijāt jūs, kas atlaida Loru un noņēma Ro-džeram kaklasiksnu? — es iejautājos, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. — Tas jums iešāvās prātā pēc tam, kad viņam tika atsūtīta tā muļķīgā vēstule?

— Viņš nedrīkst to zināt! — Marinas balsī ieskanas izbailes, kas pāriet izmisumā. — Es ienīdu Loru! Ienīdu! Ešots tā lepojās ar viņu. Es ienīstu arī Rodžeru, ienīstu vēl vairāk. Jūs neticēsiet, bet viņš ņem viņu līdzi katrreiz, kad iet uz kādu tikšanos. Un, ja Rodžeram tas cilvēks nepatīk, Jānis ar viņu nestrādā!

— Un arī jūs Rodžeram nepatīkat?

Marina izbrīnīta palūkojas uz mani, un viņas skatienā es izlasu to, ko viņa pati man nekad nevarētu paskaidrot.

Viņa cīnās ar Loru un Rodžeru par Ešota uzmanību! Cīnās ar dzīvnieka niknumu. Viņa saprata, ka, ja izlaidīs šos divus suņus, notiks neizbēgamais. Tie nebūs attaisnojuši Ešota cerības. Un viņai beidzot būs iespēja kļūt pamanītai. Tikai viņas prāts bija par īsu, lai paredzētu Kšota šāvienu.

Bet Marina satraukta atgriežas atpaka| pie sava vienīgā uztraukuma iemesla:

— Bet viņš taču to nezina, un jūs taču viņam to neteiksiet!? Neteiksiet?! Mani neviens neredzēja, es zināju, ka viņš paliks pa nakti Rīgā, lai atzīmētu darījumu. Un es jau biju gultā, kad viņš atgriezās mājās.

— Nē, viņš to nezina, un es neko neteikšu! — Es nemaz negrasos iztaisīt sensāciju no saviem novērojumiem un pasniedzos pēc kafijas kannas. — Es nesaprotu tikai vienu — kāpēc jūs te dzīvojat?

Marina spēji atslābst un klust tikai par nelaimīgu sievieti. Skaistu, dumju un nelaimīgu.

— Es esmu kopā ar Jāni jau divdesmit gadu.

Mani pat sāk kratīt drebuļi par tādu ieslodzījuma laiku — tātad divdesmit gadu, tāpēc jau melnajam obeliskam bija aizsūbējuši dzimšanas un miršanas gadi. Droši, ka profesijas viņai arī nav, jo Ešots, viņu pieradinādams, aizmirsa pabrīdināt, ka harēmā pensijas vecums iestājas trīsdesmit trijos gados. Tātad viņas dzīve jau sen te ir kļuvusi neciešama, nav skaidrs tikai viens — kāpēc viņš viņu nav izmetis uz ielas. Atbilde tam var būt tikai viena:

— Jūs neesat no Rīgas?

— Nē, es atbraucu uz Rīgu mācīties no Zitomiras, tad... tad mani uzaicināja strādāt modeļu aģentūrā.

Tur vairs nav, ko piebilst. Modeļu aģentūra ir īstā vieta, kur sagrābties muļķīgas ilūzijas, ka skaistums tiks apmaksāts pēc visaugstākajām likmēm līdz kapa malai. Tagad man kļūst skaidrs arī Ešota īgnums, jo dzīvot ar šādu sievieti, kuru uztrauc tikai skropstu tušas un apģērba kvalitāte, nav izprieca. Šis vīrietis noteikti viņai nav pirmais, tāpēc viņas liktenis Ešota dzīvē bija izlemts, pirms viņi vēl iepazinās, kaut gan, ja būtu otrādi, nez vai viņa būtu ieguvēja. F.lizabete arī nebija tikusi tālāk. Raksturu veidošanu Ešots bija atstājis tur lejā, zirgu staļļos un suņu aplokos. Cilvēku attiecībās viņš nodarbojas ar sava spēka ekshibicionismu, laikam arī seksā Marinai pietiek ar minētu. Tā laikam arī būs īstā atbilde uz jautājumu, kāpēc viņš nav atbrīvojies no viņas, kā tikko to izdarīja ar sugai nederīgu kuci. Viņš ir slinks, un viņam sava spēka demonstrācijai vajag skatuvi. Un tam Marina ir gana laba.

— Vajadzēja sākt ar obelisku, nevis ar suņiem! — Es dodu tik vērtīgu padomu, kādu varētu dot tikai bezatbildīgs puišelis. Taču man šķiet, ka ar dumju meiteni var sarunāties tikai tāds pats dumjš zeņķis. Un turklāt man ir žēl suņu. Arī to, ar kuriem viņai vēl tikai nāksies sacensties.

— Man nav spridzekļa. — Marina jau ir apdomājusi šo iespēju.

— Nolīgstiet buldozeru, lai nograuj obelisku un pie viena arī tās mājas drupas. Citādi jūsu dzīves var nepietikt!

— Viņš man nedod naudu! Pat tad, kad ved mani uz Rīgu pie ārsta vai kosmetologa, viņš pats nāk līdzi un pats maksā.

Tātad vecais sadists tomēr nedod viņai naudu, tur īsā pavadā. Baidās pazaudēt.

— Bet draudzenes?

— Man nav draudzeņu. Bija tikai Tamāra, bet viņa ir projām. Sen projām. Es neesmu redzējusi viņu, kopš iepazinos ar Ešotu.

Skaidrs, ka arī visas viņas iespējamās draudzenes jau sen ir likvidētas. Tās vienkārši netiek ielaistas areālā.

— Otro rindu tajā vēstulē taču arī uzrakstījāt jūs?

Marina nobīstas.

— Tā vēstule atnāca pa pastu, es to atvēru...

— Un nolēmāt izmantot? Piedrukājāt klāt un aiznesāt atpakaļ uz pastu?

— Jūs... jūs taču viņam to neteiksiet?

Es saprotu, ka beidzot ir klāt brīdis, kad varu uzspiest, lai panāktu to, kas man vajadzīgs. To var nosaukt par šantāžu, taču tajā pašā laikā es saprotu, ka nekas šajā dzīvē netiek darīts tāpat. Es ķeros pie galvenā:

— Jums ir Elizabetes F.šotas, viņa pirmās sievas, fotogrāfija? Te taču ir ģimenes albumi?

— Es nezinu, — Marina apmulst, — neesmu redzējusi. Taču es varu pameklēt...

Gar puspavērtajām durvīm aizslīd ēna. Marina pieliek pirkstu pie lūpām. Redz, ko nozīmē noslēgtas dzīves treniņš!

Es paņemu dakšiņu un ieskrāpēju šokolādes kūkas gabalā Jasmīnas telefona numuru, jo tas ir vienīgais, kuru es zinu no galvas, un tikko paspēju pasniegt to Marinai, kad Ešots ienāk ēdamistabā.

Marina manu rīcību novērtē, taču viņas saspringto pievēršanos kūkas gabalam pamana ari Ešots.

— Marina, tu taču nekad neēd šokolādes kūkas! Ir īpaši vēl ar krēmu!

Marina ir negaidīti attapīga:

— Bet es krēmu arī nemaz neēdīšu! — Un viņa to notīra ar karotīti. Es atviegloti uzelpoju, jo nedomāju, ka mani izmeklēšanas paņēmieni varētu patikt Ešotam.

— Es gribu doties atpakaļ uz Rīgu! Un es gribētu izbraukt cauri tam ciemam, kur pastkastē tika iemesta vēstule. — Man jau šīs mājas vājprāta pietiek.

— Oskars tevi aizvedīs! — Ešots nemaz neslēpj, ka arī viņam mana ciemošanās jau pārpārēm.

Oskars mani izsēdina ciema centrā, un es sajutos kā laika mašīnas pasažieris. Izbijis padomju laika kolhozs ar savām stūrainajām mājelēm, gar ciema veikalu un bijušo tautas namu asfalta posms kilometra garumā, kas tagad izdangāts bedrēs un kļuvis vēl sliktāks nekā zemes ceļš. Pēc ziemas nokvēpušas Līvānu mājeles, kuras tagad katrs laikam apkurina, ar ko nu pagadās. Pasts ir tikai istaba ciema veikalā, kur tirgo visneiedomājamākās lietas. F.s atpazīstu tikai ziepes un mazgājamos līdzekļus. Kamēr pētu melnu čuguna priekšmetu, kas, iespējams, ir domāts kā kaut kāda krāsns detaļa, veikaliņā ienāk pirmīt redzētais miesnieks. Es viņu sveicinu, un viņš mani atpazīst:

— Atceros, atceros, tu pirmīt biji pie Ešota! Tas jau ir tikpat dumjš kā viņa vectēvs! Lielīgs gailis! Viņa tēvs, tas jau aizlaidās uz Rīgu, bet vectēvs, tas tepat dzīvoja. Mans tēvs no viņa ņēma mēslus kartupeļiem, un es kā puika tur bieži biju. Ešotiem vienmēr ir bijis ķēriens uz sūdu taisīšanu.

Veikaliņa pārdevēja iesaistās mūsu sarunā, un arī te jaušas neatkarīga eksperta gars:

— Viņi prot sievas ņemt! Vecais, būdams kalps, paņēma Rastienas pagasta bagātākā saimnieka meitu, rīdziniekam, saka, esot bijusi kaut kāda KCiB priekšnieka atvase, bet šitais, pēdējais, esot noprecējis Rīgas nam-īpašnieci. Tā gan esot mirusi. Tagadējā, kas viņam tur ir, gan, saka, esot galīgi neriktīga. Viņa pie manis veikalā nav ne reizi ienākusi, kaut arī dzīvo šeit jau piecpadsmit gadu. — Un te pārdevējas balsī ir skaidri jaušams aizvainojums, kaut gan arī es nespēju iedomāties Marinu ar viņas mandeļacīm pie šī čuguna briesmekļa vai lietotas apakšveļas plaukta.

Ber Ešotu ģimenes biogrāfija tagad man paveras pavisam jaunā gaismā. Drūmais saimnieks Ešots, kas mantojis gēnu atrast īstās sievietes, kuras ļaujas izmantoties un tapt apēstām.

— Nemuldi, F.rna, tik daudz, kad pati neko līdz galam nezini! Jānis noprecēja nevis namīpašnieci, bet gan Flīžu, kuru māte, Bērtienas Ausma, ar vācu zaldātu sagulēja. — Un neatskatoties viņš iziet no veikaliņa.

F^s, brīdi pastāvējis, izeju ārā, jo pārdevējai neesmu interesants. Viņas tenkām mana klātbūtne nepieaudzēja klāt nevienu mežģīni. Lauku jūgendam ir savs izpildījums.

Ks tieku vaļā no Oskara un aizeju līdz Rastienas baznīcai. Uzdevies par pilsoni, kas tēva, vācieša Ernesta Grūbes uzdevumā meklē savu nekad neredzēto pusmāsu, es ar mācītāja svētību ielūkojos baznīcas grāmatās. Tiešām, 1944. gada 15. septembrī, divus mēnešus pēc vācu vērmahta atkāpšanās, Rastienas baznīcā ir kristīta F.līza Bērtiena. Vēl vairāk, vecais mācītājs atceras, ka šī pati Elīza padomju laikos slepus šajā pašā baznīcā nokristīja savu dēlu Kārli. Viņš pats meklē ierakstu un atrod, ka tas noticis 1971. gada 24. jūlijā, kad bērns bijis jau četrus mēnešus vecs.

Elizabete Ešota... tā izskatās, ka šāda persona tomēr eksistē tikai ierakstā uz melnā obeliska.

6

Es PĀRRODOS mājās jau pēc desmitiem, jo sabiedriskais transports Rastienas pagastu apmeklē reti — tikai reizi nedēļā. Un tieši šodien apmeklējums nebija ieplānots, tāpēc pa dubļainu celiņu slāju kājām piecas stundas Ples-kavas šosejas virzienā. Līdz šosejai mani aizveda armijas laika gaziks, bet uz šosejas izdevās nobalsot fūri. Bet pat fūres šoferis, mani uzmanīgi noskatījis, iedeva plastikāta maisus, lai es nopakotu kājas, pirms kāpju viņa braucamajā.

Jasmīnas mājās nav, bet ome Inga tikai sasit plaukstas, ieraugot manus apavus. Viņa tūlīt liek man sadzerties aveņu tēju un iemērkt kājas gandrīz verdoša ūdens bļodā, kur viņa nemitīgi pielej klāt aizvien karstāku ūdeni. Tas viss notiek virtuvē, jo iet vienam uz vannasistabu viņa man neļauj. Ome pati sēž blakus uz ķeblīša un neatlaižas. Kad man jau sāk kust smadzenes un es esmu gatavs sacelties pret sviedrēšanas pasākumu, mājās pārnāk

Jasmīna. Viņa ir domīga un, ir kā neko neredzēdama, apsēžas man iepretī. Viņa neredz nedz kīipošo bļodu, nedz sviedru straumītes, kuras tek man pāri vaigiem un pil uz grīdas.

— Abi labi. — Ome Inga ir atklāti sašutusi. Un tagad viņa liek galdā savu galveno trumpi: —Jūs abi te taisāt noslēpumus, bet es visu zinu!

Viņa izvelk no sava priekšauta “dzelteno” avīzi un lasa:

“Alberta ielas mājas pagrabā ir atrasts līķis, kas savulaik tur iebūvēts kā celtniecības upuris. Tā ir jauna meitene, vārdā Anna, kura to izdarīja pēc labas gribas, kad saņēma ziņu par sava līgavaiņa traģisko bojāeju. Viņas līķi ir uzgājis bezpajumtnieks, kurš slepus ielavījies pagrabā, lai pārlaistu tur vēl samērā vēso pavasara nakti. Atradums ir atstājis uz bezpajumtnieku tik šokējošu iespaidu, ka viņš metās ārā no pagraba. Kāpnes bija apledojušas, un viņš, neveiksmīgi krizdams, nositās. Viņa personība patlaban tiek noskaidrota. Lūgums tos, kas varētu viņu atpazīt, griezties tuvākajā policijas nodaļā.”

Izlasījusi ziņu, viņa pasniedz avīzi, kur pāri visai lapai ir dīvaina plikpauraina vīrieša galva ar aizmiegtām acīm un pāri pierei notecējušu tumšu sliedi. Viņa melnā bārda nepārprotami mudina domāt par austrumnieciskām asinīm. Neizskatās, ka šai galvai varētu būt vairāk par trīsdesmit gadiem. Es neizpratnē padodu avīzi tālāk Jasmīnai, bet viņa par to jau ir lietas kursā.

— Viņi bija šodien atskrējuši uz anatomikumu un izgāza uz viena neatpazīta līķa galvas tušu! — paskaidro Jasmīna. — Viņi gan teica, ka viņiem to vajag priekš kino. Nesaprotu tikai, kāpēc viņi nevarēja apliet viens otru.

— Laikam viņu sejas resurss šajā numurā būs izmantots laimīgas ģimenes tēviem.

Taču ome Inga, reiz iesākusi, vairs nespēj apstāties un turpina savu uzvaras gājienu:

— Tātad viņas kaulu tu biji atnesis mums naktī?

Omes Ingas dedukcijas prasme mūs pārsteidz nesagatavotus, un tad seko tas, kas mūs satriec pilnīgi lupatās, un mums abiem ar Jasmīnu acis izkāpj no dobuļiem. Viņa, īstena kristiete, paziņo:

— Kaulu vajag iemūrēt mūsu mājas pagrabā. Tādai lietai ir milzīgs spēks! Viņa taču pati labprātīgi deva šo upuri!

Jasmīna izbijusies nodur acis grīdā, un es saprotu, ka man ir jāiejaucas:

— Mēs jau to izdarījām! Es kaulu ieliku pagrabā aiz gāzes katla, tur tieši bija brīvs dobums.

Tagad Jasmīna pārsteigta paskatās arī uz mani.

— Jā, es to izdarīju! — Es nebūt negrasos atkāpties no saviem idiotiskajiem meliem.

Ome Inga pārmet krustu.

— Eīs vienmēr zināju, ka tu esi gudrāks, nekā izliecies. — Un viņa nomierinājusies aiziet uz savu istabu, it kā nekas nebūtu noticis, atgādinot, ka mūsu vakariņas ir uz plīts. Viņai vēl esot vakara lūgšana jānoskaita. Ar labu nakti!

Kad viņa ir aizgājusi, Jasmīna man uzsmaida un tad aizdomīga pajautā:

— Tu mani arī tāpat muļķo?

— Bet protams!

— Tas kauls tiešām ir no mājas pretī tavam birojam?

— Tā vajadzētu būt!

Jasmīna izvelk no somas lapiņu:

— Ks biju šodien anatomikumā un palūdzu profesoru man palīdzēt.

Es ievelku elpu.

— Nu, tad klāj vaļā!

Jasmīna satver manu roku.

— Atmetot visas tehniskās lietas un speciālos apzīmējumus, īsumā es tev varu pateikt, ka tā ir jauna sieviete, gadus 20—25 veca, augums apmēram 165 cm. — Un tad viņas pirksti notrīc. — Un līķim kā līķim nav vairāk par piecdesmit un mazāk par divdesmit gadiem. Es izstāstīju profesoram, ka līķis bija atradies sausā, labi vēdināmā telpā.

Jasmīna raud, tikšanās ar nežēlību viņu ir satriekusi. Es noskaišos uz sevi, ka esmu ievilcis viņu šajā ķezā, taču tajā pašā laikā man godīgi jāatzīst, ka nebija citas izvēles, ja tikai, protams, es nebūtu gribējis aprobežoties ar dzeltenās avīzes “drošajām ziņām”, kuras tā droši vien ir iepirkusi policijā vai arī, tikpat labi, no Goldmaņiem. Tādu sīkumu, kāpēc, naktsguļu meklēdams, bomzis urbās sienā un, galvenais, ar ko, šīs avīzes žurnālists neuzskatīja par vajadzīgu motivēt. Galu galā viņam taču nemaksā par domāšanu, šo mūslaiku izšķērdību, tāpēc tas ir pat piedodami. Taču, ko lai iesāk ar šo jauno ziņu, kuru ir atnesusi Jasmīna no anatomikuma, es pagaidām vēl nezinu. Tad atceros:

— F,s iedevu tavu telefona numuru Marinai!

— Kādai Marinai?!

Un es sāku gari un plaši stāstīt Jasmīnai par savu šīs dienas izjādi Latvijas ārēs, līdz Jasmīna sāk smieties.

— Ks viņu pazīstu!

— Kā?! —Tagad ir mana kārta brīnīties.

— Viņi bija pie mums, vēl Mežaparka mājā. Ešotam bija kaut kādas darīšanas ar vectēvu, un viņi dažreiz brauca pie mums ciemos. Es atceros Marinu, jo viņa bija ļoti skaista. Bet māte man neļāva iet viņai klāt un ar viņu sarunāties. Viņa teica, ka Ešots esot viņu izpircis no kaut kāda bordeļa. Ešots pēc sievas nāves vispār to esot piekopis. Pirms tam viņam bija mulate, to gan es redzēju tikai vienu reizi. Arī ļoti skaista.

Jasmīna apklust, un mēs abi iedomājamies vienu un to pašu — nēģeru garie pirksti, taču Jasmīna, izripinājusi pa galvu šo domu, papurina galvu.

— Nē, nedomāju, līķis bija eiropiete! Nēģeriem ir cita sejas kaulu struktūra. Bet tas par to Marinu, tas ir smieklīgi! Man toreiz ļoti gribējās ar viņu iepazīties un izprasīt visu par bordeļiem!

— Nu tu redzi, tev tagad būs izdevība. Tavai mātei laikam bija taisnība, un es esmu sliktais zēns, tev tagad manis dēļ būs jāsāk komunicēt ar sliktām meitenēm.

Jasmīna tikai pasmaida:

— Divdesmit gadi ar F.šotu jau būs samaksājuši ne tikai par to, ko viņa bija izdarījusi, tur sanāks vēl arī krietns avanss tam, ko viņa vēl izdarīs.

Nākamajā dienā es apmeklēju arhīvu. Noskaidroju sīki un smalki visu par Bergu ģimeni. Bcrgi, kā jau varēja domāt, bija vācieši, kuriem Rīgā piederēja tekstilfabrikas. Nekustamo īpašumu Alberta ielā viņi iepirka neilgi pirms Otrā pasaules kara no citiem vāciešiem, kuri pēc Hitlera aicinājuma repatriējās atpakaļ uz Vāciju. Pats Bcrgs bija vienīgais dēls saviem vecākiem. Viņa sieva, un te sākas visinteresantākais, viņa sieva, toreiz vēl līgava, lai varētu salaulāties, pārgājusi luterticībā. Pirms tam viņa ir bijusi... Lilija Rozenblite. Tātad te arī būtu atbilde, kāpēc viņi toreiz palika Latvijā, nevis aizbrauca uz fāterlandi, kura abiem Bergicm nemaz nebija fāterlande. Lilijai Rozen-blitei tā būtu droša biļete uz koncentrācijas nometni. Laikam arī Bergs šo laulību dēļ tika pazemināts kastā. Viņi abi bija šo karu zaudējuši vēl pirms tā uzsākšanas. Viņi nevarēja iestāties nevienā no pusēm, tātad palika tieši kaujas lauka vidū. Vācu valdīšanas laiku viņi ir pavadījuši Vidzemē, slēpjoties zem cita uzvārda. 1941. gada 22. jūnijā viņiem piedzimusi meita Elizabete. To, kāpēc viņi palika otrreiz, kad visi laidās, man izgaismoja Frīdis. Būs vien viņam jātic, jo tas tiešām ir nesaprotami, kāpēc viņi palika Rīgā. Bergs nomiris 1945. gada 26. novembrī. Visticamāk, ka Berga, bijusī Rozenblite, arestēta decembrī. Tātad mātes aresta brīdī Elizabete ir bijusi maza meitene.

Tad es meklēju tālāk. Elizabete Ešota ieradās pasaulē 1991. gada 20. augustā, kad viņai, pamatojoties uz Elizabetes Bergas dzimšanas apliecību un laulības apliecību ar Ešotu, tika izsniegta pase, tobrīd jau piecdesmit gadu vecai. Mani mulsina šie juku laiku datumi. Tad bija iespējams viss. Tad bija iespējams nomirt, īstenībā nenomirstot, piedzimt nepiedzimstot, elementāri nozogot dokumentus vai par nieka naudu nopērkot reģistrācijas ierakstu. Viss, ko šobrīd vairs nevar nedz pārbaudīt, nedz salīdzināt. Un te es apstājos — ierakstus taču izdarīja cilvēki! Cilvēki, kuriem ir atmiņa un kuri man varētu šo to pastāstīt par Elizabetes īstajiem piedzimšanas apstākļiem. 1991. gads nav gluži 1941. gads, un, lai arī vāja, tomēr pastāv iespēja atrast to, kurš izdarīja šo ierakstu. Es noliecos tuvāk reģistru grāmatai, lai atšifrētu toreizējās milicijas pasu galda priekšnieka parakstu un izlasu ne vairāk, ne mazāk kā:

“A. Ešots.”

Prasti un bezkaunīgi.

Izgājis no arhīva svaigā gaisā, es pamazām atskurbstu un lēnā garā aizstaigāju līdz birojam. Salēvičs nevarēja nezināt par māju atgūšanas apstākļiem, un tomēr viņš atpirka no Ešota māju, kaut arī jebkurā brīdī varēja uzrasties īstā saimniece. Vai arī gluži otrādi — viņi abi zināja, ka viņa neuzradīsies nekad. Varbūt iemūrētā sieviete ir 1941. gadā dzimušās Elizabetes meita? Mantiniece, kura uzradās un gribēja saņemt savu daļu, kaut arī par viņas māti tobrīd jau bija iecelta pavisam cita sieviete, Elīza no Rastienas pagasta?

Man ļoti gribas uzdot šos jautājumus Salēvičam, un es ieeju mūsu biroja parādes durvīs, atstājot durvju priekšā sfinksas, kuras apsedlojuši mēs vēl nesen ar Aleksandru pētījām Goldmaņa jauno īpašumu.

Taču birojā nav neviena, izņemot Rutu, kura sēž priekštelpā un lēnā garā vienatnībā bauda kafiju. Statīvā iekarināts zaļš lietussargs, un es sadūšojos beidzot paprasīt Rutai, ko nozīmēja vakarējā sarkanā krāsa. Ruta ir pārsteigta un pasmaida.

— Es nekad tā netiku domājusi par lietussargu krāsām! Es iekarinu to, kurš man tajā dienā patīk, bet varbūt... vakarvakarā slimnīcā nomira vecais Gcldma-nis. Ar sirdstrieku. Vismaz tā to sauca manā jaunībā.

Mēs abi klusējam. Ruta izbrīnīta skatās uz savu zaļo lietussargu, kamēr es cenšos atgūties.

— Līķa izņemšana nesabrucināja māju, bet tikai notrieca no kājām biznesa ierindnieku Sašu Goldmani.

Ruta atgūstas pirmā:

— Metra šodien nebūs, viņš palīdz Paulam kārtot visas bēru formalitātes.

Arī šeit man neveicas.

Kad jūra ir siltāka nekā aukstais gaiss ap mums, tā dziest, lai mūs sasildītu, un mūs ietin necaurredzama migla. Kad tie, kas zina patiesību, pārvietojas uz viņu sauli, mūs, šeit palikušos, ietin tikpat bieza neziņas migla. Tikai kāpēc? Lai mūs pasargātu vai lai tomēr piemuļķotu?

Es skatos uz. Aleksandra rokām. Viņš pamazām, pamazām no māla pikas sev priekšā izvilina sievietes seju.

— Tu zini, ka dimantus apstrādāt sākumā neprata. Viņi ir trakoti cieti. Taču ap 15. gadsimtu beidzot iemācījās. Un tagad tajos, izrāmītajos, kuriem izvīlē septiņdesmit septiņas skaldnes un nosauc par briljantiem, spīdinās, pēta atspulgus, tos slīpē, sadala mazākos. Ar patiesību ir gluži tāpat, tā tagad ir sadalīta mazos gabalos, un katram ir jāiztiek ar savu gabalu. Tu vairs nevari pielikt savu patiesību klāt cita cilvēka patiesībai. Tāpēc, ka tavs gabals ir slīpēts pēc vienas metodes, citam — atkal pēc citas. Viss, ko tu tur vari atklāt, ir vajadzīgs tev pašam, nevis kādam citam. Teorētiski tevi nolīga aizsargāt Ešota suņus — un tu jau esi to izdarījis. Neko citu viņiem no tevis nevajag! Viss pārējais jau ir tava spēle.

Un es nevaru nepiekrist Aleksandram.

— Atliek tikai atrast vēstules autoru.

— Izbeidz muļķoties, tu taču pats teici, ka rikai nejaušības pēc Ešots to vēstuli nesadedzināja!

Un tagad Aleksandrs jau iekaist:

— Padomā labāk, kāpēc tu vispār esi tur ieķēpājies! Kašāties cilvēces mēslainē ir pēdējā nodarbe, it īpaši tajā sadaļā, ko sauc par sūdiem, tas ir, runājot pareizā literārā latviešu valodā, naudu. Skaidra lieta, ka bez sūdiem nekas neaug, taču pielūgt un ostīt sūdus kā ziedus — nu, tas, zini, ir plānprātiņu pasākums. Bet tavi zēni, nu, tie, kuriem tu tur strādā, ir gājuši vēl tālāk — viņi to ir pasludinājuši par spoguli. Viņi spoguļojas sūdu čupā. Sūdu čupa un spogulis. Tu saproti, kas par plānprātību?

Un es ceļos kājās, lai ietu mājās. Aleksandrs mani pavada līdz durvīm.

— Bet tu jau mierā neliksies, vai ne?

Es pamāju ar galvu.

— Tad es tev pateikšu, kāpēc viņi tevi īstenībā nolīga. Viņi grib, lai tu kā vista izkašātu viņiem no tās sūdu čupas zelta graudu! Viņi nolīga tevi, — Aleksandrs ietur pauzi, — lai ru atrastu to jūgenda brošu. Atceries manus vārdus! Viņi ilgi žmiedzās, meklēja paši, meklēja Ešots, tad pārspēlēja Goldmanim, bet tagad, kad šiem nāve sāka saldēt muguras, viņi saprata, ka vairs nevar atlikt. Un nolīga tevi! Suni ar neatsaldētu ožu!

Aleksandrs paliek stāvot durvīs, kamēr es iekāpju mašīnā un aizbraucu. Pie pagrieziena uz ielu man ilgi jāgaida, es paskatos atpakaļskata spogulī. Aleksandrs stāv durvīs, bet mans marmors pagalmā. Un tomēr es aizbraucu.

Visi pavedieni šajā lietā pārsteidzošā kārtā apraujas, tiklīdz es taisos tiem ķerties klāt. Kāds izrauj man tos no rokām un aizvelk kosmosā. Es skatos uz to vienīgo zvaigzni, kura šobrīd redzama pa mūsu guļamistabas logu. Jasmīna jau ir aizmigusi. Un es tomēr esmu laimīgs. Laimīgs, ka viņa guļ man blakus. Skatos uz zvaigzni un nezinu, ko lai ar to visu iesāk. Ar upes pērlēm, kuras nu man ir jāsastiprina brošā. Tātad man ir:

līķis, kurš, izrauts no mājas pamatiem, uzsita burbuli dzeltenajā presē, lai nozustu tiesu medicīnas kantora ledusskapī;

Marina, kura uz dzīvību un nāvi sacenšas ar Ro-džeru par Ešotu;

Spoku Frīdis, kurš, pats būdams bez pases un dokumentiem, divdesmit gadu ir vāķējis tādu pašu mironi, arī bez pases un dokumentiem;

ak jā, un vēl taču ir Elīza no Rastienas pagasta, kura ar vīratēva svētību 1991. gadā pārtapa Elizabetē un dzimšanas dienas svinības pārcēla no 15. septembra uz 22. jūniju un vēl piedevām tapa savēcināta par trim gadiem;

nelaiķis Ešots Kārlis, kurš samīlējies Sašas Gold-maņa meitā;

Saša Goldmanis, kurš droši vēl mirdams būs izkaulējis apdrošināšanas prēmiju no kādām trim kompānijām uzreiz;

un pašā galotnē zelta broša, kuru meklē un meklē, un tā spīd spožāk par sauli, tieši man acīs, un no tās žilbuma Alberta ielas hokeja trijotne nespēj atgūties pat pēc septiņdesmit gadiem.

Un tad viņi visi sadodas rokās un sāk lēkāt man apkārt. Es jau sēžu apaļa galda vidū, un situācija sāk pamazām veidoties uz mielasta pusi, kur es tikšu pasniegts kā galvenais cepetis ar pērli mutē — gluži kā piena sivēns.

“Tas ir miegs. Tāds izskatās īsta detektīva miegs!” Mana apziņa tomēr ir apbrīnojami skaidra. Tās ir blēņas, ko Konans-Doils rakstīja par Šerloka Holmsa narkomāniju. Visjaudīgākā narkotika ir dzīve.

Un, kad viņi jau ccļ nažus, lai cirstu man sānos, un, jaušot labo izēšanos, siekalas tek straumēm pār viņu zodiem, pērle izkrīt man no mutes un es iznirstu atpakaļ. Zvana Jasmīnas telefons. Es paņemu klausuli. Tajā čukst aizsmakusi balss:

— Tā esmu es, Marina! Viņš rikai tagad aizmiga.

— Jā, Marina!

— Es tikai tagad sapratu, kāpēc es ar viņu dzīvoju.

Es klusēju. Un tad viņa izdveš to, ko es šobrīd sagaidu vismazāk:

— Es viņu mīlu!

Trakomāja turpinās, un viņa man gari un plaši stāsta, cik Ešots patiesībā esot jauks, kā viņš mīlot savus suņus un cik viņa esot nekrietna, ka esot tā izdarījusies ar Loru un Rodžeru. Ešots esot šodien dušā raudājis, viņam bijusi mikla seja.

Es saprotu, ka šobrīd viņai pateikt, ka dušā seja kļūst mikla visiem, būtu galīgi garām.

— Ko lai es tagad daru? — Marina pabeidz savu tirādi.

Taču arī es nezinu, ko var iesākt ar vecu tirānu, kuram dušā kļūst mikla seja, un izmetu vismuļķīgāko, ko vien šajā brīdī varētu:

— Atzīstieties viņam!

— Viņš mani nositīs!

— Atzīstieties viņam, ka jūs aiz izmisuma izlaidāt suņus! Un I.oras jums īstenībā ir žēl! Tieši tāpēc jūs vakar raudājāt! Jūs gribējāt izmēģināt, vai jums ir izredzes celties viņa acīs. Bēdziet no viņa projām, jo jūs tagad pati skaidri redzējāt, ka jums nav nekādu izredžu!

— Es nevaru!

Un Marina sāk šņukstēt, tad strauji apraujas, un klausulē iestājas klusums. Es saprotu, ka Marina ir tikai centusies mani, nekrietno šantāžistu, iežēlināt. Klusums turpinās minūtes piecpadsmit, taču es nepadodos. Beidzot Marina noteiktā un prātīgā balsī man noskalda:

— Es bēniņos kastē atradu vecus fotoalbumus. Tur ir Elizabetes fotogrāfijas, arī bērnības. Kārļa, viņa dēla, fotogrāfijas. Es jums tās atvedīšu uz Goldmaņa bērēm.

Iepīkstas pārtrauktas sarunas signāls.

Un es jūtos riebīgi. Izmantotājs, necilvēks, kas aizsūta Marinu uz ešafotu, jo ir tādas vietas pasaulē, kur teikt, ka balts ir balts un melns ir melns, ir bīstami. Bet vēl bīstamāk ir atgādināt cilvēkiem, ka viņi ir tikai cilvēki. Un Ešotu māja ir tieši tāda.

Negaidīti Jasmīna uzliek man uz pleca roku, tātad viņa visu laiku ir bijusi nomodā un visu dzirdējusi:

— Tas bija vienīgais, ko tu varēji viņai pateikt.

7

Mani no rītа pamodina Jasmīna. Viņa jau ir sākusi posties. Aizslietnim pāri ir uzmesta melna kleita, un tagad no skapja augšas viņa zvejo nost melnu platmali ar milzīgām malām. Es nesteidzos celties, trīs pēdējās dienas es, atzīstoties godīgi un neizliekoties par paipuisīti, esmu sabijis mājās. Slaistījies, tā to mēdz saukt darbīgi cilvēki. Vienīgās kustības, kuras es atļāvos, bija domātas vai nu manu, vai Džerija pašu nepieciešamāko fizioloģisko vajadzību apmierināšanai. Es neparakstījos pat uz ēšanu, negāju klāt datoram, atslēdzu telefonu un tikai gulēju. Jasmīna līdz pat šim brīdim ne reizīti netika šajā sakarā neko bildusi. Pat tagad viņa klusē, tikai skaļāk klaudzina vannasistabas durvis un ar blīkšķi atver skapi, lai izņemtu no turienes manu melno uzvalku.

— Tu gribi, lai es to uzvelku?

— Bet protams! Mēs taču ejam uz bērēm! —Jasmīna ir pavisam nopietna.

— Tu varbūt grasies izpucēties vēl ar melnu tīkliņu? — es viņu mēģinu pavilkt uz zoba.

Taču Jasmīna neuztver manu ironiju, viņa tiešām meklē melnu tīkliņu, pielāgo to platmalei, taču nomet malā.

— Nederēs!

Es beidzot pieceļos un jūtos noaudzis ar bārdu kā īstens orangutans. Paskatos pa logu un iesvilpjos.

— Mūsu pagalmā stāv melns mersedess.

Un tagad es smejos pilnā rīklē.

Jasmīna noskaišas:

— Mēs taču nevaram braukt uz bērēm ar tavu bēšo hondu.

Jasmīnā ir pamodies vecais Ergleru gars, un viņa sāk purpēt kā īstena sieviete. Viņa runā un runā. Un man viņa sāk patikt aizvien vairāk. Viņa pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā mani neredz un nedzird. Viņa uzstājas un izdarās kā īsta precēta sieva. To laikam sauc par pieradumu. Galu galā arī mums ir jāiziet tam cauri. Es nesirgstu ar savas personas vai dzīves ekskluzivitāti. Mums viss būs tāpat kā visiem. Es aizeju uz vannasistabu, noskujos, norīvējos ar slapju dvieli, izmazgāju matus.

“Goldmanis ir pelnījis cieņu. Jasmīnai ir taisnība.”

Kad atgriežos guļamistabā, visa melnā anturāža ir novākta. Nav arī Jasmīnas. Es paskatos pa logu. Viņa uzvilkusi džinsus un ar nūju rokā, kacinādama Džeriju, lēkā pa pagalmu apkārt melnajam mersedesam. Es atveru logu.

— Tev patika? —Jasmīna man kliedz un smejas.

— Jā, — es esmu pavisam nopietns, — un būtu labi, ja tu ātri saģērbtos!

Jasmīna mitējas.

— Tiešām?!

Nūja nošļūk viņai gar sānu, un Džerijs to tūlīt izmanto, lai iekostos.

— Tiešām! Un es būtu tev tikai pateicīgs, ja tu man tagad aiztaupītu noguruša vīra purpināšanu par to, ka sievietes nekad nevar saposties laikā.

— Tu paskaties uz šito nogurušo vīru! —Jasmīnai blakus uzrodas ome Inga, kura laikam ir stāvējusi apakšā, verandā, un to tik gaidījusi, lai izrēķinātos ar mani par vīrietim nepiedienīgu uzvedību, par kādu viņa uzskata manu triju dienu slaistīšanos. Es dzirdēju, kā Jasmīna viņu pāris reižu pēdējo dienu laikā apstādināja pie mūsu guļamistabas durvīm. Ome Inga šķendējas skaļi un neganti, taču visā jaušas tāds prieks, ka man jāsmejas.

— Tik noguris, tik noguris! Sānus jau būsi nogulējis! Tūlīt marš uz brokastīm, citādi rajā kapličā paģībsiet!

Un, tā purpinādama, viņa atkal pazūd. Ome Inga neļauj mums pieaugt, bet man ir labi.

Kad mēs melnajā mersedesā tuvojamies krematorijai, kur ir nolikta atvadīšanās no Goldmaņa, man piepeši iesit pa pieri.

— Ešots tajā naktī, kad tika nogalināts Frīdis, ir bijis Rīgā. Marina taču teica, ka atlaidusi suņus uz rīta pusi, bet viņš savā fazendā ieradās tikai pēc tam. Tātad viņš mierīgi varēja stāvēt tur pustumsā un noklausīties manu un Frīda sarunu. Pēc tam ielikt viņam pa galvu un laist uz māju pie saviem suņiem. Bet mani viņš nolīga, lai radītu iespaidu par savu alibi.

Es paveros Jasmīnā, kura bāla sēž man blakus, jo esmu iebraucis pretējā joslā.

— Stūre sasvērās?

— Var teikt arī tā.

Es izgriežu mersedesu pareizajā ceļa pusē un nomierinos. Aizdomīgums, kas salipis ap Ešotu, tomēr var izrādīties pilnīgi nepamatots, jo galu galā var būt arī pats prastākais — kāds nelietis vienkārši ielīda pagrabā un ielika Frīdim pa galvu.

Noparkoju mašīnu gandrīz pie pašām garažām, kuras te atlikušas no padomju laika godības, jo pie pašas krematorijas vairs nav īsti vietas. Saša Goldmanis ir bijis Rīgas saulē visai iecienīts puisis. Mēs ar Jasmīnu ejam tuvāk, Jasmīna ieķeras man rokā, jo no Sarkandaugavas puses pāri sliedēm nāk Ešots kopā ar Marinu. Marina arī ir tērpusies melnā, uz acīm viņai ir lielas, melnas brilles, kas man kā cilvēkam ar vienkāršu dzīves izpratni tūlīt uzvēdī domu, ka viņa ir piekauta. Un arī šobrīd Ešots viņu nežēlo. Marina, mežģīdama kājas augstpapēžu kurpēs, cenšas izlēkāt starp gulšņiem. Taču mana mednieka acs tūlīt pamana man vienīgi svarīgo — viņai līdzi ir rokassomiņa, tāda, kurā fotogrāfijas ielikt nevar. Tātad viņa nav man neko atvedusi. Mēs ar Jasmīnu apstājamies, lai viņus sagaidītu.

Pienācis klāt, Ešots ar galvas mājienu mūs sveicina. Viņš pazīst Jasmīnu un nemaz nav pārsteigts. Marina mazliet paceļ uz augšu brilles un ir ļoti, ļoti bāla:

— Es jūs atceros.

Un nav īsti skaidrs, kuram no mums tas ir veltīts — man vai Jasmīnai.

Ešots mūs visu šo apsveicināšanās laiku uzmanīgi vēro, tad pirmais pagriežas un dodas uz krematoriju. Marina ieķeras viņam rokā un slīd blakus kā ēna. Mēs klusējot ejam blakus. Un es domāju, ka itin labi var būt arī tā, ka Ešots pats sev ir uzrakstījis minēto draudu vēstuli. Varbūt arī tās, kuras bija iemūrētas blakus līķim? Taču tūlīt pat es sevi nobremzēju. Vēstulēm ir savs neatkārtojams stils, es pat teiktu — vājprātīgi poētisks, kaut kas izteikti neveselīgs un tajā pašā laikā ar pretenziju uz bībeliskām idejām. Ešota smadzenes jau nu noteikti nav mīcījis rabīns, pat katoļu mācītājs ne. Viņu ir instalējis cilvēku vājību un spēka pazinējs, pasu galda priekšnieks A. Ešots. Un galu galā viņam taču nav nekāda motīva! Līķi viņš sen pats varēja izvākt ārā no mājas, ja vien, protams, viņš šo līķi nav ielicis tur pirms mājas pārņemšanas, jo tad nu tiešām bija vieglāk apmest un aizkrāsot stūri, nekā lauzt vaļā sienu un vilkt ārā pussapuvušu miesu. Tā tomēr ir ideja, kāpēc Ešotu nevar gluži izmest no aizdomās turamo skaita. Jo vilkt ārā no pagraba līķi un uzticēt šādu lietu svešam ir bīstami: kurš tad gribēs nokļūt šantāžista nagos?

Krematorijas atvadu zāle ir pilna, bet te nav neviena teicēja vai sludinātāja, laikam tādēļ, lai neaizvainotu citādi ticīgos, kaut arī man šķiet, ka reliģijas turētāji nāves teritoriju varētu beidzot atstāt mierā. Taču Sašas Goldmaņa ģimenē droši vien prot rēķināt arī dažus soļus aiz nāves vārtiem, vai arī gluži otrādi — viņi stabili stāv šajā pusē, kur vajag prast sadzīvot ar cilvēkiem. Pat nāve viņiem nešķiet gana nopietns iemesls, lai uzstātu un pozicionētu kaut kādus ārējus rituālus vai atribūtus. Karoga krāsas, uzvārdi vai tautības un, lai gan man nav pierādījumu, esmu pārliecināts, ka arī pilsonības nebija Goldmaņa stihija. Viņš to visu mainīja kā konfekšu papīriņus. Daļa samaksas par Alberta ielas namu nāca no Lielbritānijas pilsoņa Dousona, daļa no Austrijas Šveizingera, kuri visi nepārprotami bija tikai Goldmaņa biznesa civilizācijas segvārdi. Organizējot atvadīšanos no Goldmaņa, bija respektēta viņa neidentitāte, jo neskan pat mūzika: ari tā tomēr varētu būt izaicinājums. Gaumes izaicinājums. Pat krematorijas izvēle Goldmaņa miesas pēdējiem brīžiem šķiet pats zemākais slieksnis, pie kura visi varētu vienoties. Ja viņš būtu nomiris kādā džungļu ciltī un tur būtu pieņemts miroņus pakarināt palmās, viņš arī tam pakļautos. Goldmanis ir straumes, nevis salas cilvēks. Arī nomira viņš tieši tāpat — kā cilvēks, kas pliks ienāca šajā pasaulē un pliks no tās arī aizgāja, un punkts.

Ģimenes locekļi sēž zārka kreisajā pusē. Goldmaņa sieva, kā jau es sapratu, vēl kārtojot nama pirkšanu, ir mirusi. Tātad Paulam blakus sēdošā večiņa ir vai nu Goldmaņa māsa, vai kāda cita radiniece. Paulam otrā pusē sēž pilnīgi nenosakāma vecuma vīrietis. Viss liecina, ka tas varētu būt Goldmaņa brālis, taču viņa pilnīgi naivā un bērnišķīgā seja staro smaidā, kas ir visai nepiemērots šim pasākumam, kur tomēr ir pieņemts rādīt sērīgu ģīmi un šņukstēt. Izskatās, ka tā arī ir visa Goldmaņu ģimene. Nekādu Goldmaņa meitu, kuras dēļ aizgājis bojā Ešota dēls, es te neredzu, bet iespējams, ka viņa ir ģimenes melnā avs. Kaut gan es nespēju iedomāties cilvēku, ar kuru Goldmanis nebūtu varējis vienoties. Ja vien viņš, protams, to būtu gribējis. Tāpat nav arī Paula sievas, nav Goldmaņa mazbērnu. Piepeši iespējamais Goldmaņa brālis uzlec kājās un jutās aicināts runāt.

— Saša vienmēr juta vēju un straumi! Viņa laiviņas nekad nenogrima!

Izpaudis šo neapstrīdamo patiesību, viņš laimīgs atkal apsēžas. Ar viņu viss kļūst skaidrs — eņģelis, kura sejā nav izvirdis grēku vulkāns. Te nu viņš sēž — mūžīgās dzīves un jaunības iespējamības pierādījums, kaut gan jāatzīst, ka šādu recepti mūslaiku pasaulē patentēt nav jēgas. Tā ir izstumta no normālības un nosaukta par slimību, vārdā oligofrēnija.

— Tas ir Goldmaņa brālis Leonīds. Tads viņš ir no bērnības. — Es apgriežos, man aiz muguras stāv Salēvičs ar kundzi, kuru es redzu pirmo reizi.

— Iepazīsties, Rasma, tas ir mans jaunākais partneris!

Rasma tikko manāmi pamāj ar galvu un pasmaida,

tieši tik daudz, lai būtu pausta labās gribas emocija, taču piemērota sērīgajam brīdim un tieši tik labvēlīga, lai atzīmētu, ka esmu pamanīts, nevis ievērots. Viņa nav nedz kalsna, nedz apaļīga. Viņa neturas, ieķērusies vīram rokā, taču nestāv arī atstatu. Viņas apģērbs skaidri un lakoniski definē viņas un vecā Goldmaņa attiecības. Ģērbusies viņa ir vienkārši, tumši pelēkā kostīmā, kas skaidri norāda, ka Goldmanis nav piederējis pie viņas ģimenes locekļiem un melnais sēru tērps pārspīlētu notikumu, tomēr tas nav īsti vēsums, jo viņi tomēr ir bijuši pazīstami, īstas zilo asiņu manieres, kuras nenoslēpsi pat kolhoza kūtī un galošās. Un man ir jādomā, vai es pareizi saprotu mazās melnās brošas atrašanos pie viņas kostīma kreisās puses atloka.

Tas norāda, ka vismaz viena sirsnīga saruna ar Gold-mani viņai ir bijusi? Vai arī tas tomēr norāda uz zināmu tuvību ar viņa mirušo sievu?

Kamēr esmu vērojis Rasmu, Salēvičs to pašu acīmredzot ir darījis ar mani, tāpēc viņa piezīme pārsteidz mani kailu un nesagatavotu:

— Rasma bija Goldmaņa meitas krustmāte, bet es biju krusttēvs.

Tā pieķer aunus, kuri mēdz stulbi blenzt uz jauniem vārtiem. Salēvičs nebūtu varējis aizrādīt man labāk, ka mans ūdenslīdēja skafandrs ir noslīdējis. Es atslābinu sava skatiena tvērienu un sāku pētīt pārējos sēru ceremonijas dalībniekus. Tā gan ir visai raiba kompānija. Te ir izteikts veiksmes partiju grupējums, kurā neiekļaujamies tikai mēs ar Jasmīnu un Salēviču pāris.

Centrā stāv labi atpūtušies un pareizi nosauļoti vīri un garlaikotas sievas. Visa viņu stāja un kustības pauž, ka to dzīve rit nesteidzīgi un sakārtoti. Viņi paši nosprauž savu laiku un telpu — gan vasaras sākumu, gan ziemas iestāšanos, jo Rīgas gaisa satiksme to pilnībā pieļauj. Viņi ir pašpietiekami un pasvītroti rezignēti, taču augstprātība dveš katrā viņu kustībā. Un tas liecina par aprobežotību. Viņi jau pēc pirmajām veiksmēm ir katapultējušies no biznesa kosmosa, vēl precīzāk to varētu raksturot — pazaudējuši ožu uz naudu un iekrituši atpakaļ bērnu patērēšanas egoismā. Taču tieši tāpēc viņi ir ēsma tiem, kas, izmantojot viņu lepnību, griež nost viņu naudas tauku slāņus citu pēc cita. Tāpēc ap viņiem spieto kaudze darboņu, kuriem gan apsauļotība, gan Brioni un Armani, un sazin vēl kādi brendi kalpo tikai kā hameleona āda. Šie kustas starp uzaicinātajiem ar ūdenszāļu veiklību, izmetot āķi pēc āķa. Arī bērēs viņi meklē investorus un klientus saviem grimstošajiem vai — gluži otrādi — uznirstošajiem biznesiem.

Gandrīz pie pašas izejas stāv daži autsaideri, kuri man visvairāk atgādina pašu Goldmani. Apģērbti tā, lai būtu ievērota cieņa, bet nekādas ārišķības vai spozmes, ar sejām, kuras pauž domīgumu un apcerīgumu, viņi izskatās pēc Goldmaņa provinces radiniekiem. Tie ir biznesa ierindnieki, tie, kuri tikai cenšas salāgot plūsmas un iz-stūrēt savus plostus. Bez žēlastības pametot grimstošos un pārsēžoties uz peldošajiem. Viņi ne ar vienu nesarunājas, labākajā gadījumā ar galvas mājienu ļauj nojaust, ar kuru no klātesošajiem ir pazīstami.

Naftinieki stāv nostāk, viņu stāja pauž senāku un ne tik senu piederību struktūrām, kur pieņemts stāvēt ierindā, sekundes desmitdaļā izskaitļot galveno, pēc kura jālīdzinās, un īsti neatslābināties pat pēc komandas: “Un tagad iedzersim!...” Starp viņiem ir arī Hšots. Mani tas nepārsteidz. To vajadzēja saprast jau tāpēc vien, ka, atbraucis atvadīties no bērnības drauga, mašīnu viņš pamanījās nolikt tā, lai atstātu iespējamajiem sekotājiem ceļā papildu šķērsli — dzelzceļa sliedes. Dzīvot ierakumos ir īpaša sūtība.

Un, protams, ir bezpersoniski cilvēki ar pelēkām acīm, kuri visu laiku tausta sanākušos ar snaipera skatienu; tādi bija arī ārā pie mašīnām. Tie ir cilvēki, kuri nolīgti, lai vajadzības brīdī neitralizētu jebkādu bīstamu kustību, tas ir, neļautu vīriešiem bāzt rokas kabatās vai savukārt sievietēm rakāties rokassomiņās.

Mani tikai nomoka ziņkāre, ar kādu gan eļļu bija uzpildīts vecais Goldmanis, ka viņš spēja savest kopā šos tik dažādos zobratus, iegriezt tos kustībā un pieķīlēt to mērogus, lai bez pārtraukuma varētu liet ūdeni uz savām dzirnavām. Nezaudējot nevienu pili, nevienu santīmu. Tās ir īpašas asinis, kuras, jādomā, ir mantojis Pauls.

Un tad notiek kaut kas pilnīgi negaidīts. Eņģelis, nē, oligofrēns, nē, viņu sauca Leonīds, pamana manu sievu un priecīgs pielec kājās. Smaids pārlīst viņa sejai kā ūdens pavasara palos, viņš paceļ roku, lai pamātu. Taču tad viņš piepeši saprot, ka alojies, viņa seja satumst un nodziest, bet roka kā aizlauzta nokrīt gar sānu. Viņš apsēžas atpakaļ un sāk balsī raudāt. īsti un no sirds, kā to prot tikai bērni, tā, ka tam nav iespējams pretoties. Un es skatos, ka visi apkārtējie arī sāk šņaukāties. Bērna asaras tomēr ir trakoti cieta lieta, tās ar dimanta asumu uzšķērž visus sanākušos kā konservu bundžas, un izrādās, ka dažiem vēl kaut kur dziļumā ir atlicis kaut kas no sirds sākotnējās matērijas. Pat speciāli pieaicinātas raudātājas nespētu to izdarīt labāk. Taču, kas mani notiekošajā izbrīna visvairāk, — mani pašu tas neskar. Es stāvu un sausām acīm vēroju sanākušos, līdz Jasmīna piespiežas man cieši klāt un čukstus palūdz:

— Iziesim!

Kad mēs izejam ārā uz lieveņa, es redzu, ka Jasmīnai ir slapji vaigi.

— Tas ir viņa dēļ? Tā eņģeļa dēļ?

— Jā. — Un Jasmīna elsodama sāk raudāt.

Es nezinu, vai Jasmīna kādreiz kļūs pieaugusi, cieta un nejūtīga, kā tas notiek ar kokiem, kā tas notiek ar zemi ziemā un kā tas notiek ar mani... Bet pats galvenais — es nezinu, vai pats to gribu. Taču jūtu, kā plūst mūsu dzīve un to, ka es neko tur nevaru mainīt, ka es nevaru Jasminu nedz pasargāt, nedz nosargāt. Es nevaru neko, dzīve mani triec pret klinti, tad pret nākamo klinti. Un viss, ko es šobrīd gribu, ir tikai iegrimt Jasmīnā, salūzt un neatgriezties. Viņa ir mans dimants, tas, kurš mani var uzšķērst. Vienīgais. Nekad nebūtu ticējis, ka mani pie vecā Gold-maņa zārka pacels tāds vilnis.

— Neraudi! — Jasmīna ar plaukstu noslauka man vaigu, tātad arī es esmu raudājis. — Eņģeļi pieskaras vaigam un aizlido. — Un Jasmīnai sejā ir nopietnas un pieaugušas sievietes miers. Es viņā pirmo reizi sajūtu sievieti māti. Tas mani pārsteidz un samulsina, jo es tam neesmu gatavs.

Mums abiem vajag atgūties, un mēs ar Jasmīnu ieejam kapos, kuri sākas turpat, aiz krematorijas vārtiem. Zeme vēl ir viegli sasalusi, šogad tiešām ir ļoti auksts pavasaris. Mēs ejam garām akmeņiem, pelēkiem, melniem, baltiem, tajos skraida burti, un tad es lēnām ieslēdzos atpakaļ. Pirmie rindās sastājas koki, tad akmeņi un beidzot burti uz akmeņiem. Mēs apstājamies pie balta marmora kapavietas. Mani pārņem viegls drebulis, un es iekritu akmens slazdā. Tas ir balts gulbis, kurš ceļas spārnos. Apsolījums atrāvienam no zemes, tik daudz cerības, prieka dzīvot un tajā pašā laikā mūžīga piesiešana zemei, jo akmens nevar atrauties no zemes. Gulbja slaidais kakls mēģina iztaisnoties, viņu jau ir skārusi lidojuma traģiskās neiespējamības ēna, un tieši šis nojautas brīdis ir iekalts akmenī. Es jau otrreiz pēdējo dienu laikā jūtos skaistuma noķerts.

Tādas ekspresijas piemineklis Rīgā pa spēkam būtu tikai Aleksandram.

Es pieliecos tuvāk piemineklim, pašā apakšā ir uzraksts: “Putnu var nošaut, ne lidojumu.” Es paskatos debesīs. Atgriežas gājputni.

Mums aiz muguras nošvīkst nesteidzīgi soļi, un tūlīt blakus uzrodas ari kapu strādnieks.

— Daudzi nāk paskatīties uz šo pieminekli. Bija pat mēģinājumi to nozagt! Bet nekad neizdodas! Tas tur, augšā, čeko. — Viņš pakrata ar pirkstu pret debesīm un, uzlicis galvā smieklīgu rūķa cepuri, pasmaida, atsedzot īstas zīdaiņa smaganas. Tad viņš paņem tepat blakus nolikto tukšo ķerru un aizrībina to uz Raiņa pieminekļa pusi.

Es izlasu uz postamenta: “Lilija Goldmane 1974— 1991”. Blakus ir melna plāksnīte: “Ludmila Goldmane 1940—1992”.

Jasmīna stāv man blakus, un mums abiem kļūst neomulīgi. Bēgdami no Goldmaņa brāļa sāpēm, esam iekūlušies Goldmaņa sieviešu traģēdijā. Mēs pagriežamies, lai ietu atpakaļ uz krematorijas pusi. Bet tur pretī jau steidzas Pauls Goldmanis, kuram melnais sēru uzvalks plandās kā buras.

— Jūs nepareizi sapratāt, tēvu neraks zemē, bet kremēs. Es izlēmu, ka tā būs labāk. Bet tagad jūs visi esat laipni lūgti uz bēru mielastu.

Un tad Pauls pievēršas Jasmīnai:

— Atvainojiet onkuli Leonīdu, viņš tāds ir! Mūžīgais bērns. — Un tad viņa balsī ieskanas lūgums: — Viņš noteikti grib ar jums iepazīties. Es būtu jums ļoti pateicīgs, jo tagad, pēc tēva nāves, viņš jūtas ļoti vientuļš.

Es gan gribētu pateikt, ka mana sieva nav nekāda slimnieku kopēja, tomēr nepasaku, jo nu man ir skaidrs, ko pie Sašas Goldmaņa zārka pamanīja viņa brālis Leonīds: savu brāļameitu Liliju. Jasmīna tikai aizlienēja viņai savu seju.

Bēru mielasts ir kluss. Noīrētais restorāns ir slēgts citiem apmeklētājiem, lielākā daļa sēru ceremonijas dalībnieku uz šejieni nemaz neatbrauc, un tas, kā vispatiesākais indikators, rāda, ka Pauls biznesa svaru kategorijā nesasniedz tēva svaru. Kad mēs esam tikko ienākuši, Ešots uzrunā Jasmīnu un, paņēmis aiz rokas, aizved aprunāties. Viņi runā, un Ešots visu sarunas laiku tur Jasmīnu aiz rokas. Žēl, ka es neredzu Jasmīnas seju. Taču viss notiekošais mani aizskar, un es jau esmu gatavs doties, lai Ešotam sistu. Taču bezjēdzība tikai vēl vairāk attīstās — Ešots ieved Jasmīnu blakustelpā, lai gan tūlīt pat iznāk atpakaļ un man atvainojas:

— Marina slikti jūtas. Es palūdzu Jasmīnu viņai palīdzēt.

Tas mani nomierina, jo Marina tiešām neizskatījās labi. Jasmīna tur paliek gandrīz pusstundu. Kad Jasmīna iznāk, viņa cieši aizver durvis un atkal pieiet pie Ešota. Šoreiz viņu saruna ir īsa, taču Marina vairs neparādās.

Tad beidzot Jasmīna pamana arī mani un pamāj. Kad Jasmīna atgriežas pie galda, mēs nepaspējam pārmīt ne vārda, jo tūlīt mums blakus apsēžas Leonīds. Viņš ir gaidījis šo brīdi, kad varēs uzrunāt Jasmīnu, un ir nokaunējies un, pat varētu teikt, apmulsis, taču viņa naivums neļauj uz viņu apvainoties, kaut arī man nepatīk, ka kāds atļaujas tik atklāti Jasmīnai izrādīt savas simpātijas. Un vispār es sāku atkal skaisties:

— Manu sievu te izmanto kā plāksteri visām vainām un nelabumiem. — Taču tūlīt pat atdziestu un pat atļaujos par sevi pasmīnēt, — tas mums ar Ešotu pat būtu kopīgs — greizsirdība. Pamazām Leonīda pieklājība mani atbruņo. Viņu interesē viss, ar ko nodarbojas Jasmīna, kur viņa mācās, kā dzīvo. Viņš uzmanīgi klausās, tad uzrunā arī mani, taču, neskatoties uz visiem viņa mēģinājumiem būt pieklājīgam, ir nepārprotami, ka esmu viņam interesants tikai kā Jasmīnas vīrs. Mēs brīdi runājam par pavasari, tad par vasaras tuvošanos. Esmu piesardzīgs un neatļaujos nekādā veidā pieminēt bēres vai Goldmaņus. Taču Leonīds ilgi neiztur un, dziļi elpu ievilcis, izstāsta visu pats:

— Jūs esat ļoti līdzīga manai brāļameitai. Ziniet, man pašam nekad nav bijis bērnu. Kaut kā neiznāca, tēvs mani gribēja saprecināt, bet man šķiet, ka es nepatiku tai sievietei. Viņa negribēja ar mani spēlēt šahu, un vispār viņa... viņa, es viņu arī nesapratu. Un citādi, citādi bērni pasaulē neierodas. Ludmila, Sašas sieva, viņiem gan bija divi bērni — Pauls un Lilija. Pauls ļoti labi spēlēja šahu, es gatavoju viņu skolēnu turnīriem. Mums bija sapnis par šaha lielmeistaru. Bet dāma, dāma — viņa ir visspēcīgākā no visām figūrām, viņa ieradās, un viss izmainījās... Paulam bija jau desmit gadu, kad piedzima Lilija.

Leonīds apklust, lai pēc brīža atsāktu, un tagad jau viņš sarunājas tikai pats ar sevi:

— Mums ir pieņemts viņu saukt par Karalieni, kaut arī persiem tas bija vezīrs. Karaliene, Lilija bija Karaliene. Viņa spēlēja vijoli un šahu nemaz. Vijoli. Un šahu nemaz.

Leonīds piepeši atmostas un vainīgi pasmaida.

— Jums garlaicīgi ar tik vecu vīru!

Viņš pieceļas un iziet no telpas. Bezpalīdzība atbruņo, īsta bezpalīdzība.

Jasmīna ir aizkustināta, bet es pamanu, ka Salēvičs man pavisam neuzkrītoši pamāj. Viņš kopā ar Ešotu, kurš iznāk no blakustelpas, un Paulu sāk attālināties no pārējiem, acīmredzot— lai apspriestu nepabeigto nama pārdošanas darījumu. Es atstāju Jasmīnu pie galda un eju viņiem līdzi. Tā tiešām ir, es tieku palūgts uz parītdienu sagatavot jaunus dokumentus, ņemot vērā jauno realitāti, ka turpmāk nama īpašnieks būs Pauls Goldmanis. Mazliet izturējis pauzi, es dažos vārdos pasaku to, par ko tiku domājis kopš sarunas ar Aleksandru:

— Viss notikušais ir muļķīgu nejaušību sakritība. Visi notikumi ir katrs no savas operas — suņu pazušana, anonīmā vēstule, līķis pagrabā, Frīda nāve, kura, visticamāk, kvalificējama kā sadzīves slepkavība pudeles brāļu starpā, un tad arī Goldmaņa pēkšņā nāve no sirdstriekas.

Visi trīs mani uzmanīgi noskata. Ešots tūlīt steidzīgi piekrīt un paspiež man roku, kas nozīmē, ka lietu varētu uzskatīt par pabeigtu. Es pat apstulbstu, jo īsti nesaprotu — vai tiešām Marina viņam ir atzinusies? Un, ja atzinusies, tad — mīlestībā vai suņu atbrīvošanā, vai visā uzreiz? Tad it kā būtu skaidrs, kāpēc viņa man neatveda fotogrāfijas.

Arī Pauls Goldmanis jūt acīmredzamu atvieglojumu, viņš rikai painteresējas, kas tā par anonīmu vēstuli. Viņš apsolās atnākt pie mums uz biroju un aizsteidzas atvadīties no bēru viesiem. Salēvičs nesaka neko. Ks atgriežos atpakaļ pie bēru galda, kur visi jau steidzas izklīst. Jasmīna tieši tajā brīdī atvadās no Leonīda, kurš noteikti pieprasa, lai viņa atbrauktu pie viņa ciemos uzspēlēt šahu. Nevarētu teikt, ka tas mani patīkami pārsteidz. Arī Paulu, kurš stāv netālu, tas neiepriecina; viņš atvainodamies tikai parausta plecus, tad paspiež man roku un pieliecas tuvāk.

— Iās ir labi, ka jūs neiekritāt uz tām muļķībām par brošu. Esmu pārliecināts, ka tādas brošas vispār nav!

Mēs kopā ar Jasmīnu dodamies uz izeju. Salēviči vēl paliek.

Kad mēs iekāpjam savā īrētajā mersedesā, es atvieglojumā uzelpoju. Jasmīna klusē, un mani tas aizvaino vēl vairāk, tātad viņa pat neuzskata par vajadzīgu man pateikt, ko viņi abi ar Ešotu runāja un kas kaiš Marinai. Es k(ūstu nīgrs, kas ar mani gadās visai reti. Izlemju, ka rīt pat mierīgu sirdi došos uz darbnīcu pie Aleksandra. Ber tagad vispirms aizvedīšu Jasmīnu līdz mājai un tikai tad braukšu atdot mašīnu. Man vajag pabūt vienam, taču Jasmīna ietiepjas. Viņa grib braukt kopā ar mani, un man nekas cits neatliek kā piekrist. Kad mēs, dārdēdami pa Brasas tilta bruģi, divi vien tukšajā tramvaja vagonā braucam uz mājām, Jasmīna man piespiežas klāt.

— Man tev tas ir jāpasaka — Marina mēģinājusi aizvakar vakarā izdarīt pašnāvību. Ešots mani pratināja, kāpēc viņa man zvanīja. Viņš bija pēc tam izpētījis visus viņas zvanus. Mans bija pēdējais. Viņš zināja, ka Marina ir atlaidusi suņus.

Es novēršos un skatos pa logu, man strauji kāpj nelabums no bērēs apēstā un izdzertā, bet visvairāk, protams, no tā, ka iesaistījos šajā trakomājā. Vajadzēja ļaut turpināt viņiem šīs spēlītes! Un nebāzties virsū ar saviem gudrajiem padomiem. Nemaz nerunājot par to, ka nevajadzēja tur jaukt iekšā Jasmīnu.

Jasmīna saspiež manu roku.

— Tu neesi vainīgs! Neesi! Marina tiešām netika galā ar to, ka viņas dēļ bija nošauta tā kucīte! — Tad viņa

ieskatās man ads. — Tu saproti, ka tas bija labākais, kas varēja ar viņu notikt?! Viņa vismaz reizi sajuta sevī cilvēku! Cilvēku, kurš ir par kaut ko atbildīgs!

Jasmīna brīdi klusē, novēršas un tad turpina:

— Bet es domāju, ka Ešots man meloja par tiem zvaniem — īstenībā viņš bija dzirdējis to nakts sarunu! Jo Marina — gluži otrādi — joprojām domāja, ka viņš to nezina. Viņa nevarēja saņemties, lai atzītos. Kad pateicu viņai, ka viņš to zina, viņai sākās histērija. F.s liku viņai izdzert vienā rāvienā lielo glāzi viskija, jo Ešots neļaujot lietot zāles. Un savādi tas, ka viņa nevis piedzērās, bet aizmiga. Piecās minūtēs.

Man nav ko teikt. Es tikai saprotu, ka galīgi neko nezinu par Jasmīnu, kura varēja pēc visa šī trača ar mierīgu seju klausīties Leonīdu un viņam smaidīt. Un tad veselu stundu pārdomāt savu sakāmo, lai atrastu tieši to, kas būtu man vissaudzīgākais. Galīgi neko nezinu par Ešotu, kurš, uzzinājis patiesību, nevis atvēzējas ar visu selekcionāra nežēlību, lai izrēķinātos ar dresūrai izmukušo Marinu, bet klusē. Un vēl vairāk — nevis atstāj Marinu, cilvēces vājuma eksemplāru, ārstu uzraudzībā kādā klīnikā, kā, pēc mana sprieduma, viņam būtu jādara, bet gan, turot rokas stiepiena attālumā, velk viņu sev līdzi. Pat uz Goldmaņa bērēm. Nemaz nerunājot par manīgo Sašu Goldmani, kurš, izspiedis sulu pat no akmens, pavadīja savu brīvo laiku, spēlējot šahu ar savu brāli oligofrēnu. Un kur tad vēl tumšais zirdziņš Salē-vičs, kura Rasmu es redzu pirmo reizi un tikai tāpēc, ka atnācu uz Goldmaņa bērēm.

Vai tā būtu neredzamā jūgenda vertikāle, kuru man toreiz, naktī uz ielas, skatīdamies uz namu, pravietoja Aleksandrs? Tā, kuras atrašana varētu dot atslēgu uz mīklas atminēšanu?

Par laimi, Jasmīna nedzird manu iekšējo monologu un neredz manu sakāvi. Viņa izvelk no somiņas baltu aploksni un pastiepj to man.

— To Marina man iedeva, kad Ešots atstāja mūs divatā.

Es skatos uz aploksni, un man to gribas izmest pa logu, taču mierīgs to paņemu un ielieku uzvalka iekškabatā:

“Iekšā iegājis, ārā netiksi. Slazds ir aizcirties.”

Aploksni tajā vakarā es neatveru. Esmu nokasīts pliks. Marina ar savu negaidīto rīcību ir pielikusi pēdējo punktu. Man ir atņemti visi ieroči. Es pats esmu kļuvis par ieroci.

Bet varbūt tikai par spoguli?

Un tad es beidzot varu iemigt.

8

NAkamajā DIENA, kad Jasmīna aizbrauc uz nodarbībām, es iekārtojos virtuvē uz ilgu kafijas dzeršanu. Un tad beidzot atveru aploksni. Tajā ir tikai viena salona fotogrāfija no četrdesmitajiem gadiem, tā ir vāciski parakstīta, bet pat es to spēju saprast:

“Familie Berg, 22. 06.1944.”

Tur nu viņi ir. Visi trīs. Berga kungs, Berga kundze un mazā Elizabete Berga, kurai, jādomā, ir triju gadu dzimšanas dienas svinības. Berga, dzimusi Rozenblite, ir ļoti nopietna. Bergs, kurš ir krietni vecāks par viņu, nemaz nav nopietns, rikai ļoti vājš. Viņš smaida to dziļo un apcerīgo smaidu, kāds ienāk sejās, kuras zina, ka nekas daudz re vairs nav atlicis. Tātad viņš jau ir bijis ļoti slims. Elizabete savā mazajā princešu kleitiņā ir nobijusies. Viņas seja ir mazliet izplūdusi, tātad nav varējusi nociesties stāvēt mierīgi un būt pilnīgi nekustīga. Viņiem aiz muguras ir uzzīmēts fons. Kolonna ar visai izteiksmīgu faktūru. Un tad man itin kā iedur.

Līdzīgas faktūras kolonnu esmu jau redzējis, kad kopā ar Aleksandru biju apseglojis Alberta ielas sfinksu. Tikai te, protams, nav redzams kapitelis, kas būtu uzreiz nodevis fotografēšanas vietu. Kolonnai blakus ir redzamas klavieres, un tas gabaliņš stūri , visticamāk, ir daļa no ovālā loga restītēm. Te nekas nav zīmēts, re viss ir tik īsts, cik nu īsts vispār mēdz būt. Fotogrāfs ir uzaicināts uz dzīvokli. Fotografēts ir vakarā, kad kadru netraucē āra apgaismojums. Tātad Bergs tolaik jau bijis ļoti slims.

Virtuvē ienāk ome Inga, es nolieku attēlu uz galda, mēs mazliet aprunājamies, tad arī viņa paņem fotogrāfiju.

— Tā sieva ir bijusi uz dižošanos! It kā būtu vilnas kleita, bet tādu rotu uzlikusi. Laikam no laukiem! Ks jau ar tā kā muļķe savā laikā, kad māte iedeva zelta gredzenu, kuru gribēja man mantojumā atstāt, aizgāju ar to uz pirksta cūkām biešu lapas šķīt. Un kas to vairs uzzinās, vai tas gredzens vircā noslīka vai turpat, dārzā, zemē tika iearts!

Ieskatos rūpīgāk, tiešām, tas, ko es noturēju par mež-ģīņotās apkakles papildu rotājumiem, varētu būt broša. Bet mans galvenais juvelierizstrādājumu eksperts ome Inga jau ir pārslēgusies uz zupas vārīšanu Džcrijam un šķendējas, ka kauliem nokrāpta gaļa. Es paņemu fotogrāfiju un dodos uz augšstāvu, lai fotogrāfiju noskenētu, palielinātu un rūpīgi izpētītu visas detaļas.

Tā ir broša. Izcila broša, un tagad es sāku saprast Goldmaņa kaislību. Izcils jūgenda juvelierprasmes paraugs. Kranaha meistardarbs. Astoņkāja zelta taustekļi ir noklājuši krāsainā emaljā veidoto taureni, sekojot taureņa spārnu veidolam un izliekumiem. Tic baltie akmentiņi pa tauriņa spārnu kontūru laikam ir briljanti. Kādi ir pārējie akmeņi, kuri ir taustekļos, es šajā melnbaltajā fotogrāfijā noteikt nevaru. Tāpat nav īsti saprotams, kam tad īsti pieder divas slīpētu dārgakmeņu acis — astoņkājim vai tomēr tauriņam. Taču kompozīcijas centrs nepārprotami ir nepareizas formas upes pērle — nekas cits nevarētu būt tik balts —, aizlienēta astoņkāja bezveidīgajam ķermenim, kura ar šādu briljantu ietvaru ir ieguvusi jaunu dzīvi un dārgakmeņa statusu. Nepareizās pērles skaistums. It kā baroks, ber nē, tomēr jūgends. Aizbēgt no baroka smagnējības, izvilkt to zirnekļa tīklā un ļaut ieraudzīt nepareizas pērles skaistumu pavisam jaunā gaismā. To meistars ir satvēris savā pasaules izjūtā un ar savu brošu ļāvis pamanīt arī pārējiem. Nav brīnums, ka viņa darbi sākotnēji nepatika. Izmantot briljantus, lai izceltu upes pērli, tā jau ir hierarhijas laušana. Tā ir revolūcija.

Tad es skatos tālāk. Berga kundzei ir tik izdēdējušas rokas, nav brīnums, ka viņa ir uzvilkusi vilnas kleitu. Pat mežģīņotā apkakle, izskatās, ir uzlikta ar to pašu mērķi.

Tad vēl sievietēm nebija modē pārdot ar ādu apstieptus kaulus. Iespējams, tie ir bijuši nervi, taču tikpat labi tās varēja būt elementāras kara laika grūtības ar pārtiku. Ari tas, ka uz to laiku citu dārglietu vairs nebija, jo tas, ka tādas ir bijušas, man šķiet neapstrīdami. Un, iespējams, arī broša ir bijusi rindā uz ieķīlāšanu, lai varētu ārstēt vīru un uzturēt meitu. Iespējams, ka tieši tāpēc tā ir piesprausta vilnas kleitai — kā pēdējais apliecinājums, ka vispār ir bijusi. Iespējams ir viss. Pilnestības laime šajā ģimenē jau bija norietējusi. Un mazā Elizabete, iekrampējusies mātes un tēva rokā, šķiet, nojauš, ka visai drīz viņa paliks viena kosmosā. Diemžēl es neesmu nedz ekstrasenss, nedz šamanis un nevaru pēc fotogrāfijas pateikt, kurā pusē nāvei viņa šobrīd atrodas.

Jasmīna piezvana pēcpusdienā un izsauc mani uz pilsētas centru.

— Es nevaru nociesties līdz vakaram!

Ņemot vērā, ka iepriekšējā dienā Jasmīna uzrādīja pašus neticamākos pacietības standartus, es nolemju viņu nemocīt. Noslēpumi sievietes nomoka trakāk nekā zobu sāpes.

Kad mēs satiekamies, Jasmīna nenociešas un turpat parkā klāj vajā.

Viņas profesors kā konsultants esot bijis uzaicināts uz Tiesu medicīnas ekspertīzes centru, un viņš, ievērojot to, ka Jasmīna jau bija atnesusi daļu no apbedījuma un nodarījumā arī godīgi viņam atzinusies, paņēmis līdzi Jasmīnu kā asistenti. Reizēm ir labi dzīvot mazā pilsētā, kur profesionālā loka rādiuss nav lielāks par diviem cilvēkiem.

Pagrabā atrastais līķis beidzot ir piesiets konkrētam laika periodam, kamēr Frīdis... Frīdis — kriminālajam pantam, jo viņš, izrādās, ir bijis tiesāts. Taču visu pēc kārtas.

Atrastais līķis tiešām bijis sieviete, viņai nāves brīdī bijuši 20—25 gadi. Par nāves iemeslu viņi neesot varējuši vienoties, jo skeletam nav konstatēti nekādi bojājumi. Kaulos nav konstatēti arī nekādi indīgi nogulsnējumi. Viņa tikpat labi var būt nosmakuši, noasiņojusi vai mirusi kādu iekšējo orgānu bojājumu dēļ. Viņai tiešām ir bijuši tikai divi plombēti zobi, tās esot sudraba plombas, tādas, kādas lietoja padomju laikos. Bet nāvi, papildus izpētot visus pagraba apstākļus un ķieģeļu un javas veidus, konsīlijs esot datējis ar 1990.—1991. gadu.

Tātad man rodas iespēja meklēt nama iedzīvotājus, kaut gan, atceroties padomju laika piečurātās trepju telpas un mūždien uzlauztos pagrabus, tas līdzinās adatas meklēšanai siena kaudzē. Droši slepkavu mājas iedzīvotāju pulkam piesien tikai ķieģeļi, jo zināt, ka pagrabā tādi atrodas, nevarēja vis kurš katrs. Bet tikpat labi tie varēja tikt izmantoti, pateicoties nejaušībai, tam, ka tie tur jau bija un slepkavam vieglāk bija līķi iemūrēt, nevis iznest ārā, iecelt mašīnā un vest kaut kur aprakt. Tad viņam bija nepieciešamas celtnieka iemaņas. Tas viss vedina domāt, ka slepkava bijis vīrietis. Kas attiecas uz upuri, šī sieviete varēja būt gan mājas iedzīvotāja, gan arī tikpat labi atvesta no citurienes — atnākusi ciemos vai kādas blakusmājas iedzīvotāja.

Kas attiecas uz Frīdi, tur mani gaida pilnīgs pārsteigums. Viņš esot tiesāts par izvarošanu. Vairāk Jasmīna neko nevar paskaidrot. Viņš esot tikai starp citu pieminēts sarunās. Izvarošana... Bet tad jau varbūt Frīdis sievieti ir izvarojis un tad iemūrējis, lai izvairītos no cietumsoda? Taču, ņemot vērā, ka Frīdim tolaik jau bija septiņdesmit gadu, šāda versija nemaz nešķiet ticama. F’s atceros, kā mēs tonakt abi stāvējām, ar muguru atspiedušies pret sienu, un neticu, ka tas varēja būt Frīdis. Neticu, ka viņš varēja no mugurpuses iesist sev pa galvu un tad rāpties ārā no sava pagraba, lai izziņotu pasaulei savu noziegumu.

Es atkal dodos uz arhīvu, lai noskaidrotu, kas 1990.—

1991. gadā ir dzīvojis šajā mājā. Par lielu pārsteigumu sev pašam, es atklāju, ka mājā iedzīvotāju ir bijis salīdzinoši nedaudz, tātad tas viss ir paceļams un izpētāms.

Pirmajiem trim stāviem vispār ir gājis secen brīnums, ko sauca par padomju laika komunālajiem dzīvokļiem, kuros no rītiem bija jāgaida uz tualeti un zobus ātrāk un veiklāk bija iztīrīt virtuvē pie vienas no piecām izlietnēm. Pirmajā stāvā bija nelieli divistabu dzīvoklīši, otrajā arī dzīvoja tikai divas ģimenes, tāpat trešajā, (ienirtajā stāvā, tur gan abos dzīvokļos tomēr bija pa trim virtuves izlietnēm, tas ir, katrā dzīvoklī bija pierakstītas trīs ģimenes. Mani gan vairāk interesē tās ģimenes, kurām bija meitas atrastā līķa vecumā. Jo atšķirībā no slepkavas, kuram es nezinu ne dzimumu, ne vecumu, par upuri ir vismaz kaut kādas ziņas. Un, izpētījis mājas iedzīvotāju sarakstu 1990.—1991. gadā, es atrodu tikai divas piemērotas kandidatūras: Lilija Berga, izrakstīta 1992. gada 28. jūlijā, un Iveta Saļņikova, izrakstīta 1992. gada janvārī, kura, tāpat kā Ešots, dzīvojusi trešajā stāvā.

Iveta Saļņikova ir dzimusi 1970. gadā un bijusi vienīgā meita pulkveža Saļņikova ģimenē. Kur un kāpēc ir devusies Iveta Saļņikova, te nav norādīts. Par to, kā lai viņu atrod, vai kā lai par viņu kaut ko uzzina, it īpaši, ja vēl atceras, ka sievietes mēdz precēties un mainīt uzvārdus, man pagaidām nav nevienas idejas.

Pats pulkvedis Saļņikovs izrakstīts no dzīvokļa 1990. gada 5. maijā. Pamatojums — miršanas apliecība. Iespējams arī, ka pulkvedis pats ir spēris šo soli pāri Stik-sai. Acīmredzot, brūkot padomju lielvalstij, sabruka arī daži tās uzticamie kareivji. Titāni, kuru turētie balko-niņi tika nojaukti augusta puča laikā, izrādījās vairs nevajadzīgi, visas varas un iekārtas tomēr ir tikai fasādes rotājumi, tāpat kā karogu izkāršana vajadzīgajās dienās un stundās.

Tie, kas atkāpjas uz fasādi, ir nolemti bojāejai, jo viss turas uz mūžīgajām vērtībām, pat ja cilvēki aizmirst saukt tās vārdos un iekrīt polemikā par valsts iekārtām, sociālo taisnīgumu un reliģijas atribūtiem. Tāpēc cilvēce pārdzīvoja un pārdzīvo impērijas un reliģijas. Cilvēkus tur tās mazās kastītes fasādes iekšpusē, kuras nav redzamas svešām acīm un kuras mēdz saukt arī par istabām. Cita lieta, protams, ka mazās kastītes par labu fasādēm, kāpņu telpas izmēriem un spoguļiem, pāris vārdos sakot, sabiedriskajai telpai, ir samazinātas līdz gultas un apgultas platībai, bibliotēkas izskaustas kā šķira, pārvēršot tās par vientuļiem grāmatu plauktiem, bet apgaismes funkcija ir uzticēta tievā vadā iekārtām vientuļām Iļjiča spuldzītēm. Logu izmēri un forma ir vienīgais, kas sasaista šo iekšējo pasauli ar fasādi. Taču tos mēdz aizsegt ar aizkariem, noblietēt ar žalūzijām. Atsevišķs stāsts ir balkoniņi — uz tiem iznāca noskatīties un parādīt sevi no sava stāva augstumiem, tāpēc padomju laikā, kad galvenais bija būt gana pelēkam un neizcelties, lielākā daļa no šiem brīnumiem vispār netika izmantoti. Un liela daļa šo balkoniņu karājās virs gājēju galvām, tās fiziski

apdraudot. lagad balkoniņi ir k|uvuši par dekoratīvu elementu, un būt par titānu, lai turētu šādu balkoniņu...

Ja uz to skatās tā, tad izšķīdināt savu dzīvi, lai kļūtu par varas fasādes rotājumu, šķiet muļķīgi... kaut arī tikai tas dod šai fasādei skaistumu un neatkārtojamību un tieši pēc šo titānu ticības savai misijai mums tiek piegrieztas un uzšūtas vēstures mācību grāmatas.

Bet es pētu tālāk mājas grāmatu, kas bezpersoniski uzskaita uzvārdus. Uzvārdus, kuri gan neiemieso nedz profesijas, nedz amatus, tikai mazliet iezīmē veco dzīves saimnieku valodiskās priekšrocības salīdzinājumā ar jaunajiem. 1992. gadā cits pēc cita tika izrakstīti visi nama iedzīvotāji. Tātad Ešots atbrīvoja māju jaunajiem īrniekiem — vēstniekiem un atašejiem.

Tāpat no mājas ir izrakstīts arī Frīdis Ziemelis, kuram pirms tam pirmajā stāvā bija ierādīts sētnieka miteklis; tas padomju laikā ir bijis dienesta dzīvoklis, un viņš no sava dienesta tika atstādināts 1991. gadā.

Pulkveža Salnikova sieva vīru pārdzīvoja tikai nedaudz vairāk par gadu. Arī viņas izrakstīšanas pamats — miršanas apliecība, tātad Iveta kļuva bārene. Ģimene beidzās kopā ar valsti. Cerības atrast Ivetu aizvien sašaurinās.

Pēteris Salēvičs kopā ar sievu Rasmu arī izrakstīts 1992. gadā. Viņa māte izrakstīta 1988. gadā. Pamatojums — tāpat miršanas apliecība. Bergi ir izrakstīti

1993. gadā. Tātad Ešots ir atbrīvojies no visiem un visa. Un viņam bija nauda kompensāciju izmaksāšanai, jo tolaik gluži uz ielas īrniekus izmest nevarēja.

Ešots Kārlis un Ešota Elīza ir izrakstīti 1993. gadā. Un tad es saprotu, ka šīs starpības izrakstos un miršanas datumos apliecina tikai to, ka padomju laika tvēriens, kas bija būvēts uz fiziskām bailēm, dokumentu kārtošanā bija jau atslābis, bet jaunais, eiropeiskais, iedēstīts naudas sodos, vēl nebija iestājies. Tam visam, ko esmu uzzinājis, klāt paliek liela jautājuma zīme.

Tad es ķeros pie Frīda personības noskaidrošanas. Fridrihs Ziemelis, dzimis 1926. gadā Daugavpils apriņķī, bezpartejiskais, 1950. gadā notiesāts par komjaunietes Vepres izvarošanu Rožupes pagastā. Man atmiņā sarosās visas mežabrāļu padarīšanas Līvānu apkaimē, un tagad visa izvarošanas lieta sāk šķist safabricēta. Tikpat labi var būt, ka viņš sēdēja mežā un šādā veidā legalizējās ar vismazāko iespējamo sodu, jo viņam bija gadījusies iespēja tikt pie attiecīgas pases, kurai diemžēl nāca līdzi arī tāds nodarījums, bet tikpat labi var būt, ka komjauniete deva viltus liecību, lai panāktu viņa notiesāšanu. Tad arī būtu saprotams, kāpēc Frīdis dzīvoja tā, kā viņš dzīvoja. Pēc gadiem ilgas sēdēšanas mežā tāda nelegāla dzīve mājas pagrabā ar nakts izgājieniem nemaz nav tik nepieņemama. Pilsēta viņam bija tas pats mežs.

Tie visi gan ir tikai mani pieņēmumi, kuri ir ūdenī zīmēti. Taču viens ir skaidrs, ka iemūrētā sieviete nekādi nav komjauniete Vepre.

Ttd es atceros nākamo lietu, kuru gribēju noskaidrot.

Par arhibīskapu, kurš iesvētīja mājas pamatus. Un izrādās, ka Filarets, kā tas bija minēts vēstulē, kas tika atrasta blakus līķim, tolaik, 1900. gadā, nevadīja Rīgas pareizticīgo baznīcu. To vadīja bīskaps Agafangels. Tātad vēstule par celtniecības upuri ir pilnīgs daiļliteratūras paraugs, par ko gan es arī vairs netiku šaubījies.

Ziņas par citu Elizabeti Bergu, dzimušu 1941. gada 22. jūnijā, izņemot P’šota nelaiķi sievu, es neatrodu. Bcr-gas, dzimušas Rozenblites, miršana Latvijas teritorijā nav reģistrēta. Pat pieņemot, ka Elizabetes Bergas iespējamā meita, pamatojoties uz mātes atmiņām, ieradās pie Ešota, lai atprasītu savu mantojumu, tad tomēr — kāpēc lai viņš to nogalinātu?

Dokumentu, kas apliecinātu, ka viņa ir Elizabetes Bergas meita, viņai nebija. Tādi viņai nevarēja būt! Tie atradās pie Ešota sievas. Cits jautājums — kā Ešots tos ieguva? Tātad viņa tēvs, ievākdamies dzīvoklī vai arī kratīšanas laikā, tos ir pievācis un kaut kādu iemeslu pēc nav iznīcinājis vai nodevis iestādēm. Viņa varēja būt tikai nepatīkama. Nepatīkams incidents, sieviete, kuru varēja pasludināt par viltvārdi, kas bija letak un crtak. Tāpēc jau nevienu nenogalina. Man nav atbildes.

Un tad es nogurstu, jo ieraksti ir un paliek tikai ieraksti. Man pietiek jau ar to vien, ka atceros, cik bezpersoniska izskatījās tā melnā mapīte, kurā biju nopakojis Alberta ielas nama pārdošanu, un to, kas man nācis priekšā pēdējās nedēļas laikā. Atceros, ka mans vectēvs 1895. gada tautas skaitīšanā tika nosaukts par Osipu, kaut gan viņa vārds kapa piemineklī skaidri un gaiši bija ierakstīts kā Jāzeps.

Ieraksti tomēr ir un paliks tikai iepakojums. Pati aisberga virsotnīte. Burti, kas paslēpj vārdus. Vārdi, kuri paslēpj skaņu. Skaņu, kura dzimst no pārpilnības. Pārpilnības, kura dzimst no jūtām. Jūtām, kuras izaug no savas sūtības un pasaules esības apjausmas, no traģiskas nespējas savienot vai — gluži otrādi — no harmonijas starp šīm divām īstenībām. Divi apvienojas jūtās, kas viņus apzināti vai neapzināti trenc pazaudēt savu ķermeni un atgriezties tur atpakaļ, augšā, un viņiem tiek iedots brīnums, kuru mēs mēdzam saukt par bērnu. Atbildes ir jāmeklē dzīvo cilvēku acīs un kustībās, tas ir vienīgais īstais, pat ja apaudzis ar lieko un nevajadzīgo. Bet raksti...

Tas, kurš atstājis mums līķi Alberta ielas pagrabā, arī rakstīja. Viņš pārlēca pāri burtiem, pārlēca pāri vārdiem un skaņai. Bet tas, kam viņš nevarēja pārlēkt pāri, bija jūtas. Tas neizdodas nevienam, kuram ir piešķirts ķermenis. Pat ja šo ķermeni iebāž kastītē ar nosaukumu istaba, pat ja šo ķermeni mēģina taranēt ar kastīti, vārdā dators. Ne vārdi, ne cipari netiek klāt šai cilvēka zonai, kuras ēna pastaigājas pa pilsētas ielām un pielaiko drēbes iielveikalu izpārdošanās.

Jūtas var tikai uzminēt pēc acu zīlīšu atvēršanās un balss tembra dziļuma. Un es nopūšos, jo man tomēr būs jāsūta Jasmīna pie Leonīda Goldmaņa spēlēt šahu, lai noskaidrotu vismaz kaut ko par Alberta ielas nama bijušajiem kaimiņiem. Tagad, kad līķis ir ieausts juku laikā, konkrētos gadskaitļos, vismaz ir iespēja, pamatojoties uz interesi par 1991. gada notikumiem, noskaidrot, kas tieši ap to laiku notika šajā namā.

Eņģelis Leonīds, kura mitināšanās līdz 1988. gadam arī ir fiksēta mājas grāmatā, nevarēja nepamanīt to, kurš šajā namā savās jūtās bija palicis viens.

Turklāt pēc tam, kad es Goldmaņa bērēs paziņoju, ka izmeklēšana ir pārtraukta, es vairs negribu šajā sakarā uzrunāt nevienu no Alberta ielas hokeja komandas trijotnes. Neiesim pārspīlēt, tomēr es vairs neuzticos nevienam no viņiem. Un — pats galvenais — nevienu negribu palikt zem sitiena, pietiek jau ar Frīdi. Jo es tomēr netieku vaļā no sajūtas, ka viņš tajā mūsu vienīgajā sarunā ir pateicis kaut ko tik svarīgu, ka tas bija jāapmaksā pēc visaugstākās likmes. Es tinu un pārtinu šo sarunu līdz katram vārdam, bet pagaidām šo būtisko tur vel nespeju sadzirdēt.

Un es aizbraucu uz biroju un sāku darīt to, kas jādara. Salēvičs man ari neko nejautā un neko nekomentē. Deglis, kurš sācis degt, agri vai vēlu sasniegs sprāgstvielu. Es apsēžos un lēnām pārrakstu dokumentus, jo nama jaunais pircējs ir Pauls Goldmanis kā vienīgais Aleksandra Goldmaņa mantinieks. Salēvičs ir iecelts par Goldmaņa testamenta izpildītāju, un viņš tikai cilvēcīgi palīdz sava bērnības drauga dēlam Paulam Goldmanim izvairīties no papildu valsts nodevas samaksas.

Ceturtdien dodos pie Aleksandra. Viņš ir izklaidīgs un klusē. Darbnīcā šoreiz nav pat niecīgākās sieviešu dvesmas. Un, kad es viņam iejautājos par Meža kapu balto gulbi, Lilijas Goldmanes pieminekli, viņš sapīkst:

— Tu saki, ka tas esot viena tava personāža meitai? Tu esi kļuvis par īstenu okšķeri! — Tad viņš uzsprāgst: — Tas nav mans darbs! Nav!

Un tad viņš noceļ no augšējā plaukta varžu kolekcijas sagataves un dažas jau bronzā izlietas skulptūriņas un noprasa man tieši:

— Ja tu kādreiz domā saveidot kaut ko apaļu, tad pasaki man, kā te pietrūkst.

Šo kolekciju Aleksandram pasūtījis kāds vācu antikvārs, kuram sagribējās maķenīt viltot vēsturi. Aleksandru tas saniknoja, un viņš bija gatavs izmest vācieti pa durvīm, taču beigās viņi salīga uz Aleksandra paša autordar-biem, skaitā sešpadsmit. Un sešpadsmit tiešām ir apaļš skaitlis.

F.s skatos uz vardi, kura spēlē vijoli, tad uz to, kura kūpina pīpi... kopā viņam jau ir desmit vardes. Acis Aleksandrs katrai no tām ir izvēlējies no cita akmens. Vijolniecei tās ir nelieli zaļi smaragdi. Šodien es neesmu izdomas bagāts:

— Vardes, kura lido!

Aleksandrs apklust, uzceļ vardes atpakaļ un aiziet uzliet tēju.

— Tu dzersi?

Es saprotu, ka man ir piedots.

— Tev tomēr vēl ir cerības kļūt par mākslinieku. — Un tad viņš turpina: — To gulbi izkala mans Meistars, tādēļ arī es kārtējo reizi atliku savu atgriešanos pie akmeņiem. — To pateicis, Aleksandrs domās aizlec atpakaļ pie savām vardēm. — Es viņu uzlikšu uz plandoša mēteļa un šalles stērbelēm, tad būs gan lidojums, gan ģeometrija. Tā stulbā ģeometrija. Es ieģērbšu viņu tādā smagā mētelī, nē, šinelī...

Aleksandra pirksti sāk kustēties, bet tad viņš tomēr atceras par mani.

— Pie viņa atnāca Goldmaņi, tēvs un māte. Meistars sākumā negribēja. Pats zini, ka taisīt gulbi — tas ir viens solis pa labi, viens solis pa kreisi, un banalitātē iekšā.

Un es, protams, arī nevaru noliegt, ka dīķī peldoši gulbīši bijuši katra sevis cienoša mietpilsoņa interjera elements ne vienu gadsimtu vien.

— Bet šie neatlaidās — tā meitene bijusi viņu ģimenes brīnums. Ar vārdu sakot, māte pat nokritusi viņa priekšā ceļos, bet šis neparko. Un tad pie viņa atnācis viņas brālītis, un Meistars piekrita. Neko sīkāk es nezinu, jo tas bija viņa triks — noraudzēt stāstu. Noraudzēt bez liekas vēdināšanas. Lai uztaisītu to, ko viņš uztaisīja.

Tad Aleksandrs bez neviena paskaidrojuma paķer jaku un izmetas no angāra. Es palieku viens.

Bīstami ir runāt par dziļām jūrām, no kurām dzimst māksla, ar cilvēku, kuram ir bronzas kolekcijas pasūtījums. Sadalīt sevi sešpadsmit mazos kurkstošos radījumos var tikai tas, kurš jau ir pārkāpis pāri robežai atrast paradīzi zemes virsū un kurš spēj par to pasmieties. Arī par to, ka vakar, nesaprasts savās jūtās, izmisumā vēl bijis gatavs mesties ledainā ūdenī. Tādas lietas var darīt tikai pavisam un galīgi no jūtām atskurbis cilvēks. Pat atmiņas par jūtu reibumu var uzspridzināt.

Tovakar mēs abi ar Aleksandru piedzeramies līdz nemaņai. Ukraiņu restorānā, kurš ir blakus Alberta ielai, mēs izstrebjam trīs pudeles gorilkas. Es pamostos uz rīta

pusi svešā dzīvoklī. Guļu uz visīstākās padomju laika raskladenes ar izplīsušu brezentu kājgalī. Aleksandrs šņā-kuļo kādas sievietes apkampienos — viņas melnie mati noklāj visu spilvenu. Es nemaz nemēģinu viņus abus modināt, ātri saģērbjos un konstatēju, ka mans telefons ir atslēgts. Taču, kad jau veru ārdurvis, pamanu uz pakaramā to jocīgo, spokaino platmali ar tīkliņu, kura man palikusi atmiņā, sasieta kopā ar to nakti, kurā bija Frīdis un es nozagu līķim stilba kaulu. F’s noskurinos un ātri izeju uz ielas.

Mājās mani sagaida tikai Džerijs. Viss pārējais ir kluss. Tā ir pirmā reize, kad es tā un uz visu nakti, bez jebkāda brīdinājuma. Piesardzīgi veru vaļā guļamistabas durvis. Mūsu gulta ir tukša, tā nav pat atklāta gulēšanai. Jas-mīnas nav. Man aiz muguras spalgā balsī ar kāpjošu intonāciju ierunājas ome Inga:

— Vēl jau neesat pat bērnu sagulējuši, bet jau sākat katrs atsevišķi vīterot pa naktīm. Jasmīna vēl vakarā aizbrauca uz lidostu un tā steidzās, ka pat aizmirsa savu telefonu uz virtuves galda. Viņa gan teica, ka esot tikai tā sieviete jāaizved, tā, kura te vakar nokrita kā sniegs uz galvas. Bet, lai tiktu līdz lidostai un atpakaļ, tur tak ar divām stundām pietiek!

Un tad, izkliegusi visu bezmiega naktī uzkrāto, viņa stāv savā garajā naktskleitā, nopogātā pēc visiem tikumības likumiem līdz pašai augšējai podziņai, kura pazūd kakla krokā, un tad piepeši sāk raudāt. Un es viņu mierinu un saku, ka par to visu esmu lietas kursā. Pamazām omc Inga man notic un nomierinās. Viņa sāk vārīt sev kafiju. Ir taču rīts.

Atnāku atpakaļ līdz guļamistabai un, kad pēc tam stāvu dušā, ar tīksmi ļauju, lai man pār seju plūst ledains ūdens. Skaidrs, kas tā par meiču! Pēc omes Ingas apraksta, tā nevar būt neviena cita kā tikai Ešota Marina, un telefonu Jasmīna droši vien atstāja te, lai nebūtu iespējams viņas nopeilēt.

Un tad, nirstot zem segas, es nobrīnos pats par sevi, ka man pat neiedūra nekāda greizsirdība, man tas pat neiešāvās prātā. Es ticu Jasmīnai. Tas mani tik ļoti pārsteidz, ka uz brīdi atlecu atpakaļ mūsu guļamistabā, lai tūlīt atkal aizplūstu atpakaļ miegā. Es ticu Jasmīnai.

9

Pamostos pavēlu, saule vēl nav norietējusi. Pēdējie stari iegriež man acīs, un es apžilbstu. Jasmīna guļ man blakus, un es nolemju viņu nemodināt. Ks taču neesmu ragnesis vīrs, kam tagad vajadzētu kliegt, sist un durt. It īpaši, ja atceras, ka pats arī pārrados tikai no rīta. Jāizturas pret to veselīgi.

Un tomēr ilgi es nevaru nociesties, sāku skaļi virināt skapja durvis, atveru un aizveru logu. Jasmīna guļ. Un, kad es sapīcis apsēžos gultā, Jasmīna beidzot atver acis.

— Tu uztraucies manis dēļ? Es tā arī sapratu, ka neesi gulējis visu nakti. Ome Inga jau man teica.

Ome Inga tomēr ir ome Inga, un viņa mūs abus mīl, bet mani mazliet vairāk.

Es neatbildu Jasmīnai, jo man tomēr sagribas aizvainoties, galu galā jāizved taču kādreiz pastaigāties arī savs sīkumainais “es”.

Taču Jasmīna tā vietā, lai mani pielabinātu, nobīstas un sāk raudāt. Un man ir jāpasaka viņai skaļi tas, ko es

nemaz nebūtu gribējis teikt un kas tagad, pievakarē, man šķiet pat muļķīgi:

— Es tev ticu.

Jasmīna pamazām nomierinās, nav jau viņai nekāda vieglā dzīve ar vīru ūdenslīdēju, kurš ir atradinājies no vārdiem. Vīru, kurš no katras liekas mutes atvēršanas sagaida rikai vienu — ūdeni, aizrīšanos un noslīkšanu. Jasmīna, kura kārtējo reizi tomēr samierinās ar to, ka viņai ir uzticēta tikai sagaidītājas vieta krastā, izstāsta savus nakts piedzīvojumus.

Marina tiešām ir aizbēgusi no savas olas. Aizbēgusi no F.šota. Aizbēgusi no Latvijas. Bet visu pēc kārtas.

Marina ieradusies mūsu mājā bez jebkāda brīdinājuma un pieteikšanās vai telefona zvana. Viņa ļoti gribējusi satikt mani, bet es tobrīd nebiju sasniedzams. Palikt mūsu mājā viņa nav gribējusi un palūgusi, vai Jasmīna nevarot aizvest viņu uz lidostu. Tad pa ceļam viņa pārdomājusi un lūgusi, lai aizvedot viņu uz dzelzceļa staciju, bet beigās tomēr devusies uz autoostu. Nauda viņai bijusi līdzi pašai sava. Viņa trīcējusi no bailēm un turējusi Jasmīnu aiz rokas. Viņas nopirkušas jaunu telefonu un karti un man nemitīgi zvanījušas, bet neesot bijis zonā. Tad beidzot Marina izšķīrusies un aizbraukusi ar Kijevas autobusu, kas atiet pussešos no rīta. Līdz tam laikam viņas pārmaiņus sēdējušas visādās kafejnīcās. Marina viņai izklāstījusi visu par botoksa injekcijām, plakstiņu operācijām un sazin kādām liposomām, tad pārgājusi uz tēmu, kā visdrošāk saglabāt naudu. Viņa apspriedusi visas iespējas un palikusi pie dārglietām. Tikai ļoti sūkstījusies, ka tagad esot pilns ar mākslīgām pērlēm, sintētiskiem akmeņiem. Un tad sākusi raudāt, ka Ešots nu ir palicis pavisam viens. Tikai ar saviem suņiem.

— Kaščejam palika vēl arī ola un adata, — man neviļus pasprūk, un acu priekšā uzpeld melnais obelisks un olveidīgā mājas fasāde.

Jasmīna nesaprot mani, taču es necenšos paskaidrot.

— Kā tu to visu nosauktu? To viņas uzstāšanos?

Jasmīna noskaišas:

— Es tev neesmu nekāds tiesnesis un soģis! Tu esi ļauns!

Un tad Jasmīna domā, jo mēs tomēr neesam pazīstami tikai vienu dienu vien. Un es viņai to atļauju. Viņa uzticas man un it kā mēģina atsperties no leņķa, kuru es viņai tikko kā iedevu: Marina nospēlēja viņai viena aktiera izrādi. Jasmīnas seja man pasaka vairāk, nekā viņa būtu varējusi pateikt ar vārdiem. Viņa sākumā skatās uz mani plaši ieplestām acīm, tad tās nolaiž un veras grīdā. Tātad, ja uz to paskatās kā uz viņai speciāli nospēlētu izrādi, tas, izrādās, ir iespējams un pat vairāk nekā iespējams. Jasmīnai šādā griezumā saliekas loģiskā virtenē tas, kas līdz šim bija palicis ārpusē, un beidzot viņa padodas pavisam.

— Viņa baidās no Ešota, taču baidās ari palikt bez viņa. Viņas dzīves kredo ir bailes. Milzīgas kā vismilzīgākie torņi, un, tajos uzkāpusi, viņa skatās uz pasauli. Viņa baidās no vecuma, nabadzības un no kā tik vēl ne. Un, zini, es domāju, ka, bēgdama prom, viņa Ešotu arī apzaga. Nu tā, lai viņai būtu, no kā dzīvot. Nezinu tikai, kā viņa tiks pāri robežai. Es domāju, ka viņai tur visu atņems.

Un tad Jasmīna apklust, un tagad es saprotu viņas pirmītējās raudāšanas iemeslu. Viņa arī baidās. Marina ir viņu inficējusi. Bet, kad sieviete baidās, tad ir nevadāma un neparedzama, un es saprotu, ka man, lai atstātu šai infekcijai tikai imunitātes radīšanas funkciju, ir atkal jāapliecina:

— Tas nav par mums!

Taču es ncatlaižos no tā, kas šobrīd man ir galvenais, un tincinu Jasmīnu tālāk:

— Bet viņa taču gāja uz tualeti vai uz bagāžas glabātavu?

Jasmīna ir pārsteigta, taču es turpinu:

— Viņai ir gandrīz četrdesmit, un viņa nav muļķe, pat ja viņa mēģināja izdarīt pašnāvību. Jau tas vien, ka viņa atcerējās par fotogrāfiju, kuru tev iedeva, liek domāt, ka viņas izmisums... nu, bija tāda spēlīte. Un es neticu, ka viņa ir aizmirsusi to, ka uz robežām mēdz būt muita. It īpaši, ja ņem vērā, ka viņa ir Ukrainas meitene.

— Tu domā, ka viņa atstāja visu bagāžas glabātavā? —

Jasmīna brīdi domā un tad noliedzoši papurina galvu. — Viņa gāja tikai uz tualeti.

— Es domāju pat vēl vairāk — ka viņa nekur neaizbrauca. Paskaties, cik veikli viņa nomainīja transportlīdzekļus— lidmašīnu pret vilcienu, vilcienu pret autobusu. Un autobuss, kā tu domā, kāpēc autobuss?

— Tāpēc, ka no tā var tūlīt pēc izbraukšanas izkāpt, — Jasmīna, gandrīz raudādama, čukst.

Es noglāstu Jasmīnas matus.

— Var izkāpi jau pie pirmā luksofora. Atcerēties, ka mājās nav izslēgts gludeklis, un lūgt šoferi, kurš jau nu noteikti tādai sievietei kā Marina neatteiks. Interesanti tikai būtu uzzināt, ko viņa gribēja no manis. Tu telefonu tīšām atstāji mājās?

— Nē, es aizmirsu. —Jasmīna atkal ir tikai izbiedēts bērns.

— Nu tad mēs klusēsim, jo es negribu iepīties Ešotu spēlītēs. Un vēl mazāk gribu, ka tur iepītu tevi. Tavai mātei bija taisnība, es domāju, par to, ka jāturas labi tālu no Marinas. — Un es redzu, ka Jasmīnai ļoti iet pie sirds mans cieņas apliecinājums viņas mātei. Es jūtos kā pēdējais sīkstulis, kas noskauž savai sievai pat mazāko atzinību, taču tajā pašā laikā zinu, ka par agru izdots pilnīgas uzticēšanās kredīts var sabojāt jebkuru sievieti, pat ja viņa ir audzināta Ergleru ģimenē. Neviens jau nesaka, ka tas ir jāuzkarina uz neaizsniedzamas naglas, kā to izdarījis Ešots, taču ir likumi, kuri ir likumi, pat ja tos neapstiprina parlamentā. Un es gribu ar Jasmīnu dzīvot ilgi un laimīgi.

Tad atgriežos atpakaļ pie Marinas vēlmes satikt mani. Visticamākais izskaidrojums, kas man šobrīd ienāk prātā — Marina ir gribējusi mani izmantot, lai šantažētu Ešotu. Un es nodomāju, ka alkohols zināmās devās un stundās tomēr ir svētība. Bet laiks rādīs. Varbūt jau esmu kļuvis pārāk aizdomīgs un Marina tiešām ir aizbraukusi uz Žitomiru audzēt vīnogas?

Sestdien Jasmīna ir ielūgta pie Leonīda Goldmaņa, un es, protams, iešu līdzi, jo sievietes nemēdz vienas iet ciemos pie nepazīstamiem vīriešiem.

Mēs laikus brīdinām Leonīdu par savu ierašanās stundu, un neslēpšu, ka eju tur, pārpilns savtīgu nolūku: redzēt, uzzināt un padomāt.

Viņš dzīvo Elizabetes ielā, pavisam netālu no sava bērnības nama. Arī jūgenda celtnē. Leonīds mūs sagaida lejā pie ieejas durvīm un ir uzposies mums par godu — teiksim precīzāk, Jasmīnai par prieku. Viņam ir rūtaina žakete, ap kaklu apsiets lakatiņš, kājās gaišas lakādas kurpes. Viņš izskatās pēc novecojušas 50. gadu britu kinozvaigznes. Dzīvo viņš ceturtajā stāvā, samērā palielā dzīvoklī — spriežot pēc durvju skaita, kas paveras no priekšistabas halles, tajā ir četras istabas, no kurām mēs redzam tikai divas un virtuvi. Leonīds mūs ieved savā viesistabā, kura ir apdzīvota pēc Leonīda gaumes un izpratnes. Un atkal mums priekšā ir ovāli un vītnes, taču šoreiz mēbeles un skapji nogremdēti zem papīra blāķiem, grāmatu un neizprotamas nozīmes un lietderības priekšmetu ķīpām. Paklājs, kurš sedz istabas grīdu, gan ir pārsteidzoši tīrs. Apkārt ovālajam galdam izbrīvēti četri krēsli, pārējie ari ir nokrauti.

— Tā nu es te dzīvoju! Pie manis nāk ciemos radi. Het, nu, visbiežāk gan, protams, Saša... Es tur šo to iepirku, viss stāv virtuvē. — Leonīds laimīgs apsēžas vienā no krēsliem.

Jasmīna tūlīt arī protas. Paņēmusi mūsu mazo sainīti, viņa dodas uz virtuvi, es apsēžos iepretī Leonīdam. Viņš ir laimīgs. Tik laimīgs, ka pat aizmirst izvilkt šaha komplektu. Galu galā tiešām, kam tas ir vajadzīgs, un es atkal kļūstu greizsirdīgs. Greizsirdīgs uz vecu vīru, kas ir pat smieklīgi. Greizsirdīgs uz viņa prieku par Jasmīnu. Taču mana detektīva oža neļauj man pazust savā egoismā un saka, ka ir īstais brīdis.

— Es palīdzēju kārtot jūsu bērnības nama pārdošanu. Tagad tas piederēs Paulam.

Leonīds atmostas.

— Jā, man tur negribējās palikt pēc tam, kad nomira mamma un paps, un es arī traucēju Sašas ģimenei. Un

Saša ari teica, ka man labāk būs iesākt pašam savu dzīvi. Viņš man nopirka šito dzīvokli, bet pēc tam, kad Ludmila nomira, bieži palika pie manis. Viņš mūždien manā vannasistabā karināja savas zeķes.

Jā, uz nostalģiju Leonīdu nepaķersi, taču es neatkāpjos:

— Tā jau mēdz būt, arī visi kaimiņi no Alberta ielas nama izvācās, tagad tur dzīvo vēstniecību darbinieki.

— Mums jau kaimiņu bija maz, un ciemoties tur nebija pieņemts. Pie mums nāca tikai radi, viņu lielākā daļa tagad gan jau ir projām.

Taču es turpinu siet savus valgus un dzīt mietiņus mani interesējošās mājas apkārtnē.

— Bet Iveta, pulkveža meita, viņa arī aizbrauca?

— Iveta. — Leonīds netīksmē saraujas. — Nezinu neko par Ivetu. Tajā gadā mājā notika briesmu lietas — viss sākās ar to, ka nošāvās pulkvedis Saļņikovs. Pazuda Lilija kopā ar Ešotu puiku. Bet Iveta, Iveta... viņu dzīvoklī sāka nākt un iet visādas un visādi, līdz viņas māte, pulkveža atraitne, nomira. Trepju telpā pat sāka smirdēt pēc mīzaliem, kā pārējās trepju telpās. Pie mums tā visu laiku nebija, ziniet, tolaik visas Rīgas trepju telpas smirdēja pēc kaķiem, bet mūsējā ne, un tad uzreiz, kad tas padomju kolhozs bija gandrīz beidzies, ne no šā, ne no tā tāda smaka.

“Smirdēt sāka pēc līķa, kas puva pagrabā.” Bet to es paturu pie sevis. “Tātad Iveta tomēr nebūs meklētā.” Un tas ir būtiskākais, ko es izlobu no šīs pēdējās Leonīda frāzes. Kāpņu telpa tika slēgta. Ari padomju laikos. Tātad slepkava būs bijis no pašu mājas ļaudīm.

Un es tūlīt atmiņā sāku skraidīt pa visiem dzīvokļiem, pārmeklēt visus vīriešu kārtas iedzīvotājus. Klusuma pauze ieilgst, un Leonīds negaidīti pats atgriežas pie mana jautājuma:

— Iveta, kad paaugās, kļuva par Mis Skaistuli, viņa mūždien vandījās pa kādiem pasākumiem, ber bērnībā viņas tēvs tik ļoti gribēja, lai viņa kļūst par airētāju. Viņa nāca mājās no treniņiem un pāri plecam nesa airus.

Mans smadzeņu dators acumirklī apstājas: slepkava tomēr varēja būt arī labi trenēta sieviete. Un te jau istabā ienāk Jasmīna ar paplāti. Viņa lēnītēm uzservē mums atvēlēto galda stūri. Izrādās, ka Leonīds ir nopircis milzīgas apkaltušas kūkas. Mani tas neizbrīna, viņš tiešām ir atradums jebkuram negodīgam pārdevējam. Tādam varētu pat sapuvušu kaķi par teļa gaļu pārdot, tikai, protams, ar vienu noteikumu — iepriekš likvidējot smaku. Jo tas, ka viņš atceras Sašas zeķes, runā pats par sevi. Oža ir tas, kas viņu vismaz daļēji pasargā šajā pasaulē. Bet pats Leonīds tādus sīkumus nemaz nemana, viņš staro, jo laikam sen nav tā apkalpots.

Un tad Leonīds vispār vairs neko nerunā. Viņš čāpstinādams ēd kūkas un dzer tēju. Mēs ar Jasmīnu arī uzēdam un iedzeram tēju. Beigās Leonīds akurāti noslauka ar salveti muti un, tikai tad atcerējies mūsu uzaicināšanas mērķi, izvelk no kaudzes šaha kasti. Tas atkal ir izcils darinājums. Figūras ir roku darbs. īsta kocinieka meistardarbs. Katras šaha figūras pamatnei ar smaga atsvara funkciju ir tievā kakliņā uzsēdināta cepure. Tāds dīvains baroka un jūgenda mistrojums. Zirga galvai ir gulbja kakla izliekums. Karaļa un karalienes figūrām kakli ir vienkārši gari, tos vainago kroņi, kuri nav neko lielāki par zieda pumpuriem. Ziloņa figūru slēdz smaile adāmadatas resnumā, kuru uzdot par snuķi ir neiespējami. Arī torņa maliņas par ķieģeļu maliņām noturēt nebūtu iespējams pat cilvēkam ar vissmalkāko iztēli — tās ir tik sīkas un garenas, ka drīzāk runa varētu būt par zāles asniem. Bandinieku galvām ir mazas plāna šķīvja apmalītes. Aleksandrs būs pareizi uzminējis, ka skaistas lietas ir Goldmaņu ģimenes reliģija. Un tāpēc viņiem nemaz nebija laika skatīties pa šaurajiem lodziņiem uz ārpasauli. Viņiem pietika ko redzēt iekšpusē.

Leonīds klusēdams izliek figūras. Jasmīna, tāpat klusēdama, sāk partiju, jo viņš ir piešķīris viņai baltās. Jasmīna varētu paspēlēt viņam deviņos gājienos, bet paspēlē sešos. Leonīds tomēr ir uzticīgs šaham. Tas ir viņa svētums.

Mani tas iepriecina, jo atklāj Leonīdā īstu rakstura stingrību. Viņa bezpalīdzība ir tikai šķietama.

— Saša man paspēlēja vienpadsmit gājienos! — Tā laikam ir jāsaprot kā uzslava Sašam vai arī atvainošanās Jasmīnai. Un Jasmīna ceļas kājās, lai ietu uz virtuvi mums sagatavot tēju, tikām Leonīds akurāti saliek kastē šaha figūras. Tad attopas un tieši tāpat, kā to dara mazi bērni, uzrunā mani: —Jūs varbūt gribat apskatīt figūras?

Un es skatos uz figūrām, skatos uz kasti, bijībā tās aptaustu. Ar bērniem jāprot spēlēties, it īpaši, ja viņiem jau pāri sešdesmit.

— Man to uzdāvināja Pauls, viņam patīk tādas lietas. Viņam pieder antikvariāta bodīte. Viņam vispār patīk lietas. Sašam patika akmeņi, bet Paulam patīk, kad cilvēki tur kaut ko piemeistaro klāt. Noslīpē, ierāmē, un tad viņam patīk. Glītas figūras. Un jūgends ir viņa mīlestība.

Lai uzturētu sarunu, kura atkal apsīkst, es iejautājos par to pašu elementārāko:

— Kas jūs iemācīja spēlēt šahu?

Leonīds atplaukst.

— Man bija brālēns arheologs. Viņš te, Rīgā, veica izrakumus un dzīvoja pie mums, dzīvoklī. Un viņš man arī iemācīja. Manam tēvam tas ļoti patika, jo es kļuvu par Latvijas junioru čempionu. Vienmēr gāju uz visiem šaha turnīriem, mācīju spēlēt arī Paulu un Liliju. Visa dzīve ir tikai šaha partija, cilvēkiem šķiet, ka viņi ļoti daudz lemj un rīkojas, bet īstenībā dzīves laikā viņiem nav daudz vairāk iespēju gājieniem kā šaha partijā. Taču, kas visnejēdzīgākais, viņi nesaprot, ka tā ir tikai spēle, viss ir tikai spēle — piedzimšana, nomiršana! Saša to saprata. Ludmila saprata, bet Pauls nesaprot. — Un te Leonīda seja apmācas. — Tas zēns, Ešota puika, tas arī nesaprata. Viņi abi ar tēvu karoja nopietni. Kā viņš kliedza uz dēlu! Man bija vakaros jāliek spilvens uz galvas, lai varētu aizmigt. Kārļa istaba bija tieši virs manis. Viņš lika dēlam pievilkties, tad atspiesties, simt reižu un pats katru vakaru stāvēja klāt. Tas arī bija viens no iemesliem, kāpēc es gribēju tikt prom no Alberta ielas dzīvokļa, pēc tam to istabu dabūja Pauls. Ešots mūs diez ko neieredzēja, taču viņa tēvs savā laikā izglāba mūsu tēvu. Vēl kara laikā. Un es neticu, ka Kārlis būtu ko sliktu Lilijai nodarījis. Es arī Sašam to teicu.

Un atkal nāk Jasmīna ar paplāti, un mēs pilnīgā klusumā dzeram rēju. Leonīds noteikti to ir iemācīts darīt tieši tā. Viņš koncentrējas uz to, ko viņš dara. Un es saprotu, ka viņš ir pilnīgs pretstats savam mirušajam brālim. Taču nē! Viņi abi koncentrējās uz to, ko darīja. Tikai Sašam Goldmanim bija cita anturāža, viņš neļāva apkārtējiem tik viegli sajust, uz ko viņš tieši šobrīd ir koncentrējies. Viņš prata to iepakot tā, kā to daba dara ar sīpoliem. Kārta uz kārtas. Kārta uz kārtas. Nopirkt māju, lai atrastu brošu. Pasniegt mums atrasto līķi tā, lai dabūtu papildu samaksu vai ziņas no Ešota... Tomēr nē! Gold-manis nez vai ko zināja par sīpoliem.

Viņš iekāroja brošu, kurā astoņkājis tik meistarīgi noklāja taureņa ķermeni, ka es vairs nespēju atšķirt, kuram šajā kamolā pieder acis — taurenim vai astoņkājim. Tas var šķist smieklīgi, bet tā ir galvenā mīkla, kura mani šobrīd interesē šajā pasākumā un kuras dēļ esmu gatavs kaut gadiem sēdēt sastindzis slēpnī. Es gribu uzzināt Kranaha atbildi. Iespējams, tieši to gribēja uzzināt arī vecais Goldmanis. Viņam tomēr arī patika akmeņi, un tieši tie akmeņi, kuros spēlējas gaisma.

Jasmīna pieceļas un pieiet pie visai izteiksmīga sekre-tera, arī no jūgenda laikiem. Tas ir slaids, izsmalcināts, ar ovālu dekoru lejasdaļā. Jasmīna to noglāsta un, pagriezusies pret mani, atļaujas to, kas līdz šim pilnīgi tika izslēgts no mūsu dzīves:

— Manam tēvam bija līdzīgs. Un es meklēju tajā apslēpto mantu. Kad viņa nebija mājās.

Pieceļas ari Leonīds.

— Un atradāt?

Jasmīna papurina matus.

— Nē. Kaut gan nojautu, ka tai jābūt kaut kur kreisajā pusē. Es pat izjaucu kolonnu, bet tad tēvs mani pieķēra un izbāra. Pēc tam viņš vienmēr slēpa atslēgu.

— Šie sekreteri ir izgatavoti kā pāris. Saša tos savā laikā nopirka un uzdāvināja vienu Paulam, otru Lilijai. Vienam slēptuve ir labajā pusē, bet otrajam — kreisajā. Hs Lilijai savā laikā parādīju šo slēptuvi. Man to Pauls arī uzdāvināja.

Leonīds atver sekreteru, tajā abās pusēs ir mazas at-vilktnītes, taču vidusdaļā, aiz divām kolonnām paveras doba telpa. Viņš izvelk augšējo atvilktnīti labajā pusē, tad izvelk otru tieši tai apakšā un noliek mums priekšā — tām ir dažādi garumi. Viņš uzvaroši pasmaida un tad, paurķējies ar sarūsējušām manikīra šķērītēm, kuras mētājas sekretera dobumā, izvelk vēl vienu kastīti.

Mēbeļnieki savulaik izdomāja visādas slēptuves. Tad nebija pieņemts nest savas lietas uz bankām. Šī nav nedz pati interesantākā, nedz garlaicīgākā slēptuve.

Leonīds akurāti ieliek kastīti atpakaļ un paskatās uz Jasmīnu — viņa seja pauž piecgadīga puišeļa pārākumu. Taču Jasmīna, nogrimusi sevī, jau vāc nost tējas traukus. Leonīda triumfs neizdodas, un viņš strauji saskumst. Un es saprotu, ka Jasmīnas dēļ ir jādodas projām. Pateikušies par tēju, mēs ielūdzam Leonīdu ciemos pie mums un dodamies mājās. Leonīds mūs tagad nepavada līdz parādes durvīm, viņš paliek stāvam sava dzīvokļa ārdurvīs. Taču, kad mēs jau esam nokāpuši pusstāvu zemāk, Leonīds pienāk pie margām un, pārliecies tām pāri, svarīgā balsī paziņo:

— Es atnākšu!

Tas izskan kā solījums. Mēs brīdi stāvam, taču tas ari ir viss, nekas tālāk neseko. Leonīds neuzskata par vajadzīgu neko nedz piebilst, nedz paskaidrot. Un mēs kāpjam uz leju pa apaļajām spirāles kāpnēm, kurām vidū ir liels, tukšs serdenis, vienu loku, tad nākamo loku. Vertikāle šajā mājā nav uzpildīta. Tai nav iedalīts nedz lifts, nedz kāds cits priekšmets. Tā ir atstāta tukša, un tas modina piesardzību, jo tukšums nav prognozējams. Un šajā tukšumā atbalsojas katrs solis un katrs troksnis. Zinot Jasmīnas bailes no augstuma, es pieturu viņu aiz rokas un pats eju margu pusē. Mēs vairs neskatāmies augšup, taču es netieku vaļā no sajūtas, ka Leonīds mūs vēro, jo līdz pat iziešanai uz ielas es tā arī nesadzirdu viņa dzīvokļa durvju aizvēršanos.

Kad pirmdienas rītā dodos uz biroju, spīd saule un kūst ledus. Beidzot ir atnācis pavasaris. Mežaparkā dzied putni, bet centrā taurē un švīkst auto. Es noparkoju savējo un, pavasara gaisa apreibis, virzos tuvāk sfinksām. Paskatos atpakaļ un pamanu, ka bijušā Ešota nama ickš-pagalma durvis atkal ir puspievērtas, bezsaimnieka periods šim namam ir ievilcies. Un es gluži kā puišelis apskatos riņķī — iela ir pustukša, tuvojas tikai kārtējā tūristu grupa. Ieslīdu nama iekšpagalmā. No jumta pil ūdens, tad nogrūst sniega un ledus blāķis, es knapi paspēju paslēpties zem kalpu gala jumtiņa cepures. Piespiežos kalpu gala durvīm, tad atkal tikpat vieglprātīgi tās paraustu. Durvis nav aizslēgtas, un tad jau man āķis ir lCipā. Vēlreiz apskatos apkārt un ieeju pagrabā. Ks vēl atceros, kur Frīdis spieda gaismas slēdzi. Pēc nelielas taustīšanās man arī to izdodas atrast, un pēc brīža atkal stāvu pie izjauktā kakta. Visi ķieģeļi ir akurāti sakrauti blakus. Te viss ir izkasīts un nokasīts. Policija savu darbu ir paveikusi godam.

Kāpēc slepkava ir izvēlējies tieši šo stūri?

Atbilde uzprasās pati — tas ir savienots ar ventilācijas šahtu. Te ir sauss. Tomēr pudele ar vēstuli no viduslaikiem — kāpēc tas bija vajadzīgs? Tas tomēr liecina par zināmu prāta izsmalcinātību un par izglītotību. Taču tajā pašā laikā arī par gļēvulību, vēlēšanos noslēpties aiz citu muguras. Vēstule esot bijusi oriģināls, vismaz tā, kā apgalvo Jasmīna, secinājuši pieaicinātie speciālisti, taču tā neesot zagta. Par tādas vēstules eksistenci līdz šim neesot zinājuši. Tātad šajā virzienā es neko nevaru uziet. Atrast ģimeni, kurā šī vēstule kā atradums ir glabājusies, ir neiespējami.

Bet kā slepkava ir ienesis pagrabā līķi — pa kalpu gala durvīm vai no parādes durvju puses? Vai varbūt tomēr ievilinājis vēl dzīvu sievieti un tikai tad nogalinājis? Frīdis tc dzīvoja, toreiz gan vēl pirmā stāva dzīvoklī. Taču viņam kā sētniekam noteikti bija pagraba atslēgas, un viņš nevarēja neievērot, ka ir aizmūrēts pagraba stūris. Frīdis noteikti būtu varējis kaut ko pastāstīt!

Es izlemju riskēt un meklēt Frīda dzīvokli, varbūt viņš tomēr ir atstājis kādu ziņu pasaulei. Kā te ieslēgt apgaismojumu, man nav nekāda priekšstata, un es eju uz labu laimi. Klusi un uzmanīgi kā kaķis lieku so|us un līkumoju pagraba ejās, līdz pamanu priekšā gaismas strēli. Tagad sāku zagties vēl piesardzīgāk. Tā noteikti nāk no Frīda istabas. Kad esmu jau gandrīz blakus viņa midzenim un mēģinu ieskatīties pa durvju šķirbu istabā, durvis ar blīkšķi triecas pret manu galvu. Man acīs no-dzirksteļo, un tad iestājas tumsa.

Kad tieku atkal pie samaņas, esmu viens pats, visapkārt ir tumsa un man galvā joprojām dun pirmītējais sitiens. Es taustos riņķī, esmu nokritis nišā, blakus durvīm. Pamazām izkašājos un smagiem soļiem taustos ārā. Tas man izdodas. Atveru durvis un izeju kāpņu telpā. Aptaustu rokas un kājas, aptaustu galvu un seju — it kā nekas nesāp un nav uzpampis. Nē, tomēr ir puns, par laimi, tajā daļā, kur man vēl ir aizķērušies mati, citādi es ar tādu ragu pierē izskatītos pēc klauna. Paskatos mobilajā telefonā: pagrabā esmu pavadījis tieši divdesmit minūtes.

Atbildēt uz to, kurš tad bija tas, kas ielika man ar durvīm pa pieri, es nevaru. Tas, kas šobrīd ir noteikti skaidrs — interese par Frīda iespējamo mantojumu nav man vienam, un šis interesents negribēja ar mani iepazīties. Tas varēja būt slepkava, bet tikpat labi kāds, kuram arī gribas noskaidrot, ko un cik daudz zinājis Frīdis.

Un tad es pagriežos atpakaļ un aizeju uz Frīda midzeni; tas ir aprīkots ar netīru, izrūsējušu izlietni. Notīru bikses, pabāžu zem krāna galvu. Man uzreiz kļūst labāk. Un tagad rūpīgi nopētu Frīda cietoksni. Te ir metāla gulta, plaukts, neliela elektriskā plītiņa, piededzis katliņš, skārda krūze, bleķa bļodiņa un divas saliektas karotes. Frīda pudeles nav, to laikam ir paņēmusi policija. Tuvāk gultai ir vēl viens plaukts, kurā stāv pāris apbružātu grāmatu. Fls tās automātiski pārpurinu, taču no tām neizkrīt neviena lapiņa. Tad tikpat metodiski iztaustu Frīda segu un matraci. Nekā.

Apskatu visas sienas, jo kaut kur taču viņam bija jā-būt kādam slēpnim.

Un atkal nekā!

Beidzot paceļu ieķepušo plītiņu. Arī tur nekā nav. Neko citu jau arī nevarēja gaidīt. Frīdim piederēja viss pagrabs.

Kāpēc lai viņš aprobežotos ar savu kambari?

Tad izeju ārā un apskatu nišu, kurā biju tikko iekritis. Tā ir nekārtīgi aizmūrēta, tā mēdza mūrēt padomju laikos, laikam tādā veidā Frīdis bija mēģinājis uzlabot savus sadzīves apstākļus, piezogot klāt kādus papildu metrus. Tas arī izskaidrotu, kāpēc pagrabā bija ķieģeļi, jo tie ir tie paši ķieģeļi, ar kuriem bija aizmūrēts stūris ar līķi. Es cītīgi izskatu visas salaiduma vietas. Un atkal nekā!

Kad ieeju birojā, tur ir tikai Ruta. Es pat nepaskatos uz statīva pusi un vienā rāvienā palūdzu uzreiz trīs kafijas. Ruta pārstāj klabināt savu datora klaviatūru, pāri brillēm mani nopēta, tad paskatās uz statīvu. Tajā iekarināts dzeltens lietussargs. Tagad, kad arī Ruta ir sākusi spēlēt pēc noteikumiem, tieši es, kas viņai tos ierādīja, lai viņa varētu sakārtot nesakārtojamo — savu sievietes garastāvokli, tieši es tos sagrauju. Taču laikam mans izskats pārliecina, un Ruta piekrītoši pamāj man ar galvu. Viņa pieceļas, pieiet pie skapja un piekarina klāt dzeltenajam lietussargam zaļo un tad vēl sarkano. īsta varavīksne. Man nedaudz apreibst galva, un es ieeju savā kabinetā, lai tūlīt ar visu jaku atkristu savā ratiņkrēslā. Nedaudz saņēmies, es noģērbjos, izdzeru vienu kafiju un vēlreiz pārskatu visus pārdošanas darījuma dokumentus, datumus, vārdus, noteikumus.

Iespējams, ka nāksies visu vēlreiz pārspriest ar Paulu, kaut gan viņš, jādomā, tos visus ir izpētījis tāpat.

Mani mati jau ir pavisam izžuvuši, un es beidzu dzert jau otro kafijas tasi, kad birojā vienlaikus ierodas Pauls un Ešots. Salēvičs ienāk viņiem nopakaļ ar dažu sekunžu atstarpi. Mēs visi sapulcējamies Salēviča kabinetā. Es nekādi neļauju nojaust nedz to, ka zinu par Ešota Marinas izdarībām, nedz ari to, ka tikko pagrabā par savu ziņkārību esmu dabūjis pa galvu. Es metodiski izklāstu darījuma būtību, pārņemšanas noteikumus, pārējie visu šo laiku klusē.

Ešots paraksta dokumentus. Kad pienāk Paula kārta, notiek kaut kas negaidīts. Pauls sažņaudz virsējos papīrus dūrē un spalgā balsī paziņo:

— Es gribu atcelt šo darījumu!

Jāsaka, mums visiem šāds pavērsiens ir pilnīgs pārsteigums. Ešots ierunājas pirmais:

— Labi, tad tu dabūsi māju kā mantinieks! Uz. to, ka dabūsi atpakaļ naudu, vari necerēt! Mēs tikai gribējām palīdzēt tev ietaupīt mantojuma nodevu!

Taču Pauls, reiz. iesācis, vairs nevar apstāties, viņš uztraukumā pat sāk lēkāt un mētājas ar rokām.

— Es neņemšu šo namu! Neņemšu!

Beidzot ierunājas Salēvičs:

— Paul, mēs varam meklēt alternatīvu, citu pircēju. Bet var paiet laiks, jo gluži pēc sludinājuma avīzē mēs to nevarēsim darīt. Un viņš var arī ņemt to māju par citu cenu!

Pauls norimstas:

— Atvainojiet!

Tad viņš ar saviem mazajiem pirkstiem cenšas izgludināt saburzītos papīrus, cenšas tik loti, ka viena lapa ieplīst.

— Rūta tūlīt izdrukās vēl vienu eksemplāru. Mēs tikām varam iedzert tēju. — Salēvičs uz to visu noskatās pilnā mierā.

Kad Ruta ienes tēju, Pauls tomēr neiztur:

— Izdarīsim to visu pēc nedēļas! Šodien ne!

Un viņš izmetas ārā no Salēviča kabineta. Mēs paliekam četratā. Ruta paņem ceturto tasi un aiziet.

— Puikam pēc tēva nāves jumts nobraucis, — Ešots piebilst, tad pieiet pie loga. —Ja nu šis neatlabst?

Salēvičs nesteidzas ar atbildi, bet Ešots turpina attīstīt savu domu:

— Ja nu šis tiešām atsakās no mājas?

Viņa balsī novējo cinisms, kas tūlīt nodod alkatību. Marinas aizbēgšana, suņu pazušana, nekas nespēj apturēt Ešota kalkulatoru, kurš, gluži tāpat kā vecajam Goldmanim, strādā bez aizķeršanās. Un, ja Goldmanis izmantoja situācijas, tad Ešota stiprā puse ir vājību izmantošana, dažkārt nemaz nevajag brutalitāti, lai dabūtu, kas mētājas riņķī. Pietiek ar to, ka tikai mazliet nogaida un īstajā brīdī izmanto kāda vājumu. Šajā jautājumā ir arī slēpts piedāvājums Salēvičam. Ešots saprot, ka bez Salēviča, Goldmaņa testamenta izpildītāja, akcepta viņam šo darījumu cauri nedabūt. Taču Salēvičs, joprojām palikdams man pilnīga mīkla, vismaz pagaidām neielaižas:

— Dosim viņam trīs dienas laika!

Un tad Salēvičs man uzsmaida, un viņa smaidā ir tik auksta nežēlība, ka man, neskatoties uz to, ka neesmu šeit pirmo dienu, šermuļi pārskrien pār kauliem.

Bet Ešots no tā neko daudz neiztaisa, jo var redzēt, ka viņš lietas īpaši nemēdz sasteigt. Viņa dzīves prasme ir apseglot straumi un īstajā brīdī ielēkt sedlos, nevis straumi veidot. Viņa vārtsarga bērnība liek sevi manīt — notvert ripu, kad tā nāk, un turēt ciet, līdz tiesnesis svilpj. Viņš nenoteikti mums pamāj un velk uz durvju pusi.

— Man te vēl šādas tādas darīšanas jānokārto!

Es palieku kabinetā divatā ar Salēviču. Viņš neuzskata par vajadzīgu neko nedz piebilst, nedz paskaidrot. Man tā arī paliek neskaidrs, kāpēc Salēvičs negrib, lai īpašums pārietu citās rokās. Ešots noteikti arī viņam piedāvātu labu peļņu! Kāpēc viņam ir būtiski to paturēt trijotnes rokās?

Taču šobrīd man nav laika izdomāt šīs domas līdz galam. Mani interesē tikai tas, ko pēc Marinas bēgšanas darīs Ešots. Es ar saplosītajiem dokumentiem izeju priekštelpā, bet tur nav nedz lietussargu, nedz Rutas.

Atgriežos kabinetā, iemetu saplēstos papīrus seifā un izsteidzos ārā. Jaku es pogāju, skrienot lejā pa kāpnēm, un tikai šajā brīdī sajūtu, ka galva no sitiena man tomēr ir dulla.

Par laimi, Ešots vēl nav aizbraucis un stāv ielas galā, rindā pie kioska. Kamēr es lēnā solī dodos uz savu mašīnu, viņš nopērk veselu ķīpu krāsainu žurnālu un avīžu un aiziet uz savu apvidus džipu, kurš noparkots turpat blakus manai bēšajai hondai. Es nostājos tai līdzās un stāvu.

Ešots iemet ķīpu savā džipā, uz aizmugures sēdekļa. Viņš pienāk man cieši klāt un nicinoši nopēta manu hondu.

— Nekad nebūtu domājis, ka Erglera mazmeita braukās ar tādu mašīnu!

Es neko neatbildu, jo man vajag iegūt laiku. Man vajag saprast, ko īsti Ešots ar to ir domājis. Jo pastāv varbūtība, ka viņš Marinu tajā naktī ir izsekojis! Tovakar Jasmīna atveda mani līdz Aleksandra darbnīcai un aizbrauca mājās ar manu hondu. Tā bija viena no retajām reizēm, kad es uzticēju Jasmīnai ar to braukt. Kā citādi viņš varētu zināt, ka Jasmīna brauc ar hondu, jo tonakt viņa tiešām Marinu pa Rīgu vadāja ar manu klaber-kasti. Ja tas tiešām ir tā, tad Ešots ar šo vienu teikumu ir samainījis man visus kauliņus.

Taču tā var būt arī tikai tāda gleznieciska frāze.

Es nogaidoši klusēju un ieskatos viņam tieši acīs, jo man ir vēl viens jautājums, uz kuru gribētu saņemt atbildi.

“Viņš bija tas, kas man iebelza pa pieri ar durvīm?”

Ešots ari skatās man acīs, līdz beidzot neiztur:

— Es skatos, tu tāds nerunīgs puisis esi gadījies.

— Jasmīna iesēdināja Marinu Kijevas autobusā!

— Ak tad Jasmīna? Un kur tad tu pats biji, ka ļāvi savai sieviņai vienai klīst kopā ar apšaubāmas slavas sievišķi?

— Piedzēros! — es nemaz negrasos melot.

— Ak tad dzert tu tomēr ari māki! — Un Ešots pilnā rīklē smejas, tad tikpat strauji apklust. — Kāpēc tev vajadzēja to Bergu fotogrāfiju? Tikai nesāksim te spēlēt bērnu spēlītes un izlikties par muļķīti! — Un tad viņš pamāj ar galvu uz Salēviča biroja pusi. — Viņš palūdza?

— Nē! Es tad vēl nezināju, ka tas ir svaigs līķis, domāju, varbūt tiešām Elizabete Berga tur iesēdināta.

— Tagad bērnu fotogrāfijas salīdzina ar šo knēveļu izaugušo ķermeņu līķiem? Izstāsti man, vecam bukam, par jauniem zinātnes sasniegumiem identifikācijas jomā! — Tagad Ešots jau klaji par mani ņirgājas.

— Bet tad jau es vēl nezināju, ka Elizabete mātes apcietināšanas brīdī bija tik maza!

— Nu, un tagad tu zini?

-Jā!

Mani līdz šim ir pratinājuši tikai vienu reizi, kad man bija trīspadsmit gadu, bet tad man acīs neviens neskatījās. Tikai akurāti pierakstīja manu liecību. Taču, kad es jau biju parakstījies un domāju, ka viss laimīgi beidzies, izmeklētājs ieaicināja seržantu, kurš mani izkratīja kā kartupeļu maisu. Tā bija tā sauktā pratināšana bez protokola. Es biju aizturēts notikuma vietā. Mēs trijatā uzlauzām un apzagām mašīnas. Viens no mums bija augsta milicijas priekšnieka dēls, un kaut kāda sestā maņa mani brīdināja, ka viņa vārdu nevar izpaust nekādā gadījumā. Es rīstīdamies paliku pie saviem pirmītējiem apgalvojumiem, ka esam bijuši tikai divi, arī tad, kad viņi man ielauza degunu. Tad es, nosaucis savas mātes mīļākā uzvārdu, pastiepu roku un palūdzu nopratināšanas protokolu. Pat caur asiņaino miglu redzēju, kā izmeklētājs saraujas. Viņš izvilka prasīto un turpat manu acu priekšā saplēsa. Tad miliči iegrūda mani gazikā, aizveda uz mežu un izmeta krūmos. No šī brauciena es atceros tikai šofera rokas uz stūres.

Arī tagad Ešots pastiepj roku. Roku, kura nekad nemēdz noslīdēt no stūres.

— Fotogrāfiju! — Un Ešots nenociešas nepavīpsnā-jis. — Tu nemaz neesi tāds prasts, kā to varētu padomāt pēc tā, kā tu skatījies Sašas bērēs uz savu Jasmīnu ar buļļa acīm. Tu uz viņu skaties, bet neko daudz vis nestāsti!

Es atveru mašīnu un meklēju “bardačokā”, kaut arī man gribētos iebliezt Ešotam pa degunu un sajust, kā tas nokrakšķ. Viss ir daudz sliktāk, nekā es biju domājis. Ešots pats atsūtīja Marinu pie mums, pēc Bergu fotogrāfijas viņa laikam kārtējo reizi salūza viņa priekšā. Taču nav jau arī brīnums, spēlītes ar šo zēnu nav pa spēkam kuram katram vīram, kur nu vēl viņai, no viņa pilnīgi atkarīgai sievietei. Beidzot atrodu fotogrāfiju un pastiepju to Ešotam. Viņš paņem un uzmanīgi aplūko, tad turpat uz ielas saplēš četrās daļās, iemet slapjajā sniega putrā un piemin to ar kāju.

— Tagad mēs būtu kviti. Tavu prasmi klusēt par to plānprātīti es novērtēju, taču tava otrā prasme — mēģināt viņu izmantot savām spēlītēm — man nepatīk. Tu tiki nolīgts atrast suņa slepkavu, un punkts! Ja Goldma-nis tevi nolīga izpētīt, kas tā par jaunkundzi, kura iesēdusies mūsu pagrabā, tā ir cita lieta. Tad vari viņam pateikt, ka tas nav mana Kārļa darbs, lai kā viņiem gribētos pierādīt, ka viņš bijis maniaks. Viņš nav notiesāts par noziegumu! Pičs pats būtu viņu aizstāvējis, ja lieta būtu aizgājusi līdz tiesai. Un viņš sūdabrāļus vis neaizstāv! To jau tu pats varēji uzzināt, ja jau te strādā! Bet, ja nav tiesas lēmuma, tad ir nevainības prezumpcija.

Es saprotu, ka nav īstais brīdis iztaujāt Ešotu par Bergu Lilijas un viņa dēla Kārļa attiecībām, bet, vai pienāks cits brīdis, nav zināms. Viņš iet uz sava džipa pusi, un es slīcēja izmisumā nolemju mēģināt:

— Leonīds arī netic, ka to būtu izdarījis Kārlis.

Ešots apstājas un paveras manī.

— Ak tad Leonīds! Arī tur tu jau esi paspējis pabūt!

Es sajutos mazs un muļķis, zēns, kas sagribējis spēlēt pieaugušo spēlītes.

Ešots, piegājis pie mašīnas, pagriežas atpakaļ pret mani un pamāj ar roku, lai nāku tuvāk, ko es arī daru.

— Velis viņu zina, ko tas l’ičs tevī ir atradis, bet varbūt arī, ka viņam ir taisnība. Viņš prot atrast īstos cilvēkus! Atbrauc man līdzi!

Es iekāpju viņa mašīnā. Ešots jau pagriež aizdedzes atslēgu, kad viņam iezvanās telefons. Viņš paskatās ekrānā, lēnām izgriež mašīnu un tikai tad paņem telefonu, lai atbildētu. Viņa pirmā frāze ir:

— Protams, esmu nikns.

Es dzirdu, kā sievietes balss telefonā sāk vaimanāt. Ešots ieslēdz skaļruni, lai es arī varētu dzirdēt viņu sarunu. Sievietes balss vairs spēj tikai čukstēt:

— Saulīt! Es tā vairs nedarīšu!

— Nezin vai.

— Es lūdzu tevi — piedod man!

— Labi, labi.

Un es dzirdu, kā sieviete otrā galā sāk raudāt.

— Mīļum, es vakarā būšu mājās, — Ešots pabeidz viņas vaimanas un, nošmaukstinājis telefonā buču, pārtrauc sarunu. īsts sadista paraugdemonstrējums.

Ešots paskatās uz mani un pasmīn.

— Tā viņas vajag audzināt! — Un tad, atvainošanās vietā, ka man bija jānoklausās šis kārtējais pazemojošais dialogs, piebilst: — Tā ir ta pupainā Anita, kas tev ari patika.

Un viņš vairs nespēj apstāties:

— Es Marinu pats izmetu ārā! Zini, kā es paturēju viņu mājās? Viņa ir no tām meitenēm, kuru vienīgie draugi ir briljanti. Es viņai iepirku tos mirguļus un pa vienam izsniedzu — auskarus, kulonus —, lai viņa var spēlēties. Bet pārējos liku kastītē un seifā. Un tad es viņai pirms gadiem trim sāku dot visu kastīti, tomēr izvilku no viņas lādītes vismaz vienu brošu vai karekli. Un viņa nespēja aizbēgt, jo nebija pilns komplekts! Tici vai netici — nespēja aizbēgt! Bet pēdējās dienās ar viņu kaut kas notika. Viņa mēģināja noindēties, un atmodusies viņa man izstāstīja, ka tieši viņa bija atlaidusi suņus. Bet tad Sarma man pateica, ka viņa ir rakājusies pa bēniņiem. Es viņu piespiedu pie sienas, un viņa man atzinās, ka atdevusi tev Bergu fotogrāfiju. Un tad es sapratu, ka jātiek no viņas vaļā. Atdevu viņai grabuļus, pasi un teicu, lai tik velk prom uz dzimteni.

Un tagad man ir tiktāl, ka es varētu sākt vemt. Marina bija greizsirdīga uz suni, bet Ešots bija greizsirdīgs uz akmeņiem. Stāsts par kastīti bija Ešota eksperiments, mēģinājums pārbaudīt, vai viņš tiek mīlēts kā vīrietis vai tikai kā akmeņu turētājs. Tagad ir skaidrs, kāpēc viņš tik ļoti par viņu rīipējās pēc šī pašnāvības mēģinājuma.

Uzbūvējis visu savu dzīvi uz cilvēku vājībām, viņš pat tad, kad aizdomājās un iekāroja sievietes mīlestību, turpināja darīt to pašu. Viņš gribēja Marinu, padarot viņu vāju, it kā vājš cilvēks spētu kādu mīlēt. Bet tad, kad uzzināja, ka Marina viņu ir nodevusi, izmeta to ārā. Viņa Ešota acīs vairs nebija pat obeliska uzlūkošanas cienīga. Tagad iepretī obeliskam, kura dēļ Marinai vēl piebiedrojās arī saluki kucītes nāves fakts, tiks nosēdināta nākamā... necienīgā.

Ešots ved mani uz Rīgas ārmalu, bijušo rūpniecisko zonu teritoriju. Viņš piebrauc klāt necilai celtnei, kurai blakus noparkotas kādas desmit dažāda kalibra un dārdzības vieglās automašīnas, un izkāpj. Es izkāpju viņam līdzi. Mēs ieejam divstāvu ķieģeļu mājā, kura, visticamāk, kaut kad sen bijusi administratīvā ēka. Pirmajā stāvā ir japāņu ūdenskrituma parodija, kurā šobrīd sakrājies tikai netīrs, smakojošs ūdens. Mēs uzkāpjam otrajā stāvā, kuram es vēl no ārpuses pamanīju eiroremonta pazīmes — pakešu logus, pretēji pirmajam, kur daži logi vispār bija aizsisti ar dēļiem. Ešots ar kodu karti atver durvis un garām sekretārei, kura smaidīdama uzlec kājās, lai mūs sveicinātu, ved mani dziļāk.

Mēs apstājamies pie nelielas telpas, kurā Ešots mani atstāj, lai pēc brīža ienāktu ar biroja mapi rokās.

— Vari apskatīties!

Es atveru mapi, tā ir nokopēta un no lietuviešu valodas tulkota krimināllieta. Ierosināta pēc Lilijas Goldma-nes slepkavības fakta. Necerēta un negaidīta dāvana. Tikām Ešots man noskalda:

— Dodu tev divas stundas laika!

Es divas stundas to tiešām cītīgi lasu un pārlasu, izpētu visas fotogrāfijas.

Te patiesi ir Kapuleti un Monteki cienīgs stāsts. Tikai Ešotu un Goldmaņu traģēdijas paradokss ir tāds, ka ienaidnieki viņi nevis bija, bet par tādiem k|uva. Krimināllieta gan atklāj tikai Džuljetas — Lilijas Goldmancs — nāves apstākļus, bet Kārlis Ešots figurē kā aizdomās turamais. Taču tas nepārprotami ir mīlas stāsts, traģisks un ļoti traģisks. 1991. gada 10. janvārī Goldmaņi ir pieteikuši meitas pazušanu, kaut gan viņa pazuda 5. janvārī, atstājot vecākiem zīmīti, ka aizbrauc uz Viļņu pie Kārļa Ešota. Skolas brīvlaiks — un tolaik līdz Viļņai varēja aizbraukt bez pases un vecāku speciālas atļaujas. Tālāk lietā ir ielikta izziņa, ka Kārlis Ešots tiešām šajā laikā ir atradies Viļņā, džudo sacensībās, uz kurām viņš esot aizbraucis ar tēva mašīnu. Taču sacensību laikā, 7. janvārī, Kārlis Ešots bez jelkādiem paskaidrojumiem trenerim vai komandas biedriem esot pazudis. Viņš atrasts un identificēts jau nākamajā dienā blakus ceļam Viļņa—Rīga, kur Ešots jaunākais esot nolidojis lejā no estakādes un, kā liecinājuši garāmbraucēji, par nav mēģinājis bremzēt. Viļņā sākušies notikumi ar tankiem un televīzijas centra ieņemšanu. Ešota visvarenā roka vairs nedarbojās, bet Lilija kā zudusi, tā pazudusi.

Lilija ir uzpeldējusi aprīlī, palu laikā Nērē, kā nāves cēlonis minēta noslīkšana, kas sekojusi pēc tam, kad viņa saņēmusi sitienu pa seju. Līķis klāt pievienotajā fotogrāfijā praktiski vairs nav atpazīstams. Seja ir milzīgs uzpampis balons. Konstatēts arī, ka viņa ir bijusi stāvoklī. Deviņas nedēļas. Tika pat pieļauta doma, ka viņa braukusi uz Viļņu, lai izskaidrotos ar Kārli. Visas aizdomas tūlīt koncentrējās ap Kārli Ešotu. Lilijas vecāki iedevuši izmeklētājam viņas dienasgrāmatu, kura bija pilna ar ierakstiem par Kārli. Taču, ņemot vērā, ka Lilijas Goldmanes atrašanas brīdī Ešots jaunākais jau bija miris, viņam apsūdzību vairs neizvirzīja, bet klasificēja to visu kā nelaimes gadījumu.

Es atveru lietai pievienoto Lilijas dienasgrāmatu. Tīts ir oriģināls. Bezgalīgs naivums un pirmā mīlestība. Tur nav nekā nedz no Ešota, nedz no Goldmaņa pasaules. Tā ir pilnīgi cita realitāte. Tas ir pliks kosmoss, kur ir zvaigznes un mēness, un viena vienīga saule, vārdā Kārlis Ešots. Kamols man iestrēgst kaklā, es nevaru to tālāk lasīt.

Un tad es iedomājos Kārli Ešotu, kurš tēva uzraudzībā katru vakaru savā istabā atspiežas simt reižu.

Iedomājos Goldmani, kurš katru vakaru mājās satecina pudelēs pa dienu savākto eļļu, lai izspiestu no tās sauso atlikumu — tīru zeltu. Leonīdu, kurš redz tikai šaha figūras... un es arī, tāpat kā Salēvičs, neticu, ka Kārlis varētu būt ko sliktu nodarījis Lilijai. Taču — vistraģiskākais — tur dziļi ēnā es ieraugu abas sievietes — Sašas Goldmaņa sievu un Jāņa Ešota sievu. Viņas abas pēc tam nodzīvoja vēl tikai gadu. Pasaulē, kurā valda godīgs tirgus, kur vieni pērk, bet citi pārdod. Sašas Goldmaņa sieva, kura no visiem vīra uzdāvātajicm briljantiem par pašu galveno izvēlējās Liliju. Jāņa Ešota sieva, kura pašlepns no vīra komunista aizveda savu dēlu Kārli nokristīt Rastienas baznīcā. Pasaulē, kura samina viņu sirds lolojumus. Un tas vairs nav jūgends. Te vairs nav nekā par formu. Te vairs nav nekā par iepakojumu. Tikai tīra mīlestība.

Es aizveru mapi, saspiežu vākus kopā. Un esmu atpakaļ šajā pusē, kur pārdod un pērk. Kādu brīdi es nekustīgs sēžu, tad pieeju pie loga. Ešota mašīnas pagalmā nav. Man vēl ir laiks.

Tad es tomēr saņemos un atkal atveru mapi, lai turpinātu lasīt Lilijas dienasgrāmatu. Es atrodu tur ielīmētu lapiņu, arī rakstītu ar viņas roku, taču redzams, ka to vairs nav ielīmējusi pati Lilija. Tā ir ielīmēta bezpersoniski un birokrātiski, un uz rās ir tikai Šāds teksts: “Viņš mani izvaroja! Kā lai es tagad dzīvoju?” Otrā pusē lapiņai ir tas uzraksts, kuru es atcerējos vēl no kapiem: “Putnu var nošaut, ne lidojumu.” Tikai šeit vēl klāt piebilde: “Paulam.” Iespējams, viņa šo vēstuli bija adresējusi brālim katram gadījumam un negadījumam.

Spriežot pēc tā, cik izplūduši ir burti uz šīs lapiņas, Lilija rakstot ir raudājusi. Asaras, kuras Laiks ir saglabājis man, pat uz nokopēta papīra. Un es atkal neizturu un aizcērtu ciet mapi.

Nāve pirms nāves.

Kosmoss ir satriekts, saule norietējusi. Tumsa.

— Tā varēja būt arī pašnāvība...

Ks brīdi apsveru arī šādu iespēju, seja varēja būt sasista lēciena brīdī. Lilija būtu varējusi nonāvēties, aiz bēdām ielecot upē. Cilvēki joprojām mēdz izstrādāt banālas lietas. Lilijas līķi identificējis Pauls Goldmanis pēc apģērba atliekām. Acīmredzot Goldmaņu vīrieši ir centušies pasaudzēt māti. Pasaudzēt no skata, kurš varēja būt briesmīgs. Briesmīgs it īpaši tāpēc, ka tas bija viņas vislielākais dārgums. Saša Goldmanis izvēlējās citu matēriju. Drošāku pret laika un ūdens stihiju. Taču arī viņš acīmredzot nav spējis paskatīties uz to, kas vēl pirms pusgada bija viņa meita, vai arī, cita varbūtība, ka viņš tajā brīdī bija neatliekami vajadzīgs savai sievai. Tas šķiet pat ticamāk.

Es izpētu vēlreiz dienasgrāmatā ielīmēto lapiņu. Izmeklēšanas darbinieks to ir akurāti ielīmējis ap tiem datumiem, kad, ņemot vērā grūtniecības laiku, varēja notikt izvarošana. Tātad viņš ir atspēries no tā, ka grūtniecība iestājusies izvarošanas rezultātā. Un tad potenciālais izvarotājs, par kuru Lilija pat dienasgrāmatai ir baidījusies atzīties, viņu nogalinot, ir mēģinājis slēpt pirmā nozieguma pēdas. Zināma loģika tur ir.

Dienasgrāmatas pēdējā ieraksta datums ir 3. janvāris, kurā Lilija raksta, ka Kārlis ir aizbraucis uz džudo nometni un atgriezīsies tikai pēc nedēļas. Un tad viņas apņemšanās braukt uz Viļņu un visu līdz galam noskaidrot. Kas ir šis “viss”, paskaidrots netiek, bet izmeklētājs ir pieņēmis, ka tā ir izvarošanas rezultātā radusies grūtniecība.

Džudo nometne tiešām bija Viļņā! — tāda izziņa te arī ir klāt. Izmeklētājs ir balstījies uz to, kas tiešām bija, un sakritību te ir pārāk daudz.

Aiz loga, vienā no teritorijām, kur ir divi milzīgi melni dūmeņi, viens no tiem sāk darboties pēc sākotnējās funkcijas un ieceres. No tā kūp biezi, melni dūmi, taču otra truba paliek tikai kā nekustīgs arhitektūras objekts. Man sāk sāpēt rīta pusē uzdauzītais puns.

Divi. Divi. Divi.

Divas vēstules blakus līķim. Rakstītas par vienu — celtniecības upuri, bet it kā ar milzīgu laika atstarpi. Divas daļas Ešota vēstulē. Tā rakstīta par līķiem, taču pamatdaļā ir domāts cilvēks, bet piebildē uzpeld suns. Un divas daļas Lilijas dienasgrāmatā. Rakstītas ar vienu roku, bet viena — gaišā dvēsles dienā, kur prieks un mīlestība, un otra — pilnīgā nakts tumsā, kur tikai klajš izmisums. Jūgenda nams ar skaistu fasādi un melnu, nokūpējušu iekšpagalmu.

Tas viss ir no viena. Viss. Tikai es vēl neprotu ieraudzīt šajās detaļās tos robiņus, kas saliks tās vienā puzlē.

Taču Lilijas dienasgrāmatā ir kāds āķis. Lapiņa par izvarošanu izskatās ielīmēta. Pielīmēta. Pēc tāda notikuma kā izvarošana viņā bija kaut kam jāmainās. Pat ja viņa nefiksētu faktu, ja viņa nolemtu turēt noslēgtus iekšpa-galma vārtus visiem, arī dienasgrāmatai, viņa vairs nebūtu varējusi noslēpt šo vārtu esamību. Viņai būtu mainījies rakstīšanas stils, parādījušās daudzpunktes... Kaut kam taču bija jāmainās.

Pagalmā iebrauc F.šota džips. Viņš izkāpj no mašīnas un, pamanījis mani logā, pamāj ar roku, lai kāpju lejā.

Es atstāju lietu turpat uz galda un garām laipnajai sekretārei, garām sasmakušajai ūdens kaskādei izeju svaigā gaisā.

Ešots mani sagaida, jau sēžot mašīnā. Kad iekāpju viņam blakus, viņš ieslēdz aizdedzi, un, kad mēs jau gandrīz esam izgriezušies ārā no rūpnieciskās zonas, es viņam apliecinu:

— Kārlis to neizdarīja.

Un tad, taustot savu punu, tieši tikpat vienkārši iejautājos:

— Tas bijāt jūs, kas man pirmīt pagrabā iebelza ar durvīm pa galvu? Sāp.

Ešotu tas nemaz nepārsteidz.

— Nē, es tas nebiju. Bet es biju tas, kas ieteica namu pārvaldniekam noklusēt policijas liecībā to, ka viņš redzējis, kā tu ložņāji pa pagrabu Frīda nāves naktī.

Tas ir daudz labāks sitiens, nekā vienkārši iebelzt ar durvīm. Fšots nav pajāvies uz Salēviča galvojumu, viņš pret manu iespējamo rīcības patstāvību un brīvdomību ir nodrošinājies pats.

Tagad, kad mūsu attiecības ir gandrīz skaidras, Fšots man izstāsta to, ko pats uzskata par vajadzīgu:

— Kārlis tās Lilijas dē( bija kā bez prāta. Viņam jau nu viņa nebija nedz pirmā, nedz otrā. — Un es jūtu viņa balsī apmierinātību, ka viņš dēlam ir laikus palīdzējis sakārtot šo dzīves pusi. — Taču zaļš viņš, protams, bija. Nedrīkst šitā iegrābties skuķī un skriet pakaļ, taču es skatījos uz to mierīgi. Jaunībā tādas lietas visiem gadās. Sašam kā meitas tēvam tas, protams, patika mazāk. Tāpēc tad, kad viņa paslepus aizlaidās un uzrakstīja vecākiem, ka aizbraukusi uz Viļņu, šiem bija pilnīgi skaidrs, pie kā viņa aizbraukusi. Saša atnāca pie manis un pieprasīja laulību. F.s viņam pateicu, ka mans dēls vēl pagaidām ne pie kā nav vainīgs un viņam pašam vajadzēja labāk ganīt savu skuķi. Iespējams, pateicu asāk, nekā būtu vajadzējis, taču es negrasījos pieļaut, lai kāds skuķ is vai tā fāters sāktu diriģēt, kas man vai manam dēlam būtu jādara. Es viņam pateicu, ka viņš droši var rēķināties, ka visi izdevumi tiks nosegti. Visa jezga sākās, kad Kārli atrada pie tās estakādes. Tur varēja būt jebkas. Viņš taču brauca manā mašīnā, tas varēja būt arī uzbrukums, vērsts pret mani. Taču garāmbraucējs liecināja, ka viņš bez bremzēšanas esot ietriecies margās un pārlidojis pāri. Uzlidojis virsū ejošam vilcienam. No mašīnas un Kārļa palika putra, man pat nebija, ko Elzai parādīt. Tad sākās visi tie Viļņas notikumi, tanki, armija, es izmantoju visus savus sakarus, lai dabūtu to, kas no viņa atlicis, atpakaļ uz Rīgu. Toreiz, janvārī, tas galīgi nebija viegli.

Un es redzu, kā Fiots ir cīnījies par dēlu. Viņš ir cīnījies, bet zaudējis.

Ešots uzskata vēl par vajadzīgu piebilst:

— Man arī pašam bija šādas tādas aizdomas par to savu puiku un Liliju. Es redzēju, ka tur kaut kas briest. Skuķis Goldmanim tiešām bija glīts, taču, kad es uz jauno gadu viņam tieši noprasīju, Kārlis man apgalvoja, ka viņš neesot Lilijai pirkstu piedūris. Tajā nozīmē netika piedūris pirkstu, ka viņš netika ar viņu gulējis! Viņš man nemeloja. Vari man ticēt, es šo to pieprotu pratināšanas lietā. Un es viņam arī pateicu, lai viņš turas no tā skuķa labi tālu, ja negrib liekas nepatikšanas. To gan viņš man neapsolīja, tāpēc es ticu, ka viņiem tur bija iecerēta kāda bēgšana. Bet tas, kāpēc viņš tēsās atpakaļ uz Rīgu viens, nevienu nebrīdinājis, man arī šodien nav skaidrs.

Bet kurš tad bija tas, kas padarīja Liliju grūtu?

Ešots atved mani līdz birojam. Man joprojām nav atbildes ne uz vienu jautājumu, rikai klāt vēl nākušas iespējamās versijas. Iemūrētā sieviete arī varēja būt izvarota. Viņas līķis šādas liecības diemžēl jau ir pazaudējis. Alberta ielas namā varēja būt iemitinājies maniaks. Un es nosvīstu aukstiem baiļu sviedriem. Un es pats? Es pats aizsūtu Jasmīnu pie viņa spēlēt šahu un uzaicinu viņu ciemos uz savu māju! Leonīds!

Un tūlīt atkal atdziestu. Es nespēju iedomāties, ka Leonīds varētu ar ķelli rokās mūrēt ciet stūrī iestumto Ivetu Saļņikovu, jo jāpieļauj, ka tā tomēr bija viņa. Nespēju iedomāties, ka viņš ar savu kuslo miesasbūvi būtu varējis izvarot, kaut arī bijušo, tomēr sportisti, airētāju. Ja vien, ja vien... viņš to nebija nožņaudzis jau pirms tam! Ja vien viņš nebūs šajos gandrīz divdesmit gados mainījies. Taču, atceroties, cik akurāti viņš ēda, es nespēju iedomāties, ka viņš veikli būtu varējis iecirst šorīt ar durvīm man pa pieri. Nespēju iedomāties, ka viņš būtu varējis pielavīties no mugurpuses Frīdim. Viņā nav itin nekā no zvēra, kurš varētu uzmanīgi ausīties slēpnī un gaidīt izdevīgu brīdi.

Es gan zinu, kurā šī zvēra ir pārpilnam.

Es. Tas es esmu pats. Vanags.

Un man ir jāmeklē kāds, kurš ir līdzīgs man. Kurš vēro un nogaida. īstais brīdis vēl nav pienācis.

11

Mēs MAZlieT Ie.PAUZĒJAM. Aleksandrs ir atkal atradis smēķi kurkstošajos radījumos. Viņš manas prombūtnes laikā ir izlējis lidojošu vardi un tagad pieslīpē tai frakas malas. Varde diriģents, kurai zizlis ir kļuvis par spārnu. Varde vēl ir pusgatava un akla, jo Aleksandrs vēl nav izlēmis par acs akmeni. Es apsēžos un viņam uz papīra lapas uzzīmēju un pārzīmēju uz Berga kundzes kleitas redzēto brošu. Aleksandrs rūpīgi izpēta manu zīmējumu.

— Traks var palikt par tādu miksli! Emalja, akmeņi, zelts... upes pērle. Man tomēr labāk patīk tīras lietas. Tīras lietas. — Un tad viņa balss noslāpst. Viņš aizklejo atpakaļ pie vardes, tad noceļ pārējās. Saliek viņas riņķī. Skatās. Sastumj tā, lai paliktu izeja no apļa, tad tomēr atkal saslēdz riņķi cieši kopā. Tagad viņam jau ir vienpadsmit vardes. I.īdz pilnam skaitam vēl pietrūkst piecu. Aleksandra lūpas sāk kustēties.

— Domu ar sešpadsmit dalīt!

Sevi no ūdeņa izcelt!

Savu aukstumu atlaist!

Bronza bronzā bronzu,

Varde vardi vardē...

Viņam šobrīd neviens vairs nav vajadzīgs, bet es apskatos riņķī, sieviešu piedalīšanās Aleksandra dzīvē ir izbeigusies. Taču, kamēr es ar skatienu iztaustu interjeru, Aleksandrs ir atgriezies un sekojis manam skatienam. Viņš pasmīn.

— Ko, nav nekā vairs par kurkstošajiem un kluk-stošajiem radījumiem? Pietrūkst?

Es pasmejos.

— Man tīri labi patika!

Aleksandrs kļūst nopietns un papurina galvu.

— Upes pērle — tieši tās dēļ Kranahs to brošu taisīja. Upes pērle. Gliemežnīcā aizķēries svešķermenis, kurš apaug ar perlamutru. Svešķermenis — tas ir galvenais, pret ko atsperties. Svešāduma skaistums. Iemīlēt svešo, ieņemt to un nest. Tās ir skaistums, kas pēčāk atrauj vaļā apziņu, kas atrauj vaļā gliemežvāku, kas atrauj vaļā sievietes klēpi. Izlolot to nozīmē iznest cerību, ka tu kādreiz arī citāds būsi vajadzīgs Dievam un viņš tevi izvilks ārā no ūdens blāķa un atraus vaļā, lai paņemtu to, ko tu esi izlolojis. Bet ielikt to par ķermeni astoņkājim?! Nē, tur nu es Kranaham nepiekrītu!

— Perlamutrs ir akls! — Es aizstāvu Kranahu.

Aleksandrs paskatās uz mani.

— Jā, tas ir akls. Akls akmens. Augt starp svešajiem ir būt aklam pret sevi, jo nav kur spoguļoties. Viss, ko tu redzi apkārt, nav tavs. Akls akmens. Akla mīlestība. Augt tumsā. Augt nepareizā formā, jo neviena zīdaiņa kustība nevar būt simetriska un harmoniska. Bet tur ir grauda patiesība. Smilšu grauda patiesība. Tik īsta un tik tīra, ka īstākas un tīrākas nemaz nevar būt.

Un tad es izstāstu Aleksandram par to, kā es nesen dabūju pa pieri, izstāstu Kārļa Ešota un Lilijas Gold-maņas mīlas stāstu, izstāstu par Ivetu Saļņikovu, kura arī ir pazudusi.

— Viņu mīlestība arī ir svešķermenis šajā tumsā. Zēni skaita šekeļus, tirgojas ar sekrētiem. Zini, kā mazas meitenes, kas raka zem krūmiem bedrītes, lika tur iekšā sausas lapiņas vai puķītes, virsū stikliņus, un sekrēts gatavs. Tikai viņi virsū uz līķīšiem lika daimondus. Ar vienu vārdu sakot, nopakoti gliemežvāki. Tu taču zini, ka daži salu aborigēni vēl joprojām tos izmanto naudas vietā, un — še tev, re tev — šie divi samīlas, un visas viņu spēlītes aiziet pa gaisu, visi gliemežvāki atlauzti, līķi izvilkti, daimondi pazuduši... —Tad Aleksandra domas strauji maina virzienu: — Un tu tiešām domā, ka tas līķis pagrabā ir Iveta?

Un es sajūtu, ka viņš pazīst Ivetu, viņš to pazīst un ir pazinis no paša notikumu sākuma. Ir pazinis jau toreiz, kad mēs stāvējām naktī pie Alberta ielas nama. Un arī tagad viņš apsver, vai man par viņu stāstīt vai ne. Tad tomēr izšķiras un pasaka:

— Rīga ir traki maza pilsēta, taču arī pārējās nav neko lielākas. Kad pali noskrien, izrādās, ka visi cits citu pazīst. It īpaši, ja ir dzīvots blakus kvartālos, it īpaši, ja ir runa par vairāku palu pārdzīvošanu. Tā bija viņa, ar to melno tīkliņu. Mēs toreiz bijām pie viņas pa nakti. Pēc tā gorilkas trieciena.

Un pēc divām stundām es jau esmu atpakaļ Rīgas centrā, eju pa Alberta ielu, nogriežos uz Strēlnieku ielu, tad atpakaļ uz Dzirnavu ielu, kura stiepjas paralēli... stiepjas paralēli Alberta ielai. Nelielas divstāvu koka mājeles, kur vienā no pagalmiem otrajā stāvā dzīvo bijusī Iveta Saļņikova, tagad Iveta Rainere, aktrise. Mēs ar Aleksandru izlēmām, ka labāk būs, ja es pie viņas braukšu viens. Viņš tomēr ir bijis ar viņu attiecībās, vismaz es to tā saprotu.

— Ja tu domā, ka esmu bijis viņas mīļākais, tad dziļi maldies. Ks viņu teātrī vienreiz taisīju scenogrāfiju, bija manā dzīvē tāds eksperiments, un viņa mani noskatīja. Noskatīja, taču ne lai mīlētu, bet gan lai... — Te Aleksandrs apraujas, jo īsti tomēr nevar raksturot šīs attiecības, taču es, zinot Aleksandra vietu Rīgas mākslā, to saprotu pats.

Tas bija glaimojoši, ka mākslinieks, kuram kā šlepe velkas nopakaļ svīta, pievērš uzmanību. Ivetai Rainerei tas glaimoja. Citādi jau viņa uz skatuves nekāptu, ja viņai nevajadzētu tos acu tūkstošus, kuri uzlūko viņu vienu vienīgu, izgaismotu tumšajā zālē. Un kāpēc lai neizmantotu papildu prožektoru, turklāt vēl ar tādu jaudu, kāda bija Aleksandram?

Taču Aleksandrs, atkāpies no viņu abu attiecību raksturošanas, pavēstī man savu Raineres redzējumu:

— Viņai ir savs šiks, savs tēls, atceries, kā viņa slīdēja toreiz nakti pa Alberta ielu. Uz to, pat viņu pazīstot, laiku pa laikam atkal var iekrist, kaut arī būtībā viņa ir tāds īsts papjēmašē izstrādājums. Tur nav nekā no miesas vai dvēseles. Viena loma virsū otrai, un tad pa virsu lakas kārta. Tad virsū nākamā kārta. Pulkveža meita, airētāja, es viņu no tiem laikiem neatceros... tās bija viņas pirmās lomas, taču viņa tās neapasiņoja, neko par tām nestāstīja. Pat lēdija Makbeta, ko viņa tagad dod ārā uz skatuves, ir ļoti vāji apasiņota. Viņas īstās lomas ir sniegbaltīšveidīgās, jo viņa ir auksta kā zivs. Pat manas bronzas vardes ir siltākas. Es domāju, ka tu no viņas neko neuzzināsi. Ja domātu citādi, es tev būtu par viņu uzreiz izstāstījis. Viss, ko tev dos tas gājiens pie viņas, — tu varēsi pārliecināties, ka viņa nav iemūrēta Alberta ielas mājas pagrabā. Viņa ir iemūrēta savās maskās un lomās. Redz, tikai viņai nav sava Goldmaņa, kas būtu ar mieru izdot miljonus, lai atrastu viņā paslēpto pērli. Un, starp mums runājot, es neticu, ka tā pērle tur ir. Tad, kad es pāris reižu aiz ziņkārības ari iemetu makšķeri viņas Bermudu trīsstūri, neko vairāk kā aukstu zivi man nav izdevies izvilkt. Viņa ir no tām sievietēm, kad pēc seksa gribas piedzerties un aizmirsties. Bet vēl labāk, kā mēs abi izdarījām toreiz, — piedzerties līdz nemaņai vēl pirms tam, un tad arī nav ko aizmirst. — Šādi pabeidzis Ivetas raksturojumu, Aleksandrs pavada mani līdz mašīnai. — Bet viņai ir savs sekrēts. Viņa deviņdesmito gadu sākumā parādījās ar aktrises diplomu kabatā un, neraugoties uz to, ka bija bārene un bez mīļākā, tomēr ar naudu, par ko nopirkt sev dzīvokli Dzirnavu ielā. Bet tagad jau, pēc tā, ko tu esi noskaidrojis, noslēpumu vairs nav — naudu dzīvoklim viņai būs iedevis Ešots.

Un nu es stāvu pie Ivetas Raineres dzīvokļa durvīm ar sacerētu ieganstu, ka esmu tajā naktī pazaudējis viņas dzīvoklī autovadītāja apliecību. Viņa pirmīt noklausījās manus muļķīgos melus telefona klausulē un teica, lai es atbraucot un meklējot pats.

Viņa atver man durvis, ģērbusies melnā zīda halātā, ar augstu copi un spilgti uzkrāsotām lūpām. īsta japāņu geiša, ja piedomātu klāt, ka halāts ir kimono. Viņas kustībām piemīt graciozitāte, un bez liekulības jāatzīst, ka Iveta Rainere savos četrdesmit piecos gados izskatās ļoti labi. Tas, ka viņa kādreiz būtu varējusi būt airētāja, man šķiet neticami. Taču galu galā muskuļu masa ir mainīgs lielums, saka, kaulus sports nemainot. Bet atšķirībā no citiem sportistiem viņa muskuļus ir nevis uzpildījusi ar taukiem, bet gan izkausējusi. Iztvaicējusi. Viņa tiešām ir spilgta sieviete, un es neredzu tur neko no Aleksandra piesolītā papjēmašē. Novērtējusi mani, viņa bez liekiem komentāriem nostājas priekšā durvīm, kurās ir iestiklota visīstākā vitrāža, bez jelkādiem tekstiem un stāstu tēliem, tikai gaisma un krāsa. Viņa atver durvis uz savu guļamistabu, kur manis izmantotā raskla-dene nav pat novākta. Viņas gultai apkārt ir liels rāmis, kur agrāk droši vien bija iekārts baldahīns. Spoguļa galdiņš, uz kura stāv īsts Tiffāni gaismeklis, bet plaukti, grīda, viss pārējais ir apkrauts ar netīriem traukiem, pustukšām glāzēm. Torīt pamodies, es to novērtēju kā mūsu iepriekšējā vakara dzīru pēdas, bet tagad redzu, ka dažas glāzes jau ir iepelējušas. Es izpurinu raskladenei uzlikto matraci, segu un spilvenu un, protams, neko neatrodu. Viņa stāv durvīs un mani vēro, viņas sejas izteiksme nepieļauj nekādus liekus tekstus. īsta Marlēna Dītriha, tomēr es vēl uzspēju pamanīt, ka krūšu lielums viņai ir nesamērīgs, viņas trauslumam pārlieku liels.

Es vainīgi pasmaidu.

— Pats nesaprotu, kā man tā gadījās. — Un tad vēl

muļķīgāk piebilstu: — Es tepat aiz stūra strādāju, advokātu birojā, sfinksu mājā.

Iveta pat negrasās atbalstīt manus sarunāšanās mēģinājumus, viņa joprojām iztur pauzi. Un, kad es, pārpurinā-jis visu pa divi lāgi, nostājos blakus raskladcnei, viņa iziet atpakaļ priekštelpā. Man nekas cits neatliek, kā viņai sekot.

Tad viņa tikpat izteiksmīgi atkal atver man ārdurvis, uzsmaida, un piecās minūtēs es esmu ārā uz ielas. Neko neuzzinājis un neko nepajautājis. Varu rikai noticēt Aleksandra vārdiem, ka tā tiešām ir viņa, bijusī Iveta Saļņi-kova. Jā, un tad es varu kārtējo reizi apliecināt biologu aksiomu, ka zivis nerunā, nevaukšķ un neņaud. Viņas klusē. Elpo un klusē.

Tas ir nožēlojami, taču man nav citas izejas, kā doties uz arhīviem un izpētīt Ivetas Raineres biogrāfiju. Un tur viss tiešām ir tā, kā ir. Viņa ir pabeigusi Pēterburgā teātra akadēmiju, tātad airēšana, visticamāk, ir bijusi tēva izvēle, kura tika atmesta, tiklīdz viņš nomira. Pēc tam viņa atgriezusies Rīgā, nomainījusi uzvārdu un nopirkusi dzīvokli. Viņa nekad nav bijusi precējusies. Kopš tā laika viņa strādā tikai vienā teātrī. Tad es domāju par viņas smaidu un zobiem — tie bija izcili, pēdējās tehnoloģijas, noteikti labs zobu tehniķis, nevienas nepareizības. Viņa varētu droši stāvēt blakus pirmā ešelona Holivudas zvaigznēm. Krūtis arī noteikti ir uzmontētas, taču tur labas gaumes un bioloģiskās atbilstības standarts ir nedaudz pārkāpts, bet galu galā viņa taču arī ir sieviete. Nez kurš viņai to visu ir izmaksājis? Manā atmiņā uzpeld stāsti par latviešu aktrisēm, kuras, lai izdzīvotu, deviņdesmitajos gados piepelnījās par apkopējām un ko tik vēl ne. Raineres dzīvoklī izdzīvošanas jautājums nebija aktuāls, jo arī dzīvokļa iekārta, neraugoties uz netīrību, bija ļoti dārga. Tāda durvju vitrāža vien ir ko vērta, turklāt no pirmās viesošanās manā atmiņā palikusi arī telpa, uz kuru veda šīs durvis un kuras atvēris es tikpat ātri tās aizvēru un lavījos projām. Telpa, kura bija šīs sievietes svētnīca, — vecā parauga vannasistaba, ar perlamutru pārklāta sēdvanna, balstīta uz lauvas ķepām, dzeltenām un spīdīgām. Milzīgs spogulis veclaiku ietvarā, kurš jau tā palielo telpu vērta divtik lielu. Tā bija telpa, kur viss spīdēja un laistījās. Un vienā no sienām bija milzīgs logs, daudz lielāks nekā tajā istabā, kur mēs gulējām, caur kuru es paspēju pamanīt jūgenda nama stūri. Viņa bija izdarījusi pareizu izvēli — baudīt jūgenda skaistumu no komfortabla un gaiša dzīvokļa. Neticu, ka viņai to visu ir atstājis iepriekšējais dzīvokļa īpašnieks, kurš pārdeva viņai divus dzīvokļus kadastra vērtībā. Pēc viņas pasūtījuma no šiem diviem dzīvokļiem labs dizaineris izveidoja vienu. Visas būvatļaujas ir izņemtas un apmaksātas.

Viņai ir sponsors, bagāts sponsors, taču galu galā — kāpēc lai viņai tāda nebūtu? Viņa taču, pēc Leonīda vārdiem, bija Mis Skaistule.

Kādam taču varbūt patīk arī zivis? Visiem jau nevajag tādu kvēli kā Aleksandram? Ir arī zemledus makšķernieki, kuri ķer kaifu, sēžot uz ledus gabala, kurš aizpeld jūrā. Noķer kaifu, atgriežoties siltā mājā, jo tad pat izvēdināts šķūnis liekas itin pieklājīga izvēle. Ja tikai... ja rikai kāds nemaksā viņai par klusēšanu. Ja tikai viņa nespēlē lomu, kas krietni pārsniedz teātra skatuves mērogus.

Un tad es veltu dienu, lai izpētītu visus deviņdesmito gadu sākuma pieteikumus par pazudušajām jaunajām sievietēm. Pieteikta pazušana, pieteikta atrašana, pieteikta pazušana, pieteikta atgriešanās. Pieteikta pazušana, atrasts līķis. Tad cilvēki jau sāka plūst projām uz Rietumiem un vispār visos virzienos. Sausais atlikums, tas ir, sievietes, kuras pazudušas un līdz pat šai dienai vairs nav atradušās, ir neliels. Mani interesējošā vecuma grupa un fiziskie parametri vēl vairāk sašaurina meklējamo loku, un beigu beigās, pēc visas filtrēšanas, man atliek tikai trīs sievietes. Viena no tām ir bijusi no bērnu nama, tāpēc iespējams, ka viņas atrašanos nebija kam pieteikt. Divas pārējās ir Politehniskā institūta studentes, vienu no tām sauca Marina Kreidiča, bet otru — Tamāra Grigorjeva. Es palūdzu apskatīšanai visas trīs lietas. Man atnes divas. Atveru bērnu nama audzēknes lietu. Nē, šai meitenei ir cīkstoņa augums. Es nespēju iedomāties šādu masu komplektā ar pianistes pirkstiem. Tad atveru otro un ieskatos.

Та ir Marina, tiešām, tā ir Ešota Marina. Tikai krietni apnēsātāka un vulgārāka, bet nenoliedzami, ka tā ir Marina no Žitomiras, kuras pazušanu ir pieteikusi viņas māte, kura atbrauca uz Rīgu 1991. gada jūlijā meklēt savu pazudušo meitu. Pēdējā viņas uzturēšanās adrese, kura mātei bija zināma, ir... mūsu Alberta ielas nams.

Brīdi apstulbis sēžu, un man galvā iestājas pilnīgs bezvējš. Rīga ir tik maza pilsēta, ka es sāku smakt. Pēc tam, kad apstājās lielās rūpnīcas, kuras katru dienu ierija un izspļāva tūkstošiem cilvēku un kuru sazelētie ļaudis pēc tam iegūlās bezpersoniskajos guļamrajonos, to pārējo, izrādās, palika sasodīti maz. Un, ja vēl nosvītro tos tūkstošus, kas pēc tam pārkvalificējās pārdevēju un ierēdņu rindās un tā arī palika neatpazīstami, jo, ierobežoti laika sliedēs, viņi neizkāpj no tām arī telpā, tad atlikušie kļūst pārskatāmi un sasniedzami. It īpaši, ja viņi spēlē golfu un bridžu. Tātad Ešots Marinu ir pacēlis turpat, savas mājas kāpņu telpā. Kaut gan ne mazāk ticams ir tas, ka viņš pats iekļuvis cilpās turpat, sava dzīvokļu durvju priekšā. Bija taču kaut kas, kas mudināja bijušās studentes ievākties tieši šajā namā.

Un es iegrimstu atpakaļ lietas lasīšanā un daru to aizgūtnēm, jo katra jauna rindkopa atrauj vaļā jaunu logu, līdz beidzot es sēžu pilnīgā caurvējā.

No Marinas mātes iesnieguma izriet, ka Marina Alberta ielā dzīvojusi kopā ar savu studiju biedreni, minskieti Tamāru Grigorjevu. No institūta viņas abas, kā mātei izdevies noskaidrot, tika atskaitītas vēl 1989. gadā. Viņu dzīvokļa saimniece, Ivetas Saļņikovas māte, pie kuras viņas esot īrējušas istabu, neko par viņu iesāktajām un nepabeigtajām studijām nezināja. Viņa apliecināja, ka tās esot bijušas manekenes un strādājušas aģentūrā “Natālija”. Bet izvākušās no viņas dzīvokļa vēl februārī. Tamāra aizbraukusi janvārī uz mājām, bet Marina izvākusies martā. Aģentūras “Natālija” vadītāja savukārt apliecina, ka 1991. gadā neviena no meitenēm darbā vairs neesot ieradusies. Pēdējā skate, kurā viņas abas ir piedalījušās, notikusi naktī uz 1991. gada 1. janvāri kooperatīva “Intcr-Gailītis” rīkotajā Jaungada ballē.

Bet galvenais, ka es tagad ieraugu Ivetas Saļņikovas ģimeni pavisam citās krāsās. Tēvs, patriarhs un balsts, nomiris, dzīves materiālais nodrošinājums izsīcis, meita manekene. Tolaik šāda profesija kā svārsts šūpojās starp padomju laika restorānu dūmakā stabili ziedošo jēdzienu “mauķele” un kapitālisma oāzēs, tādās kā bārs “Melodija” viesnīcā “Latvija”, dīgstošo formāciju “prostitūta”. Leonīda pieminētie “visādi” komplektā ar istabu izīrēšanu savukārt modina aizdomas gandrīz vai par bordeļa turēšanu. Taču tobrīd, kad brīvība strauji transformējās par jēdzienu “izlaidība un visatļautība”, arī sūdzēties par notiekošo īsti nebija, kur. Ja nu tikai atdzimstošajos dievnamos, kurus Saļņikovu ģimene jau nu noteikti neapmeklēja. Valsts iestādēs sūdzēties būtu bijis bezjēdzīgi, jo galēt nost taču it kā negalēja. Tagad arī Ivetas Saļņikovas mātes nāve sāk izskatīties pavisam citādi.

Visu, ko man vajag, esmu izpētījis un tagad gaidu trešās sievietes, otrās modeļu aģentūras manekenes, lietu, kura ari varētu būt potenciālā pazudusī, jo manī spēji pamodies pedants. Galu galā viss jāizdara kārtīgi. Es jau domās gatavojos sarunai ar Ivetu Raineri un Marinu Kreidiču, jo skaidrs, ka viņas abas ir pazinušas Tamāru. Viņām noteikti būtu ari jāzina kaut kas par rās nozušanu, jo pulkveža Saļņikova kundze taču skaidri un gaiši raksta, ka Marina pazudusi pēc Tamāras. Tas, ka Marina nekad nav mēģinājusi uzmeklēt savu bijušo draudzeni Tamāru, varētu par būt saprotams. Pēc tam, kad viņa jutās izvilkusi savas dzīves lielo lomu Jāņa Ešota izskatā, viņa negribēja atcerēties neko no tās dzīves, kur viņas reputācija bija visai apšaubāma. Visticamāk, viņa iesākumā pat gatavojās kļūt par Ešota kundzi. Es gaidu ilgi, līdz atnāk arhīva darbiniece un rokas vien noplāta.

— Šīs lietas nav. Iespējams, ka sieviete atradusies vai arī izrādījusies citas valsts pilsone un pēc viņu pieprasījuma lieta pārsūtīta uz turieni.

Viņas taisnošanās skan muļķīgi, taču, par spīti tam, es jau būtu gatavs viņai piekrist un doties projām, ja vien viņai rokā nebūtu zīmīte. Zīmīte, kuras saturu man par visām varītēm gribas izlasīt, jo viņa no iekštelpām atnāk ar nokaitinātu sejas izteiksmi. Sejas izteiksmi, kurā ierakstīts kārtīgas ierēdnes sašutums, jo ir pārkāpts reglaments, par kura neievērošanu viņa tādām nepiederošām personām kā es nemaz nevar atzīties. Es pastiepju viņai divas izpētītās mapes, pastiepju tā, ka viņai tās jāsaņem ar abām rokām, un zīmīte tiešām izslīd. F,s pasteidzos to pacelt un pasniegt viņai atpakaļ, taču ātri paspēju izlasīt: “Izsniegta uzSalēviča biroju”, datums un paraksts.

Mans metrs ir mani apsteidzis. Es jūtos mazs, piemuļķots un izmantots.

12

Salēviča biroja durvis ir vaļā, un tur valda pilnīgs caurvējš. Telpās plosās strādnieki, kuri mazgā logus, jo ir atnācis pavasaris. Ruta uzrauga viņu darbu, taču Salē-vičs pats nemaz nav redzams. Ruta man tikai pamāj.

— Ar jūsu kabinetu viņi jau tika galā.

Es atveru durvis — mans ratiņkrēsls ir pagriezts pret logu. Tas pagriežas man pretī, un tur ar mapi rokās sēž Salēvičs.

— Es tevi gaidīju.

Viņš pastiepj man pretī mapi, kurai virsū ir uzraksts: “Tamāra Grigorjeva”. Es nesteidzos to ņemt. Tāpēc Salēvičs to noliek uz galda. Man mazliet ir jāattopas, tātad viņam jau ir zvanījuši no arhīva un brīdinājuši, ka es tur esmu bijis un šo lietu meklējis. Un tagad ir nākamais jautājums — vai viņš ir visu laiku sekojis manai izmeklēšanai?

Bet Salēvičs par to neliekas ne zinis, tikai pasmaida.

— Es zināju, ka tu neliksies mierā. Kopš tu te esi, es tevi ari esmu mazliet papētījis. Un ko tu domā par to visu?

— Domāju, ka Lilijas Goldmanes un Tamāras Gri-gorjevas nāve ir saistīta.

— Tad nu mūsu meklējumu vektoriem beidzot ir uzradies krustpunkts. Tu, atšķirībā no manis, nezināji to gadu situāciju, taču arī nonāci pie šī paša secinājuma, kas liecina tikai to, ka meklēt un atrast ir tavs aicinājums. Es arī esmu pārliecināts, ka viņu abu slepkava ir viena un tā pati persona.

— Es domāju, ka pagrabā tika atrasts Lilijas Goldmanes līķis.

Salēvičs paskatās uz mani.

— Man tas pat neiešāvās prātā. Bet kāpēc tu tā izlēmi? Kāpēc tas nevarētu būt manekenes Tamāras Grigorje-vas līķis?

— Es izlasīju Lilijas Goldmanes dienasgrāmatu. Izlasīju no pirmās lapas līdz pēdējai, viņa nevarēja būt stāvoklī. Tā ūdens pilēm samērcētā lapiņa par izvarošanu ir vienīgais, kas to apliecina. Dienasgrāmatā nav nekādu pazīmju par jelkādu pasaules sabrukšanu. Pat ja viņa būtu baidījusies savā dienasgrāmatā atzīties par grūtniecības faktu vai izvarošanu, arī tad pierakstiem būtu jāmainās. Tā lapiņa ir pielīmēta, ūdens piļu noplūdināta, sveša, viltota, nezinu, kā un kāpēc. Es uzskatu, ka viņa nebija stāvoklī, liet sieviete, kuru atrada Viļņā, bija grūtniece.

— Tavs secinājums izskatās mazliet aiz ausīm pievilkts, taču sava loģika tur ir. Varbūt Saša ari to saprata? Ka viņš ir atradis meitas līķi?

— Nezinu. Taču tas, ka Viļņas grūtniece bija apģērbta Lilijas Goldmanes drēbēs, liecina, ka slepkava gribēja visus pārliecināt, ka viņa ir tur, nevis šeit.

Aizdomas kā smags mākonis savelkas ap pašu Gold-maņu ģimeni. Salēvičs kā vienmēr nesteidzas.

— Bet mēs nezinām, kas to lapiņu atnesis izmeklētājam! Tikpat labi tā varēja būt klasesbiedrene! Es ieteiktu nekādus secinājumus nesasteigt.

Salēvičs pieceļas no mana ratiņkrēsla, dodams man vietu.

— Piedod, ka es tev ieliku ar durvīm pa galvu, bet tagad taču puns jau ir pazudis.

— Jūs?! — Tagad gan es brīnos no visas sirds, taču tūlīt pat man viss savietojas puzlē. Salēvičs nolīga mani, bet arī pats turpināja meklēt. Citādi nevarēja būt. Taču man ir nepatīkami, lai arī es to cenšos slēpt.

Salēvičs ir jūtīgs pret manu garastāvokļa maiņu.

— Tā nav neuzticība. Es nekļūdījos, kad piedāvāju tev izmeklēt šo lietu, Svaiga acs ir svaiga acs. Ja mēs būtu to darījuši kopā, es tikai būtu traucējis tev un tu traucējis man. Man savā laikā pat prātā neiešāvās, ka tas līķis, ko atrada Viļņā, varētu nebūt L.ilija.

Viņa uzslava mani atbruņo, un tad es izstāstu

Salēvičam par visu, ko man līdz šim ir izdevies atklāt, saprast un arī galīgi sapīties. Ks redzu, kā viņš saraujas, kad es izstāstu viņam, kā Ešots saplēsa un izmeta sniegā fotogrāfiju. Es izstāstu par savu gājienu pie Ivetas Rai-ncres, kas viņu ieinteresē.

— Tu saki, ka viņa vispār ar tevi nerunāja? — Salē-vičs aizdomājas. — Tas ļoti izskatās pēc viņas. Viņas māte savā laikā par to vienā laidā sūdzējās manai sievai. Iveta prot klusēt. Sievietei tas ir mazliet neparasti. Es domāju, ka mēs viņu rit apciemosim atkal. Šoreiz abi kopā, jo, ja kāds kaut ko mums šobrīd Rīgā var pastāstīt par Tamāru Grigorjevu, tad tā ir viņa. — Un Salēvičs uzsit ar plaukstu pa mapi. — Tamāras Grigorjevas pazušanu arī pieteica pulkveža atraitne. Pēc tam, kad Marinas māte kādu nedēļu nostāvēja zem mūsu mājas logiem. Un māte kategoriski pieprasīja, lai Iveta atvadās no modeļu aģentūras būšanas. Tās meitenes tur zuda vienā laidā, un viņas māte baidījās, ka arī Iveta kādā dienā tāpat pazudīs un vairs nepārnāks.

— Bet jūs zinājāt...

Un te Salēvičs mani pārtrauc:

— Es domāju, ka mums būtu pēdējais laiks pāriet uz “tu”; ja gribi, mēs varam tam par godu arī iedzert.

Mēs paejam garām Rutai, kura patlaban paraksta logu mazgātājiem kaut kādus papīrus, un ieejam Salēviča kabinetā. Viņš pirmo reizi manā klātbūtnē atver savu seifu, tur augšējā plauktā guļ dažas neaizlimētas aploksnes, bet divos apakšējos plauktos stāv spicglāzīšu komplekts. Tās ir dažādās krāsās, gluži tāpat kā Rutas lietussargi. Augšējā plauktā gan stāv tikai divas glāzītes.

Salēvičs, pamājis uz aploksnēm, paskaidro:

— Kārtīgam advokātam nevajag turēt papīrus. Bet, kad esi nomazgājis kādu nelieti baltu, tik baltu, ka pašam šķebina... es atstāju tādu nelielu degli, aizdedzes mehānismu sirdsapziņai, kuru vajag izšaut īstajā brīdī un īstajā vietā, un tas nostrādās labāk par jebkuru tiesu. Tādu, kuru sapratīs tikai tas, kuram tas ir domāts. Saukt to par Dieva dzirksti laikam tomēr būs nepamatota dižošanās.

Salēvičs pasmaida un pievēršas glāzītēm, izņem divas no augšējā plaukta un salej tajās šņabi.

— Es domāju, ka tas tubrālībai piestāv labāk, tomēr caurspīdīgs šķidrums, — Salēvičs atvainodamies piebilst.

Mēs sadzeram, augsti pacēluši elkoņus, un es samelotu, ja teiktu, ka mani tas neuzjautrina. Taču Salēvičs ir nopietns, viņš izņem man no rokām spicglāzīti un ieliek to apakšējā spicglāzīšu plauktā, savējo uzliek atpakaļ, augšējā. Tad viņš izņem tumši sarkanu puspielietu spicglāzīti no apakšējā plaukta un sit to pret savu galdu. Tā sašķīst sīkās drumslās, un šķidrums lēnām pil uz grīdas.

— Deviņas dienas ir cauri. Sašam, jādomā, tur vairs neslāpst. — Un, atvēris durvis uz priekštelpu, Salēvičs uzaicina Rutu novākt šmuci.

Es paskatos, ka no trieciena uz Salēviča galda ir palikusi plaisa, un tā tur nav pirmā. Tagad ari man kļūst skaidrs, kas tās par glāzītēm. Viņa tubrālības biedru personālās glāzītes.

Ruta nemaz nav sašutusi, ka viņai piedāvāti apkopējas pienākumi, un akurāti noslauka galdu. Tikām Salēvičs apsēžas savā krēslā un vēl kādu laiku paliek tālu projām savās domās, līdz ar frāzi “mēs visi tur būsim” atgriežas atpakaļ.

— Es savā laikā nezināju, ka Ešots paņēma Marinu no Saļņikovu dzīvokļa. Tur to meiteņu pēc pulkveža nāves bija daudz un visādas, viņas tur nāca un gāja. Ešots laikam viņu slēpa no savas sievas un dēla. Viņš izvilka to dienasgaismā tikai pāris gadu pēc sievas nāves. Toties tagad man ir skaidrs, kāpēc viņš slēpj to no visiem un kāpēc tur savā fazendā.

— Varbūt arī viņa kaut ko zina par Tamāru?

— Iespējams, iespējams, ka viņa vispār zina daudz un visu ko, tāpēc Ešots mūs nelaidīs Marinai tuvumā. Ne jau velti viņš to aizsūtīja projām. Tas, kā viņš privatizēja tos abus namus, paliks uz viņa sirdsapziņas. Es nedomāju tur iejaukties, bet viņš jebkurus mūsu centienus kaut ko noskaidrot uztvers tieši tā — kā iejaukšanos šajā lietā. Mums atliek tikai Iveta Rainere, un rīt mēs viņu apciemosim. Viņu uztur Pauls Goldmanis. Jā, šādu informāciju, kuru tu nekur citur neatradīsi, es varu tev piedāvāt apmaiņai. Viņš savulaik nopirka Ivetai arī to dzīvokli, kur tu biji. Saša pats atnāca pie manis pēc padoma, kā rīkoties. Saša gribēja, lai viņi apprecas un dzīvo, kā cilvēkiem pieklājas, bet Iveta esot ietiepusies un neparko. Galu galā Saša tomēr iedeva Paulam naudu, lai viņš var to dzīvokli nopirkt. Paulam patīk antikvāras mantiņas, un es saprotu, ka viņš ir piestūmis tai Ivetai pilnu dzīvokli ar lietām, kuras viņam patīk un kuras viņš nevar uzreiz atdot projām, tās viņa sirdij pieaugušas.

Man šāda kombinācija — Pauls Goldmanis un Iveta Rainere — vispār šķiet nesaprotama. Sakumpušais Paula augums un kā japāņu teātra maska izkrāsotā Ivetas Rai-neres seja.

Pie Salēviča kabineta durvīm atskan klauvējiens.

— Lūdzu! — Salēvičs vienmēr ir pati pieklājība.

Durvis atver Ruta, taču viņai aiz muguras priekštelpā stāv Pauls Goldmanis. Tikai vēl vairāk salīcis un sagrumbojies. Salēvičs pats pieiet pie durvīm un aicina Paulu iekšā. Tagad es viņu redzu pavisam citā gaismā, viņa sakumpušais augums un šķietamā sadzīviskā bezpalīdzība ir tikai tāda maskēšanās, kas slēpj man pavisam nepazīstamu cilvēku. Cilvēku, kurš krāj priekšmetus un cilvēkus. Pauls Goldmanis sāk bez gariem ievadiem:

— Vācu atašejs izvācās. Tas dzīvoklis ir jāizīrē. Vai tu varētu man palīdzēt?

Skaidrs, ka stihija darboties ar nekustamo īpašumu Paulu nevilina, viņš tikai saprot, ka visam ir jābūt apsaimniekotam.

— Un tad viņam tā sieviete tur tā dīvaini uzvedās. Nama pārvaldnieks grib, lai tu esi klāt, kad mēs pieņemsim dzīvokli, jo viņš domā, ka... būtu labi, ja tu atnāktu.

Pauls kļūst pārsteidzoši līdzīgs Leonīdam. Miesas ievainojumos atsedzas asiņu līdzība.

Mēs ejam pāri ielai, spoži spīd saule, un acis apžilbst. Mēs ieejam kāpņu telpā pa kreisajām durvīm un kāpjam augšup. Otrajā stāvā abas sānu kāpnes savienojas vienā plašā platformā, un tālāk uz augšu tās atkal sadalās un atkal apvienojas trešā stāva platformā.

— Gluži kā Ganga un Inda. — Pauls ir pilnīgi mierīgs, atšķirībā no namu pārvaldnieka Jura, kurš mūs sagaida pie trešā stāva dzīvokļa durvīm. Galu galā tas ir arī saprotams — viena lieta ir būt par prestižas mājas pārvaldnieku, pavisam cita — par apšaubāmas slavas mājas uzturētāju. Juris izskatās norūpējies un noskaities.

— Viņa grib teikt runu! Nekādu citu iemeslu es neredzu! Viņa uzvedās tā, it kā mēs līķi būtu viņai drēbju skapī ielikuši. Bet mana sievasmāte tāda pati. Kā iemetās ezotērikā, tā tagad gan ēd, gan guļ tikai pēc savām iedomām, shēmām un zīmēm, kuras viņai rādās katrā pirdienā.

Viņš nospiež bronzas zvana pogu. Durvis gandrīz uzreiz atveras. Tajās stāv rudmataina krāšņa sieviete, tā pati, kuru es toreiz redzēju uz ielas. Sirmā kunga viņai blakus nav, toties ir kāds cits būdīgs pilsonis, kurš brīvi runā krieviski. Tūlīt tikpat skaidrā krievu valodā sāk runāt arī rudmatainā sieviete, kas ir tikai loģiski, ja atceras, ka šādas formas un krāsu spilgtuma genofonds viduslaiku Vācijā tika mērķtiecīgi iznicināts inkvizīcijas sārtos.

Dzīvoklis ir gandrīz pilnīgi tukšs. Mēs ieejam istabā ar ovālo logu. Es tajā esmu pirmo reizi. Man aizcērt elpu plašums, kaut arī kvadratūra nav visai liela. Pareizas proporcijas ir lieta, kas var mazā telpā radīt plašumu. Taču, nepareizi piegriežot, var arī lielu zāli pataisīt par pieliekamo. Zaļās marmora kolonnas šobrīd ir vienīgais, kas piepilda istabu. Sieviete metas kaut ko gari un plaši pierādīt Jurim, kurš izteiksmīgi klusē. Viņš ir tikai prātīgs, jo kauja par mājas reputāciju ir zaudēta un kāda gan vajadzība izrādīt varonību pie drupu novākšanas. Pauls un Salēvičs sarunā vispār nepiedalās. Es tikām atveru durvis uz nākamo istabu un apstulbstu. Tās sienas ir nošvīkātas melnām un sarkanām strīpām. Tā vairs nav istaba, bet cietuma kamera, moku kambaris. Uz sienām ir murgi, kuri varētu būt redzēti tikai pašos baisākajos Hieroni-musa Bosa darbos. Viss ir saplosīts. Saplosīts un sacirsts.

Rokas, kājas, lūpas, pirksti, seju fragmenti, liesmas, ogles, zvaigznes noslīkušas sadzīves atkritumu spaiņos. Rudma-tainā sieviete piesteidzas man klāt no mugurpuses un sāk histēriski smieties, tūlīt pat pārejot tikpat histēriskās raudās.

— To es veltīju viņai, tai, kuru jūs atradāt pagrabā!

Viņas pavadonis satver to aiz rokas un mierinādams

velk uz izeju. Noklaudz ārdurvis. Viņa mūs uzaicināja nevis uz dzīvokļa nodošanu, bet gan uz savas gleznas atklāšanu. Savas iekšējās pasaules izlikšanu gleznā.

Juris tikai noplāta rokas.

— Būs jāpārkrāso sienas!

Salēvičs, ieskatījies istabā, vispār neuzskata par vajadzīgu kaut ko komentēt. Viņš pagriežas un ieiet atpakaļ istabā ar ovālo logu, savukārt Pauls, vienīgais no mums, paliek stāvam blakusistabas durvīs. Juris tikām pārbauda pārējās telpas un, atnācis atpakaļ, atvieglots secina:

— Izķēzījusi tikai vienu istabu.

Manu uzmanību piesaista viena kolonna. Marmora dzīslu raksts uz tās ir stīvs, nedabisks. Jūgendiski pareizs līnijas vijums. Pareizs attiecībā pret līniju, bet ne pret marmoru. Mana akmeņu pazīšana saka, ka tas ir mākslīgs. Es aptaustu kolonnu ar roku. Marmors gan nav mākslīgs. Salēvičs, kurš mani ir visu šo laiku vērojis, pasniedz man atslēgu saišķi, kuram galā ir iekabināts saliekamais nazītis. Es ķeros klāt un paurbinu līniju ar nazi, tā ir uzpildīta, un tās saturs padodas izkasīšanai.

Juris man blakus iesvilpjas. Bet es turpinu kasīt ārā no viltus dzīslas celtniecības javu, pārvēršot to krāsotos putek|os. Pa acu galam redzu, ka Pauls turpina skatīties uz elles istabu. Juris atnes divus skrūvgriežus, un mēs divatā pamazām izkasām plaisu tīru. Ielikuši skrūvgriežus, atspiežam kolonnas fragmentu. Tas izkrīt, atklājot vidū dobu tukšumu. Tajā nekā nav.

— Te Bergas kundze noslēpa mazo Elizabeti, kad viņu atnāca apcietināt, — man neviļus izlaužas.

— Tur nebija nekādas Elizabetes, — mums aiz muguras noskalda mierīga un izsmējīga balss. Iestājies durvīs, Ešots laikam jau pasen noskatās uz mūsu rosīšanos.

— Tur nebija nekādas Elizabetes! Nebija nekādu briljanta brošu! Tur bija tikai nolaistīti fotogrāfiju albumi, kurus mans tēvs izmeta. Elizabete uz to laiku jau bija aizsūtīta pie paziņām uz Rastienas pagastu, kuriem tikko bija nomirusi meita. Aizsūtīta, lai nenomirtu badā un atkoptos svaigā lauku gaisā un maizē. Jā, viņa izauga ar svešu vārdu un uzvārdu, jo cilvēki saprata, ka tā meitenei būs labāk!

Salēvičs beidzot iesaistās sarunā:

— Jāni, bet tev taču nav jātaisnojas mūsu priekšā.

Ešots atslābst un ienāk dziļāk telpā. Viņš pamana pa

atvērtajām durvīm gleznoto elli. Viņa sejā notrīc apakšējā acs plakstiņa muskulis, un piepeši viņš izskatās vecs un noguris.

— Marinu atrada šorīt. Pie Akmens tilta balstiem. Viņa noslīkusi.

Istabā iekaras klusums. Iekaras kā cirvis. F.šots paceļ nokritušo kolonnas fragmentu. Kad viņš izslienas — viņa sejas izteiksme ir plēsonīga un zobi atņirdzas īstā vilka grimasē. Tas ir neizturami. Viņa zvērs iznāk ārā, un cilvēka maska nokrīt kā vēja aizpūsta cepure. Ešots atvēzējas un met pacelto kolonnas fragmentu pret ovālo logu, tas saplīst, un stikls šķindēdams sāk krist lejā. Iepūš caurvējš, un sāk plivināties aizkari, kuri ir atstāti pie blakusistabas durvīm. Laikam Ešots ienākdams ir atstājis vaļā dzīvokļa durvis.

Tātad Marina tiešām nekur negrasījās braukt. Viņa bija izkāpusi tepat Rīgā un palikusi tepat Rīgā. Es skatos uz Ešotu, viņš man atbildot noraidoši papurina galvu.

— Es to neizdarīju!

Viss, tāpat kā gadījumā ar viņa dēlu un Liliju Gold-mani, pārāk tieši norāda uz viņu. Tas dara piesardzīgu, jo Ešots nebūt nav muļķis. Tikai kāds viņu pin un pin aizvien dziļāk savos tīklos. Viņš ir palicis viens ar savu olu, no kuras izšķīlies tikai tukšums un elle. Milzīgs Ešota tukšums un milzīga Ešota elle. Marina ar savu bēgšanu ir sasitusi viņa olu, kurā bijis tikai vanckars. Un tā smirdoņa noklāj visu apkārt. Taču es melotu, ja teiktu, ka man viņa ir žēl.

Esam jau kaut kur pavisam tuvu atrisinājumam, jo mīnas mums blakus sprāgst cita pēc citas. Frīdis, tagad Marina. Un es tīri intuitīvi aptaustu kaklasaiti. Par laimi, man tā ir uzsieta, tāpat kā ir uzvilkts melns uzvalks. Pēdējā laikā sāku aizvien vairāk un vairāk novērtēt formu, jo, kad nāve sāk sekot pa pēdām, tad pieaug mirkļa nozīmība. Pieaug cieņa pret dzīvi un krāsu. Un pieaug arī cieņa pret to, kura aizver acis un labāk par jebkuru visprecīzāko slīpmašīnu, atmetot visas bezjēdzības un atkāpes, ieslēdz katras atsevišķas dzīves jēgu konkrētā un pabeigtā formā. Un tik pabeigta forma prasa no tiem, kas stāv blakus, vismaz ārējā veidolā pabeigt arī savējo, kaut vai tik smieklīgu kā uzvalks, josta un kaklasaite. Arī Marina tagad ir pabeigta. Nāve viņas dzīvi ir iestūmusi lauciņā, kur nabaga aborigēni lēkā un pielūdz akmeņus. Akmeņus, kuri bija kļuvuši par viņas vienīgo reliģiju, mīlestību un cerību, jo Ešotu viņa arī mīlēja tikai kā šo totēmu piegādātāju. Viņš pats taču man tajā godīgi atzinās. Un pēc tam, kad Marinai tika atņemti akmeņi, kurus viņa pielūdza, viņas dzīvei izzuda jēga, tā izšķīda melnā ūdenī. Melnais ūdens saplūst ar viņas melnajiem matiem. Un tie kļūst par ietvaru akmeņiem. Akmens tilta akmeņiem.

Tomēr līdzība ar to gadījumu pirms divdesmit gadiem ir pārāk liela un pārāk tuva. Pasvītroti tuva. Tikām Ešots saņemas un uzliek atpakaļ cilvēka masku.

— Pagaidām neko citu ari neatrada. Ne somiņu, ne...

Ešots grib turpināt tālāk, bet, lai to izdarītu, viņam

divas reizes jāievelk elpa.

— Iespējams, ka viņa ir apzagta un tad iegrūsta upē.

Labi, ka Ešotam ir suņi. Suņi, kuri neprot spēlēt tik sarežģītas spēles. Suņi, kuri prot mīlēt viņu tikai tāpēc, ka viņš ir saimnieks. Suņi, kuri pakļaujas dresūrai un luncina asti par uzslavu. Suņi, kuri grib piederēt.

Laikam arī Ešots atceras par suņiem, viņa seja izgaismojas, un viņš palūdz Salēvičam:

— Es domāju, ka man var būt nepatikšanas šajā sakarā. Vai tu varētu to uzņemties?

Salēvičs viņam pamāj.

— Bet protams!

Viņš ir tikpat mierīgs kā toreiz, kad pie mums birojā sadumpojās Pauls un atteicās no nama. Ešots iegrimst vienaldzībā. Bet Pauls, kuru ziņa par Marinas nāvi ir atstājusi pilnīgi vienaldzīgu un kurš vēl gluži nesen bija pilnīgi vienaldzīgs arī pret šo namu, beidzot jūtas te kā nama saimnieks un dod rīkojumu Jurim par blakusistabu.

— Pagaidām nekrāso to ciet! Atstāj!

Viņā laikam pamodies tēva gēns. Vācu kultūras atašeja sieviete ir gleznotāja, slavena gleznotāja, un iespējams, ka šī glezna dzīvoklim dos klāt vēl kādu vērtību. Pat ja tā ir tik briesmīga, cik briesmīga tā ir. Tad Pauls paskatās uz izsisto logu un saviebjas. To pārdot nevarēs, bet notikušo komentēt un dot rīkojumu par tā iestiklošanu Pauls, vismaz Ešota klātbūtnē, negrasās. Juris iztapīgi atbild uz viņa skatienu.

— Izsaukšu stiklinieku! Tūlīt pat!

Pauls, pamājis mums visiem ar galvu, iziet no dzīvokļa. Viņš dzīvokli ar visu tā mantojumu ir pieņēmis. Mēs bijām tam liecinieki.

Mēs ar Salēviču arī pamājam ar galvu un, atstājuši Juri viņa darbošanās kārē, ejam atpakaļ uz biroju. Atvēris parādes durvis, es apžilbstu no spožās saules, kas atspīd stikla lauskās, kuras klāj visu celiņu. Un sailgojos pēc Jasmīnas, bet Salēvičs satver mani pie rokas un atgriež atpakaļ, Alberta ielas realitātē:

— Pauls. Paula reakcija!

— Nebija nekādas reakcijas.

— Tas jau arī ir visdīvainākais.

Tas tiešām ir nedaudz dīvaini, taču var jau būt, ka tā ir tikai dabiska aizsardzība un nevēlēšanās tikt iesaistītam svešās nepatikšanās.

Salēvičs, iegājis birojā, uzaicina ienākt savā kabinetā arī mani. Viņš pavīpsnā.

— Uti ko tu domā par visu šo izrādi?

Viņa skepse mani dara uzmanīgu, taču es izstāstu

Salēvičam visas savas domas, ari to, ka Marinas nāve ir pārāk līdzīga Tamāras nāvei un Ešotam tiešām, visticamāk, nāksies par to visu taisnoties un vēlreiz taisnoties. Salēvičs mani uzmanīgi noklausās, taču neko nesaka. Es sāku ātri tīt uz priekšu un atpakaļ savu pateikto, lai atrastu to vietu, kur varētu būt kļūdījies. Līdz Salēvičs beidzot ierunājas:

— Dabas pazīšana ir liela lieta. Es nekad nebūtu domājis, ka var atšifrēt slēptuvi, tikai pazīstot akmens dzīslas. Dabā nekas nav pareizs. Es nerunāju par harmoniju, es runāju par to aprobežotības pareizību, kuru mēdz ieviest cilvēki. Viņiem patīk tādas lietas kā tās, ko mēs redzam aiz loga. Jūgends — tas ir jaunības stils. Tas ir cerību stils. Cerības uz to labo cilvēkā. Skaistums izglābšot pasauli. — Salēvičs ietur pauzi. — Es nestrīdos. Taču atšķirībā no tevis, zinot Ešotu, zinot viņa tēvu, es nemaz neesmu pārliecināts, ka viss notika tā, kā tu domā. Tas, ko redzu es, ir tas, ka Marina ir mirusi un viņa mums neko nevar pastāstīt. Un tas gadījās tieši tajā brīdī, kad viņa būtu varējusi kaut ko pastāstīt. Paskaties, tur, pāri pretī ielai, skaistums tiek izmantots, lai noslēptu, nevis izglābtu, kaut gan nē, varbūt tieši tā: lai izglābtu tos, kas citādi tur iekšā nosmaktu. — Un Salēvičs aizdomājas.

— Tu domā, ka Ešots ar Marinu to izdarīja pats? — Es beidzot pirmo reizi uzdrošinos pateikt Salēvičam “tu”.

— Paslēptuvi kolonnā taču atradi tu, nevis es! — atcērt Salēvičs un tad smīnot piebilst:

— Es domāju tikai to, ka tev ir taisnība, ka pagrabā tika atrasts Lilijas Goldmanes līķis. Un tā šobrīd ir mūsu vienīgā ēsma. Nevajag zīmēt jaunu un mākslīgu līniju, vajag izmantot to, kura ir, tikai to padarīt tievāku, plānāku, izsmalcinātāku. Līnija pati paveiks to, ko vajag. Mums tad vairs nekas nebūs jādara. Mēs varēsim tikai stāvēt blakus. ļūgenda līnija taču ir pātaga? Mēs to viegli pakustināsim un tikai skatīsimies, kā aiziet vilnis. To taču tu arī būsi sapratis?

Un tad seko vispārsteidzošākais. Salēvičs mani uzaicina:

— Vai tu negribi atbraukt pie mums ar Rasmu uz vakariņām? Tikai Rasmai nevajag neko teikt par aizdomām, ka tas varētu būt Lilijas Goldmanes līķis.

13

SALĒVIČS ved MANI uz Jūrmalu. Tad nogriežas uz Lielupes pusi, un visai drīz mēs esam klāt. Un man tas šķiet tikai dabiski.

Kur citur lai dzīvotu Salēvičs ar savu ģimeni?

Māja atrodas netālu no jūras, kāpu zonā. Tā ir iebūvēta kāpu terasē, līdz ar to tās divi koka stāvi šķiet pieplakuši zemei un tajos nav nekā no torņiem. Māja drīzāk saplūst ar ainavu, kļūdama par vienu no kāpās saaugušajiem krūmu puduriem. Pie vārtiem mūs sagaida laimīgs vācu aitu suns, viņš palecas pretī Salēvičam, gandrīz nogāzdams to no kājām. Uz piekalnes, ar milzīgiem dzelteniem cimdiem rokās, rosās Rasma, Salēviča kundze. Viņa ir pārsteigta, taču nopriecājas par mūsu ierašanos, cik nu to ļauj viņas audzināšana.

— Esmu priecīga, ka Pēteris beidzot jūs atved pie mums ciemos. Viņš man par jums ir daudz stāstījis. Es tūlīt uzņemšu jūs mājās.

Un viņa aiziet caur atvērtās garāžas vārtiem, nolikdama uz plaukta savus cimdus.

— Tā mums ir jau ceturtā māja. Rasmai patīk pārmaiņas. Šo mēs nopirkām un pārbūvējām tikai pirms diviem gadiem. Kad sapratām, ka tā laikam būs mūsu pēdējā. — Un mēs joprojām stāvam pie mašīnas, un tagad suns jau sāk gāzt riņķī arī mani.

— Vai būsi mierā?!

Salēvičs kā suņu dresētājs nekam neder.

Man jau sāk salt, un tikai tagad es saprotu, ka mēs te stāvēsim tik ilgi, līdz tiksim “uzņemti”.

— Rasma man ir arhitekte. Viņai patīk visa tā noņemšanās ar mājām. Viņa neatzīst dzīvi svešās mājās, viņa domā, ka māja katram ir jāizbūvē pašam. — Salēvičs gan to pasaka tikai tādēļ, lai uzpildītu klusuma pauzi.

Beidzot Rasma atver parādes durvis, kurās viņa nostājas, jau apģērbusies svārkos un blūzē, un aicina mūs iekšā. Un vispār — es uz acumirkli jūtos kā spēļu mantiņa, kura atvesta Rasmas izklaidei. Taču tūlīt šis iespaids beidzas. Rasma ved mani viesistabā, kurā nav nekā nedz drūma, nedz jūgcndiska.

— Sēdēt uzpūstos klučos es jums nelikšu!

— Ar tādiem mums bija pilna visa iepriekšējā māja,— Salēvičs paskaidro.

— Tad mums bija cits dzīves uzstādījums. — Rasma pamāj, norādot uz eļļas gleznām. — Tas ir vienīgais, kas mums ceļo līdzi no mājas uz māju. Visu pārējo mēs mēdzam izmest.

Ks ieskatos. I ie ir septiņi pilnīgi dažādi portreti. Četri sieviešu un trīs vīriešu, un viens neveikls akvarelis.

— Tu aizmirsi par mani, jo es arī esmu daļa no tā vienīgā, kuru tu esi paturējusi visās mājās.

Rasma viņam uzsmaida, lai tūlīt atkal pievērstos man.

— Tā es redzēju dažādos periodos savus vecākus.

— Tēvam, jāatzīmē, ir vairāk seju nekā mātei. — Mani tas pat nedaudz uzjautrina, jo es nesaskatu starp uzgleznotajiem portretiem pilnīgi nekādu līdzību. Taču uz to var paskatīties arī tā. Savu māti es arī redzēju visai dažādu, tēvu gan atceros vienādu. Mazliet norūpējušos un mazliet lepnu, ar izbrīnītu skatienu.

Rasma, ieskatījusies portretos, sāk smieties.

— Man nekad nav ienācis prātā uz tiem paskatīties tā. Vispār es esmu uzaugusi bērnu namā, kara laikā tā gadījās ar ļoti daudziem. Visiem jau tā neveicās kā Salē-vičam un viņa sētas draugiem, kuri uzauga ģimenēs. Lielākai daļai mūsu paaudzē tēvu nebija, kā tev. — Viņa piemiedz ar aci Salēvičam. — Bet dažiem, kā man, nebija ari mātes. — Un tad, atgriezusies atpakaļ pie gleznām, piebilst: — Tas drīzāk ir manas iedomas, kā viņi varētu izskatīties. Bet tas akvarelītis, to man uzdāvināja Lilija. Lilija Goldmane. Viņa gan vairāk spēlēja klavieres, nevis zīmēja.

Es jūtos neveikli, taču Salēvičs, izskatās, pat nedzird mūsu sarunu. Viņš piepeši uzrunā Rasmu:

— Tava Ešotam izprojektētā ola izrādījās vanckars. Marina esot šorīt noslīkusi.

Rasma kļūst nopietna un, izturējusi pauzi, kuru prasa jebkura aiziešana, tikai konstatē savu sakāvi:

— Labā lieta vecumā ir vienaldzība. Es toreiz cerēju, ka Jānis galu galā izkāps ārā no tās savas čaulas. Bet iespējams, ka tā nemaz nav čaula. Viņš vienkārši uz citu attieksmi pret sievieti nemaz nav spējīgs.

Tad redz, kā. Ola nav vis būvēta Marinai, bet gan pašam Ešotam. Tad var būt, ka arī Marina pati ir kļuvusi Ešotam tikai par nevajadzīgu čaulu.

Rasma paskatās uz mani un tad beidzot uzdod to jautājumu, kura dēļ Salēvičs mani, visticamāk, arī ir atvedis šurp:

— Jūs uzņēmāties šīs lietas izmeklēšanu? Es taču arī dzīvoju tajā namā, pēc tam, kad Pēteris mani apprecēja. Mēs bijām krustvecāki Lilijai, Sašas meitai. Es varētu jums arī kaut ko pastāstīt, tikai īsti nezinu, ko!

— Ko jūs varētu pateikt par Kārli Ešotu?

— Kārli Ešotu? — Rasma ir pārsteigta, un es nedzirdu viņas balsī patīkamas atmiņas.

— Kārlis Ešots bija sava tēva dēls. — Un šajā atbildē jau ir klaja nevēlēšanās vēl kaut ko teikt.

Rasma pāriet uz nepiespiestu sarunu par arhitektūru, uz pašiem tās pirmsākumiem, jo Salēvičs ir izstāstījis viņai par pagrabā atrasto vēstuli. Tagad ari ir skaidrs, no kurienes Salēvičam ir tik plašas zināšanas par celtniecības upuriem. Es visu noklausos un mēģinu piekļūt tuvāk Alberta ielas namam.

— Jūs taču aizgājāt projām no tā nama vēl agrāk, nekā jūs izrakstīja no mājas grāmatas?

Rasma paskatās uz Salēviču un pasmaida.

— Tavs partneris tiešām ir pētnieks!

Salēvičs tikai noplāta rokas un iziet no viesistabas, lai kādam atzvanītu, kamēr Rasma, tagad pievērsusies tikai man, izstāsta:

— Man nepatika šis nams, jo man vispār ir ļoti sarežģītas attiecības ar akmens mājām, tāpat kā ar dzelzs durvīm un restēm. Cilvēki to visu izmanto, lai aizsargātos, taču iznāk, ka tikai uzbūvē sev slazdus. Koka māja, tas ir tas, kur tu esi atrāvies no zemes, bet mūra māja — kur tu faktiski esi ierakts zemē. Labi, protams, apstrādātā un pārveidotā, tomēr zemē. Tas maina vektoru, prāta attīstības vektoru, pat ja cilvēki to sākotnēji neapjauš. Cilvēki iesāka ar to, ka sākotnēji norobežoja baznīcās Dievu, tā sacīt, nodalīja vienu milzīgu teritoriju sev un dažus kvadrātmetrus viņam. Varētu pat teikt, ka viņi Dievu tur ieslodzīja. Izdzina no svēt-birzīm un iedzina zemnīcā... — Te Rasmas kundze apraujas.

— Bet stikls... stikls taču arī ir tikai smilts, — es atļaujos iebilst.

— Stikls, tā ir alķīmija, kurai pat nosaukumā ir divas nesamierināmas lietas — latīniskais vitrum ar nozīmi gaisma un vecģermāņu stikkon ar nozīmi durt. Ar gaismu nevar iedurt.

— Es gan tā neteiktu. Ar gaismu kā ar lāzeru var piegriezt teritoriju ēnai. Mājai logu stikla vienā pusē gaisma ir telpa, bet otrā tā paša stikla pusē tā jau ir fokusēta ģeometrijā, tātad jau dur.

— Divas atslēgas uz vienu telpu.

— Gluži kā divas parādes durvis jūgenda mājām Alberta ielā! — Es atļaujos būt asprātīgs.

Rasmas kundze sāk smieties.

— Neatlaidīgs jūs arī esat. Man Pēteris teica, ka jūs tieši noņematies ar akmeņiem.

— Ir tāda lieta! Man akmeņi patīk!

— Formas veidošanai akmens, protams, ir izcila lieta, jo tas atšķirībā no koka ilgstoši tur formu. Taču, ja to izmanto mājām, pat tādā konsistencē kā betons, tur ir tāda krietna programmēšana, ka tiek ieprogrammēti pat tie, kuri vēl nav piedzimuši. Viņu prāti tiek ielikti kontūrās jau tad, kad tie vēl nav sākuši runāt. Tāda sava veida dzīvības iezārkošana. Bet Alberta ielā ir iets vēl tālāk, tās fasādes ir visīstākā runājošā arhitektūra, kura jau robežojas ar pļāpīgumu. Tā, ka pat runāts tiek tavā vietā. Viss, uz ko tu esi tur spējīgs — ielikt kliedzienu jau atvērtā mutē.

Pie mums atgriežas Salēvičs, un viņi abi ar sievu izspriež

sadzīvisku lietu par tikko atklātu caurumu žogā. Bet es tikām pieeju izpētīt mazo akvarelīti, kurā ir uzzīmēts jau pazīstamā Alberta nama siluets, tikai te tam ir piešķirts Ēģiptes piramīdas veidols. Trīs sieviešu galvas, no kurām divām malējām ir kliedzienā atvērtas mutes un vidējā ar muti ciet, ir nokļuvušas piramīdas virsotnē. Tā viņa redzēja savu māju, kura viņai tiešām kļuva par kapenēm. Bet pašā apakšā akvarclītim ir paraksts “Krustmātei Rasmai no Lilijas”. Manā atmiņā kaut kas sarosās. F.s skatos un skatos, līdz nenociešos un palūdzu izņemt akvareliti no rāmja. Tagad kļūst redzams arī otrā pusē uzrakstītais datums “1990.31.12.”.

— Viņa man to uzdāvināja uz Jauno gadu, — Rasmas kundze paskaidro.

L^s atvainojos un sāku atvadīties. Salēvičs iznāk mani pavadīt, un mēs kādu brīdi gaidām taksometru.

— Es gribēju tev dot iespēju iztaujāt vēl vienu liecinieku, — Salēvičs man gandrīz atvainojas, — bet, redzi, viņa ļoti mīlēja Liliju. Mums pašiem meitas nebija. Un, kad atklājās tas viss par grūtniecību, tev jāsaprot, viņa arī ir tikai sieviete.

Kad pie vārtiņiem piebrauc taksometrs, Salēvičs, pieturot suni, atnāk atvērt man mazos vārtiņus.

— Tad rīt apmeklēsim Ivetu Saļņikovu, tagad aktrisi Raineri. Nekad mūžā nebūtu tam ticējis, kad redzēju, kā viņa bērnībā sēdēja nopuņķojusies kāpņu telpā, kaut gan visas sievietes ir aktrises. Varbūt arī viņas puņķi bija tikai daļa no lomas. — Un tad, it kā attapies, iejautājas: — Bet kas tevi tur ieinteresēja, tajā akvarelī?

— Dienasgrāmata, kura bija ielikta l ilijas Goldma-nes lietā, bija rakstīta ar citu roku!

Mans paziņojums viņu nepārsteidz, izskatās, ka viņš to jau ir gaidījis kopš brīža, kad bijām Ešota vecajā dzīvoklī; viņš tikai strauji sagurst, un viņa seja noveco uzreiz par gadiem desmit.

— Un kā tu domā, kāpēc tā ir viltota?

— Tikai tādēļ, lai izdarītu ierakstu par izvarošanu. Jo tad, kad atklājās, ka Viļņas slīkonis ir grūtniece, to vajadzēja kaut kā pamatot.

— Nabaga Saša. — Tas ir viss, ko Salēvičs uz atvadām spēj pateikt, jo skaidrs, ka mans atklājums visu notikušo nepārprotami atliek atpakaļ Goldmaņu ģimenes klēpī. Cilvēks no malas nevarētu viltot dienasgrāmatu. Mani sāk mocīt cits jautājums:

“Nez kur varētu būt īstā dienasgrāmata? Tā, kuras ieraksti ir izmantoti?”

Taču es savas pārdomas paturu pie sevis un tikai pamāju Salēvičam ar roku.

— Tad līdz ritam!

Un, iekāpis taksometrā, es vēl kādu brīdi redzu viņa salīkušo stāvu, un suņa priecīgā lēkāšana viņam apkārt to tikai vēl vairāk pasvītro.

Tovakar Jasmīna ir nogurusi, es esmu noguris, un ome Inga uzstājas par mums visiem. Es īsti nezinu, vai teikt Jasmīnai par Marinas nāvi, un izlemju pagaidām neko neteikt. Pārāk nesen ir bijusi viņu tikšanās. Es vēlreiz un vēlreiz pārdomāju visu notikušo, bet vēstule Ešotam par Alberta ielas namā aprakto suni ir un paliek ārpus jelkādas loģiskas likumsakarības. Pauls nemūžam tādu nebūtu rakstījis.

— Slepkavnieku meklē? — Ome Inga ielaužas manās domās. — Tev vajag viņu izaicināt! Izmānīt no paslēptuves! Ielikt viņam sieru slazdā!

Viņas idejas pārsteidzoši tuvu sakrīt ar Salēviča priekšlikumu. Vienīgā ēsma, kura mums ir, tas ir Lilijas Gold-manes līķis. Taču tas, kā lai uz to kādu izmāna, man joprojām nav skaidrs. Tad vēl ir viltus dienasgrāmata, taču, ko lai ar to iesāk, es arī nezinu. Rītdienas tikšanās ar Ivetu Sajņikovu ir tas, kam beidzot būtu jāievieš visā notikušajā skaidrība. Taču tajā pašā laikā es arī nespēju iedomāties, kā Salēvičs panāks, lai viņa, profesionāla aktrise, izstāsta mums to patiesību, kuru, iespējams, pat nezina?

Tad es domāju par ēsmu, un vienīgais, kas man iešaujas prātā, ir iespēja blefot ar dienasgrāmatu, taču tas, kurš to pārrakstīja, nez vai būs uzglabājis īsto. Un es jūtu, ka šeit, tieši šeit, kaut kur pavisam tuvu, ir iespējamais atrisinājums...

Dienasgrāmata ir saglabāta, noteikti saglabāta, jo kurš gan cits būtu varējis pasūtīt viņas dienasgrāmatas ierakstu uz viņas pašas kapa gadu pēc tam, kad dienasgrāmata jau bija nodota milicijā... ja ne tas, kurš tomēr ir saglabājis... Pauls Goldmanis. Un man galvā pulsē viens vienīgs vārds... Pauls. Un tagad esmu jau par divsimt procentiem pārliecināts, ka tas, kuru es meklēju, ir Pauls Goldmanis. Varbūt arī vēstuli Ešotam viņš uzrakstīja cerībā atgūt māsas praulus, kaut gan nespēju iedomāties, kāpēc lai viņš to nosauktu par “aprakto suni”.

Antikvārs Pauls, kura radinieks veica Rīgā arheoloģiskos izrakumus un kurš brīnišķīgi zināja visu par celtniecības upuriem, un, iespējams, vēl skolnieks būdams, tur arī nozadzis vēstules oriģinālu. Pauls, kurš bezgalīgi mīlēja savu māsu un kurš, tāpat kā Salēviča Rasma, nenovēlēja Liliju Goldmani tādas ģimenes vīriešiem, kuri sievietēs kā lupatās tikai spodrināja savus zobenus. Pauls, kuram bija visas iespējas pārrakstīt Lilijas dienasgrāmatu.

Es attopos tikai tad, ka karstā tēja sāk pilēt man uz biksēm. Izrādās, mana roka turpina liet man tasē tēju.

Jasmīna, pienākusi no mugurpuses, aptver manu kaklu. Strauji atgriežos atpakaļ, mani sāk dedzināt, un es dzirdu, ka Jasmīna raud.

— Es uzzināju par Marinas nāvi.

Jasmīna tik cieši man piespiežas, ka nespēju pagriezties.

Viņa raud, un es saprotu, ka dzīve mūs neatturami rauj tālāk un šajā brīdī es viņai esmu tikai glābējriņķis. Tas, pie kura pieturoties, viņa spēs nenoslīkt. Skatos uz savu kājstarpi, manas bikses ir slapjas, un es izskatos gandrīz kā bērns, kurš nejauši apčurājies. Tā laikam izskatās visi pasaules glābēji, labi ir tikai tas, ka glābjamie to neredz. Viņiem redzi aizmiglo asaru pilnās acis.

Kad Jasmīna iemieg, es guļu gultā un skatos griestos.

Ešots man pasūtīja atrast viņa suņus, suņus, no kuriem vienu atrasto, bet jau nederīgu viņa selekcijas mērķiem, pats tūlīt pat manā klātbūtnē pašrocīgi arī nošāva. Laikam arī Pauls ar savu māsu izdarīja tāpat. Pagaidām gan tā ir tikai versija. Suns tieši tāpēc, ka tika nošauts, aizveda mani līdz iespējamam Paula motīvam māsas nāvē. Viņš nepieļāva iespēju, ka viņa mīļotā māsa varētu būt kopā ar jaunāko Ešotu. Taču būtu bijis tikai godīgi, ja viņš savu naidu būtu vērsis nevis pret māsu, bet pret to otro. Ešots taču savu sargsuni atstāja dzīvu.

Tad tomēr — kāpēc viņš iemūrēja savu māsu pagraba sienā?

Kāpēc viņš rakstīja vēstuli Ešotam? Lai atgūtu piramīdu ar savas māsas kapenēm?

Un vai tiešām Tamāra ir tā sieviete, kuru atrada Viļņā? Kā viņa tur nokļuva?

Kāpēc īsti aizgāja bojā Kārlis Ešots?

Kā lai es to visu pierādu?

Neatbildētu jautājumu tomēr ir pārāk daudz. Un — pats galvenais — ko lai es daru ar to visu, ja tā tiešām izrādīsies patiesība?

Nākamajā dienā abi ar Salēviču dodamies pie Ivetas Rai-neres. Salēvičs ir brīdinājis viņu par mūsu ierašanos, tāpēc šoreiz viņa mūs sagaida, pārdomāti apģērbusies un nogrimējusics. Es mēģinu atcerēties, no kādas lomas tas varētu būt, bet nespēju. Manas teātra zināšanas ir pārāk plānas. Šoreiz viņas augstā frizūra atgādina padomju laika anekdotes par matos ieslēptajām burkām. Viņa ir laipna, taču augstprātīgi laipna, un tas, ko es uzminu uzreiz — viņa atdarina Salēviča kundzi Rasmu. Mana klātbūtne blakus Salēvičam viņu neizbrīna. Viss, ko viņa atļaujas, ir viegla vīpsna, kad Salēvičs stāda mani viņai priekšā kā savu partneri. Rainere pamāj ar roku uz spilgta čemodāna pusi.

— Mēs ar teātri dodamies viesizrādēs uz Minheni, pēc divām stundām man jābūt lidostā.

Tātad skaidrs, ka viņa gatavojusies nevis mūsu uzņemšanai, bet gan savai ceļojuma performancci. Viņa ieaicina mūs savā viesistabā, kura tiešām atgādina muzeju. Te viss ir nopulēts un iztīrīts. Neviena lieka puteklīša. Mēs apsēžamies pie ovāla galda, taču viņa nepiedāvā nedz tēju, nedz kafiju, tā vēlreiz uzsverot, ka viņas laiks sarunai ir ierobežots. Viņa apsēžas nedaudz iesānis un gaida, lai mēs atklātu sava nāciena iemeslu.

— Mēs neesam tikušies gadus divdesmit, tā tas varētu būt? — Salēvičs beidzot iesāk, uzņemdamies sarunas vadīšanu. — Kopš nomira tavi vecāki?

Taču Iveta netērējas uz pagātnes atmiņām, pat vēl vairāk, viņas seja kļūst vēl stingāka.

— Tu jau dzirdēji, ka tava toreizējā jrniece Marina Kreidiča ir gājusi bojā?

Iveta neko nav dzirdējusi, taču viņas vaigs tomēr nodevīgi noraustās.

— Tu esi prātīga meitene un saproti, ka tūlīt sekosi savām draudzenēm?

Salēvičs blefo, taču dara to pietiekami pārliecinoši.

Ivetai sāk viegli trīcēt pirksti, un viņa pieceļas.

— Varbūt jūs gribat tēju vai kafiju?

— Nē, — Salēvičs ir ciets, — mēs gribam rikai apturēt slepkavības!

Iveta tūlīt atkal apsēžas.

— Bet kāpēc tieši tagad, kāpēc tieši tagad tas viss?

Un tagad es pārķeru iniciatīvu.

— Tāpēc, ka jūsu Alberta ielas mājas pagrabā tika atrasts sievietes līķis!

— Līķis? — Ivetas maskā beidzot parādās plaisas, un nu jau viņa tiešām ir nobijusies. Viņas kreisā plauksta sažņaudzas dūrē. — Man ar to nav nekāda sakara!

— Sakars ir, jo tas ir Tamāras Grigorjevas līķis!

— Tas nevar būt!

— Bet tu taču pēc tam nobijies un aizmuki no Rīgas?

— Es aizbraucu mācīties! Ks iestājos teātra akadēmijā!

— Tavs tēvs jau bija miris, mātes arī vairs nebija. Kas tev iedeva naudu mācībām? Ešots?

Iveta saš|ūk kā sprāgstoša gaisa balona apvalks.

— Pauls! Viņš gribēja, lai es tieku ārā no tā visa!

Salēvičs ir nežēlīgs.

— Tas viss bija... Tās abas meičas taču bija prostitūtas? Nu, tādas, kādas viņas tolaik Rīgā mēdza būt... manekenes, kuras strādāja vairāk pa nakti nekā pa dienu? Un tevi viņas arī tur ievilka?

— Mums ar māti toreiz vajadzēja naudu, un mēs viņām vienkārši izīrējām istabu. Bet es... es gāju tikai uz skatēm!

— Es jau neesmu tiesnesis! — Salēvičs tomēr jūtas pāršāvis pār strīpu. — Un tad viņas pazuda?

— Tamāra janvārī aizbrauca uz mājām, bet Marina... Marina, nu, jūs jau zināt, viņa sāka dzīvot kopā ar Ešotu, taču to es uzzināju tikai pēc vairākiem gadiem, tad, kad atgriezos Rīgā. Bet toreiz, tajā vasarā, viss sākās ar to, ka atbrauca Marinas māte, pēc tam Tamāras vecāki, manu māti izsauca uz miliciju vienu reizi, tad otru, un tad viņa atnāca mājās, un viņai bija infarkts. Bija šausmīgi karsti, viņai bija paaugstināts asinsspiediens. — Un tagad Ivetas izmisums jau ir patiess.

— Un kā Tamāra pazuda?

Iveta apklust.

— Apdomā, Marina jau ir samaksājusi par savu klusēšanu!

— Viņa nevarēja neko zināt! Viņas toreiz nebija!

Pasmaida Salēvičs, pasmaidu arī es, un tikai tad Iveta

apķeras, ka viņa ir izpļāpājusies.

— Tad kur Tamāra aizbrauca?

— Uz Viļņu!

— Tātad tu zināji, ka tas līķis, kas uzpeldēja Viļņā, visticamāk, bija Tamāra, jūsu īrnicce.

— Man to pateica māte, kad atnāca toreiz nosvīdusi slapja no milicijas mājās. Un teica, lai es nevienam neko nesakot, jo mums tad būšot tikai liekas nepatikšanas.

Beidzot es arī iesaistos spēlē, apsteidzot Salēviču:

— Tamāra aizbrauca kopā ar Paulu?

Ivetas acis ieplešas, un viņa nebilst ne vārda.

— Iu viņu šantažē? — Salēvičs pārķer apšaudes esta-feti. — Un tāpēc viņš tevi uztur?

— F.s esmu viņa mīļākā, — Iveta vēl spēj izmocīt.

Salēvičs sāk smieties.

— Tas nu gan viņu neinteresē, man Saša pats stāstīja, pie kādiem tik dakteriem viņš neesot to vadājis. Bet tagad tu kļūsi viņam par nevajadzīgu liecinieci, un tas gan būs nopietni!

— Pauls pasūtīja Tamāru vienam savam biznesa partnerim. Viņš tā mēdza, kad bija jākārto kādi darījumi. Kā viņš teica, “ieeļošanai”. Bet toreiz, kad viņš zvanīja, es paņēmu telefonu un viņš palūdza pasaukt Tamāru. Es pazinu Paulu pēc balss.

— Un tad tu sāki viņu šantažēt?

— Nē, mēs nekad netikām par to runājuši, tikai viņš sāka man palīdzēt. Viņš organizēja mammas bēres.

Taču es jau pieceļos un pieeju pie 19. gadsimta beigu sekretera, kurš stāv pie loga. Es to uzmanīgi apskatu, tas ir uz mata tāds, kādu es redzēju Leonīda dzīvoklī.

— To jums Pauls uzdāvināja?

Un bez liekām ceremonijām atveru to vaļā. Te Ivetas stihija, ko es tik labi atcerējos no viņas guļamistabas apmeklējuma, izpaužas pilnā mērā. Te nav nekādas muzeja kārtības, te ir viņas dzīve. Apakšējā daļa ir pilna ar dažādiem papīriem un papīriņiem. Viena no augšdaļas atvilktnītēm ir izrauta ārā un nomesta apakšā. Viņa nav pat papūlējusies ieviest kārtību.

— To jums Pauls uzdāvināja? — es vēlreiz atkārtoju savu jautājumu.

— Tas ir viņa. Viņš mēdz glabāt pie manis savas mantas. — Viņas seja noraustās, un izskatās, ka viņa tiešām nemelo. — Viņu tiesās? — Un nervozas trīsas balsī nodod viņas uztraukumu.

Tagad kļūst skaidrs, kāpēc viņa, kaut arī nedaudz pasvārstījusies, mums tomēr nodeva Paulu. Viņš bija vajadzīgs tai kā uzturētājs un nekas vairāk. Sieviete, kura iesākusi savas attiecības ar vīriešiem uz godīga tirgus pamatiem, vienmēr ar viņiem būs kopā tikai tik ilgi, kamēr tiks apmaksāta. Tagad viņš kā uzturētājs ir kļuvis neuzticams. Viņa nevarētu vēl klajāk atzīties, ka arī viņa bijusi viena no modeļu aģentūras eskorta pakalpojumu sniedzējām. Tikai viņa ir padziļinājusi savu pakalpojumu — pavadījusi nevis klientu, bet gan viņa noziegumus.

— Viņš to pirms nedēļas atveda, teica, ka esot nopircis no kāda mirstoša vecīša, kuram pat neesot bijis spēka to izkrāmēt, bet viņam patlaban to neesot kur nolikt, — Iveta, jau mazliet nomierinājusies, paskaidro.

— Un tu mazliet pameklēji, vai te nav kas vērtīgs, ko tu varētu aizņemties vai izmantot? Un tagad man mēģini iestāstīt, ka neesi viņu šantažējusi? — Salēviēs, kurš, aci piemiedzis, mūs visu laiku uzmanīgi vēroja, atkal iesaistās sarunā. — Tu taču labi saprati, ka viņš tur pie tevis arī, nosauksim to vienkāršā vārdā, “aizdomīgu preci”, kura ir vai nu zagta, vai nelegāli pirkta un kuru pie viņa kratīšanā nevajag atrast. Tāpēc viņš arī tur noslēpumā jūsu pazīšanos? Tu ar savu dzīvokli izpildi seifa funkciju, jo viņa aizraušanās salīdzinājumā ar tēva juvelierizstrādājumiem ir izaugusi apmēros.

Taču es pa to laiku jau paņemu veclaicīgu spalvaskātu, kurš iejaukts kopējā sekretera nekārtībā, un, izņēmis vidējo atvilktni, uzmanīgi izvelku slepeno kastīti, kuru mums toreiz parādīja Leonīds.

Tajā ir nobružāta padomju laika klade un... Kranaha broša. Broša, kurā astoņkājis noēd taureni. la nepārprotami ir īstā. Berga kundzes īpašums, Sašas (ioldmaņa sapnis. Mani pašu pārņem trīsas, kad atceros, kā es pirmo reizi izvilku tās apveidus no satumsušās, tagad jau saplēstās fotogrāfijas. Un nu tās apveidi manā plaukstā jau kļuvuši pilnīgi konkrēti un materiāli. Berga kundzes milzīgā vēlēšanās to saglabāt cauri kariem kā aisberga galotni, kā liecību par citām, laimes, dienām. Sašas (ioldmaņa centieni to iegūt, kad, visticamāk, tā visu šo laiku bija atradusies viņa paša dēla sekreterā... Un tad tas viss aizpeld, es skatos uz brošu un nokļūstu viens pret vienu ar Kranahu, ar viņa ideju par skaistumu, un beidzot saņemu atbildi uzšāvu jautājumu.

Kamēr astoņkājis ēd taureni, viņš redz pasauli ar taureņa acīm, un tāpēc taurenim nav izredžu. Nav izredžu aizbēgt no gūsta.

Kranahs ir atbildējis sev un atbildējis man.

Es pastiepju brošu Salēvičam, bet pats pievēršos kladei. Es to atšķiru un tūlīt atpazīstu.

— Tā ir Lilijas Goldmanes īstā dienasgrāmata. Mums te vairs nav ko meklēt.

Rainerei iezvanās mobilais telefons, kurš visu šo laiku ir gulējis uz galda. Viņa to mehāniski paņem, noklausās, tad paceļ uz mums savu skatienu.

— Taksometrs.

Tikpat mehāniski viņa noliek telefonu atpakaļ uz galda un iziet priekštelpā. Salēvičs palīdz viņai uzvilkt apmetni, es paņemu viņas čemodānu.

— Paldies! — Tas ir viss, ko viņa spēj izdvest.

Mēs ar Salēviču izejam kāpņu telpā. Iveta ieslēdz signalizāciju, aizslēdz dzīvokļa durvis, un mēs izejam uz ielas, kur taksometra vadītājs jau mūs gaida. Viņš iztapīgi paņem no manis čemodānu, atver salona durvis, Iveta iekāpj, aizver acis un pati sev uzdod neatbildamo jautājumu:

— Ko lai es tagad daru?

Viņas balss salūst, taču tajā nav nekā no īsta izmisuma, tikai aizsmakusi čerkstoņa, it kā aizkristu ciet veca, izrūsējuša un tāpēc vairs nederīga seifa durvis. Salēvičs aizver taksometra durvis, tās noklaudz kā atbalss viņas balsij. Rainere aizbrauc.

Salēvičs pagriežas pret mani.

— Kāpēc viņš atstāja šo kladi? Par brošu es vēl saprastu — kolekcionāra kaislība. Bet kladi?

— Viņš ir antikvārs, lietu turētājs! Viņam šī dienasgrāmata acīmredzot ir tikpat vērtīga kā broša. Un viņš nevarēja izmest tādu lietu kā dievinātās māsas dienasgrāmatu.

— Tikai kāpēc tad viņš iemūrēja dievināto māsu pagrabā?

Uz to mums atbildes joprojām nav.

— Mēs viņu ar kaut kādu savu rīcību esam darījuši uzmanīgu. Citādi taču viņš nebūtu atvedis Rainerei savu sekreteru. — Un tad es izvelku no kabatas mobilo telefonu un izslēdzu.

— Es to nospēru Rainerei! Mums tagad būs laiks, kamēr viņa atgriezīsies no savām Vācijas viesizrādēm. Signalizācijas kodu es arī atceros, ne velti nostājos viņai aiz muguras.

Salēvičs sāk skaļi smieties un es arī. Tad Salēvičs strauji apraujas un aizdomīgi paskatās uz mani.

— Un kā tu gribi to izmantot?

— Tikai ar dienasgrāmatu mēs taču vienalga viņam neko nevaram pierādīt!

Salēvičs paskatās uz mani.

— Jebkurā gadījumā, pat aizmirstot par noilgumu, nez vai mēs jelkad savāksim lietiskos pierādījumus tiesai.

14

Am лк Sai.ēvičU sēžam birojā. Es šķiru klades lapiņas un lēnām, lapu pēc lapas lasu dienasgrāmatu. Tā dienasgrāmata, kuru lasīju arhīvā, bija visai prasmīgi izravēta meitenības virzienā, taču šeit atveras pavisam cita Lilijas dzīves puse. Prasme skaidri redzēt savus vecākus, dzīvi un notiekošo. Un apkārtējā dzīvē Lilija ar jauna cilvēka kategoriskumu skaidri redz nesavienojamo, nenoliedzami pilnīgu neiespējamību dzīvot savu, neatkarīgu dzīvi. Te atveras tādas dzīves durvis, kur visas straumes tiek turētas cita no citas nost, nekādu jūgenda centienu savienot divas vienā. Lilija jutās vientuļa savā briljantu turētāju sugā, un, cik var saprast no viņas vērtējuma, tieši tikpat vientuļš savukārt savā spēka sugā jutās Kārlis Ešots. Viņi abi, kuriem būtu bijis jākļūst par savu ģimeņu izcilākajiem eksemplāriem... par tādiem arī kļuva. Tikai vecāki nespēja to pieņemt, jo viņi neatbilda gaidītajam, iecerētajam. Lilijas ģimene saskaņā ar saviem kanoniem gatavoja

viņai atbilstošu ietvaru — tādus pašus briljantu turētājus no Goldmaņa aprindām. Taču būtībā viņa pati bija tikai ietvars tēva kolekcijai, kuru vajadzēja savienot ar citu tādu pašu kolekcijas pavadoni. Tēvs viņai bija piešķīris ēsmas lomu, lai kādu citu kolekciju pievienotu savējai. Un pretī, pēc Lilijas domām, stāvēja tāds pats viņas izredzētā tēvs, kurš redzēja šajā savienībā tikai savas kolekcijas papildināšanas iespēju.

Ešota ģimeni Lilija diezgan trāpīgi raksturoja kā varas zaldātus. Abu ģimeņu stihijas bija pārāk dažādas. Gold-maņi alka klusuma, kurā aplūkot savus akmeņus, savukārt Ešoti kāroja armijas maršu un bungu rīboņu, kura vēl pastiprinātu viņu soļu skaņu iekarotajās mājās.

Lilijai tāda ģimenes mīlestība kļuva par apgrūtinājumu, tad par slogu un beidzot par cietumu. Un par galveno cietuma sargu kļuva nevis tēvs vai māte, bet tieši Pauls. Pauls, kurš viņu pieskatīja un pavadīja pat uz klavierstundām — gan uz turieni, gan atpakaļ.

Es pārlecu pāri dažām lapaspusēm, jo man gribas ātrāk tikt pie pēdējiem ierakstiem.

Jā, tas te ir. Lilija un Kārlis gatavojās bēgt. Viņa noslēpa ceļasomu pagrabā, lai brauktu pie Kārļa Ešota, kuram tobrīd vajadzēja būt Vilnā džudo sacensībās. Viņa atvadās arī no dienasgrāmatas kā no vienīgās draudzenes. To viņa bija nodomājusi atstāt mājās kā vecās dzīves atlieku un neko ņeņemt līdzi savā jaunajā dzīvē. Taču draudzene viņu acīmredzami nodeva, kā tas mēdz ar draudzenēm gadīties. Iespējams, ka Pauls regulāri lasīja viņas dienasgrāmatu, jo gan jau viņš zināja sekretera slēptuvi, kuru, visticamāk, viņam bija parādījis Leonīds. Tāpat kā Lilijai, kā viņš pats mums ar Jasmīnu toreiz atzinās.

Salēvičs, kurš tobrīd neatslābis pēta brošu, paceļ galvu.

— Kā ir?

— Tagad ir skaidrs, kā viņa nokļuva pagrabā. Viņa gāja uz turieni, lai paņemtu savu ceļasomu.

Es ar pirkstiem pabužinu kladi, no tās izkrīt brūngana lapiņa, uz kuras uzrakstīts:

“Putnu var nošaut, ne lidojumu.”

Šī īsā rindiņa ir gan uz Lilijas kapakmeņa, gan arī policijā iesniegtajā dienasgrāmatā. Lapiņa ir plankumaina, es pavēršu to pret gaismu. Jā, Pauls, rakstot zīmīti par izvarošanu, ir mazliet aizņēmies māsas stilu. Salēvičs pienāk man tuvāk. Es pastiepju viņam lapiņu. Viņš to apskata.

— Var iedot uz ekspertīzi, taču es jau tagad esmu gandrīz par deviņdesmit procentiem pārliecināts, ka tās ir asinis.

Asinis, pagrabs, ceļasoma, zīmīte, Lilija Goldmane, ķieģeļi, pudele “ar vēstījumu nākamajām pauaudzēm”. Man atmiņā sarosās Frīda pirmsnāves stāsts, un viss piepeši savienojas loģiskā ķēdītē.

Lilijas nāve ir nelaimes gadījums. Pauls Liliju ieslēdzis pagrabā, lai viņa neaizbēgtu. Viņa ir mēģinājusi izkļūt no pagraba, izsitot stiklu, un sagriezusies ar stikliem. Tāpēc arī bija izsaldētais pagrabs, saplīsusī apkures caurule — tas, par ko man iesāka stāstīt Frīdis. Bet šo zīmīti Lilija laikam ir uzrakstījusi, kad sapratusi, ka mirst. Un to viņa ir uzrakstījusi Paulam. Pauls pielicis līķim klāt celtniecības upuru zīmītes, paturēdams sev domāto vēstījumu, un iemūrējis līķi turpat, jo viņam, visticamāk, nebija iespējas to nepamanītam izvest no mājas. Iespējams arī, lai atbrīvotu sevi no aizdomām, jo tieši Goldma-ņiem Frīdis, braucot uz slimnīcu, bija uzticējis pagraba atslēgu. Un Frīdim bija jānomirst, jo viņš man izpļāpājās par izsisto logu, atslēgām un, kas zina, varēja izpļāpāt vēl kaut ko.

Salēvičs mani uzmanīgi noskata:

— Bet Kārļa Ešota un Tamāras nāve?

— Tie — gluži otrādi — nebūs nelaimes gadījumi. Pauls tādā veidā būs organizējis savu alibi un pie reizes atriebies F.šotam jaunākajam.

Salēvičs atver savu seifu un ieliek tur brošu. Es, brīdi svārstījies, ielieku tur arī Lilijas dienasgrāmatu, taču tad izeju priekštelpā, kur nav nedz lietussargu, nedz Rutas, piezvanu Jānim Ešotam un uzaicinu satikties rīt no rīta birojā.

Salēvičs iznāk man pakaļ un, kad es beidzu sarunu, noskata mani, it kā redzētu pirmo reizi.

— Tu esi asinskārīgs! — Un tad vēsi piemetina: — Tikai tā mēs varam viņu apturēt. Un Ešots ir tas, kurš viņam tiešām pārkodīs rīkli.

Nākamajā dienā, uzreiz pēc tam, kad internēta portālos ar sniega lavīnas ātrumu izplatās viltus paziņojums par Ivetas Raineres bojāeju satiksmes negadījumā uz Bavārijas autobāņa, mēs trijatā — Salēvičs, Ešots un es — ierodamies Raineres dzīvoklī. Mums to izdodas atvērt bez liekas aizķeršanās, es atslēdzu signalizāciju, bet Ešota pieaicināts atslēdznieks akurāti atslēdz durvis ar savu mūķīzeru komplektu. Savas domas par šī atslēdznieka iespējamo darbavietu un pasūtītājiem es paturu pie sevis. Ešots ar viņu norēķinās, kamēr mēs ar Salēviču jau ieejam dzīvoklī. Ešots aizslēdz dzīvokļa durvis un ienāk viesistabā. Kopš Salēvičs viņam pastāstīja par mūsu atklājumiem, viņš klusē. Salēvičs īpaši neizvērtās, taču arī Ešo-tam nebija vajadzības pēc detaļām. Viņš atļāvās tikai vienu piezīmi:

— Par to, ka Kārļa nāve varēja būt pasūtīta, es esmu domājis. Taču man šķiet, ka tā bija vērsta pret mani, jo viņš brauca manā mašīnā. Tas bija tāds laiks.

Ešots pēc Marinas bojāejas tomēr ir mainījies. Arī tagad viņš bez jelkādas bravūras, tāpat klusējot atver sek-reteru un tikai īsi pajautā:

— Kur?

Es izņemu vajadzīgo atvilktnīti un izvelku kastīti, kura šobrīd ir tukša. Ešots tikai pamāj ar galvu un klusējot apsēžas krēslā. Es salieku visu atpakaļ, aizveru sekre-teru un tomēr uzaicinu gaidīt Raineres guļamistabā, jo mums jāļauj Paulam atklāt, ka slēptuve iztukšota, tad nobīties un krist panikā. Mēs sēžam diezgan ilgi, un mani jau dažubrīd sāk mākt aizdomas, ka būšu Paulu nepareizi izskaitļojis. Iespējams arī, ka Raineres testaments ir sastādīts par labu Paulam un viņam nemaz nav vajadzības steigties. Mans arguments, ka dienasgrāmata ir lasīta un pārlasīta, tāpēc tai tik apdilis skats, ir viss, ko varu likt pret dzelžaino loģiku, ar kādu pret manu ideju ierīkot slēpni un gaidīt Paulu Raineres dzīvoklī vērsās Salēvičs un Ešots. Es ietiepos un apgalvoju, ka Paulam tā ir pirmās nepieciešamības priekšmets. Viņam jāatnāk tai pakaļ. Savu argumentu par tauriņa acīm, kuru es vakar daudz un dikti apspriedu ar Jasmīnu, es saviem slēpņa biedriem skaļi izteikt neatļāvos. Taču galu galā viņi tomēr piekrita pamēģināt. Jāsaka gan, ka mēs parādījām Ešotam tikai dienasgrāmatu, par brošas esamību noklusējām. Tas bija Salēviča ierosinājums, un es tam piekritu. Galu galā broša ir vērtīgāka nekā visas šīs mantiņas kopa, ar kurām Pauls ir piestūmis Raineres dzīvokli. Varbūt izšaus tieši tā, un Pauls atnāks tās dēļ? Jo šis jautājums, kā broša ir nokļuvusi Paula Goldmaņa rokās, arī ir neatbildēts.

Kamēr Salēvičs ar Ešotu vienkārši sēž, es atsāku dienasgrāmatas lasīšanu, jo vakardien, cerībā ātrāk tikt pie atbildēm par viņas nāves apstākļiem, es pārlēcu diezgan krietnai daļai nelasījis. Lasu un aizvien zemāk noduru galvu, lai mani slēpņa biedri neizlasītu manā sejā to, ko es tikko izlasīju dienasgrāmatā. Brošu Lilijai ir uzdāvinājis Kārlis Ešots, taču Lilija nav uzdrošinājusies nevienam ģimenē to parādīt. Tātad Ešoti tomēr ir atraduši ne tikai Elizabetes Bergas dzimšanas apliecību, fotogrāfijas un, kā tagad atklājas, arī brošu, bet, iespējams, arī pašu Elizabeti Bergu. Tātad suns tomēr namā var būt aprakts, tikai citā stūrī. Pienāk nakts, taču Pauls tā arī neatnāk. Mūsu mobilie telefoni ir izslēgti, un uzzināt, cik ir laiks, mēs varam tikai pēc sienas pulksteņa iezvaniem. Kad Salēvičs ar Ešotu, jau atlaidušies slīpi Raineres gultā, guļ un pulkstenis nosit četri, es beidzot sadzirdu durvju slēgšanu. Redzu, kā tumsā no gultas bez nevienas skaņas mēmi pieceļas divi stāvi, tātad viņu miegs bijis tikai kārtējais apmāns. Man satraukumā nosvīst delnas, es nolieku dienasgrāmatu uz naktsgaldiņa un arī pieceļos. Kāds atslēdz durvis, ienāk priekštelpā un brīnās, ka nav ieslēgta signalizācija. Un es pēc balss pazīstu Leonīdu. Mani pārņem milzīga vilšanās.

“Vai tiešām es visu būtu nepareizi izskaitļojis? Un vainīgais būtu Leonīds? Smaidīgais un sirsnīgais Leonīds? Tas taču nav iespējams! Bet varbūt noziegumu virtene jau ir kļuvusi par ģimenes uzņēmējdarbību? Iesācis Leonīds, un tagad turpinājis Pauls?”

Ešots visai apdomīgi ir atstājis guļamistabas durvis puspievērtas. Atnācējs tiešām nav neviens cits kā Leonīds. Viņš ieiet Raineres viesistabā un dodas pie sekretera, atver to vaļā, izņem atvilktni, tad kastīti. Mēs nevaram redzēt viņa seju, taču roka ar tukšo kastīti uz brīdi sastingst gaisā. Ešots jau sakustas, lai atvērtu guļamistabas durvis, taču Salēvičs pietur viņu aiz rokas, dodams zīmi vēl nogaidīt. Leonīds apsēžas krēslā un brīdi pārdomā, ko lai iesāk. Tad viņš akurāti ieliek atpakaļ kastīti, pēc tam aizgrūž atvilktni un aizver sekreteru. Tad viņš iziet ārā no dzīvokļa. Mēs pieplokam pie loga. Leonīds lēnā solī iziet cauri pagalmam. Mans plāns ir pilnīgi izgāzies.

— Pauls nemaz nav muļķis! — Kšots nikni izgrūž. — Citādi mēs jau toreiz būtu viņu notvēruši. Viņš atsūtīja Leonīdu.

— Nez kā viņš pierunāja atnākt Leonīdu? — Es piesardzīgi, Ešota pamudināts, atgriežos pie savas sākotnējās versijas, ka vainīgais tomēr ir Pauls.

— Mēs viņu vairs neredzēsim, jo Leonīds viņam jau ir pavēstījis, ka slēptuve ir tukša. Iespējams, ka viņš pat gaidīja Leonīdu tepat uz ielas.

— Mums nav citas izejas, kā iet viņam pakaļ un vismaz piespiest pie sienas Leonīdu.

Kad piezvanām pie Leonīda dzīvokļa durvīm, viņš mums tās atver, it kā, aiz tām stāvēdams, būtu gaidījis mūsu ierašanos. Leonīds ir satriekts, viņš ieved mūs savā viesistabā un saļimst krēslā. Viņš aizklāj ar plaukstām seju.

— To visu izdarīja Pauls! Pauls!

Kad viņš noņem plaukstas no sejas un pavērš to pret mums, es ar pārsteigumu ieraugu novecojušu un gandrīz izdzisušu vīru. Tātad ģimenes uzņēmums noziegumu izdarīšanā atkrīt. Tā bijusi viņa pirmā sastapšanās ar ļaunumu, no kura viņš cītīgi izvairījies visu dzīvi. Tā viņu satriekusi līdz sirds dziļumiem, un neizskatās, ka viņš varētu atgūties.

Taču Kšots, līdzīgi saviem suņiem, ir jau uzņēmis pēdas un nedomā atkāpties.

— Kur viņš ir?

Leonīds tikai noplāta rokas un pastiepj mums atslēgu.

— F.s nezinu. Viņa dzīvoklis ir pretī manējam.

Kšots paņem atslēgas, mēs izejam kāpņu telpā un mēģinām atslēgt durvis. Tās nepadodas, tad mums nopakaļ iznākušais Leonīds izņem atslēgas Ešotam no rokām un bez jebkādām grūtībām atslēdz dzīvokļa durvis. Mēs ieejam dzīvoklī, kas ir pilns ar smagnējām un milzīgām mēbelēm, nekā no jūgenda. Viens vienīgs baroks. Taču pārsteidzoši, ka visas mēbeles ir brīvas no jelkāda satura. Tās stāv smagas un tukšas. Te nu ir jūgenda pasaules svešķermeņa iekšas, proti, Paula nodīrātais skelets. Tikai vienā bufetē aiz stikla ir viena fotogrāfija. Gari, slaidi sievietes pirksti tur vijoli. Nedz sejas, nedz auguma, tikai pirksti. Leonīds nopūšas.

— Tie ir Lilijas, viņa māsas. Tas nav labi, nav labi! Ks to redzēju visu laiku, bet par notikušo viņš man izstāstīja tikai šovakar, kad lūdza, lai atnesu viņam no tā dzīvokļa dienasgrāmatu. Viņš nenogalināja Liliju, nenogalināja! Tas bija nelaimes gadījums! Lilija centās izkļūt no pagraba, izsitot logu, savainojās un noasiņoja!

Neraugoties uz visu situācijas traģismu, es izbaudu sava atklājuma atzīšanas taurus. Salēvičs man uzsit uz pleca, bet Leonīds jau turpina:

— Pauls teica, ka jūs mani gaidīšot Raineres dzīvoklī. Es biju pārsteigts, ka jūsu tur nebija, tāpēc gaidīju jūs šeit.

Leonīds strauji pievēršas man.

— Frīdis bija atstājis mums pagraba atslēgu, jo tur vajadzēja pabeigt remontu. Sākumā tās atslēgas bija paņēmusi Lilija, lai noliktu bēgšanai sagatavoto somu, bet Pauls bija viņai sekojis. Pauls viņu ieslēdza pagrabā, — Leonīds pievēršas Ešotam, — lai viņa neaizbēgtu pie tava puikas. Kad viņš nāca ārā no pagraba, viņš esot saticis tevi. — Leonīds paskatās uz Ešotu. — Kad Pauls atgriezās pēc viņas, viņš atrada māsu jau mirušu, Lilija bija mēģinājusi izsist loga stiklu un sagriezusies. Viņa bija noasiņojusi. Paulu pārņēma panika, jo viņš saprata, ka viņu apvainos tās nāvē. Un viņš iemūrēja to sienā. Tad aizveda vienu no Saļņikovas draudzenēm uz Viļņu un iegrūda upē, bet tavu puiku pierunāja braukt uz Rīgu. Kad viņi jau izbrauca no Viļņas, viņš esot apstāšanās vietā pārgriezis bremžu troses, sastrīdējies un ļāvis, lai Kārlis tālāk brauc viens.

Leonīds apklust, un viņa sejā parādās vecā, bezrūpīgā smaida atblāzma.

— Bet viņš to visu izdomāja! Izdomāja! Tā nevar būt taisnība! Viņš teica, ka tur, Saļņikovas sekreterā, būs Lilijas dienasgrāmata un broša, Bergas broša, kuru tā iekāroja Saša. Bet tur taču nekā nebija! Nebija!

Un tad viņš atplaukst pavisam.

— Viņam vienmēr patika pasakas. Vienmēr, pat tad, kad viņš gāja kopā ar mūsu brālēnu arheologu uz izrakumiem. Kādas tik tur lietas viņam neparādījās! Viņš redzēja tur celtniecības upurus, jaunavu kaulus un sūtījumus nākamajām paaudzēm. Nabaga Pauls!

Un Leonīds sāk skaļi raudāt. Viņš beidzot ir atradis jaunu iespēju, kā aizbēgt no atziņas, ka pasaule nav tikai ziedoša pļava. Viņš realitātei ir piešķīris pasakas statusu un atkal atguvis spēku dzīvot, taču seja viņu tomēr nodod. Tai nekad vairs nebūs tās neskartības un bērnišķī-guma, kaut gan — kurš to var zināt, cik reižu Leonīdam nācies aizsmērēt patiesības grumbas ar savu melu un izdomu grimu.

Vannasistabā atskan zvēra rēciens. Mēs apķeramies, ka Ešota jau sen vairs nav mums līdzās. Mēs abi ar Sa-lēviču metamies uz turieni. Taču tur ir tikai Ešots. Viņš stāv pie spoguļa skapīša, rokās turot lādīti. Asinsvadi viņa deniņos pietūkst un pulsē. Salēvičs izņem Ešotam no rokām lādīti, atver to. Mums uzzaigo rotaslietas, Marinas rotaslietas, bet Ešots sāk griezt zobus. 1ās ir neizturami. Paiet kāds brīdis, kamēr Ešots atgūst valodu.

— Viņa būs mēģinājusi viņam tos pārdot. Un viņš būs viņu iegrūdis upē, tāpat kā to, toreiz Viļņā. Bet Marina, Marina neko nezināja. Viņa toreiz bija kopā ar mani Stokholmā.

— Viņam patika arī akmeņi. — Salēviča miers ir nesatricināms.

Mēs izejam no dzīvokļa, atstādami Leonīdu tur sarunājamies ar vijoli Lilijas rokās. Ar fotogrāfiju, kurai viņš izstāsta jaunos Paula izdomājumus.

Tad mēs ejam uz Alberta ielas namu. Mēs sazvanām pārvaldnieku un izstaigājam visu māju no pagraba līdz jumtam, kur esmu pirmo reizi. Ealšā mājas fasāde ar apaļajiem, logus imitējošiem caurumiem ielas malā un jebkāda norobežojuma trūkums uz mājas iekšpagalmu sadala jumta telpu divās daļās. Viena daļa ir drošs patvērums, taču otras slīpums var noraut aklajā. Taču arī te Paula nav. Viņa nav nekur.

Kad mēs izejam uz ielas, ir jau gandrīz rīts. Ešots ir pilnīgi mierīgs.

— To zēnu nekas vairs neizglābs, pat Bermudu trīsstūris ne. Bet skuķa tajā kolonnā nebija! Tur bija dokumenti, broša, bet Bergu meitas kolonnā nebija! Broša kaut kur noklīda. Es to neesmu gadus divdesmit redzējis.

Ešots atzīstas tikai rajā, ko vairs nav iespējams noliegt. Kamēr mēs staigājām pa jumtu, viņš būs izdomājis, ka, ja jau dienasgrāmata ir pie mums, tad droši vien pie mums ir arī broša. Tātad viņš sasaista brošas pazušanas laiku ar dēla iemīlēšanos, laikam jau Kārlis toreiz, tās pratināšanas laikā būs viņam atzinies. Ešots pieļauj, ka mēs varētu zināt, kā tā nokļuvusi Lilijas Goldmanes rokās.

Viņš paspiež man un Salēvičam roku un aiziet pa naksnīgo ielu, mēs paliekam stāvam. Tad Salēvičs izvelk no kabatas brošu.

— Es gribētu to parādīt Rasmai. Un gribētu, lai tu Rasmai to visu izstāsti. Tūlīt pat.

Kad es uz Salēviču mājas terases pabeidzu vēstījumu par mūsu atklājumiem, Rasmas kundze, kura visu stāstījuma laiku uzmanīgi pētījusi brošu, sakniebj lūpas, noliek uzgaida brošu, un iestājas klusums. Visapkārt čivina putni, jo aust saule un ar joni tuvojas pavasaris, un man sagribas paņemt Jasmīnu un Džeriju un aiziet līdz Ķīšezeram, paskatīties, vai pēdējie zemledus makšķernieki vēl sēž uz gandrīz bezkrāsainā ledus un pakļauj savu dzīvību man nesaprotamam riskam. Manu gājienu aptur Rasmas kundzes balss, kura ar makšķeres āķa nežēlību izvelk mani atpakaļ uz Salēviču terases un izvelk no vēstures pustumsas Zālamana pamācības:

— Trīs lietas ir apslēptas man, un četras es nezinu: ērgļa ceļu debesīs, čūskas ceļu klintī, kuģa ceļu jūrā, vīra ceļu uz jaunavas sirdi. Tāds ir arī staigules ceļš: viņa bauda tai priekšā nolikto cienastu, noslauka muti un saka: “Es nekā ļauna neesmu darījusi.”

Ttd viņa paņem no atvērtās dienasgrāmatas, kuru esmu nolicis uz galda, lapiņu, Lilijas pēdējo vēstījumu.

— Mēs runājām ar Liliju par to īsi pirms tam, kad viņa... pazuda. Viņa man jautāja, kāpēc šīs lietas tiek salīdzinātas ar staigules ceļu. Man toreiz viņai nebija atbildes. Bet pēc tam esmu daudz par to domājusi. — Rasmas kundze pagriežas pret mums. — Šiem ceļiem nav redzamu pēdu, tāpat kā staigulei grēks neatstāj sliedi sirdsapziņā. Taču tas viss, gribi vai negribi, ir iespiests laikā un telpā. Kad ērglis pēc lidojuma sasniedz smaili, čūska beidzot saritinās alā, kuģis pietauvojas ostā, vīrs iegūst jaunavu, atstājot asins pleķus uz palaga, — viņu ceļš vairs nav noliedzams, tāpat arī staigules grēks reiz nobriest sodā. Tas ir par to, ka grēks nepaliek bez soda, pat ja tas uzreiz nav saredzams un atklājams.

Un man nav īsti skaidrs, ko Rasmas kundzes teiktais nozīmē, bet viņa pabeidz sarunu un pastumj uz manu pusi Kranaha brošu.

— Paldies jums par stāstījumu! Bet brošu — to jūs varat uzdāvināt Jasmīnai! Broša taču galu galā nav vai-nīga.

Es uz to paskatos un iebāžu kabatā. Man nav nekādas attieksmes. Es tikai zinu, ka Kranahs ir izcils juvelieris. Un zinu, ka pērles mūžs nesniegsies tālāk par simt gadiem, jo daba tai nav atvēlējusi vairāk, kamēr tās ietvara akmeņi brošā dzīvos... Taču līdz ar to arī viņa būs sev saglabājusi... vismaz tukšumu.

15

Kopš tas dii-nas, kad piecēlos no Salēviču mājas terases ar Bergas brošu kabatā, es izmetu visu šo notikumu no galvas. F.šots, torīt braucot mājās uz savu lauku muižu, cieta avārijā. Viņu piemeklēja insults, un viņš bija pie stūres. Vai arī otrādi — viņš izraisīja avāriju, un tad viņu piemeklēja insults. Viss viens, bet tagad viņš dzīvo dārzeņa dzīvi kādā no pansionātiem, kur sveši cilvēki par Latvijas valsts varas noteikto minimālo atalgojumu viņu baro ar karotīti un apmazgā saskaņā ar ārsta priekšrakstiem. Tagad viņš pilnā mērā izbauda varas otru pusi. To, kura apmaksā iznācienus uz balkoniņiem, parādes maršus un bungas. Ieslodzījums cietumā viņam varētu pat šķist izprieca salīdzinājumā ar to, cik ieslodzīts viņš tagad ir pats savā ķermenī. Ārsts mums apliecināja, ka viņa apziņa ir pilnīgi skaidra un viņš visu saprot, kas ar viņu notiek. Tā iespaidīgā summa, kuru Salēvičs katru mēnesi ir apņēmies pārskaitīt uz pansionātu līdz Ešota

nāvei, nodrošinās viņam ilgu mūžu. Pansionātam ir ļoti vajadzīgi sponsori. Taču man šajā sakarā ir radies papildu pienākums — katru mēnesi pirms maksājuma veikšanas apmeklēt pansionātu. Un — vienreiz ieskatījies Ešota acīs, es otrreiz to vairs darīt negribēju, tagad apmierinos ar paskatīšanos pa durvju spraugu, lai konstatētu, ka viņš turpina izrādīt dzīvības pazīmes. Un vispār mani māc aizdomas, ka Salēvičs man šo godpilno pienākumu ir uzticējis mācību nolūkos. Laikam kaut kas manās izdarībās ir bijis pārāk tuvs Ešotam. Tā sacīt, lai es redzētu, kā un kur beidzas varaskāre.

Salēvičs kā Ešota uzticības persona parūpējās par suņu saimniecības saprātīgu pārdošanu, lai apmierinātu vismaz daļu viņa kreditoru prasību, jo parādi Ešotam tiešām izrādījās iespaidīgi. Varas izmaksas nekad nav bijušas mazas, l āpāt Salēvičs pārdeva viņa lauku muižu un Marinas enkurlādīti. Tagad, kad kuģis jau nogrimis, nav vajadzības glabāt vēl arī enkuru. Saprātīga suņu saimniecības pārdošana Salēviča izpratnē bija tāda, ka viņš likvidēja fermu un pārdeva suņus pa pāriem un pa vienam.

Uzaudzēt zilas asinis var tikai astoņkājim, kurš tad atkāpdamies arī nošķiež visu un visus. Dzīvība ir jāmīl, un tai ar to pilnīgi pietiks.

Leonīds joprojām dzīvo savā dzīvoklī. Taču tagad jau viņš ir pilnīgā bērna prātā. Viņš uzskata, ka Pauls ir aizbraucis arheoloģiskā ekspedīcijā, lai atgūtu ģimenes svētās relikvijas. Par laimi, viņu kā vienīgo un pēdējo savas ģimenes mantinieku jau sākuši lenkt nez kur uzradušies radinieku bari. Taču īstenībā Pauls Goldmanis, kurš joprojām skaitās sabiedrībai pazudis, tika pamanīts. Mums piezvanīja paziņa un izstāstīja, ka esot manījis Paulu Dreiliņu rajonā. Abi ar Salēviču uz turieni aizbraucām un ieraudzījām skrandaini, kurš bija kļuvis gandrīz tāds kā Frīdis. Viņu atpazīt tiešām varēja tikai ar lielām grūtībām. Pauls pārvietojās gar šosejas malu, nesot vairākus plastikāta maisus, kuri bija sasieti milzīgos saiņos. Viņš ceļmalā lasīja krāsainus stikliņus un pētīja tos, pacēlis pret gaismu, lai tad akurāti ieliktu vijoles korpusā ar norautām stīgām. Gaismas spēle no viņa neatkāpās, kaut arī sociālā izpratnē Pauls bija kļuvis par bomzi, turklāt pilnīgu individuālistu. Sarunāties ar viņu bija bezcerīgi. Viņš skatījās uz mums un nepazina mūs. Tikai grozīja galvu pa labi un pa kreisi, lai izteiktu kādu piezīmi saviem neredzamajiem pavadoņiem. Cik mēs ar Salēviču spējām izsecināt, šie pavadoņi bija Lilija un Saša Goldmanis. Neko nepanākuši, mēs devāmies projām, atstādami viņu turpat šosejas malā. Es viņu esmu redzējis vēl pāris reižu, turklāt labi tālu no Rīgas centra.

Alberta ielas nams ir pārgājis mūsu biroja īpašumā, tāds punktiņš pirkšanas līgumā bija iekļauts — par biroja pilnvarām īpašuma pārņemšanas posmā. Salēvičs

nav nedz labsirdis, nedz filantrops. Viņš pat reiz ieminējās, ka šis nams būtu jāuzskata par manu detektīva atlīdzību, kamēr Ešots nav man to izmaksājis citādi. Jāsaka, tik augstu mans darbs līdz šim nekad vēl nebija novērtēts. Ir taču vēl bijušās Bergas broša, kuru Rasmas kundze man atdeva, lai es nodotu Jasmīnai, un kura joprojām guļ mana uzvalka kabatā, jo neesmu to atdevis. Es vēl nezinu, vai gribu to Jasmīnai atdot.

Ir jūnija nogale, un mēs ar Jasmīnu atgriežamies no jūras. Ar mums kopā priecīgs, smilšu sasmēlies, no mašīnas izveļas arī Džerijs. Ome Inga tikai spēj sasist plaukstas un noelsties.

— Dzīvosiet uz terases! Kamēr izbirdināsiet vismaz kilogramus piecus jūrmalas smilšu!

Mēs sākam smieties un iekārtojamies turpat, un es tomēr ar šļūteni sāku mazgāt smiltis no Džerija sāniem. Jasmīna smejas man blakus, un reizēm es pamazgāju arī viņu, bet viņa mani, līdz mēs visi trīs esam slapji no galvas līdz kājām.

Jasmīna novelk kleitu, palikdama apakšveļā, un ar pirkstu paberzē man degungalu.

— Es gribu gulēt un gulēt.

Viņa izkarina uz auklas kleitu un aiziet uz māju, bet es palieku sēžam uz terases. Džerijs man blakus kādu brīdi vēl turpina lēkāt, taču tad atslābst un izlaižas uz sava paklājiņa. Ome Inga aiziet, nosēžas man iepretī. Viņa kļūst aizvien mazāka un sīkāka. Ome man uzsmaida un ari sildās saulītē. Man izskatās, ka viņa ir iesnaudusies. Un es nodomāju, ka derētu nopirkt viņai šūpuļkrēslu, lai viņa varētu pašūpoties un iesnausties, gluži kā manu bērnu dienu grāmatu bildītēs. Taču ome Inga, kurai es arī šo to atļāvos pastāstīt no Kranaha brošas piedzīvojumiem karos un varu maiņās, spēji atver acis. Viņa skatās uz mani no sava dzīves dziļuma, un man ir tik labi.

— Nav nekādas vēstures, nav nekādu varu un valstu. Brošas un mājas — viss ir blēņas, jo ir tikai cilvēki. Dzīvi cilvēki. Un nav citas Dieva svētības kā tikai bērni. — Viņas acis atkal aizkrīt, un viņa savā snaudā sekli elpo.

Es jūtos neomulīgi, jo tik tieši viņa man ne reizi nav atļāvusies iebāzt acīs, ka mums ar Jasmīnu nav bērnu. Uzkāpju augšā, uz mūsu guļamistabu, Jasmīna vēl pusmiegā kaut ko nobubina, es viņu apsedzu un redzu, kā viņa, krītot miegā, pasmaida. Toreiz, Goldmaņa bērēs, es pirmoreiz ieraudzīju Jasmīnas acīs sievieti māti. Man beidzot būtu jāļauj viņai to piedzīvot. Un es jūtos kā civilizēts kretīns, kurš pat mīlējoties domā par sievas karjeru — tā vietā, lai viņā vienkārši paliktu un viņa sāktu nest bērnu, kas mūs iesietu plūsmā. Tajā, kur kari un varas, brošas un nami ir tikai anturāža un maināmas dekorācijas.

Tad es atceros, ka vakar man zvanīja Aleksandrs un esmu viņam nosolījies šodien pat parādīt brošu. Atveru skapi, izvelku no uzvalka kabatas Kranaha brošu un aizbraucu uz darbnīcu pie Aleksandra. Viņš, veiksmīgi ticis vaļā no varžu kolekcijas, tagad pēta Gimāra izlietos čuguna vēdekļus, kuri kalpo par Parīzes metro ieejām.

Aleksandrs piemiedz aci un paskatās uz mani.

— Nu, ko, noziegumu vētrasputns? Man arī no tā kaut kas atlec! — Vci, ku’ viens jūgenda cienītājs sev jaunus nama vārtus iekārojis! Turpat, Alberta ielā! Un vai zini, kurš?!

Ks, protams, nezinu. Un Aleksandrs apmierināts izsit knipi gandrīz vai man zem paša deguna.

— Salēvičs! Tam pašam slavenajam namam. Rādi šurp to savu brošu, būs viņam jāuzzīmē vārti. Viņš bija te vakar atbraucis un gari un plaši stāstīja, kādus viņš gribot tos vārtus. Astoņkāji, kurš noēdot tauriņu. Es uzreiz sapratu, kur viņam tai idejai kājas aug, un zvanīju tev. Tu taču man to brošu tā arī neesi parādījis!

Aleksandrs uzmanīgi paņem brošu un to rūpīgi izpēta.

— Man ir jāpadomā!

Viņš paņem skiču burtnīcu un sāk pārzīmēt brošas veidolu.

— Bet tagad izstāsti visu, kas tur īsti notika! Es taču arī gribu zināt, jo no Raineres man neko sakarīgu izlobīt neizdevās, atskaitot to, ka viņai bijis jāuzsāk dzīve pēc nāves, kuru izsludinājuši un izbazūnējuši nez kādi tur nelieši, kamēr viņa bijusi projām ceļojumā, die nelieši, tie tak noteikti bijāt jūs! Tu, kopā ar to veco āzi Salēviču!

Es piekrītoši pamāju ar galvu, bet Aleksandrs, apmierināts par sava minējuma pareizību, turpina tālāk:

— Ak jā, un viņa man piedāvāja sevi uzturēt. Laikam tas, kurš viņai piestūmis to māju pilnu ar antikvariātu, ir atteicies no šī godpilnā pienākuma. Nabaga Rainere! Bet kur nu nabaga! Citam tāda pensija pat sapņos nerādās, ja tikai viņai, protams, pietiks prāta to visu pārdot īstajās cenās! Kurš tad īsti pastrādāja visu to? Ešots, Goldmanis, Salēvičs vai viņi visi kopā? Un kas tur īsti notika ar to gruzīnu skaistuli, kura dabūjusi galu Latvijas likteņupē? Tāds mūsu nācijas godu apdraudošs notikums!

Aleksandrs smīn un tīšuprāt izliekas, ka viņam nekas nav zināms.

— Plāj tik vajā! Citādi es tevi par advokātu nemaz neņemšu!

— Dzīvoja divas ģimenītes — Monteki un Kapuleti, nē, Ešoti un Goldmaņi.

— Tu atkal aizmirsti trešo! Dzīvoja arī trešā — Sa-lēviči.

— Nē, zini, lai izstāstītu šo stāstu, ir jāatkāpjas vēl tālāk atpakaļ. 20. gadsimta trīsdesmitajos gados Ešoti dzīvoja laukos, Rastienas pagastā, un Ešoti taisīja karjeru, precēdami īstās sievas, taču, kad mainījās varas,

Ešotu tēvam bija izdevīgi atzīt savu kalpu izcelsmi, un tajā padomju varas gadā ar Baigo vasaru viņš pamanījās uzkalpoties gana tālu. Tik tālu, ka viņu tieši pirms kara pat pārcēla uz Rīgu. Un viņš ievācās dzīvot nevis kaut kur, bet tieši Alberta ielas namā, vienā no atbrīvotajiem dzīvokļiem. īsajā pašā namā otrajā stāvā dzīvoja juveliera Goldmaņa ģimene, bet ceturtajā — inženieris Salēvičs. Sākoties karam, nama iedzīvotāju sastāvs atkal mainījās. Ešots un Goldmanis kopā ar ģimenēm evakuējās uz Krievijas vidieni, bet Salēviča tēvs, viens pats, bez sievas un dēla, tika evakuēts kopā ar lidostu, kur viņš tolaik strādāja par inženieri. Toties Rīgā, savā namā Alberta ielā atgriezās Bergu ģimene, kura visu šo gadu bija slēpusies pie Berga kundzes latviskajiem radiem un kura tajā laikā sastāvēja no slima vīra, veselas jaunas sievas, tikko piedzimušas mazas meitiņas un dārglietu lādītes. Salēviča māte, cik es zinu, kara laikā uzkopa dzīvokļus, un, cik zinu, viņa to darīja arī pēc tam, jo Salēviča tēvs krita karā, gan, jāsaka, tiem laikiem pareizajā — sarkanajā jeb krievu pusē.

— Un tad atkal rokāde? Vai, kā man patīk šīs Rīgas rokādes! Ik pa divdesmit gadiem viss apgriežas riņķī. Mums te neizdodas pat Mozus pārgājiens četrdesmit gadu garumā! Kur lai mēs to šķīstību ņemtu! Tā arī paliekam tajā mūžīgajā vēstures putrā, kura smird ar visām iespējamām smakām, pat nav īsti skaidrs — ne ta pēc fašisma, ne ta pēc boļševikiem, ne ta pēc vācu baroniem, ne ta pēc zviedru siļķēm.

— Jā, pēc kara Goldmaņi atgriezās savā dzīvoklī, Salē-vičiem nogrieza istabas, bet Ešotam nācās Bergu aizsūtīt uz Sibīriju, jo citādi viņš nevarētu ievākties dzīvoklī, kurš viņam jau bija iepaticies. Elizabete Berga pazūd. Mūsu trijotne aug un pieņemas spēkā — Goldmaņi savā kārē uz akmeņiem, Ešoti — uz varu, bet Salēvičs... Salēvičs uz taisnīgumu!

— Un šī trijotne — jo ciešāk kopā saspiesta, jo vairāk cits citu neieredz?

— Tā iznāk, jo viņi cits pie cita pat nebija bijuši ciemos. Viņi satikās tikai kāpņu telpā un uz hokeja plača. Viņi apprecējās atkal atbilstoši saviem kanoniem — Gold-manis apņēma par sievu juveliera meitu, kura dzemdēja viņam Paulu un Liliju, Ešots apņēma Elizabeti Bergu, mājas mantinieci, kura viņam pagādāja dēlu Kārli.

— Bet tu taču teici, ka F.šota sieva nebija Elizabete Berga, ka viņš esot apņēmis kaut kādu meiču no Ras-tienas pagasta?

— Nebija. Tas, ko es zinu noteikti — viņam bija Bergas dokumenti un šī pati broša, kuru viņa dēls pa kluso aizņēmās no tēva, lai uzdāvinātu Lilijai Goldmanei. Tā teikt, cienot Lilijas izcelšanos no juvelieru ģimenes.

— Tātad tev nav atbildes, kas notika ar īsto Elizabeti Bergu?

— Nav. Rokādēm ir ari šādi tādi zudumi. Bet, atgriežoties pie precībām... Salēvičs turpināja tēva inženiera tradīciju un apprecēja arhitekti. Pats, gana no bērnības pa logu saskatījies ar Temīdu, kļuva par advokātu.

— Skaidra lieta, lai aizsietu taisnībai acis. Ber kas ir ar Salēviča bērniem, kāpēc viņi nepiedalījās kopējā tusiņā?

— Viņiem savu bērnu nebija.

— Toties parādījās vēl viena meita, pulkvedim Saļņi-kovam? Tā sacīt, svešķermenis Rīgas veselajā organismā?

— Jā, Iveta Saļņikova, tagadējā aktrise Iveta Rainere, viņa tagad Rīgā nemaz vairs nav svešķermenis.

— Tā sacīt, svaigu asiņu piešprice, lai tā mazā Rīgas sabiedrība neizkurtētu pavisam.

— Iveta sākotnēji piederēja trešajam — tātad varas stāvam!

— Paklau, tur jau visas indiešu kastas nobāl! Pret Rīgas jūgenda vertikāli. Un kura kasta tad mita uz jumta, paslēpusies aiz falšā stāva? Tie, kuriem aizbraucis jumts un kuri prot slēpties?

— Labāk raksturot Paulu, kā tu to tikko izdarīji, laikam nav iespējams! Viņam tiešām aizbrauca jumts, taču no fasādes puses to pamanīt varēja tikai zinātājs.

— Taču slēpties prata arī Kārlis un Lilija!

— Neko daudz neatpalika arī Iveta Rainere.

— Un tad Kārlis ar Liliju samīlas viens otrā un visas kastas pagalam?

— Nemaz nerunājot par Ivetu Raineri, kura pēc tēva nāves kopā ar māti kļuva par īsta bordeļa uzturētāju.

— Tikai beidz te liekuļot, jo pats pamanījies veikli izmantot viņas viesmīlību. Tā nemaz nav slikta lieta, it īpaši, kad ir izdzerts gana daudz gorilkas un prātiņš izbeidzies pavisam. Turklāt tas tolaik bija godīgs bizness — Saļņikovām bija lieka platība un nebija naudas, taču tām meitenēm bija daiļums, kas ir valūtā konvertējama prece, un nebija dzīvokļa.

— Tad nu Lilija kopā ar Kārli nolemj bēgt! No ģimenes, no nama un no pilsētas.

— Galu galā viņiem tas ir piedodami, jo viņai bija knapi septiņpadsmit, viņam deviņpadsmit gadu. Daudziem arī krietni lielākos gados šķiet, ka pārvietošanās telpā ir sinonīms jaunai un labākai dzīvei.

— Bet Pauls, kuru jau toreiz neinteresēja sievietes...

— Tad tu tomēr beidzot noskaidroji, kāda bija īstā secība — nomira māsa, un viņu pārstāja interesēt sievietes, vai tomēr viņu sākumā sāka neinteresēt citas sievietes un viņš nojūdzās savas māsas dēļ?

— Mums tas tagad vairs nebūs būtiski. Lilija bija Paula dzīves briljants, un atdot viņu varas iznireļa dēlam viņš uzskatīja par neiespējamu. Tas, juvelieru valodā runājot, nebija, viņaprāt, Lilijai īstais ietvars. Un, kas ir droši zināms, viņš lasīja viņas dienasgrāmatu. Lasīja un uzzināja Kārļa un Lilijas bēgšanas plānu. Izsekoja, kad viņa noslēpa somu pagrabā, un ieslēdza, lai viņa nevarētu aizbēgt. Taču Lilija izmisumā mēģināja izsist logu un sagrieza sev vēnas. Viņa bija pilnīgi viena un noasiņoja, jo viņai netika sniegta palīdzība. Pauls nobijās, ka viņu varētu apvainot māsas nāvē, pirmām kārtām jau viņa paša vecāki. Tas pats sētnieks Frīdis bija pagraba atslēgas atstājis Goldmaņiem, tāpat viņu izejam no pagraba bija redzējis arī Ešots. Pauls izdomāja plānu. Aizbrauca kopā ar Ivetas Raineres īrnicci Tamāru uz Viļņu, nogalināja, pārģērba viņu māsas drēbēs un līķi noslīcināja upē.

— Bet ja viņa būtu uzpeldējusi par agru? Vai arī — ja māte pati būtu braukusi atpazīt līķi?

— Tur nebija ko atpazīt, izņemot tās drēbju atliekas, seja bija sakropļota.

— Paklau, bet kāpēc viņam vajadzēja visu to māžošanos ar pudelēm un vēstulēm nākamajām paaudzēm?

— Cik saprotu, viņš gribēja arī viņas kaulus pārvērst par relikviju. Pat ja gadījumā tos atrastu citi. Viņš uzmeklēja Viļņā Kārli Ešotu, kurš, paņēmis tēva mašīnu, domāju, gribēja ar Liliju pavizināties.

— Tātad Paulam bija taisnība, ka Ešots jaunākais viņa māsu tikai pazudinātu?

— To mēs tagad nekad vairs neuzzināsim.

— Tāpat kā Ešots vecākais pazudināja to gruzīnu skaistuli. Tu zini, es to Marinu vienreiz agri no rīta ieraudzīju uz ielas. Man toreiz bija stipri mazāk gadu, taču ne tik maz, lai nesaprastu, kas un kā. Gāju viņai nopakaļ kā šunelis. Redzēju, ka viņa bija mauķele; visu nakti dzērusi, viņa iedama mazliet līgojās gurnos, bet es gāju viņai nopakaļ un izbaudīju katru viņas soli. Skaistums ir un paliek skaistums. Tāpēc es veco Ešotu pilnībā saprotu, ka viņš to Marinu iekāroja. Un Pauls arī viņai seju sašķaidīja?

— Nē, šoreiz ne! Tikai noslīcināja. Viņš cerēja, ka tādējādi vainu par visiem līķiem uzkraus Ešotam.

— Bet droši, ka tāpat jau viņa bija apvītusi! Viņai tāda ūdens pelde tikai izlīdzināja grumbas.

— Viņa arī bez peldes neizskatījās slikti.

— Nē, to nevar saglabāt! Nē, pēc trīsdesmit nevar! Var kaut ko atšūt, nogriezt, bet to saglabāt nevar.

Aleksandrā tēlnieks ņem virsroku pār cilvēku, un es, neraugoties uz visu šāda uzstādījuma cinismu, sāku smieties. Kaut kā cilvēkiem taču ir sevi jāaizsargā, un es turpinu tieši tāpat kā Aleksandrs: — Un tad Sašu Gold-mani, kurš visu laiku sapņoja par Bergu dārglietām un kurš zināja, ka broša pārdošanā nav parādījusies, pārņēma kāre pašam to meklēt. Viņa kāre bija tik liela, ka viņš bija pat ar mieru nopirkt namu no F.šota, kuram saimniekošana nebija stiprā puse.

— Viņam vajadzēja uztaujāt savam dēlam, kurš laikam katru nakti pirms iemigšanas pārlasīja māsas dienasgrāmatu un apčamdīja šo brošu. Taču viņš, kā jau daudzi cilvēki, izmeta pārāk lielu līkumu sava mērķa sasniegšanai un nopirka namu. Tikai kārotās brošas vietā Goldmanis seniors uzgāja savas meitas līķi, kurai jau kur tie gadi kā uzslējis baltu marmora pieminekli. Tu zini, kā Pauls iedvesmoja manu Meistaru taisīt viņai to pieminekli? Viņš parādīja viņam asiņainu zīmīti: “Putnu var nošaut, ne lidojumu.”

— Un tu man to neteici?

— Kad tev, cilvēk, liek taisīt vardes, skaitā sešpadsmit, tev ne tikai putnus gribas nošaut, bet pašam gribas nošauties... Un tad Pauls sajutās kā atriebes eņģelis, kuram goda lieta atriebties katram faraona kapeņu uzlauzē-jam? Savu papuci viņš arī nogalēja?

— Nē, Goldmanis nomira pats. Bet Frīdim, tam gan viņš palīdzēja nomirt. Viņš baidījās, ka tagad, kad ir uzradies līķis, Frīda pļāpāšana var aizvest pie viņa kā toreizējā pagraba atslēgu turētāja.

— Tātad pavisam Pauls nogalēja trīs ļaužus, nerēķinot māsu, kurai ļāva nomirt vienai un tumsā? Un vēl zem jautājuma paliek Marina, kurai uz sejas viņš tomēr neatstāja savu firmas zīmi.

— Tā iznāk.

— F?s tevi uzlielītu, ja tu būtu viņu atradis, ielicis cietuma kamerā un notiesājis. Vēl vairāk es tevi uzlielītu, ja tu būtu notiesājis arī Ešotu, kuram sagribējās tikt vaļā no sūri grūti prihvatizētā nama. Tāds publisks viņu pakarināšanas skats — tas vien būtu ko vērts! Tikai viņus abus notiesāja dzīve bez tavas līdzdalības, labi, ar tavu līdzdalību. Bez izgaismošanas TV ziņās un internētā. Bez pamācības nākamajai paaudzei. Starp citu, kāpēc Pauls Ešotam uzrakstīja to anonīmo vēstuli tikai pēc divdesmit gadiem? To viņš Leonīdam netika pavēstījis?

— Nē!

— Atceries tās trīs mutes uz mājas fasādes! Divas vajā, viena, pa vidu, ciet. Redzi, es domāju, ka tu tās klusējošās mutes noslēpumu joprojām neesi uzzinājis.

Ar šiem vārdiem Aleksandrs izsniedz man brošu un diezgan brutāli aizvada līdz darbnīcas durvīm.

— Kad tu iemācīsies sarunāties ar klusējošajiem, tad varēsi nākt man par advokātu, bet pagaidām tev ir tikai ceturtdienas — mācekļa dienas. Tavs marmors tevi joprojām gaida.

Un Aleksandrs ķeras zīmēt skices Alberta ielas nama vārtiem.

Es attopos tikai aiz angāra durvīm. Aizbraucu mājās, Jasmīna jau ir izgulējusies, taču viņa nemaz nesteidzas izkāpt no gultas. Viņa piemiedz aci un izskatās pavisam blēdīga.

— Īstenībā es toreiz pie Leonīda samelojos, es atradu slēptuvi tēva sekreterā.

Es aizspiežu ausis, man vienai dienai šķiet jau par daudz. Bet tad tomēr pieklājības pēc apjautājos.

— Un kas tur bija? Vai briljanti nebaltai dienai, kad vajadzēs griezt pušu cietuma lodziņa stiklus?

— Nē, tur bija vēstules. Tādas, bez paraksta. Es sapratu, ka tēvs pats tās rakstījis. Rakstījis, lai nekad nenosūtītu. Viņš rakstīja par darījumiem, kuri... kuri nebija visai godīgi. Tik daudz es sapratu.

Nākamajā dienā agri no rīta es aizbraucu uz biroju. Ruta sēž priekštelpā. Statīvā nav neviena lietussarga. Ruta sēž pilnīgi apjukusi, rokās viņa groza slimnīcas rēķinu.

— Salēvičs ir slimnīcā. Slimnīcā!

Rutai vairs nav ne saules, ne lietus. Viņas pasaule ir sašūpojusies vai tuvu sagrūšanai. Eis neapstājoties izeju ārā un braucu uz slimnīcu. Kad apjautājos reģistratūrā, kurā palātā ievietots Salēvičs, administratore man paskaidro, ka slimnīcā ir nevis Salēvičs, bet gan viņa kundze. Ruta ir visu sajaukusi, jo rēķina sastādītājs kļūdījies ar pacienta dzimuma norādīšanu. Aizeju uz nodaļu, māsiņa man paskaidro, ka Salēviča kungs patlaban ir pie ārstējošā ārsta, bet pati kundze palātā. Viņa mani līdz tai pavada un atver durvis. Tā ir vienvietīga palāta, gultā gul Rasmas kundze. Viņa ir mazliet pārsteigta par manu ierašanos, līdz es klusējot pastiepju viņai brošu un Bergu ģimenes fotogrāfiju, to pašu, kuru Ešots saplēsa un samīdīja. Tā bija saglabāta manā datorā, un šorīt es to izdrukāju. Uz cieta, bieza papīra, tāda, kādu mēdza izmantot četrdesmitajos gados. Es izmeklējos tādu papīru pa visu Rīgu, līdz beidzot atradu, turpat blakus mūsu birojam, fotoateljē. Fotoateljē, kur salīcis un smaidīgs večuks ar bereti galvā turpina fotografēt Skaistumu.

Rasmas kundze apskata fotogrāfiju, tad atļaujas pasmaidīt.

— Pičs man teica, ka jūs visu noteikti uzminēsiet. Tas bija viņš, kas aizsūtīja to vēstuli Ešotam. Redziet, ārsti man nesolīja vairāk par pāris mēnešiem. Un Pičam šķita, ka man to vajag, jo es tiešām esmu Elizabete Berga. Pica māte uzkopa mūsu dzīvokli, un viņa izvilka mani pusnosmakušu ārā no tās kolonnas, kad es jau esot sākusi pēdējiem spēkiem gārgt. Mana māte mani tur ieslēpa, kad drošībnieki atnāca viņu arestēt. Es atmodos Salēviču istabā. Pičs sēdēja man blakus un turēja manu roku. Viņi slēpa mani skapī, bet vēlāk Pica māte aizsūtīja mani uz laukiem pie saviem radiem, kur es arī uzaugu. Pica māte bija gudra sieviete un negribēja bojāt man dzīvi ar atmiņām, kuras nenes prieku. Izvēli, kurā nevar izvēlēties. Taču es, protams, visu uzzināju pati, bet neteicu to ne Pičam, ne viņa mātei.

Rasmas kundze pastiepj man savu labo roku. Uz tās ir diezgan dziļa rēta.

— Tā man ir atmiņa no mātes. Kad miliči viņu veda projām jau apcietinātu, pēc tam, kad viņa mēģināja iekļūt Ešoru dzīvoklī, es uzzināju par notiekošo un metos lejā pa kāpnēm. Bet viņa izsita durvju stiklu, kad es jau biju uzlikusi roku uz roktura otrā pusē. Es stāvēju apstulbusi un nezināju, ko teikt. Asinis plūda aumaļām. Es baidījos viņai tuvoties. Jūs, Andrej, esat prātīgs un sapratīsiet mani pareizi. Tādus Alberta ielas namus nekad nevienam neizsniedza par godīgu darbu. Nedz pirms kariem, nedz pēc kariem. Jebkura sakrāta manta slēpj sevī daudz, ko pašiem nemaz negribas ne zināt, ne atcerēties. Un kur nu vēl viņu gadījumā, kad viņiem nebija dzimtenes, mātei tēva dēļ, bet tēvam mātes dēļ. Tikai Alberta ielas nams kā aizsargtornis. Pašā cīņas lauka vidū. Tāpēc es nekad nepārmetu nedz Pičam, nedz viņa mātei, jo nedomāju, ka būtu bijusi laimīgāka, ja es to visu būtu zinājusi no paša sākuma. Radošs cilvēks galu galā var savu dzīves stāstu pārradīt pats. Bet pēc jūsu pirmās ciemošanās reizes mūsu Jūrmalas mājā Pičs man pateica, ka es esmu Elizabete Berga. Viņš jutās vainīgs, ka ir visu to iesācis, jutās vainīgs, ka nav sen man pateicis. Taču meitenes... Lilijas dēļ tas bija vērts. Es viņu mīlēju. Tiešām mīlēju. Viņai paveicās mazāk nekā man.

Brīdi paturējusi fotogrāfiju un brošu rokās, viņa pastiepj man tās atpakaļ.

— Tagad vairs ne. Tagad ne. Cilvēkam, kurš ir ieskatījies nāvei acīs, nav ko vairs ar Dievu sīkumaini tirgoties. Man paņēma daudz, bet iedots tika daudz vairāk. Citi piedzimst pasaulē, citi asinīs, es piedzimu Pica acīs.

Tā ir mana pirmā atmiņa, es tur iesāku savu ceļu un, ja Dievs dos, ari pabeigšu.

F,s ielieku brošu atkal kabatā un tagad jau slidu pa slimnīcas gaiteņiem. Pārciest šo pasauli nemaz nav viegli, it īpaši ja zini, ka ir mīlestība. Ārā pie mašīnas mani gaida Jasmīna. Reizēm es domāju, ka viņai attiecībā uz mani ir kāda sestā maņa. Taču iespējams arī, ka Ruta ir viņu brīdinājusi. Es skatos uz viņu un domāju, ka beidzot viņa ir pieaugusi. Viņa ir mana sieva. Mana aizmugure. Un beidzot es jūtos spējīgs atdot viņai brošu, jo es tiešām viņai uzticos. Uzticos kā pieaugušai sievietei. Jasmīnu tas nemaz neizbrīna. Viņa to patur rokā un dod man atpakaļ. Es atkal to pastumju viņai:

— Tā ir tev! Dāvana no Rasmas, nē, no Elizabetes Bergas.

— Bergas?!

— Tā iznāk.

Tur vairs nav, ko teikt. Taču Jasmīna atšķirībā no manis ir mierīga. Es laikam izskatos tik apjucis, ka Jasmīna iekāpj vadītāja pusē un pirmoreiz mūsu kopā būšanas laikā stūrē manā klātbūtnē mašīnu. Un es esmu tikai pasažieris. Viņa aizbrauc līdz bijušajam Goldmaņa antikvariāta veikalam un, nepaskatījusies uz mani, rajā ieiet. Un nu viņa man kļūst pilnīgi neizprotama. Ko īsti viņa izlems darīt — novērtēt brošu, atdot to komisijā?

Viņa iznāk ārā, atrauj vaļā manā pusē mašīnas durvis.

— Ej stūrēt! Brošas vairs nav, būs tikai nauda. Nauda, kuru mēs atdosim tiem, kuriem vajadzīgas acu operācijas.

Jasmīnas darbošanās tvaiks mani sasmīdina, viņa tomēr ir tikai skuķis. Es pārsēžos vadītāja pusē. Jasmīna arī iekāpj un, uzlikusi rokas uz vēdera, paziņo man galveno:

— Mums Dievs ir piešķīris bērna acis, lai tu atkal varētu normāli paskatīties uz pasauli. Pat tad, ja tu līdz vēlai naktij būsi ķēris savus slepkavniekus un visu pasauli būs sagrābuši bandīti! Vēl jau daži mēneši jāpagaida. Bet, kad viņš tās atvērs, tu varēsi kopā ar viņu sākt no jauna mācīties redzēt. Šis tas labs jau šajā pasaulē vēl ir palicis.

Es sāku braukt. Dzīvē par visu ir padomāts. Bērniem nav citu izredžu, kā tikai dzimt mūsu pasaulē un vērt mums acis uz savējo.

Content

Ermlere Franciska Jūgenda pasāža

1

2

3

4

5

6

7

8

9

11

12

13

14

15